Dostojevskis Fjodors

Kopoti raksti II sējums Stāsti 1848-1859

Fjodors Dostojevskis

KOPOTI raksti II SĒJUMS STĀSTI 1848-1859

BALTĀS naktis

sentimentāls romāns

Tulkojusi Anna Ozola- Sakse

NO SAPŅOTĀJA ATMINAM

… Varbūt viņš tālab radīts, lai Te pabūtu ar sirdi savu Kaut mirkli līdzās tavējai?

I. Turgeņevs

PIRMĀ NAKTS

Bija brīnišķīga nakts — tāda nakts, kāda laikam var būt tikai tad, kad mēs esam jauni, laipno lasītāj. Debesis bija tik zvaigžņotas, tik gaišas debesis, ka, palūkojoties vien uz tām, neviļus vajadzēja sev jautāt: vai tiešām zem šādām debesīm var dzīvot dažādi nīgri un untumaini cilvēki? Arī tas ir jauneklīgs jautājums, laipno lasītāj, ļoti jauneklīgs, bet lai dievs dod, ka tas biežāk ieskanētos jūsu dvēselē! … Runājot par untumainiem un dažādiem nīgriem kungiem, man bija jāatceras arī sava nevainojamā uzvešanās visu šo dienu. No paša rīta mani sāka mocīt tāda kā dīvaina grūtsirdība. Man pēkšņi šķita, ka mani, vientuli, visi pamet un ka visi no manis atraujas. Ikvienam, protams, tiesības jautāt: kas tad ir šie visi? Jo nu taču jau astoņi gadi, kopš dzīvoju Pēterburgā un neesmu pratis nodibināt gandrīz nekādu pazīšanos. Bet kam gan man būtu vajadzīgas pazīšanās? Es jau tāpat pazīstu vai visu Pēterburgu; lūk, kāpēc man arī šķita, ka visi mani pamet, kad visa Pēterburga cēlās un piepeši izbrauca uz vasarnīcām. Man bija bail palikt vienam pašam, un veselas trīs dienas es klaiņoju pa pilsētu dziļā grūtsirdībā, galīgi nesaprazdams, kas ar mani notiek. Vai eju pa Ņevas prospektu vai iegriežos dārzā, vai klaiņoju pa krastmalu — neviena cilvēka no tiem, ko esmu pieradis sastapt tai pašā vietā zināmā stundā cauru gadu. Viņi, protams, mani nepazīst, bet es jau nu viņus gan pazīstu. Es viņus pazīstu ļoti labi; esmu sīki izpētījis viņu sejas — un ar patiku vēroju, kad tās ir līksmas, un noskumstu, kad tās apmācas. Esmu gandrīz vai sadraudzējies ar kādu vecīti, kuru sastopu katru mīļu dienu  zināmā stundā Fontankā. Seja tāda cienīga, domīga; visu " laiku viņš kaut ko murmina savā nodabā un vicina kreiso roku, bet labajā viņam garš, zarains spieķis ar zelta tverekli. Arī viņš ir mani ievērojis un jūt pret mani sirsnīgu interesi. Ja gadīsies, ka es noteiktā stundā nebūšu tai pašā vietā Fontankā, esmu pārliecināts, ka viņam uzmāksies grūtsirdība. Lūk, kāpēc mēs reizēm tepat vai sasveicināmies — it īpaši, ja abi esam labā omā. Nesen, kad veselas divas dienas nebijām redzējušies un trešajā dienā atkal sastapāmies, mēs jau grasījāmies pacelt platmales, taču, par laimi, vēl laikā attapāmies, nolaidām roku un, klusībā labu vēlēdami, pagājām viens otram garām. Ari nami ir mani paziņas. Kad eju, katrs it kā izskrien uz ielas man priekšā, raugās manī ar visām savām logu acīm un šķiet runājam: «Sveicināti, kā jums ar veselību? Ari es, paldies dievam, esmu vesels, un maijā man piebūvēs vēl vienu stāvu.» Vai arī: «Kā jums ar veselību? Mani rīt nodos labošanā.» Vai arī: «Es tikko nenodegu un turklāt pārbijos,» — un tā joprojām. Man to vidū ir gan mīluļi, gan tuvi paziņas; viens no tiem nodomājis šovasar ārstēties pie arhitekta. Es tieši tālab piestaigāšu katru dienu, lai — dies pas! — nesaārstē šā tā… Taču nekad neaizmirsīšu gadījumu ar kādu brīnum jauku gaiši sārtu namiņu. Tas bija tik jauks mūra namiņš, tik laipnīgi raudzījās uz mani, tik augstprātīgi nolūkojās uz saviem neveiklajiem kaimiņiem, ka sirds man līksmojās, kad gadījās iet tam garām. Te uzreiz viņnedēļ eju pa ielu un, tikko pametis acis uz draugu, dzirdu žēlu saucienu: «Mani taču krāso dzeltenu!» Ļaundari! Barbari! Viņi nebija saudzējuši neko: ne kolonnas, ne dzegas; un mans draugs bija kļuvis dzeltens kā kanārijputniņš. Man taisni sirds aptecējās, to redzot, un es vēl līdz pat šim brīdim neesmu saņēmies aiziet un satikties ar savu izķēmoto nabadziņu, ko izkrāsojuši debesu impērijas krāsā.

Tātad jūs saprotat, lasītāj, kādā veidā esmu pazīstams ar visu Pēterburgu.

Es jau teicu, ka veselas trīs dienas mani mocīja nemiers, līdz atskārtu tā cēloni. Ir uz ielas man bija nelāgi (gan tā nav, gan šā nav; kur palicis tas un tas?), ir mājās jutos kā no laivas izmests. Divus vakarus izmēģinājos tikt skaidrībā: kā īsti trūkst manā kaktā? Kāpēc tik netīkami tajā uzturēties? Es neizpratnē aplūkoju zaļās, nokvēpušas sienas, griestus, no kuriem nokarājas zirnekļu tīkli, ko ar labiem panākumiem kultivēja Matrjona, pārskatīju „ visas savas mēbeles, nopētīju katru krēslu, domādams, vai te nebūs tā vaina (tāpēc, ka līdzko man kaut vai viens krēsls stāv citādi, nekā stāvējis vakar, es nekur nevaru rimties), raudzījos uz logu, bet viss velti… nekļuva ne drusciņas vieglāk. Sadomāju pat pasaukt Matrjonu un uz vietas izteicu viņai tēvišķīgu rājienu par zirnekļu tīkliem un vispār par netīrību; bet viņa tikai ar izbrīnu pavērās manī un gāja projām, neatbildējusi ne vārda, tā ka zirnekļu tīkli vēl šodien netraucēti karājas savā vietā. Beidzot es tikai šorīt attapu, kur tā vaina. Ehē, viņi taču šmauc projām no manis — uz vasarnīcām! Piedodiet man triviālo vārdiņu, bet es patiešām nespēju domāt par augstu stilu… tāpēc ka itin visi, kas vien dzīvoja Pēterburgā, vai nu bija jau aizbraukuši, vai arī nule brauca uz vasarnīcām; tāpēc ka ikviens cienījams solīda izskata kungs, kas līga važoni, manās acīs tūdaļ pārvērtās par cienījamu ģimenes tēvu, kurš pēc dienišķiem amata pienākumiem, izmeties vieglās drēbēs, atgriežas ģimenes klēpī ārpus pilsētas; tāpēc ka ikvienam gājējam tagad jau bija gluži īpašs izskats, kas itin kā uzrunāja katru pretimnācēju: «Mēs, kungi, šeit esam tikai tāpat vien, garām ejot, bet, raugiet, pēc pāris stundām brauksim projām uz vasarnīcu.» Ja tur atvērās logs, pa kuru vispirms pabungoja sīciņi pirkstiņi, balti kā cukurs, un izbāza galvu glīta meitene, kas pasauca pārdevēju ar podu puķēm, — man uzreiz bija skaidrs, ka šīs puķes pērk tikai tāpat vien, proti, nepavisam ne tālab, lai par pavasari un ziediem priecātos smacīgajā pilsētas dzīvoklī, bet ka ļoti drīz visi pārvāksies uz vasarnīcu un puķes vedīs līdzi. Vēl vairāk — es jau biju guvis tādus panākumus savā jaunajā īpaša veida atklājumu jomā, ka varēju nekļūdīgi pēc izskata vien noteikt, kādā vasarnīcu rajonā kurš dzīvo. Akmens un Aptieku salu iemītnieki vai ari tie, kas apmetušies Pēterhofas ceļa tuvumā, izceļas ar iestudētām smalkām manierēm, švītīgiem vasaras tērpiem un lieliskām ekipāžām, kurās viņi atbrauc uz pilsētu. Tie, kas dzīvoja Pargolovā un vēl kaut kur patālāk, no pirmā acu uzmetiena «atstāja iespaidu» ar savu prātīgumu un cienīgo izturēšanos; Krusta salas apmeklētājs izcēlās ar savu nesatricināmi līksmo izskatu. Vai nu man palaimējās satikt garu rindu smago važoņu, kas ar grožiem rokās laiski slāja blakus vezumiem, kuros veseliem kalniem sakrautas daždažādas mēbeles — galdi, krēsli, turku un neturku dīvāni un pārējā mājas iedzīve, uz kuras kā kronis bieži vien pašā vezuma galā sēdēja vientiesīga virēja, sargādama kunga mantu kā savu acuraugu, vai vēroju laivas, kas, smagi piekrautas ar dažādiem saimniecības piederumiem, slīdēja pa Ņevu vai Fontanku līdz Cornajas upītei vai salām, — vezumi un laivas desmitkāršojās, simtkāršojās manās acīs; šķita — viss ir cēlies spārnos un dodas projām, viss veselām karavānām pārceļo uz vasaras mītnēm; šķita — visa Pēterburga draud pārvērsties par tuksnesi, tā ka beidzot es sakaunējos, jutos aizskarts un apbēdināts: man galīgi nebija kurp un nebija iemesla, kālab izbraukt pa vasaru. Es būtu ar mieru sekot jebkuram vezumam, braukt līdzi kuram katram cienījama izskata kungam, kas līga važoni, taču neviens — itin neviens mani neaicināja; it kā būtu mani aizmirsuši, it kā es viņiem patiešām būtu svešs!

Es staigāju daudz un ilgi, tā ka jau biju paspējis, kā tas man parasts, aizmirst, kur atrodos, kad pēkšņi attapos pie pilsētas vārtiem. Man uzreiz kļuva līksmi, es izgāju ārpus barjeras, soļoju starp apsētiem tīrumiem un pļavām, nemanīju noguruma, tikai ar visu savu būtni izjutu, ka no dvēseles man noveļas it kā slogs. Visi garāmbraucēji noraudzījās uz mani tik laipni, ka šķita gandrīz vai sveicinām; visi bija tik priecīgi par kaut ko, visi kā viens smēķēja cigārus. Ari es jutos priecīgs, kas ar mani nekad vēl nebija gadījies. It kā es pēkšņi būtu nokļuvis Itālijā — tik ļoti daba pārsteidza mani, sanīkušu pilsētnieku, pusnosmakušu pilsētas mūros.

Ir kaut kas neizsakāmi aizkustinošs mūsu Pēterburgas dabā, kad tā, pavasarim iestājoties, piepeši parāda visu savu varenumu, visus savus debess dotos spēkus, sakuplo, uzpošas, greznojas ziediem … Kaut kā neviļus tā atgādina meiteni, vārgu un slimīgu, kuru jūs reizēm uzlūkojat ar žēlumu, reizēm ar tādu kā līdzjūtīgu mīlestību, reizēm atkal tīri vienkārši nepamanāt, bet kura pēkšņi it kā nejauši kļūst uz mirkli nepasakāmi, brīnišķīgi daiļa, un jūs pārsteigts, aizgrābts neviļus jautājat sev: kas gan tas par spēku, kas licis tādā kvēlē spulgot šīm skumjajām, domīgajām acīm? Kas sadzinis asinis šais bālajos, iekritušajos vaigos? Kas ielējis kaisli šais maigajos vaibstos? Kāpēc tā cilājas viņas krūtis? Kas tik nejauši izraisījis spēku, dzīvību un daiļumu nabaga meitenes sejā, licis tai iemirdzēties tādā smaidā, atplaukt tik dzirkstošos, sprēgājošos smieklos? Jūs raugāties apkārt, jūs meklējat kādu, jūs minat… Taču mirklis aizrit, un varbūt |.m rit jūs sastapsiet atkal to pašu domīgo un izklaidīgo skatienu kā agrāk, to pašu bālo seju, to pašu padevību iim biklumu kustībās un pat nožēlu, pat tādas kā stindzinošas grūtsirdības ēnu un īgnumu par īslaicīgo aizraušanos … Un jums ir žēl, ka tik ātri, tik neatsaucami novīlis acumirklīgais daiļums, ka tik mānīgi un velti tas pavīdējis jūsu skatienam, žēl tāpēc, ka pat iemīlēt to ļums neiznāca laika.

Un tomēr mana nakts bija labāka par dienu! Lūk, kā tas notika.

Es pārnācu atpakaļ pilsētā ļoti vēlu, pulkstenis jau nosita desmit, kad tuvojos savam dzīvoklim. Mans ceļš veda pa kanāla malu, kur ap šādu laiku vairs nesastop ne dzīvas dvēseles. Tiesa — es dzīvoju visattālākajā pilsētas nomalē. Gāju un dziedāju, jo, kad esmu laimīgs, es noteikti kaut ko dungoju — tāpat kā ikviens laimīgs cilvēks, kuram nav ne draugu, ne labu paziņu un kuram priecīgā brīdī nav ar ko dalīties savā priekā. Piepeši man atgadījās pavisam negaidīts piedzīvojums.

Maliņā, atspiedusies pret kanāla margām, stāvēja sieviete; ar elkoņiem uz treliņiem atbalstījusies, viņa, acīm redzot, ļoti vērīgi lūkojās duļķainajā kanāla ūdenī. Viņai ap pleciem bija koķets melns apmetnītis, ļoti jauka dzeltena cepurīte galvā. «Tā ir jauna meitene — un noteikti tumšmate,» es nodomāju. Viņa, šķiet, nedzirdēja manus soļus, pat nepakustējās, kad es pagāju garām, elpu aizturējis, ar stipri pukstošu sirdi. «Dīvaini!» es domāju. «Droši vien viņa nogrimusi dziļās domās par kaut ko,» — un tad uzreiz apstājos kā zemē iemiets. Šķitu izdzirdējis apslāpētas raudas. Jā gan! Es nebiju maldījies; meitene raudāja, pēc mirkļa atkal atskanēja šņuksti — vēl un vēl. Mans dievs! Sirds man sažņaudzās. Un, lai cik bikls es esmu ar sievietēm, taču šis bija tāds brīdis… Es griezos atpakaļ, devos viņai klāt un noteikti būtu viņu uzrunājis: «Cienītā!» — ja nezinājis, ka šis izsauciens jau tūkstoškārt lietots visos krievu augstāko aprindu romānos. Tikai tas vien mani atturēja. Taču, kamēr es meklēju vārdus, meitene atguvās, palūkojās apkārt, nodūra acis un aizslīdēja man garām pa krastmalu. Es tūdaļ sekoju viņai, bet viņa to noprata, atstāja krastmalu, šķērsoja ielu un gāja tālāk pa ietvi. Es neuzdrošinājos doties pāri ielai. Sirds man trīsēja kā notvertam putniņam. Piepeši nejaušs gadījums nāca man palīgā.

Viņā ietves pusē netālu no manas nepazīstamās pēkšņi parādījās kāds kungs frakā, solīdos gados, taču nevar sacīt, ka solīdu gaitu. Viņš gāja grīļodamies, piesardzīgi balstīdamies pret sienu. Meitene turpretim šāvās kā bulta — steidzīgi un bikli, kā vispār mēdz iet visas meitenes, kas nevēlas, lai kāds piedāvājas pavadīt viņas nakts laikā uz mājām, un, protams, streipulīgais kungs neparko nebūtu viņu panācis, ja mans liktenis viņu neuzvedinājis pameklēt citādus paņēmienus. Uzreiz, nebildis nevienam ne vārda, šis kungs atraujas no sienas un ko kājas nes dzenas manai nepazīstamajai pakaļ. Viņa traucās kā vējš, taču grīļīgais kungs jau bija viņai uz papēžiem, panāca vinu, meitene iekliedzās — un … es svētīju likteni par lielisko zaraino nūju, kas man šoreiz gadījās labajā rokā. Vienā mirklī es biju taipus ietves, nelūgtais kungs vienā mirklī saprata, ko tas nozīmē, ņēma vērā neatvairāmo argumentu, apklusa, atkāpās un, tikai kad mēs jau bijām krietni tālu, izteica man savu protestu diezgan enerģiskiem terminiem. Taču viņa vārdi līdz mūsu ausīm nonāca tikko sadzirdami.

—    Dodiet man roku, — es teicu savai nepazīstamajai, — un viņš vairs neuzdrīkstēsies mums uzmākties.

Viņa klusēdama sniedza man roku, kas vēl drebēja no satraukuma un izbailēm. Ai, neaicinātais kungs, kā es tevi svētīju šai brīdī! Uzmetu acis meitenei: viņa bija ļoti jauka tumšmate — es biju uzminējis; viņas melnajās skropstās vēl mirdzēja asaru lāsītes no nesenajām izbailēm vai arī no pārdzīvotām bēdām — nezinu. Taču lūpās jau plaiksnījās smaids. Viņa zagšus palūkojās manī, piesarka un nodūra acis.

—    Redziet nu, kāpēc jūs pirmīt mani aizdzināt? Bijis es klāt, nekas nebūtu noticis …

—    Es taču jūs nepazinu: domāju, ka jūs arī…

—    Un vai tagad jūs mani pazīstat?

—    Mazliet. Nu, piemēram, kāpēc jūs drebat?

—    Ai, jūs uzreiz uzminējāt! — es iesaucos sajūsmā, ka mana meitene tāda gudriniece: daiļumam tas nekad nenāk par ļaunu. — Jā gan, jūs no pirmā acu uzmetiena uzminējāt, ar ko jums darīšana. Tiešām — esmu bikls ar sievietēm, esmu uztraucies, atzīstos, ne mazāk kā jūs pirms brītiņa, kad šis kungs jūs tā sabiedēja… Esmu Uds kā nobijies patlaban. Tas ir kā sapnis, bet es pat sapnī nebiju iedomājies, ka runāšu kādreiz kaut jel ar kadu sievieti.

—    Kā? Vai tiešām?

—    Jā gan, ja mana roka dreb, tad tas ir tāpēc, ka to nekad vēl nav apskāvusi tik jauka, maza rociņa kā jūsējā. Esmu pavisam atradis no sievietēm, tas ir, nekad vel neesmu bijis pie tām pieradis; esmu taču viens… Es pat nezinu, kā ar tām runāt. Redziet, es arī patlaban nezinu — vai neesmu pateicis jums kādu muļķību? Sakiet man atklāti; varu jau iepriekš teikt, ka nemēdzu apvainoties …

—    Nē, nekas, nekas; taisni otrādi. Un, ja jau jūs prasāt, lai esmu atklāta, tad teikšu, ka sievietēm patīk tāds biklums; un, ja gribat zināt vēl vairāk, arī man tas patīk, un es neraidīšu jūs projām līdz pat mājām.

—    Jūs mani tā iedrošināsiet, — es iesāku bez elpas aiz sajūsmas, — ka es uz vietas atmetīšu biklumu, un tad — ardievu visas manas iespējas! …

—    Iespējas? Kādas iespējas, kādēļ? Tas nu jau ir aplam.

—    Piedodiet, nē jau, nē, man tikai tā paspruka; taču ko jūs gan gribat, lai šādā brīdī nebūtu vēlēšanās…

—    Patikt, vai?

—     Nu jā; bet esiet, dieva dēļ, esiet jel laba! Padomājiet pati, kas es esmu! Man taču ir jau divdesmit seši gadi, bet es nevienas nekad neesmu saticis. Nu, kā gan lai es mācētu labi, veikli un īstajā laikā runāt? Jums pašai būs patīkamāk, ja viss būs atklāts, izteikts… Es neprotu klusēt, kad sirds manī runā. N*u, bet vienalga … Vai ticēsiet — nevienas sievietes nekad, nekad! Nekādu paziņu! Tikai sapņoju mūždien, ka beidzot reiz kādu sastapšu. Ak, ja jūs zinātu, cik reižu esmu šādā veidā iemīlējies!…

—    Bet kā tad, kāmī tad? …

—    Nevienā, tikai ideālā, sapņu tēlā. Sapņos es radu veselus romānus. Ai, jūs mani nepazīstat! Tiesa, bez tā taču nevar, esmu sastapis divas trīs sievietes — bet kas tās nu par sievietēm! Tās visas ir tādas mājsaimnieces, ka… Taču es jūs sasmīdināšu, pastāstīšu jums, ka vairākkārt esmu domājis tāpat vien — bez kādām ceremonijām uzrunāt uz ielas kādu aristokrāti, protams, kad viņa ir viena pati; uzrunāt, zināms, bikli, goddevīgi, kvēli; sacīt viņai, ka vientulībā eju bojā, lai viņa nedzen mani no sevis projām, ka man nav iespējas iepazīt kaut jel kādu sievieti; iedvest viņai, ka tas ir pat sievietes pienākums — neatraidīt tik nelaimīga cilvēka kautro lūgumu. Ka galu galā viss, ko es prasu, ir tikai pateikt man dažus vārdus līdzjūtīgi — kā brālim, neaizraidīt mani ar pirmo soli, noticēt man uz vārda, uzklausīt, ko teikšu, pasmieties par mani, ja patīk, dot man cerību, pasacīt man pāris vārdu, tikai pāris vārdu, lai pēc tam kaut vai nekad vairs ar viņu nesatiekamies … Taču jūs smejaties … Kaut gan es tālab arī runāju …

—    Nedusmojieties; es smejos par to, ka jūs esat pats sev ienaidnieks, un, būtu jūs mēģinājis, varbūt jums būtu arī izdevies, pat ja tas notiktu uz ielas; jo vienkāršāk, jo labāk… Neviena krietna sieviete, ja vien tā nav mujķe vai tobrīd par kaut ko sevišķi noskaitusies, neņemsies raidīt jūs projām bez šiem pāris vārdiem, kurus jūs tik kautri no viņas izlūdzaties … Bet ko es saku! Protams, viņa jūs uzskatītu par prātā jukušu. Es taču spriedu pēc sevis. Vai gan es pati daudz zinu, kā cilvēki pasaulē dzīvo!?

—    Ai, pateicos jums, — es iesaucos, — jūs nezināt, ko nupat manā labā izdarījāt!

—    Labi, labi! Taču pasakiet man, kā jūs uzzinājāt, ka es esmu tāda sieviete, ar kuru … nu, kuru jūs uzskatījāt par… uzmanības un draudzības cienīgu … vārdu sakot, ka neesmu mājsaimniece, kā jūs dēvējat. Kāpēc jūs nolēmāt man tuvoties?

—    Kāpēc? Kāpēc? Bet jūs taču bijāt viena, tas kungs izturējās pārāk droši, ir nakts; atzīstiet pati, ka mans pienākums…

—    Nē, nē, bet iepriekš tur, viņā pusē. Jūs taču gribējāt nākt man klāt?

—    Tur, viņā pusē? Es tiešām nezinu, ko atbildēt; baidos … Vai zināt — es šodien jutos laimīgs; es gāju, dziedāju; es biju ārpus pilsētas; man nekad vēl nebija gadījies piedzīvot tik laimīgus brīžus. Jūs… man varbūt likās… Nu piedodiet, ja jums atgādināšu: man likās, ka jūs raudājāt; un es… es to nespēju klausīties… man sažņaudzās sirds… Ak mans dievs! Nu, vai tiešām es nedrīkstēju paskumt jūsu dēļ? Vai tiešām bija grēks just pret jums brālīgu līdzcietību?… Atvainojiet, es teicu līdzcietību… Nu jā, vārdu sakot, vai tiešām es varēju jūs aizvainot ar to, ka neviļus iedomājos pieiet jums klāt? …

—    Beidziet, pietiek, nerunājiet… — sacīja meitene, acis nodūrusi, un saspieda manu roku. — Es pati esmu vainīga, ka par to ierunājos; taču priecājos, ka neesmu jūsos vīlusies… Bet, rau, esmu jau mājās; man jāgriežas šinī šķērsieliņā; te pāris soļu … Palieciet sveiki, pateicos jums . ..

—    Vai tad tiešām, vai tiešām mēs nekad vairs neredzēsimies? … Vai tiešām tas tā arī paliks?

—    Redziet nu, — meitene smiedamās sacīja, — sākumā jūs gribējāt tikai pāris vārdu un tagad … Tomēr es jums nekā neteikšu … Varbūt arī tiksimies…

—    Atnākšu šurp rīt, — es teicu. — Ai, piedodiet man, es jau prasu …

—    Jā, jūs esat nepacietīgs … Jūs gandrīz prasāt…

—     Paklausieties, paklausieties! — es viņu pārtraucu. — Piedodiet, ja es jums atkal pateikšu kaut ko tādu… Bet ziniet: es nevaru rīt neatnākt šurp. Es esmu sapņotājs; man ir tik maz īstas dzīves, un tādus brīžus kā patlaban piedzīvoju tik reti, ka man vajag šos brīžus atkārtot savos ilgu sapņos. Es sapņošu par jums cauru nakti, augu nedēļu, visu gadu. Es noteikti atnākšu šurp rīt, tieši šurp, šinī pašā vietā, tieši šinī stundā un būšu laimīgs, atcerēdamies vakardienu. Šī vieta man jau ir mīļa. Man jau ir divas trīs tādas vietas Pēterburgā. Reiz es pat apraudājos no atmiņām tāpat kā jūs… Kas zina, varbūt ari jūs pirms desmit minūtēm raudājāt, kavēdamās atmiņās… Taču piedodiet man, es atkal aizmirsos; jūs varbūt kādreiz esat šeit bijusi sevišķi laimīga …

—     Labi, — meitene sacīja, — es varbūt atnākšu šurp rīt, tāpat pulksten desmitos. Redzu, ka jau nespēju jums liegt… Zināt, man šeit jābūt; nedomājiet, ka nolieku jums satikšanos; brīdinu, ka man šeit jābūt manis pašas dēļ. Bet, lūk… nu, teikšu jums atklāti: tas nekas, ja ari jūs atnāksiet; pirmkārt, var atkal gadīties nepatikšanas tāpat kā šodien, bet lai tas paliek… vārdu sakot, man tīri vienkārši gribētos jūs redzēt… lai pateiktu jums pāris vārdu. Tikai — vai jūs mani tagad nenosodīsiet? Nedomājiet, ka tik viegli nolieku satikšanos… Es ari nenoliktu, ja vien. . Taču lai tas paliek mans noslēpums. Tikai ar iepriekšēju norunu …

—    Norunu! Runājiet, sakiet jel, sakiet visu iepriekš! Es ar visu esmu mierā, uz visu esmu gatavs, — es sajūsmā iesaucos, — es atbildu par sevi — būšu paklausīgs, goddevīgs … jūs mani pazīstat…

—     Taisni tāpēc, ka jūs pazīstu, aicinu jūs rīt atnākt, — meitene smiedamās teica. — Es jūs pilnīgi pazīstu. Bet — nāciet ar tādu noteikumu: pirmkārt (tikai esiet tik labs un izpildiet, ko lūgšu, — vai redzat, es runāju atklāti), neiemīlieties manī… To nedrīkst, ticiet man! Draudzību es pieņemu, te jums mana roka … Bet iemīlēties nedrīkst, es jūs lūdzu!

—    Zvēru, — es iesaucos, satvēris viņas rociņu …

—    Nē jel, nezvēriet, eš taču zinu — jūs esat spējīgs uzliesmot kā pulveris. Nepārmetiet man, ka es tā saku. Ja jūs zinātu… Arī man nav neviena, ar ko vārdu pārmīt, kam prasīt padomu. Protams, nevar jau uz ielas meklēt padomdevējus, bet jūs esat izņēmums. Es jūs tik labi pazīstu, it kā mēs jau divdesmit gadu būtu bijuši draugi… Vai nav tiesa, jūs nepievilsiet? …

—    Redzēsiet… tikai es nezinu, kā izturēšu kaut vai dienu.

—    Guliet cieši, cieši; ar labu nakti — un atcerieties, ka esmu jums jau uzticējusies. Bet jūs pirmīt tik jauki iesaucāties: vai tiešām jānorēķinās par jebkurām jūtām, pat par brālīgu līdzcietību! Vai zināt, tas bija tik labi teikts, ka man tūlīt pazibēja doma uzticēt jums..,

—    Dieva dēļ, bet ko tad īsti, ko?

—    Līdz rītam. Lai tas pagaidām paliek noslēpums. Jo labāk jums; kaut iztālēm izskatīsies pēc romāna. Varbūt es rīt pat jums pateikšu, bet varbūt arī ne… Es vēl iepriekš ar jums parunāšos, mēs iepazīsimies tuvāk…

—    Ai, bet es jums rīt pat izstāstīšu visu par sevi! Taču ko gan tas nozīmē? It kā brīnums notiek ar mani… Kur es esmu, mans dievs? Nu, sakiet — vai tiešām jūs esat nemierā ar to, ka nesadusmojāties, kā būtu darījusi cita, neaizdzināt mani pašā sākumā? īss brīdis — un jūs darījāt mani laimīgu uz visiem laikiem. Jā gan, laimīgu! Kā lai zina, varbūt jūs mani samierinājāt ar mani pašu, izkliedējāt manas šaubas … Varbūt man uznāk tādi brīži… Nu, bet rīt es jums visu izstāstīšu, jūs dabūsiet visu zināt, visu …

—    Labi, pieņemu; jūs tad arī sāksiet..,

—     Esmu ar mieru.

—     Uz redzēšanos! — Uz redzēšanos!

Un mēs šķīrāmies. Es klaiņoju cauru nakti: nevarēju saņemties atgriezties mājās. Es biju tik laimīgs… līdz rītam!

OTRA NAKTS

—    Nu redziet, nu, izturējāt gan! — viņa sacīja smiedamās, spiezdama man abas rokas.

—     Esmu šeit jau divas stundas; jūs nezināt, kā es jutos visu dienu!

—     Zinu, zinu . . taču pie lietas! Zināt, kādēļ es atnācu? Ne jau niekus pļāpāt kā vakar. Nu tad tā: turpmāk mums jārīkojas prātīgāk. Es par to visu vakar ilgi domāju.

—     Kādā ziņā tad — kādā ziņā mums jābūt prātīgākiem? No savas puses esmu ar mieru; taču nudien ne savu mūžu neesmu piedzīvojis nekā prātīgāka kā pašlaik.

—     Tiešām? Pirmkārt, lūdzu, nespiediet tā manas rokas; otrkārt, apgalvoju jums, ka es šodien daudz par jums domāju.

—     Nu, un ar ko tas beidzās?

—     Ar ko beidzās? Beidzās ar to, ka viss atkal jāsāk no jauna, tāpēc ka, visu pārdomājusi, šodien nolēmu, ka es par jums vēl gluži nekā nezinu, ka vakar esmu rīkojusies kā bērns, kā maza meitene, un, protams, iznāca tā, ka pie visa vainīga mana labā sirds, tas ir, es sevi paslavēju, kā jau tas parasti beidzas, kad sākam sevi izvērtēt. Un tāpēc, lai kļūdu labotu, nolēmu izdibināt par jums visu līdz pēdējam sīkumam. Bet, tā kā nav neviena, no kā par jums ko uzzināt, tad jums pašam vajadzēs man visu izstāstīt, itin visu. Nu, kas jūs esat par cilvēku? Drīzāk — sāciet jel, stāstiet savu dzīves stāstu!

—     Dzīves stāstu! — es izbijies iesaucos. — Dzīves stāstu! Bet kas jums teica, ka man ir savs dzīves stāsts? Man nav dzīves stāsta …

—    Bet kā tad jūs dzīvojat, ja nav dzīves stāsta? — viņa smiedamās mani pārtrauca.

—     Pilnīgi bez kādiem stāstiem! Dzīvoju tā, kā pie mums mēdz sacīt, pats par sevi, tas ir, gluži viens pats, viens, pilnīgi viens, — vai jūs saprotat, ko tas nozīmē — viens?

—    Nu kā — viens? Tas ir, jūs nekad neviena nesatiekat?

—    Ai nē, satikt jau satieku — un tomēr esmu viens.

—    Kā tad, vai jūs nerunājat ne ar vienu?

—    Stingri ņemot, ne ar vienu.

—     Bet kas tad jūs tāds esat, paskaidrojiet! Pagaidiet, es sāku noprast: jums droši vien ir vecmāmiņa — tāpat kā man. Manējā ir neredzīga un nu jau veselu mūžību nekur mani nelaiž, tā ka es gandrīz pilnīgi esmu atradinājusies runāt. Un, kad es pirms pāris gadiem izdarīju blēņas, viņa, redzēdama, ka nevar mani noturēt, paaicināja mani sev klāt un ar spraužamo adatu piesprauda manas drēbes pie savējām — un tā nu mēs kopš tā laika sēžam augām dienām; viņa ada zeķi, kaut gan ir neredzīga, bet es lai sēžu līdzās, šuju vai lasu viņai priekšā — tāds dīvains paradums —, tā ka jau divus gadus esmu piesprausta …

—    Ak mans dievs, kāda nelaime! Nē, nē, man tādas vecmāmiņas nav.

—    Bet, ja nav, kā tad jūs tā varat sēdēt mājās? …

—    Paklausieties — jūs gribat zināt, kas es tāds esmu?

—    Nu jā, jā!

—    Vārda īstā nozīmē?

—    Vārda visīstākajā nozīmē!

—    Lūdzu, es esmu tips.

—     Tips, tips! Kas tas par tipu? — meitene skaļi iesaucās un sāka tā smieties, it kā veselu gadu viņai nebūtu izdevies pasmieties. — Ar jums taču ir brīnum jautri! Palūk, te ir sols; apsēdīsimies! Šeit neviens nestaigā, neviens nedzirdēs, un — sāciet savu dzīves stāstu! Tāpēc ka jūs jau nu mani nepārliecināsiet, ko stāstīt jums ir, jūs tikai slēpjat. Pirmkārt, kas tas ir — tips?

—    Tips? Tips — tas ir īpatnis, tas ir tāds smieklīgs cilvēks, — es atbildēju, pievienodamies viņas bērnišķīgajiem smiekliem. — Tas ir tāds raksturs. Klausieties: vai jūs zināt, kas tas ir — sapņotājs?

—    Sapņotājs! Atvainojiet, kā gan lai nezinātu? Es pati esmu sapņotāja! Sēžu dažkārt blakus vecmāmiņai — un kas tikai viss neienāk prātā! Nu, un tad arī sāku sapņot un tiktāl aizdomājos, ka tīri vai pie Ķīnas prinča izeju par sievu… Bet tas taču dažu labu reizi ir tik jauki — sapņot! Nē, kaut gan — dievs zina! It īpaši, ja ml Im tā pietiek, par ko domāt, — meitene piebilda šoreiz diezgan nopietni.

lieliski! Ja jau jūs esat izgājusi par sievu pie Ķīnas BogdIitiana, tad, jādomā, pilnīgi sapratīsiet mani. Tātad klaus ieties … Bet piedodiet — es taču vēl nezinu, kā jūs sauc.

— Beidzot! Agri gan jūs attapāties!

Ak mans dievs! Man taču ne prātā neienāca, ari t.ipat bija tik labi…

—    Mani sauc par Nastjeņķu.

—    Nastjeņku! Un tikai tā?

Tikai! Vai tiešām jums ar to par maz, ak jūs, nepiepildāmais!

Par maz? Gluži otrādi, tas ir daudz, ļoti, ļoti daudz, N.isl jeņķa, jūs, labā meitene, ja jau ar pirmo reizi esat man kļuvusi Nastjeņka!

—    Nu redziet, nu!

—    Tātad, Nastjeņka, klausieties, kāds te iznāk jocīgs stāsts.

es apsēdos viņai līdzās pedantiski nopietnā pozā un Iesaku tikpat kā pēc grāmatas:

—     Ir, Nastjeņka, ja jūs to vēl nezināt, ir Pēterburgā diezgan dīvaini kaktiņi. Šais vietās it kā nekad neielūkojas tā pati saule, kas spīd visiem Pēterburgas ļaudīm, bet ielūkojas kaut kāda cita — jauna, it kā tīšām pasūhta šiem nostūriem un apspīd visu ar citādu — īpašu gaismu. Šais kaktos, mīļā Nastjeņka, rit it kā pavisam cita dzīve, kas nav līdzīga tai, kura kūsā ap mums, bet (ada, kada varētu būt aiz trejdeviņām zemēm kādā nezibāmā valsti, nevis pie mums mūsu nopietnajā, pārlieku nopietnajā laikā. Lūk, šai dzīvē tad ari jaucas kopā kaut kas tīri fantastisks, kvēli ideāls un tai pašā reizē (diemžēl, Nastjeņka!) pelēcīgi prozaisks un ikdienišķīgs, lai neteiktu — neticami banāls.

—    Phe! — ak tu kungs un dievs, kas par ievadu! Ko tad es īsti dabūšu dzirdēt?

—     Dzirdēsiet, Nastjeņka (man šķiet, es nekad nepiekusīšu saukt jūs par Nastjeņku), dzirdēsiet, ka šais kaktos dzīvo dīvaini cilvēki — sapņotāji. Sapņotājs — ja vajadzīgs tā sīks apzīmējums — nav cilvēks, bet, zināt, kaut kāda vidējās kārtas būtne. Apmetas viņš pa lielākai daļai kaut kur nepieejamā kaktā, it kā slēpjas tajā pat no dienas gaismas un, ja jau ieraujas savā čaulā, tad it kā ieaug savā miteklī kā gliemezis vai vismaz šai ziņā ir ļoti līdzīgs tam interesantajam dzīvniekam, kas reizē ir dzīvnieks un māja, proti, bruņurupucim. Kā jūs domājat — kāpēc viņš tā mīl savas četras sienas, kas noteikti krāsotas zaļas, ir nokvēpušas, drūmas un neiedomājami apsvēpušas smēķa dūmos? Kāpēc šis ērmotais kungs, ja kāds no viņa retajiem paziņām atnāk viņu apciemot (beigu beigās paziņas viņam izsīkst), — kāpēc šis jocīgais cilvēks sagaida viesi tik nokaunējies, ar tik mulsu seju un tā apjucis, it kā viņš nule savās četrās sienās būtu izdarījis noziegumu, it kā viņš būtu taisījis viltotu naudu vai sacerējis nez kādus pantiņus, ko nosūtīt žurnālam kopā ar anonīmu vēstuli, kurā paskaidrots, ka īstais dzejnieks jau miris un ka viņa draugs uzskata par svētu pienākumu publicēt viņa vārsmas? Kāpēc gan — sakiet man, Nastjeņka, — šiem diviem sarunu biedriem valodas tā nevedas? Kāpēc nedz smiekli, nedz kāds atjautīgs vārdiņš nepasprūk nejauši ienākušajam un apmulsušajam draugam, kam citā reizē tik viegli padodas gan smiekli, gan atjautīgs vārdiņš, gan valodas par daiļo dzimumu un citi jautri temati? Kāpēc gan galu galā šis draugs, jādomā, nesens paziņa, savā pirmajā apmeklējumā — jo otra jau tādā gadījumā nebūs un draugs otrreiz vairs nerādīsies, — kāpēc draugs pats tā sakaunas, kļūst tik stīvs ar visu savu asprātību (ja vien viņam tā ir), redzēdams pārsteigto namatēva seju, bet tas savukārt ir galīgi samulsis un zaudējis galvu pēc milzīgajām, taču veltajām pūlēm izlīdzināt un dažādot sarunu, parādīt arī no savas puses prasmi smalki uzvesties, tērzēt par daiļo dzimumu un kaut vai ar šādu padevību izpatikt nabaga cilvēkam, kas nokļuvis nepareizā vietā, aiz pārskatīšanās atnākdams pie viņa viesos? Kāpēc galu galā viesis pēkšņi tver cepuri un steigšus aiziet, piepeši atcerējies par visai neatliekamu darbu, kura nekad nav bijis, un ar pūlēm atbrīvojis savu roku no namatēva dedzīgā spiediena, kamēr tas visādi cenšas izrādīt savu nožēlu un izlabot zaudēto? Kāpēc aizejošais draugs, ticis ārpus durvīm, tūdaļ ļauj smiekliem vaļu un uz vietas dod pats sev solījumu nekad vairs neiegriezties pie šā savādnieka, kaut gan šis savādnieks īstenībā ir brīnum jauks puisis, bet tai pašā laikā nespēj liegt savai iztēlei nelielu iegribu: salīdzināt kaut vai aptuveni sava nupatējā sarunu biedra seju, kāda tā bija visu satikšanās laiku, ar nelaimīgu kaķēn-

tiņu, ko bērni noņurcījuši, ietramdījuši, visvisādi piemocljuši, nodevīgi sagūstījuši, nonerrojuši pie nabaga un kas beidzot viņiem izsprucis un palīdis zem krēsla tumsā, kur, savā vaļā pamests, vēl veselu stundu nevar rimt bozties, sprauslāt un ar abām ķepiņām mazgāt savu apvainoto purniņu — un vēl ilgi pēc tam naidīgi lūkojas uz apkārtni un uz dzīvi, un pat uz to kumosu no kungu galda, ko viņam pataupījusi līdzcietīgā saimniecības pārzine.

—    Paklausieties, — mani pārtrauca Nastjeņķa, kura visu laiku bija manī klausījusies izbrīnā pavērtu mutīti un platām acīm, — paklausieties: es nepavisam nezinu, kāpēc tas viss noticis un kādēļ īsti jūs man uzdodat tik smieklīgus jautājumus; taču, ko es droši zinu, tas ir, ka visi šie piedzīvojumi gadījušies noteikti jums — no sākuma līdz beigām.

—    Bez šaubām, — es atbildēju ar visnopietnāko sejas izteiksmi.

—    Nu, ja «bez šaubām», tad turpiniet, — attrauca Nastjeņķa, — jo man ļoti gribas zināt, ar ko tas beigsies.

—    Jūs gribat zināt, Nast jeņķa, ko savā kaktā darīja mūsu varonis vai, labāk sakot, es, jo visa notikušā varonis esmu es pats savā necilajā personā; jūs gribat zināt, kāpēc mani tik ļoti satrauca un izsita no sliedēm negaidītais drauga apciemojums? Jūs gribat zināt, kāpēc es tā uztrūkos, tā nosarku, kad viesis atvēra manas istabas durvis, kāpēc es nepratu viņu uzņemt un tik apkaunojošā kārtā saļimu zem paša viesmīlības smaguma?

—     Nu jā, jā! — Nast jeņķa atsaucās. — Taisni tā tas ir! Paklausieties: jūs ļoti skaisti stāstāt, bet vai nevarētu stāstīt kaut kā — ne tik skaisti? Jūs runājat tā, it kā lasītu grāmatu.

—     Nast jeņķa! — es stingrā un noteiktā balsī atbildēju, tikko valdīdams smieklus. — Mīļā Nastjeņka, es zinu, ka stāstu ļoti skaisti, taču, atvainojiet, citādi stāstīt neprotu. Tagad, mīļā Nastjeņka, tagad es esmu līdzīgs ķēniņa Zālamana garam, kas tūkstoš gadu bijis ieslēgts māla krūkā aiz septiņiem zieģeļiem, no kuras pēdīgi visi šie septiņi zieģeļi noņemti. Tagad, mīļā Nastjeņka, kad mēs atkal esam satikušies pēc tik ilgas šķiršanās, — tāpēc ka es jūs jau sen pazinu, Nastjeņka, tāpēc ka es jau sen kādu meklēju, un tā ir zīme, ka esmu meklējis tieši jūs un ka mums bija lemts tagad satikties, — tagad manā galvā ir atvērusies tūkstošiem vārstuļu un man jāizlīst vārdu straumē, citādi es nosmakšu. Tātad, lūdzu, nepārtrauciet mani, Nastjeņka, bet klausieties ir padevīgi, ir uzmanīgi, citādi — es apklusīšu.

—    Nē-nē-nē! Neparko! Runājiet! Tagad es neteikšu ne vārda.

—    Turpinu: ir, mans draugs Nastjeņka, manā dienā viena stunda, kuru es ārkārtīgi mīlu. Tā ir tā pati stunda, kad beidzas visi darbi, amata darīšanas un pienākumi un ikviens steidzas uz mājām paēst pusdienas, atlaisties un atpūsties un jau pa ceļam sagudro arī citus jautrus pasākumus, ko darīt pa vakaru, nakti un visu atlikušo brīvo laiku. Šai stundā arī mūsu varonis — atļaujiet jau nu man, Nastjeņka, stāstīt trešajā personā, tāpēc ka pirmajā personā briesmīgs kauns visu to stāstīt, — tātad šai stundā arī mūsu varonis, kurš tāpat nebija bez sava darba, soļo līdz ar citiem. Taču dīvaina tīksme rotājas viņa bālajā, it kā mazliet nogurušajā sejā. Viņš nevar vienaldzīgi lūkoties rieta blāzmā, kas lēnām dziest pie saltajām Pēterburgas debesīm. Kad es saku — lūkoties, tad meloju: viņš nelūkojas, viņš vēro tā kā neapzināti, it kā būtu piekusis vai arī tai pašā laikā nodarbināts ar ko citu — interesantāku, tā ka varbūt tikai garām ejot, gandrīz neviļus var veltīt laiku savai apkārtnei. Viņš ir apmierināts, tāpēc ka līdz rītam nav jāķeras pie viņam nepatīkamām darīšanām, un priecīgs kā skolas puika, kuru palaiduši no klases sola uz patīkamām rotaļām un draiskulībām. Paskatieties uz viņu no sāniem, Nastjeņka: jūs tūliņ pamanīsiet, ka priecīgās jūtas jau labvēlīgi ietekmējušas viņa vājos nervus un slimīgi sakairināto fantāziju. Lūk, par ko viņš nogrimis domās … Jums šķiet — par pusdienām, par šovakaru? Uz ko viņš tā raugās? Vai uz to cienījama izskata kungu, kas tik izmeklēti glīti pasveicināja dāmu, kura ar straujiem zirgiem un spožā karietē aizvizinājās viņam garām? Nē, Nastjeņka, kas viņam tagad daļas gar visiem šiem sīkumiem! Viņš tagad ir jau bagāts, jo viņam ir sava īpaša dzīve; viņš kaut kā pēkšņi kļuvis bagāts, un ne velti pēdējais dziestošās saules stars tik jautri iedzirkstījās viņa acu priekšā un izraisīja iesilušajā sirdi veselu iespaidu gūzmu. Tagad viņš tikko vairs mana to ceļu, uz kura iepriekš ik sīkums varēja viņu pārsteigt. Tagad «fantāzijas dieve» (ja jūs esat lasījusi Zukovski, mīļā Nastjeņka) jau ar kaprīzu roku aizaudusi savus zelta metus un viņa acu priekšā sāk ievīt audumā neredzētas, brīnumainas dzīves rakstus, un, kas zina, varbūt ar to pašu kaprīzo roku paceļ viņu no lieliskās granīta ietves, pa kuru viņš patlaban soļo uz mājām, un aiznes kristāldzidrajās septītajās debesis. Pamēģiniet viņu tagad apturēt, pajautājiet viņam piepeši: kur viņš pašlaik atrodas, pa kādām ielām nule gājis? Viņš droši vien nekā neatcerēsies: ne kur staigājis, ne kur pašreiz stāv; un, aiz īgnuma piesarcis, noteikti kaut ko samelsīs, lai tikai paliktu godprātības robežās. Lūk, kāpēc viņš tā sarāvās, tikko neiekliedzās un satrūcies pavērās apkārt, kad kāda visai cienījama vecīte viņu pieklājīgi apturēja ietves vidū un sāka viņam taujāt ceļu, no kura nomaldījusies. īgni sabozies, viņš soļo tālāk, lāgā pat nepamanījis, ka dažs labs garāmgājējs pavīpsnā, viņu uzlūkodams, un noraugās viņam pakaļ un kāda maza meitene, bailīgi pagriezusi viņam ceļu, skaļi iesmejas, ar lielām acīm noskatījusi viņa plato, apcerīgo smaidu un roku vēzienus. Taču tā pati fantāzija savā rotaļīgajā lidojumā ir jau aiznesusi līdzi gan vecenīti, gan ziņkārīgos garāmgājējus, gan smejošo meitenīti, gan tēvaiņus, kuri turpat vakarē savās barkās, kas aizsprostojušas Fontanku (pieņemsim, ka tobrīd pa to gāja mūsu varonis), draiski ieaudusi visus un visu savos metos kā mušas zirnekļa tīklos, un savādnieks ar jaunu guvumu jau iegājis savā tīkamajā aliņā, jau sēdies pie pusdienu maltītes, sen jau paēdis un attopas tikai tad, kad domīgā un mūžam skumjā Matrjona, kas viņu apkalpo, jau visu novākusi no galda un padevusi viņam pīpi, — attopas un ar izbrīnu atceras, ka ir jau paēdis pusdienas, nepavisam nemanīdams, kā tas notika. Istabā iestājusies tumsa; dvēselē viņš jūt tukšumu un skumjas; vesela sapņu valstība sairusi ap viņu — sairusi bez pēdām, bez trokšņa un skaļuma, aiztraukusies kā sapnis naktī, un viņš arī pats neatceras, kas viņam sapņos rādījies. Taču kaut kāda neskaidra sajūta, no kuras viegli smeldz un cilājas viņa krūtis, kaut kāda jauna vēlēšanās kārdinoši urda un kairina viņa iztēli un nemanāmi sasauc kopā veselu spietu jaunu maldu tēlu. Mazajā istabiņā valda klusums; vientulība un laiskums aijā iztēli; tā vāri uzliesmo, vieglītēm uzmutuļo kā ūdens vecās Matrjonas kafijkannā, kad viņa rāmi rosās tepat blakus pa virtuvi, vārīdama savu vienkāršo kafiju. Skat, ta jau sāk mest vieglus burbuļus, skat, nu jau arī grāmata, ko mans sapņotājs paņēmis bez kāda nolūka — uz labu laimi, izkrīt viņam no rokām, kad viņš vēl nav ticis ne līdz trešajai lappusei. Viņa iztēle tiek no jauna uzskaņota, satraukta, un piepeši atkal jauna pasaule, jauna brīnišķīga dzīve ar savu spožo perspektīvu pazib viņa acu priekšā. Jauns sapnis — jauna laime! Jauna izsmalcinātas, saldkairas indes deva! Ai, ko gan viņam nozīmē mūsu dzīves allažība! Savā apmātībā viņš uzskata, ka mēs abi, Nastjeņka, dzīvojam tik kūtri, gausi, gļēvi; viņš uzskata, ka mēs visi esam tik neapmierināti ar savu likteni, savu dzīvi velkam kā slogu. Un ir jau tiesa — paraugieties tikai, cik no pirmā acu uzmetiena viss starp mums ir salts, drūms, it kā īgnuma pilns. .. «Nabadziņi!» domā mans sapņotājs. Un nav nekāds brīnums, ka viņš tā domā. Palūkojieties uz šiem pasakainajiem maldu tēliem, kas tik valdzinoši, tik fantastiski, ar tādu neaptveramu plašumu saplūst vienā burvīgā, apgarotā ainā, kur pirmajā vietā un galvenais jau nu ir viņš pats, mūsu sapņotājs savā nenovērtējamajā personā! Paraugieties, kādi daždažādi piedzīvojumi, kāds bezgalīgs, jūsmas pilns sapņu spiets! Jūs varbūt jautāsiet, par ko viņš sapņo? Kālab gan jautāt? Par visu ko .. . par sākumā neatzīta, bet vēlāk slavas vainagota dzejnieka lomu; par draudzību ar Hofmani; Bērtuļa nakts, Diāna Vernona, varoņloma kaujā, kur Ivans Vasiļjevičs ieņem Kazaņu, Klāra Movbreja, Džēfija Densa, Huss prelātu sapulces priekšā, miroņu sacelšanās Robertā (atceraties mūziku? Kapsētas dvesma!), Mina un Brenda, kauja pie Berezinas, poēmas lasīšana pie grāfienes V. D., Dantons, Kleopatra e i suoi amanti, namiņš Kolomnā, savs kaktiņš un blakus mīļa būtne, kas ziemas vakarā klausās tevī, mutīti un actiņas pavērusi, kā patlaban jūs klausāties manī, manu mazo eņģelīt… Nē, Nastjeņka, kas viņam, kas gan viņam, baudkārajam sliņķim, no tādas dzīves, pēc kādas mēs abi tik ļoti ilgojamies? Viņš domā, ka tā ir nabadzīga, nožēlojama dzīve, nenojauzdams, ka arī viņam varbūt kādreiz sitīs skumju stunda, kad viņš par vienu šīs nožēlojamās dzīves dienu atdos visus savus fantāzijas spārnotos gadus, turklāt atdos nevis par prieku, nevis par laimi, bet pat izvēlēties negribēs tanī skumju, nožēlas un neremdināmu bēdu stundā. Taču, kamēr tas vēl nav pienācis — šis baigais laiks, viņš nekā nevēlas, jo stāv pāri visām vēlmēm, tāpēc ka viņam ir viss, tāpēc ka viņš ir pārsātināts, tāpēc ka viņš ir pats savas dzīves veidotājs un rada to sev ik brīdi ar jaunu patvaļu. Un tik viegli taču, tik dabiski tiek radīta šī pasakainā, fantastiskā pasaule! It kā patiešām tas viss nebūtu tikai māns! Nudien, dažbrīd vedas ticēt, ka visa šī dzīve nav jūtu satraukums, nav ilūzija, nav iztēles malds, bet patiešām ir reāla, īsta, esoša. Kāpēc gan — sakiet, Nastjeņka, — kāpēc gan tādos brīžos sažņaudzas sirds? Kāpēc gan it kā ar kādu burvestību — pēc kādas neizprotamas patvaļas paātrinās pulss, asaras aumaļām līst no sapņotāja acīm, kvēlo viņa bālie, savilgušie vaigi un ar tādu neatvairāmu prieku pildās visa viņa būtne? Kāpēc gan veselas bezmiega naktis paiet kā viens mirklis neizsīkstošā līksmē un laimē un, kad rīta blāzma ar sārtu staru iemirdzas logā un austošais rīts pielej drūmo istabu ar savu nedrošo fantastisko gaismu — kā pie mums, Pēterburgā, — mūsu sapņotājs gurds un nomocījies iekrīt gultā un iemieg, pamirdams no savas slimīgi saviļņotās dvēseles jūsmas, ar tādu mokpilnu un saldu smeldzi sirdī? Jā, Nastjeņka, var aloties un, no malas skatoties, neviļus noticēt, ka īsta, patiesa kaisle bango viņa dvēselē, neviļus noticēt, ka ir kas dzīvs, taustāms viņa neskaidrajos ilgu sapņos. Un tomēr — kāda maldīšanās! Lūk, piemēram, mīla ir ņēmusi mājasvietu viņa krūtīs ar visu neizsīkstošo prieku un ar visām grūtajām mokām … Tikai paskatieties uz viņu un pārliecinieties! Vai jūs, mīļā Nastjeņka, viņā lūkodamās, ticat, ka viņš tiešām nekad nav pazinis to, kuru tik ļoti mīlēja savos neprātīgajos sapņos? Vai tiešām viņš to skatījis vienīgi valdzinošos maldu tēlos un tikai sapņos viņam rādījusies šī kaisle? Vai tiešām tiesa, ka viņi nav nostaigājuši roku rokā tik daudzus savas dzīves gadus — vieni paši, divatā, atmetuši visu pasauli un savienojuši ikviens savu pasauli, savu dzīvi ar drauga dzīvi? Vai tiešām tā nebija viņa, kura vēlā stundā, kad pienāca šķiršanās brīdis, raudādama dziļās skumjās dusēja viņam pie krūtīm, nejuzdama vētru, kas trakoja zem skarbajām debesīm, nejuzdama vēju, kas notrauca un nesa projām asaras no viņas melnajām skropstām? Vai tiešām tas viss bija sapnis — gan šis dārzs, sērīgs, pamests un aizlaists, ar sūnu aizaugušiem celiņiem, vientuļš, drūms, kur viņi tik bieži staigāja divatā, cerēja, ilgojās, mīlēja, mīlēja viens otru tik ilgi, «tik ilgi un maigi»! Un šī dīvainā vecvectēvu māja, kurā viņa tik ilgi dzīvoja vientulīgi un skumji ar vecu, īgnu, mūžīgi nerunīgu un žultainu vīru, kas biedēja viņus, biklus kā bērnus, kuri bezcerīgi un bailīgi slēpa viens no otra savu mīlu. Kā viņi mocījās, kā viņi baidījās, cik nevainīga, tīra bija viņu mīla, un cik (protams, Nastjeņķa) ļauni bija cilvēki! Un, mans dievs, vai tiešām viņš vēlāk nesatika viņu tālu no savas dzimtās zemes krastiem zem svešām, karstām dienvidu debesīm brīnumainajā mūžīgajā pilsētā balles spožumā, mūzikai dārdot, pilī (noteikti pilī), kas grima uguns jūrā, uz šā mirtēm un rozēm apvītā balkona, kur viņa, pazinusi viņu, tādā steigā noņēma savu masku un, nočukstējusi: «Es esmu brīva,» — drebēdama metās viņa skavās, un, ar sajūsmas saucienu piekļāvušies viens otram, viņi vienā mirklī aizmirsa gan bēdas, gan šķiršanos, gan visas mokas, gan drūmo māju, gan veco vīru, gan nemīlīgo dārzu tālajā dzimtenē, gan solu, uz kura ar pēdējo kvēlo skūpstu viņa bija izrāvusies no viņa izmisuma mokās sastingušajām skavām … Ai, ticiet, Nast jeņķa, kurš katrs satrūksies, apjuks un nosarks kā skolas puika, kas tikko iebāzis kabatā kaimiņu dārzā zagtu ābolu, kad kāds garš, zaļoksnējs puisis, liels jokotājs un balamute, jūsu neaicinātais paziņa, atvērs durvis un uzsauks, it kā nekas nebūtu noticis: «Es, brāl, tikko no Pavlovskas!» Mans dievs! Vecais grāfs ir nomiris, sākas neizsakāma laime, — un te cilvēki atbrauc no Pavlovskas!

Es patētiski apklusu, beidzis savus patētiskos izsaucienus. Atceros, ka man briesmīgi gribējās kaut kā ar varēm skaļi iesmieties, jo es jau jutu, ka manī sarosās tāds kā naidīgs velnēns, ka man jau sažņaudzas kakls, sāk drebēt zods un acis kļūst aizvien valgākas un valgākas… Es gaidīju, ka Nast jeņķa, kas klausījās, vērdamās manī platām, gudrām acīm, sāks smieties savus bērnišķīgos, nevaldāmi jautros smieklus, un jau nožēloju, ka esmu aizgājis tik tālu, ka velti esmu izstāstījis to, kas jau sen bija sakrājies manā sirdī, par ko es varēju runāt kā pēc grāmatas, tāpēc ka jau sen biju sagatavojis sev spriedumu un tagad nenoturējos to nenolasījis, negaidīdams, ka mani sapratīs, — taču, man par brīnumu, viņa klusēja, brītiņu vilcinājusies, viegli paspieda man roku un ar tādu kā biklu līdzjūtību vaicāja:

—    Vai tiešām jūs tā arī esat nodzīvojis visu savu mūžu?

—    Visu mūžu, Nastjeņka, — es atbildēju, — visu mūžu un; liekas, tāpat arī beigšu.

—    Nē, tā nedrīkst, — viņa satraukta iesaucās, — tā nebūs; tā varbūt arī es nodzīvošu visu mūžu pie vecmāmiņas. Paklausieties — vai jūs zināt, ka tas ir pavisam nelāgi — tā dzīvot?

—    Zinu, Nastjeņka, zinu! — es iesaucos, vairs necenzdamies apvaldīt savas jūtas. — Un tagad es zinu skaidrāk nekā jebkad, ka esmu velti zaudējis visus savus labākos gadus. Tagad es to zinu un jo sāpīgāka man ir šāda atziņa, tāpēc ka pats dievs man ir sūtījis jūs, manu labo eņģeli, lai man to pateiktu un pierādītu. Tagad, kad es sēžu jums līdzās un runāju ar jums, man jau ir pat bail iedomāties par nākotni, tāpēc ka nākotnē — atkal vientulība, atkal šī sasmakusi, nevajadzīgā dzīve; un par ko man vairs sapņot, ja jau nomodā esmu jums blakus bijis tik laimīgs! Ai, esiet svētīta jūs, mīļā meitene, par to, ka neatraidījāt mani pirmajā brīdī, par to, ka es jau varu sacīt, ka esmu dzīvojis kaut divus vakarus mūžā!

—    Ak nē jel, nē! — Nastjeņka iesaucās, un asaru lāsītes iemirdzējās viņas acīs. — Nē, tā vairs nebūs; mēs tā nešķirsimies! Kas gan ir divi vakari!

—    Ak, Nastjeņka, Nastjeņka! Vai jūs maz zināt, uz cik ilgu laiku esat mani samierinājusi ar mani pašu? Vai zināt, ka tagad es vairs nedomāšu par sevi tik slikti, kā esmu domājisdažu labu reizi? Vai zināt, ka es varbūt vairs neskumšu par to, ka esmu savā dzīvē noziedzies un nogrēkojies, jo tāda dzīve ir grēks un noziegums? Un nedomājiet, ka es, jums stāstot, kaut ko pārspīlēju, dieva dēļ, nedomājiet tā, Nastjeņka, tāpēc ka man brīžam uznāk tādas skumjas, tādas skumjas. . . Tāpēc ka tādos brīžos man jau sāk likties, ka es nekad nespēšu dzīvot īstu dzīvi, tāpēc ka man jau šķita — es esmu zaudējis jebkādu īstenības ritmu, jebkādu nojautu par patieso, reālo; beigu beigās tāpēc, ka daudzkārt esmu pats sevi lādējis; tāpēc ka pēc manām fantastiskajām naktīm man reizēm jau uznāk atskurbuma brīži — un tie ir baismīgi. Tai pašā reizē dzirdu, kā ap mani dimd un dzīves virpulī griežas ļaužu drūzma, dzirdu, redzu, kā dzīvo cilvēki — dzīvo nomodā, redzu, ka viņiem dzīve nav liegta, ka viņu dzīve neizgaisīs kā sapnis, kā vīzija, ka viņu dzīve ir mūžīga atjaunotne, ir mūžam jauna un neviena tās stunda nav līdzīga otrai, kamēr drūma un līdz nejēdzībai vienmuļa ir bailīgā fantāzija, ēnas, idejas verdzene, atkarīga no pirmā mākoņa, kas piepeši aizsedz sauli un liek skumjās sažņaugties īsta pēterburdzieša sirdij, kura tik dārgu tur savu sauli, — bet kas nu skumjās vairs par fantāziju! Jūtu, ka tā beidzot kļūst gurda, izsīkst mūžīgā sasprindzinājumā — šī neizsīkstošā fantāzija, jo pats taču nobriestu, izaugu ārā no saviem agrākajiem ideāliem: tie sairst pīšļos, sašķīst drumslās; ja nav citas dzīves, tad nākas to celt no šīm pašām drumslām. Un tomēr dvēsele lūdzas un vēlas ko citu. Un velti sapņotājs rakņājas savos senējos sapņo jumos kā pelnos, meklēdams šais pelnos kaut vai sīku dzirkstelīti, lai uzpūstu to un ar iedegušos uguni atsildītu sastingušo sirdi, un no jauna atdzīvinātu tanī visu, kas agrāk bija tik mīļš, kas aizkustināja dvēseli, kas lika asinīm kūsāt, kas raisīja asaras no acīm un — tik skaisti vīla. Vai zināt, Nastjeņķa, cik tālu es esmu nonācis? Vai zināt, ka esmu jau spiests svinēt gadadienu savām izjūtām, gadadienu tam, kas agrāk bija tik mīļš, bet kā patiesībā nekad nav bijis — jo šī gadadiena tiek svinēta aizvien tiem pašiem muļķīgajiem, nereālajiem sapņiem —, un esmu spiests to darīt tāpēc, ka arī pašu šo muļķīgo sapņu nav, tāpēc ka nav nekā, ar ko tos izlolot, — arī sapņi taču ir lolojami! Vai zināt, ka man tagad tīkas atcerēties un zināmā laikā apmeklēt tās vietas, kur kādreiz esmu bijis laimīgs, kaut arī savā īpašā veidā, man tīkas savu tagadējo dzīvi pieskaņot vairs neatgūstamajai pagājībai, un es bieži vien — grūtsirdīgs un skumjš — bez mērķa un vajadzības kā ēna klīstu apkārt pa Pēterburgas ielām, pa tās kaktu kaktiem. Kādu tikai te nav atmiņu! Nāk prātā, piemēram, ka, lūk, šepat tieši pirms gada — tieši šai pašā laikā, šai pašā stundā pa šo ielu klaiņoju tikpat vientuļš, tikpat grūtsirdīgs kā patlaban. Un atceros, ka arī tolaik sapņi bija skumji, un, kaut arī agrāk nemaz nebija labāk, tomēr jūtu, ka tolaik dzīve bija tāda kā vieglāka, tāda kā mierīgāka, šķiet, nebija šās melnās domas, kas man tagad piesitusies; nebija šo sirdsapziņas pārmetumu, tumšo, drūmo pārmetumu, kas nu vairs ne dienu, ne nakti nedod miera. Un es jautāju sev: kur gan ir tavi ilgu sapņi? Un pakratu galvu un saku: cik gan ātri steidzas gadi! Un atkal jautāju sev: ko gan tu esi izdarījis ar saviem gadiem? Kur tu esi apglabājis savu labāko laiku? Vai tu esi vai neesi dzīvojis? Skaties, es sev saku, skaties jel, cik pasaulē kļūst salti. Paies vēl gadi, un tiem sekos drūma vientulība, trīcēdams ar ķeģīti atklidzinās vecums, un tam līdzi nāks skumjas un grūtsirdība. Nobālēs tava fantastiskā pasaule, norims, novītīs tavi ilgu sapņi un nobirs, kā dzeltenas lapas birst no kokiem … Ai, Nastjeņka! Bēdīgi taču būs palikt vienam, gluži vienam, un nebūs pat ko žēlot — nekā, itin nekā … tāpēc ka viss, ko būšu zaudējis, — tas viss ir bijis nulle, muļķīga apaļa nulle, ir bijis viens vienīgs sapņojums.

—    Nu, nežēliniet jel mani vairāk! — izdvesa Nastjeņka, noslaucīdama asariņas, kas noritēja viņai pār vaigiem.

—    Tagad tas ir garām! Tagad mēs būsim divatā; tagad, lai ar mani notiek kas notikdams, mēs nekad vairs nešķirsimies! Paklausieties! Es esmu vienkārša meitene, maz esmu mācījusies, kaut gan vecmāmiņa pieņēma man skolotāju; taču, ticiet, es jūs saprotu, jo visu, ko jūs man stāstījāt, esmu pati pārdzīvojusi, kad vecmāmiņa mani piesprauda pie savām drēbēm. Protams, es nebūtu izstāstījusi tik labi, kā stāstījāt jūs, es neesmu mācījusies, — viņa kautri piebilda, aizvien vēl juzdama tādu kā cienību pret manu patētisko runu un manu augsto stilu, — taču esmu ļoti priecīga, ka jūs man tik pilnīgi visu atklājāt. Tagad es jūs pazīstu — pavisam, caur un cauri pazīstu. Un zināt ko? Es gribu jums izstāstīt arī savu dzīves gājumu — visu, nekā neslēpjot; un pēc tam dodiet man padomu! Jūs esat ļoti gudrs cilvēks — vai apsolāt, ka dosiet man padomu?

—    Ak, Nastjeņka, — es atbildēju, — kaut arī nekad neesmu bijis padomdevējs un jo mazāk — gudrs padomdevējs, taču tagad redzu — ja mēs vienmēr tā dzīvosim, tad tas būs ļoti gudri un mēs abi sadosim viens otram daudz jo daudz gudru padomu. Nu, mana labiņā Nastjeņka, kāds padoms jums vajadzīgs? Sakiet man tieši; es patlaban esmu tik līksms, laimīgs, drošs un gudrs, ka atbilde man nebūs tālu jāmeklē.

—     Nē, nē! — Nastjeņka smiedamās mani pārtrauca.

—    Man vajadzīgs ne vien gudrs padoms, man vajadzīgs sirsnīgs, brālīgs padoms, tā, it kā jūs visu savu mūžu būtu mani mīlējis.

—    Lai notiek, Nastjeņka, lai notiek! — es sajūsmā iesaucos. — Un, ja es jau divdesmit gadus būtu jūs mīlējis, tad tomēr nevarētu mīlēt vairāk kā patlaban!

—    Dodiet man savu roku! — sacīja Nastjeņka.

—    Te tā ir! — es atbildēju, sniegdams viņai roku.

—    Tātad sāksim manu dzīves stāstu!

NASTJENKAS STĀSTS

Pusi no mana stāsta jūs jau zināt, tas ir, jus zināt, ka man ir veca vecmāmiņa …

—    Ja otra puse ir tikpat īsa kā šī… — es iesmējies dzīros pārtraukt.

—    Klusējiet un klausieties! Vispirms norunāsim tā: nepārtrauciet mani, citādi man droši vien sajuks. Nu, tātad klausieties mierīgi!

Man ir veca vecmāmiņa. Es pie viņas nokļuvu, kad biju vēl pavisam maza meitene, tāpēc ka ir māte, ir tēvs man nomira. Jādomā, ka vecmāmiņa agrāk bijusi bagātāka, jo viņa vēl tagad bieži jo bieži piemin labākas dienas. Viņa arī iemācīja mani runāt franciski un vēlāk pieņēma man mājskolotāju. Kad man palika piecpadsmit gadu (tagad man ir septiņpadsmit), mēs mācīšanos beidzām. Lūk, toreiz tad es pastrādāju nedarbus: ko īsti izdarīju — to es jums neteikšu; pietiek ar to, ka pārkāpums nebija nekāds lielais. Tikai vienurīt vecmāmiņa piesauca mani sev klāt un pateica, ka, tā kā viņa esot neredzīga, tad nevarot mani pieskatīt, paņēma spraužamo adatu un piesprauda manas drēbes pie savējām, un tūliņ arī paziņoja, ka tā mēs sēdēšot visu mūžu, protams, ja vien es nelabošoties. Vārdu sakot, pirmajā laikā nekādi nebija iespējams atkustēt nost: ir strādā, ir lasi, ir mācies — visu vecmāmiņai blakus. Reiz lūkoju izblēdīties un pierunāju Fjoklu apsēsties manā vietā. Fjokla ir mūsu māj strādniece, viņa slikti dzird. Fjokla apsēdās manā vietā; vecmāmiņa tobrīd atzveltnī bija piemiguši, un es aizgāju tepat netālu pie draudzenes. Nu, tas beidzās bēdīgi. Vecmāmiņa, man prom esot, bija pamodusies un kaut ko jautājusi, domādama, ka es aizvien vēl rātni sēžu savā vietā. Fjokla mana gan, ka vecmāmiņa kaut ko jautā, taču nedzird, ko īsti; domājusi, domājusi, ko darīt, izvilkusi adatu un laidusies mukt…

Nastjeņka apklusa un sāka skaļi smieties. Es iesmējos viņai līdzi. Viņa tūdaļ aprāvās.

—    Nesmejieties par vecmāmiņu! Es smejos tāpēc, ka jocīgi… Ko lai dara, ja vecmāmiņa patiešām tāda ir, bet es viņu tomēr mazdrusciņ mīlu. Nu, toreiz es gan pamatīgi dabūju: mani tūliņ atkal nosēdināja vecajā vietā, un nu jau neparko vairs nedrīkstēju kustēties.

Jā, cienītais, es vēl aizmirsu jums pateikt, ka mums, tas ir, vecmāmiņai, pieder sava māja, tas ir, mazs namiņš, pavisam ar trim logiem, viscaur no koka un tikpat vecs kā vecmāmiņa pati; un augšā ir mezonīns; un tā nu mūsu mezonīnā ievācās jauns īrnieks . ..

—    Tātad bija ari vecais īrnieks? — es nevērīgi ievaicājos.

—     Jā, protams, bija, — Nastjeņka atsaucās, — un prata klusēt labāk nekā jūs. Tiesa, viņš tikko vairs spēja mēli kustināt. Tas bija kalsns vecītis, mēms, akls, klibs, tā ka pēdīgi viņam kļuva par grūtu dzīvot pasaulē — un viņš nomira; tāpēc arī bija vajadzīgs jauns īrnieks, jo bez īrnieka mēs nevaram dzīvot: tie kopā ar vecmāmiņas pensiju ir gandrīz visi mūsu ienākumi. Jaunais īrnieks, kā par spīti, bija jauns cilvēks, nevis šejienietis, bet iebraucējs. Tā kā viņš nekaulējās, tad vecmāmiņa viņu ielaida, bet vēlāk man vaicā: «Kā ir, Nastjeņka, vai mūsu īrnieks ir jauns vai vecs?» Melot es negribēju. «Tā,» saku, «vecmāmiņ, ne jau nu gluži jauns, bet nekāds vecais arī nav.» — «Un vai patīkams no vaiga?» vecmāmiņa taujā.

Es atkal negribu melot. «Jā,» saku, «patīkama izskata, vecmāmiņ!» Bet vecmāmiņa gaužas: «Ak tavu sodību, tavu sodību! To es tev, mazmeitiņ, tālabad saku, lai tu viņā aplam daudz neskaties. Ak tu mūžs, kas tie par laikiem! Pavei tik, šitāds nieka īrnieciņš, bet tak esot patīkams no vaiga; vecos laikos tā vis nebija!»

Bet vecmāmiņai lai tik viss bijis kā vecos laikos! Ir jaunāka viņa vecos laikos bijusi, ir saule vecos laikos bijusi siltāka, ir krējums vecos laikos neesot tik ātri sarūdzis — viss vecos laikos! Un tā nu es sēžu un nesaku ne vārda, bet savā prātā domāju: nez ko tā vecmāmiņa pati mani uzvedina, taujā, vai īrnieks glīts, vai jauns? Tikai tāpat vien nodomāju un tūliņ atkal sāku skaitīt valdziņus, adīt zeķi un pēc tam pavisam aizmirsu.

Te kādu rītu īrnieks ienāk pie mums atgādināt, ka viņam esot solīts istabu iztapsēt. Vārds pa vārdam — vecmāmiņa jau ir valodīga —, pēdīgi viņa saka: «Ieej, Nastjeņka, manā guļamistabā, atnes rēķinus.» Es tūliņ uzlēcu kājās, nez kāpēc gluži nosarkusi, un aizmirsu, ka sēžu piesprausta; būtu varējusi klusītēm izvilkt adatu, lai īrnieks nepamana, bet nē — uzlēcu tik strauji, ka vecmāmiņas krēsls pabrauca līdzi. Ieraudzījusi, ka īrniekam tagad viss par mani zināms, nosarku, paliku stāvam kā sastingusi un piepeši apraudājos; man tobrīd kļuva tik sāpīgi, bija tāds kauns, ka varētu vai zemē ielīst. Vecmāmiņa baras: «Ko tu vēl stāvi?» — bet es kaucu jo stiprāk … īrnieks, pamanījis, ka esmu no viņa sakaunējusies, atvadījās un tūliņ aizgāja.

Kopš tā laika, līdzko priekšnamā kas nogrāb, es vai pamirstu. Nupat, domāju, nāk īrnieks, un klusītēm — drošs paliek drošs — attaisu spraužamo adatu. Taču tas nebija viņš — viņš nenāca. Pagāja divas nedēļas; īrnieks atsūta ar Fjoklu ziņu, ka viņam esot daudz grāmatu franču valodā — un visas labas vien, tā ka varot lasīt; vai vecmāmiņa negribētu, ka es tās palasu priekšā, lai viņai nav garš laiks? Vecmāmiņa piedāvājumu ar pateicību pieņēma, tikai gan klaušināja, vai tās esot tikumīgas grāmatas vai ne, tāpēc ka grāmatas var būt arī netikumīgas; un tad, Nast.jeņķa, viņa saka, tās tu nemaz nedrīksti lasīt, samācīsies vēl ko sliktu.

«Ko tad es samācīšos, vecmāmiņ? Kas tur ir rakstīts?»

«A!» viņa saka. «Tanīs aprakstīts, kā jauni cilvēki samaitā tikumīgas jaunavas, kā tie, solīdamies precēt, aizved viņas no vecāku mājām, kā pēc tam pamet likteņa varā un šīs nelaimīgās aiziet bojā visai nožēlojamā kārtā. Es,» vecmāmiņa saka, «daudz tādu grāmatu esmu lasījusi, un tanīs viss,» saka, «tik jauki aprakstīts, ka var sēdēt cauru nakti un paslepus lasīt. Bet tu gan, Nastjeņķa, pielūko, tādas nelasi. Kādas,» saka, «grāmatas viņš atsūtījis?»

«Tie visi ir Valtera Skota romāni, vecmāmiņ.»

«Valtera Skota romāni? Bet, pag, vai tikai tur nav kāda blēdība? Paskaties — vai viņš tajos nav ielicis kādu mīlestības vēstulīti?»

«Nē,» saku, «vecmāmiņ, vēstulītes nav.»

«Bet tu paskaties aiz vākiem: viņi, negantnieki, dažkārt aizbāž aiz vākiem! …»

«Nē, vecmāmiņ, arī aiz vākiem nav.»

«Nu, pielūko tik!»

Tā nu mēs sākām lasīt Valteru Skotu un kāda mēneša laikā gandrīz pusi izlasījām. Pēc tam viņš sūtīja vēl un vēl, Puškinu sūtīja, tā ka pēdīgi es bez grāmatām pat dzīvot nevarēju un vairs nedomāju, kā iziet pie Ķīnas prinča.

Tāds bija stāvoklis, kad reiz man gadījās mūsu īrnieku sastapt uz kāpnēm. Vecmāmiņa bija mani sūtījusi kaut ko atnest. Viņš apstājās, es nosarku, un ari viņš nosarka; tomēr iesmējās, pasveicināja, apjautājās par vecmāmiņas veselību un vaicāja: «Nu, vai grāmatas izlasījāt?» Es atbildēju: «Izlasīju.» — «Kas tad,» viņš jautā, «jums vislabāk patika?» Es saku: ««Aivenho» un Puškins patika par visiem labāk.» Šoreiz tas tā arī beidzās.

Pēc nedēļas es atkal uz kāpnēm pagadījos viņam ceļā. Šoreiz vecmāmiņa nesūtīja, man pašai bija kaut kā ievajadzējies. Bija pāri diviem, ap to laiku īrnieks parasti nāca mājās. «Labdien!» viņš saka. Es viņam tāpat: «Labdien!»

«Sakiet,» viņš vaicā, «vai jums nav garlaicīgi augu dienu sēdēt blakus vecmāmiņai?»

Kad viņš man tā ievaicājās, es, pati nezinu, kāpēc, nosarku, sakaunējos un atkal jutos aizskarta — laikam tāpēc, ka nu jau sveši cilvēki sāk par to iztaujāt. Jau gribēju nemaz neatbildēt, bet iet projām, taču pietrūka spēka.

«Paklausieties,» viņš saka, «jūs esat laba meitene! Atvainojiet, ka ar jums tā runāju, bet ticiet man — es vairāk nekā jūsu vecmāmiņa vēlu jums labu. Vai jums nav nekādu draudzeņu, pie kurām varētu aiziet ciemos?»

Es atbildu, ka nav nevienas, ka viena bija, Mašeņka, bet tā aizbrauca uz Pleskavu.

«Paklausieties,» viņš saka, «vai gribat ar mani kopā aizbraukt uz teātri?»

«Uz teātri? Bet kā tad vecmāmiņa?»

«Paslepšus,» saka, «no vecmāmiņas …»

«Nē,» atsaku, «vecmāmiņu krāpt es negribu. Palieciet sveiki!»

«Nu, palieciet sveiki!» viņš saka un pats nekā vairāk nepiebilst.

Tikai pēc pusdienas viņš ienāca pie mums; apsēdās, ilgi tērzēja ar vecmāmiņu, iztaujāja, vai viņa kaut kur izbraucot arī, vai paziņas mums esot, un tad uzreiz saka: «Es šodien noīrēju ložu operā; izrāda «Seviļas bārddzini»; paziņas gribēja braukt, bet pēc tam atteicās, man palika lieka biļete.»

««Seviļas bārddzini»!» vecmāmiņa iesaucās. «Tas taču ir tas pats bārddzinis, ko izrādīja vecos laikos?»

«Jā gan,» viņš saka, «tas ir tas pats bārddzinis,» — un paskatās uz mani. Bet es jau visu sapratu, nosarku, un sirds man aiz gaidām sāka strauji pukstēt.

«Nu kā tad,» vecmāmiņa saka, «kā nu nezināšu! Es pati vecos laikos mājas teātrī tiku spēlējusi Rozīņu!»

«Vai jūs negribētu šodien aizbraukt?» īrnieks vaicā. «Man taču biļete tik un tā aiziet zudumā.»

«Jā, varbūt gan, brauksim,» saka vecmāmiņa, «kālab gan lai nebrauktu? Rau, mana Nastjeņķa teātrī nekad vēl nav bijusi.»

Mans dievs, kas par prieku! Mēs uz vietas sataisījāmies, saposāmies un braucām. Vecmāmiņai, kaut arī viņa neredzīga, tomēr gribējās klausīties mūziku, turklāt viņa ir labsirdīga vecīte: vēlējās sagādāt man prieku, pašas jau mēs nekad nebūtu sataisījušās. Kāds iespaids man palika no «Seviļas bārddziņa», es jums pat izteikt nevaru, tikai mūsu īrnieks visu vakaru tik laipni uz mani lūkojās, tik jauki runāja, ka es tūdaļ nomanīju, ka no rīta viņš ir gribējis mani pārbaudīt, piedāvādams, lai braucu kopā ar viņu viena pati. Ai, tas tik bija prieks! Gulēt es aizgāju tik lepna, tik līksma, sirds man tā pukstēja, ka uznāca pat viegls drudzis — un visu nakti sapņos rādījās «Seviļas bārddzinis».

Es cerēju, ka pēc tam mūsu īrnieks iegriezīsies pie mums aizvien biežāk un biežāk, bet tā vis nebija. Viņš gandrīz nekad vairs neienāca. Tā — reizi mēnesī parasti ienāk — arī tikai tālab, lai uzaicinātu uz teātri. Reizes divas mēs pēc tam atkal aizbraucām. Bet ar to nu es biju pavisam nemierā. Redzēju, ka viņam tīri vienkārši manis žēl, tāpēc ka es pie vecmāmiņas esmu kā ieslodzīta, un tas arī viss. Tā tas gāja tālāk un tālāk, un man uznāca tīri vai apmātība: ne vairs varu mierā nosēdēt, ne ko lasīt, strādāt nestrādāju, reizēm smejos un šo to daru vecmāmiņai par spīti, citreiz ne par šo, ne par to raudu. Pēdīgi novājēju un tikko nesaslimu. Operu sezona bija garām, un mūsu īrnieks pie mums nekad vairs nerādījās; bet, kad mēs sastapāmies — aizvien uz tām pašām kāpnēm —, viņš, protams, klusēdams pasveicina tik nopietni, it kā pat runāt negribētu, un ir jau nokāpis uz lievenēm, kad es joprojām vēl stāvu puskāpnēs, nosarkusi kā biete, jo visas asinis man saplūda galvā ikreiz, kad ar viņu sastapos.

Tūliņ arī būs beigas. Taisni pirms gada, maija mēnesī, īrnieks ienāk pie mums un saka vecmāmiņai, ka viņš šeit savu uzdevumu izpildījis un viņam atkal uz vienu gadu jābraucot uz Maskavu. Līdz es to izdzirdēju, tā nobālu un atkritu uz krēsla kā bez dzīvības. Vecmāmiņa nekā nepamanīja, bet viņš, paziņojis, ka aizbrauc no mums, atvadījās un aizgāja.

Ko lai iesāku? Es domāju, domāju, bēdājos, bēdājos un pēdīgi sadūšojos. Rīt viņam jābrauc projām, un es nolēmu visu nodarīt šovakar, kad vecmāmiņa būs aizgājusi gulēt. Tā arī notika. Sasēju sainītī visas savas drēbes, vajadzīgo veļu un ar sainīti rokās ne dzīva, ne mirusi devos uz mezonīnu pie mūsu īrnieka. Laikam gan gāju pa kāpnēm veselu stundu. Kad atvēru viņa istabas durvis, viņš pēkšņi iekliedzās, mani ieraudzījis. Viņš domāja, ka redz rēgu, bet tad tūdaļ metās pasniegt man ūdeni, jo es tikko turējos kājās. Sirds man tā dauzījās, ka galvā iesitās sāpe un prāts aptumsa. Kad atžirbu, uzreiz noliku savu sainīti uz viņa gultas, pati apsēdos līdzās, ar rokām aizsedzu seju un ļāvu asarām vaļu. Viņš laikam vienā mirklī bija visu sapratis un stāvēja manā priekšā tik bāls un tik skumji raudzījās manī, ka sirds man vai lūza.

«Paklausieties,» viņš iesāka, «paklausieties, Nastjeņka, es nekādi nevaru; esmu nabaga cilvēks, man pagaidām nav nekā, pat ne kārtīgas vietas; kā tad mēs dzīvosim, ja arī apprecētos?»

Mēs ilgi runājām, beidzot es vairs nevaldīju pār sevi, teicu, ka nevaru dzīvot pie vecmāmiņas, ka aizbēgšu no viņas, jo negribu, ka mani piesprauž ar adatu; lai viņš dara, ko grib, bet es braukšu viņam līdzi uz Maskavu, tāpēc ka nevaru bez vina dzīvot. Gan kauns, gan mīla, gan lepnums — viss reizē runāja manī, un es gandrīz vai krampjos nokritu uz gultas. Es tik ļoti baidījos, ka mani atraidīs.

Labu brīdi viņš sēdēja klusēdams, tad piecēlās, pienāca man klāt un saņēma mani aiz rokas.

«Paklausieties jel, mana labā, mana mīļā Nastjeņka!» viņš iesāka — ari caur asarām. «Paklausieties! Es jums zvēru, ja vien man kādreiz būs iespējams precēties, tad noteikti jūs būsiet mana laime; ticiet man, tagad vienīgi jūs varat sniegt man laimi. Klausieties: es braucu uz Maskavu un palikšu tur taisni gadu. Es ceru nokārtot savas lietas. Kad atgriezīšos, ja jūs mani vēl mīlēsiet zvēru jums — mēs būsim laimīgi. Taču patlaban tas nav iespējams, es nevaru, man nav tiesību kaut vai ko apsolīt. Taču atkārtoju: ja tas nenotiks pēc gada, tad kādreiz tas noteikti būs, protams, tai gadījumā, ja jūs nedosiet priekšroku citam, jo saistīt jūs ar kādu solījumu es nevaru un nedrīkstu.»

Lūk, ko viņš man teica — un otrā rītā aizbrauca. Mēs vienojāmies vecmāmiņai par to nesacīt ne vārda. Tā viņš gribēja. Tagad nu mans stāsts ir gandrīz galā. Pagājis taisni gads. Viņš ir atbraucis, viņš atrodas šeit jau veselas trīs dienas un, un …

—    Un kas tad ir? — es nepacietīgi iesaucos, gribēdams dzirdēt beigas.

—    Un līdz šim nav rādījies! — Nastjeņķa atbildēja, it kā saņemdama spēkus. — Ne ziņas, ne miņas …

Viņa aprāvās, brītiņu klusēja, nolieca galvu un piepeši, aizsegusi ar rokām seju, sāka gauži raudāt, tā ka sirds man sažņaudzās, dzirdot šīs raudas.

Es nekādi nebiju gaidījis šādu iznākumu.

—    Nastjeņka, — es ierunājos biklā un pieglaudīgā balsī.

—    Nastjeņka, dieva dēļ, neraudiet! Kā jūs zināt, varbūt viņš vēl nav atbraucis …

—     Ir, ir! — Nastjeņka uztvēra. — Viņš ir šeit, es zinu. Mums bija norunāts jau toreiz — tai vakarā pirms viņa aizbraukšanas; kad bijām visu izrunājuši, ko es jums stāstīju, un par visu vienojušies, mēs iznācām pastaigāties tieši pa šo krastmalu. Pulkstenis bija desmit; mēs sēdējām uz šā paša sola; es vairs neraudāju, man bija tik patīkami klausīties, ko viņš runāja… Viņš teica, ka tūliņ pēc atbraukšanas atnāks pie mums — un, ja es no viņa neatsacīšos, tad visu pastāstīsim vecmāmiņai. Tagad viņš ir atbraucis, es to zinu, un viņa nav, nav!

Un Nastjeņka no jauna izplūda asarās.

—    Mans dievs! Vai tad nekā nevar palīdzēt jūsu bēdās? — es iesaucos un pilnīgi izmisis pietrūkos kājās.

—      Sakiet, Nastjeņka, — vai es nevarētu aiziet pie viņa? …

—    Vai tad tas ir iespējams? — viņa ievaicājās, spēji pacēlusi galvu.

—    Nē, protams, ne! — es attapies piebildu. — Bet zināt ko: uzrakstiet vēstuli!

—    Nē, tas nav iespējams, to nevar! — viņa noteikti atbildēja, taču jau galvu nodūrusi, uz mani neskatīdamās.

—    Kā nevar? Kāpēc tad nevar? — es turpināju, pieķēries savai idejai. — Un zināt, Nastjeņka, kas tā būs par vēstuli! Ir dažādas vēstules un… Ai, Nastjeņka, tā tas ir! Uzticieties man, uzticieties! Es jums nedošu slikta padoma. To visu var nokārtot. Jūs taču spērāt pirmo soli — kāpēc tad tagad …

—    Nevar, nevar! Tad es it kā uzbāžos…

—    Ak, mana labiņā Nastjeņka! — es viņu pārtraucu, neslēpdams smaidu. — Nē taču, nē; jums galu galā ir tiesības, jo viņš taču jums apsolījis. Un no visa es redzu, ka viņš ir smalkjūtīgs cilvēks, ka viņš rīkojies cildeni, — es turpināju, aizvien vairāk aizraudamies ar paša argumentu un pierādījumu loģiskumu. — Kā tad viņš rīkojās? Viņš sevi saistīja ar solījumu. Viņš teica, ka nevienu citu neprecēs kā vien jūs, ja vispār precēsies; jums turpretim viņš atstāja pilnīgu brīvību kaut vai tūliņ no viņa atteikties … Tādā gadījumā jūs varat spert pirmo soli, jums ir tiesības, jums salīdzinājumā ar viņu ir kaut vai tā priekšrocība — ja jūs, piemēram, gribētu viņu atbrīvot no dotā vārda …

—    Paklausieties — kā jūs būtu rakstījis?

—    Ko tad?

—    Šo vēstuli.

—    Es rakstītu tā: «Cienītais kungs …»

—    Vai tā katrā ziņā vajag — cienītais kungs?

—    Katrā ziņā! Kaut gan — kādēļ? Es domāju …

—    Nu, nu! Tālāk!

—     «Cienītais kungs!

Atvainojiet, ka es .. .» Tomēr nē, nevajag nekādu atvainošanos. Pats fakts te visu attaisno, rakstiet vienkārši:

«Rakstu Jums. Piedodiet manu nepacietību; bet veselu gadu es dzīvoju ar to laimi, ko man deva cerība; vai gan esmu vainīga, ka tagad nevaru panest pat dienu neziņas? Tagad, kad Jūs jau esat atbraucis, varbūt Jūsu nodomi mainījušies. Tad šī vēstule pateiks Jums, ka es nekurnu un Jūs nevainoju. Es nevainoju Jūs par to, ka man nav varas pār Jūsu sirdi; tāds jau mans liktenis.

Jūs esat cēlsirdīgs cilvēks. Jūs nesmīnēsiet un nedusmosieties par manām nepacietīgajām rindiņām. Atcerieties, ka tās raksta nabaga meitene, ka viņa ir gluži viena, ka viņai nav neviena, kas viņu pamācītu, kas dotu viņai padomu, un ka viņa pati nekad nav pratusi tikt galā ar savu sirdi. Taču piedodiet man, ka manā sirdī kaut uz mirkli iezagās šaubas. Jūs neesat spējīgs pat domās nodarīt pāri tai, kura Jūs tik ļoti mīlēja un mīl.»

—     Jā, jā! Tas ir taisni tā, kā es domāju! — Nastjeņka iesaucās, un prieks iedzirkstījās viņas acīs. — Ai, jūs izkliedējāt manas šaubas, pats dievs man jūs sūtījis! Pateicos, pateicos jums!

—     Par ko? Par to, ka dievs mani sūtījis? — es atbildēju, ar sajūsmu vērodams viņas priecīgo sejiņu.

—    Jā, kaut vai par to.

—    Ak, Nastjeņka! Mēs taču pateicamies dažiem cilvēkiem kaut vai par to, ka viņi dzīvo reizē ar mums. Es jums pateicos par to, ka man gadījās jūs sastapt, par to, ka visu savu mūžu jūs atcerēšos!

—     Nu pietiek, pietiek! Un tagad tā, klausieties: toreiz mēs norunājām, ka, tiklīdz viņš pārbrauks, tā tūliņ man paziņos, atstās man vēstuli vienā vietā — pie kādiem maniem paziņām, labiem un vienkāršiem cilvēkiem, kuri nekā par to nezina; vai arī, ja nebūs iespējams uzrakstīt vēstuli, jo vēstulē jau ikreiz nevar visu izstāstīt, tad tai pašā dienā, kad atbrauks, viņš taisni desmitos vakarā būs šeit, šinī vietā, kur mēs norunājām satikties. Ka viņš atbraucis, to es zinu; bet nu jau trešo dienu nav ne vēstules, ne viņa paša. Rīta pusē es no vecmāmiņas nekādi projām netieku. Atdodiet rītdien manu vēstuli tiem labajiem ļaudīm, par kuriem jums minēju; viņi jau gan aizsūtīs; un, ja būs atbilde, tad pats atnesiet to rītvakar desmitos.

—    Bet vēstule, vēstule! Vispirms taču jāuzraksta vēstule! Tad tas varbūt būs tikai parīt.

—    Vēstule… — Nastjeņka mazliet samulsusi atbildēja, — vēstule … bet…

Viņa neizteica līdz galam. Viņa vispirms novērsās, pietvīka sārta kā roze, un piepeši es jutu savā rokā ieslīdam vēstuli, acīm redzot, jau sen uzrakstītu, aizlīmētu un aizzīmogotu. Tāda kā pazīstama, mīļa, gracioza atmiņa pavīdēja man prātā.

—    Ro-ro, sī-sī, na-na, — es iedziedājos.

—    Rosīna! — mēs abi sākām dziedāt, es — gandrīz vai apskāvis viņu aiz sajūsmas, viņa — piesarkusi, cik vien tumši iespējams piesarkt, smiedamās caur asarām, kas gluži kā pērlītes trīsoja viņas melnajās skropstās.

—          Nu pietiek, pietiek! Tagad palieciet sveiki! — viņa aši nobēra. — Te jums ir vēstule, te ari adrese, kurp tā jāaiznes. Ardievu! Uz redzēšanos! Līdz rītam!

Viņa cieši saspieda abas manas rokas, pamāja ar galvu un kā bulta aizzibēja pa savu šķērsieliņu. Es ilgi stāvēju uz vietas, pavadīdams viņu ar acīm.

«Līdz rītam! Līdz rītam!» pavīdēja man prātā, kad viņa nozuda skatienam.

TREŠĀ NAKTS

Šodien bija skumja, lietaina diena, bez gaismas stara, gluži kā mans nākamais vecums. Mani māc tik dīvainas domas, tik tumšas nojautas, tādi pašam vēl neskaidri jautājumi drūzmējas galvā — un it kā nav ne spēka, ne gribas tos atrisināt. Kur nu es lai to visu varētu atrisināt!

Šodien mēs neredzēsimies. Vakar, kad atvadījāmies, mākoņi sāka aizvilkt debesis un cēlās migla. Es teicu, ka rīt būs nelāga diena, viņa neatbildēja, negribēja runāt sev pretim; viņai šī diena ir gaiša un skaidra, un neviens mākonītis neaizēnos viņas laimi.

— Ja būs lietus, tad mēs neredzēsimies, — viņa sacīja, — es tad nenākšu.

Es domāju, ka viņa nebūs pat pamanījusi, ka šodien līst, un tomēr viņa neatnāca.

Vakar bija mūsu trešā satikšanās, mūsu trešā baltā nakts …

Cik skaistu dara cilvēku prieks un laime! Kā sirds plūst pāri no mīlestības! Liekas — gribētos visu savu sirdi ieliel otra sirdi, gribētos, lai viss būtu līksms, lai visur skan smiekli. Un kā šis prieks aizrauj otru cilvēku! Vakar viņas vārdos bija tik daudz maiguma, viņas sirdī tik daudz labvēlības pret mani… Cik viņa bija uzmanīga pret mani, cik glāsmīga, kā mundrināja un tīksmināja manu sirdi! Ai, cik daudz koķetības aiz laimes! Bet es… Es visu pieņēmu par skaidru zeltu; domāju, ka viņa …

Bet, mans dievs, kā gan es varēju tā domāt? Kā gan es varēju būt tik akls, kad viss jau piederēja citam, nekas nebija mans; kad galu galā pat šis viņas maigums, viņas rūpes, viņas mīlestība … jā gan, mīlestība pret mani — nebija nekas vairāk kā prieks par drīzo tikšanos ar citu, vēlēšanās arī man uztiept savu laimi… Kad viņš neatnāca, kad mēs izgaidījāmies velti, viņa taču sadrūrna, viņa taču kļuva nedroša, viņu pārņēma bailes. Visas viņas kustības, visi viņas vārdi nebija vairs tik viegli, rotaļīgi un līksmi. Un tas tik dīvaini — viņa kļuva divkārt uzmanīgāka pret mani, it kā instinktīvi vēlēdamās izliet pār mani to, ko vēlējās pati sev, par ko pati baiļojās, ka tas varētu nepiepildīties. Mana Nastjeņka kļuva tik bikla, izskatījās tik nobijusies, kad, šķiet, beidzot bija atskārtusi, ka es viņu mīlu, un apžēlojās par manu nabaga mīlestību. Kad esam nelaimīgi, mēs dziļāk izjūtam citu cilvēku nelaimi; jūtas nesaskaldās, bet koncentrējas …

Es atnācu pie viņas ar pilnu sirdi un gandrīz nespēju sagaidīt tikšanos. Es vēl nenojautu, ko nupat sajutīšu, nenojautu, ka tas viss beigsies citādi. Viņa staroja priekā, viņa gaidīja atbildi.

Atbilde bija viņš pats. Viņam bija jāatnāk, jāatsteidzas uz viņas aicinājumu. Viņa bija atnākusi veselu stundu agrāk par mani. Sākumā viņa par visu skaļi smējās — smējās par katru manu vārdu. Es gribēju sākt runāt, taču aprāvos.

—    Vai zināt, kāpēc man tāds prieks, — viņa vaicāja, — tāds prieks jūs uzlūkot? Kāpēc jūs man šodien esat tik mīļš?

—    Nu? — es jautāju, un sirds man notrīsēja.

—     Jūs man esat tik mīļš tāpēc, ka neiemīlējāties manī. Dažs cits jūsu vietā nebūtu licis man miera, būtu sācis uzmākties, činkstēt un gausties, bet jūs esat tik jauks.

Un viņa tik stipri saspieda manu roku, ka es gandrīz iekliedzos. Viņa sāka smieties.

—    Mans dievs! Cik gan jūs man esat labs draugs! — viņa pēc brītiņa ļoti nopietni atsāka. — Pats dievs man jūs atsūtījis! Kas gan ar mani notiktu, ja jūs tagad nebūtu pie manis? Cik jūs esat nesavtīgs! Cik skaisti jūs mani mīlat! Kad es apprecēšos, mēs paliksim labi draugi, it kā jūs būtu mans brālis, nē, vēl vairāk. Es jūs mīlēšu gandrīz tikpat stipri kā viņu …

Man kļuva neizsakāmi skumji šai brīdī; tomēr kaut kas līdzīgs smiekliem sakustējās manā dvēselē.

—    Jūs esat satraukta, — es sacīju, — jūs baiļojaties; jūs domājat, ka viņš neatnāks.

—    Dievs ar jums! — viņa attrauca. — Ja es nebūtu tik laimīga, tad laikam gan sāktu raudāt no jūsu neticības, no jūsu pārmetumiem, kaut gan — jūs uzvedinājāt mani uz domām, un man būs ilgi jāgudro; taču to es darīšu vēlāk, bet patlaban atzīšos jums, ka sakāt taisnību. Jā gan! Esmu kā apmāta; esmu it kā vienas vienīgas gaidas un visu uztveru kaut kā pārāk viegli. Bet lai paliek — nerunāsim par jūtām! …

Tobrīd atskanēja soļi — un no tumsas iznira gājējs, kas nāca mums pretim. Mēs abi nodrebējām; viņa gandrīz iekliedzās. Es palaidu vaļā viņas roku un sakustējos, it kā gribēdams paiet nost. Taču mēs bijām maldījušies: tas nebija viņš.

—    No kā jūs baidāties? Kādēļ atlaidāt manu roku? — viņa jautāja, sniegdama man to atkal. — Nu, kas par to? Mēs sagaidīsim viņu kopā. Es gribu, lai viņš redz, kā mēs mīlam viens otru.

—    Kā mēs mīlam viens otru! — es iesaucos.

«Ai, Nastjeņķa, Nastjeņka!» es nodomāju. «Cik daudz tu pateici ar šo vārdu! No šādas mīlas, Nastjeņka, dažkārt sirds sastingst un smagums uzgulst dvēselei. Tava roka ir salta, manējā karsta kā uguns. Cik gan tu esi akla, Nastjeņka! . . . Ai, cik nepanesams dažbrīd var būt laimīgs cilvēks! Taču es nespēju uz tevi dusmoties …»

Beidzot sirds man plūda pāri.

—    Paklausieties, Nastjeņka! — es iesaucos. — Vai jūs zināt, kā es jutos visu dienu?

—    Nu, kā tad, kā? Stāstiet ātrāk! Ko tad jūs ,yisu laiku klusējāt?

—          Pirmkārt, Nastjeņka, kad biju izpildījis visus jūsu uzdevumus, nodevis vēstuli, bijis pie jūsu lāga ļautiņiem, pēc tam .. . pēc tam es aizgāju mājās un likos gulēt.

—    Un tas ir viss? — viņa smiedamās mani pārtrauca.

—     Jā, gandrīz viss, — es atteicu ar smagu sirdi, jo acīs man jau riesās muļķīgas asaras. — Es pamodos stundu pirms mūsu satikšanās, bet šķita, it kā nebūtu gulējis. Nezinu, kas ar mani notika. Es nācu, lai jums visu to izstāstītu — it kā laiks man būtu apstājies, it kā vienai sajūtai, vienām jūtām būtu jāpaliek manī no šā brīža mūžīgi, it kā vienam mirklim vajadzētu ilgt veselu mūžību un it kā visa dzīve man būtu apstājusies … Kad pamodos, man likās, ka dzirdu ieskanamies atmiņā kādu mūzikas motīvu — sen pazīstamu, kaut kur agrāk dzirdētu, aizmirstu un tīksmu. Man šķita, ka tas visu mūžu lauzies man no dvēseles un tikai tagad…

—    Ak mans dievs, mans dievs! — Nastjeņka mani pārtrauca. — Kā gan tas viss īsti ir? Es ne vārda nesaprotu.

—    Ak, Nastjeņka! Man gribējās pastāstīt jums par šo dīvaino izjūtu … — es iesāku žēlā balsī, kurā vēl slēpās cerība, kaut arī visai niecīga.

—    Diezgan, beidziet jel, diezgan! — viņa ierunājās un vienā mirklī, šķelme, visu atskārta.

Viņa piepeši kļuva neparasti runīga, jautra, draiska. Viņa saņēma mani zem rokas, smējās, gribēja, lai arī es smietos, un ikviens mans mulsais vārds atbalsojās viņā ar tik skanīgiem, tik ilgiem smiekliem … Es sāku skaisties, viņa pēkšņi kļuva koķeta.

—    Paklausieties, — viņa iesāka, — man tomēr mazliet žēl, ka jūs manī neiemīlējāties. Tiec nu pēc tam gudrs, kas cilvēkam aiz ādas. Bet, lai nu kā, nelokāmais kungs, jums gan vajadzētu mani paslavēt par to, ka esmu tik vientiesīga. Es jums saku visu, itin visu, lai kāda muļķība iešautos man prātā.

—    Klau! Laikam vienpadsmit! — es teicu, kad iedūcās ritmiskas zvana skaņas no attāla pilsētas torņa. Viņa uzreiz aprāvās, mitējās smieties un sāka skaitīt.

—    Jā, vienpadsmit, — viņa pēdīgi noteica biklā, bezgala nedrošā balsī.

Es tūliņ nožēloju, ka biju viņu sabiedējis, licis skaitīt pulksteņa sitienus, un klusībā lādējos par savu dusmu lēkmi. Man kļuva skumji viņas dēļ, un es nezināju, kā izpirkt savu pārkāpumu. Sāku viņu mierināt, meklēt cēloņus, kāpēc viņš nav atnācis, meklēt dažādus argumentus, pierādījumus. Nevienu gan nebūtu vieglāk apmānīt kā viņu šai brīdī, un šādā brīdī jau arī kurš katrs labprāt uzklausa lai vai kādu mierinājumu un ir no sirds priecīgs, ja rodas kaut visniecīgākais attaisnojums.

—     Un ir jau arī jocīgi, — es iesāku, aizvien vairāk un vairāk iekarsdams un tīksminādamies ar savu pierādījumu neparasto skaidrību, — viņš taču nemaz nevarēja atnākt; jūs arī mani samulsinājāt un ievedāt maldā, Nastjeņka, tā ka man pavisam sajuka laika rēķins … Padomājiet vien: viņš tikai nule varēja saņemt vēstuli; pieņemsim — viņam nav iespējams atnākt, pieņemsim —viņš rakstīs atbildi, tad vēstule var pienākt ne agrāk kā rīt. Es rīt no paša rīta pēc tās aiziešu un tūliņ jums paziņošu. Iedomājieties beidzot tūkstoš varbūtību: nu, viņa nebija mājās, kad vēstule pienāca; un viņš to varbūt līdz pat šim laikam nav vēl lasījis? Visādi taču var gadīties.

—    Jā, jā! — Nastjeņķa uztvēra. — Es pat nebiju padomājusi; protams, viss kas var gadīties, — viņa turpipināja visai pieļāvīgā balsī, kurā tomēr kā nepatīkama disonanse skanēja kāda cita attāla doma. — Ziniet, ko jūs izdariet, — viņa turpināja, — ejiet rīt cik iespējams agri un, ja kaut ko saņemsiet, tūliņ paziņojiet man! Jūs taču zināt, kur es dzīvoju? — Un viņa vēlreiz atkārtoja man savu adresi.

Tad viņa piepeši kļuva tik bikla, tik maiga pret mani… Viņa šķita uzmanīgi klausāmies, ko viņai stāstīju; taču, kad es viņai ko iejautājos, viņa neatbildēja, apjuka un novērsās. Es ielūkojos viņai acīs — jā gan: viņa raudāja.

—    Kā nu tā var, kā tā var? Ai, kāds jūs esat bērns! Kas par bērnišķībām! … Rimstieties jel!

Viņa raudzīja pasmaidīt, nomierināties, taču zods viņai drebēja un krūtis aizvien vēl cilājās.

—    Es domāju par jums, — viņa, brītiņu klusējusi, man sacīja, — jūs esat tik labs, ka es būtu no akmens, ja to nejustu … Vai zināt, kas man nupat ienāca prātā? Es jūs abus salīdzināju. Kāpēc viņš nav — jūs? Kāpēc viņš nav tāds kā jūs? Viņš nav tik labs kā jūs, kaut gan es viņu mīlu vairāk par jums.

Es nekā neatbildēju. Viņa, šķiet, gaidīja, lai es ko teiktu.

—    Protams, es varbūt viņu vēl pilnīgi nesaprotu, pietiekami nepazīstu. Zināt, es vienmēr esmu no viņa mazliet baidījusies; viņš vienmēr bija tik nopietns, tāds kā lepns. Protams, es zinu, ka viņam tikai tāds izskats, ka viņa sirdī ir vairāk maiguma nekā manējā… Es atceros, kā viņš uz mani paraudzījās toreiz, kad es, atcerieties, aizgāju pie viņa ar sainīti; tomēr es viņu pārāk stipri cienu; un tas taču ir tā, it kā mēs nesaderētu kopā?

—    Nē, Nast jeņķa, nē, — es atbildēju, — tas nozīmē, ka jūs viņu mīlat vairāk par visu pasaulē un turklāt mīlat daudz vairāk nekā sevi pašu.

—    Jā, pieņemsim, ka tā, — naivā Nast jeņķa atbildēja, — bet vai zināt, kas man nupat ienāca prātā? Tikai tagad es nerunāšu par viņu, bet tā — vispār; man jau sen tas viss daudzkārt ir ienācis prātā. Paklausieties — kāpēc mēs visi neesam kā brāļi? Kāpēc vislabākais cilvēks vienmēr it kā slēpj kaut ko no otra un sevi neatklāj? Kāpēc tūliņ uz vietas klaji nepateikt, kas ir uz sirds, ja zini, ka savus vārdus nekaisīsi vējā? Bet ikviens pūlas izlikties daudz skarbāks, nekā patiesībā ir, visi it kā baidās aizvainot savas jūtas, ja tūliņ tās izrādīs …

—    Ak, Nastjeņka! Tā jau tas ir; bet tam taču ir daudz cēloņu, — es viņu pārtraucu, pats šai brīdī vairāk nekā jebkad apspiezdams savas jūtas.

—     Nē, nē! — viņa atbildēja, dziļi aizkustināta. — Redziet, jūs, piemēram, neesat tāds kā citi. Es tiešām nezinu, kā lai jums izsaku, ko es jūtu; taču man liekas, nu, piemēram, jūs… kaut vai pašlaik… man liekas, jūs kaut ko manā labā ziedojat, — viņa bikli piebilda, uzmetusi man ašu skatienu. — Piedodiet man, ka es jums tā saku; es taču esmu vienkārša meitene; es taču maz ko vēl esmu redzējusi pasaulē un patiešām dažreiz neprotu runāt, — viņa piemetināja, balsij drebot aiz kaut kādām slēptām jūtām, tomēr pūlēdamās pasmaidīt, — bet man tikai gribējās jums pasacīt, ka esmu jums pateicīga, jo arī es visu to jūtu… Ai, lai dievs jums par to atmaksā ar laimi! Bet tas, ko jūs man stāstījāt par savu sapņotāju, nemaz nav tiesa, tas ir, es gribu teikt — nepavisam jūs neskar. Jūs atveseļojaties, jūs patiešām esat gluži cits cilvēks, nevis tāds, kādu sevi attēlojāt. Ja jūs kādreiz iemīlēsiet, lai dievs jums dod laimi ar viņu! Viņai es nekā nevēlu, jo viņa būs laimīga ar jums. Es zinu — es pati esmu sieviete, un jūs varat man ticēt, ja es jums to saku . ..

Viņa apklusa un cieši paspieda man roku. Arī es aiz saviļņojuma nespēju izteikt ne vārda. Pagāja labs brīdis.

—    Jā, kā redzams, viņš šodien neatnāks, — viņa beidzot sacīja, galvu pacēlusi. — Ir jau vēls …

—    Viņš atnāks rītvakar, — es teicu visai pārliecinātā un stingrā balsī.

—    Jā, — viņa piebilda, kļuvusi jautrāka, — tagad es arī pati redzu, ka viņš atnāks tikai rīt. Nu, tātad uz redzēšanos! Līdz rītam! Ja būs lietus, es varbūt nenākšu. Bet parīt atnākšu, noteikti atnākšu, lai kas ar mani notiktu; esiet šeit katrā ziņā; es gribu jūs satikt, es jums visu izstāstīšu.

Un vēlāk, kad atvadījāmies, viņa sniedza man roku un, skaidrām acīm manī pavērusies, sacīja:

—    Mēs taču tagad vienmēr būsim kopā — vai nav tiesa?

Ai! Nastjeņka, Nastjeņka! Ja tu zinātu, cik gan es tagad esmu vientuļš!

Kad pulkstenis nosita deviņi, es nespēju nosēdēt istabā, apģērbos un izgāju, kaut gan laiks bija nejauks. Es biju tur, sēdēju uz mūsu sola.

Gandrīz jau gribēju iet uz viņu ieliņu, taču man sametās kauns, un es griezos atpakaļ pāris soļu no viņu mājas, nepalūkojies uz logiem. Es pārnācu mājās tik dziļu skumju pārņemts kā vēl nekad. Kāds slapjš, nemīlīgs laiks! Ja bijis labs laiks, es tur būtu nostaigājis visu cauru nakti…

Taču līdz rītam, līdz rītam! Rīt viņa man visu izstāstīs.

Tomēr vēstules šodien nebija. Kaut gan tā tam arī vajadzēja būt. Viņi ir jau kopā …

CETURTĀ NAKTS

Ak dievs, kā tas viss beidzās! Ar ko tas viss beidzās!

Es aizgāju pulksten deviņos. Viņa jau bija tur. Pamanīju viņu jau iztālēm; viņa stāvēja tāpat kā tad, pirmajā reizē, ar elkoņiem atspiedusies uz krastmalas margām, un nedzirdēja mani pienākam.

—           Nastjeņka! — es viņai uzsaucu, par varēm klusinādams savu satraukumu.

Viņa strauji pagriezās pret mani.

—    Nu, — viņa steidzināja. — Nu! Drīzāk!

Es neizpratnē raudzījos uz viņu.

—           Nu, kur tad ir vēstule? Jūs atnesāt vēstuli? — viņa atkārtoja, ar roku pieķērusies pie margām.

—           Nē, man nav vēstules, — es beidzot izdabūju, — vai tad viņš nav vēl bijis?

Viņa spēji nobāla un labu brīdi nekustīgi vērās manī. Es biju satriecis viņas pēdējo cerību.

—           Nu, dievs ar viņu! — viņa beidzot, balsij aiztrūkstot, izgrūda. — Dievs ar viņu, ja viņš mani tā atstāj!

Viņa nodūra acis, tad gribēja paskatīties uz mani, taču nejaudāja. Vēl kādu brīdi viņa pūlējās uzveikt savu satraukumu, tad pēkšņi aizgriezās un, ar elkoņiem atspiedusies uz krastmalas balustrādes, izplūda asarās.

—           Apmierinieties, apmierinieties jel! — es ierunājos, taču, raugoties viņā, man nepietika spēka turpināt; un ko gan es viņai varēju teikt?

—     Nemieriniet mani, — viņa raudādama sacīja, — nerunājiet par viņu, nestāstiet, ka viņš atnāks, ka viņš nav mani atstājis tik nežēlīgi, tik necilvēcīgi, kā viņš to dara! Par ko gan, par ko? Vai tiešām manā vēstulē — šai nelaimīgajā vēstulē ir bijis kaut kas? …

Raudas apslāpēja viņas balsi; sirds man vai lūza, uz viņu skatoties.

—     Ai, cik tas ir necilvēcīgi, cietsirdīgi! — viņa vēlreiz atsāka. — Un ne rindiņas, nevienas rindiņas! Kaut vai būtu atbildējis, ka neesmu viņam vajadzīga, ka viņš atstumj mani; bet tā — nevienas vienīgas rindiņas veselas trīs dienas! Cik gan viegli viņam aizvainot nabaga neaizsargātu meiteni, nodarīt pāri tai, kura tik vien noziegusies, ka mīl viņu! Ai, cik gan es neesmu izcietusies šais trīs dienās! Mans dievs, mans dievs! Kad atceros, ka es pirmoreiz pati aizgāju pie viņa, ka es pazemojos viņa priekšā, raudāju, ka es lūdzos no viņa kaut kripatiņu mīlas… Un pēc tam! … Paklausieties, — viņa turpināja, pievērsdamās man, un viņas melnās acis iedzirkstījās,

—    bet tā taču nav! Tā nevar būt; tas būtu nedabiski. Vai nu jūs, vai es — mēs esam maldījušies; varbūt viņš nav saņēmis vēstuli? Varbūt viņš līdz šim nekā nezina? Kā tad var — spriediet pats, sakiet man, dieva dēļ, paskaidrojiet man, es nespēju to aptvert —, kā var rīkoties tik barbariski, rupji, kā viņš rīkojas ar mani! Neviena vārda! Pret pašu pēdīgo cilvēku pasaulē taču mēdz izturēties līdzjūtīgāk. Varbūt viņš ir kaut ko dzirdējis, varbūt viņam kāds par mani ko satenkojis? — viņa iesaucās, vērsdamas pie manis ar jautājumu. — Kā jūs domājat?

—    Klausieties, Nastjeņka, es rīt aiziešu pie viņa jūsu uzdevumā.

—    Nu!

—    Es viņam par visu pajautāšu, izstāstīšu viņam visu.

—    Nu, nu!

—     Jūs uzrakstīsiet vēstuli. Nesakiet nē, Nastjeņka, nesakiet nē! Es piespiedīšu viņu cienīt jūsu rīcību, viņš visu dabūs zināt un ja …

—    Nē, mans draugs, nē, — viņa mani pārtrauca.

—    Pietiek! Ne vārda vairāk, neviena paša vārda no manis, ne rindiņas — pietiek! Es viņu nepazīstu, es viņu vairs nemīlu, es viņu aiz … mir … sīšu …

Viņa neizteica līdz galam.

—    Apmierinieties, apmierinieties! Apsēdieties šeit, Nastjeņka, — es sacīju, apsēdinādams viņu uz sola.

—    Es taču esmu mierīga. Nieki! Tā tas ir. Šīs asaras — tās nožūs. Ko jūs domājat — ka es padarīšu sev galu, ka es noslīcināšos? …

Sirds man bija pilna; es gribēju runāt, taču nespēju.

—    Paklausieties! — viņa turpināja, satvērusi manu roku. — Sakiet: jūs tā nebūtu rīkojies? Jūs nebūtu atstājis to, kura pati pie jums atnākusi, jūs nebūtu metis viņai acīs nekaunīgo izsmieklu par viņas vājo, muļķīgo sirdi? Jūs būtu viņu saudzējis? Jūs būtu iedomājies, ka viņa bijusi viena, ka viņa nav pratusi sevi savaldīt, ka viņa nav pratusi sevi nosargāt no mīlas pret jums, ka viņa nav vainīga, ka viņa beigu beigās nav vainīga … ka viņa nekā nav nodarījusi! … Ak mans dievs, mans dievs…

—    Nastjeņka! — es iesaucos, beidzot nespēdams vairs uzveikt savu satraukumu. — Nastjeņka! Jūs mani mokāt. Jūs plosāt manu sirdi, jūs mani nogalināt, Nastjeņka! Es nevaru klusēt! Man beidzot jārunā, jāizsaka viss, kas man sakrājies šeit, sirdī…

Runādams es piecēlos no sola. Viņa saņēma mani aiz rokas un ar izbrīnu raudzījās manī.

—    Kas jums noticis? — viņa beidzot sacīja.

—    Klausieties! — es nedroši ierunājos. — Uzklausiet mani, Nastjeņka! Tas, ko es tagad teikšu, viss ir blēņas, viss ir nepiepildāms, viss aplam! Es zinu, ka tas nekad nevar notikt, taču nespēju klusēt. Tā vārdā, par ko jūs patlaban ciešat, jau iepriekš lūdzu jūs — piedodiet man! …

—    Nu kas ir, kas? — viņa jautāja, mitējusies raudāt, vērīgi manī lūkodamās ar dīvainu ziņkāri un izbrīnu acīs.

—   Kas jums notika?

—    Tas ir neiespējami, taču es jūs mīlu, Nastjeņka! Tā tas ir! Nu, tagad viss pateikts! — es sacīju, atmetis ar roku. — Tagad jūs redzēsiet, vai drīkstat tā runāt ar mani, kā nupat runājāt, vai jūs galu galā drīkstat klausīties to, ko es jums teikšu …

—    Nu un tad, un tad? — Nastjeņka mani pārtrauca.

—    Kas tad par to? Es taču jau sen zināju, ka jūs mani mīlat, bet man tikai visu laiku likās, ka jūs mani tāpat vien — kaut kā tāpat vien mīlat… Ak mans dievs, mans dievs!

—    Sākumā bija tāpat vien, Nastjeņķa, bet tagad, tagad … es gluži tāpat kā jūs toreiz, kad aizgājāt pie viņa ar savu sainīti. Sliktāk nekā jūs, Nastjeņka, jo viņš tolaik nevienu nemīlēja, bet jūs mīlat…

—     Ko jūs man stāstāt! Es galu galā it nemaz jūs nesaprotu. Taču paklausieties — kādēļ tad tā, tas ir, nevis kādēļ, bet kāpēc jūs tā un tik pēkšņi… Ak dievs, kādas aplamības es runāju! Bet jūs …

Un Nastjeņka galīgi samulsa. Vaigi viņai iekvēlojās; viņa nodūra acis.

—     Ko lai daru, Nastjeņka, ko tad lai es daru! Esmu vainīgs, es ļaunprātīgi izmantoju … Taču nē, nē, es neesmu vainīgs, Nastjeņka; es to jaušu, jūtu, jo mana sirds man saka, ka man ir taisnība, tāpēc es nemaz nevaru jūs aizvainot, nekādi nevaru nodarīt jums pāri. Es biju jūsu draugs; arī tagad esmu jūsu draugs; neesmu kļuvis neuzticīgs. Redziet, man līst asaras, Nastjeņka! Lai jau līst, lai līst — tās nevienu netraucē. Tās nožūs, Nastjeņka.

—    Bet sēdieties taču, apsēdieties, — viņa aicināja, raudzīdama apsēdināt mani uz sola, — ak mans dievs!

—    Nē, Nastjeņka, es nesēdēšu, es vairs ilgāk nevaru šeit palikt, jums vairs nevajag mani redzēt; es izteikšu visu un aiziešu. Es tikai gribu pasacīt, ka jūs nekad nebūtu dabūjusi zināt, ka es jūs mīlu. Es būtu paglabājis savu noslēpumu. Es nebūtu jūs mocījis patlaban, šai brīdī, ar savu egoismu. Nē! Taču tagad es nevarēju izturēt: jūs pati sākāt runāt par to, jūs esat vainīga, jūs pie visa esat vainīga, bet es neesmu vainīgs. Jūs nevarat dzīt mani projām …

—     Tad nē taču, nē, es nedzenu jūs, nē! — atteica Nastjeņka, slēpdama, nabadzīte, savu apjukumu kā vien spēdama.

—    Jūs mani nedzenāt projām? Nē! Un es pats gribēju bēgt no jums. Es arī aiziešu, tikai iepriekš visu pateikšu, jo, kad jūs šeit runājāt, es nejaudāju nosēdēt, kad jūs šeit raudājāt, kad jūs mocījāties par to, nu, par to (es saukšu to vārdā, Nastjeņka), par to, ka jūs atstumj, par to, ka atgrūž jūsu mīlu, es nojautu, es sajutu, ka manā sirdī ir tik daudz mīlas pret jums. Tik daudz mīlas, Nastjeņka! … Un mani pārņēma tāds rūgtums, ka nevaru ar šo mīlu jums palīdzēt… ka sirds man lūza pušu, un es — es nevarēju klusēt, man bija jārunā, Nastjeņka, man vajadzēja runāt!…

F. M. Dostojevskis. Favorska gravira. 1929.

—     Jā, jā! Runājiet vien, runājiet ar mani tā! — Nastjeņķa, kaut kā dīvaini sakustēdamās, sacīja. — Jums varbūt šķiet savādi, ka es jums tā saku, taču… runājiet! Es jums vēlāk pateikšu! Es jums visu izstāstīšu!

—    Jums manis žēl, Nastjeņka, jums tīri vienkārši manis žēl, manu draudziņ! .Taču — kas pagalam, tas pagalam! Kas jau nu pateikts, to atpakaļ atņemt vairs nevar! Vai tā nav? Nu tā, tagad jūs zināt visu. Šis tad nu būtu izejas punkts. Nu labi! Tagad tas viss ir brīnišķīgi; tikai paklausieties! Kad jūs sēdējāt un raudā jāt, es klusībā domāju (ai, ļaujiet taču man pasacīt, ko domāju!) — es domāju, ka (protams, tas jau nekad nevar notikt, Nastjeņka) … es domāju, ka jūs … es domāju, ka jūs kaut kā . .. nu, kaut kā gluži neizskaidrojamā kārtā … viņu vairs nemīlētu. Tad — par to es, Nastjeņka, domāju jau vakar un aizvakar —, tad es izdarītu tā, visādā ziņā izdarītu tā, ka jūs mani iemīlētu: jūs taču teicāt, jūs pati, Nastjeņka, taču teicāt, ka esat mani gandrīz jau iemīlējusi. Nu, ko tad vēl? Tā, tas nu ir gandrīz viss, ko es jums gribēju sacīt; atliek tikai piebilst, kas notiktu, ja jūs mani iemīlētu, — tikai to un nekā vairāk! Paklausieties jel, mans draugs, — jo jūs tomēr esat mans draugs, — es, protams, esmu vienkāršs nabaga cilvēks, pavisam nenozīmīgs, bet tas nav tas svarīgākais (es nez kāpēc visu laiku runāju ko citu, tas, Nastjeņka, ir aiz samulsuma), taču es jūs tā mīlētu, tā mīlētu, ka pat tad, ja jūs vēl mīlētu viņu, ja jūs joprojām mīlētu to, kuru es nepazīstu, — jūs tomēr nemanītu, ka mana mīlestība kaut kādā veidā būtu jums par nastu. Jūs tikai nojaustu, jūs tikai uz brīdi justu, ka jums līdzās pukst pateicības pilna sirds, kvēla, pateicības pilna sirds, kura jūsu dēļ… Ai, Nastjeņka, Nastjeņka! Ko jūs ar mani esat izdarījusi! …

—     Neraudiet taču, es negribu, ka jūs raudat, — sacīja Nastjeņka, strauji pieceldamās no sola, — iesim, nāciet, iesim projām, neraudiet taču, neraudiet! — viņa atkārtoja, slaucīdama man asaras savā mutautiņā. — Nu, iesim tagad; es varbūt jums kaut ko pateikšu… Jā, ja jau tagad viņš mani atstājis, ja viņš mani aizmirsis, kaut arī es viņu vēl mīlu (negribu jūs mānīt) … taču paklausieties, atbildiet man! Ja es, piemēram, jūs iemīlētu, tas ir, ļa vien… Ai, mans draugs, mans draugs! Ja es tikai Iedomājos, ja es iedomājos, ka toreiz jūs aizvainoju, ka

smējos par jūsu mīlu, kad slavēju jūs par to, ka neesat manī iemīlējies! … Ak dievs! Un kā gan es to nenojautu, kā es nenojautu, kāda es biju muļķe, bet… nu, nu esmu apņēmusies, es visu pateikšu …

—    Paklausieties, Nastjeņķa, vai zināt ko? Es aiziešu no jums, tā gan! Es jūs tikai moku. Arī patlaban jūs kremt sirdsapziņa par to, ka mani izsmējāt, bet es negribu, jā gan, negribu, ka jums bez jūsu bēdām … es, protams, esmu vainīgs, Nast jeņķa, bet — ardievu!

—    Pag, uzklausiet mani: vai jūs varat gaidīt?

—    Ko gaidīt, kā?

—     Es viņu mīlu; taču tas pāries, tam jāpāriet, tas nevar nepāriet; tas jau sāk pāriet, es jūtu … Kā lai zina, varbūt tas beigsies šodien pat, tāpēc ka es viņu nīstu, tāpēc ka viņš par mani smējās, kamēr jūs šeit ar mani kopā raudā jāt, tāpēc ka jūs nebūtu mani atstūmis tā kā viņš, tāpēc ka jūs mīlat, bet viņš nav mani mīlējis, tāpēc ka galu galā arī es pati jūs mīlu … jā gan, mīlu! Mīlu tāpat, kā jūs mani mīlat; es taču pati jums jau agrāk to teicu, jūs pats dzirdējāt, — mīlu, tāpēc ka jūs esat labāks par viņu, tāpēc ka esat cēlsirdīgāks par viņu, tāpēc, tāpēc ka viņš …

Nabadzīte, viņa bija tik stipri satraukta, ka nepabeidza, nolieca galvu man uz pleca, tad pie krūtīm un sāka rūgti raudāt. Es viņu mierināju, raudzīju pierunāt, taču viņa nevarēja rimties; viņa visu laiku spieda man roku un caur elsām runāja: — Pagaidiet, pagaidiet, es tūliņ mitēšos! Es gribu jums pateikt… nedomājiet, ka šīs asaras ir tāpat vien — aiz vājuma, pagaidiet, kamēr pāries … — Pēdīgi viņa aprima, noslaucīja asaras, un mēs gājām tālāk. Es jau dzīros ko ierunāties, bet viņa aizvien vēl lūdza mani pagaidīt. Mēs apklusām … Beidzot viņa saņēmās un sāka runāt…

—     Redziet, — viņa iesāka klusā un drebošā balsī, kurā piepeši ieskanējās kaut kas tāds, kas man iedūrās taisni sirdī un tur saldi iesmeldzās, — nedomājiet, ka es esmu tik nepastāvīga un gaisīga, nedomājiet, ka es varu tik viegli un ātri aizmirst un kļūt neuzticīga … Es mīlēju viņu visu cauru gadu un zvēru pie dieva, ka nekad, nekad pat domās neesmu viņu vīlusi. Viņš to nonicināja, viņš pasmējās par mani — dievs ar viņu! Taču viņš ir mani aizvainojis un nonievājis manu sirdi. Es — es nemīlu viņu, jo varu mīlēt tikai to, kas ir augstsirdīgs, kas mani sa

prot, kas ir cildens, tāpēc ka pati esmu tāda un viņš nav manis cienīgs — nu, dievs ar viņu! Tā ir labāk nekā vēlāk vilties savās cerībās un uzzināt, kas viņš īstenībā tāds ir… Nu, protams! Bet kā lai zina, mans labais draugs, — viņa turpināja, spiezdama man roku, — kā lai zina, varbūt ari visa mana mīlestība bija jūtu malds, iztēles malds, varbūt tā sākās ar draiskošanos, ar niekiem, tāpēc ka es taču biju vecmāmiņas uzraudzībā? Varbūt man vajadzēja mīlēt citu, nevis viņu, ne tādu cilvēku, bet citu, kas būtu mani pažēlojis un, un … Nu, izbeigsim, izbeigsim, — Nastjeņka aprāvās, palikusi bez elpas aiz satraukuma, — es jums tikai gribēju pateikt… gribēju jums pateikt, ka, lai arī es viņu mīlu (nē, mīlēju), ja jūs, neraugoties uz to, vēl teiksiet… ja jūs jūtat, ka jūsu mīla ir tik liela, ka var galu galā izstumt no manas sirds iepriekšējo… ja jūs gribēsiet iežēloties par mani, ja jūs negribēsiet pamest mani vienu manam liktenim bez mierinājuma, bez cerības, ja jūs gribēsiet mīlēt mani vienmēr, kā mīlat tagad, tad zvēru, ka pateicība … ka mana mīla beidzot būs jūsu mīlas cienīga … Vai jūs tagad ņemsiet manu roku?

—     Nastjeņka, — es iesaucos, elsodams raudās, — Nastjeņka! … Ai, Nastjeņka! …

—     Nu pietiek, pietiek! Tagad nu pilnīgi pietiek! — viņa iesaucās, ar mokām saņemdamās. — Nu, tagad jau viss pateikts; vai nav tiesa? Tā ir. Jūs esat laimīgs, ari es esmu laimīga; ne vārda vairāk par to; pagaidiet, saudzējiet mani… Runājiet par ko citu, dieva dēļ!…

—     Jā, Nastjeņka, jā! Diezgan par to, tagad es esmu laimīgs, es… Nu, Nastjeņka, nu, runāsim par ko citu dnzāk, drīzāk, jā! Esmu gatavs …

Mēs nezinājām, ko runāt, mēs smējāmies, mēs raudājām, mēs runājām tūkstošiem vārdu bez sakara un bez jēgas; mēs drīz staigājām pa ietvi, drīz piepeši griezāmies atpakaļ un šķērsojām ielu; tad apstājāmies un atkal gājām pāri uz krastmalu; mēs bijām kā bērni…

—     Es tagad dzīvoju viens, Nastjeņka, — es ieminējos, — bet rīt… Nu, protams, es, zināt, Nastjeņka, esmu nabags, man ir pavisam tūkstoš divi simti, bet tas nekas …

—      Saprotams, nē, bet vecmāmiņai ir pensija; tā ka viņa mums nebūs par nastu. Vajadzēs ņemt vecmāmiņu pie sevis.

—           Protams, vecmāmiņa būs jāņem … Tikai, rau, Matrjona . ..

—    Ak, un mums taču ir ari Fjokla!

—           Matrjona ir laba, viņai tikai viena vaina: nav iztēles, Nastjeņķa, pilnīgi nekādas iztēles; bet tas nekas …

—           Vienalga, viņas abas var dzīvot kopā; tikai jūs rīt pat pārvācieties pie mums!

—    Kā tas ir? Pie jums! Labi, esmu ar mieru…

—           Jūs noīrējiet pie mums istabu. Mums tur augšā ir mezonīns; tas stāv tukšs; bija īrniece, veca muižniece, tā izvācās, un vecmāmiņa, es zinu, grib istabu izdot jaunam cilvēkam; es viņai saku: «Kādēļ tad jaunam?» Bet viņa atbild: «Nu tāpat, es jau esmu veca, tu tikai neiedomājies, Nastjeņka, ka es gribu viņam tevi izprecināt.» Es arī atskārtu, ka tas ir tālab …

—    Ak, Nastjeņka! …

Un mēs abi iesmējāmies.

—           Lai nu, lai! Bet kur jūs dzīvojat? Esmu jau piemirsusi.

—    Tur, pie … skas tilta, Baraņņikova mājā.

—    Vai tā ir tāda liela māja?

—    Jā, tāda liela māja.

—           Ak, es zinu, laba māja; tikai, zināt, atstājiet to un iabi drīz pārcelieties pie mums …

—           Rīt pat, Nastjeņka, rīt pat; es tur mazliet esmu parādā par dzīvokli, bet tas nekas… Drīz es saņemšu algu…

—           Un, zināt, es varbūt sakšu pasniegt stundas; pati iemācīšos un tad pasniegšu stundas …

—           Lieliski… bet es, Nastjeņka, drīz saņemšu apbalvojumu …

—    Tātad jau rīt jūs būsiet mans īrnieks …

—           Jā, un mēs brauksim uz «Seviļas bārddzini», jo to tagad atkal drīz uzvedīs.

—           Jā, brauksim, — Nastjeņka smiedamās atteica, — nē, labāk klausīsimies nevis «Bārddzini», bet kaut ko citu…

—           Nu labi, kaut ko citu; protams, tā būs labāk, bet man neienāca prātā.

Tā runādamies, mēs abi staigājām tādā kā skurbumā, miglā, it kā paši neapjēgdami, kas ar mums notiek. Te apstājāmies un ilgi runājāmies uz vietas, te atkal atsākām staigāšanu un aizklīdām diezin kur, un atkal smiekli, atkal asaras… Te Nastjeņka pēkšņi grib uz mājām, es neuzdrlkstos viņu atturēt un taisos pavadīt līdz pašai mājai; mēs dodamies ceļā un piepeši pēc stundas ceturkšņa atkal esam nonākuši krastmalā pie mūsu sola. Te viņa nopūšas, un asaras no jauna saskrien viņai acis; es mulstu, pamirstu … Taču viņa tūliņ atkal spiež man roku un atkal velk mani staigāt, tērzēt…

—           Nu gan laiks, man laiks uz mājām; liekas, ir ļoti vēls, — Nastjeņķa beidzot sacīja, — pietiek mums šās bērnišķīgās niekošanās!

—           Jā, Nast jeņķa, taču tagad jau nu es vairs neiemigšu; uz mājām neiešu.

—    Arī es laikam neaizmigšu; bet jūs pavadiet mani…

—    Katrā ziņā!

—    Bet nu gan mēs noteikti tiksim līdz mājām.

—    Noteikti, noteikti…

—    Goda vārds? … Vajag taču reiz atgriezties mājās!

—    Goda vārds, — es smiedamies atsaucos.

—    Nu, ejam!

—         Ejam! Palūkojieties uz debesīm, Nastjeņka, palūkojieties jel! Rīt būs brīnišķīga diena; cik zilas debesis, kāds mēness! Paskatieties: rau, tas dzeltenais mākonis, nu tas aizsedz mēnesi, skatieties, skatieties!… Nē, aizslīdēja garām. Skatieties taču, skatieties! …

Taču Nastjeņka neskatījās uz mākoni, viņa stāvēja klusēdama, kā zemē ieaugusi; pēc brītiņa viņa sāka tā kā bikli, cieši kļauties man klāt. Viņas roka nodrebēja manējā; es pavēros viņā. Viņa atbalstījās pret mani vēl ciešāk.

Tobrīd mums garām pagāja jauns cilvēks. Pēkšņi viņš apstājās, vērīgi palūkojās uz mums un paspēra vēl dažus soļus. Sirds man notrīsēja …

—          Nastjeņka, — es pusbalsī jautāju, — kas tas ir, Nastjeņka?

—           Tas ir viņš! — viņa čukstus atbildēja, vēl ciešāk, vēl satrauktāk kļaudamas man klāt… Es tikko noturējos kājās.

—           Nastjeņka! Nastjeņka, tā esi tu! — mums aiz muguras atskanēja balss, un tai pašā brīdī jaunais cilvēks panācās dažus soļus uz mūsu pusi…

Mans dievs, kā viņa iekliedzās! Kā viņa nodrebēja! Kā viņa izrāvās no manām rokām un aizspurdza viņam pretim! … Es stāvēju un raudzījos uz viņiem kā bez atmaņas. Taču viņa, tikko padevusi viņam roku, tikko metusies viņa skavās, piepeši atkal pagriezās pret mani, vienā mirklī jau atradās man līdzās — kā vējš, kā zibens — un, iekām es spēju attapties, abām rokām apvijās man ap kaklu un cieši, karsti noskūpstīja mani. Tad, neteikusi man ne vārda, atkal metās pie viņa, satvēra viņu aiz rokām un vilka sev līdzi.

Es ilgi stāvēju un lūkojos viņiem pakaļ… Beidzot viņi abi nozuda manam skatienam.

RĪTS

Manas naktis beidzās ar ritu. Diena bija nelāga. Lija lietus un apnicīgi grabināja loga rūtīs; istabiņā bija tumšs, ērā apmācies. Galva man sāpēja un reiba; mācās virsū drudzis.

—    Vēstule tev, mīlīt, pa pilsētas pastu, pastnieks atnesa, — pār mani nolīkusi, sacīja Matrjona.

—    Vēstule! No kā? — es iesaucos, pielēkdams kājās.

—    Ta nezinu, mīlīt, paveries, kazi, tur ij būs uzrakstīts, no kā.

Es atlauzu zīmogu. No viņas!

«Ai, piedodiet, piedodiet man!» Nastjeņka rakstīja. «Uz ceļiem lūdzos — piedodiet man! Es pievīlu ir Jūs, ir sevi. Tas bija sapnis, malds … Esmu nomocījusies Jūsu dēļ šodien; piedodiet, piedodiet man! …

Nepārmetiet man, jo es pret Jums neesmu kjuvusi citāda; es teicu, ka mīlēšu Jūs, es arī tagad Jūs mīlu, vairāk nekā mīlu. Ak dievs! Ja es varētu mīlēt Jūs abus reizē! Ai, ja jūs b€itu viņš!»

«Ai, ja viņš būtu jūs!» pazibēja man prātā. Es atceros tavus vārdus, Nastjeņka!

«Dievs vien zina, ko es tagad Jūsu labā būtu darījusi! Es zinu, ka Jums ir smagi un skumji. Es Jūs aizvainoju, taču Jūs zināt — ja mīl, vai gan pāridarījums ilgi paliek prātā? Un Jūs mani milat!

Pateicos! Jā! Pateicos Jums par šo mīlestību! Tāpēc ka manā atmiņā tā ir iespiedusies kā salds sapnis, ko vēl ilgi pēc atmošanās atceras; tāpēc es mūžam neaizmirsīšu to mirkli, kad Jūs tik brālīgi pavērāt man savu sirdi un tik augstsirdīgi pieņēmāt par dāvanu manējo — sagrauzto sirdi, lai to glābtu, lolotu, izdziedinātu… Ja Jūs man piedosiet, tad atmiņu par Jums manā dvēselē darīs cildenu mūžīga pateicība, kura nekad neizgaisīs … Es glabāšu šo atmiņu, būšu tai uzticīga, nekļūšu tai neuzticīga, nekļūšu neuzticīga savai sirdij: tā ir pārāk pastāvīga. Tā jau vakar tik spēji atgriezās atpakaļ pie tā, kuram ir piederējusi vienmēr.

Mēs satiksimies, Jūs atnāksiet pie mums, Jūs neatstāsiet mūs, Jūs mūžam būsiet mans draugs, mans brālis .. Un, kad mēs satiksimies, Jūs sniegsiet man roku… Vai ne? Jūs man to sniegsiet, Jūs esat man piedevis — vai nav liesa? Jūs mani mīlat tāpat kā agrāk?

Ai, mīliet mani, neatstājiet mani, tāpēc ka es Jūs tik ļoti mīlu šobrīd, tāpēc ka es esmu Jūsu mīlas cienīga, tāpēc ka es to izpelnīšos… mans mīļais draugs! Nākamajā nedēļā mēs ar viņu apprecēsimies. Viņš atgriezās iemīlējies, viņš nekad nav mani aizmirsis. Jūs nedusmosieties, ka es Jums par viņu uzrakstīju. Taču es gribu kopā ar viņu aiziet pie Jums; Jūs viņu iemīlēsiet, vai nav tiesa? …

Piedodiet mums, atcerieties un mīliet Jūsu

Nast jeņķu.»

Es vēl un vēl pārlasīju šo vēstuli; asaras tā vien kāpa man acīs. Beidzot vēstule izkrita man no rokām — un es aizklāju seju.

—    Mīlīt! Ei, mīlīt! — ierunājās Matrjona.

—    Kas ir, vecā?

—     Tos zirnekļu tīklus es visus no griestiem novajāju; tagadiņ kauču vai precēties vari, ciemiņus aicināt, vai, būs pašā reizē …

Es paskatījos uz Matrjonu … Tā bija vēl dūšīga, jaunavīga vecene, taču nez kāpēc es viņu uzreiz iedomājos sakumpušu, vārgu, ar apdzisušu skatienu, grumbām sejā… Nezinu, kāpēc, bet man piepeši šķita, ka arī mana istaba ir kļuvusi veca — tāpat kā Matrjona. Sienas un grīdas noplukušas, viss apsūbējis, zirnekļtīklu saviesies vēl vairāk. Nezinu, kāpēc, — kad paskatījos pa logu, man šķita, ka arī nams otrpus ielas savukārt sagrabējis un apsūbējis, ka kolonnām apmetums atlupis un nobiris, ka dzegas nomelnējušas un saplaisājušas un sienas no spilgti gaišdzeltenām pārvērtušās raibās …

Vai tas bija saules stars, kas, pēkšņi palūkojies gar mākoņa malu, atkal paslēpās aiz lietus padebeša, un manās acīs viss atkal apdzisa; vai varbūt tik nemīlīga un skumja pavīdēja visa manas nākotnes perspektīva un es ieraudzīju sevi, kā taisni pēc piecpadsmit gadiem, kļuvis vecs, sēžu, tāpat kā šodien, šai pašā istabā — tikpat vientuļš, kopā ar to pašu Matrjonu, kura pa visiem šiem gadiem it nemaz nav kļuvusi gudrāka.

Bet lai es atcerētos pāridarījumu, Nastjeņķa? Lai es uzdzītu tumšu padebesi tavai skaidrajai, neapēnotajai laimei, lai es ar rūgtu pārmetumu uzdvestu skumjas tavai sirdij, ievainotu to ar slepenu nožēlu un liktu tai svētlaimes brīdī sāpīgi iepukstēties, lai es saburzītu kaut vienu no tiem maigajiem ziediem, kurus tu ievij i savās melnajās cirtās, kad kopā ar viņu gāji pie altāra? … Ai nē, nekad, nekad! Lai paliek skaidras tavas debesis, lai gaišs un bezrūpīgs paliek tavs mīļais smaids, esi svētīta par to laimes, par to svētlaimes mirkli, ko tu sniedzi otrai — vientuļai, pateicīgai sirdij!

Mans dievs! Vesels svētlaimes mirklis! Vai gan ar to nepietiek kaut visam cilvēka mūžam? ..,

NETOČKA ŅEZVANOVA

Tulkojis Jānis Ozols

Savu tēvu neatceros. Viņš nomiris, kad es esot bijusi divus gadus veca. Mana māte apprecējās otrreiz. Šīs otrās laulības viņai sagādāja daudz bēdu, kaut arī māte apprecējusies aiz mīlestības. Mans patēvs bija mūziķis. Viņa liktenis ļoti neparasts: patēvs bija visdīvainākais, visbrīnumainākais cilvēks, kādu vien esmu pazinusi. Viņš pārāk stipri ietekmēja manus pirmos bērnības iespaidus, tik stipri, ka šie iespaidi manāmi visā manā mūžā. Vispirms, lai mans stāsts būtu saprotams, es šeit izklāstīšu patēva biogrāfiju. Visu, ko tagad stāstīšu, vēlāk uzzināju no slavenā vijolnieka B., kas jaunībā bijis patēva biedrs un draugs.

Mana patēva uzvārds — Jefimovs. Viņš piedzimis ļoti bagāta muižnieka ciemā. Jefimova tēvs bijis trūcīgs muzikants, kas pēc ilgas klaiņošanas apmeties uz dzīvi šā bagātnieka muižā un salīdzis spēlēt viņa orķestrī. Muižnieks dzīvojis ļoti lepni un visvairāk — gandrīz kaislīgi mīlējis mūziku. Par šo muižnieku stāstīja, ka viņš, kas nekad neizbraucis no savas sādžas, pat ne uz Maskavu, pēkšņi nolēmis doties uz ārzemēm, uz nez kādiem tur dziedniecības ūdeņiem, bet aizbraucis tikai uz dažām nedēļām un vienīgi tādēļ, lai dzirdētu spēlējam slavenu vijolnieku, kurš, kā ziņots avīzēs, paredzējis šajā kūrvietā koncertēt trīs reizes. Muižniekam bijis diezgan labs orķestris, kura algošanai viņš izdevis gandrīz visus savus ienākumus. Šajā orķestrī mans patēvs iestājies par klarnetistu. Viņam bijuši divdesmit divi gadi, kad iepazinies ar kādu neparastu cilvēku. Tajā pašā apriņķī dzīvojis bagāts grāfs, kurš izputējis, uzturēdams mājas teātri. Šis grāfs atlaidis no amata sava orķestra kapelmeistaru, itālieti, par nelādzīgu uzvešanos. Kapelmeistars tiešām bijis slikts cilvēks. Kad itālieti padzinuši, viņš galīgi pagrimis, sācis lclaiņāt pa lauku traktieriem, žūpojis, reizēm ubagojis, un visā guberņā neviens viņam vairs nav gribējis dot darbu. Ar šo cilvēku sadraudzējies mans patēvs. Šīs attiecības bijušas neizskaidrojamas un dīvainas, jo neviens neesot manījis, ka mana patēva uzvedību kaut cik būtu ietekmējusi biežā tikšanās ar itālieti, un arī pats muižnieks, kas sākumā liedzis saieties ar itālieti, vēlāk piemiedzis acis uz viņu draudzēšanos. Beidzot kapelmeistars pēkšņi nomiris. Zemnieki kādā rītā atraduši viņa līķi dziļajā grāvī pie dzirnavu dambja. Dota pavēle notikumu izmeklēt, un izrādījies, ka itālietis miris ar trieku. Itālieša mantas glabājušās pie mana patēva, kas tūlīt ari iesniedzis pierādījumus, ka viņam esot neapstrīdamas tiesības mantot itālieša mantas: nelaiķis atstājis paša rakstītu zīmīti, kurā iecēlis Jefimovu par savu mantinieku gadījumā, ja nomirtu. Mantojumā bijusi melna fraka, ko nelaiķis ļoti rūpīgi glabājis, jo arvien vēl cerējis dabūt mūziķa vietu, un vijole, pēc izskata diezgan parasta. Neviens šo mantojumu neapstrīdējis. Tikai pēc laba laika pie muižnieka ieradies grāfa orķestra pirmais vijolnieks ar grāfa vēstuli. Šajā vēstulē grāfs lūdzis, mēģinājis pierunāt Jefimovu pārdot vijoli, ko tas mantojis no itālieša un ko grāfs ļoti gribējis iegūt savam orķestrim. Viņš piedāvājis trīs tūkstošus rubļu un piebildis, ka vairākas reizes jau aicinājis pie sevis Jegoru Jefimovu, lai tieši varētu vienoties par pārdošanu, bet Jefimovs stūrgalvīgi atsakoties. Vēstules beigās grāfs rakstījis, ka piedāvātā summa atbilstot vijoles īstajai vērtībai, ka viņš negribot iegūt vijoli par pusvelti un Jefimova stūrgalvībā saskatot apvainojošas aizdomas, ka pirkdams viņš it kā gribētu izmantot Jefimova vienkāršību un nezināšanu, un tāpēc arī lūdzot muižnieku vest pie prāta Jefimovu.

Muižnieks tūliņ licis ataicināt manu patēvu.

— Kāpēc negribi pārdot vijoli? — muižnieks jautājis. — Vijole tev nav vajadzīga. Tev dod trīs tūkstošus rubļu, tā ir laba cena, un tu maldies, ja domā, ka cits tev maksās vairāk. Grāfs tevi nekrāps.

Jefimovs atbildējis, ka viņš pats pie grāfa neiešot, bet, ja viņu sūtīšot, tā būšot kunga pavēle; vijoli grāfam nepārdošot, un, ja to grasīšoties atņemt ar varu, tā atkal būšot kunga pavēles pildīšana.

Skaidrs, ka ar šādu atbildi mans patēvs skāris visjūtīgāko stīgu muižnieka raksturā. Jāpiebilst, ka muižnieks vienmēr lepni skandinājis — viņš zinot, kā izturēties pret saviem mūziķiem, jo tie itin visi esot īsti mākslinieki un ar to pūliņiem viņa orķestris esot ne vien labāks par grāfa orķestri, bet neesot pat sliktāks par galvaspilsētas orķestri.

—    Lai notiek! — muižnieks atbildējis. — Darīšu zināmu grāfam, ka negribi pārdot vijoli tāpēc, ka tu negribi, tāpēc, ka tev ir neierobežotas tiesības pārdot vai nepārdot, vai saproti? Bet es pats tev jautāju: kādēļ tev vajadzīga vijole? Tavs instruments ir klarnete, kaut arī tu esi vājš klarnetists. Pārdod vijoli man. Došu par to trīs tūkstošus. (Kas varēja iedomāties, ka vijole ir tik labs instruments!)

Jefimovs pavīpsnājis.

—    Nē, cienītais kungs, jums vijoli nepārdošu, — patēvs atbildējis, — bet, protams, ja jūs pavēlat…

—    Vai tad es tev uzmācos ar varu, vai es tevi piespiežu! — kliedzis muižnieks, nespēdams vairs valdīties, jo vairāk tāpēc, ka sarunu dzirdējis grāfa mūziķis, kas pēc šīs sarunas varētu secināt, ka visu muižnieka orķestra mūziķu liktenis ir ļoti bēdīgs. — Nepateicīgais, ej prom! Kopš šā brīža lai es tevi vairs neredzētu! Kur tu bez manis dētos ar savu klarneti, ko tu pat spēlēt neproti? Pie manis tu esi labi paēdis, apģērbies, saņem algu; tu vadi cienījamu dzīvi, tu esi mākslinieks, bet to tu negribi saprast un nejūti. Vācies ārā un nekaitini mani ar savu klātbūtni!

Muižnieks triecis projām visus, uz kuriem dusmojies, jo baidījies par sevi un par savu ātrsirdību. Nekādā ziņā viņš negribējis izturēties pārāk skarbi pret «māksliniekiem», kā viņš dēvējis savus mūziķus.

Vijoles pārdošana nenotikuši, un, šķiet, ar to viss beidzies, bet pēkšņi pēc mēneša grāfa vijolnieks sagudrojis briesmīgu sūdzību: viņš iesniedzis par manu patēvu paša parakstītu denunciāciju, kurā mēģinājis pierādīt, ka patēvs esot vainojams itālieša nāvē un nogalinājis to savtīgu iemeslu dēļ — lai iegūtu lielo mantojumu. Grāfa vijolnieks mēģinājis pierādīt, ka novēlējums izkrāpts ar varu, un solījies uzdot lieciniekus, kas sūdzību apstiprinātu. Grāfs un muižnieks aizstāvējuši manu patēvu, lūgušies un pūlējušies vijolnieku atrunāt, bet nekas neesot spējis ietekmēt denuncētāju viņa nodomos. Viņam skaidrojuši, ka mirušā kapelmeistara līķa sekcija izdarīta pareizi, ka viņš gribot atspēkot acīm redzamus faktus varbūt aiz personīga naida vai dusmām, jo neesot paspējis iegūt ļoti vērtīgo instrumentu, ko grāfs gribējis pirkt viņa vajadzībām. Mūziķis palicis pie sava, dievojies, ka viņam taisnība, pūlējies pierādīt, ka triekas iemesls neesot bijusi pārdzeršanās, bet noindēšana, un pieprasījis, lai līķa sekciju izdarītu vēlreiz. Sākumā viņa apgalvojumi likušies ievērības cienīgi. Protams, izmeklēšana atsākta. Jefimovu arestējuši, aizveduši uz pilsētas cietumu. Sākusies otrreizēja izmeklēšana, kas ieinteresējusi visu guberņu. Tā risinājusies loti ātri un beigusies ar to, ka pierādīts — mūziķis rakstījis nepatiesu denunciāciju. Viņam piesprieduši taisnīgu sodu, bet viņš joprojām pastāvējis uz savu un apgalvojis, ka viņam taisnība. Beidzot vijolnieks tomēr atzinies, ka viņam nekādu pierādījumu neesot, ka viņa iesniegtie pierādījumi esot viņa paša sagudroti, bet, to visu sagudrodams, viņš rīkojies pēc nojautas, pēc pieņēmuma, tāpēc vēl līdz šim laikam, kad jau pabeigta otrā izmeklēšana, kad jau formāli pierādīts, ka Jefimovs nav vainīgs, viņš arvien vēl esot cieši pārliecināts, ka nelaimīgā kapelmeistara nāvē vainojams Jefimovs, lai gan varbūt viņš to neesot nozūmējis ar indi, bet kādā citā veidā. Taču vijolnieks nepaspējis izciest sodu: viņš pēkšņi saslimis ar smadzeņu iekaisumu, sajucis prātā un nomiris cietuma lazaretē.

Visas šīs norises laikā muižnieks izturējies ļoti augstsirdīgi. Viņš pūlējies mana patēva labā tā, it kā tas būtu viņa paša dēls. Vairākkārt ieradies cietumā, lai patēvu mierinātu, dāvinājis viņam naudu, atvedis labākos cigārus, tiklīdz uzzinājis, ka Jefimovs esot liels pīpmanis, un, kad mans patēvs attaisnots, sarīkojis svinības visam orķestrim. Muižnieks uzskatījis, ka Jefimova prāva skarot visu orķestri, jo savu mūziķu nevainojamo uzvedību viņš vērtējis ja ne augstāk, tad tikpat augstu kā viņu talantu. Aizritējis vesels gads, un pēkšņi guberņā paklīdušas valodas, ka guberņas pilsētā iebraucis slavens vijolnieks, francūzis, un nolēmis, īsu laiku tur uzturēdamies, sarīkot vairākus koncertus. Muižnieks tūliņ pat sācis rosīties, lai francūzi pierunātu ierasties pie viņa viesos. Nodoms izdevies: francūzis solījies atbraukt. Viss jau bijis nokārtots, lai viņu sagaidītu, saaicināts gandrīz viss apriņķis, bet pēkšņi notikumu gaita pagriezusies gluži citā virzienā.

Kādu rītu muižniekam ziņots, ka Jefimovs pazudis, un neviens nezinājis, kur tas palicis. Sākusies meklēšana, bet no viņa vairs ne vēsts. Orķestrī radies ārkārtīgi grūts stāvoklis: pietrūcis klarnetista, bet gluži negaidot — laikam ceturtajā dienā pēc Jefimova pazušanas muižnieks saņēmis no francūža vēstuli, kurā tas vīzdegunīgi noraidījis ielūgumu, piebilzdams, protams, pusvārdos, ka turpmāk būšot ārkārtīgi piesardzīgs attiecībās ar tādiem kungiem, kuriem savs orķestris, un ka esot neestētiski, ja jāredz, ka pār patiesu talantu valdot cilvēks, kurš nemaz neapzinoties šāda talanta vērtību, un ka, beidzot, gadījums ar Jefimovu, īstu mākslinieku un labāko vijolnieku, kādu vien viņš sastapis Krievijā, esot pietiekams pierādījums, ka viņa rakstītais ir tīrā patiesība.

Izlasījis šo vēstuli, muižnieks ļoti, ļoti izbrīnījies. Viņš bijis sarūgtināts līdz sirds dziļumiem. Kā? Jefimovs, tas pats Jefimovs, par kuru viņš tik daudz rūpējies, kuram viņš darījis tik daudz laba, — šis Jefimovs tik cietsirdīgi, nekaunīgi viņu apmelojis Eiropas mēroga māksliniekam, cilvēkam, kura ieskatus muižnieks ļoti augstu vērtējis! Un, beidzot, vēstule bijusi neizprotama arī citādā ziņā: tajā rakstīts, ka Jefimovs esot mākslinieks ar patiesu talantu, ka viņš esot vijolnieks., bet muižnieks neesot spējis nojaust viņa talantu un pavēlējis viņam spēlēt citu instrumentu. Tas viss tik ļoti pārsteidzis muižnieku, ka viņš steigšus saposies, lai brauktu uz pilsētu tikties <*r francūzi, bet pēkšņi saņēmis zīmīti no grāfa, kurš aicinājis muižnieku nekavējoties ierasties pie viņa, rakstījis, ka viņam viss notikušais zināms, ka slavenais ārzemju vijolnieks pašlaik esot viņa muižā kopā ar Jefimovu, ka viņš, būdams izbrīnījies par Jefimova nekaunību un celto neslavu, pavēlējis Jefimovu aizturēt un ka, beidzot, muižnieka klātbūtne nepieciešama arī vēl tāpēc, ka Jefimova izteiktais apvainojums skarot arī pašu grāfu; šis notikums esot ļoti svarīgs un tas jānoskaidrojot, cik vien iespējams drīzāk.

Muižnieks, nekavējoties aizbraucis pie grāfa, tūliņ pat iepazinies ar francūzi un pastāstījis par manu patēvu, piebilzdams — viņam neesot bijis ne jausmas, ka Jefimovam tik milzīgs talants, jo Jefimovs viņa orķestrī, gluži pretēji, bijis ļoti vājš klarnetists, un ka viņš tikai pirmo reizi dzirdot, ka viņu atstājušais mūziķis esot vijolnieks. Muižnieks vēl piebildis, ka Jefimovs bijis brīvs cilvēks, viņam dota pilnīga brīvība un viņš vienmēr, ikkurā brīdī būtu varējis aiziet, ja patiesi justos apspiests. Francūzis acis vien iepletis. Paaicinājuši Jefimovu, un viņu tik tikko vairs varējuši pazīt: Jefimovs izturējies augstprātīgi, atbildējis izsmējīgi un uzstājis, ka viss, ko viņš paspējis sastāstīt francūzim, esot taisnība. Tas ārkārtīgi sadusmojis grāfu, kurš tieši acīs pateicis manam patēvam, ka viņš esot nelietis, apmelotājs un pelnījis visapkaunojošāko sodu.

—    Neuztraucieties, jūsu gaišība, pietiekami esmu ar jums jau iepazinies un labi jūs pazīstu, — patēvs atbildējis, — jūsu dēļ man tik tikko nepiesprieda krimināl sodu. Zinu, kura cilvēka sakūdīts, Aleksejs Ņikiforičs, jūsu bijušais mūziķis, mani nosūdzēja.

Grāfa dusmām nebijis vairs robežu, dzirdot tik briesmīgu apvainojumu. Viņš tik tikko spējis savaldīties; bet kāds ierēdnis, kas gadījies turpat zālē un kas dienesta darīšanās atbraucis pie grāfa, paziņojis, ka viņš visu dzirdēto nevarot atstāt bez sekām, ka Jefimova aizvainojošā rupjība esot ļaunprātīgs, nepatiess apvainojums, neslavas celšana un ka viņš pazemīgi lūdzot, lai atļaujot arestēt Jefimovu tūliņ pat — grāfa namā. Francūzis bijis ārkārtīgi sašutis un teicis, ka nevarot saprast tik klaju nepateicību. Tad mans patēvs iekaisīgi atbildējis, ka labāk sods, tiesāšana un kaut vai atkal kriminālizmeklēšana nekā tāda dzīve, kāda viņam bijusi līdz šim, spēlējot muižnieka orķestrī, kuru viņš līdzekļu trūkuma un galīgas nabadzības dēļ agrāk neesot varējis atstāt, un, to pateicis, izgājis no zāles kopā ar saviem arestētājiem. Manu patēvu ieslēguši grāfa pils attālākā istabā un piedraudējuši, ka rītdien jau nogādāšot pilsētā.

Ap pusnakti atvērušās arestanta istabas durvis. Ienācis muižnieks. Uz pleciem uzmesti nakts svārki, kājās čības un rokā aizdegts lukturis. Licies, ka viņš nav spējis aizmigt un mokošas rūpes spiedušas viņu nakts stundā celties no gultas. Jefimovs nebijis aizmidzis un ar izbrīnu palūkojies ienācējā. Tas nolicis lukturi uz grīdas un dziļi satraukts apsēdies iepretim Jefimovam uz krēsla.

—   Jegor, — muižnieks vaicājis, — kāpēc tu man nodarīji tik lielu pārestību?

Jefimovs neatbildējis. Muižnieks jautājumu atkārtojis, un tādas kā sirsnīgas jūtas, tāda kā dīvaina smeldze skanējusi viņa vārdos.

—    Dievs vien to zina, cienīts kungs, kāpēc jums nodarīju pārestību! — beidzot atbildējis mans patēvs, atmezdams ar roku. — Laikam jau nelabais mani apsēdis! Pats nezinu, kas mani uz visu to gumda! Vai tad man nebija laba dzīve, laba dzīve pie jums … Pats sātans sagrābis mani savos nagos!

—    Jegor, — muižnieks atsācis, — atgriezies pie manis; visu aizmirsīšu, visu tev piedošu. Paklausies — tu būsi mans izcilākais mūziķis: maksāšu tev daudz, daudz lielāku algu nekā citiem …

—    Nē, cienīts kungs, nē, nemaz nerunājiet, pie jums vairs nedzīvošu! Es jau jums teicu, ka esmu kritis sātana nagos. Jūsu māju nodedzināšu, ja palikšu pie jums; mani brīžiem pārņem tik briesmīga grūtsirdība, ka, liekas, labāk nebūtu pasaulē nācis! Tagad vairs nespēju par sevi atbildēt: labāk jau jūs, cienīts kungs, raisieties no manis vaļā. Tas viss kopš tā laika, kad tas sātans sadraudzējās ar mani…

—    Kāds sātans? — muižnieks jautājis.

—    Tas, kurš nosprāga kā suns, tas, no kura visi novērsās, itālietis.

—    Vai viņš, Jegoruška, bija tas, kurš tevi iemācīja spēlēt?

—    Jā! Daudz viņš iemācīja man par postu. Kaut nekad es nebūtu viņu sastapis!

—    Jegoruška, vai tad viņš meistarīgi spēlēja vijoli?

—     Nē, viņš pats prata maz, bet mācīja labi. Es jau gan iemācījos pats, viņš tikai parādīja, — un labāk lai man nokalstu rokas, nekā es būtu iemantojis šo mākslu! Tagad pats nezinu, ko gribu. Nu paprasiet, cienīts kungs: «Jegorka, ko tu gribi? Visu varu tev dot,» — bet es, cienīts kungs, taču ne vārda jums neatbildēšu, tāpēc ka pats nezinu, ko gribu. Nē, cienīts kungs, labāk jau lieciet mani mierā, otrreiz saku jums. Citādi izdarīšu sev kaut ko tādu, lai mani aizšķūrē kaut kur tālāk, un tad būs visam krusts pāri!

—    Jegor, — muižnieks teicis, brīdi klusējis, — es tevi tā neatstāšu. Ja negribi kalpot pie manis, ej: tu taču esi brīvs cilvēks, tevi aizturēt nevaru; bet šoreiz tukšā no tevis neaiziešu. Uzspēlē man kaut ko, Jegor, ar savu vijoli, uzspēlē! Dieva dēļ, uzspēlē! Es tev nepavēlu, jel saproti mani, es tevi nepiespiežu; es tevi ar asarām acīs lūdzu: uzspēlē man, Jegoruška, dieva dēļ, to, ko tu spēlēji francūzim! Iepriecini manu sirdi! Tu esi stūrgalvīgs, un es esmu stūrgalvīgs; zini, ka arī man ir savi untumi, Jegoruška! Es pret tevi esmu sirsnīgs, esi sirsnīgs arī tu, tāpat kā es. Ne dzīvot vairs negribu, iekām neuzspēlēsi bez piespiešanas un ar labu prātu to, ko spēlēji francūzim.

—     Lai notiek jūsu prāts! — Jefimovs sacījis. — Cienīts kungs, biju nozvērējies nekad jums nespēlēt, jā, tieši jums, bet tagad mana sirds atmaigusi. Es jums spēlēšu, taču pirmo un pēdējo reizi, un vairāk, cienīts kungs, jūs manu spēli nekad un nekur nedzirdēsiet, kaut jūs solītu man vai tūkstoš rubļu.

Patēvs paņēmis vijoli un sācis spēlēt savas variācijas par krievu dziesmām. B. stāstīja, ka šīs variācijas esot patēva pirmā un vērtīgākā kompozīcija vijolei un ka vēlāk viņš nekad neko neesot spēlējis tik labi un ar tik lielu iedvesmu. Muižnieks, kas arī citkārt nespējis vienaldzīgi klausīties mūziku, skaļi raudājis. Kad spēle .beigusies, viņš piecēlies no krēsla, izņēmis trīssimt rubļu, iedevis manam patēvam un sacījis:

—    Tagad ej, Jegor. Es tevi izlaidīšu no šejienes un ar grāfu pats visu nokārtošu; taču iegaumē: turpmāk vairs ar mani nesastopies. Tev paveras plats ceļš, un, ja sagadīsimies uz tā, tiklab man, kā tev nebūs patīkami. Bet tagad ardievu! … Pag, pag! Pirms aiziešanas vēl viens padoms, tikai viens: nežūpo un mācies, visu laiku mācies; nekļūsti iedomīgs! Saku tev gluži tā, kā tev sacītu tavs tēvs. Iegaumē gan, vēlreiz atkārtoju: mācies un nekad necilā glāzīti, ja reiz lielās bēdās iebaudīsi (bet bēdu jau būs daudz) — būsi beigts un pagalam, viss aizies pie velna, un varbūt pats nosprāgsi kaut kur grāvī kā tavs itālietis. Bet tagad ardievu! … Pagaidi vēl, noskūpsti mani!

Viņi saskūpstījušies, un pēc tam mans patēvs izgājis brīvībā.

Tiklīdz viņš izkļuvis brīvībā, tūlīt sācis ar to, ka tuvākajā apriņķa pilsētā noplītējis savus trīssimt rubļus, tanī pašā laikā sabrāļodamies ar gauži nekrietniem, paklīdušiem uzdzīvotājiem, un beidzis ar to, ka, palicis viens pats bez kapeikas kabatā, bez jebkādas palīdzības, bijis spiests strādāt nožēlojamā ceļojoša provinces teātra orķestrī, spēlēt tur pirmo un varbūt vienīgo vijoli. Tas viss lāgā nesaskanējis ar viņa sākotnējām iecerēm, tas ir, pēc iespējas drīzāk doties uz Pēterburgu mācīties, sameklēt tur labu darbu un izaugt par īstu mākslinieku. Taču neveiksmīga bijusi arī dzīve mazajā orķestrī. Patēvs drīz sastrīdējies ar ceļojošā teātra atreprenieri un aizgājis no teātra. Tad patēvs galīgi zaudējis pašpaļāvību un pat sadūšojies uz izmisīgu rīcību, kas dziļi iedragājusi viņa lepnumu. Patēvs aizrakstījis vēstuli mums jau pazīstamajam muižniekam, izklāstījis viņam savus apstākļus un lūdzis naudu. Vēstule bijusi rakstīta ar diezgan lielu pašcieņu, taču atbildi patēvs nesagaidījis. Tad viņš aizrakstījis otru vēstuli, kurā visai pazemojošos izteicienos, dēvēdams muižnieku par savu labdari un cildinādams viņu par īstas mākslas pazinēju, atkal lūdzis pēc izpalīdzēšanas. Beidzot atbilde pienākusi. Muižnieks atsūtījis simt rubļu un dažas viņa kambarsulaiņa rakstītas rindas, kurās teikts, lai turpmāk neapgrūtinot viņu ne ar kādiem lūgumiem. Patēvs, saņēmis naudu, tūlīt gribējis braukt uz Pēterburgu, bet pēc parādu samaksas naudas atlicis tik maz, ka par ceļojumu nevarējis nemaz vairs domāt. Viņš atkal palicis provincē, atkal sācis strādāt provinces orķestrī, pēc tam atkal nav varējis tur satikt un tā, klejodams no vienas vietas uz otru un allaž cerēdams drīz nokļūt Pēterburgā, sabijis provincē veselus sešus gadus. Beidzot viņu pārņēmušas dīvainas drausmas. Patēvs izmisīgi vērojis, cik stipri cietis viņa talants, ko nemitīgi žņaugusi nekārtīgā, nabadzīgā dzīve, un kādā rītā pametis antreprenieri, paņēmis savu vijoli un sasniedzis Pēterburgu, pa ceļam gandrīz ubagodams. Viņš apmeties kaut kur bēniņos un tur pirmoreiz iepazinies ar B., kas nule atbraucis no Vācijas un arī iecerējis taisīt karjeru. Drīz viņi sadraudzējušies, un B. ar lielu sirsnību vēl tagad atceras šo pazīšanos. Abi bijuši jauni, abi ar vienādām cerībām, un abiem — viens un tas pats mērķis. Taču B. jaunība vēl tikai sākusies, viņš vēl maz bija cietis nabadzību un bēdu; turklāt bijis īsts vācietis un tiecies uz mērķi neatlaidīgi, sistemātiski, sīki jo sīki apzinādamies savus spēkus un iepriekš gandrīz jau aprēķinādams, kas no viņa izveidosies, — turpretim viņa biedram jau bijuši trīsdesmit gadi, viņš jau bijis apguris, nomocījies, zaudējis jebkuru pacietību un izšķiedis pirmos zaļoksnējos spēkus, jo veselus septiņus gadus bijis spiests maizes kumosa dēļ klaiņāt pa provinces teātriem un pa muižnieku orķestriem. Viņu balstījusi tikai viena nerimtīga, neiedragājama ideja — beidzot izķepuroties no nejaukā stāvokļa, sakrāt naudu un nokļūt Pēterburgā. Taču šī ideja bijusi miglaina, neskaidra; tas bijis kaut kāds neatvairāms iekšējs aicinājums, kas beidzot gadu gaitā zaudējis sākotnējo skaidrību paša Jefimova acīs, un, kad viņš ieradies Pēterburgā, tad rīkojies gandrīz neapzināti, saskaņā ar mūžsenu paradumu — mūžam kaut ko vēlēties un pārdomāt šo ceļojumu —, gandrīz pats vairs nezinādams, kas viņam galvaspilsētā būtu jādara. Viņa entuziasms bijis tāds kā drudžains, žultains, trauksmains, it kā viņš pats sevi gribētu apmānīt ar šo entuziasmu un ar to sevi pārliecināt, ka viņā vēl nav izsīcis jaunības spēks,, jaunības kvēle, jaunības iedvesma. Šī nemitīgā jūsma pārsteigusi salto, akurāto B., viņš apžilbis un apsveicis manu patēvu kā nākamo diženo mūzikas ģēniju. Citādu sava biedra turpmāko dzīves ceļu vācietis nemaz nav spējis iedomāties. Taču B. drīz atvērušās acis un viņš pilnīgi izpratis manu patēvu. Viņš skaidri saskatījis, ka visa šī trauksmainība, drudžainums un nepacietība nav nekas cits kā neapzināts izmisums, atceroties zudušo talantu; ka, beidzot, pats talants varbūt arī pašā sākumā nemaz nav bijis tik liels, ka daudz ir bijis apmātības, veltīgas pašpārliecinātības, sākotnējas pašapmierinātības un nepārtrauktas fantazēšanas, nepārtrauktas sapņošanas par paša ģenialitāti. «Bet,» B. man stāstīja, «es gribot negribot brīnījos par mana biedra dīvaino raksturu. Manu acu priekšā risinājās izmisīga, versmaina cīņa starp drudžaini saspringtu gribu un iekšēju nespēku. Nelaimīgais veselus septiņus iepriekšējos gadus tik ļoti bija apmierinājies vienīgi ar sapņiem par savu nākamo slavu, ka pat nepamanījis, kā zaudējis viselementārāko mūsu mākslā, kā zaudējis pat viselementārāko vijoles spēles tehniku. Bet tanī pašā laikā viņa haotiskajā iztēlē ik brīdi radās viskolosālākie nākotnes nodomi. Nepietika ar to, ka viņš gribēja būt izcils ģēnijs, viens no labākajiem pasaules vijolniekiem, nepietika ar to, ka viņš jau turēja sevi par šādu ģēniju, — viņš turklāt vēl domāja kļūt par komponistu, kaut gan neko nezināja par kontrapunktu. Taču visvairāk mani pārsteidza,» B. piebilda, «tas, ka šajā cilvēkā, neraugoties uz viņa pilnīgo nespēku, viņa ārkārtīgi niecīgajām zināšanām mākslas tehnikā, bija tik dziļa, tik skaidra un, var teikt, instinktīva mākslas izpratne. Viņš tik ļoti izjuta un iekšēji saprata mākslu, ka nav nekāds brīnums, ja viņš pats savā apziņā bija maldījies par sevi un noturējis sevi nevis par dziļu, instinktīvu mākslas kritiķi, bet par pašas mākslas priesteri, par ģēniju. Lāgiem viņam laimējās savā neizkoptajā, vienkāršajā valodā, kas sveša jebkādai zinātnei, pateikt man tik dziļas patiesības, ka iedzina mani strupceļā un es nevarēju saprast, kādā veidā viņš visu to nojautis, nekad neko nelasījis, nekad neko nemācījies, un es viņam esmu parādā daudz pateicības,» B. teica, «viņam un viņa padomiem manis pilnveidošanā. Bet, kas attiecas uz mani,» B. turpināja, «tad es par sevi neraizējos. Arī es dedzīgi mīlēju savu mākslu, lai gan pašā ceļa sākumā jau zināju, ka nekas diženāks man nav lemts, ka es, patiesību sakot, mākslā būšu melnstrādnieks; taču varu lepoties, ka esmu nevis apracis — kā tas slinkais vergs — to, kas man dabas dots, bet, gluži otrādi, esmu to simtkārt vairojis, un, ja ļaudis cildina manas spēles dzidrumu, apbrīnojami izkopto tehniku, tad par visu to esmu parādā pateicību nepārtrauktam, neatlaidīgam darbam, skaidrai apziņai par saviem spēkiem, labprātīgai sevis iznīcināšanai un mūžīgam naidam pret iedomību, pret agru pašapmierinātību un pret laiskumu kā šīs pašapmierinātības dabiskām sekām.»

B. savukārt mēģinājis dalīties padomos ar biedru, kam ļoti, ļoti pakļāvies pašā sākumā, bet tikai velti to sadusmojis. Viņi atsaluši viens pret otru. B. drīz pamanījis, ka viņa biedru arvien biežāk un biežāk pārņem apātija, skumjas un garlaicība, ka viņa entuziasma uzliesmojumi kļūst aizvien retāki un ka visam tam seko drūma, neapvaldīta grūtsirdība. Beidzot Jefimovs pametis novārtā vijoli un dažkārt nepieskāries tai veselām nedēļām. Līdz pilnīgam pagrimumam vairs nebijis tālu, un nelaimīgais drīz vien paļāvies visiem netikumiem. Noticis tas, no kā viņu brīdinājis muižnieks: mans patēvs sācis pārmērīgi dzert. B. ar šaušalām viņu vērojis; drauga padomi patēvu neietekmējuši, turklāt B. baidījies teikt kaut vārdu. Pamazām Jefimovs kļuvis galīgs ciniķis: viņš nepavisam nekaunējies dzīvot uz B. rēķina un izturējies pat tā, it kā viņam uz to būtu pilnīgas tiesības. Bet pa to laiku eksistences līdzekļi izsīkuši; B. ar pūlēm turējies virs ūdens, pasniegdams privātstundas vai salīgdams spēlēt viesībās pie tirgoņiem, vāciešiem, trūcīgiem ierēdņiem, kuri, kaut arī maz, tomēr kaut ko maksājuši. Jefimovs nemaz neesot gribējis pat manīt sava biedra nabadzību: viņš izturējies pret biedru skarbi un veselām nedēļām nepagodinājis to ne ar vienu pašu vārdu. Reiz B. ļoti smalkjūtīgi uzbildis Jefimovam: nebūtu labi, ja viņš pārāk vienaldzīgi izturētos pret vijoli, jo tā varot pilnīgi atradināties no sava instrumenta, bet Jefimovs briesmīgi saskaities un pateicis, ka tīšuprāt nekad vairs nepieskaršoties vijolei, it kā iedomādamies, ka, ceļos mezdamies, kāds viņu lūgšus lūgšoties. Kādu citu reizi B. ievajadzējies palīga spēlēšanai viesībās un viņš uzaicinājis Jefimovu. Šis aicinājums padarījis Jefimovu gluži traku. Viņš nesavaldīgi klāstījis, ka neesot nekāds ielas vijolnieks, neesot kritis tik zemu kā B. un nenoniecināšot cildeno mākslu, spēlēdams nejēgām amatniekiem, kas nekā nesapratīšot no viņa spēles un talanta. B. neatbildējis ne vārda, bet Jefimovs, aizgājušā biedra prombūtnē ilgi prātodams par šo aicinājumu, sagudrojis, ka tas bijis netiešs aizrādījums, ka Jefimovs dzīvo uz biedra rēķina, un vēlēšanās darīt zināmu, lai arī Jefimovs mēģina kaut ko nopelnīt. Kad B, atgriezies, Jefimovs pēkšņi sācis pārmest, ka viņš rīkojoties nekrietni, un teicis, ka nepalikšot pie viņa vairs ne bridi. Jefimovs kaut kur pazudis uz divām dienām, taču trešajā pārradies, it kā nekas nebūtu noticis, un atkal turpinājis līdzšinējo dzīvi.

Vienīgi vecais pieradums, draudzība un arī līdzcietība, ko B. jutis pret pazudušu cilvēku, apvaldījusi viņa vēlēšanos izbeigt šādu nejēdzīgu dzīvi un uz visiem laikiem šķirties no biedra. Beidzot viņi gājuši katrs savu ceļu. B. uzsmaidījusi laime: viņš iemantojis ļoti ietekmīgu labvēli, un viņam izdevies sarīkot spožu koncertu. Tolaik viņš jau bijis lielisks mākslinieks, un drīz viņa strauji augošā popularitāte sagādājusi viņam darbu operas teātra orķestrī, kur viņš ātri guvis patiesi pelnītus panākumus. Šķirdamies no Jefimova, B. tam iedevis naudu un ar asarām acīs lūdzies, lai tas atgrieztos uz īstā dzīves ceļa. B. arī vēl tagad nespēj atcerēties manu patēvu bez lielas sirsnības. Pazīšanās ar Jefimovu bijis viens no visdziļākajiem B. jaunības iespaidiem. Kopā viņi iesoļojuši savā darba laukā, kvēli jo kvēli pieķērušies viens otram, un pat Jefimova dīvainības, visrupjākie, neparastākie trūkumi piesaistījuši B. manam patēvam vēl vairāk, B. sapratis Jefimovu; viņš to redzējis caur un cauri un jau iepriekš noskārtis, ar ko tas viss beigsies. Šķirdamies viņi apkampušies un abi sākuši raudāt. Tad Jefimovs, asaras rīdams un elsas valdīdams, teicis, ka viņš esot pazudis cilvēks, ļoti, ļoti nelaimīgs cilvēks, ka viņš sen to zinājis, bet savu bojā eju skaidri saskatījis tikai tagad.

—  Man nav talanta! — viņš beigās iesaucies un nobālējis kā mirdams.

B. tas viss stipri ķēries pie sirds.

—     Paklausies, Jegor Petrovič, — viņš tam sacījis, — ko tu sevi bendē? Tu taču ar savu izmisumu dzen sevi vienīgi postā; tev nav ne pacietības, ne vīra dūšas. Tagad, lielas grūtsirdības brīdī, tu saki, ka tev neesot talanta. Tas nav tiesa! Tev talants ir, un es tev to apgalvoju. Tev tas ir. Es to nojaušu jau pēc tā vien, kā tu izjūti un saproti mākslu, To es tev pierādīšu arī ar visu tavu līdzšinējo dzīvi. Tu taču man esi stāstījis par savām agrākajām gaitām. Arī tolaik tevi piemeklējis tāds pats izmisums. Tolaik tavs pirmais skolotājs, šis dīvainais cilvēks, par kuru man tik daudz esi stāstījis, pirmoreiz tevī pamodinājis mīlestību uz mākslu un noskārtis, ka tevī ir talants. Toreiz tu to izjuti tikpat spēcīgi un dziļi, kā jūti tagad. Taču tu pats nesaproti, kas ar tevi notiek. Tev nepatika dzīvot muižnieka namā, un tu pats nezināji, ko tu gribi. Tavs skolotājs nomira pārāk agri. Viņš tev atstāja vienīgi tavas neskaidrās tieksmes un, galvenais, tev neizskaidroja, kas esi tu pats. Tu juti, ka tev jāiet cits ceļš, plašāks ceļš, ka tev lemti citādi mērķi, bet nesaprati, kā pie tiem nokļūt, un, savu skumju mākts, sāki nīst visu, kas tolaik bija tavā tuvumā. Seši gadi, ko pavadīji trūkumā un nabadzībā, nav tev velti gājuši zudumā; tu mācījies, tu domāji, tu apzinājies sevi un savus spēkus, tu tagad saproti mākslu un savu aicinājumu. Mans draugs, vajadzīga pacietība un vīra dūša! Liktenis tev lēmis apskaužamāku dzīvi nekā man: tu esi simtkārt lielāks mākslinieks nekā es; bet lai dievs tev dod kaut desmito daļu no manas neatlaidības! Mācies un nežūpo, kā tev sacījis tavs labais muižnieks, un galvenais — sāc visu no paša gala, no ābeces. Kas tevi moka? Trūkums, nabadzība? Bet trūkums un nabadzība taču izveido mākslinieku. Tie nav šķirami no mākslinieka pirmajiem soļiem. Tagad tu vēl nevienam neesi vajadzīgs, neviens tevi negrib ne pazīt; tāda ir pasaule. Pagaidi, vēl ļaunāk būs, kad ļaudis uzzinās, ka tev ir talants. Skaudība, sīkumains zemiskums, bet visvairāk muļķība nomāks tevi vēl smagāk nekā nabadzība. Talantam vajadzīga labvēlība, talantam nepieciešams, lai to saprastu, bet tu redzēsi, kādi ģīmji blenzīs uz tevi no visām pusēm, kad tu kaut nedaudz tuvosies mērķim. Viņi neturēs ne graša vērtu un ar nicināšanu vēros visu to, ko esi sasniedzis smagā darbā, grūtībās, badā, bezmiega naktīs. Viņi tevi neuzmundrinās, nemierinās; viņi tev nerādīs to, kas tevī labs un patiess, un ar ļaunu prieku daudzinās katru tavu kļūdu, norādīs tev tieši uz to, kas tevī slikts, uz to, kur tu kļūdies, un, ārīgi tēlodami vienlīdzību un nicināšanu pret tevi, gluži kā svētkus svinēs, saskatījuši jebkuru tavu kļūdu (it kā būtu kāds, kam kļūdu nav!). Tu taču esi augstprātīgs, tu bieži nevietā esi lepns un spēj aizvainot patmīlīgu sīkmani, un tad nelaime klāt — tu būsi viens, bet viņu daudz; viņi tevi nomocīs ar sīkiem dūrieniem. Pat es jau sāku to just. Bet tagad saņem taču dūšu! Tu nemaz vēl neesi tik nabadzīgs, tu vari dzīvot, nenoniecini necilu darbu, skaldi maiku, tāpat kā es uzskatīju gandrīz par malkas skaldīšanu vijoles čīgāšanu trūcīgu amatnieku godos. Taču tu esi nepacietīgs, tu esi saslimis ar nepacietību, tev trūkst vienkāršības, tu pārāk daudz mānies, pārāk daudz domā, liec daudz strādāt savam prātam, vārdos tu esi pārgalvīgs, bet jutīsi bailes, kad būs jāņem rokā vijoles lociņš. Tu esi patmīlīgs, un tev maz drosmes. Esi jel drosmīgāks, gaidi, mācies un, ja nepaļaujies uz saviem spēkiem, rīkojies uz labu laimi. .. tevī ir kaisme, tevī ir izjūta. Varbūt nokļūsi līdz mērķim, bet, ja ne, tomēr rīkojies uz labu laimi: nekādā gadījumā nezaudēsi, jo laimests ir pārāk liels. Mūsu dzīvē, brālīt, tam ir liela nozīme!

Jefimovs ļoti izjusti klausījies sava bijušā biedra vārdos. Bet, jo ilgāk viņš runājis, jo vairāk zudis bālums Jefimova vaigos; tajos atplaucis sārtums; acīs iezaigojusies neparasta drosme un cerību uguns. Drīz šī cildenā drosme kļuvusi par pašpārliecību, pēc tam par parastu nekaunību, un beidzot, kad B. bijis galā ar savām pamācībām, Jefimovs jau klausījies viņā izklaidīgi un nepacietīgi. Tomēr Jefimovs ļoti sirsnīgi paspiedis viņam roku, pateicies un, kā jau tas Jefimovam piemitis, strauji pāriedams no nesaudzīgas pašiznīcināšanās un grūtsirdības uz ārkārtīgu augstprātību un nekaunību, pašpaļāvīgi paziņojis, lai draugs neraizējoties par viņa likteni, viņš pats zinot, kā iekārtot savu dzīvi, arī viņš cerot drīz iemantot sev atbalstītāju, sarīkot koncertu — un tad vienā rāvienā iegūšot gan slavu, gan naudu. B. paraustījis plecus, taču neko neiebildis bijušajam biedram, un viņi šķīrušies, lai gan, kā jau tas bijis sagaidāms, uz neilgu laiku. Jefimovs tūliņ pat notērējis iedoto naudu, nācis pēc naudas vēl reiz, tad trešo, pēc tam ceturto reizi, pēc tam desmito reizi, beidzot B. zaudējis pacietību un licis teikt, ka viņa nav mājās. Kopš tā laika B. ilgi neko vairs nezinājis par Jefimovu.

Pagājuši vairāki gadi. Reiz B., nākdams mājās no mēģinājuma, kādā šķērsielā pie netīra traktiera durvīm gandrīz uzskrējis virsū slikti ģērbtam iereibušam vīram, kas viņu uzrunājis vārdā. Iereibušais bijis Jefimovs. Viņš izskatījies ļoti pārvērties, seja dzeltena, uzblīdusi; kā redzams, izlaidīgā dzīve uzspiedusi viņam neizdzēšamu zīmogu. B. ārkārtīgi priecājies par sastapšanos un, nepaspējis pārmīt ne pāris vārdu, gājis līdzi Jefimovam traktierī, kur Jefimovs viņu ievedis. Tur vistālākajā — mazā, piekvēpušā istabā viņš pētīgāk pavērojis savu biedru. Mugurā gandrīz tikai skrandas, zābaki galīgi novalkāti; saburzītais elsiņš viscaur nolaistīts ar degvīnu. Mati sākuši sirmot un kļuvuši krietni plānāki.

—    Kas tev noticis? Kur tu tagad dzīvo? — B. vaicājis.

Jefimovs apmulsis, sākumā pat satrūcies, atbildējis nesakarīgi, saraustīti, un B. sācis domāt, ka viņš runā ar prātā jukušu. Beidzot Jefimovs atzinies, ka nespējot neko pastāstīt, iekām viņu nepacienāšot ar degvīnu, un ka traktierī viņam jau sen nedodot uz parāda. To teikdams, Jefimovs sarcis, kaut arī centies sevi iedrošināt ar bramanīgiem rokas mājieniem; taču tas izskatījies nekaunīgi, neīsti, uzplijīgi un tāpēc radījis dziļu nožēlu un līdzcietību labsirdīgajā B., kurš redzējis, ka viņa bažas pilnīgi piepildījušās. Viņš tomēr licis pasniegt degvīnu. Aiz pateicības Jefimova seja gluži pārvērtusies, un viņš apjucis tiktāl, ka acīs sariesušās asaras un viņš gribējis skūpstīt sava labdara rokas. Pusdienojot B. dikti izbrīnījies, uzzinādams, ka nelaimīgais draugs ir apprecējies. Bet vēl vairāk B. bijis pārsteigts, dzirdēdams, ka Jefimova sieva esot viņa lielākā nelaime un posts un ka laulības pilnīgi pazudinājušas visu viņa talantu.

—    Kā tad tā? — B. vaicājis.

—    Es, brāl, jau divus gadus neņemu rokā vijoli, — Jefimovs atbildējis. — Meitietis — ķēkša, neizglītota, rupja sieviete. Kaut viņu! … Tikai plēšamies, neko citu nedarām.

—    Kāpēc tad tu precējies, ja viņa tik slikta?

—    Nebija ko ēst. Iepazinos; viņai bija apmēram tūkstoš rubļu: es tūlīt apprecējos, ne mirkli neprātodams. Viņa taču bija manī iemīlējusies. Pati kārās man kaklā. Kas tad šai to lika darīt? Nauda, brālīt, tagad nodzīvota, nodzerta — un kāds tur vairs talants! Viss pagalam!

B. redzējis, ka Jefimovs it kā steidzas viņam attaisnoties.

—    Visu esmu pametis, visu pametis, — viņš piebildis. Bet tūlīt teicis, ka pēdējā laikā vijoles spēlē esot sasniedzis gandrīz pilnību un B., lai gan esot varbūt viens no vislabākajiem vijolniekiem visā pilsētā, salīdzinājumā ar viņu nebūtu ne graša vērts, ja vien viņš, Jefimovs, to gribētu.

—    Bet kāpēc tad tu kavējies, — B. izbrīnā sacījis,

—   būtu meklējis sev mūziķa vietu!

—    Nav vērts! — Jefimovs teicis, atmezdams ar roku.

—      Kurš no jums jel ko tur saprot! Ko jūs zināt? Ne velna jūs nezināt! Baletiņā uztrinkšķināt kādu danci — to jūs protat. Labus vijolniekus jūs neesat ne redzējuši, ne dzirdējuši. Bet nav vērts jūs aizskart; palieciet tādi, kādi esat gribējuši būt!

Tobrīd Jefimovs atkal atmetis ar roku, sagrīļojies uz krēsla, jo bijis dūšīgi sameties. Pēc tam sācis aicināt B. sev līdzi uz māju; taču tas atteicies, pierakstījis adresi un apgalvojis: jau rītdien iegriezīšoties pie viņa. Jefimovs, kas tagad bijis kārtīgi paēdis, brīžiem zobgalīgi uzmetis acis bijušajam biedram un visvisādi centies viņam iedzelt. Kad viņi gājuši projām, Jefimovs pakampis B. lepno kažoku un pasniedzis to kā zemākais augstākajam. Iedams garām traktiera pirmajai istabai, viņš apstājies un skaļi uzsaucis apkalpotājiem un viesiem, ka B. esot pats labākais un nepārspējamākais vijolnieks visā galvaspilsētā. Vārdu sakot, Jefimovs tobrīd izturējies ārkārtīgi nekrietni.

Tomēr B. nākamajā rītā sameklējis viņu bēniņos, kur mēs visi tolaik dzīvojām briesmīgā nabadzībā vienā pašā istabā. Toreiz biju četri gadi veca, un jau divi gadi bija apritējuši, kopš mana māte apprecējusies ar Jefimovu. Viņa bija nelaimīga sieviete. Agrāk viņa strādājusi par guvernanti, bija daiļa, guvusi lielisku izglītību un nabadzības dēļ apprecējusies ar vecu ierēdni, manu tēvu. Nodzīvojusi kopā ar viņu tikai gadu. Bet, kad mans tēvs pēkšņi nomiris un niecīgo mantojumu sadalījuši savā starpā viņa mantinieki, māmiņa palikusi viena pati ar mani, kā savu mantojuma da]u saņēmusi niecīgu naudas summu. Atkal kalpot par guvernanti ar apgādājamu mazu bērniņu bijis grūti. Tolaik gluži nejauši viņa sastapusies ar Jefimovu un pa īstam viņā iemīlējusies. Mana māte bijusi entuziaste, sapņotāja, saskatījusi Jefimovā tādu kā ģēniju, noticējusi viņa augstprātīgajiem vārdiem par savu spožo nākotni; mātes iztēlei glaimojis, ka viņai būs izcila nozīme kā ģeniāla cilvēka atbalstam, vadītājai, un viņa ar Jefimovu apprecējusies. Taču jau pirmajā mēnesī izgaisuši visi mātes sapņi un cerības un acu priekšā nostājusies nožēlojamā īstenība. Jefimovs, kas tiešām apprecējies varbūt tāpēc, ka māmiņai bijis kāds tūkstotis naudas, salicis rokas klēpī, tiklīdz šī nauda bijusi nodzīvota, un, it kā priecādamies par radušos ieganstu, tūlīt sācis klāstīt visiem un ikvienam, ka apprecēšanās pazudinājusi viņa talantu, ka viņš nevarot strādāt smacīgā istabā aci pret aci ar izsalkušu ģimeni, ka tad nenākot ne prātā dziesmas un mūzika un ka, beidzot, viņam liktenis lēmis šādu nelaimi. Šķiet, vēlāk arī viņš pats sācis ticēt, ka viņa sūrošanās ir pamatota, un, liekas, sācis priecāties par jauno aizbildināšanos. Šķita, ka šis nelaimīgais, bojā gājušais talants pats meklējis kādu ārēju apstākli, uz kuru varētu novelt visas neveiksmes, visas likstas. Taču pieņemt par pareizu drausmīgo domu, ka viņš jau sen un uz visiem laikiem ir zudis mākslai, Jefimovs nespējis. Viņš drudžaini cīnījies pret šo baismīgo domu, gluži kā pret slimīgiem murgiem, un beidzot, kad īstenība viņu pievārējusi, kad brīžiem atvērušās acis, viņš jutis, ka aiz šausmām var zaudēt prātu. Jefimovs nav spējis viegli atmest pārliecību, kas tik ilgi bijusi visas viņa dzīves saturs, un līdz savai pēdējai stundiņai cerējis, ka viss vēl nav zudis. Šaubu brīžos viņš padevies žūpošanai, kuras nejaukā dvinga remdējusi viņa grūtsirdību. Beidzot varbūt viņš pats vairs nezinājis, cik nepieciešama viņam bijusi sieva šajā laikā. Viņa bija dzīvs iegansts, un tiešām mans patēvs gandrīz sajuka prātā, lolodams iedomu, ka, tiklīdz viņš apbedīs sievu, kas viņu pazudinājusi, viss atkal ies savu gaitu. Nabaga māmulīte viņu nesaprata. Kā jau īsta sapņotāja, naidīgajā īstenībā viņa nespēja paciest pat pirmos belzienus: viņa kļuva ātrsirdīga, žultaina, skarbu valodu, ik brīdi ķildojās ar vīru, kurš mocīja viņu ar tādu kā baudu, un nemitīgi dzina vīru strādāt. Taču apmātība, mana patēva iesīkstējusī iedoma, viņa neprāts bija padarījuši viņu gandrīz necilvēcīgu un bezjūtīgu. Patēvs smējās un nozvērējās neņemt rokā vijoli līdz pat sievas nāvei, un to klāstīja viņai ar cietsirdīgu vaļsirdību. Māmiņa, kura līdz savai nāves stundai, par spīti visam, viņu tik sirsnīgi mīlēja, nespēja paciest šādu dzīvi. Viņa sāka nemitīgi sirguļot, nemitīgi cieta, dzīvoja pastāvīgās mokās, un bez visām šīm nelaimēm viņai vienai pašai vēl uzgūlās visas rūpes par ģimenes uzturēšanu. Māmiņa sāka gatavot citiem ēdienus un sākumā iekārtoja pusdienu galdu mūsu dzīvoklī. Taču vīrs paslepus izčiepa viņai visu naudiņu, un viņa bieži bija spiesta sūtīt atpakaļ tukšus traukus tiem, kuriem bija uzņēmusies gatavot. Kad B. toreiz mūs apciemoja, viņa pelnījās, mazgādama veļu un pārkrāsodama vecus apģērbus. Tā mēs visi savos bēniņos kaut kā vilkām dzīvību.

B. ļoti pārsteidza mūsu ģimenes nabadzība.

—    Paklau, tu visu laiku man mels blēņas, — viņš sacīja patēvam, — kur te ir pazudinātais talants? Viņa taču tevi uztur, bet ko tu te dari?

—    Neko nedaru! — patēvs atbildējis.

Taču B. vēl nezināja visas māmiņas likstas. Virs bieži veda dzīvoklī veselus barus plikatu un dauzoņu — un kas gan tad notika!

B. ilgi mēģināja pārliecināt veco biedru; beidzot strikti paziņoja: ja negribēšot laboties, viņš nepalīdzēšot; pateica bez aplinkiem, ka naudu patēvam nedošot, jo viņš to nodzeršot, un galu galā lūdza, lai patēvs viņam kaut ko uzspēlējot, tad varēšot spriest, ko patēva labā darīt. Bet, kad patēvs aizgāja pēc vijoles, B. paklusām deva manai mātei naudu, taču viņa neņēma. Pirmo reizi viņa būtu ņēmusi žēlastības dāvanu! Tad B. naudiņu iedeva man, un nelaimīgā sieviete sāka nevaldāmi raudāt. Patēvs atnāca ar vijoli, taču vispirms pieprasīja degvīnu, apgalvodams, ka bez tā nevarot spēlēt. Aizsūtīja pēc degvīna. Viņš iedzēra un sāka plātīties.

—    Uzspēlēšu tev kaut ko no paša sakomponētā — draudzības vārdā, — patēvs sacīja B. un no kumodes apakšas izvilka biezu, apputējušu kladi.

—    To visu pats esmu sakomponējis, — viņš teica, rādīdams uz kladi. — Tagad tik tu redzēsi! Tie, brālīt, nav vis jūsu baletiņi!

B. klusēdams ieskatījās vairākās lappusēs; pēc tam atšķīra līdzi paņemtās notis un, atbīdījis sāņus patēva komponē jumus, lūdza viņu spēlēt kaut ko no atnestā.

Patēvs mazliet apvainojās, taču, baidīdamies zaudēt jauno atbalstītāju, paklausīja B. pavēlei. B. tagad redzēja, ka agrākais biedrs patiešām daudz strādājis un daudz apguvis, kamēr viņi nav tikušies, lai gan bija lielījies, ka jau kopš apprecēšanās neņemot rokā vijoli. Jums vajadzētu redzēt, cik priecīga bija mana nelaimīgā māte. Viņa lūkojās uz vīru un atkal lepojās ar to. Labsirdīgais B. sirsnīgi priecājās un apņēmās manu patēvu iekārtot darbā. B. jau tolaik bija plaši sakari, un viņš tūlīt sāka ieteikt savu nelaimīgo biedru, lūgt biedra labā, iepriekš gan uzstādams, lai tas ar goda vārdu apsolās, ka uzvedīsies nevainojami. Bet pagaidām B. uz sava rēķina pēc iespējas labi saposa manu patēvu un aizveda pie dažām izcilām personām, no kurām bija atkarīgs, vai patēvs dabūs to darbu, ko B. viņam izraudzījis. Jāpiebilst, ka Jefimovs bija uzpūtīgs tikai vārdos un, šķiet, ar vislielāko prieku pieņēma vecā drauga piedāvājumu. B. vēlāk stāstīja, ka viņam kļuvis kauns par lielo lišķību un ļcti pazemojošo pielūgsmi, ar kādu patēvs pūlējies viņam pielabināties, baidīdamies, ka tikai nezaudē viņa labvēlību. Patēvs sapratis, ka viņu grib dabūt uz zaļa zara, un vairs pat nežūpojis. Beidzot viņam sameklēja darbu teātra orķestri. Patēvs labi izturējis pārbaudījumu, jo vienā pašā mēnesī, čakli strādādams, atguvis visu, ko zaudējis pusotra gada ilgā bezdarbībā, solījies vingrināties arī turpmāk un rūpīgi un kārtīgi pildīt jaunos pienākumus. Taču mūsu ģimenes stāvoklis nebūt neuzlabojās. Patēvs nedeva māmiņai ne kapeiku no saņemtās algas, visu notērēja pats, nodzēra, apēda kopā ar jaunajiem draugiem, kurus tūlīt sameklēja veselu baru. Viņš sagājies galvenokārt ar teātra kalpotājiem, koristiem, figurantiem, vārdu sakot, ar ļaudīm, kuru vidū varējis būt pārākais, un vairījies no patiesi talantīgiem cilvēkiem. Patēvs paspējis iedvest jaunajiem drauģeļiem pret sevi kaut kādu īpašu cienību, tūliņ pat samelsis tiem, ka viņš esot neatzīts mūziķis, ka viņam dižens talants, ka viņu pazudinājusi sieva un, beidzot, ka teātra kapelmeistars no mūzikas neko nesajēdzot. Viņš zobojies par visiem orķestra māksliniekiem, par inscenējamo darbu izvēli un, beidzot, pat par uzvedamo operu autoriem. Pēc tam paiēvs sācis klāstīt kaut kādu jaunu mūzikas teoriju, vārdu sakot, apnicis visam orķestrim, saķildojies ar itin visiem darba biedriem, ar kapelmeistaru, sarunājis rupjības priekšniecībai, iemantojis visnemierīgākā, viskašķīgākā un reizē arī paša mazvērtīgākā cilvēka reputāciju un nonācis tiktāl, ka kļuvis visiem neciešams.

Patiešām bijis ārkārtīgi dīvaini vērot, ka tik nenozīmīgam cilvēkam, tik vājam, nederīgam izpildītājam un nolaidīgam mūziķim ir tik milzīgas pretenzijas, tik liela plātīšanās, vīzdegunība, tik skarba valoda.

Beidzies ar to, ka patēvs sastrīdējies ar B., sagudrojis visnejaukākās tenkas, viszemiskākos apmelojumus un to visu laidis pasaulē kā skaidru patiesību. Orķestris ticis no viņa vaļā pēc pusgada par nekārtīgu strādāšanu, par nevīžīgu pienākumu pildīšanu un dzeršanu. Taču viņš tik drīz teātri vēl neatstājis. Pēc laiciņa viņš jau staigājis tikpat skrandains kā agrāk, jo visi kārtīgie apģērba gabali bijuši pārdoti un ieķīlāti. Viņš sācis iet pie agrākajiem darba biedriem, vai nu viņi priecājušies vai nepriecājušies par šādu ciemiņu, izplatījis tenkas, pļāpājis blēņas, asaraini žēlojies par savu dzīvīti, visus aicinājis pie sevis paskatīties uz viņa nešpetno sievu. Protams, radušies uzklausītāji, radušies cilvēki, kuriem paticis piedzirdīt padzīto darba biedru un likt viņam muldēt visādas blēņas. Turklāt patēvs vienmēr pratis runāt trāpīgi, gudri, piebārstījis valodu ar dzēlīgu žultainumu un ciniskām piebildēm, kas patīk zināmas slakas klausītājiem. Viņu uzskatījuši par tādu kā dullu ākstu, kam dīkdienīgi ļautiņi dažkārt labprāt liek kulstīt mēli. Tie ar prieku viņu ķircinājuši, viņa klātbūtnē runādami par kādu vēl neredzētu, nule atbraukušu vijolnieku. To dzirdēdams, Jefimovs bālējis, mulsis, centies uzzināt, kas atbraucis, kas ir šis jaunais talants, un tūlīt kļuvis skaudīgs pret atbraucēja slavu. Liekas, tikai kopš tā laika sācies Jefimova īstais, nemitīgais ārprāts: viņa uzmācīgā ideja, ka viņš ir pats izcilākais vijolnieks — vismaz Pēterburgā, bet ka liktenis viņu vajā, viņam dara pāri, visvisādu intrigu dēļ viņš netiek saprasts un viņu noklusē. Pēdējais apstāklis viņam pat glaimojis, jo ir tāda rakstura cilvēki, kuriem ļoti patīk domāt, ka viņiem nodarīta pārestība, ka viņi tiek nomākti, patīk skaļi par to sūroties vai klusītēm sevi mierināt un dievināt savu neatzīto diženumu. Viņš varējis nosaukt itin visus Pēterburgas vijolniekus un pats uzskatījis, ka neviens no tiem nav viņa vērts. Gan mākslas lietpratējiem, gan diletantiem, kuri pazinuši nelaimīgo vājprāti, viņa klātbūtnē paticis ievirzīt valodas par kādu slavenu, talantīgu vijolnieku, lai prātā jukušo piespiestu savukārt sākt runāt. Tiem paticis viņa niknums, viņa dzēlīgās piebildes, patikušas lietišķās un gudrās tēmas, par kurām viņš runājis, kritizējot savu šķietamo sāncenšu spēli. Klausītāji bieži vien viņu nesapratuši, toties bijuši pārliecināti, ka neviens visā pasaulē neprot tik veikli un tik spilgtās karikatūrās attēlot tā laika mūzikas dzīves slavenības. Pat tie paši mākslinieki, par kuriem viņš tik ļoti zobojies, mazliet baidījušies no viņa, jo zinājuši, cik viņš ir dzēlīgs, atzinuši, ka viņa uzbrukumi ir lietpratīgi un spriedumi pareizi tādos gadījumos, kad vajadzējis kādu nopaļāt. Mākslinieki pamazām pieraduši, ka viņš bieži redzams teātra gaiteņos un aiz kulisēm. Kalpotāji ļāvuši viņam netraucēti nākt kā nepieciešamai personai, un viņš kļuvis par tādu kā mājas Fersitu. Šāda dzīve turpinājusies savus divus vai trīs gadus; galu galā Jefimovs visiem apnicis pat šajā pēdējā lomā. Sekojusi oficiāla padzīšana, un beidzamajos divos mūža gados mans patēvs pazudis — kā akā iekritis un nekur vairs nebijis redzams. Jāpiebilst, ka B. viņu gan sastapis divas reizes, bet viņš izskatījies tik nožēlojams, ka līdzcietība vēlreiz guvusi pārsvaru pār pretīgumu. B. viņu uzrunājis, taču patēvs apvainojies, izlicies, it kā neko nebūtu dzirdējis, uzmaucis dziļāk uz acīm veco, saņurcīto platmali un pagājis garām. Beidzot kādos augstos svētkos B. no rīta ziņots, ka viņu atnācis apsveikt agrākais biedrs Jefimovs. B. izgājis viņam pretim. Jefimovs bijis sareibis, klanījies zemu jo zemu, gandrīz līdz B. kurpju purniem, kaut ko murminājis un nekādi negribējis nākt dziļāk dzīvoklī. Viņa izturēšanās jēga: kur nu man, cilvēciņam bez talanta, pazīties ar tik slavenu vīru kā jūs; mums, sīkajiem ļautiņiem, gana arī ar priekšnamu, lai apsveiktu svētkos; paklanīšos un iešu projām no šejienes. Vārdu sakot — viss bijis pliekani, muļķīgi, riebīgi un zemiski. Kopš tā laika B. loti ilgi manu patēvu nebija redzējis — tieši līdz pašai katastrofai, ar kuru beidzās visa šī skumīgā, slimīgā un dvingas pilnā dzīve. Tās beigas bija briesmīgas. Šī katastrofa cieši saistīta ne vien ar manas bērnības pirmajiem iespaidiem, bet arī ar visu manu dzīvi. Katastrofa notika šādi… Taču vispirms man jāpastāsta, kāda īsti bija mana bērnība un ko man nozīmēja šis cilvēks, kurš tik sāpīgi ietekmēja manus pirmos dzīves iespaidus un kura dēļ nomira mana nelaimīgā māmiņa.

II

Sevi sāku atcerēties ļoti vēlu, tikai ar devīto gadu. Nezinu, kāpēc viss, kas noticis ar mani līdz šim vecumam, nav atstājis manī nekādus skaidrus iespaidus, kurus tagad es varētu atminēties. Taču kopš astoņarpus gadiem atceros visu skaidri jo skaidri — dienu pēc dienas, bez pārtraukumiem, it kā viss, kas vien notika pēc tam, būtu norisinājies vēl tikai vakar. Tiesa, tagad spēju gluži kā pa sapņiem atcerēties kaut ko arī no agrākā laika: tumšā kaktā pie veclaicīgas svētbildes allaž aizdegtu lampiņu; vēl es atceros, ka mani reiz uz ielas notrieca zemē zirgs, tāpēc, kā man vēlāk stāstīja, es esot nogulējusi slima trīs mēnešus; atceros, ka šīs slimošanas laikā naktī pamodos blakus māmiņai, ar kuru kopā gulēju, pēkšņi nobijos no saviem slimīgajiem sapņiem, no nakts klusuma, no pelēm, kuras skrapstinājās kaktā, un bailēs drebēju visu nakti, uzrāvusi uz galvas segu, bet neuzdrošinādamās modināt māmiņu, tāpēc secinu, ka no viņas baidījos vairāk nekā no jebkādām šausmām. Taču kopš brīža, kad pēkšņi sāku sevi apzināties, attīstījos ātri, pārsteidzoši ātri, un daudzi iespaidi, kas nepavisam nepiederējās bērnam, kļuva man baismīgi pieejami. Manu acu priekšā viss noskaidrojās, viss ārkārtīgi drīz kļuva saprotams. Laiks, kad sāku sevi labi atcerēties, atstājis manī skarbus un bēdīgus iespaidus; šie iespaidi pēc tam atkārtojās katru dienu un auga līdz ar katru aizvadītu dienu; tie apēnoja ar tumšu un dīvainu kolorītu visu laiku, ko nodzīvoju pie vecākiem, un reizē ar to — arī visu manu bērnību.

Tagad man šķiet, ka atģidos uzreiz, it kā no dziļa miega pamodusies (lai gan tolaik tas, protams, man nelikās tik pārsteidzoši). Ieraudzīju lielu istabu ar zemiem griestiem, smacīgu un netīru. Sienas krāsotas netīri pelēkas; kaktā milzīga krievu krāsns; logi vērsti uz ielu vai, pareizāk sakot, uz pretējās mājas jumtu, zemi, plati, gluži kā spraugas. Palodzes tik augstu no grīdas, ka, atceros, man vajadzēja pielikt krēslu, uz tā soliņu un tad kaut kā

uzrāpties pie loga, uz kura palodzes man patika sēdēt, ja neviena nebija mājās. No mūsu dzīvokļa redzama puspilsēta; mitinājāmies zem paša jumta milzīgā jo milzīgā sošstāvu namā. Mūsu mēbeles bija vecas: pusizjucis, vaska d r<niu apvilkts, putekļiem klāts dīvāns, no kura spraucās luku pinuma skrandas; vienkāršs, balts galds, divi krēsli, māmiņas gulta; kaktā skapītis, kurā kaut kas salikts; kumode, kura allaž sašķiebusies uz sāniem, un caurumains papīra aizslietnis.

Atceros, ka bija krēsla, istabā nekādas kārtības un viss izsvaidīts: sukas, lupatas, mūsu koka trauki, sasista pudele un vēl kaut kas, kam nezināju nosaukuma. Atceros, ka māmiņa bija ārkārtīgi satraukta un nez kāpēc raudāja. Patēvs sēdēja kakta, savos diendienīgajos skrandainajos svārkos. Viņš smīkņādams māmiņai kaut ko atbildēja, tas sadusmoja māmiņu vēl vairāk, un tad atkal uz grīdas tika triektas sukas un trauki. Sāku raudāt, kliegt un skrēju pie viņiem abiem. Biju briesmīgi pārbijusies un cieši apskāvu tēti, lai viņu aizsegtu ar savu augumiņu. Diezin kāpēc man šķita, ka māmiņa velti skaišas uz viņu, ka viņš nav vainīgs; man gribējās lūgt viņa vietā piedošanu, izciest viņa vietā jebkuru sodu. Briesmīgi baidījos no māmiņas un biju iedomājusies, ka visi tāpat bīstas no viņas. Māmiņa sākumā izbrīnījās, pēc tam sakampa mani aiz rokas un aizvilka viņpus aizslietņa. Diezgan sāpīgi sasitu pret gultu roku; taču bailes bija lielākas nekā sāpes, un es pat nesaviebos. Vēl atminos, ka māmiņa sāka kaut ko rūgti un dedzīgi klāstīt tēvam, rādīdama uz mani (arī turpmāk šajā stāstā saukšu viņu par tēvu, jo tikai daudz vēlāk uzzināju, ka viņš nav mans īstais tēvs). Visa šī aina ilga stundas divas, un es, gaidās trīcēdama, centos visiem spēkiem uzminēt, kā tas beigsies. Beidzot ķildošanās rimās, un māmiņa kaut kur aizgāja. Tētis pieaicināja mani pie sevis, noskūpstīja, paglaudīja man galvu, iesēdināja klēpī, un es cieši, saldi piekļāvos viņa krūtīm. Šis varbūt bija pirmais vecāku glāsts; varbūt tāpēc es arī sāku visu tik skaidri atcerēties kopš tā brīža. Noskārtu arī, ka esmu izpelnījusies tēva laipnību tāpēc, ka viņu aizstāvēju, un tobrīd, šķiet, pirmoreiz manī iedzēlās doma, ka viņš māmiņas dēļ daudz cieš un bēdājas. Kopš tās reizes šāda doma manī mita visu laiku un ar katru dienu radīja manī arvien lielāku un lielāku sašutumu.

Sākot ar šo bridi, manī uzplauka bezgalīga mīlestība pret tēvu, taču brīnumaina un, šķiet, pavisam citāda nekā bērna mīlestība. Es gribētu sacīt, ka drīzāk tās bija tādas kā līdzcietības — mātes jūtas, ja šāds mīlestības apzīmējums nebūtu drusku smieklīgs, runājot par tik mazu bērnu kā mani. Tēvs vienmēr man šķita tik ļoti nelaimīgs, tik ļoti vajāts, tik ļoti nomākts, tik liels cietējs, ka man liktos briesmīgi, nedabiski nemīlēt viņu no visas, visas sirds, nemierināt viņu, neglausties pie viņa, nerūpēties par viņu visiem spēkiem. Taču vēl līdz šim nesaprotu, kāpēc manā galviņā varēja rasties doma, ka tēvs tik ļoti cieš, ir tik nelaimīgs šajā pasaulē! Kas man to iedvesis? Kā gan es, bērns, varēju kaut jebko saprast viņa personīgajās neveiksmēs? Taču es tās sapratu, lai gan pa savai modei, iztēlē visu sagrozīdama, pārveidodama; bet vēl līdz šim nespēju saprast, kā manī izveidojās šāds priekšstats. Varbūt māmiņa bija pret mani pārāk barga un es pieķēros tēvam kā būtnei, kas, pēc manām domām, cieš kopā ar mani, tāpat kā es?

Es jau stāstīju, kā pirmoreiz pamodos no maza bērna neziņas, pirmoreiz kaut ko apzināti darīju. Mana sirds bija ievainota kopš pirmā atmodas mirkļa, un neticami, gurdinoši ātri sākās mana attīstība. Man vairs nepietika ar ārējiem iespaidiem vien. Es sāku domāt, prātot, vērot; taču šī vērošana notika tik nedabiski agri, ka mana iztēle nenovēršami visu pārveidoja pēc sava prāta un es uzreiz nokļuvu kaut kādā īpatnējā pasaulē. Manā apkārtnē viss man šķita kā tajā burvīgajā pasakā, ko bieži bija stāstījis tēvs un ko tolaik es nevarēju neuzskatīt par tīru patiesību. Radās dīvaini jēdzieni. Es ļoti skaidri atskārtu — taču nesaprotu, kā tas notika, — ka dzīvoju dīvainā ģimenē un ka mani vecāki nez kāpēc nemaz nav līdzīgi tiem cilvēkiem, ko tolaik man gadījās sastapt. «Kāpēc,» es domāju, «kāpēc redzu citus cilvēkus, kuri pat pēc ārienes it kā nav līdzīgi maniem vecākiem? Kāpēc saskatu smaidus citu cilvēku sejās, un kāpēc tūliņ jūtos pārsteigta, ka mūsu istabelē nekad nesmejas, nekad nepriecājas?» Kāds spēks, kāds iemesls lika man, deviņi gadi vecam bērnam, tik neatlaidīgi raudzīties visapkārt un ieklausīties ikvienā to cilvēku vārdā, kurus man gadījās sastapt vai nu mūsu kāpnēs, vai uz ielas, kad vakaros, uzvilkusi virs savām skrandām vecu māmiņas pār jaku, gāju uz bodīti ar vara naudiņām, lai nopirktu par dažiem grašiem cukuru, tēju vai maizi. Es sapratu, bet vairs neatceros, kā sapratu, ka mūsu istabelē mīt kaut kādas mūžīgas, neciešamas bēdas. Es lauzīju galvu, pūlēdamās uzminēt, kāpēc tas tā, un nezinu, kas man palīdzēja atminēt to visu pa savai modei, — es vainoju māmiņu, atzinu viņu par tēva ļaundari — un vēlreiz saku: nesaprotu, kā tik baismīga izpratne varēja rasties manā iztēlē. Un, cik stipri es pieķēros tēvam, tikpat stipri nīdu savu nelaimīgo māti. Vēl līdz šim atmiņas par visu to dziļi un rūgti moka mani. Bet minēšu citu gadījumu, kas vēl vairāk nekā pirmais veicināja manu dīvaino tuvināšanos tēvam. Reiz desmitajā vakara stundā māmiņa aizsūtīja mani uz bodīti pēc rauga, tētis nebija mājās. Atpakaļ nākot, pakritu uz ielas, viss raugs izlija. Pirmā doma bija, cik ļoti māmiņa dusmosies. Turklāt briesmīgi sāpēja kreisā roka, un es nespēju piecelties. Apkārt sastājās garāmgājēji; kā di vecenīte mēģināja uzsliet mani kājās, bet kāds zēns, garām skriedams, iesita man ar atslēgu pa galvu. Beidzot mani uzstutēja kājās, salasīju saplīsušās krūzītes lauskas un gāju grīļodamās, tik tikko spēdama pavilkt kājas. Pēkšņi ieraudzīju tēti. Viņš stāvēja pūlī pie grezna nama, k.is atradās iepretim mūsu mājai. Greznais nams piederēja dižciltīgiem ļaudīm un bija spoži apgaismots; pie lieveņa sabraukušas daudzas jo daudzas karietes, mūzikas skaņas plūda pa logiem uz ielas. Satvēru tēti aiz svārku malas, rādīju viņam sasisto krūzīti un raudādama stāstīju, ka baidos iet pie māmiņas. Nez kāpēc ticēju, ka tētis mani aizstāvēs. Bet kāpēc ticēju, kas bija man pačukstējis, kas ieskaidrojis, ka tētis mani mīl vairāk nekā māmiņa? Kāpēc pie viņa piegāju bez bailēm? Tētis saņēma manu roku, sāka mani mierināt, pēc tam sacīja, ka gribot man kaut ko parādīt, un pacēla augšup. Nevarēju neko saskatīt, jo viņš bija satvēris manu sagrūsto roku un tā man šausmīgi iesāpējās; taču nekliedzu, baidīdamās viņu apbēdināt. Tētis visu laiku jautāja, vai es ko redzot. Visiem spēkiem centos atbildēt viņam pa prātam un sacīju, ka redzu sarkanus aizkarus. Bet, kad tētis gribēja nest mani uz ielas otru pusi, tuvāk pie mūsu nama, es nezin kāpēc pēkšņi sāku raudāt, apskāvu viņu un lūdzos, lai mani drīzāk ved augšā pie māmiņas. Atceros, ka toreiz man nepatīkamāka bija tētiņa laipnība un es nespēju paciest, ka viens no tiem, ko es tik ļoti gribēju mīļot, glāsta un mīļo mani un ka pie otra nedrīkstēju un baidījos iet. Taču māmiņa gandrīz nemaz nedusmojās un lika man iet gulēt. Atminos, ka sāpes rokā, kļūdamas arvien stiprākas un stiprākas, radīja drudzi. Tomēr es biju neparasti laimīga, ka viss tik labi beidzies, un visu to nakti sapņos redzēju pretējo namu ar sarkanajiem aizkariem.

Kad nākamajā dienā pamodos, mana pirmā doma, pirmā rūpe bija nams ar sarkanajiem aizkariem. Tiklīdz māmiņa izgāja no mājas, uzrāpos pie lodziņa un lūkojos uz pretējo namu. Šis nams jau sen bija ļoti ieinteresējis manu bērnišķīgo ziņkāri. It īpaši patika skatīties uz pretējo namu vakaros, kad ielā iedegās ugunis un kad tādā kā asiņainā, īpašā spožumā sāka mirdzēt purpursarkanie aizkari aiz spilgti apgaismotā nama vienlaidus rūtīm. Pie lieveņa gandrīz katru vakaru piebrauca greznas ekipāžas ar brīnišķīgiem, lepniem zirgiem, un manu ziņkāri saistīja itin viss: gan klaigāšana, gan steiga pie lieveņa, gan kariešu lukturi — dažs tādā, dažs citādā krāsā, gan grezni saposušās sievietes, kas atbrauca šajās karietēs. Manā bērnišķīgajā iztēlē tas viss likās karaliski krāšņs un pasakaini burvīgs. Tagad, pēc sastapšanās ar tēti pie greznā nama, šis nams man šķita divkārt brīnišķīgs un noslēpumains. Manā apmulsušajā iztēlē tagad sāka rasties brīnumaini jēdzieni un iedomas. Es nemaz nebrīnos, ka, dzīvodama kopā ar tādiem dīvainiem cilvēkiem kā mans tēvs un māte, pati kļuvu dīvains, fantastisks bērns. Mani kaut kā īpaši pārsteidza vecāku pretstatīgie raksturi. Mani, piemēram, pārsteidza, ka māmiņa nemitīgi rūpējās un gādāja par mūsu trūcīgo saimniecību, mūžīgi pārmeta tēvam, ka viņa viena pūloties visu labā, un es neviļus sev jautāju: kāpēc gan tētis viņai nepavisam nepalīdz, kāpēc gan viņš gluži kā svešs dzīvo mūsu mājās? Daži māmiņas vārdi šinī ziņā radīja manī skaidrību, un es ar izbrīnu uzzināju, ka tētis ir mākslinieks (šo vārdu cieši iegaumēju), ka tētis ir cilvēks ar talantu, un manā iztēlē tūlīt izveidojās jēdziens, ka mākslinieks ir neparasts cilvēks, kurš nelīdzinās citiem ļaudīm. Varbūt pati tēva izturēšanās uzvedināja mani uz šādu domu; varbūt biju dzirdējusi ko tādu, kas tagad izkūpējis no atmiņas; bet kaut kā dīvaini saprotama man bija tēva vārdu jēga, kad viņš tos manā klātbūtnē reiz sacīja ar sevišķu izjūtu. Viņš teica: «Pienāks laiks, kad arī es nedzīvošu nabadzībā, kad būšu kungs un bagāts cilvēks — un beidzot es atkal atdzimšu, kad nomirs māmiņa.» Atceros, ka, dzirdēdama šos vārdus, sākumā ārkārtīgi nobijos. Nespēju vairs palikt istabā, izskrēju mūsu aukstajā priekšnamā un tur, atspiedusies ar elkoņiem uz palodzes un aizsegusi rokām seju, elsodama raudāju. Bet vēlāk, kad atkal un atkal par to prātoju, kad pieradu pie briesmīgās tēva vēlēšanās, — man pēkšņi nāca palīgā fantāzija. Turklāt arī es pati nespēju ilgi mocīties nezināšanā un man katrā ziņā bija jānonāk pie kāda slēdziena. Un tad — nezinu, kā tas pirmoreiz sākās, — beigās nonācu pie tā, ka tad, kad māmiņa nomirs, tētis atstās šo nabadzīgo istabu un aizies kopā ar mani. Bet, uz kurieni, — to līdz pašam pēdējam brīdim nespēju skaidri iedomāties. Atceros vienīgi to, ka viss, ko varēju jauku piefantazēt vietai, kur mēs abi aiziesim (un es neapšaubāmi ticēju, ka aiziesim kopā), viss, kas vien varēja rasties spožs, krāšņs un grezns manā iztēlē, — viss šajos sapņo jumos tika likts lietā. Man šķita, ka tūliņ kļūsim bagāti; mani vairs nesūtīs uz bodi, jo man bija ļoti nepatīkami iet, tāpēc ka blakusnama bērni, tiklīdz izgāju no mājas, man vienmēr darīja pāri, un no tā es briesmīgi baidījos, it īpaši — kad nesu pienu vai eļļu, zinādama, ka saņemšu bargu rājienu, ja izliešu; pēc tam fantazēdama nolēmu, ka tētis tūliņ uzšūs sev skaistas drānas, ka apmetīsimies greznā namā, un, lūk, tagad — šis krāšņais nams ar sarkanajiem aizkariem un sastapšanās pie tā ar tēti, kas šajā namā gribēja man kaut ko parādīt, nāca palīgos manai iztēlei. Tūliņ pat manos minējumos izveidojās doma, ka pārvietosimies tieši uz šo namu un tajā dzīvosim mūžīgās līksmēs un mūžīgā svētlaimē. Kopš tā laika vakaros ar spriegu ziņkāri raudzījos no mūsu loga uz pretējo namu, kas man likās burvīgs, atcerējos viesu ierašanos, atcerējos tik greznus viesus, kādus nekad vēl nebiju redzējusi; ausīs skanēja saldās mūzikas skaņas, kuras plūda pa logiem; vērīgi lūkojos cilvēku ēnās, kuras gūlās uz logu aizkariem, un allaž centos uzminēt, kas tur īsti notiek, — man vienmēr šķita, ka tur ir paradīze un nemitīgi svētki. Es sāku nīst mūsu nabadzīgo mītni, skrandas, kuras valkāju, un, kad māmiņa reiz man uzkliedza un pavēlēja kāpt nost no loga, uz kura palodzes, kā parasti, biju uzrāpusies, man tūliņ iešāvās prātā, ka viņa grib, lai es neskatos tieši uz šo namu, lai es nedomāju par to, ka viņai nepatīk mūsu laime, ka viņa šoreiz grib to traucēt… Visu vakaru vērīgi un aizdomīgi skatījos uz māmiņu.

Kā manī varēja rasties tik liela nežēlība pret tādu mūžīgu cietēju kā māmiņa? Tikai tagad saprotu, kādu cietējas dzīvi viņa dzīvoja, un bez sirdssāpēm nespēju atcerēties šo mocekli. Pat toreiz, manas dīvainās bērnības tumšajā laikposmā, manas jauniņās dzīves tik nedabiskās attīstības laikposmā, sirds bieži sažņaudzās sāpēs un žēlumā — un manā dvēselē iezagās nemiers, apjukums un šaubas. Jau tolaik mana sirdsapziņa dumpojās un es bieži mocīdamās un ciezdama jutu, ka esmu netaisna pret māmiņu. Taču mēs nez kāpēc vairījāmies viena no otras, un neatceros, ka es kaut reizi būtu viņai mīļi pieglaudušies. Tagad visniecīgākās atmiņas par to bieži sāpina un dziļi satrauc manu sirdi. Atceros, ka reiz (protams, tas, ko tūlīt stāstīšu, ir niecīgs, sīkumains, rupjš gadījums, bet tieši šādas atmiņas sevišķi moka mani un vissāpīgāk iegulušās atmiņā) — reiz kādā vakarā, kad tēva nebija mājās, māmiņa taisījās sūtīt mani uz bodi, lai nopērku viņai tēju un cukuru. Taču viņa arvien vēl domāja, nevarēja vien izrēķināt un skaļā balsī skaitīja vara naudu — niecīgu summu, kādu drīkstēja izdot. Viņa skaitīja, manuprāt, kādu pusstundu un arvien vēl nevarēja beigt rēķināt. Turklāt dažu labu brīdi — droši vien aiz bēdām — viņu pārņēma nejūtība pret visu apkārtni. Vēl tagad ļoti skaidri atceros, ka viņa visu laiku kaut ko murmināja, skaitīdama klusi, vienmērīgi, it kā neapzināti bilzdama vārdus; viņas lūpas un vaigi bija bāli, rokas nepārtraukti trīcēja, viņa vienmēr grozīja galvu, ja prātoja vienatnē.

— Nē, nevajag, — māmiņa teica, paskatīdamās uz mani, — es labāk iešu gulēt. Ņetočka, vai tu gribi iet gulēt?

Es klusēju; tobrīd viņa pacēla manu zodu un palūkojās manī tik lēnīgi, tik mīļi, viņas seja atplauka, un to apstaroja tāds mātes smaids, ka sirds man sāka smelgt un dobji pukstēt. Turklāt māmiņa mani nosauca par Ņetočku, un tā bija zīme, ka šajā brīdi viņa mani mīl sevišķi stipri. Šo vārdu viņa pati bija sagudrojusi, mīļi pārveidodama manu vārdu Anna par sirsnīgo — Ņetočka, un, kad māte mani tā sauca, tas liecināja, ka viņa grib mani apmīļot. Jutos aizkustināta; man gribējās māti apskaut, piekļauties viņai un kopā izraudāties, Viņa, nabadzīte, pēc tam ilgi glaudīja man galvu — varbūt jau neapzināti un aizmirsusi, ka mani apmīļo, un visu laiku atkārtoja: «Manu bērniņ, Anete, Ņetočka!» Asaras kuru katru mirkli varēja sākt ritēt man pār vaigiem, bet es valdījos un noturējos. Biju nez kāpēc spītīga, slēpu no māmiņas savas jūtas, lai gan pati mocījos. Jā, tā nevarēja būt dabiska cietsirdība. Māte nevarēja tik ļoti noskaņot mani pret sevi vienīgi tāpēc, ka izturējās pret mani skarbi. Nē! Mani bija samaitājusi fantastiskā, neparastā mīlestība pret tēvu. Dažkārt naktī pamodos savā kaktā uz īsās izklātās guļvietas zem plānas segas un man nez kāpēc vienmēr kļuva baismīgi. Pusmiegā atcerējos, ka vēl nesen, kad biju mazāka, gulēju blakus māmiņai un no pamošanās naktī tik dikti nebaidījos: vajadzēja tikai piekļauties māmiņai, aizmiegt acis, ciešāk apskaut viņu — un tūlīt es aizmigu. Arī tobrīd vēl jutu, ka sirds dziļumos nespēju māti nemīlēt. Vēlāk ievēroju, ka arī daudzi citi bērni bieži ir nedabiski nejūtīgi, bet, ja kādu iemīl, tad iemīl stipri jo stipri. Tā tas bija arī ar mani.

Dažreiz mūsu istabā valdīja nāves klusums veselām nedēļām. Tēvs un māte bija ķildodamies noguruši, un es dzīvoju starp viņiem tāpat kā agrāk, visu laiku klusēdama, visu laiku domādama, visu laiku skumdama un visu laiku savos sapņos pēc kaut kā tiekdamās. Uzmanīgi viņus abus vērodama, ļoti skaidri sapratu viņu savstarpējās attiecības: sapratu viņu mēmo, mūžīgo naidu, sapratu visas šīs bēdas un visu šo nekārtīgās dzīves sūrmi, ar ko piesūkusies mūsu istabele, — protams, sapratu bez cēloņiem un sekām, sapratu tik, cik spēju saprast. Dažreiz garos ziemas vakaros, ierāvusies kaktā, veselām stundām alkatīgi viņus vēroju, ar skatienu urbos tēva sejā un visu laiku centos nojaust, par ko viņš domā, kas tik ļoti viņu nodarbina. Turklāt mani pārsteidza un biedēja māmiņa. Viņa visu laiku nenogurdama staigāja veselām stundām uz priekšu un atpakaļ pa istabu, bieži vien arī naktī, kad viņu mocīja bezmiegs, staigāja, kaut ko klusi čukstēdama, it kā viena pati būtu istabā, gan paplezdama rokas, gan sakrustodama tās uz krūtīm, gan lauzīdama rokas briesmīgās, nerimtīgās bēdās. Dažreiz asaras straumēm plūda pa viņas seju, asaras, kuru cēloni arī viņa pati varbūt bieži vien neizprata, jo brīžiem ieslīdēja tādā kā nemaņā. Māmiņa sirga ar kādu ļoti grūtu kaiti, pret kuru izturējās pavisam nevērīgi.

Atceros, ka man kļuva arvien grūtāk un grūtāk paciest savu vientulību un mūsu klusēšanu, ko neuzdrīkstējos pārtraukt. Jau veselu gadu biju aizvadījusi apzinātā dzīvē, visu laiku domādama, sapņodama un slepus mocīdamās ar neizprotamām, neskaidrām tieksmēm, kas uzšalca pēkšņi, vienā mirklī. Es ierāvos sevī, it kā dzīvotu mežā. Beidzot tētis pamanīja manu dīvaino izturēšanos, pieaicināja mani un jautāja, kāpēc es tik neatlaidīgi raugoties uz viņu. Neatceros, ko viņam atbildēju; atminos, viņš iegrima domās un beidzot sacīja, paskatījies uz mani, ka rītdien pat atnesīšot ābeci un sākšot mani mācīt lasīt.

Nepacietīgi gaidīju ābeci un fantazēju visu nakti, lāgā nesaprazdama, kas ir ābece. Beidzot nākamajā dienā tēvs tiešām sāka mani mācīt. Pāris vārdos sapratu, ko no manis prasa, iemācījos aši un ātri, jo zināju, ka ar to tēvam izpatikšu. Tas bija manas toreizējās dzīves pats laimīgākais posms. Kad tēvs mani uzlielīja par apķērību, paglaudīja galvu un nomutēja, tūliņ aiz jūsmas sāku raudāt. Pamazām tēvs mani iemīļoja; es jau uzdrošinājos viņu uzrunāt, un reizēm mēs nenogurdami tērzējām veselām stundām, lai gan dažkārt ne vārda nesapratu no tēva stāstītā. Bet es nez kāpēc baidījos no viņa, baidījos, ka viņš sāks domāt — man ar viņu garlaicīgi, un tāpēc visiem spēkiem centos rādīt tēvam, ka visu saprotu. Sēdēšana kopā ar mani vakaros beidzot viņam kļuva par paradumu. Tiklīdz sāka tumst un tēvs atgriezās mājās, tūliņ gāju pie viņa ar ābeci. Tēvs nosēdināja mani sev iepretim uz sola un pēc mācībām lasīja priekšā kādu grāmatu. Neko nesapratu, bet nepārtraukti skaļi smējos, cerēdama ar smiešanos sagādāt viņam lielu prieku. Tiešām — es neļāvu tēvam garlaikoties, un viņam patika skatīties, kā es smejos. Reiz pēc mācībām tādā pašā vakara stundā viņš man sāka stāstīt pasaku. Tā bija pirmā pasaka, ko dzirdēju savā mūžā. Sēdēju kā apburta, degu nepacietībā, dzīvodama līdzi stāstījumam, domās aizlidoju citā pasaulē, tēvā klausīdamās, un beigās biju ārkārtīgi sajūsmināta. Ne jau pasaka tik ļoti mani ietekmēja — nē, bet visu dzirdēto es noturēju par patiesību, turpat ļāvu vaļu savai bagātajai fantāzijai un tūliņ pat sajaucu izdomu ar īstenību. Tūliņ pat iztēlē redzēju arī namu ar sarkanajiem aizkariem; uzreiz neizprotamā veidā parādījās un sāka darboties arī tēvs, kurš pats man bija stāstījis pasaku, un māmiņa, kas neļāva mums nezin kur iet, beidzot — vai, pareizāk sakot, pati pirmā — tur biju cs ar saviem brīnišķīgajiem sapņiem, ar savu fantazētājas galviņu, kas pilna ar brīnumainiem, neiespējamiem rēgiem, — tas viss tiktāl sajaucās manā prātā, ka drīz izveidoja trakāko haosu un es uz kādu laiku zaudēju jebkuru takta sajūtu, jebkādu sajēgu par esošo, par īstenību un mitu diezin kur. Tolaik gandrīz vai beidzos nost aiz nepacietības, vēlēdamās aprunāties ar tēvu par to, kas mums gaidāms nākotnē, ko īsti viņš pats gaida un kur vedīs mani sev līdzi, kad beidzot abi aizvāksimies no šiem bēniņiem. Biju pārliecināta, ka tas viss būs drīz, bet, kā un kādā veidā tas viss notiks, — nezināju un tikai mocīju sevi, lauzīdama par to galvu. Lāgiem — un tas gadījās it īpaši vakaros — man šķita, ka tētis kuru katru mirkli var man slepus pamirkšķināt, izsaukt priekšnamā; es, garām ejot, māmiņai neredzot, pakampšu ābeci un arī mūsu bildi, draņķīgu litogrāfiju, kura kopš senseniem laikiem bez rāmīša karājās pie sienas un kuru biju nolēmusi katrā ziņā ņemt līdzi, un tad mēs ar tēvu klusītēm aizmuksim un nekad vairs neatgriezīsimies bēniņos pie māmiņas. Reiz, kad māmiņas nebija mājās, izmantoju brīdi, kad tēvs bija sevišķi jautrs, — tas gadījās, ja viņš mazdrusciņ bija dzēris degvīnu, — piegāju pie tēva un sāku runāt, tūlīt tīkodama novērst valodas uz manu senloloto tēmu. Beidzot panācu, ka viņš sāka smieties, un es, viņu cieši apskāvusi, sirdij trīcot, pavisam nobijusies, it kā grasītos runāt par kaut ko noslēpumainu un briesmīgu, sāku nesakarīgi, ik brīdi apjukdama, tēvam taujāt: kur mēs iesim, vai drīz iesim, ko ņemsim līdzi, kā dzīvosim, un, beidzot, vai mēs iesim uz namu ar sarkanajiem aizkariem?

—   Namu? Sarkanie aizkari? Ko tu runā? Muļķa meitēn, par ko tu murgo?

Tad, nobijusies vēl vairāk nekā iepriekš, sāku tēvam skaidrot, ka pēc māmiņas nomiršanas mēs vairs nedzīvosim bēniņos, ka viņš mani aizvedīs, ka abi būsim bagāti un laimīgi, un beidzot atgādināju tēvam, ka viņš pats man visu to apsolījis. To atgādinādama, biju pilnīgi pārliecināta, ka tēvs tiešām to man kādreiz sacījis, vismaz man šķita, ka viņš tā sacījis.

—    Māte? Nomirusi? Pēc mātes nomiršanas? — viņš atkārtoja, ar izbrīnu manī raudzīdamies, saraucis kuplās, iesirmās uzacis, un viņa seja kļuva mazliet citāda. — Ko tu runā, nabadzīte, muļķa meitēn …

Tēvs sāka mani rāt un ilgi klāstīja, ka es esot muļķa bērns, ka neko nesaprotot… un neatceros, ko vēl, bet ļoti sarūgtināts gan viņš bija.

Ne vārda nesapratu viņa pārmetumos, nesapratu, cik ļoti viņam sāpēja, ka esmu vērīgi ieklausījusies viņa vārdos, kas māmiņai teikti dusmās un lielās bēdās, ka esmu iegaumējusi šos vārdus un par tiem jau daudz domājusi. Lai kāds bija toreiz tētis, lai cik liela bija viņa paša garīgā apmātība, bet maniem vārdiem, gluži dabiski, vajadzēja viņu ļoti pārsteigt. Tomēr, lai gan es nepavisam nesapratu, par ko viņš dusmojās, man kļuva šausmīgi rūgti un skumji; sāku raudāt; man šķita, ka viss gaidītais ir tik svarīgs, ka es, muļķa bērns, nedrīkstu ne runāt, ne domāt par to. Turklāt, kaut arī tēvu nesapratu no pirmā vārda, taču jutu, lai arī neskaidri, ka esmu nodarījusi pārestību māmiņai. Mani pārņēma bailes un šausmas, un sirdī iezagās šaubas. Tad tēvs, redzēdams, ka raudu un mokos, sāka mani mierināt, noslaucīja man ar piedurkni asaras un lika, lai es neraudu. Taču mēs abi labu brīdi pasēdējām klusēdami; tēvs sadrūma un, šķiet, par kaut ko prātoja; pēc tam atkal sāka man skaidrot, bet, lai kā es sasprindzināju uzmanību, viss, vienalga, ko viņš stāstīja, man likās ārkārtīgi neskaidrs. Pēc dažiem šīs sarunas vārdiem, ko esmu iegaumējusi vēl līdz šim laikam, es secinu, ka tēvs man stāstīja, kas viņš ir, cik liels mākslinieks viņš ir, ka viņu neviens nesaprot un ka viņš ir cilvēks ar izcilu talantu. Vēl atceros, ka, pajautājis, vai es stāstīto sapratusi, un, protams, saņēmis apmierinošu atbildi, viņš lika man vairākkārt atbildēt uz jautājumu — vai viņam ir talants. Es atbildēju: «Ir talants,» — par ko viņš mazliet pasmaidīja, tāpēc ka uz beigām viņam pašam varbūt jau likās jocīgi, ka viņš par jautājumu, kas viņam tik svarīgs, ierunājies ar mani. Mūsu sarunu pārtrauca Kārlis Fjodoričs, nākdams mūsu istabā; es sāku smieties un kļuvu pavisam draiskulīga, kad tētis, rādīdams uz viņu, man teica:

— Bet, redz, Kārlim Fjodoričam nav ne par grasi talanta.

Šis Kārlis Fjodoričs bija ārkārtīgi interesanta persona. Tanī savas dzīves posmā biju redzējusi tik maz cilvēku, ka nekādi nespēju viņu aizmirst. Gluži kā tagad redzu viņu: vācietis, uzvārdā Meiers, dzimis Vācijā, atbraucis uz Krieviju ar ārkārtīgu vēlēšanos iekļūt Pēterburgas baleta trupā. Taču viņš bija ļoti vājš dejotājs, tāpēc viņu nevarēja pieņemt pat par figurantu, teātrī viņu izmantoja vienīgi masu skatos. Viņš tēloja dažādas mēmas lomiņas Fortinbrasa svītā vai arī bija viens no tiem Veronas bruņiniekiem, kas visi reizē, skaitā divdesmit, ceļ augstu gaisā kartona dunčus un kliedz: «Mirsim par karali!» Bet droši vien visā pasaulē nebija neviena aktiera, kas tik kaismīgi būtu pieķēries savām lomiņām kā šis Kārlis Fjodoričs. Vislielākās bēdas un nelaimi viņam sagādāja tas, ka viņš neiekļuva baletā. Baleta māksla salīdzinājumā ar citām mākslām viņam likās pati cildenākā, un viņš tai bija tikpat uzticīgs kā mans tētis savai vijolei. Viņi abi ar tēti sadraudzējušies, jau strādādami teātrī, un kopš tā laika atvaļinātais figurants no mana tēva vairs neatkāpās. Abi tikās ļoti bieži, un abi sūrojās par savu nelaimīgo likteni un par to, ka citi viņus neatzīstot. Vācietis bija visjūtīgākais, vismaigākais cilvēks, kādu vien esmu sastapusi, un pret manu patēvu izturējās ar vissirsnīgāko, nesavtīgāko draudzību; taču tētis, šķiet, nejuta pret viņu nekādu sevišķu simpātiju un tikai pacieta viņu kā paziņu, jo neviena cita paziņas viņam nebija. Turklāt tētis, savas pārākuma apziņas savalgots, nekādi nespēja saprast, ka baleta māksla ir māksla, un līdz asarām aizvainoja nabaga vācieti. Zinādams vācieša jūtīgo stīgu, tētis allaž to aizskāra un zobojās par nelaimīgo Kārli Fjodoriču, kad tas iekaisa un nespēja vairs savaldīties, pūlēdamies pierādīt pretējo. Vēlāk daudz ko tiku dzirdējusi par šo Kārli Fjodoriču no B., kas dēvēja viņu par Nirnbergas Riekstkodi. B. ļoti daudz pastāstīja par Kārļa Fjodoriča draudzēšanos ar manu tēvu; starp citu, viņi bieži tikušies un, tiklīdz mazliet sareibuši, abi gauži bēdājušies par savu likteni, par to, ka citi viņus neatzīstot. Atceros šīs sastapšanās, tāpat atceros, ka arī es, vērodama abus savādniekus, reizēm sāku šņukstēt, pati nezinādama, kāpēc. Tas gadījās vienīgi tad, kad māmiņas nebija mājās: vācietis briesmīgi baidījās no viņas, vispirms allaž pastāvēja priekšnamā, gaidīja, kamēr kāds nāks laukā, un, ja vācietis dzirdēja, ka māmiņa mājās, tūlīt skrēja lejā pa kāpnēm. Viņš vienmēr nēsāja līdzi vācu dzejoļus, iekvēlojās, skaļi skandēdams tos mums abiem, pēc tam tos pārtulkoja kroplā krievu valodā un deklamēja, lai mēs kaut ko sajēgtu. Tēti tas ļoti uzjautrināja, un es reizēm zvaigāju līdz asarām. Bet reiz viņu rokās bija nokļuvis kāds krievu sacerējums, kas viņus abus sevišķi sajūsmināja, un tāpēc vēlāk, kopā sanākuši, viņi gandrīz vienmēr to lasīja. Atceros, ka tā bija kāda izdaudzināta krievu autora drāma dzejā. Tik labi biju iegaumējusi šīs grāmatas pirmās rindas, ka vēlāk, jau pēc vairākiem gadiem, nejauši ieraudzījusi šo grāmatu, tūlīt to pazinu. Drāmā bija klāstītas kāda izcila mākslinieka nelaimes, kāda Dženaro vai Džakobo, kurš vienā lappusē kliedza: «Es neesmu atzīts!» — bet otrā: «Es esmu atzīts!» — vai: «Man nav talanta!» — bet tūlīt dažas rindas tālāk: «Man ir talants!» Viss beidzās ļoti skumīgi. Šī drāma, protams, bija ārkārtīgi pliekans sacerējums; bet notika brīnums — tā visai naivi un traģiski ietekmēja abus lasītājus, kas galvenajā varonī saskatīja ļoti daudz līdzības ar sevi. Atceros, Kārlis Fjodoričs dažreiz iekaisa tiktāl, ka pielēca kājās, aizskrēja istabas pretējā kaktā un lūdza tēti un mani, saukdams mani par «madmuazeli», lūdza neatlaidīgi, pārliecinoši, ar asarām acīs tepat uz vietas izspriest, vai liktenis un skatītāji esot vai neesot pret viņu taisnīgi. Turpat istabā viņš tūlīt sāka dejot un, taisīdams visādus «pa», kliedza mums, lai mēs tūliņ pasakot, vai viņš esot vai neesot mākslinieks un vai varot teikt pretējo, tas ir, ka viņam neesot talanta. Tētis tūdaļ kļuva varen jautrs, slepus man pamirkšķināja, it kā brīdinādams, ka tūlīt viņš ļoti amizanti pazobosies par vācieti. Man trakoti nāca smiekli, bet tētis padraudēja ar roku, un es valdījos, smieklos gandrīz nosmakdama. Pat tagad, tikai atcerēdamās vien, nevaru nesmieties. Vēl pavisam skaidri redzu šo nelaimīgo Kārli Fjodoriču. Viņš bija ļoti maza auguma, ārkārtīgi tievs, jau sirms, ar līku, tabakas notašķītu, sarkanu degunu un ar drausmīgi kroplām, kleinām kājām; taču, par spīti visam tam, viņš gluži vai lielījās ar tām un valkāja cieši apžņaugtas bikses. Kad viņš ar pēdējo lēcienu nostājās pozīcijā, pastiepis mums pretim rokas un mums uzsmaidījis, kā uz skatuves smaida dejotāji, pabeiguši savus «pa», tētis dažus mirkļus klusēja, it kā neuzdrošinādamies izteikt spriedumu, un tīšuprāt atstāja pozīcijā neatzīto dejotāju, kurš, uz vienas kājas balstīdamies, šūpojās pa labi un pa kreisi, ar visiem spēkiem cenzdamies noturēt līdzsvaru. Beidzot tētis, savilcis pārliecīgi nopietnu seju, paraudzījās uz mani, it kā aicinādams mani būt neieinteresētai vērtējuma lieciniecei, bet tanī pašā laikā uz mani tiecās arī biklie, lūdzošie dejotāja skatieni.

—    Nē, Kārli Fjodorič, nekādi tev nepaveicas! — tētis beidzot sacīja, izlikdamies, ka viņam nepatīkami teikt rūgto patiesību. Tūlīt no Kārļa Fjodoriča krūtīm izlauzās īsts vaids; taču vienā mirklī viņš saņēmās, ar steidzīgām roku kustībām atkal lūdza mūs uzmanīgi skatīties, apgalvoja, ka dejojis pēc aplamas sistēmas, un gauži lūdza izteikt vērtējumu vēlreiz. Pēc tam viņš atkal aizskrēja uz istabas pretējo kaktu un dažreiz lēkāja tik centīgi, ka skāra ar galvu griestus un sāpīgi sasita pauri, taču viņš gluži kā spartietis varonīgi pacieta sāpes, atkal apstājās pozitūrā, atkal smaidīdams stiepa mums pretim trīcošās rokas un atkal lūdza lemt par viņa spējām. Taču tētis bija nepielūdzams un joprojām īgni atbildēja:

—    Nē, Kārli Fjodorič, kā redzams, tāds ir tavs liktenis: nekādi nepaveicas!

Tad nu es vairs nespēju valdīties, smējos, līdz zemei liekdamās, un man līdzi arī tētis. Kārlis Fjodoričs beidzot noskārta, ka viņu zobo, dusmās piesarka un ar asarām acīs, ar lielu, kaut arī komisku sirsnību, kas vēlāk lika man mocīties pārmetumos viņa — neveiksminieka dēļ, teica tētim:

—    Tu ir neuzticīgs drauks.

Pēc tam paķēra platmali un izskrēja no mūsu istabeles, zvērēdams pie visa pasaulē, ka nekad vairs nenākšot šurp. Taču sanīšanās nebija ilga; pēc dažām dienām viņš atkal ieradās, atkal sākās slavenās drāmas lasīšana, atkal lija asaras, un naivais Kārlis Fjodoričs pēc tam atkal lūdza mūs izspriest viņa strīdu ar ļaudīm un likteni, tikai lūgšus lūgdams šoreiz gan lemt nopietni, kā tas pienākoties īstiem draugiem, nevis zoboties par viņu.

Reiz māmiņa aizsūtīja mani uz bodīti kaut ko nopirkt, un es nācu mājās, piesardzīgi iežņaugusi saujā sīku sudraba ripiņu, ko bodītē man izdeva atpakaļ. Iedama pa kāpnēm, satiku tēvu, kas nāca no mūsu istabas. Priecīgi uzsmaidīju, jo nespēju savaldīt savas jūtas, kolīdz ieraudzīju tēvu, un viņš, pieliekdamies, lai mani noskūpstītu, pamanīja man rokā sudraba naudiņu. .. Esmu aizmirsusi pastāstīt, ka tik ļoti pazinu tēva sejas izteiksmi, ka tūlīt pēc pirmā skatiena noskārtu gandrīz ikvienu viņa vēlēšanos. Kad tēvs bija sērīgs, es vai beidzos nost aiz bēdām. Visbiežāk un sāpīgāk tēvs cieta tad, kad viņam nepavisam nebija naudas un viņš tāpēc nevarēja iedzert ne lāsi degvīna, pie kura bija pieradis. Taču šobrīd, kad sastapu viņu uz kāpnēm, man šķita, ka tēva apziņā risinās kaut kas neparasts. Acis kļuvušas nespodras, skatiens šaudīgs; pirmajā mirklī viņš mani nepamanīja, bet, kad saskatīja manā rokā spožo naudas ripiņu, pēkšņi nosarka, tad nobālēja, šķiet, jau pastiepa roku, lai ņemtu no manis naudu, bet tūlīt atrāva to atpakaļ. Acīm redzot, viņā notika cīņa. Beidzot tēvs sevi it kā pārvarēja, pavēlēja iet man augšā, pats pagājās dažus pakāpienus uz leju, taču pēkšņi apstājās un steigšus mani uzrunāja.

Viņš izskatījās ļoti samulsis.

—    Paklau, Ņetočka, — tēvs teica, — iedod man šo naudiņu, atnesīšu tev to atpakaļ. Nu, tu taču to dosi tētim? Ņetočka, tu taču esi labiņa?

Es šādu prasību jau biju it kā nojautusi. Taču pirmajā mirklī doma, cik ļoti sadusmosies māmiņa, bailes un visvairāk instinktīvs kauns sevis un tēva dēļ neļāva man atdot naudu. Viņš tūliņ pat to pamanīja un aši teica:

—    Nevajag, nevajag! …

—    Nē, nē, tēti, ņem; sacīšu, ka pazaudēju, ka atņēma kaimiņu bērni.

—     Labi, labi; es jau zināju, ka tu esi gudra meitene, — viņš sacīja, smaidīdams trīcošām lūpām un vairs neslēpdams lielo prieku, sajutis rokā naudu. — Tu esi labsirdīga meitene, tu esi mans eņģelītis. Ļauj, es tev noskūpstīšu rociņu!

Viņš satvēra manu roku un gribēja noskūpstīt, bet es to aši atrāvu. Mani pārņēma tāds kā žēlums, un kauns sāka mani mocīt arvien vairāk. Skrēju augšā dīvainu baiļu pārņemta, pametusi tēvu un neatsveicinājusies no viņa. Ieejot istabā, mani vaigi kvēloja un sirds dauzījās no kaut kādas mokošas un līdz tam man svešas sajūtas. Taču drosmīgi pateicu māmiņai, ka nauda izkrita sniegā un es nespēju naudu vairs atrast. Biju gaidījusi, ka dabūšu vismaz kāvienu, bet tas nenotika. Māmiņa sākumā tiešām nezināja, ko darīt aiz bēdām, jo mēs bijām briesmīgi nabadzīgi. Viņa kliedza uz mani, bet tūlīt it kā apdomājās, vairs nerājās un tikai piebilda, ka es esot neveikla, nevīžīga meitene un, kā redzams, viņu lāgā nemīlot, ja tik pavirši rīkojoties ar viņas mantu. Šī piezīme mani apbēdināja vairāk nekā pēriens. Bet māmiņa mani pazina.

Viņa jau bija pamanījusi manu jūtīgumu, kas bieži robežoja ar slimīgu ātrsirdību, un ar rūgtiem pārmetumiem, ka es viņu nemīlot, cerēja spēcīgāk mani ietekmēt un panākt, lai turpmāk es būtu uzmanīgāka.

Tumsā, kad tētim jau vajadzēja būt mājās, es, kā parasti, gaidīju viņu priekšnamā. Šoreiz biju ļoti apjukusi. Mani mocīja sašutums un sirdsapziņas pārmetumi. Beidzot tēvs atgriezās, es ļoti priecājos par viņa pārnākšanu, droši vien cerēdama, ka tagad man kļūs vieglāk. Tēvs jau bija iereibis, bet, ieraudzījis mani, tūlīt kļuva noslēpumains, samulsa un, ievedis mani priekšnama kaktā, bikli uzmezdams pa skatienam mūsu durvīm, izņēma no kabatas piparkūku, sāka man čukstus piekodināt, lai es nekad vairs neuzdrošinoties ņemt naudu un slēpt to no māmiņas, ka tas esot slikti, ka no tā jākaunas un tas esot ļoti nelabi; šoreiz tas noticis tādēļ, ka nauda bijusi ļoti vajadzīga tētim, bet viņš atdošot, un es vēlāk varot sacīt, ka naudu atradusi, taču no mātes ņemt esot apkaunojoši, lai es pat neiedomājoties citreiz darīt kaut ko tādu, un viņš, ja es turpmāk viņu klausīšot, arvien man pirkšot piparkūkas; beidzot tēvs pat piebilda, lai es pažēlojot māti, māte esot ļoti slima, nabadzīga, viņa viena pati mūsu visu labā strādājot. Es klausījos, bailēs drebēdama no galvas līdz kājām, un asaras ritēja man no acīm. Biju tik ļoti pārsteigta, ka nespēju bilst ne vārda, nespēju spert ne soli. Beidzot tēvs iegāja istabā, pavēlējis man neraudāt un par notikušo neko nestāstīt māmiņai. Ievēroju, ka arī tēvs pats ir briesmīgi apjucis. Visu vakaru mani nomāca dīvainas šausmas, un šī bija pirmā reize, kad neuzdrošinājos skatīties uz tēvu un negāju viņam klāt. Arī viņš, kā redzams, vairījās no maniem skatieniem. Māmiņa staigāja šurpu turpu pa istabu un klusi kaut ko murmināja gluži kā nemaņā, kā viņa parasti to darīja. Tanī dienā māmiņa jutās sliktāk un viņai uznāca lēkme. Beidzot man no garīgām ciešanām sākās drudzis. Kad satumsa nakts, nespēju aizmigt. Mani mocīja nejauki sapņi. Galu galā nespēju vairs paciest un sāku rūgti raudāt. Mani skaļie šņuksti pamodināja māmiņu; viņa man uzsauca un vaicāja, kas man kaitot. Neatbildēju un raudāju vēl rūgtāk. Viņa aizdedzināja sveci, pienāca un sāka mani mierināt, domādama, ka sapņos esmu nobijusies. — Ak tu muļķa meitenīti — viņa sacīja. — Vēl arvien raudi, ka tev kas nejauks rādījies sapnī.

Apmierinies, apmierinies! … — Māmiņa mani noskūpstīja un teica, iai nākot gulēt pie viņas. Taču es to negribēju, neuzdrošinājos iet pie viņas un viņu apkampt. Mani plosīja neizsakāmas mokas. Gribējās māmiņai visu izstāstīt. Jau gandrīz to izdarīju, bet iedomājos tēti, viņa aizliegumu un savaldījos. — Ak, nabaga Ņetočka! — māmiņa sacīja, ielikdama mani gultā un rūpīgi sasegdama ar savu veco salopu, jo bija pamanījusi, ka viscaur trīcu saltos drebuļos. — Tu droši vien būsi tāda pati slimīga kā es. — Tobrīd māmiņa tik sērīgi palūkojās uz mani, ka nespēju paciest viņas skatienu, aizmiedzu acis un pagriezos pret sienu. Neatceros, kā es aizmigu, bet vēl snaudā ilgi dzirdēju, ka nelaimīgā māmiņa klusītēm mani mierināja, lai es drīzāk aizmigtu. Nekad nebiju cietusi lielākas mokas. Sirds sāpēs sažņaudzās. Otrā rītā man kļuva vieglāk. Runājos ar tēti, izvairīdamās pieminēt vakarējo, jo jau iepriekš noskārtu, ka tas viņam ļoti patiks. Tētis tūlīt kļuva dikti priecīgs, jo arī pats visu laiku rauca pieri, tiklīdz paskatījās uz mani. Bet tagad viņu pārņēma dīvains prieks, gandrīz bērnišķīgs apmierinājums, redzot, ka esmu jautra. Drīz māmiņa kaut kur aizgāja, un tētis vairs neapvaldīja sevi. Viņš sāka mani tik ļoti skūpstīt, ka man uznāca tāda kā histēriska jūsma, es reizē smējos un raudāju. Beidzot viņš sacīja, ka gribot man parādīt kaut ko ļoti jauku, tāpēc ka es esot tik gudra un labsirdīga meitene, un es, parādīto redzēdama, ļoti priecāšoties. Viņš atpogāja vesti, izņēma slēdzenīti, kas viņam karājās kaklā melnā aukliņā. Pēc tam, uzmezdams man noslēpumainu skatienu, it kā vēlēdamies manās acīs saskatīt lielo prieku, kas, pēc viņa domām, man bija jāizjūt, attaisīja lādi un saudzīgi izcēla no tās dīvaina apveida melnu kasti, kādu nekad viņa rokās nebiju redzējusi. Viņš saņēma šo kasti ar tādu kā biklumu un pilnīgi pārvērtās; sejā izzuda smaids, tā uzreiz kļuva svinīga. Beidzot viņš ar slēdzenīti attaisīja noslēpumaino kasti un izņēma priekšmetu, kādu nekad agrāk nebiju redzējusi, — priekšmetu, kam pēc pirmā acu uzmetiena bija ļoti neparasts apveids. Tēvs saudzīgi un svētsvinīgi paņēma rokās šo priekšmetu un teica, ka tā esot viņa vijole, viņa instruments. Tobrīd tēvs sāka klusā, svinīgā balsī man daudz ko klāstīt; taču es viņu nesapratu un paspēju iegaumēt tikai jau dzirdēto teicienu — ka viņš esot mākslinieks, ka viņam esot talants, ka vēlāk viņš kādreiz spēlēšot vijoli un ka beidzot mēs visi būšot bagāti un sasniegšot kaut kādu lielu laimi. Viņam acīs saskrēja asaras un ritēja pa vaigiem. Jutos ļoti aizkustināta. Beidzot viņš vijoli noskūpstīja un deva noskūpstīt arī man. Redzēdams, ka man gribas tuvāk apskatīt vijoli, viņš aizveda mani pie māmiņas gultas un iedeva vijoli man rokās; taču redzēju, ka tēvs trīc aiz bailēm, lai tikai es vijoli nejauši nenomestu zemē. Paņēmu vijoli, aizskāru stīgas, kas klusi ieskanējās.

—    Tā ir mūzika! — es teicu, paskatīdamās uz tēti.

—    Jā, jā, mūzika! — viņš atkārtoja, priecīgi berzēdams rokas. — Tu esi gudrs bērns, tu esi labs bērns! — Taču ar visu viņa lielīšanu un sajūsmu redzēju, ka tēvs baiļojas savas vijoles dēļ, un bailes pārņēma arī mani — steigšus atdevu viņam vijoli. Tēvs instrumentu tikpat piesardzīgi ielika kastē, to aizslēdza un ievietoja lādē; atkal noglaudis manu galvu, tētis solīja ik reizi parādīt vijoli, kad es tāpat kā tagad būšot gudra, labsirdīga un paklausīga meitene. Tādā veidā vijole izkliedēja mūsu kopējās bēdas. Tikai krēslā tētis, iziedams no mājas, pačukstēja, lai es neaizmirstot to, ko viņš vakar man sacījis.

Un tā es augu mūsu istabelē, un pamazām mana mīlestība — nē, labāk teikšu — kaislība, jo nezinu cita tik ietekmīga vārda, kas pilnīgi varētu izteikt manas nevaldāmās, mokošās jūtas pret tēvu, — nonāca pat līdz tādai kā slimīgai ātrsirdībai. Man bija tikai viena bauda — domāt un sapņot par tēvu; tikai viena vēlēšanās — darīt visu, kas varētu viņam sagādāt kaut mazāko patiku. Cik daudzas reizes tolaik uz kāpnēm gaidīju viņu atgriežamies — bieži vien trīcēdama, gluži zila nosalusi — tikai tādēļ, lai kaut mirkli agrāk uzzinātu, ka viņš ieradies, un drīzāk palūkotos uz viņu. Gluži kā neprātīga priecājos, kad viņš reizēm kaut mazlietiņ mani apmīļoja. Jāpiebilst, ka tanī pašā laikā bieži gandrīz vai līdz sāpēm mocījos, ka tik ietiepīgi salta esmu pret nelaimīgo māmiņu; bija brīži, kad vairs nespēju paciest skumjas un žēlumu, lūkodamās uz viņu. Vecāku nemitīgo naidu vērodama, nespēju būt vienaldzīga, un man bija jāizvēlas viens no viņiem, bija jānostājas viena pusē, un es nostājos šā mazliet jukušā cilvēka pusē vienīgi tāpēc, ka viņš manās acīs bija tik nožēlojams, pazemots un pašā sākumā tik neizprotami un stipri ietekmē i a manu iztēli. Bet kas to īsti zina? Varbūt pieķēros viņam tieši tāpēc, ka viņš bija ļoti neparasts pat pēc izskata un ne tik nopietns un drūms kā māmiņa, ka viņš bija gandrīz vājprātīgs, ka bieži viņa rīcībā izpaudās tāda kā ākstīšanās, tādi kā bērna niķi un ka, beidzot, es mazāk baidījos no viņa un pat mazāk viņu cienīju nekā māmiņu. Viņš nez kādēļ bija man tuvāks. Pamazām jutu, ka gūstu pār viņu pat varu, ka lēnītēm pakļauju viņu sev, ka viņam esmu jau nepieciešama. Klusībā lepojos ar to, klusībā triumfēju un, saprazdama, ka esmu viņam nepieciešama, dažreiz ar viņu pat koķetēju. Patiešām, mana dīvainā pieķeršanās mazliet līdzinājās romānam … Taču šim romānam nebija lemts ilgs mūžs: drīz zaudēju tēvu un māti. Viņu dzīve beidzās ar briesmīgu katastrofu, kas smagi un sāpīgi man iegulusies atmiņā. Pastāstīšu, kā tas notika.

III

Tanī laikā visu Pēterburgu satrauca ārkārtīga jauna vēsts. Paklīda baumas, ka Pēterburgā iegriezīšoties slavenais S-kis. Visi pēterburdzieši, kas vien bija mūzikas cienītāji, kļuva nemierīgi. Dziedoņi, skatuves mākslinieki, dzejnieki, melomāni un pat tie, kas nekad nebija melomāni bijuši un ar atturīgu lepnumu apgalvoja, ka mūzikā nesajēdzot nevienu noti, ar lielu skubu steidzās pēc biļetēm. Zālē nevarēja saiet ne desmitā daļa entuziastu, kuri varēja atļauties maksāt divdesmit piecus rubļus par ieejas biļeti; bet visā Eiropā izdaudzinātais S-ka vārds, viņa lauriem vainagotā gadu nasta, nevīstošais talants, baumas, ka pēdējā laikā viņš reti ņemot rokā vijoles lociņu, lai iepriecinātu publiku, apgalvojums, ka viņš pēdējo reizi apceļojot Eiropu un pēc tam nepavisam vairs nespēlēšot, radīja efektu. Vārdu sakot, iespaids bija pilnīgs un liels.

Es jau stāstīju, ka ikviena jauna vijolnieka, ikvienas kaut cik izdaudzinātas slavenības ierašanās manu patēvu ietekmēja ārkārtīgi nepatīkami. Viņš allaž viens no pirmajiem steidzās noklausīties atbraukušu mākslinieku, lai drīzāk varētu spriest, cik izcils viņa talants. Bieži vien patēvs gluži vai saslima, dzirdēdams cildinājumus par nule ieradušos mākslinieku, un rimās tikai tad, kad bija sameklējis trūkumus jaunā vijolnieka spēlē un dzēlīgi izklāstījis savus ieskatus visur, kur vien varēja. Nelaimīgais, prātu zaudējušais cilvēks atzina, ka visā pasaulē ir tikai viens talants, tikai viens mākslinieks, un šis mākslinieks, protams, bija viņš pats. Taču valodas par S-ka — mūzikas ģēnija atbraukšanu satriecoši iespaidoja patēvu. Jāpiebilst, ka Pēterburga pēdējos desmit gados nebija dzirdējusi spēlējam nevienu izcilu talantu, kaut ari tādu, kas nespētu sacensties ar S-ki; tātad patēvam nebija nekādas jēgas par Eiropas labāko mākslinieku spēli.

Man stāstīja, ka, tiklīdz paklīdušas baumas par S-ka atbraukšanu, mans tēvs tūliņ atkal redzēts aiz teātra kulisēm. Ļaudis melsa, ka viņš atnācis ārkārtīgi uzbudināts un satraukti apjautājies par S-ki un gaidāmo koncertu. Viņš aiz kulisēm ilgi nebijis redzēts, un šī ierašanās radījusi pat efektu. Kāds gribējis viņu paķircināt un izaicinoši sacījis: «Tagad jūs, draudziņ Jegor Petrovič, dzirdēsiet nevis baleta mūziku, bet tādu, kas jums droši vien nedos miera līdz kapa malai!» Tēvs nobālējis, klausīdamies šādu pazobošanu, taču atbildējis, histēriski smaidīdams: «Kad dzīvosim, tad redzēsim: tukša muca tālu skan; S-kis ir bijis laikam tikai Parīzē, vienīgi franči viņu ceļ vai debesīs, bet, kādi ir franči, tas taču zināms!» — un tā tālāk. Visi sākuši zvaigāt; nabadziņš apvainojies, bet savaldījies un piebildis, ka, nopietni runājot, tagad viņš nesakot neko, bet gan jau dzirdēšot, redzēšot, līdz parītdienai vairs neesot tālu, un drīz visi brīnumi atklāšoties.

B. stāstīja, ka tanī pašā vakarā pirms tumsas iestāšanās viņš saticis kņazu H-ski, plaši pazīstamu diletantu, cilvēku, kas dziļi izpratis un mīļojis mākslu. Viņi gājuši, tērzēdami par atbraukušo mākslinieku, bet B. ielas līkuma pēkšņi ieraudzījis manu tēvu, kas stāvējis pie kāda veikala un neatlaidīgi lūkojies uz skatlogā ievietoto afišu, kurā ar milzīgiem burtiem bijis ziņots par S-ka koncertu.

—    Vai jūs redzat tur to vīru? — B. jautājis, rādīdams uz manu tēvu.

—    Kas tas tāds ir? — kņazs ievaicājies.

—    Jūs par viņu esat jau dzirdējis. Šis ir tas pats Jefimovs, par kuru ne vienreiz vien esmu jums stāstījis un kuru jūs reiz pat protežējāt.

—     Ahā, tas ir interesanti! — kņazs teicis. — Jūs par viņu daudz sastāstījāt. Esmu dzirdējis, ka viņš esot ļoti īpatnējs. Gribētos ar viņu parunāties.

—    Nav vērts, — B. atbildējis, — no sarunas paliks mieles. Nezinu, kā jums, bet man viņš vienmēr uzveļ gluži kā akmeni uz sirds. Viņa dzīve ir briesmīga, nejēdzīga traģēdija. Es viņu ļoti labi saprotu, un, lai cik pagrimis viņš ir, manī pret viņu tomēr nav apklusušas simpātijas. Kņaz, jūs sacījāt, ka viņš, jādomā, esot interesants. Tas ir tiesa, bet viņš atstāj pārāk smagu iespaidu. Pirmkārt, viņš ir vājprātīgs; otrkārt, uz šā vājprātīgā cilvēka sirdsapziņas ir trīs noziegumi, jo viņš sagandējis ne vien savu, bet vēl divas dzīves: savas sievas un meitas dzīvi. Es viņu pazīstu: viņš nomirtu turpat uz vietas, ja apzinātos savu noziegumu. Taču lielākās šausmas ir tās, ka pagājuši jau astoņi gadi, kamēr viņš to jau gandrīz apzinās, un astoņus gadus viņš pretojas savai sirdsapziņai, lai šis noziegums nebūtu jāatzīst pilnīgi, bet tikai pa pusei.

—    Jūs teicāt, ka viņš esot nabadzīgs? — kņazs jautāja.

—    Jā; bet nabadzība tagad viņam ir gandrīz laime, jo ar nabadzību viņš var aizbildināties. Tagad viņš var visiem apgalvot, ka viņa neveiksmju iemesls ir vienīgi nabadzība un, ja viņš būtu bagāts — viņam būtu daudz brīva laika, nebūtu rūpju, — visi tūliņ redzētu, cik liels mākslinieks viņš ir. Jefimovs apprecējies, pārsteidzīgi cerēdams, ka tūkstoš rubļu, kas bijuši viņa sievai, palīdzēs viņam droši nostāties uz kājām. Viņš ir rīkojies kā fantazētājs, kā dzejnieks, bet tā jau viņš rīkojies visu mūžu. Vai zināt, ko viņš neapnicis klāsta veselus astoņus gadus? Viņš apgalvo, ka visu viņa nelaimju vaininiece esot sieva, ka tā stāvot viņam ceļā. Viņš ir salicis rokas klēpī un negrib neko strādāt. Bet atņemiet viņam šo sievu — un viņš būs visnelaimīgākais radījums visā pasaulē. Aizritējuši vairāki gadi, kamēr viņš nav ņēmis vijoli rokā — un vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka ik reizi, kad viņš ņem rokā vijoles lociņu, viņš pats klusībā spiests pārliecināties, ka viņš nav nekas, ka viņš ir nulle, nevis mākslinieks. Bet tagad, kad vijoles lociņš kaut kur nobāzts, viņš lolo vismaz tālīnu cerību, ka viņš ir mākslinieks. Jefimovs ir sapņotājs; viņš domā, ka pēkšņi notiks brīnums un viņš vienā rāvienā kļūs par slavenāko cilvēku pasaulē. Viņa devīze — aut Caesar, aut nihil it kā par Cēzaru varētu kļūt pēkšņi, vienā mirklī. Viņa alkas — slava. Bet, ja tādas jūtas kļūst par mākslinieka galveno un vienīgo virzītāju, tad tāds mākslinieks vairs

1 vai nu Cēzars, vai nekas (latīniski).

nav mākslinieks, jo viņš jau zaudējis galveno māksliniecisko instinktu, tas ir, mīlestību uz mākslu vienīgi tāpēc, ka tā ir māksla, nevis kas cits, nevis slava. S-kis ir gluži pretējs: kad viņš ņem rokā lociņu, viņam pasaulē nav nekā cita kā vienīgi mūzika. Vijoles lociņš viņam ir pirmajā vietā, nauda otrajā vietā un jau trešajā, šķiet, slava. Bet par slavu viņš ir maz rūpējies … Vai zināt, kas tagad nomāc šo nelaimes putnu? — piebildis B., pamādams uz Jefimovu. — Viņu nomāc vismuļķīgākās, visniecīgākās, visnožēlojamākās un vissmieklīgākās raizes, tas ir: vai viņš ir pārāks par S-ki, vai arī S-kis pārāks par viņu — vairāk nekas, jo Jefimovs tomēr cieši tic, ka viņš ir pats izcilākais mūziķis visā pasaulē. Pārlieciniet Jefimovu, ka viņš nav mākslinieks, un es jums apgalvoju, ka viņš uz vietas mirs kā pērkona nosperts, jo baismīgi ir šķirties no iesakņojušās domas, kurai upurēta visa dzīve un kuras pamatojums tomēr ir dziļš un nopietns, jo sākumā viņa aicinājums patiešām bija īsta māksla.

—    Bet interesanti, kas notiks ar viņu, kad viņš dzirdēs spēlējam S-ki, — kņazs ierunājās.

—     Kas to lai zina? — B. domīgi sacījis. — Nē, nē, zinu gan: viņš atgūsies tūliņ pat; viņa vājprāts spēcīgāks nekā īstenība, un viņš tūdaļ sagudros kādu aizbildināšanos.

—    Vai jūs tā domājat? — kņazs teicis.

Pēc īsa brītiņa viņiem blakus jau bijis mans tēvs, kas nācis pretim. Tēvs gribējis paiet garām nepazīts, bet B. viņam uzsaucis un sācis runāties. B. vaicājis, vai tēvs būšot S-ka koncertā. Tēvs vienaldzīgi atbildējis, ka nezinot, ka viņam esot kāds darbs, kas ir svarīgāks par koncertu apmeklēšanu un visiem iebraukušajiem virtuoziem, bet gan jau vēl padomāšot, paskatīšoties — un, ja gadīšoties brīva stundiņa, kāpēc gan ne? Varot jau arī kādreiz aiziet. Tobrīd tēvs aši un nemierīgi paskatījies uz B., uz kņazu, aizdomu pārņemts pasmīnējis, steigšus pacēlis platmali, pamājis ar galvu un gājis garām, aizbildinādamies, ka esot nevaļīgs.

Taču es jau dienu iepriekš nojautu tēva raizes. Nezināju, kas īsti viņu moka, bet redzēju, ka viņš ir briesmīgi satraukts; pat māmiņa to bija pamanījusi. Viņa tanī laikā jutās ļoti slima un tikko spēja pavilkt kājas. Tēvs atkal un atkal gan nāca mājās, gan gāja laukā. Otrā rītā pie viņa ieradās trīs vai četri ciemiņi, veci darba biedri, un es ļoti izbrīnījos, jo, atskaitot Kārli Fjodoriču, svešus ļaudis mūsu dzīvoklī gandrīz nekad netiku redzējusi, visi no mums bija atsvešinājušies, kopš tētis pavisam aizgāja no teātra. Beidzot aizelsies atskrēja Kārlis Fjodoričs un atnesa afišu. Uzmanīgi klausījos, vēroju, un tas viss mani tik ļoti uzbudināja, it kā es viena pati būtu vainojama visā šajā satraukumā un nemierā, ko saskatīju tēva sejā. Man ļoti gribējās saprast, par ko viņi runā, un es pirmoreiz dzirdēju S-ka vārdu. Vēlāk sapratu, ka vajadzīgi vismaz piecpadsmit rubļi, lai redzētu šo S-ki. Atceros arī, ka tētis nesavaldījās un, atmetis ar roku, sacīja, ka viņš labi pazīstot šitādus svešu zemju brīnumus, vienreizējos talantus, pazīstot arī S-ki, tie visi esot žīdi, tīkojot tikai pēc krievu naudas, jo krievi vientiesīgi ticot visādām blēņām un jo sevišķi tādām, ko izkladzinājuši franči. Es jau sapratu, ko nozīmē vārdi: nav talanta. Ciemiņi sāka smieties un drīz aizgāja, atstādami tēti gauži nejaukā omā. Sapratu, ka tētis nez kāpēc dusmojas uz šo S-ki, un es, lai tētim pielabinātos un izkliedētu viņa drūmās domas, piegāju pie galda, paņēmu afišu, sāku to burtot un skaļi izlasīju S-ka vārdu. Pēc tam iesmējos un, palūkojusies uz tēti, kas domīgs sēdēja uz krēsla, teicu: «Tas droši vien tāds pats kā Kārlis Fjodoričs: viņam droši vien tāpat nekādi nepaveicas.» Tētis sarāvās gluži kā nobijies, izkampa man no rokām afišu, sāka kliegt, dauzīt kājas, paķēra platmali un jau steidzās ārā no istabas, taču tūlīt pagriezās atpakaļ, paaicināja mani priekšnamā, nomutēja un ar dīvainu satraukumu, ar tādām kā slēptām bailēm sāka man klāstīt, ka es esot gudrs, ka es esot labs bērns, ka es droši vien negribēšot viņu apbēdināt, ka viņš gaidot no manis lielu pakalpojumu, bet, kādu, — to nepateica. Turklāt man bija grūti tēvā klausīties; nojautu, ka viņa vārdi un laipnība ir neīsta, un tas viss mani dziļi skāra. Ļoti, ļoti sāku uztraukties viņa dēļ.

Nākamajā dienā, pusdienas ēdot, — tas notika koncerta priekšvakarā — tētis izskatījās gluži satriekts. Viņš bija briesmīgi pārvērties un ik pa brīdim uzmeta skatienu man un māmiņai. Beidzot es pārsteigta klausījos, ka viņš pat ierunājās par kaut ko ar māmiņu, — biju pārsteigta, jo tētis ar māmiņu gandrīz nekad nerunāja. Pēc pusdienām viņš nez kāpēc kļuva pret mani sevišķi laipnīgs; atkal un atkal ar dažādiem ieganstiem aicināja mani ārā priekšnamā un, lūkodamies apkārt, it kā baidītos, ka viņu kāds te ieraudzīs, visu laiku glaudīja man galvu, visu laiku mani skūpstīja, visu laiku atkārtoja, ka es esot labs bērns, ka es esot paklausīgs bērns, ka droši vien es mīlot savu tēti un ka droši vien izdarīšot, ko viņš man lūgšot. Tas viss mani noveda līdz neciešamai grūtsirdībai. Beidzot, kad viņš desmito reizi paaicināja mani uz kāpnēm, viss kļuva skaidrs. Skumīgs, nomocījies, bažīgi apkārt raudzīdamies, viņš man jautāja: vai es nezinot, kur māmiņa nolikusi tos divdesmit piecus rubļus, ko vakarrīt atnesusi? Aiz nobīļa sastingu, dzirdēdama šādu jautājumu. Bet tobrīd pa kāpnēm kāds nāca, un tētis nobijies mani pameta un noskrēja lejā. Viņš atgriezās tikai pievakarē, samulsis, bēdīgs, noraizējies, klusēdams apsēdās uz krēsla un ik pa brīdim bikli uzlūkoja mani. Dīvainas bailes mani pārņēma, un tīšuprāt izvairījos no viņa skatieniem. Beidzot māmiņa, kas visu dienu bija nogulējusi gultā, paaicināja mani pie sevis, iedeva man dažas vara naudiņas un sūtīja uz bodīti, lai nopērku viņai tēju un cukuru. Mēs tēju dzērām ļoti reti: mūsu rocība bija tik šaura, ka māmiņa atļāvās sev šo izšķērdību vienīgi tad, kad jutās nevesela un zināja, ka viņai ir drudzis. Paņēmu naudu, izgāju priekšnamā un tūlīt skriešus skrēju, it kā bīdamās, ka mani var panākt. Bet tas, ko nojautu, notika: tētis panāca mani jau uz ielas un ieveda atpakaļ kāpnēs.

—    Ņetočka, — viņš ierunājās trīcošā balsī, — mana labiņā! Paklausies: dod man šo naudu, es jau rītdien pat. . .

—    Tēti, tēti! — es kliedzu, nokrizdama ceļos un viņu gauži lūgdamās. — Tēti! Nevaru! Nedrīkst! Māmiņai vajag dzert tēju … Nedrīkst māmiņai atņemt, nekādi nedrīkst! Es iznesīšu citreiz …

—    Tātad tu negribi? Tu negribi? — viņš man čukstēja trakās dusmās. — Tātad tu negribi mani mīlēt? Nu tad labi! Tagad es tevi pametīšu. Paliec pie savas mātes, bet es no jums aiziešu un tevi līdzi neņemšu. Vai dzirdi, ļaunā meitene? Vai tu dzirdi?

—    Tēti! — es kliedzu lielās šausmās. — Ņem naudu, še! Ko lai tagad daru? — es vaimanāju, rokas lauzīdama un sakampdama viņa svārku malu. — Māmiņa raudās, māmiņa mani atkal rās!

Šķiet, tētis nebija gaidījis šādu pretošanos, taču naudu paņēma; beidzot, nespēdams paciest manas žēlabas un skaļo raudāšanu, atstāja mani uz kāpnēm un noskrēja lejā. Es gāju augšā, taču pie mūsu dzīvokļa durvīm mani spēki bija izsīkuši; neuzdrošinājos ieiet, nespēju ieiet; visa mana sirsniņa bija sašutusi un satriekta. Aizsedzu seju rokām un metos pie loga tāpat kā tad, kad pirmoreiz dzirdēju tēvu runājam, ka viņš vēlētos, lai māmiņa nomirtu. Biju tādā kā nemaņā, apmātībā un ik reizi nodrebēju, tiklīdz saklausīju no kāpnēm visniecīgāko troksni. Beidzot dzirdēju, ka steigšus kāds nāk augšā. Tas bija viņš; pazinu pēc gaitas.

—    Tu esi šeit? — tēvs čukstēja.

Drāzos viņam klāt.

—    Še! — viņš kliedza, iegrūzdams man rokā naudu.

—     Še, ņem to atpakaļ! Tagad tev vairs neesmu tēvs — vai dzirdi? Negribu tagad vairs būt tavs tēvs! Tu mīlē māti vairāk nekā mani, nu tad ej pie viņas! Bet es par tevi negribu ne dzirdēt! — To pateicis, tētis mani atgrūda un skrēja lejā pa kāpnēm. Raudādama metos viņam pakaļ un pūlējos panākt.

—    Tēti! Labiņais tēti, paklausīšu tev! — es kliedzu.

—      Tevi mīlu vairāk nekā māmiņu! Ņem atpakaļ naudiņu, ņem!

Bet viņš mani vairs nedzirdēja; viņš bija pazudis. Visu to vakaru biju gluži kā beigta un mani kratīja salti drebuļi. Atceros, ka māmiņa man kaut ko teica, aicināja pie sevis; biju kā nemaņā, neko nedzirdēju un neredzēju. Galu galā man uznāca lēkme: sāku raudāt, kliegt; māmiņa nobijās un nezināja, ko darīt. Viņa ienesa mani pie sevis gultā, un es nemaz neatminos, kā aizmigu, apskāvusi mātes kaklu, ik brīdi nodrebēdama un nez no kā bīdamās. Tā aizritēja visa nakts. Otrā rītā pamodos ļoti vēlu, kad māmiņas vairs nebija mājās. Šinī laikā viņa vienmēr gāja savās gaitās. Pie tēta bija atnācis kāds ciemiņš, un viņi skaļi runājās. Ar lielām mokām sagaidīju, kamēr aizgāja svešais, un, kad palikām vieni, metos pie tēva un, nevaldāmi raudādama, sāku lūgties, lai viņš man piedod par vakarējo.

—    Bet vai tu būsi prātīgs bērniņš kā senāk? — tēvs man bargi vaicāja.

—    Būšu, tētiņ, būšu! — es atbildēju. — Pateikšu, kur māmiņa glabā naudu. Māmiņai nauda ielikta šajā atvilktnē, lādītē, vakar nauda tur bija.

—    Bija? Kur? — tēvs iesaucās sarosīdamies un piecēlās no krēsla. — Kur bija nauda?

—    Tā ir ieslēgta, tēti! — es sacīju. — Pagaidi — vakarā, kad māte sūtīs mainīt, jo vara nauda, es redzēju, visa izdota.

—    Ņetočka, man vajadzīgi piecpadsmit rubļi! Vai dzirdi? Tikai piecpadsmit rubļi! Dabū man šodien; rītdien tev visus atnesīšu atpakaļ. Bet tagad aiziešu nopirkšu tev stiklenes, nopirkšu riekstus … arī lelli tev nopirkšu..« un rītdien arī… un katru dienu nesīšu kārumus, ja būsi gudra meitene.

—    Nevajag, tēti, nevajag! Es negribu kārumus; es tos neēdīšu; došu tev atpakaļ! — kliedzu, un mana sirds vai plīsa pušu no asarām, jo tā sažņaudzās sāpēs vienā mirklī. Tajā brīdī sajutu, ka tētim manis nav žēl, ka viņš mani nemīl, tāpēc ka nenojauš, cik ļoti viņu mīlu, un domā, ka esmu ar mieru viņam kalpot kārumu dēļ. Tajā brīdī es, bērns, sapratu viņu caur un cauri un jau jutu, ka mani uz visiem laikiem ievainojusi šī apziņa, ka es vairs nespēju viņu mīlēt, ka esmu zaudējusi savu līdzšinējo tēti. Bet viņu jau bija pārņēmusi tāda kā sajūsma par maniem solījumiem, viņš redzēja, ka esmu ar mieru darīt visu viņa dēļ, ka visu viņa dēļ izdarīšu, — un dievs mans liecinieks, cik svarīgs tolaik man bija šis «viss». Sapratu, cik nepieciešama šī nauda nabaga māmiņai; zināju, ka viņa no bēdām var saslimt, ja zaudēs šo naudu, un manī skaļi, lielās sāpēs kliedza sirdsapziņa. Bet tēvs neko nejuta; viņš mani turēja par trīs gadi vecu bērnu, lai gan es jau visu sapratu. Viņa sajūsmai nebija robežu; viņš mani skūpstīja, pūlējās pierunāt, lai es neraudot, solīja, ka jau šodien mēs aiziešot projām no māmiņas, — laikam glaimodams manai nerimtīgajai iztēlei — un beidzot, izņēmis no kabatas afišu, sāka man iegalvot, ka cilvēks, pie kura viņš šodien ejot, esot viņa ienaidnieks, bet viņa ienaidniekiem nekas neizdošoties. Viņš pats man šķita gluži kā bērns, kad sāka runāt ar mani par saviem ienaidniekiem. Taču, pamanījis, ka nesmaidu kā citkārt, kad viņš runāja ar mani, un klusēdama viņā klausos, tēvs paņēma platmali un izgāja no istabas, jo nez kur steidzās; bet aiziedams vēlreiz noskūpstīja mani un pamāja ar galvu pasmīnēdams, it kā man neticētu un it kā rīkotos tā, lai es nepārdomātu.

Es jau esmu stāstījusi, ka tēvs izskatījās pēc prātā jukuša; tas bija redzams jau vakar. Nauda viņam bija vajadzīga, lai nopirktu biļeti uz koncertu, kuram viņa dzīvē vajadzēja izšķirt visu. Viņš it kā iepriekš nojauta, ka šim koncertam jāizšķir viņa liktenis, bet viņš bija tik apjucis, ka vakar vakarā gribēja atņemt man vara naudu, it kā par to varētu nopirkt biļeti. Viņa dīvainības vēl vairāk kļuva saskatāmas, pusdienas ēdot. Viņš itin nemaz nespēja mierīgi nosēdēt, nepieskārās nevienam ēdienam, ik brīdi cēlās kājās un atkal sēdās, šķiet — apdomājies; gan ķēra rokā platmali, it kā grasītos kaut kur iet, gan kļuva uzreiz ērmīgi izklaidīgs, visu laiku savā nodabā kaut ko čukstēja, tad pēkšņi palūkojās uz mani, mirkšķināja man ar acīm, gribēja likt kaut ko saprast, mādams ar pirkstiem, it kā nepacietīgi vēlētos drīzāk dabūt naudu, it kā dusmodamies, ka līdz šim to neesmu paņēmusi no māmiņas. Pat māmiņa pamanīja visas šīs ērmības un izbrīnā raudzījās uz tēvu. Bet es jutos gluži kā uz nāvi notiesāta. Pusdienošana beidzās; es ierāvos kaktā un, drebēdama kā drudzī, skaitīju katru minūti, gaidīdama brīdi, kad māmiņa mani parasti sūtīja kaut ko nopirkt. Visā manā mūžā nav bijis grūtāku stundu; tās uz visiem laikiem iespiedušās man atmiņā. Ko visu neizjutu šajos mirkļos! Ir brīži, kuros cilvēks pārdzīvo daudz vairāk nekā veselos gados. Jutu, ka daru ko sliktu: viņš taču pats palīdzēja maniem labajiem instinktiem, kad pirmoreiz mazdūšīgi bija licis man darīt ļaunu, un, izbijies no tā, skaidroja, ka es esot rīkojusies ļoti slikti. Vai tiešām tēvs nespēja saprast, cik grūti piekrāpt cilvēka dabu, kas nesātīgi tiecas apjaust iespaidus un jau izjutusi, apjēguši daudz ļauna un laba? Es taču sapratu, ka tēvam, acīm redzot, ir briesmīga, ārkārtīga nepieciešamība, kas liek viņam otrreiz grūst mani uz netikuma ceļa un upurēt manu nelaimīgo, neaizsargāto bērnību, riskēt un vēlreiz iedragāt manu nenorūdījušos sirdsapziņu. Arī tagad, ierāvusies kaktā, prātoju: kāpēc gan viņš solīja balvu par to, ko jau biju apņēmusies darīt no laba prāta?

Jaunas sajūtas, jaunas, līdz šim nezināmas tieksmes, daudzi jauni jautājumi uzvirmoja manī, un man nedeva miera šie jautājumi. Pēc tam uzreiz sāku domāt par māmiņu; iztēlojos, cik ļoti viņa bēdāsies, zaudēdama pēdējo sūri grūti nopelnīto. Beidzot māmiņa pabīdīja sāņus darbu, ko darīja pāri saviem spēkiem, un paaicināja mani pie sevis. Nodrebēju un gāju klāt. Māmiņa izņēma no kumodes naudu un, man dodama, sacīja: «Ej, Ņetočka; tikai, dieva dēļ, lai tev nesarēķina vairāk, tāpat kā viņdien, un arī nejauši nepazaudē!» Lūdzoši paskatījos uz tēvu, bet viņš, mādams ar galvu, uzmundrinoši pasmaidīja un nepacietīgi berzēja rokas. Pulkstenis nosita seši, koncerts sākās pulksten septiņos. Arī tēvs bija daudz izcieties gaidīdams.

Apstājos uz kāpnēm, viņu gaidīdama. Tēvs bija tik satraukts un nepacietīgs, ka bez jebkādas piesardzības tūlīt izskrēja man pakaļ. Atdevu viņam naudu; kāpnēs bija tumšs, nevarēju saskatīt viņa seju, bet jutu, ka viņš viscaur drebēja, naudu ņemdams. Stāvēju kā stabs un nekustējos; beidzot attapos, kad tēvs sūtīja mani augšā, lai iznesot viņam platmali. Viņš pat negribēja iet istabā.

—    Tēti! Vai tad … tu neiesi kopā ar mani? — jautāju trīcošā balsī, domādama par savu pēdējo cerību — viņa aizstāvību.

—     Nē … tu nu ej viena … vai ne? Pagaidi, pagaidi, — viņš iesaucās atģidies, — pagaidi, tūlīt tev atnesīšu kārumus; bet vispirms uzej un atnes manu platmali.

Manu sirdi pēkšņi sažņaudza, šķiet, ledaini auksta roka. Iekliedzos, atgrūdu tēvu un drāzos augšā. Ieejot istabā, biju bāla kā nāve, un, ja tobrīd es gribētu sacīt, ka man atņemta nauda, māmiņa man noticētu. Taču tobrīd neko nespēju pateikt. Nevaldāmā izmisuma lēkmē nokritu šķērsām uz māmiņas gultas un aizsedzu rokām seju. Pēc brītiņa durvis piesardzīgi iečīkstējās un ienāca tētis. Viņš bija uzkāpis pēc savas platmales.

—     Kur nauda? — māmiņa pēkšņi iekliedzās, uzreiz noskārtusi, ka noticis kaut kas neparasts. — Kur nauda? Saki! Saki! — Viņa izrāva mani no gultas un nostādīja istabas vidū.

Klusēju, acis nodūrusi; tik tikko sajēdzu, kas ar mani notiek un ko ar mani dara.

—    Kur nauda? — māmiņa atkal kliedza, palaida mani vaļā un pēkšņi pagriezās pret tēti, kas jau tvēra platmali. — Kur nauda? — viņa atkārtoja. — Ahā! Viņa tev to atdevusi? Bezdievis! Bende! Ļaundaris! Tu taču dzen postā arī viņu! Bērnu! Viņu, viņu?! Nē, nē! Tu tā neaiziesi!

Vienā mirklī māmiņa piesteidzās pie durvīm, aizslēdza tās no iekšpuses un iegrūda slēdzeni kabatā.

—    Runā! Atzīsties! — viņa man teica, un aiz satraukuma viņas balss bija tikko sadzirdama. — Atzīsties! Runā tak, runā! Vai… es nezinu, ko es tev padarīšu!

Viņa sakampa manas rokas un lauzīja tās, mani tincinādama. Māti bija pārņēmušas trakas dusmas. Tobrīd nozvērējos klusēt un neteikt ne vārda par tēti un pēdējo reizi bikli paraudzījos viņam acīs… Viens viņa skatiens, viens viņa vārds, kaut kas tāds, ko es gaidīju un ko klusībā lūdzos, — un es būtu laimīga, par spīti jebkādām mokām, jebkādai spīdzināšanai… Bet ak dievs! Cietsirdīgi, draudīgi mādams, viņš pavēlēja man klusēt, it kā šajā brīdī es varētu bīties vēl no kāda cita draudiem. Kaklā sakāpa kamols, trūka elpas, kājas sagrīļojās, un es nesamaņā sabruku uz grīdas… Atkārtojās vakarējā nervu lēkme.

Atģidos, kad pēkšņi kāds sāka klauvēt pie mūsu mītnes durvīm. Māmiņa durvis atslēdza, un es ieraudzīju livrejā tērptu vīru, kas, ienācis istabā, izbrīnā blenzdams uz mums visiem, vaicāja pēc mūziķa Jefimova. Patēvs sacīja, ka viņš tas esot. Sulainis iedeva tēvam aploksni un paziņoja, ka nākot no B., kas pašlaik atrodoties pie kņaza. Aploksnē bija ielūgums uz S-ka koncertu.

Greznā livrejā tērptais sulainis, kas minēja kņazu, savu kungu, kurš sūtījis kurjeru pie nabadzīga mūziķa Jefimova, — tas viss uz brīdi stipri ietekmēja māmiņu. Pašā stāsta sākumā runāju par viņas raksturu, par to, ka nelaimīgā sieviete arvien vēl mīlēja manu patēvu. Arī tagad, lai gan bija aizritējuši veseli astoņi gadi nemitīgās bēdās un ciešanās, viņas sirds arvien vēl nebija atsalusi: viņa joprojām spēja mīlēt manu patēvu! Dievs to zina, varbūt viņa tobrīd pēkšņi iedomājās, ka tēva liktenī norisinās pārvērtība. Māmiņu spēja ietekmēt pat cerības ēna. Kas to var zināt — varbūt arī viņai bija mazliet pielipusi neprātīgā vīra neiedragājamā pašpārliecība. Un nav arī nemaz iespējams, ka šī pašpārliecība viņu, vāju sievieti, nebūtu kaut vai mazliet ietekmējusi, un, redzēdama kņaza uzmanību, viņa vienā mirklī varēja sacelt savam vīram tūkstoš gaisa piļu. Vienā mirklī viņa bija ar mieru atkal atgriezties pie viņa, māmiņa spēja piedot tēvam visu savu sagandēto dzīvi, pat apsvērdama viņa pēdējo noziegumu — viņas vienīgā bērna upurēšanu, un vēlreiz uzliesmojuša entuziasma uzplūdos, jaunu cerību uzplūdos pielīdzināt šo noziegumu vienkāršam nodarījumam, mazdūšībai, ko nenovēršami radījusi nabadzība. Māmiņas sirds bija viena vienīga aizgrābtība, un šajā mirklī viņā jau atkal bija radusies bezgalīga piedošana un līdzcietība pret savu pagrimušo vīru.

Tēvs kļuva nevaļīgs; arī viņu bija ļoti pārsteigusi kņaza un B. uzmanība. Viņš tieši griezās pie māmiņas, kaut ko tai pačukstēja, un māmiņa izgāja no istabas. Viņa atgriezās pēc pāris minūtēm un nesa izmainīto naudu, tētis tūlīt iedeva sudraba rubli kurjeram, kurš aizgāja, pieklājīgi paklanījies. Bet māmiņa, kura pa tam bija izgājusi uz īsu brītiņu, ienesa gludekli, sameklēja vīra labāko elsiņu un sāka to gludināt. Viņa pati apsēja tētim ap kaklu baltu batista kaklasaiti, kas, drošs paliek drošs, tika glabāta kopš seniem laikiem kopā ar melnu, kaut arī krietni novalkātu fraku, kura šūta jau tad, kad viņam bija jāsāk strādāt teātrī. Apģērbies tēvs paņēma platmali, bet, ārā iedams, palūdza glāzi ūdens; viņš bija bāls un aiz gurduma piesēdās uz krēsla. Ūdeni pasniedzu es; varbūt nepatika atkal bija iezagusies māmiņas sirdī un atvēsinājusi viņas pirmītējo aizraušanos.

Tētis izgāja; mēs palikām vienas. Ierāvos kaktā un klusēdama ilgi lūkojos uz māmiņu. Nekad nebiju redzējusi viņu tik satrauktu: lūpas drebēja, bālie vaigi pēkšņi bija pietvīkuši, un lāgiem drebēja rokas un kājas. Beidzot viņas bēdas izplūda žēlabās, dobjās raudu elsās un skundēšanā.

—    Tikai es, vienīgi es, nelaimīgā, visnotaļ esmu vainīga! — māmiņa teica pati sev. — Kur paliks viņa? Kas notiks ar viņu, kad es nomiršu? — māmiņa turpināja, apstādamās istabas vidū, un šķita — šī doma viņu bija skārusi kā pērkona spēriens. — Ņetočka, manu bērniņ! Tu, mana nabadzīte, nelaimīgā! — viņa teica, saņemdama manas rokas un trauksmaini mani skaudama. — Kas gādās par tevi, ja es, pat dzīva būdama, nespēju tevi audzināt, aprūpēt un uzraudzīt? Ai, tu mani nesaproti! Vai saproti mani? Ņetočka, vai iegaumēsi, ko tagad tev saku? Vai turpmāk atcerēsies?

—    Atcerēšos, atcerēšos, māmulīt! — teicu, salikdama rokas un viņu lūgdamās.

Māmiņa ilgi, cieši turēja mani savos skāvienos, it kā viņu būtu pārņēmušas baiļu trīsas, jau iedomājoties vien, ka vajadzēs šķirties no manis. Sirds man plīsa pušu.

—    Māmulīt! Māmiņ! — es teicu šņukstēdama. — Kāpēc tu… kāpēc tu nemīli tēti? — Asaru plūdi man neļāva pasacīt visu līdz galam.

Vaids izlauzās no māmiņas krūtīm. Pēc tam atkal briesmīgu bēdu pārņemta viņa sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

— Mana nelaimīgā, nelaimīgā! Un es nemaz nemanīju, ka viņa ir jau izaugusi! Viņa zina, visu zina! Mans dievs! Kāda ietekme, kāda priekšzīme! — Māmiņa atkal izmisumā lauzīja rokas.

Pēc tam viņa nāca pie manis un neprātīgā mīlestībā mani skūpstīja, skūpstīja manas rokas, slacīja tās asarām, lūgtin lūdzās, lai viņai piedodu… Nekad nebiju redzējusi tik lielas ciešanas … Beidzot viņa pārgura un ieslīga snaudā. Tā aizritēja vesela stunda. Pēc tam māmiņa piecēlās nogurusi, piekususi un teica man, lai es ejot gulēt. Aizgāju savā kaktā, ietinos segā, taču aizmigt nespēju. Mani mocīja domas par māmiņu, mocīja arī domas par tēti. Nepacietīgi gaidīju viņu atgriežamies. Dīvainas šausmas mani pārņēma, iedomājoties tēti. Pēc laba laika māmiņa paņēma sveci un pienāca paskatīties, vai esmu aizmigusi. Lai viņu nomierinātu, aizmiedzu acis un izlikos, ka guļu. Mani aplūkojusi, māmiņa klusītēm piegāja pie skapja, atvēra to un ielēja sev glāzi degvīna. Viņa to izdzēra, apgūlās, atstādama uz galda aizdedzinātu sveci un durvis neaizslēgtas, kā tas vienmēr tika darīts gadījumā, ja tētis vēlu pārnāktu.

Gulēju it kā nemaņā, taču miegs neslēdza manas acis. Tiklīdz vēru ciet plakstiņus, tūliņ pat pamodos, saraudamās no šaušalīgiem rēgiem. Manas bēdas kļuva arvien lielākas un lielākas. Gribējās kliegt, bet kliedziens noslāpa krūtīs. Beidzot, jau vēlā naktī, dzirdēju, ka atveras mūsu durvis. Neatceros, cik ilgs laiks bija pagājis, bet, kad pēkšņi pavisam atvēru acis, ieraudzīju tēti. Man šķita, ka viņš ir briesmīgi bāls. Tētis sēdēja uz krēsla pie pašām durvīm un, šķiet, bija domās iegrimis. Istabā nāves klusums. Notecējusi tauku svece sērīgi apgaismoja mūsu mītni.

Ilgi skatījos, bet tētis arvien vēl sēdēja; viņš sēdēja nepakustēdamies vienā un tanī pašā stāvoklī, galvu nokāris un krampjaini atspiedies ar rokām pret ceļgaliem. Vairākkārt pūlējos viņam uzsaukt, bet nespēju. Mans stingums turpinājās. Beidzot tētis pēkšņi atģidās, pacēla galvu un pieslējās kājās. Viņš stāvēja dažas minūtes istabas vidū, it kā izlemdams kaut ko darīt; pēc tam pēkšņi piegāja pie māmiņas gultas, vērīgi klausījās un, pārliecinājies, ka viņa gul, devās pie lādes, kurā bija viņa vijole. Tēvs atslēdza lādi, izņēma melno futrāli un uzlika uz galda; tad atkal paraudzījās apkārt; viņa acis bija nespodras, šaudīgas, tādas, kādas viņam nekad nebiju manījusi.

Tēvs jau grasījās ņemt rokā vijoli, bet tūliņ pat pārdomāja, gāja un aizslēdza durvis. Pēc tam, pamanījis, ka skapis atvērts, klusītēm piegāja pie tā, ieraudzīja degvīnu un glāzi, pielēja to un izdzēra. Tagad viņš trešo reizi ņēma vijoli, bet trešo reizi to atkal nolika un piegāja pie māmiņas gultas. Bailēs stingdama, gaidīju, kas nu būs.

Viņš nez kāpēc ļoti ilgi un uzmanīgi klausījās, pēc tam strauji norāva segu no māmiņas sejas un taustīja to ar roku. Es sarāvos. Tēvs pieliecās vēlreiz un gandrīz pielika galvu pie māmiņas pieres, bet, kad atslējās pēdējo reizi, šķiet, smīns pavīdēja viņa šaušalīgi nobālušajā ģīmī. Viņš klusi un piesardzīgi apklāja ar segu guļošo, piesedza viņai galvu, kājas… un es sāku trīcēt neizprotamās bailēs: man kļuva baismīgi māmiņas dēļ, man kļuva baismīgi viņas dziļā miega dēļ, un es satraukti un vērīgi lūkojos stingajās līnijās, pēc kurām varēju nojaust viņas auguma kalsenos locekļus. Kā zibens prātā iešāvās briesmīga doma.

Beidzis visu šo gatavošanos, tēvs vēlreiz piegāja pie skapja un izdzēra atlikušo degvīnu. Viss viņa augums drebēja, kad viņš piegāja pie galda. Viņu nevarēja ne pazīt — tik bāls viņš bija. Tobrīd tēvs atkal saņēma rokās vijoli. Biju redzējusi šo vijoli un zināju, kas tā tāda, bet tagad gaidīju kaut ko briesmīgu, šausmīgu, brīnumainu … un sarāvos, vijoles pirmās skaņas dzirdēdama. Tētis bija sācis spēlēt. Taču skaņas plūda kaut kā aprauti; viņš ik brīdi apstājās, šķiet, pūlēdamies kaut ko atcerēties; beidzot izmisis, pārguris nolika vijoles lociņu un ērmīgi pablenza uz gultu.Tur viņu kaut kas darīja nemierīgu. Tēvs atkal piegāja pie gultas… Neizlaidu no acīm nevienu tēva kustību un, stingdama briesmīgās bailēs, vēroju viņu.

Pēkšņi viņš steigšus sāka meklēt kaut ko zem māmiņas rokām, — un atkal tā pati šaušalīgā doma kā zibens mani apkveldināja. Iešāvās prātā: kāpēc māmiņa tik cieši guļ? Kāpēc viņa nepamodās, kad tēva roka aptaustīja viņas seju? Beidzot ieraudzīju, ka tēvs lasa kopā visu, ko vien varēja sameklēt no mūsu apģērba gabaliem: paņēma māmiņas salopu, savus vecos svārkus, halātu, pat manas drānas, ko vakarā noģērbu, sameta visu to virsū māmiņai, un viņa zem šīs kaudzes nemaz vairs nebija redzama; māmiņa joprojām pavisam mierīgi gulēja, nepakustinādama ne roku, ne kāju.

Māmiņa gulēja dziļā miegā.

Tēvs, beidzis šo darbu, atviegloti nopūtās. Šoreiz nekas vairs viņu netraucēja, taču kaut kas tomēr vēl darīja viņu nemierīgu. Tēvs pārlika sveci citā vietā, nostājās ar seju pret durvīm, lai nebūtu pat jāskatās uz gultu. Beidzot viņš paņēma vijoli un izmisīgi uzsita ar lociņu pa stīgām … Mūzika sākās.

Taču tā nebija mūzika… Atceros visu skaidri jo skaidri, atminos ikvienu mirkli; atceros visu, kas toreiz mani tik ļoti pārsteidza. Nē, šī nebija tāda mūzika, kādu vēlāk gadījās dzirdēt! Tās nebija vijoles skaņas, un šķita — kāda šaušalīga balss pirmoreiz sāk dārdēt mūsu tumšajā mītnē. Varbūt aplami, slimīgi bija mani iespaidi, varbūt manas jūtas bija dziļi satraucis viss redzētais, tās bija noskaņotas uztvert briesmīgus, neizturami mokošus iespaidus — bet esmu cieši pārliecināta, ka vijoles skaņās saklausīju vaidus, kliedzienus, raudāšanu; milzīgu izmisumu pauda šīs skaņas, un beidzot, kad iedārdējās briesmīgais fināla akords, kurā bija viss, kas vien ir briesmīgs asarās, mokošs mokās, grūtsirdīgs bezcerīgā grūtsirdībā, — tas viss it kā saplūda vienkop… es nespēju vairs paciest — sāku drebēt, asaras straumēm plūda no acīm, un, ar šaušalīgu, izmisīgu brēcienu metusies pie tēva, apskāvu viņu abām rokām. Tēvs iekliedzās" un nolaida vijoli.

Brītiņu viņš stāvēja galīgi apjucis. Beidzot tēva skatiens sāka šaudīties un skraidelēt; viņš, šķiet, kaut ko meklēja, pēkšņi sakampa vijoli, atvēzēja virs manas galvas … vēl mirklis, un viņš varbūt turpat būtu mani nositis.

—    Tētiņ! — es kliedzu viņam. — Tētiņ!

Sadzirdējis manu balsi, viņš sāka trīcēt kā apšu lapa

un atkāpās pāris soļu.

—    Ahā! Tātad tu vēl esi palikusi! Tātad viss vēl nav beidzies! Tātad tu vēl esi palikusi pie manis! — viņš kliedza, aiz pleciem paceldams mani.

—    Tētiņ! — es atkal iekliedzos. — Nebiedē mani, dieva dēļ, man ir bail, ai!

Mana raudāšana tēti pārsteidza. Viņš lēni nolaida mani uz grīdas, brīdi, ne vārda nebilzdams, lūkojās uz mani, šķiet, kaut ko apjēgdams un atcerēdamies. Beidzot, it kā viņu uzreiz kaut kas pārvērstu, it kā tēti pēkšņi satriektu kāda drausmīga doma, — no viņa aizmiglotajām acīm saka plūst asaras; viņš pieliecās un neatlaidīgi vērās man sejā.

—     Tētiņ! — es viņam sacīju, baiļu plosīta. — Neskaties tā, tētiņ! Iesim prom no šejienes! Iesim drīzāk! Aiziesim, skriesim!

—     Jā, skriesim, skriesim! Ir jau laiks! Iesim, Ņetočka! Drīzāk, drīzāk! — Tēvs sāka rosīties, it kā tikai tagad būtu atskārtis, kas viņam darāms. Steigšus apkārt palūkojies un ieraudzījis uz grīdas māmiņas lakatu, pacēla to un iebāza kabatā, pēc tam pamanīja aubīti — arī to pacēla un iebāza azotē, it kā posdamies tālā ceļā un kampdams visu, kas viņam vajadzīgs.

Aši, aši uzrāvu mugurā kleitiņu un, arī steigdamās, ķēru visu, kas, manuprāt, ceļā būs nepieciešams.

—    Vai viss ir, vai viss? — tēvs jautāja. — Vai viss kārtībā? Drīzāk, drīzāk!

Steigšus sasēju paunu, apmetu ap galvu lakatu, un mēs abi jau gājām ārā, kad pēkšņi man iešāvās prātā, ka jāpaņem arī bilde, kura karājās pie sienas. Tētis tūlīt tam piekrita. Tagad viņš izturējās klusu, runāja čukstus un tikai skubināja mani drīzāk iet prom. Bilde karājās ļoti augstu, divatā pienesām krēslu, uzlikām uz tā soliņu un, uzrāpušies uz tā, beidzot pēc ilgiem pūliņiem bildi noņēmām. Nu vairs nebija nekādu šķēršļu mūsu aizceļošanai. Tētis saņēma mani pie rokas, mēs jau gandrīz gājām, bet uzreiz viņš mani apstādināja. Tētis ilgi berzēja pieri, šķiet, pūlēdamies acerēties ko tādu, kas vēl nebūtu izdarīts. Galu galā viņš it kā atskārta, kas viņam vajadzīgs, izvilka atslēgas, kuras māmiņa glabāja zem spilvena, un steigšus kumodē kaut ko meklēja. Beidzot viņš atgriezās pie manis, turēdams rokā nedaudz atvilktnē atrastās naudas.

—     Še, ņem to, esi taupīga, — viņš man čukstēja, — un nepazaudē, iegaumē, iegaumē!

Sākumā viņš ielika naudu man saujā, pēc tam atkal paņēma un iebāza man azotē. Atceros, ka sarāvos, kad miesai pieskārās sudraba ripiņas, un es it kā tikai tagad

sapratu, ka tā ir nauda. Mēs atkal varējām iet, taču tēvs pēkšņi vēlreiz mani apstādināja.

—    Ņetočka, — viņš man teica, it kā ar lielu piepūli domādams, — manu bērniņ, esmu aizmirsis . .. bet ko? … Kas man bija vajadzīgs? … Neatceros… Jā, jā! Nu es zinu, atcerējos!… Nāc šurp, Ņetočka!

Viņš ieveda mani kaktā, kur bija svētbilde, un teica, lai es nometoties ceļos.

—    Skaiti lūgsnu, bērns, noskaiti! Tev kļūs vieglāk … Jā, tiešām kļūs vieglāk, — viņš man čukstēja, rādīdams uz svētbildi un dīvaini manī lūkodamies. — Skaiti lūgsnu, skaiti lūgsnu! — viņš teica pazemīgā, lūdzošā balsī.

Nokritu ceļos, saliku rokas un lielās šausmās, izmisumā, kas jau pilnīgi bija mani pārņēmis, pieplaku grīdai un nogulēju labu brīdi gluži kā mirusi. Sasprindzināju visas savas domas, visas savas jūtas lūgsnā, bet bailes mani pārvarēja. Piecēlos bēdu nomākta. Es vairs negribēju iet līdzi tētim, baidījos no viņa; vēlējos palikt mājās. Beidzot tas, kas mani nomāca un mocīja, izlauzās no manām krūtīm.

—    Tēti, — es sacīju, asarām aumaļām plūstot, — bet māmiņa? … Kas noticis māmiņai? Kur viņa ir? Kur ir mana māmiņa? …

Vairāk nespēju pateikt ne vārda, un asaras ritēja straumēm.

Arī tēvs ar asarām acīs lūkojās uz mani. Beidzot viņš saņēma mani aiz rokas, pieveda pie gultas, izvandīja samesto drānu kaudzi un pavilka nost segu. Ak dievs! Māmiņa bija mirusi, jau salta un zilgana. Es kā bez prāta metos pie viņas un apskāvu māmiņas līķi. Tēvs nospieda mani ceļos.

—    Bērns, paklanies viņai! — tēvs sacīja. — Atvadies no viņas.

Es paklanījos. Tēvs paklanījās reizē ar mani… Viņš bija briesmīgi bāls; lūpas kustējās un kaut ko čukstēja.

—     Ne jau es, Ņetočka, ne jau es, — viņš man teica, ar drebošu roku rādīdams uz līķi. — Klausies, ne jau es; es šeit neesmu vainīgs. Atceries, Ņetočka!

—    Tēti, iesim! — čukstēju bailēs. — Ir jāiet!

—     Jā, tagad ir jāiet, sen vajadzēja aiziet! — viņš teica, cieši sakampdams manu roku un steigdamies laukā no istabas. — Tagad dosimies ceļā! Paldies dievam, paldies dievam, tagad viss ir beidzies!

Mēs nogājām pa kāpnēm; samiegojies sētnieks attaisīja vārtus, aizdomīgi lūkodamies uz mums, un tētis, it kā bīdamies, ka sētnieks ko jautās, izsteidzās pa vārtiem pirmais, es tikko spēju viņu panākt. Aizgājām līdz mūsu ielas galam un sasniedzām kanāla krastmalu. Naktī uz ielas bruģa bija snidzis sniegs un sniga vēl tagad sīkām pārslām. Laiks bija auksts; saltumu jutu līdz pat kauliem un skrēju līdzi tētim, krampjaini pieķērusies pie viņa frakas stērbelēm. Vijoli tēvs turēja padusē un atkal un atkal apstājās, lai pabīdītu augstāk vijoles futrāli.

Gājām kādu ceturtdaļstundu; beidzot viņš devās pa ietves slīpumu līdz pat kanālam un apsēdās uz pēdējā čuguna staba. Divus soļus no mums bija āliņģis. Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Ak dievs! Vēl pavisam skaidri atceros briesmīgo sajūtu, kas pēkšņi mani pārņēma. Beidzot bija piepildījies viss, par ko sapņoju jau veselu gadu. Mēs esam aizgājuši no savas nabadzīgās mītnes… Bet vai to es biju gaidījusi, vai par to sapņoju, vai tas bija radies manā bērna fantāzijā, kad pūlējos iztēloties tā cilvēka laimību, kuru nepavisam nemīlēju tik bērnišķīgi? Tobrīd mani visvairāk mocīja domas par māmiņu. «Kāpēc viņu atstājām vienu? Kāpēc atstājām viņas mirušās miesas gluži kā kaut ko nevajadzīgu?» Atceros, ka tas mani visvairāk sāpināja un mocīja.

—    Tētiņ! — es ierunājos, nespēdama paciest savas mokošās raizes. — Tētiņ!

—    Kas ir? — viņš bargi uzprasīja.

—    Kāpēc mēs, tētiņ, tur atstājām māmiņu? Kāpēc mēs viņu pametām? — es jautāju, sākdama raudāt. — Tētiņ, atgriezīsimies mājās! Paaicināsim pie viņas kādu cilvēku.

—     Jā, jā! — viņš pēkšņi sāka kliegt sarosīdamies, pieceldamies no čuguna staba, it kā prātā viņam būtu iešāvusies jauna doma, kas novērš visas viņa šaubas. — Jā, Ņetočka, tā nedrīkst darīt; jāiet pie mātes, viņai tur ir auksti! Ej pie viņas, Ņetočka, ej! Tur nav tumšs, tur ir svece; nebaidies, paaicini kādu pie viņas un tad nāc pie manis; ej viena, es tevi šeit pagaidīšu… Es jau nekur neaiziešu.

Tūliņ pat gāju, bet, tiklīdz kāpu uz ietves, pēkšņi kaut kas man it kā iedzēla sirdī… Paskatījos atpakaļ un redzēju, ka tētis jau noskrējis lejā un mūk no manis, atstādams mani vienu, pamezdams mani šādā brīdī. Kliedzu, cik skaļi vien spēdama, un briesmīgās bailēs drāzos viņam pakaļ. Man jau trūka elpas; viņš skrēja arvien ātrāk un ātrāk… es viņu tik tikko spēju saredzēt. Pa ceļam ieraudzīju tēva platmali, kas viņam skrejot bija nokritusi; es to pacēlu un atkal drāzos tālāk. Man vairs nebija spēka, kājas grīļojās. Jutu, ka ar mani notiek kaut kas bezjēdzīgs: visu laiku man šķita, ka tas ir sapnis, un brīžiem man radās tāda pati sajūta kā sapnī, kad man likās — bēgu no kāda, bet kājas ļimst, vajātāji mani panāk un es krītu zemē bez samaņas. Mokošā sajūta mani plosīja: bija viņa žēl, mana sirds smeldza un sāpēja, tiklīdz iedomājos, ka tētis bēg bez mēteļa, bez platmales no manis — no sava mīļā bērniņa … Gribējās panākt tēvu vienīgi tādēļ, lai vēlreiz viņu cieši noskūpstītu, pateiktu viņam, lai viņš manis nebaidās, pārliecinātu, ka nedzīšos viņam pakaļ, ja jau viņš to negrib, un viena pati atgriezīšos pie māmiņas. Beidzot saskatīju, ka viņš iegriežas kādā ielā. Aizskrējusi līdz tai un arī iegriezusies pakaļ tēvam, es vēl manīju viņu priekšā … Tobrīd zaudēju pēdējos spēkus; sāku raudāt, kliegt. Atceros, ka skriedama uzdrāzos virsū diviem garāmgājējiem, kuri apstājās ietves vidū un izbrīnā lūkojās uz mums abiem.

— Tētiņ, tētiņ! — pēdējo reizi iekliedzos, tobrīd kājas paslīdēja uz ietves un es nogāzos zemē pie kāda nama vārtiem. Jutu, ka mana seja applūst asinīm. Pēc mirkļa zaudēju samaņu.

Atģidos siltā, mīkstā gultā un ieraudzīju sev apkārt laipnas, labsirdīgas sejas, kurās staroja prieks, ka esmu pamodusies no ģīboņa. Saskatīju vecenīti ar brillēm uz deguna, slaidu kungu, kas lūkojās uz mani ar sirsnīgu līdzjūtību, pēc tam ļoti daiļu jaunu dāmu un beidzot sirmgalvi, kas, saņēmis manu roku, raudzījās pulkstenī. Biju pamodusies jaunai dzīvei. Viens no tiem, kuram uzskrēju, tēvam dzenoties pakaļ, bijis kņazs H-skis, un es biju nogāzusies pie viņa nama vārtiem. Kad pēc ilgas taujāšanas viņi uzzinājuši, kas es esmu, kņazs, kurš bija sūtījis manam tēvam S-ka koncerta biļeti, juties ļoti pārsteigts par dīvaino sagadīšanos un nolēmis pieņemt mani savā mājā un audzināt kopā ar saviem bērniem. Sākuši meklēt, kas noticis ar manu tēvu, un uzzinājuši, ka tas aizturēts ārpus pilsētas nevaldāmā trakuma lēkmē plosoties. Tēvs aizvests uz slimnīcu, kur pēc divām dienām miris.

Tēvs bija miris, jo šāda nāve bija visas viņa dzīves nenovēršams un dabisks noslēgums. Viņam bija jāmirst šādā veidā, kad viss, kas balstīja viņu dzīvē, uzreiz sabruka, izgaisa kā rēgs, kā nereāls, tukšs sapnis. Viņš nomira, kad zuda viņa pēdējā cerība, kad vienā mirklī viņa paša acu priekšā pavērās un viņa apziņai skaidrs kļuva viss, ar ko viņš sevi krāpis un ar ko sevi balstījis visu savu mūžu. Patiesība apžilbināja viņu ar savu neciešamo spožumu, un tas, kas bija meli, kļuva meli arī viņam pašam. Savas dzīves pēdējās stundās viņš bija dzirdējis spēlējam apbrīnojamu ģēniju, kurš tēvam atklājis, kas viņš īsti ir, un notiesājis viņu uz visu mūžu. Ar pēdējo skaņu, kas atlidojusi no ģeniālā S-ka vijoles stīgām, tēvam pavēries lielais mākslas noslēpums, un ģēnijs, mūžam jaunais, varenais un patiesais, iznīcinājis viņu ar savu patiesīgumu. Šķita, ka viss, kas tikai apslēptās, neskaidrās mokās bija nomācis manu tēvu visu mūžu, viss, kas līdz šim viņam tikai licies un viņu mocījis sapņos tik tikko jaušami, nenotverami, kas gan lāgiem viņam kļuvis skaidrāks, bet no kā viņš šausmās bēdzis, slēpdamies aiz visas savas dzīves meliem, viss, ko viņš neskaidri paredzējis, bet no kā baidījies līdz šim laikam, — tas viss pēkšņi, uzreiz sācis spoži spulgot viņa acu priekšā, kļuvis redzams viņa acīm, kuras līdz tam stūrgalvīgi negribējušas atzīt, ka gaisma ir gaisma, ka tumsa ir tumsa. Taču tēva acis nevarēja paciest patiesību, tās pirmoreiz spēja saskatīt visu, kas bijis, kas ir un kas viņu gaida nākotnē; patiesība viņu apžilbināja un ar savu versmi iznīcināja viņa prātu. Patiesība viņu satrieca pēkšņi, neatvairāmi kā zibens. Vienā mirklī notika tas, no kā viņš visu mūžu bija baidījies stingdams un drebēdams. Likās — visu mūžu asi trīta āva ir bijusi pacelta virs viņa galvas, visu mūžu neizsakāmās mokās ik brīdi viņš ir gaidījis, ka āva kritīs, viņu nogalinās, un beidzot šī āva ir kritusi uz viņu! Cirtiens bija nāvējošs. Viņš gribēja aizbēgt no sevis tiesāšanas, bet nebija kur bēgt: pēdējā cerība zudusi, pēdējais iegansts izgaisis. Tā, kuras dzīve, šķiet, nomāca viņu tik daudzus gadus, kura, šķiet, neļāva viņam dzīvot, tā, pēc kuras nāves tēvam saskaņā ar viņa aklo iedomu uzreiz, pēkšņi vajadzētu atdzimt, — bija mirusi. Beidzot tēvs bija viens, viņu nenomāca nekāda nasta: viņš beidzot bija brīvs! Pēdējo reizi drudžainā izmisumā viņš gribēja pats sevi sodīt, sodīt nepielūdzami un bargi kā taisnīgs, nesavtīgs tiesnesis; taču viņa slābanais vijoles lociņš spēja tikai pelēcīgi atkārtot ģēnija pēdējo mūzikas frāzi… Tanī mirklī ārprāts, kas jau desmit gadus bija manam tēvam uzglūnējis, neatvairāmi viņu satrieca.

IV

Es atveseļojos lēni; bet, kad pavisam izcēlos no gultas, mans prāts arvien vēl bija tādā kā stingumā, un ilgi nespēju saprast, kas īsti noticis ar mani. Bija mirkļi, kad man likās — redzu sapni, un, atceros, man gribējās, lai viss notikušais tiešām būtu bijis tikai sapnis. Vakaros aizmigdama cerēju, ka pēkšņi atkal pamodīšos mūsu nabadzīgajā istabā un ieraudzīšu tēvu un māti… Taču beidzot skaidri atskārtu savu stāvokli un pamazām sapratu, ka esmu palikusi pilnīgi viena un dzīvoju pie svešiem ļaudīm. Tobrīd pirmoreiz sajutu, ka esmu bārene.

Sāku kāri vērot visu jauno, kas tik pēkšņi bija radies manā apkārtnē. Sākumā viss man likās dīvains un brīnumains, viss mani mulsināja: gan svešās sejas, gan jaunās parašas, gan vecā kņazu nama istabas; vēl tagad tās skaidri redzu — lielas, augstiem griestiem, greznas, bet tik drūmas, tumšas, ka, atceros, tiešām baidījos iet cauri kādai garai jo garai zālei, kurā, man tā likās, pavisam pazudīšu. Mana slimība vēl nebija beigusies, un mani iespaidi bija skarbi, nomācoši, tieši atbilstoši šai svinīgi drūmajai mītnei. Turklāt dīvaina, man pašai vēl neizprotama grūtsirdība arvien vairāk un vairāk brieda manā mazajā sirdī. Nesapratnē apstājos gan pie kādas gleznas, spoguļa, gan pie ērmoti veidota kamīna vai statujas, kas it kā tīšuprāt bija ierāvusies dziļā nišā, lai no turienes vieglāk man uzglūnētu un mani nobiedētu; es apstājos un pēkšņi aizmirsu, kālab esmu apstājusies, ko es gribu, par ko esmu sākusi domāt, un tikai tad, kad attapos, bailes un apmulsums man uzklupa un lika stipri pukstēt manai sirdij.

No visiem tiem, kas retumis ieradās mani apciemot, kad es vēl gulēju slima, ja neskaitu vecīti ārstu, mani visvairāk pārsteidza kāda vīrieša seja; viņš jau bija pavecs, bet tik nopietns, tik labsirdīgs un lūkojās uz mani ar tik dziļu līdzjūtību! Viņa seja man iepatikās vairāk nekā visas citas. Man ļoti gribējās parunāties ar viņu, bet baidījos: viņš vienmēr izskatījās skumīgs, runāj a aprauti, maz, un viņa lūpās nekad neieplaiksnījās smaids. Tas bija pats kņazs H-skis, kas mani atradis uz ielas un devis pajumti savā namā. Kad sāku atveseļoties, viņa apciemojumi kļuva aizvien retāki un retāki. Beidzot — pēdējo reizi viņš man atnesa konfektes, bērnu grāmatu ar bildēm, noskūpstīja mani, pārmeta man krustu un lūdza, lai es kļūstot jautrāka. Mani mierinādams, viņš piebilda, ka drīz man būšot draudzene, tāda pati meitene kā es, viņa meita Katja, kas tagad esot Maskavā. Pēc tam, kaut ko parunājis ar pavecu francūzieti, viņa bērnu aukli, un ar jaunu meitu, kas mani aprūpēja, viņš norādīja tām uz mani, izgāja, un kopš tā laika apaļas trīs nedēļas netiku kņazu redzējusi. Viņš dzīvoja savā namā ārkārtīgi vientuļi. Nama lielāko daļu aizņēma kņaziene; arī viņa dažkārt veselām nedēļām neredzēja kņazu. Vēlāk ievēroju, ka pat visi mājinieki maz runā par kņazu, it kā viņš šajā namā nemaz nedzīvotu. Visi viņu cienīja un — varēja manīt — mīļoja, lai gan tanī pašā laikā raudzījās uz viņu kā uz ērmīgu un dīvainu cilvēku. Šķita, arī pats kņazs saprata, ka viņš ir ļoti dīvains, nelīdzinās citiem, un tāpēc centās pēc iespējas retāk rādīties mājiniekiem acīs… Vēlāk man vajadzēs ļoti daudz un sīki jo sīki stāstīt par viņu.

Kādā rītā man uzvilka tīru, smalku veļu, ietērpa melnā vilnas kleitā ar baltām sēru lentēm, uz kurām paraudzījos ar tādu kā skumīgu izbrīnu, sasukāja man matus un no augšējām istabām noveda lejā kņazienes istabās. Kad mani pieveda pie viņas, apstājos kā zemē iemieta: nekad vēl nebiju redzējusi visapkārt tik lielu bagātību un krāšņumu. Taču šis iespaids bija acumirklīgs, un es nobālēju, kad dzirdēju runājam kņazieni, kas lika mani pievest tuvāk. Es jau ģērbdamās domāju, ka man gaidāmas mokas, lai gan dievs vien to zina, kāpēc bija radusies šāda iedoma. Vispār es uzsāku šo jauno dzīvi ar dīvainu neuzticību pret visu apkārtējo. Taču kņaziene bija pret mani ļoti laipna un mani noskūpstīja. Drošāk palūkojos uz viņu. Šī bija tā pati brīnum daiļā dāma, ko ieraudzīju, atgūdama samaņu. Tomēr drebēju no galvas līdz kājām, skūpstīdama viņas roku, un nekādi nespēju sadūšoties, lai atbildētu uz viņas jautājumiem. Kņaziene pavēlēja, lai es apsēstoties viņai blakus uz zema ķeblīša. Šķita — šis sēdeklis jau iepriekš atnests tieši man. Bija redzams, ka kņaziene nevēlējās neko citu kā vien pieķerties man ar visu sirdi, apmīļot mani un pilnīgi aizstāt man māti. Taču es nekādi nespēju saprast, ka šobrīd liktenis man uzsmaida, un es nepratu to izmantot savā labā. Man iedeva brīnišķīgu grāmatu ar bildēm un pavēlēja šķirstīt un skatīties. Pati kņaziene rakstīja vēstuli, retumis nolika spalvu un atkal uzrunāja mani; bet es mulsu, apjuku un nepateicu neko jēdzīgu. Vārdu sakot, kaut gan manas dzīves gaitas bija ļoti neparastas un tajās lielāko tiesu noteikšana bija liktenim, dažādiem, var teikt, pat noslēpumainiem iemesliem un manā dzīvē vispār bija daudz interesanta, neizskaidrojama, pat tāda kā fantastiska, — taču es pati, it kā par spīti visai šai melodramatiskajai situācijai, galu galā izrādījos visparastākais bērns, iebiedēts, gandrīz vai nomākts un pat drusku dumjš. Kņazienei sevišķi nepatika pēdējais apstāklis, un es, liekas, diezgan drīz viņai galīgi apniku, par ko, protams, vainoju vienīgi sevi. Apmēram pēc pulksten diviem sākās vizītes un kņaziene pēkšņi kļuva pret mani uzmanīgāka un laipnāka. Uz viesu taujājumiem par mani viņa atbildēja, ka tas esot ārkārtīgi interesants stāsts, un pēc tam sāka runāt franciski. Kamēr viņa stāstīja, viesi uz mani skatījās, grozīja galvu, izbrīnā iesaucās. Kāds jauns cilvēks blenza uz mani caur lorneti, kāds sasmaržojies sirms večuks gribēja jau mani nomutēt, bet es bālēju, sarku un sēdēju, acis nodūrusi, baidīdamās pakustēties, viscaur drebēdama. Mana sirds smeldza un sāpēja. Domās aizklīdu pagātnē, mūsu bēniņos, atcerējos tēvu, mūsu garos vakarus, kad viņi abi bija nerunīgi, atcerējos māmiņu, un, kolīdz atcerējos māmiņu, acīs saskrēja asaras, kaklā sakāpa kamols — un es ļoti, ļoti vēlējos aizbēgt, pazust, palikt viena … Vēlāk, kad beidzās vizītes, kņazienes seja kļuva daudz dzedrāka. Viņa jau skatījās uz mani drūmāk, runāja strupāk, un mani jo sevišķi biedēja viņas dzēlīgās, melnās acis, kas lāgiem veselu ceturtdaļstundu bija vērstas uz mani, un cieši sakniebtās, plānās lūpas. Vakarā mani uzveda augšā. Aizmigu drudzī, naktī modos, skumu un raudāju par nejaukajiem sapņiem; bet otrā dienā sākās tas pats, kas vakar, mani atkal noveda pie kņazienes. Beidzot viņai pašai laikam apnika klāstīt viesiem par maniem piedzīvojumiem, un viesiem apnika izteikt man līdzjūtību. Turklāt es biju tik parasts bērns, «bez jebkādas naivitātes», kā, atceros, teica pati kņaziene, divatā runādamās ar kādu pusmūža dāmu, kura vaicāja: «Vai patiešām jums nav garlaicīgi ar to bērnu?» Un tad kādā vakarā mani aizveda pavisam, lai vairs nevestu lejā. Tā beidzās mana favorītes loma; man gan bija atļauts iet visur un visās vietās, cik vien man tīk. Un es jau arī nespēju rimties uz vienas vietas savu dziļo, slimīgo skumju dēļ un ļoti, ļoti priecājos, kad beidzot varēju noiet lejā, lielajās istabās. Atceros, man ļoti gribējās runāties ar mājiniekiem; bet es tik ļoti baidījos viņus sadusmot, ka labāk paliku viena. Man visvairāk patika ierauties kaut kur kaktā, kur mani mazāk mana, aizstāties aiz kādas mēbeles un tur pārcilāt atmiņā un pārdomāt visu, kas ar mani noticis. Bet brīnums! Es biju it kā aizmirsusi pašas beigas — to, kas ar mani notika vecāku mājās, un visu to briesmīgo nelaimi. Manu acu priekšā vīdēja tikai ainas, rēgojās fakti. Tiesa, es visu atcerējos — gan nakti, gan vijoli, gan tēti, atminējos, kā devu viņam naudu; bet apjēgt, tikt skaidrībā par visiem šiem notikumiem nez kāpēc nespēju … Tikai sirds man kļuva smagāka un, kad atmiņās tiku līdz brīdim, kad skaitīju lūgsnu pie mirušās māmiņas, pār muguru pēkšņi pārskrēja salti drebuļi; es trīcēju, klusītēm iekliedzos, un pēc tam elpot kļuva tik smagi, tā smeldza krūtis, tik dikti dauzījās sirds, ka bailēs izskrēju no sava kakta. Es gan stāstu nepatiesību, teikdama, ka tiku atstāta viena: mani nemitīgi un centīgi uzraudzīja un mats matā izpildīja visu, ko pavēlējis kņazs, kurš bija licis ļaut man pilnu vaļu, neierobežot ne ar ko, taču ne mirkli neizlaist no acīm. Manīju, ka lāgu lāgiem kāds no mājiniekiem vai kalpotājiem ielūkojās istabā, kurā biju iegājusi, un atkal pazuda, nepateicis man ne vārda. Ļoti brīnījos un mazliet uztraucos par šādu uzmanīšanu. Nevarēju saprast, kādēļ tas tiek darīts. Man visu laiku šķita, ka viņi mani te tur nez kādam nolūkam un vēlāk domā man kaut ko izdarīt. Atceros, ka vienmēr pūlējos aiziet kaut kur tālāk, lai vajadzības gadījumā zinātu, kur paslēpties. Reiz aizklīdu uz parādes kāpnēm. Tās bija viscaur no marmora, platas, paklājiem segtas, izrotātas ar brīnum skaistām vāzēm un ziediem. Uz katra kāpņu laukumiņa klusēdami sēdēja divi gari vīri, ārkārtīgi raibi apģērbti, ar cimdiem rokās un baltām jo baltām kaklasaitēm. Nesapratnē pavēros uz viņiem un nekādi nespēju apjēgt, kādēļ viņi te sēž, klusē, tikai blenž viens uz otru un nekā nedara.

Šādas vientuļas pastaigas man iepatikās aizvien vairāk un vairāk. Turklāt bija arī otrs iemesls, kāpēc muku lejā no augšstāva. Augšā dzīvoja kņaza vecā krustmāte, gandrīz nekur neiziedama un neizbraukdama. Šī vecenīte spilgti iespiedusies man atmiņā. Viņa bija turpat vai vissvarīgākā persona visā namā. Attieksmēs ar viņu visi ievēroja kaut kādu svinīgu kārtību, un arī pašai kņazienei, kuras skatiens bija tik lepns un patvaldniecisks, tieši divas reizes nedēļā noteiktās dienās bija jāiet augšā un personiski jāapmeklē krustmāte. Parasti kņaziene nāca rītos; sākās vēsa saruna, ko bieži pārtrauca svinīga klusēšana, kuras laikā vecenīte vai nu čukstus skaitīja lūgsnas, vai knibinājās ap pātaru krellēm. Vizīte beidzās tikai tad, kad to gribēja pati krustmāte, kura piecēlās, noskūpstīja kņazieni uz lūpām un ar to lika saprast, ka tikšanās beigusies. Agrāk kņazienei vajadzējis katru dienu apmeklēt radinieci, bet vēlāk saskaņā ar vecenītes vēlēšanos ieviests atvieglojums, un kņazienei palicis tikai pienākums pārējās piecās nedēļas dienās katru rītu atsūtīt apkalpotāju, lai tas pajautātu par vecenītes veselību. Vispār sirmā kņaze dzīvoja gandrīz kā klostera cellē. Kņaze esot jaunava, un, kad viņai apritējuši trīsdesmit pieci gadi, viņa aizgājusi uz klosteri, kur nodzīvojusi kādus septiņpadsmit gadus, bet mūķeņu kārtā tomēr neesot iestājusies; kņaze pēc tam klosteri pametusi un atbraukusi uz Maskavu, lai dzīvotu kopā ar māsu, atraitni grāfieni L., kuras veselība gadu no gada kļuvusi vājāka, un lai salīgtu mieru ar otru māsu, kņazi H-sku, ar kuru vairāk nekā divdesmit gadu bijusi naidā. Taču dzirdēju, ka vecenītes nevienu dienu neesot aizvadījušas bez ķildām, tūkstoš reižu gribējušas šķirties, bet nespējušas to izdarīt, jo beidzot pamanījušas, ka ikviena no viņām nepieciešama pārējām divām, lai glābtos no garlaicības un vecuma lēkmēm. Taču, neraugoties uz viņu dzīvītes nepievilcību un vissvinīgāko garlaicību, kas valdījusi viņu Maskavas pils kambaros, visa pilsēta uzskatījusi par pienākumu joprojām ierasties vizītēs pie trim vientuļniecēm. Uz viņām lūkojušies kā uz visu aristokrātisko paražu un nostāstu glabātājām, kā uz dzīvām senās dzimto bajāru kārtas hronikām. Pēc grāfienes nāves par viņas dzīvi palikušas daudzas brīnišķīgas atmiņas, jo viņa bijusi apburosa sieviete. No Pēterburgas atbraukušie vispirms ieradušies vizītē pie viņām. Ko pieņēmuši viņu namā, to pieņēmuši visos citos namos. Bet grāfiene nomirusi, un māsas aizbraukušas katra uz savu pusi; vecākā — kņaze H-ska palikusi Maskavā, mantojusi savu daļu no mirušās bezbērnu grāfienes bagātībām, bet jaunākā, kura ilgus gadus mitusi klosterī, aizbraukusi dzīvot pie radinieka kņaza H-ska uz Pēterburgu. Toties divi kņaza bērni, kņaze Katja un kņazs Aleksandrs, palikuši Maskavā pasērst pie vecmāmiņas, lai viņu izklaidētu un lai viņas dzīve nebūtu tik vientuļa. Kņaziene, kas ar visu sirdi mīlējusi savus bērnus, neuzdrošinājusies iepīkstēties ne vārda, kaut gan bijis jāšķiras no tiem, kamēr beigsies viss paredzētais sēru laiks. Esmu aizmirsusi pastāstīt, ka sēras kņaza namā vēl turpinājās, kad es tur apmetos; taču drīz tām vajadzēja beigties.

Vecā kņaze ģērbās viscaur melnās, vienmēr vienkārša vilnas auduma drānās, valkāja sacietinātas, sīkās krokās iegludinātas baltas apkaklītes un tāpēc izskatījās pēc nespējnieku patversmes iemītnieces. Viņa nekad nelaida laukā no rokām lūgsnu krelles, svinīgi brauca uz dievkalpojumiem, gavēja visās gavēņa dienās, ļāva ierasties pie sevis vizītē visādiem garīdzniekiem un cienījamiem ļaudīm, lasīja garīgu rakstu grāmatas un vispār dzīvoja gluži kā mūķene. Klusums augšā bija briesmīgs; nelaime, ja iečīkstējās durvis: vecenītei bija tik smalka dzirde kā piecpadsmit gadu skuķei, un vecā kņaze sūtīja izpētīt trokšņa vai pat vienkāršas iečīkstēšanās cēloni. Visi runāja čukstus, visi staigāja uz pirkstgaliem, un nelaimīgā francūziete, arī vecenīte, beidzot bija spiesta atteikties no saviem iemīļotajiem apaviem — kurpēm ar papēžiem. Papēži tika padzīti. Divas nedēļas pēc manas ierašanās vecā kņaze atsūtīja pajautāt par mani: kas es tāda esot, no kādas cilmes, kā iekļuvusi kņaza namā un tā tālāk. Viņas ziņkārību tūliņ pat goddevīgi apmierināja. Pēc tam tika atsūtīts otrs ziņnesis pie francūzietes ar jautājumu, kāpēc kņaze mani līdz šim vēl neesot redzējusi. Tūlīt sākās kņada: man sukāja matus, mazgāja seju, rokas, kas jau tāpat bija ļoti tīras, mācīja mani, kā jāpieiet, jāpaklanās, jāskatās priecīgāk un laipnāk, kā jārunā, — vārdu sakot, mani galīgi nomocīja. Tad pie vecās kņazes devās vēstnese no mūsu puses ar priekšlikumu: «Vai nevēlaties redzēt bārenīti?» Sekojusi noraidoša atbilde, vēstnesei pateikts, ka man jāierodas rītdien pēc dievkalpojuma. Lāgā neaizmigu visu nakti, citi vēlāk stāstīja, ka es cauru nakti esot murgojusi, runājusi, ka pieeju pie vecās kņazes, un nez kāpēc lūgusi viņai piedošanu. Beidzot pienāca brīdis, kad mani stādīja priekšā. Ieraudzīju sīku, kalsenu vecenīti milzīgā atzveltnes krēslā. Viņa māja man ar galvu un uzlika brilles, lai labāk mani aplūkotu. Atceros, ka es viņai nepavisam nepatiku. Viņa nospriedusi, ka es esot gauži nesmalka, neprotot ne pakniksēt, ne noskūpstīt roku. Gāja vaļā iztaujāšana, un es tikko spēju atbildēt; bet, kad jautāšana nonāca līdz tētim un māmiņai, sāku raudāt. Vecenītei ļoti nepatika, ka es to ņemu tā pie sirds; tomēr viņa mani mierināja un teica, lai es paļaujoties uz debesu tēvu; pēc tam iejautājās, kad es pēdējo reizi bijusi baznīcā, un, tā kā es ar pūlēm sapratu viņas jautājumu, jo pret manu audzināšanu visi bija izturējušies ļoti nevīžīgi, kņazi pārņēma šausmas. Viņa lika tūlīt ataicināt kņazieni. Sākās apspriede, un tika nolemts, ka mani vedīšot uz baznīcu jau nākamajā svētdienā. Līdz tam kņaze solījās lūgt dievu par mani, bet pavēlēja vest mani projām, jo es — kņaze tā teica — esot atstājusi uz viņu ārkārtīgi nomācošu iespaidu. Nebija ko brīnīties, tā jau tam vajadzēja būt. Taču bija redzams, ka es nepavisam neesmu viņai iepatikusies; tanī pašā dienā kņaze atsūtīja istabeni, lai man pasakot — es pārāk draiskuļojoties un trokšņojot tik dikti, ka skanot visa māja, lai gan es visu to dienu biju nosēdējusi pat nepakustēdamās; skaidrs, ka tā bija tikai vecenītes iedoma. Taču tāds pats pārmetums tika izteikts arī nākamajā dienā. Kā par nelaimi, man todien nokrita zemē un sasitās tase. Francūziete un visas apkalpotājas gluži izmisa, un mani tūliņ pārvietoja uz vistālāko istabu, uz kurieni visi mani aizvadīja briesmīgu baiļu pārņemti.

Es nemaz nezinu, kā vēlāk beidzās visa šī jezga. Tieši tāpēc man patika iet lejā un vienai klaiņāt pa lielajām istabām, jo zināju, ka tur jau nu gan nevienu netraucēšu.

Atceros — reiz sēdēju kādā zālē apakšstāvā. Aizsedzu rokām seju, noliecu galvu un tā nosēdēju — neatminos, cik daudz stundu. Visu laiku domāju, domāju; mans nenobriedušais prāts nespēja izkliedēt lielo grūtsirdību, sirds kļuva arvien smagāka, jutos aizvien nelādzīgāk. Pēkšņi turpat blakus atskanēja klusa balss:

—    Mans nelaimes putniņ, kas tev noticis?

Pacēlu galvu: tas bija kņazs; viņa seja pauda lielu gādību un līdzjūtību; taču es uzlūkoju viņu tik satriekti, tik bēdīgi, ka kņaza platajās, zilajās acīs sariesās asaras.

—    Nelaimīgā bārenīte! — viņš teica, noglaudīdams man galvu.

—    Nē, nē, neesmu bārenīte! Neesmu! — es iesaucos, un no manām krūtīm izlauzās vaids, visas manas jūtas uzvirmoja un saviļņojās. Piecēlos, satvēru kņaza roku, skūpstīju to, asarām slacīdama, un lūdzoši atkārtoju:

—    Nē, nē, neesmu bārenīte! Neesmu!

—    Manu bērniņ, kas tev noticis, mana mīļā, nelaimīgā Ņetočka, kas tev noticis?

—     Kur ir mana māmiņa? Kur mana māmiņa? — iekliedzos, skaļi raudādama, nespēdama vairs slēpt savas bēdas un nespēkā nokrizdama viņa priekšā ceļos. — Kur mana māmiņa? Labiņais, pasaki — kur mana māmiņa?

—    Piedod, manu bērniņ! … Mana nelaimīgā, es tev atgādināju… Ko esmu izdarījis! Nāc, nāc man līdzi, Ņetočka, iesim abi!

Viņš satvēra manu roku un ātri veda sev līdzi. Kņazs bija saviļņots līdz sirds dziļumiem. Beidzot iegājām kādā istabā, ko vēl nebiju redzējusi.

Tā bija svētbilžu istaba. Jau krēsloja. Svētbilžu lampiņu liesmas spoži atmirdzēja svētbilžu zelta apkalumos un dārgakmeņos. No mirdzošajiem rāmjiem blāvi raudzījās svēto vīru sejas. Šeit salīdzinājumā ar citām istabām viss bija tik atšķirīgs, tik noslēpumains un drūms, ka gluži apstulbu un dīvainas bailes iegulās manā sirdī. Turklāt biju ļoti histēriski noskaņota. Kņazs steigšus lika man nomesties ceļos pie dievmātes svētbildes un pats nostājās blakus …

—    Skaiti lūgsnu, bērniņ, skaiti lūgsnu; skaitīsim abi! — viņš skubināja klusi un satraukti.

Taču es nespēju skaitīt lūgsnu; biju gauži pārsteigta, pat nobijusies; prātā iešāvās vārdi, ko tēvs bija sacījis tanī pēdējā naktī pie mirušās māmiņas, un man uznāca nervu lēkme. Saslimu, likos gultā un šajā otrajā sirgšanā gandrīz nomiru; tā tas beidzās.

Kādā rītā manas ausis uztvēra pazīstamu vārdu. Dzirdēju S-ka vārdu. Kāds no mājiniekiem to teica, pienācis pie manas gultas. Es sarāvos; uzvilnīja atmiņas, un es, pūlēdamās atcerēties, ilgodamās un mocīdamās īstos murgos, nogulēju — nemaz vairs nezinu, cik stundu. Pamodos ļoti vēlu; visapkārt tumsa; naktslampiņa nodzisusi, un meitene, kura sēdēja manā istabā, jau aizgājusi. Pēkšņi sadzirdēju tālas mūzikas skaņas. Lāgiem tās apdzisa, lāgiem skanēja arvien dzirdamāk un dzirdamāk, it kā tuvodamās. Neatceros, kādas jūtas mani pārņēma, kāds nodoms pēkšņi radās manā slimajā galvā. Piecēlos no gultas, nesaprotu, kur man radās spēki, aši, aši saģērbos savās sēru drānās un taustīdamās izstreipuļoju no istabas. Nedz nākamajā, nedz pēcnākamajā istabā nevienu nesastapu. Beidzot nonācu gaitenī. Skaņas kļuva aizvien dzirdamākas un dzirdamākas. No gaiteņa vidus veda kāpnes uz apakšstāvu; pa šo ceļu vienmēr biju devusies lejup uz lielajām istabām. Kāpnes spoži apgaismotas; apakšā staigāja ļaudis; ierāvos kaktiņā, lai mani neieraudzītu, un, tikiīdz radās iespēja, nokāpu lejā otrā gaitenī. Mūzika dārdēja no blakus zāles; tur čaloja, sarunājās, it kā būtu sanākuši tūkstošiem ļaužu. Zāles vienas durvis, kas vērās tieši uz gaiteni, aizklātas ar milzīgām, divkāršām koši sārta samta portjerām. Pacēlu pirmo portjeru un nostājos starp abiem aizkariem. Sirds pukstēja tik stipri, ka tikko spēju noturēties kājās. Taču pēc brīža, pārvarējusi satraukumu, sadūšojos pabīdīt mazliet sāņus otras portjeras malu. .. Ak dievs! Milzīgajā, drūmajā zālē, kurā tik ļoti baidījos ieiet, šobrīd mirdzēja tūkstošiem uguņu. Man uzbrāzās, šķiet, vesela jūra gaismas, un acis, pieradušas pie tumsas, pirmajos mirkļos apžilba tik ļoti, ka sāka sāpēt. Smaržīgs gaiss gluži kā tveikains vējš uzdvesa sejai. Milzīgi daudz viesu staigāja šurpu turpu, šķiet, visi ar priecīgām, līksmām sejām. Sievietes tērpušās ļoti greznos, ļoti gaišos apģērbos; visu acīs spulgoja tīksme. Stāvēju kā apburta. Likās — to visu kādreiz kaut kur sapņos esmu redzējusi… Prātā iešāvās tumsa, prātā iešāvās mūsu bēniņi, augstais lodziņš, iela tālu apakšā ar mirguļojošiem lukturiem, pretējā nama logi ar sarkanajiem aizkariem, karietes, kuras sadrūzmējušās pie lieveņa, lepnu zirgu pakavu šķindoņa un sprauslošana, klaigas, troksnis, ēnas logos un tikko sadzirdama, tāla mūzika… «Tad, lūk, kur bijusi šī paradīze!» prātā pavīdēja doma. «Lūk, kur gribēju iet kopā ar nelaimīgo tēti…» Tātad tas nav bijis tikai sapnis … Jā, arī senāk savās ilgās, savos sapņos es visu iztēlojos tāpat. Slimības sakairinātā fantāzija uzliesmoja vēl spožāk, un dīvainas, neizskaidrojamas jūsmas asaras plūda pār maniem vaigiem. Ar skatienu meklēju tēvu. «Viņam jābūt šeit, viņš ir šeit,» es domāju, un sirds pukstēja gaidās… elpa man aizrāvās. Bet mūzika apklusa, atskanēja dunoņa, un visu zāli pāršalca čuksti. Alkatīgi vēros sejās, kas vīdēja manu acu priekšā, pūlējos kādu pazīt. Pēkšņi zāli pārņēma neparasts satraukums. Uz paaugstinājuma ieraudzīju slaidu, kalsenu, vecu vīru. Viņa bālā seja smaidīja, viņš neveikli klanījās un māja ar galvu uz visām pusēm; rokā bija vijole. Iestājās dziļš klusums, it kā visi šie ļaudis būtu aizturējuši elpu. Visas sejas vērstas uz veco vīru, visi gaidīja. Viņš pacēla vijoli un ar lociņu skāra stīgas. Skanēja mūzika, un es pēkšņi jutu, ka man sažņaudzas sirds. Neremdināmās skumjās, bez elpas uzmanīgi klausījos šajās skaņās; kaut kas pazīstams skāra ausis, it kā arī es kaut kur to būtu dzirdējusi; dīvaina priekšnojauta mita šajās skaņās, priekšnojauta par kaut ko briesmīgu, šaušalīgu, kas atsaucās arī manā sirdī. Beidzot vijole sāka dziedāt spēcīgāk, straujāk un griezīgāk plūda skaņas. Sadzirdēju tādas kā izmisīgas vaimanas, žēlabainu raudāšanu, šķiet, kāda lūgums velti skanēja visā šajā pūlī un, izmisumā smelgdams, apklusa. Manai sirdij kaut kas likās aizvien pazīstamāks un pazīstamāks. Taču sirds negribēja ticēt. Sakodu zobus, lai sāpēs neiekunkstētos, ieķēros portjerās, lai nepakristu … Brīžiem aizvēru acis un tūlīt tās atkal atvēru, cerēdama, ka tas ir sapnis, ka pamodīšos briesmīgajā, man zināmajā mirklī, man rēgojās tā pēdējā nakts, dzirdēju tās pašas skaņas. Acis atvērusi, gribēju pārliecināties, kāri lūkojos pūlī — nē, te bija citi cilvēki, citas sejas… Man šķita, ka visi, tāpat kā es, kaut ko gaidīja, visi, tāpat kā es, mocījās un sirds viņiem smeldza; šķita, ka visi gribēja uzkliegt šiem briesmīgajiem vaidiem un vaimanām, lai tie apklustu, neplosītu viņu sirdi, bet vaidi un vaimanas plūda arvien skumīgāk, žēlabaināk, ilgāk. Pēkšņi atskanēja pēdējais šaušalīgais, gari stieptais kliedziens, un es nodrebēju līdz sirds dziļumiem… Nebija šaubu, šis bija tas pats kliedziens, tas pats! Es to pazinu, es to jau biju dzirdējusi, tas tāpat kā toreiz, tanī naktī, iecirtās man sirdī. «Tēvs! Tēvs!» kā zibsnis izjoņoja cauri manai apziņai. «Viņš ir šeit, tas ir viņš, tēvs mani aicina, tā ir viņa vijole!» Šķiet, naidu izdvesa viss šis pūlis, un apdullinoši aplausi satricināja zāli. Izmisīgs, griezīgs raudu kliedziens izlauzās no manām krūtīm. Ilgāk nespēju paciest, atgrūdu portjeras malu un metos zālē.

— Tēti, tēti! Tas esi tu! Kur tu esi? — es kliedzu gandrīz bez atmaņas.

Nezinu, kā aizskrēju līdz garajam, vecajam vīram; ļaudis pavirzījās sāņus, pašķīrās. Drāzos pie vijolnieka, sāpīgi kliegdama; domāju, ka apkampju savu tēvu… Pēkšņi sajutu, ka mani satver garas, kaulainas rokas un paceļ augšā. Melnas acis vērās manī un, šķiet, gribēja sadedzināt ar savām liesmām. Raudzījos uz veco vīru. «Nē! Tas nav mans tēvs; tas ir viņa slepkava!» prātā pazibēja doma. Mani pārņēma izmisīgas dusmas, pēkšņi man šķita, ka virs galvas skan svešā skaļie smiekli, ka šie smiekli atbalsojas zālē ar vienprātīgu, vispārēju kliedzienu; es paģību.

V

Tas bija otrais un pēdējais manas slimības periods.

Atkal atvērusi acis, ieraudzīju, ka pār mani pārliekusies bērna sejiņa, tā bija meitene, tikpat veca kā es, un mana pirmā vēlēšanās bija — sniegt tai pretim rokas. Jau pirmoreiz palūkojoties uz viņu, manu dvēseli ieskāva it kā laime, it kā brīnišķīga nojausma. Iedomājieties ideāli skaistu sejiņu, pārsteidzošu, spilgtu daiļumu, kuru ieraugot cilvēks pēkšņi apstājas kā bultas trāpīts, saldkairā mulsumā, jūsmā nodrebēdams, un jūtas pateicīgs, ka šāda būtne pasaulē vispār ir, ka šo būtni skāris skatiens, ka tā pienākusi līdzās. Tā bija kņaza meita Katja, nule atgriezusies no Maskavas. Viņa pasmaidīja, redzēdama, ka manas rokas tiecas viņai pretim, un mani daudz cietušie nervi iesmeldzās saldkairā jūsmā.

Kņaze paaicināja savu tēvu, kas stāvēja pāris soļu nostāk un tobrīd runājās ar ārstu.

— Paldies dievam! Paldies dievam! — kņazs teica, saņemdams manu roku, un viņa seju apstaroja neliekuļota sirsnība. — Priecājos, priecājos, ļoti priecājos, — viņš teica aši, aši, kā jau allaž bija paradis runāt. — Bet šī ir Katja, mana meitiņa, iepazīstieties, tagad tev būs draudzene. Atspirgsti drīzāk, Ņetočka. Ak tu, kā tu mani nobiedēji …

Atveseļošanās norisa ļoti strauji. Pēc dažām dienām jau varēju staigāt. Katja katru ritu pienāca pie manas gultas, vienmēr ar smiekliem, ar smaidu, kas nekad neapdzisa viņas sejā. Viņas ierašanos gaidīju kā laimi; ļoti, ļoti gribējās viņu noskūpstīt! Taču draiskulīgā meitene nāca pie manis tikai uz brīdi; mierīgi nosēdēt viņa nespēja. Mūžīgi kustēties, skriet, lēkāt, klaigāt un soļus rībināt pa visu māju — tāda bija viņas pastāvīgā nepieciešamība. Tāpēc viņa, jau pirmo reizi tiekoties, man pateica, ka viņai esot briesmīgi garlaicīgi sēdēt pie manis un ka tāpēc viņa nākšot ļoti reti un arī tikai tāpēc, ka viņai manis žēl, — nevarot jau neko darīt, esot jāatnāk; bet, kad es izveseļošoties, tad mums abām klāšoties labāk. Katru rītu viņa vispirms man vaicāja:

—    Vai esi izveseļojusies?

Bet, tā kā es arvien vēl biju vājiņa, bāla un smaids nedroši ieplaiksnījās manā skumīgajā sejā, kņaze tūlīt sarauca uzacis, pagrozīja galvu un īgni piecirta kāju pie grīdas.

—    Vakar taču tev sacīju, lai šodien tu būtu spirgtāka! Ko, tev droši vien nedod lāgā ēst?

—    Jā, maz dod, — es kautrīgi atbildēju, jo jau baidījos no viņas. Man ļoti, ļoti gribējās viņai iespējami vairāk patikt, tāpēc bažījos par katru savu vārdu, katru kustību. Katjas ierašanās mani aizvien vairāk un vairāk sajūsmināja. Nenolaidu no viņas acu un, kad viņa aizgāja, joprojām kā apburta lūkojos uz to pusi, kur viņa bija stāvējusi. Kņaze man sāka rādīties sapņos. Bet nomodā, kad viņa nebija pie manis, safantazēju veselas sarunas ar viņu, biju viņas draudzene, aušojos, palaidņojos, raudāju kopā ar viņu, ja mūs parāja, — vārdu sakot, ilgojos pēc viņas kā iemīlējusies. Man briesmīgi gribējās izveseļoties un drīzāk kļūt apaļākai, kā kņaze man bija teikusi.

Kad Katja, kā jau vienmēr, no rīta ieskrēja pie manis un tūlīt uzsauca: «Vai neesi vēl izveseļojusies? Atkal tikpat tieviņa!» — es nobijos, gluži kā vainīga juzdamās. Bet visvairāk Katja brīnījās, ka nespēju uzbaroties jau vienā dienā; beidzot viņa par to sāka patiešām dusmoties.

—    Vai gribi, lai šodien tev atnesu pīrāgu? — viņa man reiz teica. — Ed, drīz kļūsi apaļāka.

—           Atnes! — teicu jūsmodama, ka redzēšu viņu vēlreiz.

Apjautājusies par manu veselību, kņaze parasti apsēdās pretim uz kāda krēsla un neatlaidīgi lūkojās manī ar savām melnajām acīm. Sākumā, kamēr Katja iepazinās ar mani, viņa ik brīdi pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām ar gauži naivu izbrīnu. Taču saruna mums nevedās. Kautrējos no Katjas un baidījos no viņas krasajiem izlēcieniem, lai gan trakoti gribējās papļāpāt ar viņu.

—           Kāpēc tu nesaki ne vārda? — Katja ierunājās, mazu laiciņu klusējusi.

—           Ko dara tavs tētis? — vaicāju, priecādamās, ka ir frāze, ar kuru ik reizi var sākt sarunu.

—           Neko. Tētim klājas labi. Es šorīt izdzēru divas tasītes tējas, nevis vienu vien. Bet cik tu?

—     Vienu.

Atkal klusējām.

—     Šorīt Falstafs grasījās man iekost.

—     Vai tas ir suns?

—     Jā, suns. Vai neesi redzējusi?

—     Esmu gan.

—     Bet kāpēc tad tu jautāji?

Nezināju, ko atbildēt, tāpēc kņaze atkal paskatījās manī ar izbrīnu.

—    Vai tu priecājies, kad es ar tevi runāju?

—    Jā, ļoti priecājos; atnāc biežāk.

—           Taisni tā man sacīja, ka tu priecāšoties, ja es biežāk nākšot pie tevis, bet tu celies drīzāk no gultas; es tev šodien atnesīšu pīrāgu… Bet kāpēc tu vienmēr klusē?

—     Tāpat vien.

— Tu droši vien visu laiku domā, vai ne?

—     Jā, daudz domāju.

—           Bet man pārmet, ka es runājot daudz un domājot maz. Vai tad runāšana ir kas slikts?

—    Nē. Es priecājos, kad tu runā.

—           Hm, pajautāšu madame Leotarai, viņa visu zina. Bet par ko tu domā?

—     Domāju par tevi, — atbildēju, īsu brīdi klusējusi.

—    Tev patīk domāt par mani?

—     Jā.

—    Tatad tu mani mīli?

—    Jā.

—    Bet es tevi vēl nemīlu. Tu esi tik kalsna! Tūlīt atnesīšu tev pīrāgu. Sveiki!

Kņaze, noskūpstījusi mani, tik tikko pieskardamās ar lūpām, izskrēja no istabas.

Pēc pusdienām man tiešām bija pīrāgs. Kņaze ieskrēja kā neprātīga, priekā skaļi smiedamās, ka tomēr atnesusi man ēdienu, kuru man liedza.

—    Ed labi daudz, ēd dūšīgi, tas ir mans pīrāga gabals, es pati neēdu. Bet tagad sveiki! — Viņa aizdrāzās kā vējš.

Kādu citu reizi viņa pēkšņi iespurdza pie manis — arī neparastā laikā, pēc pusdienām; viņas melnās cirtas bija gluži kā viesuļa izpluinītas, vaidziņi kvēloja purpura sārtumā, acis spulgoja; tātad viņa jau bija skraidījusi un lēkājusi stundu vai divas.

—    Vai proti volānu spēlēt? — kņaze aši, aši iesaucās aizelsusies, kaut kur steigdamās.

—    Nē, — es atbildēju, un man bija briesmīgi žēl, ka nevaru sacīt: jā!

—    Esi gan tu! Bet, kad izveseļosies, es iemācīšu. Tikai tāpēc atskrēju. Tagad spēlēju ar madame Leotaru. Sveiki! Mani gaida.

Beidzot pavisam piecēlos no gultas, lai gan arvien vēl biju vārga un nespēcīga. Vispirms nolēmu turpmāk vairs nešķirties no Katjas. Kaut kas neatturami vilka mani pie viņas. Nekad man nelikās, ka esmu gana lūkojusies uz viņu, un Katja par to brīnījās. Mana tiekšanās uz viņu bija tik spēcīga, manas jaunās jūtas auga tik kvēli, ka viņa gribot negribot to pamanīja, un Katjai sākumā mana izturēšanās šķita ārkārtīgi dīvaina. Atceros, ka reiz rotaļāšanās laikā nespēju nociesties, kritu Katjai ap kaklu un sāku viņu skūpstīt. Katja atraisījās no šiem skāvieniem, satvēra manas rokas un, uzacis saraukusi, it kā es viņai būtu nodarījusi kādu pārestību, vaicāja:

—    Ko tu dari? Kāpēc tu mani skūpsti?

Apmulsu, šķiet, vainīga juzdamās, sarāvos, Katjas pēkšņo jautājumu dzirdēdama, un neatbildēju ne vārda. Kņaze paraustīja pleciņus par zīmi, ka šis pārpratums nav noskaidrots (plecu paraustīšana viņai bija kļuvusi par paradumu), ārkārtīgi nopietni saknieba apaļās lūpiņas, pārtrauca rotaļāšanos un apsēdās kaktā uz dīvāna, no turienes lūkodamās manī ļoti ilgi un kaut ko pārdomādama, it kā risinātu kādu jaunu jautājumu, kas pēkšņi iešāvies prātā. Ari šāda rīcība bija kļuvusi viņai par paradumu visos pagrūtākos gadījumos. Savukārt arī es ļoti ilgi nespēju pierast pie šīm krasajām, negaidītajām viņas rakstura izpausmēm.

Sākumā vainoju sevi un domāju, ka patiešām esmu ļoti, ļoti dīvaina. Bet, kaut gan tas tā arī bija, tomēr mocījos nesaprašanā: kāpēc es uzreiz nespēju sadraudzēties ar Katju un iepatikties viņai uz visu mūžu. Šīs neveiksmes mani sāpīgi aizvainoja, un man gandrīz bira asaras pēc katra pārsteidzīga Katjas vārda, pēc katra viņas neticīga skatiena. Taču manas bēdas auga augumā ik brīdi, jo attiecībās ar Katju itin viss risinājās ļoti ātri. Pēc dažām dienām manīju, ka viņa nepavisam mani vairs nemīl un sāk pat just pret mani riebumu. Šajā meitenē viss notika strauji, skarbi, dažs labs būtu sacījis — rupji, ja šajos zibenīgajos tiešā, naivi vaļsirdīgā rakstura pavērsienos nebūtu patiesas, cildenas grācijas. Vispirms viņai radās par mani šaubas, pēc tam pat nicināšana, šķiet, sākumā tāpēc, ka es nepratu itin nevienu rotaļu. Kņazei patika draiskuļoties, skraidīt, viņa bija veikla, spēcīga, kustīga kā ūdenszāle; bet man piemita gluži pretējas īpašības. Pēc slimošanas biju vēl gurda, klusa, domīga; rotaļāšanās mani neiepriecināja; vārdu sakot, manī nebija nekā tāda, kas varētu Katjai patikt. Turklāt nespēju paciest, ka citi kaut kādu iemeslu dēļ ar mani neapmierināti: tūlīt kļuvu sērīga, zaudēju dūšu tik ļoti, ka vairs nepietika spēka izlabot kļūdu un savā labā pavērst nevēlamo iespaidu, kāds bija radies par mani, — vārdu sakot, neglābjami gāju bojā. Katja to nekādi nespēja saprast. Sākumā viņa pat baidījās no manis, vēroja mani ar savu ierasto izbrīnu, pēc tam kad dažkārt veselu stundu bija nesekmīgi nopūlējusies, rādīdama man, kā spēlē volānu. Bet, tā kā es uzreiz kļuvu tik skumīga, ka ik brīdi varēju apraudāties, tad viņa, klusībā pabrīnījusies par mani un netikusi gudra nedz no manis, nedz no savas prātošanas, beidzot lika mani pavisam mierā un rotaļājās viena, mani vairs neaicinādama, pat nerunādama ar mani caurām dienām ne vārda. Tas mani tik ļoti pārsteidza, ka vienīgi ar lielu piepūli spēju paciest viņas nevērību. Jaunā vientulība man kļuva gandrīz vai sāpīgāka par iepriekšējo, es atkal sāku skumt, grimt pārdomās, un drūmas noskaņas atkal māca manu sirdi.

Madame Leotara, kas mūs uzraudzīja, beidzot bija pamanījusi šo pārmaiņu mūsu attiecībās. Tā kā viņai acīs dūros vispirms es un man uzspiestā vientulība viņu pārsteidza, madame griezās tieši pie kņazes, pārmezdama, ka kņaze nemākot saprasties ar mani. Kņaze sarauca uzacis, paraustīja plecus un teica, ka viņai neesot ar mani nekā, ko darīt, ka es neprotot rotaļāties, ka es visu laiku tikai domājot un ka labāk viņa pagaidīšot brāli Sašu, kamēr tas atbraukšot no Maskavas, un tad viņiem abiem būšot daudz jautrāk.

Taču madame Leotara neapmierinājās ar šādu atbildi un aizrādīja kņazei, ka viņa atstājot mani vienu, lai gan es vēl esot vārga un nevarot būt tikpat jautra un mundra kā Katja — un tas esot pat labāk, jo Katja pārāk draiskuļojoties, darot gan šo, gan to un aizvakar viņu gandrīz saplosījis buldogs, — vārdu sakot, madame Leotara Katju bargi sarāja un sūtīja pie manis, pavēlēdama tūliņ pat salīgt mieru.

Katja uzklausīja madame Leotaru ļoti uzmanīgi, it kā tiešām būtu atskārtusi ko jaunu un taisnīgu viņas aizrādījumos. Nometusi stīpu, ko Katja dzenāja pa zāli, viņa pienāca pie manis un, nopietni palūkojusies uz mani, ar izbrīnu vaicāja:

—    Vai tad jūs gribat rotaļāties?

—    Nē, — es atbildēju, nobijusies par sevi un par Katju jau tad, kad viņu rāja madame Leotara.

—    Ko tad jūs gribat?

—    Es pasēdēšu; man ir grūti skraidīt; bet jūs, Katja, nedusmojieties uz mani, jo es jūs ļoti mīlu.

—    Tad es rotaļāšos viena, — nošķirot katru vārdu, Katja klusi atbildēja, it kā būtu ar izbrīnu pamanījusi, ka nemaz nav vainīga. — Nu tad sveiki, es nedusmošos uz jums.

—    Ardievu, — es atbildēju, mazliet pieceldamās un sniegdama viņai roku.

—     Varbūt vēlaties saskūpstīties? — viņa vaicāja, mirkli padomājusi, laikam atcerēdamās mūsu pirmītējo nesaprašanos un vēlēdamās darīt man cik vien iespējams vairāk patīkama, lai drīzāk un miermīlīgāk tiktu no manis vaļā.

—    Kā jūs pati gribat, — atbildēju ar biklām cerībām.

Viņa pienāca un ārkārtīgi nopietni, nepasmaidīdama

mani noskūpstīja. Tādējādi izdarījusi visu, ko no viņas

prasīja, pat izdarījusi vairāk, nekā bija prasīts, lai sagādātu lielu prieku nelaimīgai meitenei, pie kuras viņu sūtīja, kņaze aizskrēja apmierināta un līksma, un drīz visās istabās atkal skanēja viņas smiekli un klaigas tik ilgi, kamēr nogurusi, gluži bez elpas viņa atkrita uz dīvāna atpūsties un atgūt spēkus. Visu vakaru viņa uzmeta man pa aizdomīgam mirklim: droši vien es viņai likos ļoti ērmota un dīvaina. Varēju manīt, ka kņaze grib uzsākt sarunu ar mani, pati sev rast skaidrību par kaut ko nesaprotamu, kas radies sakarā ar mani; bet šoreiz — nezinu, kāpēc, — viņa to neizdarīja. Parasti no rīta sākās Katjas mācību stundas. Madame Leotara viņai mācīja franču valodu. Visa mācīšanās gan aprobežojās ar gramatikas atkārtošanu un Lafontēna lasīšanu. Kņazei nemācīja sevišķi daudz, jo tikai ar lielām pūlēm bija dabūta viņas piekrišana nosēdēt pie grāmatām divas stundas dienā. Šādai norunai viņa beidzot bija piekritusi, paklausot tēva lūgumam un mātes pavēlei, un norunu pildīja ļoti apzinīgi, tāpēc ka pati bija cieši apsolījusies to ievērot. Kņaze bija ļoti apdāvināta; viņa visu ātri saprata. Bet ari šai ziņā viņai piemita mazas dīvainības: ja viņa kaut ko nesaprata, tūlīt pati sāka prātot par to un neparko negāja pēc paskaidrojumiem — kņaze, šķiet, kaunējās no tā. Man stāstīja, ka dažreiz viņa augas dienas mocījusies ap kādu jautājumu, ko nav varējusi atrisināt, dusmojusies, ka nespēj pati to pievārēt bez citu palīdzības, un tikai ārkārtējos gadījumos, jau pavisam zaudējusi spēkus, gājusi pie madame Leotaras un lūgusi, lai tā palīdzot atrisināt jautājumu, kas viņai nav pa spēkam. Tas pats bija vērojams ikvienā kņazes solī. Viņa daudz domāja, lai gan pēc pirmā acu uzmetiena tas nemaz tā nelikās. Taču reizē ar to viņa bija savam vecumam pārāk naiva: dažreiz viņa jautāja kaut ko pavisam muļķīgu; bet citreiz kņazes atbildēs vīdēja tālredzība un viltība.

Tā kā arī es beidzot varēju sākt kaut ko mācīties, tad madame Leotara, pārbaudījusi manas zināšanas un atzinusi, ka es lasot ļoti labi, rakstot ļoti slikti, nosprieda, ka tūliņ pat un ārkārtīgi nepieciešami man vajagot mācīt franču valodu.

Es neiebildu un kādā rītā kopā ar Katju apsēdos pie mācību galda. Taču tieši tanī reizē Katja, kā par spīti, bija ārkārtīgi trula, bezgala izklaidīga, un madame Leotara savu audzēkni nemaz vairs nepazina. Bet es gandrīz vienā reizē iemācījos visu franču valodas ābeci, ar savu centību vēlēdamās cik vien spēdama izdabāt madame Leotarai. Stundas beigās madame Leotara pavisam sadusmojās uz Katju.

—    Skatieties uz viņu, — madame Leotara sacīja, rādīdama uz mani, — slims bērns, mācās pirmo reizi un paveikusi desmitkārt vairāk nekā jūs. Vai jums nav kauns par to?

—   Viņa zina vairāk nekā es? — izbrīnā vaicāja Katja. — Bet viņa taču vēl mācās ābeci!

—    Cik mācību stundās jūs apguvāt ābeci?

—    Trijās stundās.

—    Bet viņa vienā stundā. Tātad viņa trīsreiz ātrāk visu saprot un aši vien aizsteigsies jums garām. Tā taču ir?

Katja mazliet padomāja un pēkšņi piesarka kā uguns liesmiņa, pārliecinājusies, ka madame Leotaras aizrādījums pareizs. Nosarkt, ielīst vai zemē no kauna — tāda bija viņas pirmā atsaukšanās gandrīz uz ikvienu neveiksmi — vai nu aiz dusmām, vai aiz lepnuma, kad viņu pieķēra kādā nerātnībā, vārdu sakot, gandrīz visos gadījumos. Šoreiz asaras gandrīz jau sariesās kņazes acīs, bet viņa savaldījās, klusēja un tikai palūkojās uz mani tā, it kā tīkotu mani sadedzināt ar savu skatienu. Tūlīt nopratu, kur te tā vaina. Nabadzīte bija neiedomājami lepna un patmīlīga. Kad nācām atpakaļ no madame Leotaras, bildu dažus vārdus, lai drīzāk izkliedētu kņazes piktumu un rādītu, ka nepavisam neesmu vainojama par francūzietes vārdiem, taču Katja klusēja, it kā mani nemaz nedzirdētu.

Pēc laba laiciņa viņa ienāca istabā, kur es sēdēju pie grāmatas, nemitīgi lauzīdama galvu par Katju, gauži pārsteigta un nobijusies, ka viņa atkal nevēlas ar mani runāt. Katja caur pieri pablenza uz mani, kā parasti apsēdās uz dīvāna un veselu pusstundu nenolaida no manis acis. Beidzot neizturēju un jautājoši palūkojos uz viņu.

—    Vai jūs protat dejot? — Katja vaicāja.

—    Nē, neprotu.

—    Bet es protu.

Klusums.

—    Vai klavieres spēlējat?

—    Arī neprotu.

—    Bet es protu spēlēt. To iemācīties ir ļoti grūti.

Es neko neatbildēju.

—    Madame Leotara saka — jūs esot gudrāka nekā es.

—    Madame Leotara sadusmojās uz jums, — es atteicu.

—    Vai mans tētis arī dusmosies?

—    Nezinu, — es atbildēju.

Atkal klusums; kņaze nepacietīgi dauzīja mazo kājiņu pret grīdu.

—    Tātad jūs zobosieties par mani, tāpēc ka saprotat labāk nekā es? — kņaze uzprasīja, beidzot vairs nespēdama apvaldīt dusmas.

—    Nē taču, nē! — es iekliedzos un pielēcu kājās, lai skrietu pie kņazes un viņu apskautu.

—    Kņaze, kā jums nav kauna tā domāt un jautāt? — pēkšņi atskanēja madame Leotaras balss; viņa jau labu brīdi bija mūs vērojusi un dzirdējusi mūsu sarunu. — Kaunieties! Jūs sākat apskaust nabaga bērnu un lielīties, ka protat dejot un spēlēt klavieres. Kauns; es visu izstāstīšu kņazam.

Kņazes vaigi iekvēlojās kā ugunsgrēka blāzma.

—    Tās ir sliktas jūtas. Jūs viņu aizvainojāt ar saviem jautājumiem. Viņas vecāki bija trūcīgi un nespēja algot skolotājus; viņa mācījusies pati, viņai krietna, laba sirds. Jums vajadzētu viņu mīļot, bet jūs gribat ķildoties ar viņu. Kaunieties, kaunieties! Viņa taču bārenīte. Viņai neviena nav. Tā tikai vēl trūka, lai jūs viņas priekšā lielītos, ka jūs esat kņaze, bet viņa nav. Es jūs atstāšu vienu. Padomājiet, ko jums sacīju, labojieties!

Kņaze domāja tieši divas dienas. Divas dienas nebija dzirdami viņas smiekli un klaigas. Naktī pamodusies, dzirdēju, ka viņa arī miegā turpina spriedelēt ar madame Leotaru. Kņaze šajās divās dienās mazliet pat novājēja, un gaišajā sejiņā sārtums nebija vairs tik spožs. Beidzot, trešajā dienā, mēs abas sastapāmies apakšā lielajās istabās. Kņaze nāca no mātes, bet, ieraudzījusi mani, apstājās un apsēdās turpat man iepretim. Nobijusies gaidīju, kas būs tālāk, man drebēja rokas un kājas.

—    Ņetočka, kāpēc mani jūsu dēļ rāja? — viņa beidzot vaicāja.

—    Ne jau manis dēļ, Katja, — es atbildēju, steigdamās taisnoties.

—    Bet madame Leotara saka — es jūs esot aizvainojusi.

—    Nē, Katja, nē, jūs neesat mani aizvainojusi.

Kņaze paraustīja plecus, un tā bija zīme, ka viņa brīnās.

—           Bet kāpēc tad jūs visu laiku raudat? — viņa jautāja, īsu brīdi klusējusi.

—           Es neraudāšu, ja jums tas nepatīk, — atbildēju, asaras rīdama.

Kņaze atkal paraustīja plecus.

—    Vai jūs arī agrāk vienmēr raudājāt?

Es neatbildēju.

—           Kādēļ jūs dzīvojat pie mums? — kņaze, brītiņu klusējusi, pēkšņi vaicāja.

Izbrīnā palūkojos uz viņu, un man kaut kas it kā iedzēla sirdī.

—           Tāpēc, ka esmu bārenīte, — beidzot sadūšojusies atbildēju.

—    Vai jums bija tētis un māmiņa?

—     Bija.

—    Un vai viņi jūs mīlēja?

—    Nē… mīlēja gan, — tik tikko spēju atbildēt.

—    Vai viņi bija nabadzīgi?

—    Jā.

—    Ļoti nabadzīgi?

—    Jā.

—    Viņi jums neko nemācīja?

—    Mācīja lasīt.

— Vai jums bija rotaļlietas?

—    Nebija.

—    Kūkas bija?

—    Nebija.

—    Cik istabu jums bija?

—    Viena.

—    Viena istaba?

—    Viena.

—    Vai apkalpotāji bija?

—    Nē, apkalpotāju nebija.

—    Bet kas tad jūs apkalpoja?

—    Pati gāju uz bodi pirkt.

Kņazes jautājumi man arvien vairāk un vairāk sāpināja sirdi. Gan atmiņas, gan mana vientulība, gan kņazes izbrīns — tas viss pārsteidza, aizvainoja manu asiņojošo sirdi. Uztraukumā trīcēju no galvas līdz kājām, un asaras mani smacēja.

—    Jūs tātad priecājaties, ka dzīvojat pie mums?

Es klusēju.

—    Vai jums bija laba kleitiņa?

—    Nē.

—    Slikta?

—    Jā.

—    Es redzēju jūsu kleitiņu, man to parādīja.

—           Kāpēc tad jūs man vēl vaicājat? — es teicu, viscaur nodrebēdama no kaut kādas jaunas, man nezināmas sajūtas, un piecēlos. — Kāpēc tad jūs man vēl vaicājat?— es turpināju, lielā sašutumā piesarkdama. — Kāpēc par mani ņirgājaties?

Kņaze pietvīka un arī piecēlās, taču uzreiz apvaldīja satraukumu.

—           Nē … es neņirgājos, — viņa atbildēja. — Es tikai gribēju zināt, vai tiesa, ka jūsu tētis un māmiņa bija nabadzīgi.

—           Kāpēc jūs man vaicājat par tēti un māmiņu? — es teicu, sirdssāpēs sākdama raudāt. — Kāpēc jūs man par viņiem tā vaicājat? Katja, ko viņi jums nodarījuši?

Katja stāvēja apjukusi un nezināja, ko atbildēt. Tobrīd ienāca kņazs.

—           Ņetočka, kas tev noticis? — viņš prasīja, palūkojies uz mani un ieraudzījis mani raudam. — Kas tev noticis? — viņš turpināja, palūkojies uz Katju, kura bija sarkana kā uguns. — Par ko jūs runājāt? Kāpēc saķildojāties? Ņetočka, kāpēc jūs sastrīdējāties?

Taču es nespēju atbildēt. Satvēru kņaza roku un, asarām ritot, skūpstīju.

—     Katja, nemelo! Kas te noticis?

Katja melot neprata.

—           Teicu, ka esmu redzējusi, cik slikta kleita viņai bija, kad viņa vēl dzīvoja kopā ar savu tēti un māmiņu.

—    Kas tev to rādīja? Kas ir uzdrošinājies rādīt?

—    Es pati redzēju, — Katja strupi atbildēja.

—           Labi, labi! Tu citus nenodosi, es tevi pazīstu. Bet kas tālāk?

—           Viņa sāka raudāt un sacīja: kāpēc es ņirgājoties par viņas tēti un par viņas māmiņu.

—    Tātad tu zobojies par viņiem?

Lai gan Katja neņirgājās, skaidrs, ka viņai bija šāds nodoms, ja jau es tūlīt no pirmās reizes tā to sapratu. * Katja neatbildēja ne vārda: tātad arī viņa piekrita, ka nogrēkojusies.

—    Tūlīt pieej pie viņas un lūdz piedošanu, — kņazs teica, rādīdams uz mani.

Kņaze stāvēja gluži bāla, bet nepakustējās ne soli.

—    Es gaidu! — kņazs sacīja.

—    Negribu, — Katja beidzot paklusām, bet ļoti noteikti atbildēja.

—     Katja!

—    Negribu, negribu! — viņa pēkšņi iekliedzās zvīļojošām acīm un sāka dauzīt kājas. — Negribu, tēt, lūgt piedošanu. Es viņu nemīlu. Nedzīvošu kopā ar viņu … Neesmu vainīga, ka viņa cauru dienu raud. Negribu, negribu!

—    Nāc man līdzi! — kņazs teica, satvēra Katju aiz rokas un veda viņu uz savu kabinetu. — Ņetočka, ej augšā!

Gribēju skriet pie kņaza, gribēju lūgt viņu Katjas labā, bet kņazs skarbi atkārtoja pavēli, un es gāju augšā, bailēs stingdama, it kā tūlīt man būtu jāmirst. Iegājusi mūsu istabā, nokritu uz dīvāna un aizsedzu ar rokām seju. Skaitīju minūtes, nepacietīgi gaidīju Katju, gribēju krist viņai pie kājām. Beidzot viņa atnāca, neteica man ne vārda, pagāja garām un apsēdās kaktā. Katjas acis bija sasarkušas, vaigi no raudāšanas uztūkuši. Visa mana apņēmība izzuda. Skatījos uz viņu nobijusies un bailēs nespēju ne pakustēties.

Bargi jo bargi sevi tiesāju, visiem spēkiem centos sev pierādīt, ka vienīgi es esmu vainīga. Tūkstošreiz grasījos pieiet pie Katjas un tūkstošreiz apstājos, nezinādama, kā viņa izturēsies pret mani. Tā pagāja viena diena, otra diena. Nākamās dienas vakarā Katja kļuva jautrāka un jau sāka dzenāt stīpu pa istabām, bet drīz šo izpriecu pameta un viena pati apsēdās kaktā. Pirms gulētiešanas viņa pēkšņi pagriezās pret mani, pat panācās divus soļus uz manu pusi, lūpiņas jau pavērās, lai man ko teiktu, bet tad viņa aprāvās, griezās atpakaļ un apgulās gultā. Pēc tās dienas aizritēja vēl viena diena, madame Leotara sāka brīnīties un beidzot prašņāt Katju: kas viņai noticis? Vai neesot saslimusi, ka pēkšņi kļuvusi tik klusa. Katja kaut ko atbildēja, uz brīdi pievērsās volāna spēlei, bet, tiklīdz madame Leotara pagriezās sāņus, — pietvīka un sāka raudāt. Katja izskrēja no istabas, lai es viņu neredzētu. Beidzot viss noskaidrojās: tieši trīs dienas pēc mūsu sastrldēšanās viņa pēc pusdienām pēkšņi ienāca manā istabā un bikli man tuvojās.

—    Tētis pavēlēja, lai es jums lūdzot piedošanu, — viņa aši teica, — vai jūs man piedosiet?

Strauji satvēru Katjas rokas un, satraukumā nespēdama atvilkt elpu, izdvesu:

—     Jā! Jā!

—    Tētis pavēlēja saskūpstīties ar jums, — vai jūs mani noskūpstīsiet?

Neatbildēju un sāku skūpstīt viņas rokas, slacīdama tās ar asarām. Paraudzījusies uz Katju, redzēju, ka viņu pārņēmušas neparastas jūtas. Lūpiņas trīcēja, zods brīžiem iedrebējās, acis kļuva valgas, taču viņa tūlīt pārvarēja satraukumu un uz mirkli smaidā savilka lūpas.

—    Iešu sacīšu tētim, ka esmu jūs noskūpstījusi un lūgusi piedošanu, — viņa klusītēm teica, it kā runādama pati ar sevi. — Jau trīs dienas neesmu viņu redzējusi; tētis neatļāva iet pie viņa, iekām nebūšot atvainojusies,— kņaze, brīdi klusējusi, piebilda.

To pateikusi, Katja nedroši un domīgi nogāja lejā, it kā vēl nezinātu, kā tēvs izturēsies pret viņu.

Bet pēc stundas augšā jau skanēja klaigas, smiekli, soļu dipoņa, Falstafs rēja, kaut kas apgāzās un saplīsa, vairākas grāmatas nolidoja uz grīdas, stīpa dūca un lēkāja pa visām istabām, — vārdu sakot, uzzināju, ka kņaze salīgusi mieru ar tēvu, un mana sirds priekā nodrebēja.

Tomēr pie manis Katja nepienāca un, kā redzams, izvairījās runāties ar mani. Taču man bija tas gods pamodināt viņā lielu jo lielu ziņkāri. Kņaze biežāk un biežāk sēdās man iepretim, lai ērtāk mani aplūkotu. Viņa novēroja mani arvien naivāk; vārdu sakot, izlutinātā, patvarīgā meitene, kuru mājās visi loloja un lutināja kā nez kādu dārgumu, nespēja saprast, kāpēc es jau vairākas reizes esmu gadījusies viņai ceļā, ja viņa nepavisam nav vēlējusies mani sastapt. Taču Katjai bija brīnišķīga, laba sirds un viņa allaž tīri instinktīvi prata izraudzīties sev krietnas gaitas. Visvairāk viņu ietekmēja tēvs, kuru kņaze dievināja. Māte meitu neprātīgi mīlēja, taču izturējās pret viņu briesmīgi stingri, un Katja no mātes bija mantojusi stūrgalvību, lepnu un nelokāmu raksturu, bet pacieta visus mātes untumus, kas brīžiem robežoja pat ar garīgu tirāniju. Kņazienei bija dīvaini priekšstati par audzināsanu, un Katjas audzināšanā ērmīga, nejēdzīga lutināšana kontrastēja ar nepielūdzamu skarbumu. Kas vakar tika atļauts, to pēkšņi bez jebkāda iemesla šodien aizliedza, un bērnā tika aizvainotas taisnīguma jūtas … Bet gadījās vēl kaut kas … Tikai piebildīšu, ka mazā kņaze jau zināja, kā jāizturas pret māti un tēvu. Pret tēvu Katja bija tāda, kāda viņa ir — vaļsirdīga, bez jebkādas izlikšanās, bez slēpšanās. Pret māti gluži pretēji — noslēgta, neuzticējās tai, lai gan paklausīja bez iebildumiem. Taču šai paklausībai pamatā bija nevis sirsnība un pārliecība, bet gan nepieciešamība. Es visu paskaidrošu vēlāk. Kaut gan par lielu godu manai Katjai man jāuzsver, ka viņa beidzot bija izpratusi savu māti un, kad tai paklausīja, tad jau pilnīgi apzinādamās, cik bezgalīga ir viņas mātes mīlestība, kas reizēm robežoja ar slimīgu histēriju, — un kņaze augstsirdīgi ņēma vērā šo apstākli. Diemžēl šī vērā ņemšana vēlāk maz palīdzēja viņas pārsteidzīgajam prātam.

Bet es gandrīz nemaz nesapratu, kas notiek ar mani. Kāda jauna, neizprotama sajūta manī bija satraukusi katru nervu šķiedriņu, un es nepārspīlēšu, ja teikšu, ka cietu, mocījos šo jauno jūtu dēļ. īsāk runājot, — un atvainojiet par maniem vārdiem, — biju iemīlējusies savā Katjā. Jā, tā bija mīlestība, īsta mīlestība, ar asarām un priekiem, kaislīga mīlestība. Kas man lika tiekties uz viņu? Kāpēc bija dzimusi šāda mīlestība? Tā sākās, jau pirmoreiz uzmetot Katjai acis, kad visas manas jūtas bija tīksmi satrauktas, redzot bērnu, tik jauku kā eņģelis. Viņā viss bija brīnišķīgs; neviena viņas sliktā īpašība nebija radusies reizē ar viņu — visas bija ieaudzinātas un pret visām viņa cīnījās. Visnotaļ bija redzams brīnišķīgais aizsākums, kas uz laiku ietērpies nepiedienīgā formā; un viņā viss, vispirms minot šo cīņu, spulgoja līksmā cerībā, viss vēstīja brīnišķīgu nākotni. Visi priecājās par Katju, visi mīlēja viņu — ne jau es viena vien. Dažreiz, kad mūs izveda stundas trīs pastaigāties, visi, kas gāja mums garām, apstājās kā apžilbuši, tikko uzmeta viņai acis, un bieži vien pārsteiguma sauciens skanēja pakaļ laimīgajam bērnam. Katja bija dzimusi laimei, viņai bija jāpiedzimst laimei — tāds bija pirmais iespaids, sastopoties ar viņu. Manī varbūt pirmo reizi tika dziļi satrauktas estētiskās jūtas, daiļuma jūtas, pirmo reizi tās iekvēlojās, skaistuma pamodinātas, un — tas bija iemesls, kāpēc dzima mana mīlestība.

Kņazes galvenais trūkums vai, labāk sakot, viņas rakstura galvenais aizsākums, kas neatvairāmi tīkoja iemiesoties viņā tāds, kāds tas bija, bet brīžiem, gluži dabiski, arī novirzījās, cīnījās, — bija lepnums. Šis lepnums sniedzās līdz naiviem sīkumiem un izvērtās patmīlībā tiktāl, ka, piemēram, pretestība, vienalga, kāda tā būtu, viņu neaizvainoja, nesadusmoja, bet tikai radīja Katjā izbrīnu. Viņa nespēja saprast, ka var būt kaut kas citādi, nekā viņa to vēlētos. Taču taisnības izjūta vienmēr guva pārsvaru viņas sirdī. Ja Katja pārliecinājās, ka bijusi netaisna, viņa tūlīt pakļāvās spriedumam bez kurnēšanas un bez apšaubīšanas. Un, ja līdz šim attieksmēs pret mani viņa nebija tāda, kāda bija īstenībā, tad es to izskaidroju ar neizprotamo antipātiju pret mani, kas uz laiku izjaukusi visas viņas būtnes viengabalainumu un harmoniju; tā tam arī bija jābūt: viņa pārāk kaismīgi ļāvās savām jūtām, un tikai piemērs, pieredze viņu vienmēr izveda uz īstā ceļa. Visu viņas ieceru rezultāti bija brīnišķīgi un patiesi, bet par tiem viņa maksāja ar nepārtrauktām novirzēm un maldiem.

Katja ļoti drīz bija gana mani vērojusi, un beidzot viņa nolēma likt mani mierā. Viņa izturējās tā, it kā manis kņaza namu nemaz nebūtu; man — neviena lieka, pat gandrīz nepieciešama vārda; mani padzina no rotaļāšanās un padzina nevis ar varu, bet tik veikli, it kā es pati būtu tam piekritusi. Mācību stundas ritēja cita pēc citas, un, ja mani viņai minēja kā priekšzīmi par apķērību un rāmo raksturu, tad man vairs nebija tas gods aizvainot kņazes patmīlību, kas bija tik ārkārtīgi viegli aizskarama, ka Katju spēja aizvainot pat mūsu buldogs sers Džons Falstafs. Falstafs bija aukstasinīgs un flegmātisks, taču nikns kā tīģeris, ja viņu sakaitināja, tik nikns, ka pat saimnieka varu vairs neatzina. Vēl viena savdabība: buldogs itin nevienu nemīlēja; taču viņa vislielākā, īstenā ienaidniece neapšaubāmi bija vecā kņaze… Taču par to es pastāstīšu vēlāk. Patmīlīgā Katja kā vien spēdama centās uzveikt Falstafa nelaipnību; viņai nepatika, ka mājās ir kaut viens dzīvnieks — vienīgais, kas neatzīst viņas autoritāti, viņas spēku, nepakļaujas viņai, nemīl viņu. Un tad Katja nolēma pati pāriet uzbrukumā Falstafam. Viņai gribējās pavēlēt visiem un valdīt pār visiem; kā gan Falstafs varēja izvairīties no sava likteņa? Taču stūrgalvīgais buldogs nepadevās.

Reiz pēc pusdienām, kad mēs abas sēdējām apakšā, lielajā zālē, buldogs izš|aukus gulēja telpas vidū un laiski baudīja savu pēcpusdienas atpūtu. Tieši tobrīd kņazei bija iešāvies prātā pakļaut buldogu savai varai. Viņa pārtrauca rotaļāšanos un, laipnīgi un mīlīgi uzrunādama Falstafu ar vismaigākajiem vārdiem, mīļi aicinādama viņu ar roku, uz pirkstgaliem piesardzīgi tuvojās buldogam. Taču Falstafs jau pa gabalu atņirdza briesmīgos zobus; kņaze apstājās. Viņas vienīgais nodoms bija pieiet pie Falstafa un paglaudīt, ko buldogs neatļāva nevienam pašam, atskaitot kņazieni, kuras favorīts tas bija, un piedabūt, lai buldogs nāk viņai līdzi; grūts varoņdarbs, saistīts ar lielām briesmām, jo Falstafs, nemaz nešaubīdamies, nokostu Katjai roku vai saplosītu viņu, ja atzītu to par vajadzīgu. Buldogs bija stiprs kā lācis, un es satraukti, ar bailēm notālēm vēroju Katjas izdarības. Taču kņazi nebija viegli jau ar pirmo reizi pārliecināt, ka viņas iedoma ir aplama, un pat ar Falstafa zobiem, kurus tas atšiepa ārkārtīgi nesmalkjūtīgi, nepavisam nebija pietiekami, lai viņu pārliecinātu. Redzēdama, ka ar pirmo reizi nevar pieiet klāt, kņaze neizpratnē apgāja apkārt savam ienaidniekam. Falstafs pat nepakustējās. Katja apgāja otru apli, krietni to sašaurinādama, pēc tam trešo apli, bet, kad nonāca tiktāl, ka Falstafam tā šķita pēdējā pieļaujamā robeža, viņš atkal atņirdza zobus. Kņaze piecirta kājiņu, dusmīgi atgāja no buldoga un domīgi apsēdās uz dīvāna.

Pēc minūtēm desmit viņa sagudroja kārdinājumu, tūliņ pat izgāja no zāles un atgriezās ar vairākiem kliņģeriem, pīrādziņiem, vārdu sakot, apmainīja ieročus. Taču Falstafs bija vienaldzīgs — droši vien tāpēc, ka pieēdies līdz acīm. Viņš pat nepaskatījās uz kliņģera kumosu, ko viņam pasvieda; bet, kad kņaze atkal nokļuva pie pēdējās pieļaujamās robežas, aiz kuras, pēc Falstafa domām, sākās viņa valstība, buldogs sarosījās vairāk nekā pirmoreiz. Falstafs pacēla galvu, atņirdza zobus, klusītēm ierūcās un mazliet pakustējās, it kā grasītos lēkt. Kņaze lielās dusmās pietvīka, nometa pīrādziņu zemē un atkal apsēdās uz dīvāna.

Kņaze sēdēja, bet viņu bija pārņēmusi liela apņēmība. Kājiņa dauzīja paklāju, vaigi piesarka kā ugunsgrēka atblāzma, acīs sariesās pat dusmu asaras. Tobrīd kņaze nejauši palūkojās uz mani — asinis sakāpa viņai galvā. Kņaze nešaubīgi pielēca kājās un ļoti noteiktiem soļiem devās tieši pie briesmīgā suņa.

Varbūt šoreiz izbrīna iedarbojās uz Falstafu pārāk spēcīgi. Viņš ļāva naidniecei pārkāpt robežu un neprātīgo Katju apsveica ar visai baismīgu rūkšanu tikai tad, kad viņa bija divus soļus atstatu. Katja uz mirkli it kā apstājās, bet tikai uz mirkli un droši gāja uz priekšu. Es bailēs sastingu. Kņazes sejā bija tāda iedvesma, kādu vēl nekad viņā nebiju redzējusi; acīs gailēja uzvara, triumfs. Pēc viņas varētu darināt brīnišķīgu gleznu. Kņaze bezbailīgi lūkojās satrakotā buldoga draudīgajās acīs un nenodrebēja, ieraugot briesmīgos, paplestos žokļus; suns saslējās. No buldoga spalvainajām krūtīm brāzās šaušalīga rēkoņa; vēl vien mirklis — un suns kņazi varētu saplosīt. Taču viņa lepni uzlika uz buldoga skausta savu mazo roku un trīs reizes uzvaroši noglaudīja suņa muguru. īsu brīdi buldogs nespēja izšķirties. Šis brīdis bija pats briesmīgākais; bet tad lielais suns uzreiz smagnēji piecēlās, izstaipījās un, laikam jau apsvēris, ka ar bērniem nav vērts sapīties, mierīgi jo mierīgi izgāja no zāles. Kņaze triumfējoši nostājās iekarotajā vietā un uzmeta man neizprotamu, pārapmierinātu uzvaras skurbuma skatienu. Bet es biju bāla kā krīts; viņa to pamanīja un pasmaidīja. Taču pēc mirkļa briesmīgs bālums izplūda arī pār viņas vaigiem. Kņaze tikko spēja aiziet līdz dīvānam un pakrita uz tā, gandrīz vai noģībusi.

Manai jūsmai par viņu vairs nebija robežu. Kopš dienas, kad kņazes dēļ pārcietu tik lielas bailes, vairs nespēju sevi apvaldīt. Es tvīku ilgās, tūkstošiem reižu gribēju krist viņai ap kaklu, taču bailes mani stindzināja un es nespēju ne pakustēties. Atceros — pūlējos aizmukt no Katjas, lai viņa neredzētu manu satraukumu, bet, kad kņaze nejauši ienāca istabā, kurā biju paslēpusies, nodrebēju un sirds man sāka dauzīties tik strauji, ka reiba galva. Šķiet, nebēdniece to bija pamanījusi un pati pāris dienu izskatījās tāda kā apmulsusi. Taču drīz vien kņaze pierada arī pie šādas manas izturēšanās. Aizritēja vesels mēnesis, kurā dienu pēc dienas es klusībā cietu. Manām jūtām piemīt kaut kāda neizskaidrojama stiepjamība, ja tā var izteikties; pēc rakstura esmu ļoti pacietīga, tāpēc sprādziens, pēkšņa jūtu izpausme notiek tikai pavisam ārkārtīgā gadījumā. Jāpiebilst — pa visu šo laiku mēs

Ilustrācija stāstam «Ņetočka Ņezvanova». Māksi M. Zo&čenko. 1894.

Ilustrācija stāstam «Ņetočka Ņezvanova». Māksi. N. Vereščagina. 1954.

ar Katju pārmijām tikai dažus vārdus; taču pēc dažām tikko jaušamām pazīmēm manīju, ka viņa tā izturas nevis aiz izklaidības vai vienaldzības pret mani, bet gan tīšuprāt, it kā viņa būtu sev cieši nosolījusies, ka turēs mani zināmās robežās. Taču naktīs es vairs negulēju un dienās nespēju noslēpt savu apjukumu pat madame Leotarai. Mana mīlestība pret Katju kļuva pavisam dīvaina. Reiz slepus paņēmu viņas kabatas lakatiņu, citu reizi lentīti, ko viņa pina matos, un caurām naktīm to skūpstīju, asarām aumaļām plūstot. Sākumā Katjas vienaldzība mani mocīja tik ļoti, ka jutos aizvainota; bet tagad viss manī bija satumsis, es pati nespēju apjēgt savas izjūtas. Un tā jaunie iespaidi pamazām nomāca vecos, atmiņas par manu skumīgo pagātni nebija vairs tik slimīgi skaudras un tas aizstāja jauna dzīve.

Atreios dažreiz naktī pamodos, piecēlos no gultas un uz pirkstgaliem piegāju pie kņazes. Veselām stundām, musu naktslampiņai blāvi spīdot, neatlaidīgi raudzījos aizmiguša jā Kaijā; citreiz piesēdos uz viņas gultas malas, pieliecos pie Katjas sejas, un man uzdvesa viņas karstā ripa. Klusītēm, bailēs trīcēdama, skūpstīju viņas rokas, plecuss, matus, kāju, ja tā bija neapsegta. Pamazām ievēioju — veselu mēnesi taču nebiju nolaidusi no viņas acu —, ka kņaze dienu no dienas kļūst domīgāka; viņas raksturs vairs nebija tik līdzsvarots: dažkārt augu dienu nedzirdēju viņu trokšņojam, citreiz sacēlās tāds jandāliņš, kāds nekad vēl nebija manīts. Kņaze kļuva ātrsirdīga, prasīga, dusmojās ļoti bieži, un pat man vajadzēja paciest viņas nežēlību: te viņa negribēja pie pusdienu galda sēdēt man blakus, manā tuvumā, it kā justu pret mani riebumu; te atkal aizgāja pie mātes un pavadīja tur augas dienas, varbūt zinādama, ka, ilgodamās pēc viņas, beidzos vai nost; vēl citreiz kņaze pēkšņi sāka blenzt uz mani veselām stundām, un es nezināju, kur dēties no neciešamā apjukuma, sarku, bālēju, bet tomēr nespēju iziet no istabas. Katja divas reizes jau sūdzējās par drudzi, lai gan neviens neatcerējās, ka agrāk viņa kaut reizi būtu sirgusi. Beidzot pēkšņi kādā rītā tika dots īpašs rīkojums: saskaņā ar neatlaidīgu kņazes vēlēšanos viņa pārvietojoties lejā pie māmiņas, kura gandrīz nomirusi aiz bailēm, kad kņaze sūdzējusies par drudzi. Jāpiebilst, ka kņaziene bija ļoti nemierā ar mani un visas Katjas pārvērtības, ko bija pamanījusi arī kņaziene, piedēvēja — kā kņaziene mēdza apgalvot — manai un mana drūmā rakstura ietekmei uz viņas meitas raksturu. Kņaziene jau sen būtu mūs izšķīrusi, bet pagaidām vēl vilcinājās, zinādama, ka vajadzēs izcīnīt lielu strīdu ar kņazu, kurš gan vienmēr viņai piekāpās, taču dažreiz kļuva tik nepierunājams un stūrgalvīgs, ka palika pie sava. Bet kņaziene ļoti labi pazina kņazu.

Biju gauži pārsteigta par kņazes pārvietošanos un veselu nedēļu aizvadīju ārkārtīgā garīgā sasprindzinājumā. Mocījos ilgās, lauzīju galvu, kāpēc Katjai esmu pretīga. Skumjas plosīja dvēseli, taisnīguma un sašutuma jūtas sāka briest manā aizvainotajā sirdī. Pēkšņi manī radās dīvains lepnums, un, tiekoties ar Katju tobrīd, kad mūs veda pastaigāties, lūkojos uz viņu tik neatkarīgi, tik nopietni un pavisam citādi, ka tas kņazi pat pārsteidza. Protams, šādas pārvērtības manī notika tikai reizēm, un pēc tam sirds atkal smeldza stiprāk un stiprāk, kļuvu vēl gurdāka, vēl mazdūšīgāka nekā agrāk. Beidzot, kādā rītā, ar vislielāko neizpratni un priecīgu apjukumu redzēju, ka kņaze atgriezusies augšstāvā. Vispirms viņa, neprātīgi smiedamās, krita ap kaklu madame Leotarai un stāstīja, ka pārvietojoties atkal pie mums, izlūdzās atļauju šorīt neko nemācīties, pēc tam pamāja ar galvu arī man un visu rītu draiskuļojās un skraidīja. Nekad nebiju redzējusi viņu mundrāku un līksmāku. Taču pievakarē kņaze kļuva klusa, domīga un skumjas atkal apēnoja viņas jauko sejiņu. Kad kņaziene vakarā atnāca palūkoties uz meitu, redzēju, ka Katja ārkārtīgi pūlas izskatīties priecīga. Bet tūlīt pēc mātes aiziešanas, palikusi viena, viņa sāka pēkšņi un nevaldāmi raudāt. Mani tas gauži pārsteidza. Kņaze manīja, ka viņu novēroju, un izgāja no mūsu istabas. Vārdu sakot, viņā brieda negaidīta krīze. Kņaziene apspriedās ar ārstiem, katru dienu aicināja pie sevis madame Leotaru, lai sīki jo sīki taujātu par Katju; pavēlēja novērot ikkatru meitenes soli. Taču patiesību nojautu vienīgi es, un mana sirds cerēdama sāka stiprāk pukstēt.

Vārdu sakot, mazais romāns sāka atrisināties un tuvojās beigām. Trešajā dienā pēc Katjas atgriešanās pie mums augšstāvā pamanīju, ka viņa visu rītu raugās manī ar tik brīnišķīgām acīm un tik ilgi. .. Vairākkārt uztvēru Katjas skatienus, un ik reizi mēs abas sarkām, nodūrām acis, it kā viena no otras kaunētos. Beidzot kņaze iesmējās un gāja projām no manis. Pulkstenis nosita trīs, un mūs sāka ģērbt pastaigai. Pēkšņi Katja pienāca pie manis.

—    Jums kurpe vaļā, — viņa man teica, — ļaujiet, es sasiešu.

Gribēju jau pieliekties pati, nosarkusi kā ķiršu oga, jo beidzot Katja bija sākusi runāt ar mani.

—     Dod! — viņa nepacietīgi sacīja iesmiedamās. Tobrīd viņa pieliecās, ar varītēm paņēma manu kāju, uzlika sev uz ceļgala un sasēja saiti. Man trūka elpas; nezināju, ko darīt, jo mani bija pārņēmušas dīvainas, tīkamas bailes. Sasējusi kurpju saites, viņa piecēlās un pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām.

—     Un arī kakls kails, — viņa teica, pieskārusies atsegtajai miesai uz mana kakla. — Ļaujiet, ļaujiet, es sakārtošu.

l?s neieblldu. Katja atraisīja kaklautu un sasēja pēc sava prata.

Citādi var vēl iedzīvoties klepū, — viņa sacīja, visai šķelmīgi pasmaidīdama un aši palūkodamās manī ar melnam, valgam ačelēm.

biju galīgi apjukusi; nezināju, kas notiek ar mani un kas nolicis ar Katju. Taču, paldies dievam, mūsu pastaiga drīz beidzās, citādi es nenociestos un sāktu skūpstīt Katju turpat uz ielas. Ejot augšā pa kāpnēm, man tomēr izdevās viņu paslepus noskūpstīt uz pleca. Katja pamanīja, sarāvās, taču neteica ne vārda. Vakarā Katju grezni saposa un veda lejā. Kņazienei bija viesi. Taču tanī vakarā mājā notika briesmīgs tracis.

Katju piemeklēja nervu lēkme. Kņaziene bailēs bija pavisam apjukusi. Atbrauca ārsts un nezināja neko pateikt. Protams, visu vainu uzvēla bērnu slimībām, Katjas vecumam, bet es domāju citādi. Otrā rītā Katja ienāca pie mums tāda pati kā vienmēr — sārta, jautra, veselības pārpilna, bet ar tādiem stiķiem un niķiem, kādi viņai nekad nebija manīti.

Pirmkārt, viņa visu rītu neklausīja madame Leotarai. Pēc tam Katja pēkšņi sadomāja iet pie vecās kņazes. Šodien pretēji citām reizēm vecā kņaze, kas nevarēja ciest savu radabērnu un kas pastāvīgi naidojās ar to un negribēja viņu ne acīs redzēt, atļāva to pieņemt. Sākumā viss bija ritējis labi, un pirmo stundu viņas aizvadījušas bez ķīvēšanās. Viltniece Katja sagudrojusi lūgt piedošanu par visiem saviem nodarījumiem, par draiskuļošanos, par klaigāšanu,, par to, ka viņa veco kņazi ar

trokšņošanu allaž traucējusi. Vecenīte, asarām ritot, mazajai svinīgi piedevusi. Taču palaidniece sadomājusi izdarīt kaut ko vairāk. Viņai iešāvies prātā stāstīt par tādām delverībām, kas vēl tikai iecerētas un gudrotas. Katja izlikusies dikti pazemīga, lēnīga un nožēlojusi visus savus grēkus; vārdu sakot, vecā svētule bijusi sajūsmā, un viņas patmīlībai stipri glaimojusi uzvara pār Katju — pār visa nama acuraugu, dievekli, pār Katju, kura pratusi piedabūt pat savu māti, lai tā pilda viņas iegribas.

Draiskule atzinusies, ka viņai bijis nodoms pielīmēt pie vecās kņazes tērpa vizītkarti, pēc tam pabāzt viņai zem gultas Falstafu; pēc tam salauzt viņas brilles, aiznest visas viņas grāmatas un to vietā atnest no mātes franču romānus; pēc tam sadabūt plaukšķenes, izmētāt tās pa grīdu; pēc tam slepus ielikt večiņai kabatā kāršu kavu un tā tālāk, un tā joprojām. Vārdu sakot, Katja stāstījusi par palaidnībām, kas cita par citu ļaunākas. Vecene pārskaitusies, bālējusi, sarkusi aiz niknuma; beidzot Katja nenocietusies, sākusi zvaigāt un aizskrējusi prom no tantes. Vecā tūliņ pat sūtījusi pēc kņazienes. Sākusies vesela izmeklēšana, un kņaziene divas stundas ar asarām acīs lūgtin lūgusies savu radinieci, lai tā piedod Katjai un atļauj to nesodīt, ņemot vērā meitenes slimību. Vecā kņaze sākumā negribējusi nemaz klausīties; viņa strikti pateikusi, ka aizbraukšot no šīs mājas jau rītdien, un atmaigusi tikai tad, kad kņaziene svinīgi apsolījusies sodīt meiteni, tiklīdz tā atveseļošoties, un tad remdināt sirmās kņazes taisnīgās dusmas. Taču Katjai bija jānoklausās bargs rājiens. Viņu aizveda lejā pie kņazienes.

Blēņdare pēc pusdienām tomēr uzlavījās augšā. Piesardzīgi iedama lejup, sastapu viņu jau uz kāpnēm. Kņaze pavēra durvis un sauca Falstafu. Vienā mirklī sapratu, ka viņa ir iecerējusi briesmīgu atriebību. Apstākļi bija šādi.

Vecajai kņazei pats nesamierināmākais ienaidnieks bija Falstafs. Viņš neluncinājās ne gar vienu, nemīļoja nevienu, bija ļoti augstprātīgs, lepns un patmīlīgs. Viņš nevienu nemīļoja, bet, kā redzams, uzmanīja, lai visi viņu pienācīgi cienītu. Visi arī juta cieņu pret buldogu, taču cieņai bija piejaukta pienācīga baiļu deva. Bet pēkšņi līdz ar vecās kņazes atbraukšanu viss pārvērtās: Falstafam nodarījuši briesmīgu pārestību, proti, viņam kategoriski aizlieguši doties uz augšstāvu.

Sākumā Falstafs bijis gluži pustraks aiz apvainojuma un veselu nedēļu skrāpējis ar nagiem durvis, aiz kurām sākušās kāpnes no apakšstāva istabas uz otro stāvu; bet drīz buldogs noskārtis trimdas cēloni, un jau pirmajā svētdienā, kad vecā kņaze devusies uz baznīcu, Falstafs smilkstēdams un riedams uzklupis nabadzītei. Viņu tik tikko izglābuši no aizvainotā suņa zvērīgās atriebības, jo buldogs bijis padzīts saskaņā ar vecās kņazes pavēli, kņaze paziņojusi, ka viņai šis suns riebjoties. Kopš tā laika otrais stāvs Falstafam bija stingri jo stingri aizliegta vieta, bet, kad vecā kņaze nākusi lejā, buldogu iedzinuši vistālākajā istabā. Apkalpotājiem uzlikta ārkārtīgi liela atbildība. Tomēr atriebīgais dzīvnieks kādas trīs reizes radis izdevību uzlēkšot augšā. Kolīdz viņš iedrāzies kāpnēs, tūliņ pat skrējis cauri visai istabu anfilādei līdz vecenītes guļamkambarim. Nekas nespējis buldogu aizkavēt. Laime, ka večukiņas istaba allaž bijusi aizslēgta, un Falstafs aprobežojies ar šaušalīgu gaudošanu pie durvīm, kamēr atskrējuši kalpotāji un notriekuši viņu lejā. Bet veca kņaze neapvaldāmā buldoga vizītes laikā kliegusi it kā ka viņu jau plosītu gabalos, un ik reizi aiz bailēm patiesi saslimusi. Vairākkārt viņa iesniegusi kņazienei savu ultlmalum un nonākusi pat tiktāl, ka reiz nesavaldīgi pateikusi — no mājas jāaiziet vai nu viņai, vai Falstafam; taču kņaziene nebijusi ar mieru šķirties no Falstafa.

Kņaziene reti kādu mīļoja, taču Falstafu vairāk par visu pasaulē tūlīt pēc saviem bērniem — un paklausieties, kāpēc. Reiz, pirms gadiem sešiem, kņazs nācis mājās no pastaigas un atvedis līdzi netīru, slimu, pēc izskata ārkārtīgi nožēlojamu kucēnu, kurš tomēr bijis īsts tīrasiņu buldogs. Kņazs nez kā izglābis viņu no nāves. Bet, tā kā jaunais iemītnieks uzvedies pārlieku nepieklājīgi un rupji, tad kņaziene uzstājusi, lai viņu aizvācot nama saimes pagalmā un tur piesienot. Kņazs neiebildis. Pēc diviem gadiem, kad visa kņaza ģimene un saime dzīvojusi vasarnīcā, mazais Saša, Katjas jaunākais brālis, iekritis Ņevā. Kņaziene iekliegušies, un viņas pirmā doma bijusi — lēkt ūdenī pakaļ dēlam. Ar varītēm kņazieni izglābuši no drošas nāves. Bet bērnu pa tam ātri nesusi projām straume, un brīžiem bijuši saskatāmi vairs tikai zēna svārciņi. Steigšus sējuši vaļā laivu, bet licies, ka mazo glābt var tikai brīnums. Pēkšņi milzum liels buldogs meties ūdenī pretim slīkstošajam zēnam, sakampis to zobos un uzvaroši izpeldējis krastā. Kņaziene sākusi skūpstīt netīro, slapjo suni. Bet Falstafs, tolaik vēl saukts prozaiskā un gauži plebejiskā vārdā par Friksi, nepavisam necietis jebkādu mīlināšanos un uz kņazienes apkampieniem un skūpstiem atbildējis, dziļi jo dziļi iecirzdams zobus viņas plecā. Kņaziene visu mūžu cietusi no šīs brūces, taču viņas pateicība bijusi bezgalīga. Falstafu pārvietojuši kungu istabās, notīrījuši, nomazgājuši, un viņš saņēmis vissmalkākā izstrādājuma sudraba kakla «siksnu». Buldogs iemitināts kņazienes kabinetā uz lieliskas lāčādas, un drīz kņaziene panākusi, ka varējusi suni glaudīt, nebaidoties no tūlītēja un drīza soda. Uzzinājusi, ka viņas mīlulis iesaukts par Friksi, kņaziene nošausminājusies un tūlīt sākusi meklēt sunim citu — pēc iespējas senlaicīgāku vārdu. Taču Hektors, Cerbers un citi vārdi likušies pārāk nodrāzti; vajadzējis tāda, kas patiesi piederētos nama favorītam. Beidzot kņazs, ņemdams vērā Frikša fenomenālo rijību, ierosinājis nosaukt buldogu par Falstafu. Iesauka uzņemta ar sajūsmu un palikusi buldogam uz visiem laikiem. Falstafs tagad uzvedies labi: kā īsts anglis bijis kluss, drūms un nevienam neklupis virsū pirmais, bet gan uzmanījis, lai visi goddevīgi iet ar līkumu garām viņa guļvietai uz lāčādas un vispār izturas pret viņu ar pienācīgu cieņu. Tikai reizēm viņam uznāca tāda kā apmātība, tāds kā splīns, un šādos brīžos Falstafs sērīgi atcerējās, ka viņa naidniece, nesamierināmā ienaidniece, kas laupījusi viņam tiesības, vēl nav sodīta. Tad viņš klusītēm aizlavījās pie kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, un, pārliecinājies, ka durvis, kā parasti, ir aizslēgtas, apgūlās turpat tuvumā, ierāvās kādā kaktā un glūnīgi gaidīja, vai kāds nebūs tik aizmāršīgs un neatstās durvis kāpņu galā neaizslēgtas. Dažreiz atriebīgais dzīvnieks gaidīja veselas trīs dienas. Taču bija dotas stingras pavēles — durvis uzmanīt, un Falstafs jau divus mēnešus nebija ticis augšstāvā …

— Falstaf! Falstaf! — sauca Katja, atvērusi durvis, pūlēdamās mīlīgi ievilināt Falstafu pie mums uz kāpnēm.

Tobrīd Falstafs, noskārtis, ka durvis atver, jau grasījās lēkt pāri savam Rubikonam. Taču kņazes aicinājums viņam likās tik neiespējams, ka buldogs labu brīdi nespēja ticēt savām ausīm. Falstafs bija viltīgs kā runcis un, lai slēptu, ka nav manījis durvju atvērējas nevīžību, piegāja pie loga, uzlika uz palodzes varenās ķepas un sāka vērot pretējo ēku — vārdu sakot, izturējās kā pilnīgi neieinteresēta persona, kas gājusi pastaigāties un uz brīdi apstājusies papriecāties par blakus ēkas brīnišķīgo arhitektūru. Lai gan īstenībā buldoga sirds tobrīd pukstēja saldkairās gaidās un tīksmē. Bet cik liela bija viņa izbrīna, prieks, mežonīgs prieks, kad viņa acu priekšā durvis atvēra līdz kājai un — vēl neticamāk — viņu sauca, aicināja, lūgtin lūdza drāzties augšā un tūlīt apmierināt taisnīgās atriebības jūtas! Buldogs, iesmilkstēdamies aiz prieka, atšiepa zobus un briesmīgs, uzvarošs šāvās augšā kā bulta.

Viņa skrējiens bija tik jaudīgs, ka ceļā pagadījies krēsls, ko buldogs drāzdamies aizskāra, palidoja sāņus veselu asi un apsviedās otrādi. Falstafs drazās kā lode, kas izšauta no lielgabala. Madame Leotara šausmās iekliedzas, bet laistais jau bija aizlēkšojis līdz aizliegtajām durvīm, ietriecās tajas abām ķepām, taču durvis neatvēl as, un suns saka gaudot, it kā viņam draudētu nāve. par atbildi atskanēja sirmās jaunavas šaušalīgie bļāvieni. taču no visam pusēm jau skrēja veseli leģioni naidnieku, vi .i maļas iemītnieki saradās augšā, un Falstafs — nešpetnais Falstafs ar uzpurni, kas viņam bija veikli uzmaukts galvā, sapītām kājām, apkaunots, valgā vilkts, atgriezās no kaujas lauka.

Pie kņazienes aizsūtīja vēstnesi.

Šoreiz kņaziene nebija noskaņota ne piedot, ne apžēlot; bet kuru lai soda? Viņa noskārta jau pirmajā mirklī, uzreiz; acis vērās uz Katju … Tā tas ari ir: Katja stāv bāla, drebēdama aiz bailēm. Tikai tagad Katja, nabadzīte, apjauta, kādas sekas bijušas viņas palaidnībai. Aizdomas varēja skart apkalpotājus, nevainīgos, un Katja jau gribēja teikt visu patiesību.

—    Tu esi vainīga? — kņaziene bargi prasīja.

Redzēju Katjas nāves bālo seju un, pagājusies uz priekšu, nešaubīgi sacīju:

—    Es ielaidu Falstafu … netīšām, — es piebildu, jo visa mana drosme uzreiz izgaisa, redzot kņazienes draudīgo skatienu.

—    Madame Leotara, sodiet viņu tā, kā viņa pelnījusi! — kņaziene sacīja un izgāja no istabas.

Paraudzījos uz Katju: viņa stāvēja kā stabs; rokas karājās gar sāniem; nobālusī sejiņa lūkojās grīdā.

Vienīgais sods, ko piesprieda kņaza bērniem, bija ieslēgšana tukšā istabā. Nosēdēt tukšā istabā divas stundas — tas ir tīrais nieks. Bet, kad bērnu ieveda šajā istabā ar varu, pret viņa gribu un paziņoja, ka atņemta brīvība, tad sods likās diezgan bargs. Parasti Katju vai viņas brāli istabā ieslēdza uz divām stundām. Man piesprieda četras stundas, ņemot vērā to, cik drausmīgs bija mans noziegums. Tvīkdama aiz prieka, iesoļoju savā cietuma kambarī. Domāju par Katju. Zināju, ka esmu uzvarējusi. Taču nosēdēju nevis četras stundas, bet līdz četriem otrā rītā. Pastāstīšu, kā tas gadījās.

Divas stundas pēc manas ieslodzīšanas madame Leotara uzzinājusi, ka viņas meita atbraukusi no Maskavas, pēkšņi saslimusi un gribot tikties ar māti. Madame Leotara steigusies pie meitas un mani aizmirsusi. Apteksne, kas mūs aprūpēja, laikam domājusi, ka esmu jau izlaista. Katja aizsaukta lejā, un viņai vajadzējis sēdēt pie mātes līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā. Pēc atgriešanās viņa ārkārtīgi brīnījusies, ka gultā manis nav. Apteksne Katju noģērbusi, apguldījusi, taču kņazei bija iemesls neko nevaicāt par mani. Viņa apgulusies, mani gaidīdama, jo skaidri zinājusi, ka esmu ieslodzīta uz četrām stundām, un domādama, ka mani atvedīs mūsu aukle. Bet Nastja galīgi aizmirsusi par mani, it īpaši tāpēc, ka es vienmēr noģērbjos pati. Un tā es paliku pārnakšņot ieslodzījumā.

Pulksten četros naktī sadzirdēju, ka pie soda istabas durvīm klauvē un laužas tajās iekšā. Es gulēju, saritinājusies uz grīdas, pamodos un bailēs sāku kliegt, bet tūlīt atšķīru arī Katjas balsi, kas skanēja skaļāk nekā visas citas, pēc tam madame Leotaras, pēc tam nobijušās Nastjas balsi, pēc tam atslēgzines balsi. Beidzot durvis attaisīja, un madame Leotara ar asarām acīs apskāva mani, lūgdama viņai piedot, ka esot mani aizmirsusi. Kritu viņai ap kaklu, gauži raudādama. Aukstumā biju pārsalusi, visi kauliņi sāpēja no gulēšanas uz kailas grīdas. Ar acīm meklēju Katju, bet viņa bija aizskrējusi uz mūsu guļamistabu, steigšus palīdusi zem segas un, kad iegāju es, jau bija aizmigusi vai izlikās aizmigusi. Vakarā, mani gaidīdama, viņa bija neviļus aizmigusi un nogulējusi līdz pulksten četriem rītā. Tiklīdz pamodusies, sacēlusi traci, veselu Sodomu, no gultas izrāvusi atgriezušos madame Leotaru, aukli, visas apteksnes un mani atbrīvojusi.

Otrā rītā kņaza namā visi jau zināja par manu piedzīvojumu; pat kņaziene teikusi, ka ar mani rīkojušies pārāk bargi. Bet, kas attiecas uz kņazu, tad tanī dienā pirmo reizi savā mūžā redzēju viņu sadusmotu. Kņazs uznāca augšā pulksten desmitos no rīta loti satraukts.

—    Jel apdomājiet, — viņš vērsās pie madame Leotaras, — ko jūs darāt? Kā jūs esat izturējusies pret nabaga bērnu? Tas ir barbarisms, īsts barbarisms, mežonība! Slims, vārgs bērns, tik sapņaina, bailīga meitene, fantazētāja, un jūs viņu ieslogāt tumšā istabā uz visu nakti! Tas taču tikpat kā viņas bendēšana! Vai tad jūs nezināt viņas dzīves gaitas? Tas ir barbarisms, tā ir necilvēcība, to es jums pasaku, cienītā kundze! Un kā var piespriest tādu sodu? Kas sagudrojis, kas varēja sagudrot tādu sodu?

Nelaimīgā madame Leotara ar asarām acīs, apjukusi sāka visu skaidrot kņazam, teica, ka viņa aizmirsusi par mani, ka pie viņas atbraukusi meita, bet ka šāds sods pats par sevi esot labs, ja tas neesot ilgs, un ka pat Zans Zaks Ruso teicis kaut ko līdzīgu.

Kundze, Zans Zaks Ruso! Bet Žans Žaks taču nevarēja tā sscit Žans Žaks nav autoritāte, 2ans 2aks Ruso nedrīkstēju runāt par audzināšanu, viņam nebija tiesību l<» darīt. Kundze, Žans Žaks Ruso taču atteicās no saviem paša bērniem! Kundze, Žans Žaks Ruso ir slikts cilvēks!

—    Žans Žaks Ruso! Zans 2aks ir slikts cilvēks? Kņaz! Kņaz! Ko jūs runājat?

Madame Leotara pietvīka līdz ausīm.

Viņa bija brīnišķīga sieviete, un jāuzsver, ka madame Leotara nemēdza aizvainoties; bet aizskart kādu viņas mīluli, traucēt klasiķus Kornelu, Rasinu, apvainot Voltēru, nosaukt 2anu Zaķu Ruso par sliktu cilvēku, nosaukt viņu par barbaru — ak dievs! Madame Leotarai sāka ritēt asaras; vecenīte uztraukumā drebēja.

—    Kņaz, jūs aizmirstaties! — beidzot viņa izdvesa, uztraukumā nezinādama vairs, ko darīt.

Kņazs tūliņ pat attapās un lūdza viņai piedošanu, pēc tam pienāca pie manis, ļoti sirsnīgi mani noskūpstīja, pārmeta man krustu un izgāja no istabas.

—    Pauvre prince![1] — teica madame Leotara, savukārt atmaigdama. Pēc tam mēs apsēdāmies pie skolas galda.

Taču kņaze mācījās ļoti izklaidīgi. Pirms iešanas uz pusdienām viņa pienāca pie manis, pietvīkusi gluži sarkana, ar smaidošām lūpām apstājās iepretim, satvēra manus plecus un teica steigšus, it kā kaunēdamās:

—    Nu? Vai vakar izsēdējies manis dēļ? Pēc pusdienām iesim rotaļāties zālē.

Kāds gāja mums garām, un kņaze tūlīt novērsās no manis.

Pēc pusdienām, krēslā, abas nogājām lejā, lielajā zālē, rokās saķērušās. Kņaze bija dziļi satraukta un smagi elpoja. Es jutos tik priecīga un laimīga kā vēl nekad.

—    Vai gribi rotaļāties ar bumbu? — viņa man vaicāja. — Nostājies šeit!

Kņaze nostādīja mani vienā zāles kaktā, taču pati negāja vis nostāk un nesvieda man bumbu, bet apstājās trīs soļus no manis, paskatījās uz mani, pietvīka un nokrita uz dīvāna, aizsegusi seju rokām. Mazliet pavirzījos uz viņas pusi; bet Katja domāja, ka taisos aiziet.

—    Neej, Ņetočka, paliec pie manis, — viņa teica, — tas tūlīt pāries.

Vienā mirklī viņa pielēca un, sasarkusi līdz ausīm, asarām ritot, krita man ap kaklu. Viņas vaigi bija valgi, lūpas uzbriedušas kā ķirši, matu cirtas izirušas. Katja skūpsti ja mani ka neprātīga, skūpstīja seju, acis, lūpas, kaklu, rokas; viņa elsodama raudāja gluži kā histērijā; es cieši piekļāvos viņai, un mēs mīļi, līksmi apkampāmies kā draugi, kā mīļākais ar mīļāko, kas sastapušies pēc ilgas šķiršanās. Katjas sirds pukstēja tik stipri, ka dzirdēju katru tās sitienu.

Bet blakus istabā ieskanējās balss. Katju aicināja pie kņazienes.

—    Ai, Ņetočka! Līdz vakaram, līdz naktij! Ej tagad augšā, gaidi mani!

Viņa noskūpstīja mani vēlreiz lēnītēm, nedzirdami, cieši un joza projām, paklausīdama Nastjas aicinājumam. Uzskrēju augšā kā atdzimusi, metos uz dīvāna, pabāzu zem spilvena galvu un elsodama šņukstēju aiz sajūsmas. Sirds dauzījās, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Neatceros, kā sagaidīju nakti. Beidzot pulkstenis nosita vienpadsmit, un es gāju gulēt. Kņaze atgriezās tikai divpadsmitos; viņa jau pa gabalu man uzsmaidīja, taču nebilda ne vārda. Nastja sāka viņu izģērbt un it kā tīšuprāt to darīja ļoti lēni.

—    Ātrāk, ātrāk, Nastja! — Katja skubināja.

Jūs, kņaze, pa kāpnēm laikam esat skrējusi, jums nlrds tik stipri klauvē? … — Nastja vaicāja.

Ak mans dievs! Nastja! Cik tu esi gausa! Ātrāk, nl i «ik! — Kņaze dusmās piecirta kāju.

-     Vai, vai, kāda piktulīte! — Nastja sacīja, noskūpnI īdama kņazes kāju, ko tikko bija noāvusi.

Beidzot kņaze bija izģērbta, apgulās, un Nastja izgāja no istabas. Katja tūlīt izlēca no gultas un skrēja pie matus. Iekliedzos, viņu sagaidīdama.

-      Iesim pie manis, guli pie manis! — viņa ierunājās, piecēlusi mani sēdus. Pēc mirkļa biju viņas gultā, apskāvu mieg un alkani piekļāvāmies viena otrai. Kņaze mani skūpstīja tik ļoti, ka man sāka trūkt elpas.

—          Bet es taču atceros, ka tu naktī mani skūpstīji! — viņa sacīja, nosarkdama kā magone.

Es skaļi raudāju.

—    Ņetočka! — Katja čukstēja, asaras valdīdama.

Manu eņģelīt, es taču tevi jau tik sen, tik sen mīlu!

Vai zini, no kura laika?

—    No kura?

—           Kad tētis pavēlēja lūgt, lai tu man piedodot, tad kiid tu aizstāvēji savu tēti, Ņetočka… Tu, mana bā-remte! — kņaze, vārdu stiepdama, teica, atkal apbērdama mani ar skūpstiem. Viņa reizē raudāja un smējās.

—    Katja, Katja!

—    Kas ir? Kas ir?

—      Kāpēc tu tik ilgi… tik ilgi … — es sakāmo nepabeidzu. Apskāvāmies un labu brīdi neteicām ne vārda.

—           Paklausies — ko tu domāji par mani? — kņaze jautāja.

—           Ai, cik daudz es domāju, Katja! Domāju vienā domāšanā, gan dienu, gan nakti domāju.

—    Un naktīs par mani miegā runāji, es dzirdēju.

—    Vai tiešām?

—    Raudāji nez cik reizes.

—    Redzi nu! Bet kāpēc tu vienmēr biji tik lepna?

—           Ņetočka, es taču biju muļķe. Tas man tā uznāk, tur neko nevar darīt. Visu laiku ļaunojos uz tevi.

—    Par ko?

—           Par to, ka pati biju slikta. Agrāk par to, ka tu esi labāka nekā es; vēlāk par to, ka tētis tevi mīl vairāk. Bet tētis ir labs cilvēks — tā taču ir, Ņetočka?

—      Jā, jā, — es atbildēju, asarām plūstot, iedomādamās kņazu.

—       Labs cilvēks, — Katja nopietni sacīja, — bet ko lai ar viņu dara? Viņš allaž ir tāds kā … Bet pēc tam lūdzu tev piedošanu, pati gandrīz apraudājos un tāpēc atkal sadusmojos.

—     Es jau redzēju, es jau redzēju, ka tu gribēji raudāt.

—      Klusē, muļķīte, tu pati esi pinkšķe!—Katja uzsauca, aizspiedusi man ar roku muti. — Paklausies, man ļoti gribējās tevi mīlēt, bet tad uzreiz man sagribējās tevi nīst, un tik dikti nīdu, tik dikti nīdu! …

—     Kāpēc?

—      Ļoti dusmīga biju uz tevi. Nezinu, par ko. Bet pēc tam ieraudzīju, ka tu nespēj dzīvot bez manis, un domāju: nu gan es nomocīšu viņu, nejauko!

—     Ai, Katja!

—      Manu sirsniņ! — Katja iesaucās, skūpstīdama man roku. — Bet pēc tam negribēju runāt ar tevi, nekādi negribēju. Vai atceries, ka Falstafu glaudīju?

—    Tu nu gan esi ļoti drosmīga!

—      Cik trakoti bai-dī-jos, — kņaze, vārdu gari stiepdama, teica. — Vai zini, kādēļ gāju pie buldoga?

—     Kādēļ?

—      Tu taču skatījies. Kad redzēju, ka tu skaties… ai! Lai notiek kas notikdams, sadūšojos un gāju. Nobiedēju tevi, vai ne? Vai baidījies manis dēļ?

—     Ša-ausmīgi!

—      Es redzēju. Bet es gan biju dikti priecīga, ka Falstafs aizgāja. Ak dievs, kā es biju nobijusies, kad viņš aizgāja, šitāds bries … mo … nis!

Kņaze sāka smieties skaļiem, nervoziem smiekliem; pēc tam pēkšņi pacēla karsto galvu un neatlaidīgi lūkojās manī. Asaras kā pērlītes trīcēja viņas garajās skropstās. _ — Bet kas tevī tāds ir, ka es tevi tik ļoti iemīļoju? Are, bāliņa, matiņi gaiši, pati muļķīte, raudulīte, actiņas gaišzilas, bā … re … nīte mana!!!

Katja pieliecās un atkal nerimtīgi mani skūpstīja. Vairākas viņas asaru lāses uzkrita uz maniem vaigiem. Viņa bija dziļi saviļņota.

—        Cik dikti, dikti tevi mīļoju, bet visu laiku domāju — nē un nē, nesacīšu viņai! Un kā es ietiepos! Kāpēc gan es baidījos, kāpēc gan kaunējos no tevis! Redzi taču, cik jauki mums ir tagad!

Katja! Kā man sāp! — es iesaucos nevaldāmā prieka jūsma. — Sirds plīst pušu!

Jā, Ņetočka! Klausies tālāk… jā, paklau, kas tevi Iesaucis par Ņetočku?

—    Māmiņa.

—    Tu man visu izstāstīsi par savu māmiņu?

—    Visu, visu, — aizrautīgi atbildēju.

—    Bet kur tu liki divus manus kabatas lakatiņus — ar mežģīnēm? Un kādēļ aiznesi lenti? Ak tu, nejaukā! Es lāču to zinu.

Sāku smieties un nosarku tik ļoti, ka acīs sariesās asaras.

—    Nē, es domāju, pamocīšu viņu, lai pagaida. Bet citreiz domāju: es taču viņu nepavisam nemīlu, es viņu nevaru ciest. Bet tu vienmēr tik lēnīga, aitiņa tu mana! IJn kā es baidījos, ka tu jau domā — es esmu muļķe! Tu esi gudra, Ņetočka, tu taču esi ļoti gudra, vai ne?

—    Rimsties nu, Katja! — es atbildēju, gandrīz vai apvainojusies.

—     Nē, tu esi gudra, — Katja sacīja strikti un nopietni, — to es zinu. Bet vienu rītu piecēlos un tik ļoti, ļoti tevi biju iemīļojusi, ka šausmas! Tu man visu nakti rādījies sapņos. Prātoju — lūgšu, lai mani laiž pie māmiņas, un dzīvošu tur. Negribu Ņetočku mīlēt, negribu! Bet nākamajā naktī laižos miegā un domāju: kaut nu viņa pienāktu pie manis tāpat kā pagājušajā naktī, — un tu pienāci! Ai, kā es izlikos, ka esmu aizmigusi… Ai, cik nejaukas mēs esam, Ņetočka!

—    Bet kāpēc tu mani tik ilgi negribēji mīlēt?

—    Tāpat vien . .. bet ko es runāju! Es taču tevi vienmēr mīļoju, vienmēr esmu mīļojusi! Vēlāk nemaz vairs nespēju paciest, domāju — skūpstīšu viņu kādreiz un knaibīšu, kamēr viņa nomirs. Še tev, muļķīte!

Kņaze man ieknieba.

—    Bet vai atceries, ka es tev sasēju atrisušās kurpes saites?

—    Atceros.

—     Vai tev patika? Skatījos uz tevi, tāda mīļa, domāju: ņemšu un sasiešu kurpi, nez ko viņa domās! Bet man pašai kļuva tik labi. Un tiešām gribēju saskūpstīties ar tevi… tomēr nenoskūpstīju. Bet pēc tam tik jocīgi kļuva, tik jocīgi! Un visu laiku, kamēr kopā pastaigājāmies, ne no šā, ne no tā dažbrīd pēkšņi iegribējās skaļi smieties.

Nespēju uz tevi paskatīties, tik jocīgi! Un kā es priecājos, ka tu manā vietā gāji tumšajā kambarī!

Tukšo istabu sauca par «tumšo kambari».

—    Tev bija bail?

—     Šausmoti bail.

—           Ne par to vien priecājos, ka vainu uzvēli sev, bet priecājos, ka manā vietā pasēdēsi. Domāju: viņa tagad raud, bet es viņu tik dikti mīlu! Rītdien viņu tik cieši skūpstīšu, tik cieši skūpstīšu! Taču žēl nebija, dieva vārds, nebija tevis žēl, kaut arī es no raudājos.

—     Bet es nemaz pat neraudāju, tīšuprāt priecājos!

—           Neraudāji? Ak tu, ļaunā! — kņaze iesaucās, iesūkdamās manās lūpās ar savējām.

—    Katja, Katja! Ak dievs, cik jauka tu esi!

—            Tiesa, vai ne? Bet tagad dari ar mani, ko vien gribi! Moki mani, knaibi mani! Lūdzu, ieknieb man! Mana labiņā, ieknieb!

—    Draiskule!

—     Un vēl kas?

—    Muļķīte …

—     Un vēl?

Un vēl mani noskūpsti.

Mēs skūpstījāmies, raudājām, skaļi smējāmies, lūpas sāpēja no skūpstiem.

—           Ņetočka! Pirmkārt, tu vienmēr nāksi gulēt pie manis. Vai skūpstīties tev patīk? Mēs skūpstīsimies. Turklāt es negribu, ka tu esi tik sērīga. Kāpēc tev bija tik skumji? Tu man pastāstīsi, vai ne?

—           Visu izstāstīšu; taču tagad man nav skumja, bet līksma sirds.

—           Tev būs sārti vaigi, tāpat kā man! Ai, kaut rītdiena atsteigtos drīzāk! Tev nāk miegs, Ņetočka?

—    Nē.

—    Nu tad runāsimies.

Nopļāpājām vēl pāris stundu. Dievs vien to zina, ko visu mēs nepārrunājām. Pirmkārt kņaze man izstāstīja visus savus nākotnes plānus un pašreizējos apstākļus. Uzzināju, ka tēti viņa mīl visvairāk, gandrīz vairāk nekā mani. Pēc tam abas nospriedām, ka madame Leotara ir brīnišķīga sieviete un nepavisam nav barga. Tad mēs turpat izdomājām, ko darīsim rītdien, parītdien, un vispār izplānojām savu dzīvi gandrīz vai uz divdesmit gadiem. Katja izprātoja, ka mēs dzīvosim tā: vienu dienu viņa

man pavēlēs un es visu izpildīšu, nākamajā dienā otrādi — es pavēlēšu, un viņa bez iebildumiem klausīs; pēc tam mēs abas vienādā mērā viena otrai pavēlēsim; reizēm kāda tīšuprāt nepaklausīsim, tad sākumā sastrīdēsimies — tāpat vien, izlikdamās — un pēc tam drīz jo drīz saderēsim mieru. Vārdu sakot, nākotnē mums būs bezgalīga laimība. Beidzot mēs pļāpādamas nogurām, man krita ciet acis. Katja zobojās par mani, ka es esot miegamice, bet pati aizmiga drīzāk nekā es. Otrā rītā pamodāmies abas reizē, aši sabučojāmies, pēc tam pie mums nāca apteksne, un es vēl paspēju aizskriet līdz savai gultai.

Visu dienu aiz prieka nezinājām, ko viena otrai darīt. Mēs tikai slēpāmies un skrējām projām no visiem, visvairāk baidīdamas no citu acīm. Beidzot sāku stāstīt Katjai par savām dzīves gaitām. Mans stāsts viņu dziļi satrauca — līdz asarām.

—    Ak tu, ļaunā, ļaunā! Kāpēc man agrāk visu nepaslastīji? Es tevi tik ļoti mīļotu, tik ļoti mīļotu! Vai zēni tevi sāpīgi sita uz ielas?

—    Sāpīgi. Dikti, dikti baidījos no viņiem.

—    Ak tu nejaukie! Vai zini, Ņetočka, es pati redzēju, ka viens zēns sita otru uz ielas. Rītdien slepus paņemšu līdzi Falstafa pātagu, un, ja vienu tādu puiku satikšu, es viņu noslānīšu, ļoti, ļoti noslānīšu!

Katjas actiņas sašutumā zvēroja.

Mēs baidījāmies, ja kāds nāca istabā. Baidījāmies, ka mūs neierauga skūpstoties. Bet tanī dienā mēs skūpstījāmies vismaz simt reižu. Tā aizritēja šī diena un nākamā diena. Baidījos nomirt aiz jūsmas, slāpu nost aiz laimes. Taču mūsu laime nebija ilga.

Madame Leotarai bija jāziņo kņazienei par katru Katjas solīti. Viņa bija mūs vērojusi veselas trīs dienas, un šajās trijās dienās sakrājies daudz stāstāmā. Beidzot madame Leotara aizgājusi pie kņazienes un izklāstījusi visu pamanīto — mūs abas esot pārņēmusi dīvaina, neprātīga jūsma, veselas trīs dienas mēs jau nešķiroties viena no otras, ik brīdi skūpstoties, raudot, skaļi smejoties kā jukušas, nepārtraukti pļāpājot, un, tā kā agrāk nekas tāds neesot manīts, viņa nezinot, no kā tas viss radies, bet viņai liekoties, ka kņaze pārdzīvojot tādu kā slimīgu krīzi, un, beidzot, viņai liekoties, ka labāk būtu, ja mēs tiktos retāk.

—          Es jau sen tā domāju, — kņaziene teikusi, — es jau zināju, ka šī dīvainā bārenīte sagādās mums daudz rūpju. Ko man stāstīja par viņu, par viņas agrāko dzīvi — šausmas, īstas šausmas! Viņa, acīm redzot, ietekmē Katju. Jūs teicāt — Katja viņu ļoti mīl?

—    Neprātīgi.

Kņaziene īgnumā nosarkusi. Viņa jau bija greizsirdīga uz mani savas meitas dēļ.

—     Tas ir nedabiski, — viņa sacījusi. — Agrāk viņas bija tik svešas viena otrai, un, jāatzīstas, es par to priecājos. Lai cik maza šī bārenīte, bet es negalvoju ne par ko. Jūs taču mani saprotat? Viņa jau ar mātes pienu iezīdusi savus tikumus, savas paražas un varbūt uzvedību. Nesaprotu, kāpēc kņazs viņai tik ļoti pieķēries. Tūkstošreiz esmu viņam teikusi, ka meitene jānodod pansionātā.

Madame Leotara it kā gribējusi mani aizstāvēt, bet kņaziene jau izlēmusi, ka mums jāšķiras. Tūlīt atsūtīja apteksni pēc Katjas, un apakšā viņai pateikts, ka viņa mani neredzēšot līdz nākamajai svētdienai, tas ir, taisni nedēļu.

Par visu to uzzināju vēlu vakarā, un mani pārņēma šausmas; domāju par Katju, un man šķita, ka viņa nepārcietīs šo atšķirtību. Nezināju vairs, kur dēties aiz skumjām, aiz bēdām, un naktī saslimu; otrā rītā pie manis atnāca kņazs un pačukstēja, lai es cerot. Kņazs pūlējies cik vien spēdams, bet viss veltīgi, kņaziene neatkāpusies no sava nodoma. Pamazām mani pārņēma izmisums, aiz bēdām slāpu vai nost.

Trešās dienas rītā Nastja man atnesa no Katjas zīmīti. Katja bija rakstījusi ar zīmuli briesmīgi ķeburainiem burtiem šādus vārdus:

«Es tevi ļoti mīlu. Sēžu pie maman un visu laiku gudroju, kā aizbēgt pie tevis. Taču es aizbēgšu — esmu to pateikusi, un tāpēc neraudi. Uzraksti man, cik ļoti mani mīli. Sapnī es tevi skāvu visu cauru nakti, briesmīgi cietu, Ņetočka. Nosūtu tev konfekti. Sveiki.»

Atbildēju kaut ko līdzīgu. Visu dienu raudāju, Katjas zīmīti lasīdama. Madame Leotara nomocīja mani ar savām laipnībām. Vakarā uzzināju, ka viņa gājusi pie kņaza un teikusi, ka es nenovēršami saslimšot trešo reizi, ja netikšoties ar Katju, un viņa nožēlojot, ka stāstījusi kņazienei par mums. Es taujāju Nastjai: kā klājas Katjai? Viņa atbildēja — Katja neraudot, bet esot briesmīgi bāla.

Nākamajā rītā Nastja man pačukstēja:

—    Ejiet uz kabinetu pie viņa gaišības. Nokāpiet pa tām trepēm, kas labajā pusē.

Priekšnojauta man iedvesa jaunu dzīvību. Gaidās nespēdama vairs ne paelpot, noskrēju lejā un atvēru kabineta durvis. Katjas nebija. Pēkšņi viņa apkampa mani no mugurpuses un dedzīgi noskūpstīja. Smiekli, asaras… Katja vienā mirklī izrāvās no maniem skāvieniem, uzrāpās tēvam uz muguras, kā vāvere uzlēca viņam uz pleciem, bet sagrīļojās un nolēca uz dīvāna. Arī kņazs pakrita turpat. Kņaze sajūsmā raudāja.

—    Papā, cik tu esi labs, papā!

—    Ak jūs draiskules! Kas jums noticis? Kāpēc tik liela draudzība, tik liela mīlestība?

Nerunu, papu, tu mūsu darbus nezini.

Mes alkal metamies viena otras apkampienos.

Vrngak ieskatījos Katja. Trijās dienās viņa bija novājējusi. Sārtums sejā izzudis, bālums lavījās tā vietā. Aiz bēdām sāku raudāt.

Beidzot pieklauvēja Nastja. Zīme, ka attapušies — Katjas nav — un vaicā, kur viņa ir. Katjas seja kļuva nāves bāla.

—    Pietiks, bērni! Mēs šeit sastapsimies katru dienu. Uz redzēšanos, un lai dievs jūs svētī! — teica kņazs.

Viņš jutās aizkustināts, raudzīdamies uz mums; taču viņa vārdi nepiepildījās. Vakarā no Maskavas pienākusi vēsts, ka mazais Saša pēkšņi saslimis un kuru katru brīdi varot nomirt. Kņaziene tūlīt izrīkojusi, ka jābrauc jau rītdien. Viss bija norisinājies tik strauji, ka es neko nezināju līdz brīdim, kad bija jāatvadās no kņazes. Pats kņazs uzstājis, ka mums tomēr jāatvadās, un kņaziene ļoti negribīgi piekritusi. Katja bija izmisusi. Nodrāžos lejā pa galvu pa kaklu un sirsnīgi apkampu Katju. Ceļojumu kariete jau gaidīja pie lieveņa. Katja iekliedzās, skatīdamās uz mani, un paģība. Pieskrēju klāt un aizgūtnēm skūpstīju viņu. Kņaziene mēģināja dabūt Katju pie samaņas. Beidzot Katja atguvās un atkal mani apskāva.

—    Ardievu, Ņetočka! — viņa man teica, pēkšņi iesmiedamās, un viņas sejā ieplaiksnījās kaut kas neizprotams. — Tu neskaties uz mani; jā, jā; es neesmu slima, pēc mēneša atkal atbraukšu. Tad mēs vairs nešķirsimies.

—    Pietiek, — kņaziene sacīja, — brauksim!

Taču Katja vēl paskrējās atpakaļ. Viņa krampjaini sažņaudza mani skāvienos.

— Mana dzīvība! — viņa paspēja pačukstēt, mani apkampdama. — Uz redzēšanos!

Mēs saskūpstījāmies pēdējo reizi, un kņaze pazuda — uz ilgu laiku, uz ļoti ilgu laiku. Pagāja astoņi gadi, kamēr atkal tikāmies!

Es tīšuprāt tik sīki izklāstīju šīs bērnības epizodes, savu pirmo pazīšanos ar Katju. Taču mūsu dzīves gaitas nav šķiramas. Katjas romāns ir arī mans romāns. It kā liktenis būtu lēmis man viņu sastapt; it kā liktenis būtu lēmis viņai mani atrast. Turklāt nespēju liegt sev prieku — atmiņās vēlreiz pārstaigāt savu bērnību … Tagad mans stāsts ritēs raitāk. Mana dzīve pēkšņi iekļuva tādā kā aizvējā, un es nākamo reizi it kā attapos, kad man jau bija pilni sešpadsmit gadi…

Bet — daži vārdi par to, kas notika ar mani pēc kņaza ģimenes aizbraukšanas uz Maskavu.

Mēs palikām divatā ar madame Leotaru.

Pēc divām nedēļām atbrauca kurjers un paziņoja, ka atgriešanas Pēterburga atlikta uz nenoteiktu laiku. Tā kā madame Leotara ģimenes apstakju dēļ nevarēja braukt uz Maskavu, viņas pienākumi kņaza namā beidzās; taču viņa palika tanī pašā ģimenē un pārgāja darbā pie kņazienes vecākās meitas Aleksandras Mihailovnas.

Es vēl neko neesmu stāstījusi par Aleksandru Mihailovnu un arī redzējusi viņu biju tikai vienu reizi. Aleksandra Mihailovna bija kņazienes meita no viņas pirmās laulības. Kņazienes izcelsme un radu raksti bija tādi kā neskaidri; viņas pirmais vīrs bijis nodokļu atpircējs. Kad kņaziene apprecējusies otrreiz, viņa nepavisam nezinājusi, ko darīt ar vecāko meitu. Uz spožu partiju meita nevarējusi cerēt. Turklāt viņai devuši mērenu pūru; beidzot, pirms četriem gadiem, meitu laimējies izprecināt bagātam cilvēkam ar augstu dienesta pakāpi. Aleksandra Mihailovna iekļuvusi citā sabiedrībā un ieraudzījusi citus augstākās sabiedrības ļaudis. Kņaziene apciemojusi meitu divas reizes gadā; kņazs, patēvs, apciemoja viņu katru nedēļu kopā ar Katju. Bet pēdējā laikā kņaziene ne labprāt laida Katju pie māsas, un kņazs veda Katju paslepus. Katja dievināja savu māsu. Taču viņu raksturi bija pilnīgi pretēji. Aleksandra Mihailovna bija gadus divdesmit divus veca sieviete, klusa, maiga, mīloša; šķita, ka kaut kādu neizpaužamu skumju, slepenu sirdssāpju skarbās ēnas iegulušās viņas brīnišķīgajos vaibstos. Jāpiebilst, ka nopietnība un skarbums nepavisam nepiederējās viņas skaidrajai eņģeļa sejai, tāpat kā sērošana nepiederas bērnam. Nevarēja paskatīties uz viņu, nejūtot dziļas simpātijas. Kad Aleksandru Mihailovnu pirmoreiz redzēju, viņa bija bāla, un dzirdēju runājam, ka viņai esot sliecība uz dilorn. Aleksandra Mihailovna dzīvojot ļoti vientuļi, gluži kā mūķene — viņai nepatīkot ne viesības savās mājās, ne braukāšana viesībās pie citiem. Bērnu viņai tolaik nebija. Atceros — viņa atbrauca pie madame Leotaras, pienāca pie manis un ļoti sirsnīgi mani noskūpstīja. Viņai līdzi ln|,i atbi.incis Kalsens, pavecs vīrietis. Mani paskatoties, viņam saskrēja acis asaras. Tas bija vijolnieks B. Aleksan<ii i Mihailovna apskāva mani un jautāja, vai es gribēšot dzīvot pie viņas un būt viņas meita. Paraudzījusies viņai seja, pazinu, ka šī ir manas Katjas māsa, un apskāvu viņu ai sūrstošu sāpi sirdī, no kuras smeldze izplūda pa visu augumu … it kā atkal kāds būtu man sacījis: «Bārenīte!» Aleksandra Mihailovna parādīja kņaza vēstuli. Tajā bija dažas rindas arī par mani, un es tās izlasīju, raudās elsodama. Kņazs deva man savu svētību, lai es ilgi dzīvojot virs zemes, lai kļūstot laimīga, un lūdza mīlēt arī viņa otru meitu. Arī Katja bija pierakstījusi vēstules beigās dažas rindas. Viņa rakstīja, ka nešķiroties vairs no mātes ne uz brīdi.

Un tad vakarā es iegāju citā ģimenē, citā mājā — pie svešiem ļaudīm, otrreiz atraudama sirdi no visa, kas man bija kļuvis ļoti mīļš, kas man jau bija tapis tuvs. Atbraucu nomocījusies, garīgu sāpju sagrauzta… Bet tagad sākas jauns stāsts.

VI

Mana jaunā dzīve ritēja tik rāmi un klusi, it kā es būtu apmetusies starp vientuļniekiem … Nodzīvoju pie saviem audzinātājiem vairāk nekā astoņus gadus un neatceros, ka visu šo laiku, izņemot dažas reizes, mājās būtu rīkotas viesības, svinīgas pusdienas vai kāda cita iemesla dēļ sapulcētos radi, draugi un paziņas. Atskaitot divas trīs personas, kas retumis ieradās, un mūziķi B., kurš bija majas draugs, vai tos, kas nāca pie Aleksandras Mihailovnas vira un gandrīz tikai dienesta darīšanās, mūsu mājā neviens cits nerādījās. Aleksandras Mihailovnas vīrs pastāvīgi bija aizņemts darbā un savā dienestā un tikai retumis spēja atlicināt mazliet brīva laika, ko viņš vienlīdzīgi sadalīja starp ģimeni un augstākās sabiedrības dzīvi. Svarīgas pazīšanās, no kurām izvairīties nebija iespējams, spieda viņu diezgan bieži atgādināt par sevi sabiedrībā. Gandrīz visur klīda valodas par viņa neaprobežoto godkāri; bet, tā kā viņam bija lietpratīga, nopietna cilvēka reputācija, tā kā viņam bija visai izcils amats un laime un veiksme, šķiet, pašas tvarstīja viņu dzīves gaitās, tad sabiedriskā doma nepavisam neliedza viņam savas simpātijas. Pat vēl vairāk. Pret viņu visi pastāvīgi juta tādu kā īpašu interesi, ko — gluži pretēji — nepavisam neveltīja viņa sievai. Aleksandra Mihailovna dzīvoja pilnīgā vientulībā; taču viņa, šķiet, priecājās par to. Viņas klusais raksturs bija it kā radīts vientuļnieces dzīvei.

Aleksandra Mihailovna bija pieķērusies man ar visu sirdi, iemīlējusi mani kā savu īsto bērnu, un es, kurai vēl nebija nožuvušas atvadu asaras, šķiroties no Katjas, ar vēl sūrstošu sirdi alkani metos manas labvēles, manas jaunās mātes skāvienos. Kopš tā laika mana dedzīgā mīlestība pret viņu nerimās ne brīdi. Viņa man bija māte, māsa, draugs, aizstāja man itin visu šajā saulē un izloloja manu jaunību. Turklāt drīz vien instinktīvi manīju, nojautu, ka viņas liktenis nav nemaz tik apskaužams, kā to varēja domāt, pirmoreiz uzmetot acis viņas klusajai, šķietami mierīgajai dzīvei, ārējai brīvībai, bezrūpīgi skaidrajam smaidam, kas tik bieži staroja viņas sejā, tāpēc katra manas attīstības diena deva man iespēju saprast kaut ko jaunu manas labvēles dzīvē, kaut ko tādu, ko mokoši un lēni uzminēja mana sirds, un reizē ar sērīgo atskāršanu arvien vairāk un vairāk auga un ciešāka kļuva mana pieķeršanās Aleksandrai Mihailovnai.

Raksturs viņai bija bikls, vājš. Raugoties uz skaidrajiem, mierīgajiem sejas vaibstiem, pašā sākumā nemaz nevarēja iedomāties, ka satraukums spētu radīt apjukumu viņas taisnīgajā sirdī. Ne prātā nevarēja ienākt, ka viņa spētu kādu nemīļot; līdzcietība viņas sirdī vienmēr guva virsroku pat pār riebumu, lai viņa bija pieķērusies tikai dažiem draugiem un dzīvoja lielā vientulībā … Pēc dabas viņa bija aizrautīga un viegli ietekmējama, bet reizē pati it kā baidījās no savas ietekmēšanās, it kā viņa nemitīgi sargātu savu sirdi, neļaudama tai aizmirsties kaut vai sapņojumos. Dažreiz pēkšņi pašā gaišākajā brīdī manīju viņas acīs asaras: šķita, ka pēkšņas, smagas atmiņas par kaut ko mokošu, kas plosa viņas sirdsapziņu, uzliesmotu viņas dvēselē, šķita, kaut kas naidīgs uzglūnētu viņas laimei un to apēnotu. Man likās, jo laimīgāka viņa jutās, jo rāmāks, dzidrāks bija kāds brīdis viņas dzīvē — jo tuvāk nāca grūtsirdība, jo drīzāk varēja uzbrukt pēkšņas skumjas, asaras, it kā viņu piemeklētu kāda lēkme. Es neatceros nevienu mierīgu mēnesi visos šajos astoņos gados. Vīrs, acīm redzot, viņu ļoti mīlēja; viņa to dievināja. Taču jau ar pirmo mirkli man radās tāda sajūta, it kā starp viņiem kaut kas nebūtu izrunāts līdz galam. Viņas dzīvē bija kāds noslēpums; vismaz tāda nojauta man radās kopš pirmā brīža …

Aleksandras Mihailovnas vīrs, jau pirmoreiz sastopoties, atstāja uz mani drūmu iespaidu. Šis iespaids dzima manā bērnībā un nekad vairs neizzuda. Pjotrs Aleksandrovičs bija garš, kalsens vīrietis un it kā tīšuprāt slēpa acis aiz lielām, zaļām brillēm. Viņš lielāko tiesu klusēja, izturējās dzedri un pat divatā ar sievu it kā nezināja, ko runāt. Kā redzams, citi viņam bija par nastu. Man viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību, tāpēc es katrreiz, kad vakarā, kā parasti, visi trīs sanācām Aleksandras Mihailovnas viesistabā dzert tēju, jutos ārkārtīgi neērti, kamēr vien viņš tur bija. Slepus uzmetu pa skatienam Aleksandrai Mihailovnai un skumīgi vēroju, ka arī viņa šķiet apsveram katru savu kustību, nobālē, ja pamana, ka vīrs kļūst sevišķi skarbs un drūms, vai arī pēkšņi nosarkst līdz ausu galiem, kā sadzirdējusi vai noskārtusi kaut ko pusvārdos izteiktu vīra sacītajā. Jutu, ka Aleksandrai Mihailovnai grūti būt kopā ar vīru, lai gan viņa, kā redzams, nespēja dzīvot bez viņa ne brīdi. Mani pārsteidza viņas neparastā uzmanība pret vīru, pret katru tā vārdu, pret katru kustību; it kā viņa cik vien spēdama censtos tam izpatikt, it kā justu, ka viņai neizdodas izpildīt šo vēlēšanos. Aleksandra Mihailovna, šķiet, lūgtin lūdzās no vīra atzinību: niecīgākais smaids viņa sejā, aprauts vārds ar laipnu pieskaņu — un viņa jutās laimīga; gluži tā, it kā tie būtu vēl biklās, vēl bezcerīgās mīlestības pirmie brīži.

Aleksandra Mihailovna aprūpēja vīru kā grūti slimu cilvēku. Bet, kad viņš gāja savā kabinetā, paspiedis roku Aleksandrai Mihailovnai, uz kuru, kā man likās, vienmēr lūkojās ar dīvainu, sievu nomācošu līdzjūtību, viņa tūlīt pārvērtās. Aleksandras Mihailovnas izturēšanās, valoda uzreiz kļuva jautrāka, brīvāka. Taču dīvains mulsums vēl ilgi bija manāms Aleksandras Mihailovnas sejā pēc katras tikšanās ar vīru. Viņa tūliņ pat pūlējās atminēties ikvienu vīra teikto vārdu, it kā tos visus apsvērdama. Aleksandra Mihailovna bieži vien man jautāja: vai viņa pareizi esot sadzirdējusi un vai tieši tā sacījis Pjotrs Aleksandrovičs? — it kā viņa meklētu kādu citu jēgu vīra teiktajos vārdos, un dažkārt tikai pēc veselas stundas atguvās, pārliecinājusies, ka vīrs pilnīgi apmierināts ar viņu un ka viņas uztraukums bijis veltīgs. Tad viņa uzreiz kļuva labsirdīga, jautra, priecīga, skūpstīja mani, smējās kopā ar mani vai piesēdās pie klavierēm un improvizēja stundas divas. Taču bieži vien viņas prieks pēkšņi apsīka: viņa sāka raudāt, un, kad lūkojos uz viņu ļoti satraukta, samulsusi, nobijusies, viņa tūlīt čukstus apgalvoja, it kā bīdamās, lai mūs nesadzird, ka viņas asaras ritot tāpat vien, bez iemesla, ka viņai esot jautrs prāts un lai es viņas dēļ nemokoties. Reizēm vīra prombūtnē viņa pēkšņi sāka uztraukties, taujāt par viņu, raizēties: sūtīja uzzināt, ko viņš dara, izvaicāja savu apteksni, kāpēc pavēlēts jūgt zirgus un kur vīrs grib braukt, vai viņš nav slims, vai ir jautrs vai noskumis, ko teicis un tā tālāk. It kā par vīra darīšanām un nodarbošanos viņa neuzdrošinātos pati ar vīru runāt. Kad viņš sievai deva kādu padomu vai kaut ko lūdza, viņa uzklausīja vīru tik padevīgi, tik ļoti bīdamās, it kā būtu vīra verdzene. Aleksandrai Mihailovnai ļoti patika, ja vīrs palielīja kaut ko viņas istabā, kādu viņas lietiņu, grāmatu, kādu rokdarbu. Tas remdināja viņas godkāri, un viņa tūlīt kļuva laimīga. Aleksandra Mihailovna aiz priekiem nezināja, ko darīt, ja vīrs (kas gan notika ļoti reti) neviļus sadomāja apmīļot mazos bērniņus, kuri bija divi. Viņas seja pārvērtās, staroja laimē, un šādos brīžos viņa dažreiz pat pārāk ļāvās priekam vīra klātbūtnē. Viņa, piemēram, kļuva pat tik droša, ka pēkšņi pati bez vīra aicinājuma ierosināja, protams, bikli un drebošā balsī, lai viņš paklausoties jaunu kompozīciju, ko viņa dabūjusi, vai pasakot, ko domājot par kādu grāmatu, vai pat lai atļaujot viņai nolasīt dažas lappuses no kāda autora darba, kas todien viņu sevišķi ietekmējis. Dažreiz vīrs labprāt izpildīja visas viņas vēlēšanās un pat iecietīgi uzsmaidīja, kā uzsmaida nerātnam bērnam, kuram negrib liegt ērmīgu iedomu, baidīdamies pāragri un ar naidīgu izturēšanos iedragāt bērna naivitāti. Es nezinu, kāpēc, bet mani līdz sirds dziļumiem aizskāra šāds smaids, šāda augstprātīga iecietība, šāda nevienlīdzība starp viņiem; es klusēju, savaldījos un tikai centīgi vēroju viņus ar bērnišķīgu ziņkāri, bet ar pāragri skarbām domām. Citreiz manīju, ka Pjotrs Aleksandrovičs it kā neviļus attopas, it kā atjēdzas; šķita — viņš pēkšņi, nepavisam negribēdams, atceras kaut ko smagu, briesmīgu, neatvairāmu; vienā mirklī iecietīgais smaids pazuda no viņa sejas, acis pēkšņi vērsās uz apjukušo sievu ar tik lielu līdzcietību, no kuras es sadrebēju, no kuras, kā tagad apzinos, ja tā būtu vērsta uz mani, es galīgi nomocītos. Tajā pašā brīdī prieks izdzisa arī Aleksandras Mihailovnas sejā. Mūzika vai lasīšana uzreiz apklusa. Viņa bālēja, bet centās savaldīties un neteica ne vārda. Sākās nepatīkams klusums, skumīgs klusums, kas dažreiz vilkās ilgi. Beidzot vīrs to pārtrauca. Viņš piecēlās, it kā tik tikko spēdams nomākt sevī īgnumu un satraukumu un, drūmi klusēdams, vairākkārt pagājies pa istabu, paspieda sievai roku, dziļi nopūtās, ar acīm redzamu apjukumu pateica dažus strupus vārdus, kuros bija jaušama vēlēšanās sievu nomierināt, un izgāja no istabas, bet Aleksandra Mihailovna izplūda asarās vai iegrima baismīgā, ilgā grūtsirdībā. Bieži viņš svētīja sievu un pārmeta tai krustu kā bērnam, atvadīdamies no tās vakarā, un Aleksandra Mihailovna pieņēma šo svētīšanu ar pateicības asarām un ar bijāšanu. Taču es nespēju aizmirst dažus vakarus mūsu mājās (veselos astoņos gados — divus vai trīs vakarus, ne vairāk), kad Aleksandra Mihailovna pēkšņi it kā pārvērtās. Dīvains sašutums iezvīļojās viņas parasti rāmajā sejā un aizstāja allažīgo pašpazemošanos un bijību pret vīru. Dažreiz veselu stundu brieda negaiss; vīrs kļuva nerunīgāks, skarbāks un drūmāks nekā citkārt. Beidzot nelaimīgās sievietes slimā sirds nespēja visu to paciest. Viņa aiz uzbudinājuma drebošā balsī ierunājās — sākumā saraustīti, nesakarīgi, ik brīdi neskaidri kaut ko pieminēdama rūgtos pusvārdos; pēc tam, it kā nespēdama paciest savas bēdas, pēkšņi izplūda asarās, skaļās raudās, un tad sekoja sašutuma, pārmetumu žēlošanās, izmisuma eksplozija — it kā viņa ieslīgtu slimīgā krīzē. Un tad vajadzēja redzēt, cik lēnprātīgi to pacieta vīrs, cik līdzjūtīgi skubināja viņu nomierināties, skūpstīja viņai rokas un beidzot sāka pat raudāt kopā ar viņu; bet tad viņa uzreiz, šķiet, atjēdzās, it kā sirdsapziņa viņai uzsauktu un pieķertu viņu noziegumā. Vīra asaras viņu saviļņoja līdz sirds dziļumiem, un viņa, rokas lauzīdama, izmisumā drudžaini un skaļi raudādama, noslīgusi pie viņa kājām, lūgtin lūdzās piedošanu, kas viņai arī netika liegta. Taču vēl ilgi turpinājās viņas sirdsapziņas mokas, asaras un lūgšanās, lai viņai piedodot, un pēc tam vēl biklāka, vēl tramīgāka viņa kļuva pret vīru veseliem mēnešiem. Es neko nevarēju saprast šajos pārmetumos un paļājumos; turklāt mani šādos brīžos aizsūtīja uz manu istabu un vienmēr to darīja ļoti uzkrītoši. Taču pilnīgi noslēpt no manis savas attiecības viņi nespēja. Es vēroju, nojautu, iegaumēju, un kopš paša sākuma manī iezagās tumšas aizdomas, ka šajās attiecībās ir kāds noslēpums, ka šīs aizvainotās sirds pēkšņie izvirdumi nav vienkārša nervu krīze, ka nav jau bez iemesla šis vīra allažīgais drūmums, ka nav jau bez pamata šī it kā divdomīgā līdzjūtība pret savu nelaimīgo, slimo sievu, ka nav jau bez iemesla sievas pastāvīgais biklums un tramīgums pret vīru un šī pazemīgā, dīvainā mīlestība, kuru viņa pat neuzdrīkstas likt just savam vīram, ka nav jau bez iemesla šī vientulība, šī mūķenes dzīve, šis pēkšņais pietvīkums un nāves bālums viņas sejā vīra klātbūtnē.

Bet, tā kā starp Aleksandru Mihailovnu un viņas vīru līdzīgas scēnas notika ļoti reti, tā kā mūsu dzīve bija ļoti vienmuļa un es jau pārāk tuvu biju to vērojusi, tā kā, beidzot, es attīstījos un augu ļoti strauji un manī jau sāka mosties daudz kas jauns, kaut arī neapzināts, kas novērsa mani no šiem vērojumiem, tad beidzot pieradu pie šīs dzīves, pie šīm parašām un raksturiem, kuru tiešā tuvumā mitu. Man, protams, šad tad gribot negribot bija nopietnāk jāpadomā, lūkojoties uz Aleksandru Mihailovnu, bet manas domas pagaidām nenoveda ne pie kāda secinājuma. Es taču Aleksandru Mihailovnu sirsnīgi mīļoju, cienīju viņas skumjas un tāpēc baidījos ar ziņkārību mulsināt viņas viegli aizskaramo sirdi. Viņa mani saprata un — es jutu — labprāt man daudzkārt pateiktos par pieķeršanos viņai. Reizēm, pamanījusi manas rūpes, viņa smaidīja caur asarām un pati jokojās, ka ar asarām viņa neskopojoties, reizēm sāka man klāstīt, ka viņa esot ļoti apmierināta, ļoti laimīga, ka visi pret viņu esot tik labi, ka visi, ar kuriem viņa līdz šim pazinusies, ļoti, ļoti viņu mīlot, ka viņu gauži nomokot Pjotra Aleksandroviča dien<1 lēnīgā raizēšanās par viņu, par viņas garīgo mieru, lai gan viņa, gluži otrādi, esot tik laimīga, tik laimīga… Tādās reizēs viņa mani apskāva tik sirsnīgi, viņas sejā staroja tik liela mīlestība, ka mana sirds, ja tā var teikt, lesūrstējās līdzjūtībā pret viņu.

Viņas sejas vaibsti nekad neizzudīs no manas atmiņas. Sejas līnijas bija harmoniskas, un kalsnums un bālums, šķiet, vēl cildenāku viesa viņas daiļuma atturīgo jaukumu. Biezi jo biezi melni mati, gludi lejup sasukāti, skarbi, krasi atēnoja vaigu galus; bet, šķita, tāpēc vēl tīkamāk pārsteidza viņas kontrastējošais maigais skatiens, platās, bērnišķīgi dzidrās, gaišzilās acis, kautrais smaids un visa ši biklā, bālā seja, kura brīžiem atspoguļojās tik daudz naiva, nedroša, šķiet, neaizsargāta, it kā viņa baidītos par katru sajūtu, par katru sirds trauksmi — arī par acumirklīgo prieku, arī par biežajām, klusajām skumjām. Bet dažā laimīgā, rāmā brīdī šajā skatienā, kas dziļi skāra sirdi, bija tik daudz skaidrības, gaišuma kā saulainā dienā, tik daudz taisnīga miera; šīs acis, zilas kā debess, spulgoja tik lielā mīlestībā, raudzījās tik laipni, tajās vienmēr atspoguļojās tik dziļas simpātijas pret visu, kas bija cildens, pret visu, kas lūdzās mīlestības, lūdzās līdzcietības, — ka dvēsele viņai pakļāvās, neviļus tiecās uz viņu un, šķiet, no viņas guva gan šo skaidrību, gan šo garīgo mieru, gan samierināšanos, gan mīlestību. Tā cilvēks dažkārt ilgi, ilgi lūkojas uz zilām debesīm un jūt, ka būtu ar mieru veselas stundas aizvadīt tīksmā apcerē un ka brīvāka, mierīgāka šādos brīžos kļūst dvēsele, it kā tajā kā rāmā ūdens spogulī atainotos diženā debess velve. Bet, kad apgarotībā pietvīka viņas seja, krūtis satraukumā cilājās — un tas notika ļoti bieži —, tad viņas acis zvīļoja kā zibens, šķieda dzirkstis, it kā visa viņas dvēsele, tikli saglabājusi dzidrās iedvesmojošā daiļuma liesmas, tagad būtu guvusi mājvietu acīs. Šādos brīžos viņa likās gluži kā apgarota. Un šādos pēkšņas aizrautības uzplūdos, šādās pārejās no klusas, biklas noskaņas uz gaišu, cildenu jūsmu, uz tīru, dzedru entuziasmu, viņā bija tik daudz naivas, bērnišķīgas steigas, tik daudz maza, maza bērniņa ticēšanas, ka gleznotājs laikam atdotu pusi no sava mūža, lai notvertu šādu gaišas jūsmas mirkli un attēlotu apgaroto seju uz audekla.

Jau kopš pirmajām dienām, ko aizvadīju šajā mājā, redzēju, ka viņa pat priecājas par mani savā vientuļajā dzīvē. Tolaik viņai bija vēl tikai viens bērniņš, tikai gads bija aizritējis, kamēr viņa kļuvusi māte. Bet pret mani viņa izturējās kā pret savu īsto meitu un nespēja būt citāda kā pret saviem bērniem. Cik dedzīgi viņa pievērsās manai audzināšanai! Sākumā viņa tik ļoti steidzās to darīt, ka madame Leotara neviļus pasmaidīja, raudzīdamās uz viņu. Patiešām, mēs tūlīt gribējām pievērsties visam kam — un tad mēs viena otru nemaz nesaprastu. Piemēram, viņa apņēmās pati mani mācīt un uzreiz ļoti daudz ko, taču tik daudz, ka viņas rīcībā galu galā bija vairāk pārsteidzības, vairāk kaismes, vairāk mīloša cilvēka nepacietības nekā patiesa labuma man. Sākumā viņa jutās sarūgtināta par savu nemākulību; bet mēs sākām smieties, darījām visu otrreiz, un Aleksandra Mihailovna, kaut arī pirmoreiz viņai nebija paveicies, drosmīgi pasacīja, ka neatzīstot madame Leotaras sistēmu. Viņas strīdējās smiedamās, bet mana jaunā audzinātāja strikti paziņoja, ka neatzīstot nekādu sistēmu, apgalvodama, ka mēs abas taustīdamās atradīšot īsto ceļu, ka nevajagot man piebāzt galvu ar neinteresantām zināšanām un ka sekmes esot atkarīgas vienīgi no manu instinktu izpratnes un no prasmes modināt manī labu gribu, — un viņai bija taisnība, jo viņa izcīnīja pilnīgu uzvaru. Pirmkārt, kopš paša sākuma mēs nepavisam vairs neizturējāmies kā skolniece un skolotāja. Mēs mācījāmies kā divas draudzenes, un reizēm iznāca tā, it kā es mācītu Aleksandru Mihailovnu, un es nemanīju viņas viltību. Tā rīkojoties, starp mums bieži radās strīdi, un es visiem spēkiem kaismīgi pūlējos, lai pārrunājamo pierādītu tā, kā es to sapratu, bet Aleksandra Mihailovna nemanot mani uzveda uz īstā ceļa. Taču viss beidzās ar to, ka, nokļūstot līdz patiesībai, es tūlīt atskārtu, pilnīgi sapratu Aleksandras Mihailovnas niķi un, apsvērusi, cik ļoti viņa nopūlējusies ar mani, bieži vien šādā veidā upurēdama manā labā veselas stundas, kritu viņai ap kaklu un cieši viņu apskāvu pēc katras mācību stundas. Mans jūtīgums pārsteidza un aizkustināja viņu pat līdz neizpratnei. Viņa ziņkāri sāka taujāt par manu pagātni, vēlēdamās dzirdēt par to no manis, un ik reizi pēc mana stāstījuma kļuva pret mani maigāka un nopietnāka — nopietnāka tāpēc, ka es ar savu nelaimīgo bērnību radīju viņā reizē gan līdzjūtību, gan, šķiet, arī kaut kādu cienību pret mani. Pēc mana vaļsirdīgā stāstījuma mēs parasti uzsākām ilgas valodas, kurās viņa man pašai skaidroja manu pagātni, un es tiešām vēlreiz il kā pārdzīvoju to un iemācījos daudz ko jaunu. Madame Leotara bieži domāja, ka šādas sarunas esot pārāk nopietnas un, redzēdama manas nesavaldāmās asaras, jau atzina, ka šādas sarunas esot pilnīgi nevietā. Taču es domāju gluži pretēji, jo pēc šādām mācību stundām man kļuva tik viegli un labi, it kā manā dzīvē nemaz nebūtu bijis nekā nelaimīga. Turklāt jutos pārāk pateicīga Aleksandrai Mihailovnai, ka viņa dienu no dienas tādējādi kļuva man arvien mīļāka un mīļāka. Madame Leotarai ne prātā nenāca, ka šādā veidā pamazam izlīdzinājās un guva* saskanīgu harmoniju viss, kas agrāk bija uzmutuļojis manā dvēselē haotiski, puragri brāzmaini un pie kā bija nonākusi mana viscaur brūcēm klātā, mokoši sāpošā bērna sirds, tāpēc kļūdama netaisni nežēlīga, sūrodamās par šīm sāpēm, nesaprotot, no kurienes nāk triecieni.

Diena sākās ar to, ka mēs abas tikāmies bērnistabā pie viņas mazulīša, modinājām to, apģērbām, apkopām, ēdinājām, uzjautrinājām, mācījām runāt. Beidzot gājām projām no bērna un sēdāmies pie darba. Mēs mācījāmies daudz ko, bet dievs vien zina, kas tā bija par mācīšanos. Tur bija viss kas un reizē ar to — nekas noteikts. Mēs lasījām, stāstījām viena otrai savus iespaidus, tad pēkšņi atstājām grāmatu, lai pievērstos mūzikai, un nemanot pagāja veselas stundas. Vakaros bieži ieradās B., Aleksandras Mihailovnas draugs, atnāca madame Leotara; bieži vien sākās ārkārtīgi dedzīgas, kvēlas sarunas par mākslu, par dzīvi (kuru mēs savā pulciņā pazinām tikai pēc nostāstiem), par īstenību, par ideāliem, par pagātni un nākotni, un mēs aizrāvušies nosēdējām pāri pusnaktij. Klausījos vērīgi jo vērīgi, iekaisu reizē ar citiem, smējos vai jūsmoju, un tieši šeit itin sīki uzzināju visu par manu tēvu un manu pirmo bērnību. Bet es augu ik dienas lielāka; man pieņēma skolotājus, no kuriem, ja nepalīdzētu Aleksandra Mihailovna, es neko neiemācītos. Ģeogrāfijas skolotājs mani padarītu tikai aklāku, likdams meklēt uz kartes pilsētas un upes. Abas ar Aleksandru Mihailovnu devāmies tādos ceļojumos, izciemojāmies tādās zemēs, redzējām tik daudz brīnumu, piedzīvojām tik daudz jūsmas pilnu, tik daudz fantastisku stundu un mūsu abu centība bija tik liela, ka beidzot ar viņas izlasītām grāmatām nepavisam nepietika: mums bija jāķeras pie jaunām grāmatām. Drīz jau es pati varēju šo to parādīt savam ģeogrāfijas skolotājam, lai gan tomēr man patiesības labad jāapliecina, ka viņš līdz pat pēdējai mācību stundai bija pārāks par mani pilnīgā un pavisam precīzā ģeogrāfisko grādu zināšanā attiecībā uz to, kur atrodas kāda pilsētiņa un cik tūkstoši, simti un pat desmiti iedzīvotāju tajā mīt. Arī vēstures skolotājam algu maksāja ārkārtīgi akurāti; taču pēc viņa aiziešanas mēs ar Aleksandru Mihailovnu vēsturi mācījāmies pa savai modei; atšķīrām grāmatas un aizrautīgi lasījām dažreiz līdz vēlai naktij vai, pareizāk sakot, lasīja Aleksandra Mihailovna, jo viņa bija arī tā, •kura kontrolēja, ko es lasu. Nekad neesmu piedzīvojusi lielāku prieku kā pēc šādas lasīšanas. Mēs abas jūsmojām, it kā pašas būtu varones. Protams, starp rindām tika izlasīts vairāk nekā rindās, turklāt Aleksandra Mihailovna prata lieliski stāstīt — gluži tā, it kā viņas klātbūtnē būtu noticis viss, ko mēs lasījām. Bet lai jau liekas varbūt pat smieklīgi, ka mēs tā iekvēlojāmies un sēdējām pāri pusnaktij, es — bērns, viņa — iedragāta sirds, kam bija tik grūti paciest dzīvi! Es zināju, ka viņa blakus man it kā atpūtās. Atceros, ka dažkārt iegrimu dīvainās domās, lūkodamās uz viņu, es nojautu, turklāt jau pirms pati sāku dzīvot, es daudz ko biju nojautusi dzīvē.

Beidzot man palika trīspadsmit gadu. Aleksandras Mihailovnas veselība kļuva arvien vājāka un vājāka. Viņa bija vieglāk sakaitināma, viņas bezcerīgās grūtsirdības lēkmes kļuva smagākas, vīra vizītes notika biežāk, un viņš sēdēja kopā ar sievu — protams, tāpat kā agrāk, nerunādams gandrīz ne vārda, skarbs un īdzīgs — arvien ilgāk un ilgāk. Viņas liktenis sāka mani nodarbināt aizvien vairāk. Mana bērnība jau beidzās, manī jau uzkrājās daudz jaunu iespaidu, vērojumu, valdzinājumu, nojausmu; skaidrs, ka noslēpums, kas bija šajā ģimenē, arvien vairāk un vairāk sāka mani mocīt. Bija brīži, kad man šķita, ka es šajā noslēpumā kaut ko saprotu. Bet citreiz ieslīgu vienaldzībā, apātijā, pat īgnumā un aizmirsu savu ziņkāri, nespēdama rast nevienam jautājumam atrisinājuma. Lāgiem — un tas gadījās biežāk un biežāk — jutu dīvainu vajadzību pabūt vienai un domāt, tikai domāt: mana tagadne bija līdzīga tam laikam, kad es vēl dzīvoju pie vecākiem un kad sākumā, iekām sadraudzējos ar tēti, veselu gadu domāju, prātoju, no sava kakta uzmanīgi vēroju dieva pasaulīti, līdz beidzot kļuvu par īstu mežonēnu manis pašas radīto fantastisko rēgu vidū. Atšķirība: tagad bija vairāk nepacietības, vairāk skumju, vairāk jaunas, neapzinātas trauksmes, vairāk kāres kaut ko darīt, uzsākt, tāpēc pievērsties kaut kam vienam vien kā senāk es nespēju. Turklāt Aleksandra Mihailovna pati sāka vairāk attālināties no manis. Šajā vecumā es jau lāgā nevarēju būt viņas draudzene. Es vairs nebiju bērns, es pārāk daudz jautāju un brīžiem lūkojos uz viņu tā, ka viņai, manu skatienu pamanot, bija jānolaiž acis. Bija dīvaini brīži. Es nespēju paciest viņas raudāšanu, un manās acīs bieži sariesās asaras, skatoties uz viņu. Kritu viviņai ap kaklu un dedzīgi apskāvu. Ko viņa varēja man atbildēt? Jutu, ka esmu viņai par nastu. Bet citos brīžos — tie bija smagi, skumji brīži — viņa pati, šķiet, izmisumā mocīdamās, trauksmaini mani apskāva, it kā ilgotos manas līdzjūtības, it kā nespētu paciest savu vientulību, it kā es viņu saprastu, it kā mēs abas ciestu kopā. Bet mūs tomēr šķīra noslēpums, tas bija acīm redzami, un es šādos brīžos pati sāku atsvešināties no viņas. Kopā ar viņu man bija grūti. Turklāt mūs tagad maz kas vienoja, tikai mūzika. Bet ārsti viņai sāka liegt muzicēt. Grāmatas? Taču šinī ziņā bija visgrūtāk. Viņa nepavisam nezināja, kā lai lasa kopā ar mani. Mēs, protams, apstātos pie pirmās lappuses: katrs vārds varētu būt mājiens uz kaut ko, ikviena nenozīmīga frāze — mīkla. No sarunām divatā, dedzīgām, sirsnīgām, mēs abas vairījāmies.

Un tad šajā laikā liktenis pēkšņi un negaidīti pavērsa manu dzīvi ārkārtīgi dīvainā veidā. Mana uzmanība, manas jūtas, sirds, prāts — viss uzreiz ar spriegu spēku, kas sniedzās pat līdz entuziasmam, pievērsās citai, pavisam negaidītai nodarbībai, un es pati, to nemanīdama, itin visa pārcēlos citā pasaulē; man nebija laika pavērties atpakaļ, apskatīties, apdomāties; es varēju iet bojā, es pat jutu to; taču kārdinājums bija stiprāks par bailēm, un es gāju uz labu laimi, aizvērusi acis. Ilgu laiku es novērsos no tās īstenības, kuru tik ļoti sāku sajust kā nastu un no kuras tik alkatīgi un veltīgi meklēju glābiņu. Pastāstīšu, kas tas bija un kā tas notika.

Ēdamistabai bija trīs durvis: vienas uz lielajām istabām, otras durvis uz manu istabu un bērnistabām, un trešās veda uz bibliotēku. No bibliotēkas varēja iziet vēl pa vienām durvīm un nokļūt manā istabā, tikai iepriekš izejot cauri darba kabinetam, kurā parasti sēdēja Pjotra Aleksandroviča palīgs, viņa pārrakstītājs, viņa izpalīgs, kas reizē bija viņa sekretārs un faktors  . Bibliotēkas un grāmatu skapju atslēga glabājās pie viņa. Reiz pēc pusdienām, kad šā izpalīga nebija mājās, ieraudzīju uz grīdas bibliotēkas atslēgu. Mani pārņēma ziņkārība un, iz-mantodama savu atradumu, iegāju bibliotēkā. Tā bija diezgan plaša istaba, ļoti gaiša, ar astoņiem lieliem, pie sienām novietotiem, grāmatām pieblīvētiem skapjiem. Grāmatu bija ļoti daudz, un to lielāko daļu Pjotrs Aleksandrovičs bija nejauši mantojis. Pārējās grāmatas bija savākusi Aleksandra Mihailovna, kura tās allaž pirka. Līdz šim man grāmatas deva lasīt visai piesardzīgi, un es viegli noskārtu, ka man daudz ko liedz un ka man daudz kas tiek slēpts. Tāpēc neapvaldāmā ziņkārē, lielās bailēs un priekā, kaut kādu īpašu, neapzinātu jūtu mudi-nāta, attaisīju pirmo skapi un izņēmu pirmo pagadījušos grāmatu. Šajā skapī bija romāni. Paņēmu vienu no tiem, aizvēru skapi un aiznesu grāmatu savā istabā ar tik dīvainu sajūtu, sirdij tik stipri pukstot un sažņaudzoties, it ka es nojaustu, ka manā dzīvē notiek liels apvērsums. Iegājusi savā istabā, aizslēdzu durvis un atšķīru romānu. Taču lasīt nevarēju; man bija citas rūpes: vispirms iekļūšanu bibliotēkā vajadzēja nokārtot paliekami un galīgi, bet tā, lai neviens to nezinātu un lai man būtu iespēja ikvienu grāmatu jebkurā brīdī paņemt. Tāpēc savu bau-dījumu atliku līdz izdevīgākam brīdim, grāmatu aiznesu atpakaļ, bet atslēgu noglabāju savā istabā. Es to noglabāju, un tā bija pirmā peļamā rīcība manā mūžā. Gaidīju, kādas būs sekas; taču viss nokārtojās ārkārtīgi labi: Pjotra Aleksandroviča sekretārs un palīgs, izmeklējies atslēgu visu vakaru, sveces gaismā rāpodams pa grīdu arī naktī, otrā rītā bija nolēmis ataicināt atslēdznieku, kas no sava slēdzeņu saišķa pielāgoja bibliotēkas durvīm jaunu slēdzeni. Ar to viss arī beidzās, par atslēgas pazušanu neviens neko vairs nedzirdēja; bet es rīkojos tik uzmanīgi un viltīgi, ka iegāju bibliotēkā tikai pēc nedēļas, pilnīgi pārliecināta, ka uz mani nekrīt nekādas aizdomas. Sākumā izvēlējos laiku, kad sekretāra nebija mājās; vēlāk jau gāju bibliotēkā no ēdamistabas, jo Pjotra Aleksandroviča rakstvedis atslēgu gan vienmēr turēja kabatā, bet tuvākas attiecības ar grāmatām nekad nenodibināja un bibliotēkā pat neiegāja.

Sāku lasīt ar lielu kāri, un drīz lasīšana mani pilnīgi paņēma savā varā. Visas manas jaunās vēlmes, visas nesenās tieksmes, visas mana vecuma pusaudzes neskaidrās dziņas, kuras tik nemierīgi un dumpīgi jau bija sākušas rosīties manā sirdī un kuras lielā steigā bija atraisījusi mana pāragrā attīstība, — tas viss pēkšņi un uz ilgu laiku nosliecās citā, nejauši ieraudzītajā virzienā, it kā pilnīgi apmierinājies ar jauno garīgo barību, it kā atradis savu īsto ceļu. Drīz mana sirds un prāts bija tā savaldzināti, drīz mana fantazēšana izvērsās tik plaši, ka es, šķiet, aizmirsu visu līdzšinējo apkārtējo pasauli. Likās — pats liktenis apturēja mani, pirms vēru durvis uz jauno dzīvi, pēc kuras tik trauksmaini tiecos, par kuru sapņoju dienu un nakti, un, iekām palaida mani nezināmajā ceļā, pacēla augstienē, parādot man nākotnes burvīgo ainavu valdzinošā, spožā perspektīvā. Man bija lemts pārdzīvot visu šo nākotni, vispirms izlasot to grāmatās, pārdzīvot sapņojumos, cerībās, kaismīgā trauksmē, jauniņā prāta tīksmajā jūsmā. Sāku lasīt bez izvēles pirmo grāmatu, kas pagadījās, taču liktenis mani pasaudzēja: tas, ko biju uzzinājusi un pārdzīvojusi pirms tam, bija tik cildens, tik noteikts, ka tagad mani vairs nespēja pavedināt viltus pilna, nekrietna lappuse. Mani sargāja mans bērna instinkts, mans mazais gadu skaits un visa mana pagātne. Taču tagad apziņa pēkšņi apgaismoja visu manu līdzšinējo dzīvi. Patiešām — gandrīz katra izlasītā lappuse man jau bija it kā pazīstama, it kā sen pārdzīvota; it kā visas šīs kaislības, visu šo dzīvi, ko ieraudzīju tik negaidītos veidos, tik burvīgās ainās, es jau būtu izbaudījusi. Un kā lai es neaizrautos un neaizmirstu tagadni, gandrīz vai atsvešinoties no īstenības, ja manu acu priekšā katrā izlasītajā grāmatā bija iemiesoti tā paša likteņa likumi, tas pats piedzīvojumu gars, kas neaprobežoti valdīja pār cilvēka dzīvi, taču izrietēja no kaut kāda cilvēku dzīves galvenā likuma, kurš bija glābšanas, pasargāšanas un laimības nosacījums. Un tieši šo likumu, kuru biju nojautusi, es nu centos izzināt visiem spēkiem, ar visiem saviem instinktiem, ko manī bija satraukušas gandrīz tādas kā pašaizsargāšanās jūtas. Kāds man it kā jau iepriekš pavēstīja, kāds mani it kā brīdināja. Šķiet — kaut kas pravietiski blīvē jās manā sirdī un ar katru dienu arvien spēcīgāka un spēcīgāka manā dvēselē kļuva cerība, lai gan reizē ar to aizvien lielāka un lielāka kļuva mana trauksmainā tiekšanās uz šo nākotni, uz šo dzīvi, kas grāmatās ik dienas mani pārsteidza ar visu spēku, kāds piemīt mākslai, piemīt visiem poēzijas valdzinājumiem. Bet, kā jau es teicu, mana fantāzija pārāk stipri valdīja pār manu nepacietību, un es, patiesību sakot, drosmīga biju vienīgi sapņos, bet īstenībā instinktīvi baidījos no nākotnes. Un tāpēc, it kā iepriekš piekrizdama pati sev, es sevi neapzināti ierobežoju: pagaidām jāapmierinās ar fantāzijas pasauli, sapņojumu pasauli, kurā es viena pati biju pavēlniece, kurā bija tikai kārdinājumi vien, prieki vien un nelaimei, ja tā arī tika pieļauta, bija tikai pasīva pārejas loma — loma, kas nepieciešama saldkairiem kontrastiem un likteņa pēkšņam pavērsienam, lai manos pirmajos, jūsmīgajos romānos būtu laimīgas beigas. Tā es tagad saprotu savu tālaika noskaņojumu.

Un šāda dzīve — dzīve fantāzijas pasaulē, dzīve, kurā biju krasi atsvešinājusies no visa apkārtējā, varēja turpināties veselus trīs gadus!

Šī dzīve bija mans noslēpums, un pēc veseliem trim gadiem es vēl nezināju, vai man ir jābaidās vai nav jābaidās, ka tas pēkšņi tiks atklāts. Tas, ko pārdzīvoju šajos trijos gados, bija man pārāk mīļš un tuvs. Visos šajos fantazējumos tik spēcīgi atspoguļojos es pati, ka beidzot varēju apjukt un nobīties no cita cilvēka skatiena, vienalga, kā skatiens tas būtu, ja tas nepiesardzīgi ielūkotos manā sirdī. Turklāt mēs visi — visa mūsu māja — dzīvojām tik vientuļi, tik ļoti atrauti no sabiedrības, tādā klostera klusumā, ka ikvienā no mums gluži neviļus vajadzēja attīstīties koncentrētībai uz sevi pašu, kaut kādai pašizolēšanās nepieciešamībai. Tas pats notika arī ar mani. Šajos trijos gados manā apkārtnē nekas nebija pārvērties, viss tāds pats kā agrāk. Tāpat kā agrāk, mūsu attiecībās valdīja drūma vienmuļība, un tā, — kā es tagad domāju, — ja es tolaik nebūtu aizrāvusies ar savu noslēpumaino, paslepeno rīcību, saplosītu manu sirdi un iegrūstu mani nezināmā, dumpīgā aiziešanā no šā gurdā, grūtsirdīgā loka, un šī aiziešana varbūt man būtu iznīcinoša. Madame Leotara bija kļuvusi veca un gandrīz

Petrppavlovskas cietoksnis, kurā F. Dostojevskis bija ieslodzīts 1849. g.

Nāves soda izpildīšanas rituāls Semjonovskas laukumā.

nemaz neiznāca no savas istabas; bērni vēl bija pārāk mazi; B. bija pārāk vienmuļš, bet Aleksandras Mihailovnas vīrs — tāds pats bargs, tāds pats nepieejams, tāds pats sevi noslēdzies kā agrāk. Viņa un sievas attiecībās joprojām valdīja tā pati noslēpumainība, kas man sāka likties arvien draudīgāka, drūmāka, arvien vairāk un vairāk es baidījos Aleksandras Mihailovnas dēļ. Viņas pelēcīgā bezprieka dzīve klaji dzisa manu acu priekšā. Aleksandras Mihailovnas veselība gandrīz ar katru dienu kļuva sliktāka un sliktāka. Šķiet, kaut kāds izmisums beidzot iezagās viņas sirdī; viņu, kā redzams, nomāca kaut kas neizprotams, nenoteikts, par ko arī viņa pati nevarēja tikt skaidrībā, kaut kas briesmīgs un reizē ar to viņai pašai nesaprotams, bet to viņa uzskatīja par nenovēršamu savas sagandētās dzīves slogu. Beidzot viņas sirds nocietinājās šajās mēmajās mokās; pat viņas prāts guva citu virzienu — tumšu, sērīgu. Mani sevišķi pārsteidza viens vērojums: man likās — jo vecāka es kļūstu, jo vairāk Aleksandra Mihailovna it kā attālinās no manis un viņas noslēgtība pret mani pārvēršas pat par kaut kādu nepacietīgu īgnumu. Šķita, ka dažbrīd viņa mani pat nemīļo, it kā es viņu traucētu. Es jau teicu, ka sāku tīšuprāt atsvešināties no viņas, un, reiz atsvešinājusies, es it kā iemantoju viņas pašas rakstura noslēpumainību. Tāpēc viss, ko es piedzīvoju šajos trijos gados, viss, kas izveidojās manā sirdī, sapņos, zināšanās, cerībās un kaismīgajā jūsmā, — tas viss ietiepīgi palika pie manis. Reiz noslēpušās viena no otras, vēlāk nekad vairs nesadraudzējāmies, lai gan, man šķiet, es dienu no dienas viņu mīļoju vēl vairāk neka agrāk. Tagad es bez asarām nespēju atcerēties, cik ļoti viņa bija man pieķērusies, cik ļoti viņa bija solījusies savai sirdij dāsni dot man visus mīlestības dārgumus, kuri tajā bija, un līdz galam pildīt savu svēto solījumu — būt man mātes vietā. Tiesa, Aleksandru Mihailovnu viņas pašas bēdas dažkārt uz ilgu laiku novirzīja no manis, viņa mani it kā aizmirsa, jo vairāk tāpēc, ka arī es centos viņai neatgādināt par sevi, un tad nu mana sešpadsmitā dzimšanas diena pienāca tā, it kā neviens to nebūtu pamanījis. Taču Aleksandra Mihailovna gaišākajos brīžos, skaidrāk novērtēdama savu apkārtni, pēkšņi sāka raizēties par mani; viņa steigšus aicināja mani laukā no manas istabas, raizējās par manām mācībām un nodarbībām, aizgūtnēm izprašņāja mani, it kā pārbaudīdama, iepazīdama mani, nešķīrās no manis caurām dienām, nojauta visas manas tieksmes, vēlmes, acīm redzot, nobažījusies par manu ieiešanu jaunavas vecumā, par manu pašreizējo stāvokli, par manu nākotni, un ar neizsīkstošu mīlestību un ar tādu kā bijību vīkša man savu palīdzību. Taču viņa jau bija ļoti atsvešinājusies no manis un tāpēc reizēm rīkojās pārāk naivi, tā ka tas viss man bija pārāk labi saprotams un manāms. Piemēram, tā tas notika arī tad, kad man jau bija sešpadsmitais gads, — viņa pārcilāja manas grāmatas, iztaujāja, ko es lasot, un, atzinusi, ka neesmu vēl tikusi tālāk par divpadsmit gadus veciem bērniem paredzētām grāmatām, pēkšņi it kā nobijās. Es noskārtu, kāds tam iemesls, un uzmanīgi vēroju Aleksandru Mihailovnu. Veselas divas nedēļas viņa mani it kā sagatavoja, pārbaudīja, pūlējās izdibināt manu attīstības un manu vajadzību līmeni. Beidzot viņa nolēma sākt — un uz mūsu galda parādījās Valtera Skota «Aivenho», ko jau sen biju izlasījusi, turklāt vismaz savas trīs reizes. Sākumā viņa ar biklām gaidām vēroja manī radušos iespaidus, šķiet, apsvēra tos, it kā baidīdamās par tiem; beidzot šīs saspīlētās attiecības starp mums, kuras es pārāk skaidri manīju, izzuda; mēs abas neizturējām, un es biju tik priecīga, tik priecīga, ka nevajadzēja vairs slēpties no Aleksandras Mihailovnas! Kad mēs romānu bijām izlasījušas, viņa jūsmoja par mani. Ikviena mana piezīme mūsu kopējās lasīšanas laikā tika atzīta par pareizu, katrs iespaids bez vainas. Pēc viņas domām, es jau biju pārāk attīstījusies. Par to gauži pārsteigta, jūsmodama par mani, viņa priecīgi atkal teicās uzmanīt manu audzināšanu — viņa vairs nevēlējās šķirties no manis; taču tas vairs nebija viņas varā. Liktenis mūs drīz atkal atsvešināja un traucēja mums sadraudzēties. Pietika jau ar pirmo slimības lēkmi, viņas diendienīgo bēdu lēkmi, un tad atkal sekoja atsvešināšanās, noslēpumi, neuzticēšanās un varbūt pat cietsirdība.

Taču arī šādā laikā par dažu labu brīdi mums nebija noteikšanas. Lasīšana, daži laipni vārdi, mūzika — un mēs aizrāvāmies, izkratījām sirdi, izkratījām sirdi dažreiz pārāk nesavaldīgi, un pēc tam mums vienai pret otru kļuva neveikli. Attapušās lūkojāmies viena uz otru gluži kā nobijušās, ar aizdomu pilnu ziņkāri un neuzticēšanos. Ikvienai no mums bija sava robeža, līdz kurai varēja sniegties mūsu tuvinašanas; robežai pari iet neuzdrīkstējāmies, kaut arī mēs to vēlētos.

Reiz vakarā pirms krēslas stundas izklaidīgi lasīju grāmatu Aleksandras Mihailovnas kabinetā. Viņa sēdēja pie klavierēm, improvizēdama kādu viņai ļoti mīļu itāliešu mūzikas motīvu. Kad viņa beidzot sāka atskaņot šīs ārijas melodiju, es, aizrāvusies ar mūziku, kas dziļi skāra manu sirdi, sāku bikli, paklusām dungot līdzi melodijai. Drīz, pavisam aizrāvusies, piecēlos un piegāju pie klavierēm; Aleksandra Mihailovna, it kā uzminēdama manu noskaņojumu, sāka man akompanēt un ar mīlestību sekoja katrai manas balss skaņai. Šķiet, viņu pārsteidza manas balss bagātība. Līdz tam viņas klātbūtnē nekad nebiju dziedājusi un arī pati diez vai noskārtu, ka man ir kādas dotības. Tagad mēs abas pēkšņi iedvesmojāmies. Es dziedāju arvien stiprāk un stiprāk; manī iekvēlojās spēks, kaisme, ko vēl vairāk uzkveldināja Aleksandras Mihailovnas priecīgais pārsteigums, kuru nojautu ikvienā viņas akompanētajā taktī. Dziedāšana beidzās tik veiksmīgi, tik lielā apgarotībā, ar tādu spēku, ka sajūsmā viņa satvēra manas rokas un priecīgi raudzījās man acīs.

—    Anete! Tev taču ir brīnišķīga balss! — viņa iesaucās. — Ak dievs! Kā tad es to nebiju pamanījusi!

—    Arī es pati tikai nule to pamanīju, — atbildēju, nezinādama, ko darīt aiz prieka.

—    Lai dievs tevi svētī, mans mīļais, bezgala dārgais bērns! Pateicies dievam par šo dāvanu! Kas var zināt… Ak dievs, ak dievs!

Pārsteigums viņu tik ļoti saviļņoja, prieks viņu tik ļoti sajūsmināja, ka Aleksandra Mihailovna nezināja, ko man sacīt, kā mani apmīļot. Šis bija viens no tiem atklāsmes, savstarpēju simpātiju, tuvināšanās brīžiem, kādi jau sen starp mums nebija gadījušies. Pēc stundas mājās sākās gandrīz vai svētki. Tūliņ pat aizsūtīja vēstnesi pie B. Viņu gaidot, uz labu laimi atšķīrām citas — man vairāk pazīstamas notis un sākām jaunu āriju. Šoreiz trīcēju aiz bailēm. Negribējās ar neveiksmi sagraut pirmo iespaidu. Bet drīz mana pašas balss mani uzmundrināja un iedrošināja. Es pati arvien vairāk un vairāk brīnījos, cik tā spēcīga, un šajā otrajā mēģinājumā izgaisa jebkuras šaubas. Nepacietīgās līksmes skubināta, Aleksandra Mihailovna aizsūtīja pēc bērniem, pat pēc savu bērnu aukles un

beidzot, pavisam aizrāvusies, gāja pie vira, izsauca viņu no kabineta, lai gan citkārt viņa par to tik tikko uzdrošinātos iedomāties. Pjotrs Aleksandroviēs labvēlīgi noklausījās jauno vēsti, apsveica mani un pirmais teica, ka man vajagot mācīties. Aleksandra Mihailovna, laimīga aiz pateicības, it kā viņas labā diezin kas būtu izdarīts, aši, aši skūpstīja vīra rokas. Beidzot ieradās B. Vecais vīrs priecājās. Viņš mani ļoti mīļoja, atcerējās un pieminēja manu tēvu, pagājušos laikus, un, kad es viņam dfvas vai trīs reizes kaut ko nodziedāju, viņš nopietni, norūpējies, pat it kā noslēpumaini paziņoja, ka dotības esot neapšaubāmas, varbūt pat talants un ka man katrā ziņā esot jāmācās. Pēc tam turpat it kā attapušies viņš un Aleksandra Mihailovna nosprieda, ka bīstami būtu mani pašā sākumā pārāk salielīt, un es manīju, ka tūlīt viņi pamirkšķināja viens otram, klusītēm kaut ko norunāja, tāpēc viņu sazvērestība pret mani iznāca ļoti naiva un neveikla. Iekšēji smējos visu vakaru, vērodama, kā vēlāk, kad atkal dziedāju, viņi centās savaldīties un skaļā balsī pat tīšuprāt uzsvēra manus trūkumus. Taču ilgi nociesties viņi nespēja, un pirmais no lomas izkrita B., aiz prieka atkal atmaigdams. Nekad nebiju nojautusi, ka viņš tik dikti mani mīl. Visu vakaru risinājās ļoti draudzīgas un ļoti sirsnīgas sarunas. B. izklāstīja vairāku slavenu dziedoņu un skatuves mākslinieku biogrāfijas, stāstīja jūsmīgi, kā jau mākslinieks, godbijīgi, aizkustināti. Pēc tam pieminēja manu tēvu, un saruna pievērsās man, manai bērnībai, kņazam, visai kņaza ģimenei, par kuru tik maz biju dzirdējusi kopš šķiršanās. Taču Aleksandra Mihailovna arī pati maz ko zināja par kņaza ģimeni. Visvairāk zināja B., jo ne vienreiz vien bija braucis uz Maskavu. Bet par šo tematu saruna pavērsās kaut kādā man noslēpumainā, mīklainā virzienā, un divi vai trīs apstākļi, kuri attiecās it īpaši uz kņazu, man nebija saprotami. Aleksandra Mihailovna ierunājās par Katju, bet B. neko īpašu par viņu nevarēja pateikt un turklāt it kā tīšuprāt vēlējās klusēt par viņu. Tas mani ļoti pārsteidza. Es ne tikai nebiju aizmirsusi Katju, manī ne vien nebija aprimusi mana kādreizējā mīlestība pret viņu, bet, gluži otrādi, es pat ne reizi neiedomājos, ka Katjā notikusi kāda pārvērtība. Mana uzmanība līdz šim nebija pievērsta nedz mūsu atšķirtībai, nedz šiem ilgajiem gadiem, kuri nodzīvoti savrup un kuros mēs viena otrai neaizsūtījām pat ne vēsti par sevi, nedz dažādībai audzināšanā, nedz mūsu raksturu dažādībai. Beidzot jāpiebilst — Katja manās domās allaž bija pie manis: viņa it kā arvien vēl dzīvoja kopā ar mani, jo sevišķi visos manos sapņos, visos manos romānos un fantastiskajos piedzīvojumos es vienmēr gāju roku rokā ar viņu. Iedomādamās sevi par katra izlasītā romāna varoni, es tūliņ pat nostādīju sev līdzās savu draudzeni kņazi uņ sadalīju romānu divās daļās, no kurām viena, protams, bija manis radīta, lai gan es nesaudzīgi apzagu savus iemīļotos autorus. Beidzot ģimenes padomē tika nolemts pieaicināt man dziedāšanas skolotāju. B. ieteica visslavenāko un vislabāko. Jau nākamajā dienā pie mums atbrauca itālietis D., paklausījās manu balsi, atkārtoja sava drauga B. ieskatu, bet tūliņ pat paziņoja, ka es daudz vairāk labuma gūtu, ja staigātu mācīpie viņa kopā ar viņa pārējām skolniecēm, ka tad manas balss attīstīšanā palīdzētu gan sacensība, gan labu paraugu atdarināšana, gan bagātīgie mācības līdzekļi, kas tur man būtu viegli pieejami. Aleksandra Mihailovna piekrita; kopš tā laika es tieši trīs reizes nedēļā pulksten astoņos rītā kalpones pavadīta gāju uz konservatoriju.

Tagad pastāstīšu par kādu dīvainu piedzīvojumu, kas mani pārāk stipri ietekmēja un ar krasu lūzumu ievadīja mani jaunā dzīves posmā. Tolaik man bija apritējuši sešpadsmit gadi, un reizē ar to manu sirdi pēkšņi pārņēma kaut kāda neizprotama apātija; kaut kāds neciešams, skumīgs, man pašai nesaprotams klusums mani apciemoja. Visi mani sapņojumi, visas manas tieksmes pēkšņi aprima, pat sapņainība izzuda aiz tāda kā nespēka. Salta vienaldzība aizstāja līdzšinējo pusaudzes garīgo kvēli. Pat mans talants, ko atzina visi, kurus es tik jūsmīgi mīļoju, kļuva man vienaldzīgs, un es bezjūtīgi un nevērīgi izturējos pret to. Nekas mani neinteresēja, un es jau nonācu tiktāl, ka pat pret Aleksandru Mihailovnu jutu dīvainu, saltu vienaldzību, kurā vainoju pati sevi, jo man gribot negribot tas bija jāatzīst. Manu apātiju lāgiem aizstāja neizprotamas skumjas, pēkšņas asaras. Es meklēju vientulību. Sādā dīvainā brīdī dīvains gadījums dziļi jo dziļi saviļņoja manu sirdi un šo klusumu pārvērta par īstu vētru. Mana sirds bija ievainota … Pastāstīšu, kā tas notika.

VII

Es iegāju bibliotēkā (šo brīdi nekad nespēšu aizmirst) un paņēmu Valtera Skota romānu «Senronānas ūdeņi», vienīgo, ko vēl nebiju lasījusi. Atceros, ka sirdi plosīja smeldzīgas beziemesla skumjas gluži kā priekšnojauta. Man gribējās raudāt. Istaba bija ļoti spoža, gaiša pēdējos, slīpajos rietošās saules staros, kas dāsni plūda pa augstajiem logiem uz spīguļojošās grīdas parketa; visapkārt klusums; arī blakus istabās nevienas dzīvas dvēseles. Pjotra Aleksandroviča nebija mājās, Aleksandra Mihailovna saslimusi un gulēja gultā. Es patiešām raudāju un, atšķīrusi romāna otru daļu, vienaldzīgi to šķirstīju, cenzdamās noskārst jēgu savrupajās frāzēs, kas vīdēja manu acu priekšā. Es it kā zīlēju, kā zīlē, uz labu laimi atšķirot grāmatu. Dzīvē mēdz būt tādi brīži, kad visi prāta un dvēseles spēki, slimīgi saspringumi uzreiz iedegas spožās apziņas liesmās, un šajos mirkļos dziļi satrauktajai sirdij, kas it kā tvīkst nākamības priekšsajūtās un kas jau iepriekš izjūt prieku par to, rādās kaut kas pravietisks. Tik ļoti gribas dzīvot, tik ļoti tiecas dzīvot ikviena miesas cīpsliņa, un sirds, iekvēlodamās viskarstākajās, visaklākajās cerībās, it kā aicina parādīties nākamību ar visiem tās noslēpumiem, ar visu nezināmo, kaut arī tajā būtu vētras, negaisi, galvenais — lai tajā būtu dzīve. Manas dzīves toreizējais brīdis bija tieši tāds.

Atceros, ka tīšuprāt aizvēru grāmatu, lai tūlīt to atšķirtu uz labu laimi un, gribēdama izzīlēt sev nākotni, izlasītu man lemto lappusi. Taču, to atšķīrusi, ieraudzīju aprakstītu, četrām kārtām salocītu vēstuļpapīru, tik ļoti saspiestu, tik ļoti sagulējušos, it kā jau pirms vairākiem gadiem tas būtu ielikts grāmatā un tur aizmirsts. Ar lielu jo lielu ziņkāri aplūkoju atradumu. Tā bija vēstule bez adreses, parakstīta ar diviem pirmajiem burtiem — «S. O.». Mana vērība kļuva divkārša; atlocīju gandrīz jau salipušo papīru, kas, ilgi iespiests starp lappusēm, atstājis uz tām gaišāku plankumu. Vēstules locījumu vietas bija sadilušas, gandrīz cauras: kā redzams, senāk vēstule daudz lasīta, glabāta kā liels dārgums. Tinte kļuvusi zila, izbalējusi — pārāk sen, kamēr rakstīts! Dažus vārdus man neviļus gadījās izlasīt, un sirds strauji iepukstējās gaidās. Apjukusi grozīju vēstuli, it kā tīšuprāt vilcinādamās to lasīt. Nejauši pacēlu papīru pret gaismu: jā! Asaru lāses izžuvušas uz šīm vēstules rindām; vēl saskatāmi traipiņi; šur tur veseli burti asaru noskaloti. Kas te raudājis? Beidzot, aiz gaidām vai pamirdama, es izlasīju pusi pirmās lappuses, un pārsteiguma sauciens izlauzās no manām krūtīm. Aizslēdzu skapi, nolikusi grāmatu atpakaļ, paslēpu vēstuli zem lakatiņa, aizskrēju uz savu istabu, ieslēdzos un lasīju vēstuli vēlreiz no paša sākuma. Taču sirds tik dikti dauzījās, ka vārdi un burti zibēja un lēkāja acu priekšā. Ilgu laiku neko nespēju saprast. Vēstulē bija atklājums, noslēpuma aizsākums; tas mani satrieca gluži kā zibens, jo uzzināju, kam vēstule rakstīta. Zināju, ka izdarīšu gandrīz noziegumu, izlasīdama šo vēstuli; taču es nespēju sevi apvaldīt. Vēstule bija rakstīta Aleksandrai Mihailovnai.

Te būs šī vēstule; es to šeit citēšu. Neskaidri sapratu, kas tajā rakstīts, un pēc tam ilgi nespēju atbrīvoties no atklājuma un smagām domām. Kopš tā brīža manā dzīvē it kā iestājās lūzums. Mana sirds bija dziļi satraukta un ilgi, gandrīz visu mūžu to plosīja sašutums, jo šai vēstulei bija daudz seku. Es pareizi biju izzīlējusi nākotni.

Tā bija atvadu vēstule, pēdējā, briesmīgā; kad to izlasīju, mana sirds sažņaudzās tik sāpīgi, it kā es pati būtu visu zaudējusi, it kā viss uz mūžiem man būtu zudis, pat sapņi un cerības, it kā man nekas vairs nebūtu palicis, izņemot dzīvi, kas kļuvusi pavisam nevajadzīga. Kas ir šīs vēstules rakstītājs? Kāda vēlāk bijusi viņa dzīve? Vēstulē bija tik daudz pusvārdos izteiktu mājienu, tik daudz ziņu, ka nevarēju kļūdīties, tur bija tik daudz ari mīklu, ka varbūtībās nenovēršami apjuku. Taču es gandrīz nemaz nekļūdījos; turklāt ari vēstules valoda, kas man palīdzēja daudz ko nojaust, ļāva saprast, kāds raksturs bijis visām šīm attiecībām, kuru dēļ salūzušas divas sirdis. Rakstītāja domas, jūtas bija skaidri saprotamas. Tās bija pārāk raksturīgas un, kā es teicu, pārāk daudz palīdzēja noslēpuma atminēšanai. Bet te būs pati vēstule; norakstu to no pirmā līdz pēdējam vārdam.

«Tu teici, ka neaizmirsīsi mani, — es tam ticu, un kopš šā brīža visa mana dzīve ir šajos tavos vārdos. Mums jāšķiras, mūsu stunda ir situsi! Es sen to zināju, mana klusā, mana skumjā skaistule, bet sapratu tikai tagad. Nez vai tu ticēsi, ka visu mūsu laiku, visu laiku, kamēr tu mani mīlēji, man sāpēja un smeldza sirds par mūsu mīlestību? Tagad man ir vieglāk! Es sen zināju, ka tas tā beigsies, un tas jau iepriekš bija mums nolemts! Tas ir liktenis! Uzklausi mani, Aleksandra: mēs bijām nesaderīgi; es vienmēr, vienmēr to jutu! Es nebiju tevis cienīgs, un man, man vienam jācieš sods par manu zudušo laimi! Saki: kas es biju salīdzinājumā ar tevi līdz tam, kad tu mani iepazini? Ak dievs! Jau pagājuši divi gadi, un es vēl līdz šim esmu kā bez atmaņas; vēl līdz šim nespēju saprast, ka tu mani iemīlēji! Es nesaprotu, kā mēs nonācām pie tā, no kā tas sākās. Vai atceries, kas es biju salīdzinājumā ar tevi? Vai biju tevis cienīgs, ar ko es tevi iekaroju, ar ko īpašu es biju izcils? Pirms iepazinu tevi, es biju rupjš un vienkāršs, es izskatījos garlaicīgs un drūms. Citādu dzīvi nevēlējos, neprātoju par to, neilgojos pēc tās un negribēju pēc tās ilgoties. Itin viss manī bija nomākts, un visā pasaulē nezināju neko svarīgāku par manu diendienīgo, steidzamo darbu. Man bija viena rūpe — nākamā diena; bet ari pret to biju vienaldzīgs. Agrāk — tas bija tik sen — es sapņoju par ko citu un ilgojos kā dumiķis. Kopš tā laika aizritējuši daudzi, daudzi gadi, un es sāku dzīvot vientuļi, drūmi, rāmi, pat nejuzdams saltuma, kas ledus skavās žņaudza manu sirdi. Tā aizmiga. Es taču zināju un biju izlēmis, ka man nekad neuzlēks citāda saule, es ticēju tam un nekurnēju, jo zināju, ka tā ir vajadzējis būt. Kad tu gāji man garām, es taču nenoskārtu, ka varu uzdrošināties pacelt uz tevi acis. Tavā priekšā jutos gluži kā vergs. Mana sirds neiedrebējās, tev blakus stāvot, nesmeldza, nepauda nekā par tevi: tā bija mierīga. Mana dvēsele nepazina tavējo, kaut arī to apstaroja gaišums no blakus stāvošās brīnišķīgās māsas. Es to zinu; es to neskaidri jutu. Es to spēju just, jo dieva vaiga gaisma apmirdz arī vissīkāko smildziņu un silda to un lolo tāpat fcā krāšņu ziedu, kuram līdzās smildziņa pazemīgi vārguļo. Bet, kad uzzināju visu, — atceries, pēc tā vakara, pēc tiem vārdiem, kas dziļi jo dziļi saviļņoja manu dvēseli, — es biju apžilbis, pārsteigts, viss manī samulsa, un — vai zini? — es biju tik ļoti pārsteigts, tik ļoti neticēju sev, ka tevi nesapratu! Par to nekad tev neesmu stāstījis. Tu neko nezināji; agrāk nebiju tāds, kādu mani sastapi tu. Ja es spētu, ja es uzdrošinātos runāt, es sen tev būtu atzinies. Bet es klusēju, taču tagad pateikšu visu, lai tu zinātu, ko tagad tu pamet, no kāda cilvēka šķiries! Vai zini, kā sākumā tevi sapratu? Kaislība kā liesmas satvēra mani, kā inde ieplūda manās asinīs; tā Apmulsināja visas manas domas un jūtas, es biju apHkurbis, es jutos kā dvingā un atbildēju uz tavu dzidro, līdzcietīgo mīlestību nevis kā līdzīgs līdzīgam, nevis kā l.ivas dzidrās mīlestības cienīgs, bet neprātīgi, bez sirds. Es tevi nepazinu. Es tev atbildēju kā tādai, kas, pēc manam domām, noslīdēja līdz manim, nevis kā tādai, kas gribēja mani pacelt līdz sevim. Vai zini, kādās aizdomās tevi turēju, ko tas nozīmē — noslīdēja līdz manim? Taču nē, neapvainošu tevi ar savu atzīšanos; sacīšu tev tikai vienu: tu esi manī rūgti maldījusies! Nekad, nekad es nespēju pacelties līdz tevim. Es varēju tikai bezgalīgā mīlestībā apbrīnot tevi, nepieejamo, kad sapratu tevi, bet ar to neesmu izpircis savu vainu. Mana kaislība, ko tu padarīji tik cildenu, nebija mīlestība — mīlestības es baidījos; es neiedrošinājos tevi iemīlēt; mīlestībā ir pretmīlestība, vienlīdzība, un es tā visa biju necienīgs … Es pat nezinu, kas ar mani notika! Ai, kā lai es tev to izstāstu tā, lai tu mani saprastu! .. . Sākumā es neticēju … Ai! Vai atceries, kad norima tnans pirmais saviļņojums, kad skaidrs kļuva mans skatiens, kad palika tikai visdzidrākās, tiklākās jūtas, tad vispirms mani pārņēma izbrīns, apmulsums, bailes, un atceries, ka es pēkšņi, skaļi raudādams, kritu tev pie kājām? Vai atceries, ka tu apjukusi, nobijusies, ar asarām acīs vaicāji, kas man noticis. Es klusēju, es nespēju tev atbildēt; bet mana sirds plīsa pušu; mana laime mani nomāca kā nepanesama nasta, un manas raudu elsas man teica: «Kāpēc man tas? Ar ko esmu to izpelnījies? Ar ko esmu izpelnījies svētlaimi?» Mana māsa, mana māsa! Ai! Cik reizes — to tu nezināji —, cik reizes paslepus skūpstīju tavas drānas, paslepus, jo zināju, ka neesmu tevis cienīgs, un tad man aizcirtās elpa un mana sirds pukstēja lēni un smagi, it kā gribētu apstāties un apklust uz visiem laikiem. Kad satvēru tavu roku, es nobālēju un drebēju; tu mani mulsināji ar savu šķīsto dvēseli. Ai, es neprotu izstāstīt tev visu, kas sakrājies manā sirdī un ko tik ļoti vēlos pateikt. Vai zini, brīžiem man smags, mokošs likās tavs līdzcietīgais, allažīgais maigums pret mani? Kad tu mani noskūpstīji (tas notika vienu reizi, un nekad to neaizmirsīšu) — manas acis apmiglojās un vienā mirklī viss mans garīgais es sāka tvīkt. Kāpēc tobrīd nenomiru pie tavām kājām?

Es tev rakstu tu pirmo reizi, lai gan tu sen esi man pavēlējusi tā runāt. Vai sapratīsi, ko gribu sacīt? Es tev gribu pastāstīt visu un to pastāstīšu. Jā, tu stipri mani mīli, tu mani mīlēji, kā māsa mīl brāli; tu mani mīlēji kā savu veidojumu, tāpēc ka augšāmcēli dzīvei manu sirdi, pamodināji manu prātu no iemidzinājuma un iepludināji manās krūtīs saldas cerības; bet es nevarēju, neuzdrošinājos; līdz šim laikam nekad neesmu saucis tevi par savu māsu, tāpēc ka nevarēju būt tavs brālis, tāpēc ka mēs bijām nesaderīgi, tāpēc ka tu manī pievīlies!

Taču tu redzi — rakstu tikai par sevi, pat tagad, šajā briesmīgā posta brīdī domāju tikai par sevi vien, lai gan zinu, ka tu mokies manis dēļ. Ai, nemokies manis dēļ, mans mīļais draugs! Vai zini, cik zemu tagad esmu kritis pats savās acīs! Viss atklājās, tāds tracis sacēlās! Tevimanis dēļ izstums, uz tevi raidīs nicināšanu, izsmieklu, tāpēc ka es viņu acīs esmu tik mazvērtīgs! Ai, cik ļoti jūtos vainīgs, ka biju tevis necienīgs! Kaut es būtu kas izcils, kaut mana persona būtu ko vērta viņu acīs, kaut es iedvestu viņiem vairāk cieņas, tad viņi tev piedotu! Bet es esmu sīks, esmu niecīgs, esmu smieklīgs, bet zemāks par smieklīgu neviens nevar būt. Kas tad kliedz? Tāpēc ka šie jau sāka kliegt, es zaudēju dūšu; es vienmēr esmu bijis vājš. Vai zini, kādā stāvoklī tagad esmu: es pats smejos par sevi, un, man šķiet, viņi saka taisnību, jo es pats sev liekos smieklīgs un nīstams. Es to jūtu; es nīstu pat savu seju, augumu, visas savas parašas, visas savas prastās manieres; es tās vienmēr esmu nīdis! Ai, piedod man manu rupjo izmisumu! Tu pati mani pieradināji stāstīt tev visu. Es tevi pazudināju, pakļāvu tevi naidam un zobgalībai, tāpēc ka biju tevis necienīgs.

Un šī doma mani moka; tā nepārtraukti mani urda un plosa, un sāpina manu sirdi. Un visu laiku man šķiet, ka tu esi mīlējusi ne to cilvēku, kādu cerēji manī atrast, ka esi manī vīlusies. Lūk, kas man smeldz, lūk, kas tagad mani moka un nomocīs līdz nāvei — vai arī es sajukšu prātā!

Ardievu jel, ardievu! Tagad, kad viss atklājies, kad atskanējušas viņu klaigas, viņu tenkas (es tās dzirdēju!), kad esmu sarāvies mazs mazītiņš, pazemojies pats savās acīs, kaunēdamies par sevi, kaunēdamies pat tevis dēļ, tavas izvēles dēļ, kad esmu sevi nolādējis, — tagad man jāmūk projām, jāpazūd tava miera dēļ. Tā viņi pieprasa, un tu nekad, nekad mani vairs neredzēsi! Tā ir vajadzīgs, i.i liktenis ir lēmis! Man pārāk daudz bija dots; liktenis Inja kļūdījies, tagad tas izlabo savu kļūdu un visu iedoto ii!ņem. Mēs sastapāmies, iepazinām viens otru — un taK«id aizejam katrs uz savu pusi, līdz satiksimies nākamo reizi. Kad tas notiks, kur tas notiks? Ai, saki man, mana mīļā, — kur mēs tiksimies, kur lai tevi sameklēju, kā l.ii tevi sameklēju, kā lai tevi pazīstu, un vai tad tu pazīsi mani? Visa mana sirds ir tevis pārpilna. Ai, par ko, par ko tas mums? Kāpēc mēs izšķiramies? Iemāci — es taču nesaprotu, nesapratīšu to, nekādi nesapratīšu —, iemāci, kā var sašķelt dzīvi divās daļās, kā izraut sirdi no krūtīm un dzīvot bez tās! Ai, tiklīdz atskārstu, ka nekad vairs levi neredzēšu, nekad, nekad …

Ak dievs, kādu traci viņi sacēla! Cik briesmīgi tagad li lidos tevis dēļ! Nupat sastapu tavu vīru; mēs abi esam viņa necienīgi, kaut arī abi pret viņu neko neesam nogrēkojušies. Viņam viss zināms; viņš mums redz cauri; viņš visu saprot, arī agrāk viņam viss bija skaidrs kā diena. Viņš drosmīgi tevi aizstāvēja; viņš tevi glābs; viņš aizsargās tevi no šīm valodām un klaigām; viņš bezgalīgi levi mīl un ciena; viņš ir tavs glābējs, bet es mūku projam! … Es piesteidzos pie viņa, gribēju skūpstīt viņa roku … Viņš man teica, lai es tūliņ pat aizbraucot. Tas ir nolemts! Ļaudis runā, ka viņš ar visiem sastrīdējies tevis dēļ, tur visi ir pret tevi. Viņam pārmet iecietību un vājumu. Ak dievs! Ko vēl tur runā par tevi? Viņi nezina, viņi nespēj, nav spējīgi saprast Piedod, piedod viņiem, mana nelaimīgā, tāpat ka es piedodu viņiem; bet viņi taču nolaupījuši man vairāk nekā tev!

Es pats nezinu, ko daru, es neapjaušu, ko tev rakstu. Ko es tev sacīju vakar atvadoties? Es taču visu esmu aizmirsis. Es biju izmisis, tu raudāji… Piedod man par šīm asarām! Esmu tik nespēcīgs, tik mazdūšīgs!

Man vēl kaut ko gribētos tev pateikt… Ai, vēl tikai reizi slacīt tavas rokas asarām, kā tagad asarām slaku savu vēstuli! Kaut vēl varētu nomesties pie tavām kājām! Ja tikai viņi zinātu, cik brīnišķīga bija tava mīlestība! Bet viņi ir akli; viņu sirds lepna un augstprātīga; viņi neredz un savu mūžu neredzēs to. Viņiem nav ar ko redzēt! Viņi neticēs, ka tu esi nevainīga pat viņu tiesas priekšā, kaut arī visi šajā pasaulē viņiem to apzvērētu. Vai nu viņi ir tie, kas spēj to saprast! Bet kā viņi uzdrīkstēsies pacelt akmeni pret tevi? Kura būs pirmā roka, kas to pacels? Ai, viņi neapmulsīs, viņi pacels pret tevi tūkstošiem akmeņu! Viņi uzdrošināsies tos pacelt, tāpēc ka zina, kā tas jādara. Viņi pacels visi uzreiz un sacīs, ka paši ir bezgrēcīgi, un uzņemsies grēku uz sevi! Ai, ja viņi zinātu, ko viņi dara! Ja varētu viņiem izstāstīt visu bez slēpšanas, lai viņi redzētu, dzirdētu, saprastu un ticētu! Taču nē, viņi nav tik ļauni… Es tagad esmu izmisis, es varbūt ceļu viņiem neslavu! Es varbūt biedēju tevi ar savām bailēm! Nebīsties, nebīsties no viņiem, mana mīļā! Tevi sapratīs; beidzot viens jau tevi ir sapratis: ceri — tas ir tavs vīrs!

Ardievu, ardievu! Es tev nepateicos! Ardievu uz visiem laikiem!

S. O.»

Mans apjukums bija tik liels, ka ilgi nespēju saprast, kas ar mani notiek. Biju satricināta līdz sirds dziļumiem un nobijusies. Īstenība mani pēkšņi pārsteidza bezrūpīgas sapņošanas dzīvē, kurā biju aizvadījusi jau trīs gadus. Ar bailēm jutu, ka manās rokās liels noslēpums un ka šis noslēpums jau sasaista visu manu dzīvi… kā? Es ari pati to vēl nezināju. Es tikai jutu, ka no šā brīža man sākas jauna nākotne. Tagad negribot biju pārāk tuvu pieskārusies to cilvēku dzīvei un attiecībām, kas līdz šim bija visa mana apkārtējā pasaule, un es baidījos par sevi. Kā es ieiešu viņu dzīvē, es, neaicinātā, es, viņiem svešā? Ko viņiem nesīšu? Kā atraisīsies šie valgi, kas tik pēkšņi piesaistīja mani svešam noslēpumam? Kā lai to zinu? Varbūt mana jaunā loma būs mokoša gan man, gan viņiem. Es taču nevarēju klusēt, atteikties no šīs lomas un cieši jo cieši ieslēgt savā sirdī to, ko biju uzzinājusi? Bet kā un kas notiks ar mani? Ko izdarīšu es? Un, beidzot, ko īsti esmu uzzinājusi? Tūkstoši jautājumu vēl miglaini, vēl neskaidri uznira manā apziņā un neciešami žņaudza manu sirdi. Es biju galīgi apjukusi.

Atceros, vēlāk bija citādi brīži — ar jauniem, dīvainiem, līdz šim neizbaudītiem iespaidiem. Jutu, ka kaut kas atraisās manās krūtīs, ka līdzšinējās skumjas uzreiz pēkšņi izgaist no sirds un kaut kas jauns sāk to piepildīt, kaut kas tāds, par ko vēl nezināju — bēdāties vai priecāties. Es toreiz jutos tā, kā jūtas cilvēks, kas uz visiem laikiem atstāj savu māju, savu līdzšinējo mierīgo, bezrūpīgo dzīvi, dodamies tālā, nezināmā ceļā, un pēdējo reizi aplaiž acis visapkārt, domās atvadīdamies no savas plātnes, bet sirdi tanī pašā laikā māc rūgtums un grūtsirdiga nojauta par visu nezināmo nākamību, varbūt bargu, naidīgu, kas gaida jaunajā ceļā. Beidzot krampjainas raudu elsas izlauzās man no krūtīm un slimīga lēkme atviegloja man sirdi. Man vajadzēja kādu redzēt, dzirdēt, apskaut cieši jo cieši. Tagad es vairs nespēju, negribēju palikt viena; skrēju pie Aleksandras Mihailovnas un pavadīju kopā ar viņu visu vakaru. Mēs bijām divas vien. Lūdzu viņu nespēlēt un atteicos dziedāt, lai j;an viņa vairākkārt lūgtin lūdza. Pēkšņi man viss likās nomācošs, un es nekam nespēju pievērsties. Šķiet, mēs abas raudājām. Atceros vienīgi to, ka es viņu galīgi pārbiedēju. Viņa pūlējās mani pierunāt, lai es nomierinos, neuztraucos. Viņa ar bailēm mani vēroja, iegalvodama, Ka es esot slima un ka es sevi nesaudzējot. Beidzot aizgaju no Aleksandras Mihailovnas galīgi nomocījusies, sagrauzta; jutos gluži kā murgos, un, gultā apguļoties, man bija drudzis.

Pagāja vairākas dienas, kamēr paspēju atgūties un skaidrāk apjēgt savu stāvokli. Šajā laikā mēs abas, es un Aleksandra Mihailovna, dzīvdjām pilnīgā vientulībā. Pjotra Aleksandroviča Pēterburgā nebija. Viņš kaut kādas darīšanās bija aizbraucis uz Maskavu un tur uzturējās trīs nedēļas. Lai gan šis atšķirtības laiks bija īss, Aleksandru Mihailovnu pārņēma briesmīgas skumjas. Lāgiem viņa kļuva mierīgāka, bet ieslēdzās savā istabā, un pat es tad biju viņai par apgrūtinājumu. Turklāt arī es pati meklēju vientulību. Mans prāts darbojas dīvainā, slimīgā sasprindzinājumā; es jutos kā skurbumā. Lāgiem iegrimu stundām ilgās, mokoši neatvairāmās domās; tad man rādījās sapņos — it kā klusītēm kāds smietos par mani, it kā manī būtu iemitinājies kaut kas tāds, kas mulsina un sagandē ikvienu manu domu. Nespēju atkratīties no mokošiem rēgiem, kas ik brīdi vīdēja acu priekšā un nedeva man miera. Man šķita, ka es ilgi, bezcerīgi ciešu, mokos pazemīgi, nekurnēdama un velti uzupurējos. Man šķita, ka tas, kam esmu nesusi šo upuri, nicina to un zobojas par to. Man šķita, ka redzu noziedznieku, kas piedod grēkus taisnajam, un mana sirds plīsa pušu. Tanī pašā laikā man visiem spēkiem gribējās atkratīties no savām aizdomām; es tās nolādēju, es nīdu sevi tāpēc, ka visi mani uzskati nebija uzskati, bet tikai nojautas, tāpēc ka nevarēju attaisnot savus iespaidus pati savās acis.

Pēc tam prātā pārcilāju visas šīs frāzes, šīs briesmīgās atvadīšanās pēdējās vaimanas. Es iztēlojos šo cilvēku — nesaderīgo,es centos uzminēt visu šā vārda mokošo jēgu: «nesaderīgs». Mani mokoši satrieca šī izmisīgā atvadīšanās: «Esmu smieklīgs un pats kaunos par tavu izvēli.» Kas tas bija? Kas tie par cilvēkiem? Par ko viņi skumst, par ko mokās, ko viņi zaudējuši? Sevi pārvarējusi, atkal un atkal saspringti lasīju šo vēstuli, kurā bija tik daudz sirdi plosoša izmisuma, bet kuras saturs bija man tik dīvains, tik neizprotams. Taču vēstule izslīdēja man no rokām un brāzmains satraukums arvien vairāk un vairāk pārņēma manu sirdi… Beidzot tam visam taču vajadzēja kaut kā atrisināties, bet es neredzēju izejas vai baidījos no tās.

Jutos gandrīz pavisam slima, kad kādā dienā mūsu pagalmā iedārdējās ekipāža, ar kuru Pjotrs Aleksandrovičs bija atgriezies no Maskavas. Aleksandra Mihailovna, priecīgi iesaukdamās, steidzās pretim vīram, bet es paliku stāvam kā sasalusi. Atceros — tik ļoti biju pārsteigta par savu pēkšņo satraukumu, ka gandrīz nobijos. Nespēju vairs izturēt un skrēju uz savu istabu. Nesapratu, no kā tik pēkšņi nobijos, taču baidījos par šo nobīli. Pēc ceturtdaļstundas mani pasauca un iedeva kņaza rakstītu vēstuli. Viesistabā sastapu nepazīstamu vīrieti, kas kopā ar Pjotru Aleksandroviču atbraucis no Maskavas, un pēc dažiem pa ausu galam sadzirdētiem vārdiem sapratu, ka svešinieks paliks pie mums uz ilgu dzīvi. Tas bija kņaza pilnvarotais, atbraucis Pēterburgā kārtot svarīgas kņaza ģimenes darīšanas, kuras jau sen bija Pjotra Aleksandroviča zināšanā. Svešinieks iedeva man kņaza vēstuli un piebilda, ka ari kņaze gribējusi man rakstīt, līdz pēdējam brīdim apgalvojusi, ka vēstuli katrā ziņā uzrakstīšot, bet galu galā neko viņam neiedevusi un lūgusi man pateikt, ka viņai — jānudien — neesot man nekā, ko rakstīt, ka vēstulē nekas neesot pastāstāms, ka viņa sasmērējusi veselas piecas lapas, bet pēc tam visu saplēsusi driskās un, beidzot, ka vajagot no jauna sadraudzēties, lai viena otrai rakstītu. Pēc tam kņaze likusi man pateikt, ka drīz tikšoties ar mani. Svešais kungs atbildēja uz manu nepacietīgo jautājumu, ka vēsts par drīzo tikšanos tiešām esot pareiza un ka visa kņaza ģimene taisoties ļoti drīz ierasties Pēterburgā. Dzirdot šo vēsti, nezināju, ko darīt aiz priekiem, steigšus aizgāju uz savu istabu, ieslēdzos un, asarām plūstot, atplēsu kņaza vēstuli. Kņazs solīja, ka drīz es tikšolies ar viņu un Katju, un ļoti sirsnīgi mani apsveica ar dziedātājas talantu; beidzot viņš mani svētīja manās nākamības gaitās un solījās tās nokārtot. Es raudāju, lasīdama šo vēstuli; taču manas prieka asaras bija saistītas ar tik sāpīgām skumjām, ka, atceros, sāku bīties par sevi; pati nezināju, kas ar mani notiek.

Pagāja dažas dienas. Istabā, kura atradās blakus manēļai un kurā agrāk uzturējās Pjotra Aleksandroviča rakstvedis, tagad katru rītu un bieži vien vakaros pāri pusnaktij strādāja atbraukušais kungs. Viņš un Pjotrs Aleksandrovičs bieži ieslēdzās kabinetā un abi tur strādāja. Reiz pēc pusdienām Aleksandra Mihailovna palūdza mani aiziet uz vīra kabinetu un pajautāt, vai viņš tēju dzeršot kopā ar mums. Nevienu kabinetā nesastapusi, domādama, ka Pjotrs Aleksandrovičs drīz ienāks, stāvēju un gaidīju. Pie sienas bija pakārts viņa portrets. Atceros, ka pēkšņi sarāvos, ieraudzījusi šo portretu, un ar neizprotamu satraukumu sāku tajā neatlaidīgi lūkoties. Portrets karājās diezgan augstu; turklāt jau bija patumšs, un es, lai ērtāk to aplūkotu, piebīdīju krēslu un uzkāpu uz tā. Man gribējās kaut ko labāk saskatīt, it kā es cerētu uziet savu šaubu atrisinājumu, un atceros — vispirms mani pārsteidza portreta acis. Mani pārsteidza tāpēc, ka gandrīz nekad nebiju redzējusi šā cilvēka acis: viņš vienmēr tās slēpa aiz brillēm.

Jau bērnībā neizprotama, dīvaina aizsprieduma dēļ man nepatika Pjotra Aleksandroviča skatiens, un tagad šis aizspriedums, šķiet, izrādījās pamatots. Mana iztēle sāka rosīties. Pēkšņi man šķita, ka portreta acis apmulsumā novēršas no mana urbīgā, pārbaudošā skatiena, ka acis cenšas izvairīties no mana skatiena, ka šajās acīs redzami meli un krāpšana; man šķita, ka esmu pareizi uzminējusi, un pati nesapratu, kāds slepens prieks atbalsojās manī uz šo minējumu. No manām krūtīm izlauzās apslāpēts kliedziens. Tobrīd saklausīju aiz muguras čaboņu. Paskatījos atpakaļ: tur stāvēja Pjotrs Aleksandrovičs un vērīgi lūkojās uz mani. Man likās — viņš pēkšņi nosarka. Es pietvīku un nolēcu no krēsla.

— Ko jūs te darāt? — viņš skarbi uzprasīja. — Kāpēc jūs te esat?

Nezināju, ko atbildēt. Mazliet attapusies nomurmināju viņam Aleksandras Mihailovnas aicinājumu. Neatminos, ko viņš atbildēja, neatminos, kā izgāju no kabineta, bet, ieradusies pie Aleksandras Mihailovnas, biju pavisam aizmirsusi atbildi, ko viņa gaidīja, un uz labu laimi teicu, ka Pjotrs Aleksandrovičs nāks.

—    Ņetočka, bet kas tev noticis? — viņa vaicāja. — Tu esi nosarkusi līdz ausu galiem; paskaties uz sevi. Kas tev noticis?

—    Nezinu … ātri nācu … — es atbildēju.

—    Ko tad tev sacīja Pjotrs Aleksandrovičs? — Aleksandra Mihailovna apmulsusi pārtrauca mani.

Es neatbildēju. Tobrīd kļuva dzirdami Pjotra Aleksandroviča soļi, un es tūliņ izgāju no istabas. Lielā apjukumā gaidīju veselas divas stundas. Beidzot atnāca istabene un aicināja mani pie Aleksandras Mihailovnas. Viņa bija nerunīga un noraizējusies. Kad es iegāju, viņa aši un pētīgi pavērās uz mani, bet tūlīt nodūra acis. Man šķita, ka viņas sejā pavīdēja tāds kā apmulsums. Drīz pamanīju, ka viņa ir sliktā omā, runāja maz, uz mani nepavisam neskatījās un, atbildēdama uz B. gādīgajiem jautājumiem, sūdzējās par galvas sāpēm. Pjotrs Aleksandrovičs bija valodīgāks neka parasti, bet runāja vienīgi ar B.

Aleksandra Mihailovna izklaidīgi piegāja pie klavierēm.

—    Uzdziediet mums kaut ko, — B. sacīja, griezdamies pie manis.

—    Jā, Anete, nodziedi savu jauno āriju, — Aleksandra Mihailovna steigšus piebilda, it kā priecādamās par radušos ieganstu.

Paraudzījos uz viņu; viņa lūkojās uz mani ar satrauktām gaidām.

Taču es nepratu sevi pārvarēt. Negāju pie klavierēm kaut vai tāpat bez prieka kaut ko nodziedāt, bet apmulsu, apjuku, nezinādama, kā aizbildināties; beidzot virsroku guva īgnums, un es strikti atteicos.

—    Kāpēc tu negribi dziedāt? — Aleksandra Mihailovna vaicāja, zīmīgi paskatīdamās uz mani un reizē uzmezdama mirkli vīram.

Šie divi skatieni izveda mani no pacietības. Piecēlos no galda un, galīgi samulsusi, bet vairs to neslēpdama un drebēdama no kaut kādas pēkšņi uzplūdušas nepatīkamas sajūtas, kaismi atkārtoju, ka negribu, nevaru, neesmu vesela. To sacīdama, raudzījos ikvienam tieši acīs, bet dievs vien zina, cik ļoti tobrīd vēlējos būt savā istabā un paslēpties no visiem.

B. bija izbrīnījies, Aleksandra Mihailovna neslēpa savas skumjas un neteica ne vārda. Bet Pjotrs Aleksandrovičs pēkšņi piecēlās no krēsla un teica, ka esot aizmirsis kaut ko darāmu, un, kā redzams, dusmodamies, ka izšķiedis dārgo laiku, steigšus izgāja no istabas, jau iepriekš pateikdams, ka varbūt ienākšot vēlāk, lai gan — drošs paliek drošs — atvadīdamies paspieda B. roku.

—    Kas jums īsti lēcies? — B. jautāja. — Pēc sejas izskatās, ka tiešām esat slima.

—    Jā, esmu sasirgusi, ļoti sasirgusi, — nepacietīgi atbildēju.

—     Patiešām tu esi bāla, bet vēl pirmīt biji tik piesarkusi, — Aleksandra Mihailovna piebilda un aprāvās.

—     Ir jau labi! —es teicu, pieiedama pie viņas un neatlaidīgi lūkodamās viņai acīs. Nabadzīte neizturēja manu skatienu, nolaida acis gluži kā vainīga, un viegls sārtums ieplūda bālajos vaigos. Satvēru viņas roku un noskūpstīju. Aleksandra Mihailovna paskatījās uz mani ar neliekuļotu, naivu prieku. — Piedodiet man, ka šodien biju tik ļauns, tik nejauks bērns, — sirsnīgi viņai sacīju, — bet tiešām esmu slima. Nedusmojieties un ļaujiet man iet…

—     Mēs visi esam bērni, — viņa teica ar kautrīgu smaidu, — un arī es esmu bērns, sliktāks, daudz sliktāks nekā tu, — viņa piebilda, pačukstēdama man pie auss. — Arlabvakar, atspirgsti! Tikai, dieva dēļ, nedusmojies uz mani!

—     Par ko tad? — es iejautājos, jo tik naiva vaļsirdība mani gauži parsteidza.

—     Par ko? — viņa atbildēja, briesmīgi samulsusi, it kā pat nobijusies sevis dēļ. — Par ko? Redzi nu, Ņetočka, kāda es esmu. Ko es tev sacīju? Arlabvakar! Tu esi gudrāka nekā es… Bet es esmu sliktāka nekā bērns.

—     Pietiek, pietiek, — es atbildēju, dziļi saviļņota, nezinādama, ko teikt. Noskūpstījusi viņu vēlreiz, steigšus izgāju no istabas.

Man bija briesmīgi nepatīkami un skumji. Turklāt dusmojos uz sevi, juzdama, ka esmu nepiesardzīga un neprotu uzvesties. Man nez kāpēc bija tik liels kauns, ka asaras sariesās acīs, un es aizmigu lielā grūtsirdībā. Kad otrā rītā pamodos, mana pirmā doma bija, ka viss pagājušais vakars ir tīrie rēgi, mirāža, ka mēs cits citu esam tikai mistificējuši, pārlieku steigušies, piešķīruši niekiem i ielu nozīmi un tas viss noticis pieredzes trūkuma dēļ un tāpēc, ka neesam pieraduši uztvert ārējos iespaidus. Jutu, ka vainīga ir tikai šī vēstule, ka tā mani pārāk satrauc, ka mana iztēle pārkairināta, un nolēmu, ka labāk būs, ja turpmāk ne par ko nedomāšu. Tik neparasti viegli atrisinājusi visas savas bēdas, būdama pilnīgi pārliecināta, ka tikpat viegli izpildīšu, ko esmu nolēmusi, kļuvu mierīgāka un gāju uz dziedāšanas stundu gluži līksma. Rīta gaiss padarīja pavisam skaidru manu galvu. Man ļoti patika šie rīta ceļojumi pie dziedāšanas skolotāja. Tik priecīgi bija iet cauri pilsētai, kas ap pulksten deviņiem jau pavisam pamodusies un čakli sāka savu ikdienišķo dzīvi. Mēs parasti gājām pa visrosīgākajām, pa visstrādīgāko ļaužu ielām, un bija patīkami, ka mana mākslinieces dzīve sākas šādos apstākļos — ar kontrastu starp šo diendienīgo sīkumainību, mazām, bet īstām rūpēm un mākslu, kura mani gaidīja pāris soļu no šīs dzīves trešajā stāvā milzīgā namā, kas no augšas līdz apakšai stāvgrūdām pilns ar iemītniekiem, kuriem, kā man šķita, nebija itin nekādas daļas ne par kādu mākslu. Es ar burtnīcu padusē starp šiem lietišķajiem, īgnajiem garāmgājējiem; vecā Natālija, kura mani pavadīja un kura man ik reizi, pati to nezinādama, lika risināt mīklu: par ko viņa visvairāk domā? Beidzot, mans skolotājs, pa pusei itālietis, pa pusei francūzis, savādnieks, brīžiem patiess entuziasts, daudz biežāk pedants, bet visvairāk sīkstulis. Tas viss mani izkliedēja, lika man smieties vai iegrimt pārdomās. Turklāt es kautrīgi, taču ar kvēlām cerībām mīļoju savu mākslu, cēlu gaisa pilis, iztēlojos sev visbrīnišķīgāko nākotni un nereti, mājās nākdama, it kā degu savas fantāzijas liesmās. Vārdu sakot, šajos brīžos jutos gandrīz laimīga.

Tieši šāds brīdis mani apciemoja arī toreiz, kad pulksten desmitos nācu mājās no dziedāšanas stundas. Biju aizmirsusi visu un atceros, ka ļoti, ļoti priecīgi biju par kaut ko sasapņojusies. Bet pēkšņi, iedama augšā pa kāpnēm, sarāvos, it kā piegrūdusi roku pie uguns. Augšā runāja Pjotrs Aleksandrovičs, kurš tobrīd nāca lejā pa kāpnēm. Netīkamā izjūta, kas mani pārņēma, bija tik spēcīga, atmiņas par vakardienu tik naidīgi man uzmācās, ka nekādi nespēju noslēpt savu sarūgtinājumu. Pjotru Aleksandroviču sveicinādama, mazliet paklanījos, bet mana seja tobrīd laikam bija tik izteiksmīga, ka viņš izbrīnā apstājās. To pamanījusi, nosarku un steigšus devos augšā. Viņš man pakaļ kaut ko nopurpināja un gāja savu ceļu.

Es gandrīz raudāju aiz dusmām un nespēju saprast, kas tagad notiek. Visu rītu nezināju, kur dēties, ko iesākt, lai visu izbeigtu un drīzāk viss būtu galā. Tūkstoš reižu devu sev vārdu, ka būšu prātīgāka, un tūkstoš reižu mani pārņēma bailes sevis dēļ. Jutu, ka nīstu Aleksandras Mihailovnas vīru, un tanī pašā laikā biju izmisumā sevis dēļ. Šoreiz, dzīvodama nepārtrauktā uztraukumā, nopietni sasirgu un vairs nekādi nespēju valdīt pār sevi. Kļuvu īgna pret visiem; cauru rītu nosēdēju savā istabā un negāju pat pie Aleksandras Mihailovnas. Viņa pati atnāca pie manis. Uzmetusi man acis, viņa gandrīz iekliedzās. Biju tik bāla, ka, paskatījusies spogulī, pati no sevis nobijos. Aleksandra Mihailovna nosēdēja pie manis veselu stundu, aprūpēdama mani kā bērnu.

Taču man no viņas uzmanības kļuva tik skumji, no viņas maiguma sirds bija tik smaga un tik mokoši bija skatīties uz viņu, ka beidzot lūdzu, lai viņa atstāj mani vienu. Viņa izgāja, visai noraizējusies par mani. Galu galā manas skumjas izplūda asarās un beidzās ar lēkmi. Pievakarē man kļuva vieglāk…

Vieglāk, tāpēc ka nolēmu iet pie viņas. Nolēmu krist viņas priekšā uz ceļiem, atdot vēstuli, ko viņa pazaudējusi, un vaļsirdīgi izstāstīt visu: pastāstīt par visām mokām, kuras esmu izcietusi, par visām savām šaubām, apskaut viņu sirsnīgā jo sirsnīgā mīlestībā, kas manī kvēloja pret viņu, pret manu cietēju, pateikt viņai, ka esmu viņas bērns, viņas draugs, ka mana sirds viņai atklāta, lai viņa paraugās tajā un redz, cik daudz šajā sirdī visdedzīgākās, vispastāvīgākās mīlestības pret viņu. Ak dievs! Es zināju, es jutu, ka esmu pati pēdējā, kurai viņa drīkst atklāt savu sirdi, un man šķita, ka tāpēc drošāka būs glābšana, tāpēc ietekmīgāki būs mani vārdi…. Lai gan tumši, neskaidri, taču sapratu viņas skumjas, un mana sirds kūsāja sašutumā, iedomājoties, ka viņa var sarkt mana skatiena, mana nosodījuma dēļ… Mana nelaimīgā, nelaimīgā, vai tu esi tā grēciniece? To es sacīšu, raudādama pie viņas kājām. Taisnības jūtas uzvilnīja manī, es zaudēju pašsavaldīšanos. Nezinu, ko būtu izdarījusi, bet tikai vēlāk to atskārtu, kad necerēts gadījums izglāba mani un viņu no bojā ejas, apstādināja mani gandrīz jau pie pirmā soļa. Mani pārņēma šausmas. Viņas nomocītajai sirdij taču vajadzēja augšāmcelties pretim cerībai! Un es ar vienu triecienu būtu viņu nogalinājusi!

Lūk, kas notika: no viņas kabineta mani vairs šķīra tikai divas istabas, kad pa sānu durvīm iznāca Pjotrs Aleksandrovičs un, mani nepamanījis, gāja man pa priekšu. Arī viņš devās pie Aleksandras Mihailovnas. Apstājos, kā zemē iemieta; viņu vismazāk vēlējos toreiz sastapt. Es jau gribēju iet atpakaļ, bet ziņkāre pēkšņi lika man kā piekaltai palikt stāvam.

Viņš brīdi apstājās pie spoguļa, sakārtoja matus, un nespēju vien nobrīnīties, pēkšņi sadzirdēdama, ka viņš dungo dziesmiņu. Tanī pašā mirklī neskaidras, tālas bērnības atmiņas uznira apziņā. Lai varētu saprast dīvaino sajūtu, kas radās tobrīd manī, pastāstīšu, ko atcerējos. Jau pirmajā gadā, uzturoties šajā namā, mani stipri pārsteidza gadījums, kas tikai tagad viesa gaismu manā apziņā, jo tikai tagad — tikai šajā brīdī apjēdzu, kā sākusies mana neizskaidrojamā antipātija pret šo cilvēku. Es jau minēju — jau tolaik viņa klātbūtnē man vienmēr bija nelādzīga sajūta. Es jau stāstīju, cik grūtsirdīgi mani ietekmēja viņa drūmais, rūpju pilnais izskats, skumjā, pat bezcerīgā seja; cik smagi es jutos pēc tām stundām, ko mēs kopa pavadījam pie Aleksandras Mihailovnas tējas galdiņa, un, beidzot, cik mokošas skumjas plosīja manu sirdi, kad divas vai trīs reizes gadījās būt gandrīz vai par aculiecinieci drūmajām, tumšajām ainām, par kurām jau minēju sākumā. Reiz bērnībā sastapos ar viņu tāpat kā tagad šajā pašā istabā šinī pašā stundā, kad viņš, tāpat kā es, gāja pie Aleksandras Mihailovnas. Mani pārņēma gluži bērnišķīgs biklums, sastopoties vienai ar viņu, tāpēc ierāvos kaktā, it kā juzdamās vainīga, lūgdamās likteni, lai Pjotrs Aleksandrovičs mani nepamana. Gluži tāpat kā tagad, viņš apstājās pie spoguļa, un es spēji sarāvos no kaut kādām nenoteiktām, nebērnišķīgām jūtām. Man šķita, ka viņš it kā pārtaisa savu ģīmi. Vismaz es skaidri redzēju smaidu viņa sejā, pirms viņš gāja pie spoguļa; es dzirdēju smieklus, ko līdz tam nekad nebiju no viņa dzirdējusi, jo (atceros, tas visvairāk mani pārsteidza) viņš nekad nesmējās, būdams pie Aleksandras Mihailovnas. Pēkšņi, tikko viņš paspēja uzmest acis spogulim, viņa ģīmis pilnīgi pārvērtās. Smaids pazuda kā pēc pavēles, tā vietā parādījās kaut kādas rūgtas jūtas, it kā neviļus un nevaldāmi izlauzušās no sirds, jūtas, kuras noslēpt nav cilvēka spēkos, kuras pretēji jebkādām augstsirdīgām pūlēm lika saviebties viņa lūpām, krampjainas sāpes sarauca krunkās viņa pieri un savilka kopā uzacis. Skatiens drūmi paslēpās aiz brillēm — vārdu sakot, viņš vienā mirklī, it kā pēc pavēles kļuva pavisam cits cilvēks. Atceros, ka es, bērns, sāku drebēt aiz šausmām, baidīdamās saprast to, ko redzēju, un kopš tā laika smags, nepatīkams iespaids uz visiem laikiem iegulās manā sirdī. Brīdi palūkojies spogulī, viņš nokāra galvu, uzmeta kūkumu, kāds viņš parasti ieradās pie Aleksandras Mihailovnas, un uz pirkstgaliem gāja viņas kabinetā. Lūk, šīs atmiņas mani gauži pārsteidza.

Toreiz, tāpat kā tagad, viņš domāja, ka ir viens, un apstājās pie tā paša spoguļa. Tāpat kā toreiz, es, naidīgu, nepatīkamu jūtu pārņemta, biju turpat viņa tuvumā. Bet, sadzirdot šo pakluso dziedāšanu (dziedāja viņš, kaut gan no viņa pavisam neticami bija gaidīt ko līdzīgu), kas pārsteidza mani tik negaidīti, ka sastingu turpat, kur stāvēju, un tanī pašā brīdī prātā iešāvās līdzība ar gandrīz tādu pašu mirkli manā bērnībā, — manu sirdi pēkšņi skāra tik dzēlīga doma, ka nemaz neprotu to attēlot. Ikviena manu nervu cīpsla nodrebēja, un, atbildot uz šo nelaimīgo dziesmu, laidu vaļā tādu smieklu šalti, ka nabaga dziedonis iekliedzās, atlēca divus soļus no spoguļa un bāls kā nāve, kā ar negodu notverts nozieguma vietā, izmisīgi blenza uz mani negantās šausmās, pārsteigumā un trakās dusmās. Viņa skatiens slimīgi ietekmēja mani. Atbildēju viņam ar nervozām, histēriskam zvaigām tieši acīs, smiedamas pagāju garām un, arvien vēl skaļi smiedama, iegāju pie Aleksandras Mihailovnas. Zināju, ka viņš stāv aiz portjerām, ka varbūt viņš šaubās, nezinādams — nākt vai nenākt, ka trakās dusmas un gļēvulība gluži vai pienaglojušas viņu pie grīdas, — un es ar dīvainu niknumu, izaicinošu nepacietību gaidīju, ko viņš galu galā darīs; biju ar mieru saderēt, ka viņš neienāks, un man bija taisnība. Viņš ienāca tikai pēc pusstundas. Aleksandra Mihailovna labu brīdi lūkojās uz mani, ārkārtīgi izbrīnījusies. Taču viņa velti taujāja, kas man lēcies. Nespēju atbildēt, man trūka elpas. Beidzot viņa saprata, ka man ir nervu lēkme, un raizēdamās mani vēroja. Atpūtusies satvēru viņas rokas un sāku tās skūpstīt. Tikai tad es attapos, un tikai tad man iešāvās prātā, ka būtu Aleksandru Mihailovnu nogalinājusi, ja ceļā negadltos viņas vīrs. Raudzījos uz viņu kā uz augšāmcēlušos.

Ienāca Pjotrs Aleksandrovičs.

Aši uzmetu viņam skatienu; viņš lūkojās tā, it kā starp mums nekas nebūtu noticis, tas ir, viņš bija bargs un drūms kā jau allaž. Bet pēc bālās sejas un mazliet trīcošajām lūpām noskārtu, ka viņš tik tikko spēj valdīt satraukumu. Viņš salti sasveicinājās ar Aleksandru Mihailovnu un klusēdams apsēdās savā parastajā vietā. Viņa roka drebēja, ņemot tējas tasi. Gaidīju traci, un mani pārņēma neatvairāmas bailes. Es jau gribēju aiziet, bet neuzdrošinājos atstāt Aleksandru Mihailovnu, kuras seja pavisam pārvērtās, lūkojoties uz vīru. Arī viņa nojauta, ka būs kaut kas nelāgs. Beidzot tas, ko gaidīju ar tik lielām bailēm, notika.

Dziļam klusumam valdot, pacēlu acis un ieraudzīju Pjotra Aleksandroviča brilles, vērstas tieši uz mani. Tas bija tik negaidīti, ka es sarāvos, gandrīz vai iekliedzos un nodūru acis. Aleksandra Mihailovna to pamanīja.

—    Kas jums noticis? Kāpēc jūs nosarkāt? — skanēja Pjotra Aleksandroviča skarbā un rupjā balss.

Es klusēju; mana sirds dauzījās tik stipri, ka nespēju bilst ne vārda.

—    Kāpēc viņa nosarkusi? Kāpēc viņa sarkst arvien vairāk? — mājastēvs jautāja, griezdamies pie Aleksandras Mihailovnas un nekautrīgi rādīdams uz mani.

Dusmas aizcirta man elpu. Pavēros ar lūdzošu skatienu Aleksandrā Mihailovnā. Viņa mani saprata. Aleksandras Mihailovnas bālie vaigi pietvīka.

—    Anete, — viņa man sacīja tik stingrā balsī, kādu nepavisam nebiju gaidījusi no viņas, — ej uz savu istabu; pēc brīža ieiešu pie tevis; mēs kopā pavadīsim vakaru.

—    Es jums jautāju, dzirdējāt, ko es teicu, vai dzirdējāt? — Pjotrs Aleksandrovičs iejaucās, runādams vēl skaļāk, it kā nesaklausījis, ko saka sieva. — Kāpēc jūs sarkstat, sastopoties ar mani? Atbildiet!

—    Tāpēc, ka jūs piespiežat sarkt viņu un arī mani, — Aleksandra Mihailovna atbildēja aiz satraukuma trīcošā balsī.

Izbrīnā palūkojos uz Aleksandru Mihailovnu. Viņas dedzīgais iebildums sākumā man likās pavisam nesaprotams.

—    Es piespiežu jūs sarkt, es? — Pjotrs Aleksandrovičs viņai atbildēja, arī, šķiet, zaudēdams pašsavaldīšanos aiz izbrīnās un stipri uzsvērdams vārdu es. — Manis dēļ jūs sarkāt? Bet vai tad es varu jūs piespiest sarkt manis dēļ? Jums, nevis man vajadzētu sarkt — kā jūs domājat?

Šī frāze bija man tik saprotama, teikta ar tik nežēlīgu, dzēlīgu izsmieklu, ka šausmās iekliedzos un metos pie Aleksandras Mihailovnas. Izbrīna, sāpes, pārmetums un šausmas atainojās viņas nāves bālajā sejā. Uzmetu acis Pjotram Aleksandrovičam, lūdzoši salikusi rokas. Šķita — viņš pats attapsies; taču trakās dusmas, kurās viņš izgrūda šo frāzi, vēl nebija rimušās. Tomēr, pamanījis manu kluso lūgumu, viņš samulsa. Manas rokas skaidri liecināja, ka zinu daudz no tā, ko viņi abi līdz šim glabājuši kā noslēpumu, un ka es skaidri esmu sapratusi viņa vārdus.

—    Anete, ejiet uz savu istabu, — Aleksandra Mihailovna vārgi, bet noteikti atkārtoja, pieceldamās no krēsla,

—     man ļoti nepieciešams parunāties ar Pjotru Aleksandroviču…

Viņa, kā redzams, bija mierīga; bet es no šā miera baidījos vairāk nekā no jebkura uztraukuma. Izlikos nedzirdam viņas vārdus un paliku stāvam kā sālsstabs. Sasprindzināju visus savus spēkus, lai pēc Aleksandras Mihailovnas sejas noskārstu, kas tobrīd risinās viņas domās. Man šķita, ka viņa nav sapratusi ne manu mājienu, ne manu iesaukšanos.

—    Cienītā kundze, redziet, ko jūs esat izdarījusi! — Pjotrs Aleksandrovičs teica, satverdams mani aiz rokām un rādīdams uz sievu.

Ak dievs! Nekad nebiju redzējusi tik lielu izmisumu, kādu tagad saskatīju šajā satriektajā, stingajā sejā. Viņš saņēma mani aiz rokas un izveda no istabas. Paraudzījos uz viņiem vēlreiz. Aleksandra Mihailovna stāvēja, elkoņiem balstīdamās pret kamīnu, abām rokām cieši saspiedusi galvu. Viss viņas augums liecināja par neciešamām mokām. Sakampu Pjotra Aleksandroviča roku un dedzīgi to saspiedu.

—    Dieva dēļ! Dieva dēļ! — es izdvesu drebošā balsī.

—   Saudzējiet!

—    Nebaidieties, nebaidieties! — viņš teica, kaut kā dīvaini lūkodamies uz mani. — Tas nekas, tā ir lēkme. Ejiet taču, ejiet!

Iegājusi savā istabā, nokritu uz dīvāna un aizsedzu rokām seju. Veselas trīs stundas tā nogulēju un šajā laikā pārdzīvoju visas elles mokas. Beidzot nenocietos un aizsūtīju pajautāt, vai drīkstu ieiet pie Aleksandras Mihailovnas. Atbildi atnesa madame Leotara. Pjotrs Aleksandrovičs licis pateikt, ka lēkme pārgājusi, briesmas nedraudot, taču Aleksandrai Mihailovnai vajadzīgs miers. Negāju gulēt līdz pulksten trijiem rītā un visu laiku domāju, staigādama pa istabu. Mans stāvoklis bija neskaidrāks kā jebkad, bet es tomēr jutos mierīgāk — varbūt tāpēc, ka jutos vainīgāka nekā jebkurš cits. Apgūlos, nepacietīgi gaidīdama nākamo rītu.

Taču otrā dienā biju rūgti pārsteigta, pamanīdama Aleksandras Mihailovnas attieksmēs pret mani neizskaidrojamu saltumu. Sākumā man šķita, ka šai skaidrajai, cildenajai sirdij grūti būt kopā ar mani pēc viņas un vīra vakarējās scēnas, kuru gribot negribot redzēju. Zināju, ka šis lielais bērns var sarkt manu acu priekšā un turklāt lūgt man piedošanu, tāpēc ka nelaimīgā scēna vakar varbūt aizvainojusi manu sirdi. Taču drīz pamanīju Aleksandrā Mihailovnā kādas citas rūpes un īgnumu, kas izpaudās ārkārtīgi neveikli: brīžiem viņa man atbildēja dzedri un salti; brīžiem viņas vārdos saklausīju kādu īpašu nozīmību; beidzot, brīžiem viņa pēkšņi kļuva pret mani ļoti maiga, it kā nožēlodama skarbumu, kāds viņas sirdī nevarēja būt, un viņas laipnajos, klusajos vārdos skanēja tāds kā pārmetums. Beidzot es viņai tieši vaicāju, kas noticis un vai viņai man nav kas sakāms. Dzirdēdama pēkšņo jautājumu, viņa mazliet apjuka, bet tūliņ pat, paceldama uz mani platās, rāmās acis, skatīdamās un mīļi smaidīdama, teica:

—    Nekas jau nav, Ņetočka; tikai viens gan: kad tu man tik strauji uzprasīji, es mazliet samulsu. Tāpēc ka jautāji man tik aši… tici man. Bet paklausies — atbildi taisnību, manu bērniņ: vai tev uz sirds ir kas tāds, kāpēc tu samulstu tāpat kā es, ja tev par to vaicātu tikpat strauji un negaidot?

—    Nē, — es atbildēju, palūkodamās uz viņu skaidrām acīm.

—     Tad ir labi! Ja tu zinātu, mans draugs, cik pateicīga esmu tev par šo brīnišķīgo atbildi. Nav jau tā, ka es tevi varētu turēt aizdomās par kaut ko sliktu, — nekad! Es sev nepiedotu, pat ja mirkli būtu tā iedomājusies. Taču paklausies: kad pieņēmu tevi savās mājās, tu biji bērns, bet tagad tev ir septiņpadsmit gadu. Tu pati redzēji: esmu slima, pati esmu kā bērns, mani pašu vajag aprūpēt. Ner.poju tev pilnīgi aizstāt tavu īsto māti, lai gan mīlestības pret tevi manā sirdī šinī ziņā būtu atliku likām. Ja ta>;ad mani tik ļoti moka raizes, tad, protams, ne jau tu esi vainīga, bet es. Piedod man gan par pirmītējo jautājumu, gan par to, ka es varbūt neapzināti neesmu pildījusi visus savus solījumus, ko devu tev un tēvam, kad paņēmu tevi no viņa nama. Mani tas dara ļoti nemierīgu un bieži ir darījis nemierīgu, mans draugs.

Es viņu apkampu un sāku raudāt.

—    Ai, es pateicos, pateicos jums par visu! — iesaucos, slacīdama viņas rokas asarām. — Nerunājiet tā ar mani, neplosiet manu sirdi! Jūs man esat bijusi vairāk nekā māte; lai dievs jūs svētī par visu to labo, ko jūs abi ar kņazu esat darījuši man, nelaimīgajai, pamestajai! Mana labiņā, mana mīļā!

—    Neraudi, Ņetočka, neraudi! Labāk apskauj mani — tā, ciešāk, ciešāk! Vai zini ko? Dievs vien zina, kāpēc, bet man šķiet, ka tu mani apskauj pēdējo reizi.

—    Nē, nē, — es teicu, raudādama skaļi kā bērns, — nē, tas nav tiesa! Jūs būsiet laimīga! . .. Nākamībā vēl ir daudz dienu. Ticiet, mēs būsim laimīgas!

—    Paldies tev, paldies, ka tik sirsnīgi mani mīli! Tagad man ir maz paziņu; visi mani atstājuši.

—    Kas tad jūs atstājuši? Kas viņi tādi ir?

—    Senāk man bija arī citi paziņas; tu to nezini, Ņetočka. Viņi visi mani atstājuši, visi aizgājuši, it kā būtu bijuši tikai rēgi. Taču es viņus tik ļoti gaidīju, visu mūžu gaidīju; bet dievs ar viņiem! Paskaties, Ņetočka, redzi, cik vēls rudens; drīz snigs sniegs; līdz ar pirmo sniegu es miršu — jā; bet es nemaz nezūdos. Ardievu!

Viņas seja bija bāla un sakritusi; uz katra vaiga kvēloja briesmīgs, asinssārts plankums, lūpas drebēja un bija apkaltušas no drudža.

Aleksandra Mihailovna piegāja pie klavierēm un uzsita dažus akordus; tanī mirklī spalgi pārtrūka stīga un aizdžinkstēja ar ilgu, trīcošu skaņu …

—    Vai dzirdi, Ņetočka, vai dzirdi? — viņa pēkšņi iesaucās tādā kā apgarotā balsī, rādīdama uz klavierēm. — Šī stīga bija pārāk, pārāk savilkta: tā neizturēja un mira. Paklausies, cik žēlabaini mirst skaņa!

Aleksandra Mihailovna runāja ar lielu piepūli. Dziļas garīgas sāpes atspoguļojās viņas sejā, un acis pieplūda asarām.

—    Lai paliek, Ņetočka, manu draudziņ; atved bērnus!

Es tos atvedu. Viņa it kā atpūtās, uz bērniem lūkodamās, un pēc stundas ļāva tiem iet.

—           Kad es nomiršu, tu viņus neatstāsi, Anete? Vai ne? — viņa man čukstēja, šķiet, bīdamās, lai mūsos kāds nenoklausās.

—           Nerunājiet tā, jūs mani nobendēsiet! — es tikai spēju bilst, viņai atbildēdama.

—           Es taču pajokoju, — pēc klusuma brīža viņa teica un pasmaidīja. — Un tu tūlīt noticēji? Es taču dažreiz sarunāju diezin ko. Tagad esmu kā bērns; man visu vajag piedot.

Tobrīd viņa kautrīgi paskatījās uz mani, it kā baidīdamās kaut ko izpaust. Es gaidīju.

—           Tikai nebiedē viņu, — Aleksandra Mihailovna beidzot sacīja, acis nodūrusi un mazliet pietvīkusi, viņas balss bija tik klusa, ka tikko sadzirdēju.

—    Kuru? — es izbrīnījusies vaicāju.

—          Manu vīru. Tu varbūt viņam visu paklusām izstāstīsi.

—           Kāpēc gan, kāpēc? — es atkārtoju, arvien vairāk un vairāk brīnīdamās.

—           Varbūt arī neizstāstīsi, ko tur var zināt! — viņa atbildēja, cenzdamās pēc iespējas viltīgāk uzmest man acis, lai gan tas pats vientiesīgais smaids joprojām rotājās ap viņas lūpām un sārtums arvien vairāk un vairāk sakāpa viņai sejā. — Nerunāsim vairs par to; es taču visu laiku jokoju.

Mana sirds sažņaudzās arvien sāpīgāk un sāpīgāk.

—           Bet tu taču viņus mīļosi, kad es nomiršu, vai ne, — viņa piebilda nopietni un atkal it kā noslēpumaini, — tāpat kā būtu mīļojusi savus īstos bērnus, vai ne? Atceries: vienmēr esmu uzskatījusi tevi par savu īsto meitu un bērnus neesmu šķirojusi.

—           Jā, jā, — es atbildēju, nezinādama, ko saku, un aiz asarām un apjukuma palikdama gluži bez elpas.

Karsts skūpsts dedzinādams skāra manu roku, iekām paspēju to atraut. Izbrīnā nespēju bilst ne vārda.

«Kas viņai kaiš? Ko viņa domā? Kas vakar norisinājies starp viņiem?» prātā iešāvās doma.

Pēc brītiņa viņa sāka sūdzēties par nogurumu.

—           Jau sen esmu slima, tikai negribēju jūs abus biedēt, — viņa teica. — Jūs taču abi mani mīlat, vai ne? …

Uz redzēšanos, Ņetočka; atstāj mani vienu, bet vakarā nan katrā ziņā atnāc pie manis. Vai atnāksi?

Es cieši apsolījos; taču priecājos, ka varu aiziet. Es vairs nespēju paciest.

Nabadzīte, nabadzīte! Kādas aizdomas tevi pavada uz pēdējo dusas vietu! — es iesaucos, skaļi raudādama. Kādas jaunas bēdas sāpina un kremt tavu sirdi, par kurām lu tik tikko uzdrīksties ieminēties! Ak mans dievs! Šīs ilgās ciešanas, par kurām tagad jau visu zināju, šī bezcerīgā dzīve, šī kautrā mīlestība, kas neko neprasa sev, un pat tagad, tagad, gandrīz uz nāves gultas gulēdama, kad sirds plīst pušu aiz sāpēm, viņa gluži kā noziedzniece neuzdrīkstas ne kurnēt, ne sūdzēties — un, iztēlojusies, izdomājusi jaunas bēdas, viņa tām jau pakļāvusies, samierinājusies ar tām! …

Vakarā, biezā krēslā, izmantojusi Ovrova (no Maskavas atbraukušā ciemiņa) prombūtni, iegāju bibliotēkā, atslēdzu skapi un rakņājos grāmatās, lai izvēlētos kādu, ko lasīt priekšā Aleksandrai Mihailovnai. Man gribējās viņu novērst no drūmām domām un tāpēc sameklēt kaut ko jautru, vieglu. .. Ilgi un izklaidīgi cilāju grāmatas. Krēsla kļuva arvien biezāka, reizē ar to auga arī manas skumjas. Biju paņēmusi atkal to pašu grāmatu, pašķīrās atkal tā pati lappuse, kur arī tagad ieraudzīju plankumu, kuru atstājusi vēstule, kas kopš tās dienas vienmēr glabājās man pie krūtīm, — noslēpums, ar kuru iestājās tāds kā lūzums manā dzīvē un tā sākās no jauna, man uzdvesa tik daudz salta, nezināma, noslēpumaina, nemīlīga, kas jau tagad notālēm man tik bargi draudēja … «Kas ar mums notiks,» es domāju, «pajumte, kurā man bija tik silti, kurā jutos tik brīvi, kļūst tukšāka. Skaidrā, gaišā sirds, kas sargāja manu jaunību, mani atstāj. Kas būs nākotnē?» Stāvēju, it kā aizmirsusi visu pasauli, domādama par savu pagājību, kas tagad sirdij tik mīļa, un pūlējos ielūkoties nākamībā, nezināmajā, draudīgajā… Atceros šo brīdi un tagad, liekas, vēlreiz to pārdzīvoju: tik dziļi tas iespiedies man atmiņā.

Turēju rokā vēstuli un atšķirto grāmatu; mana seja bija saraudāta. Pēkšņi bailēs sarāvos: pavisam tuvu ieskanējās pazīstama balss. Tajā pašā brīdī jutu, ka man vēstuli izrauj no rokām. Iekliedzos un paskatījos atpakaļ: tur stāvēja Pjotrs Aleksandrovičs. Viņš satvēra mani aiz rokas un turēja tik cieši, ka nevarēju paspert ne soli; ar labo roku viņš cēla pie gaismas vēstuli un pūlējās salasīt pirmās rindas… Es sāku kliegt; drīzāk biju ar mieru nomirt nekā atstāt šo vēstuli viņa rokā. Pēc uzvarošā smīna sapratu, ka viņam izdevies saburtot pirmās rindas. Es vairs nezināju, ko darīt…

Pēc mirkļa klupu viņam klāt, gandrīz neko nesajēgdama, un izrāvu no rokām vēstuli. Tas viss norisinājās tik ātri, ka pati vēl neatskārtu, kā vēstule atkal nokļuvusi pie manis. Bet, pamanījusi, ka Pjotrs Aleksandrovičs vēlreiz grib izraut vēstuli man no rokām, steigšus noglabāju to aiz kleitas izgriezuma un atgāju trīs soļus.

Brīdi blenzām viens uz otru klusēdami. Es vēl bailēs drebēju; viņš — bāls, ar trīcošām, no dusmām sazilējušām lūpām — pirmais pārtrauca klusumu.

—    Nu ir gana! — viņš teica satrauktā, klusā balsī.

—      Jūs droši vien negribēsiet, lai es rīkojos ar varu; atdodiet man vēstuli labprātīgi.

Tikai tagad attapos, un apvainojums, kauns, sašutums par rupju varmācību aizcirta man elpu. Karstas asaras ritēja pa maniem pietvīkušajiem vaigiem. Drebēju aiz uztraukuma un labu laiciņu nespēju bilst ne vārda.

—           Vai dzirdējāt? — viņš teica, paspēris uz manu pusi divus soļus …

—           Lieciet mani mierā, lieciet mierā! — es kliedzu, atvirzīdamās no viņa. — Jūs rīkojaties zemiski, nekrietni. Jūs aizmirstaties! .. . Laidiet mani! …

—           Kā? Ko tas nozīmē? Un jūs vēl uzdrošināties runāt šādā tonī… pēc tam, kad jūs … Atdodiet, es jums saku!

Viņš vēlreiz spēra soli uz manu pusi, bet, ieraudzījis manās acīs tik daudz apņēmības, apstājās it kā pārdomās.

—           Labi! — viņš beidzot dzedri sacīja, šķiet, kaut ko izlēmis, taču arvien vēl valdīdamies. — Tam pienāks sava kārta, bet vispirms …

Tobrīd viņš paskatījās visapkārt.

—           Jūs … kas jūs ielaida bibliotēkā? Kāpēc šis skapis atvērts? Kur jūs dabūjāt atslēgu?

—           Es jums neatbildēšu, — teicu viņam, — es nespēju runāt ar jums. Laidiet mani, laidiet!

Devos uz durvīm.

—     Atļaujiet, — viņš sacīja, saturēdams mani aiz rokas,

—   jūs tā neaiziesiet!

Ne vārda neteikdama, izrāvu roku no viņa kampiena un atkal pagriezos uz durvju pusi.

—    Lai notiek! Bet es patiešām nevaru ļaut jums saņemt vēstules no jūsu mīļākajiem manās mājās …

Bailēs iekliedzos un paraudzījos uz viņu kā apstulbusi.

—    Un tāpēc …

—   Nerunājiet! — es kliedzu. — Kā jūs drīkstat? Kā jūs uzdrošinājāties man teikt? … Ak dievs! Ak dievs!

—    Ko? Ko! Jūs man vēl draudat?

Bet es skatījos uz viņu bāla, izmisusi. Mūsu ķīviņš bija kļuvis tik ārkārtīgi nežēlīgs, ka es to nemaz nevarēju saprast. Ar skatienu lūdzos Pjotru Aleksandroviču ķīviņu neturpināt. Biju ar mieru piedot apvainojumu, lai tikai viņš rimtos. Viņš neatlaidīgi lūkojās uz mani un, kā redzams, šaubījās.

—    Nenovediet mani līdz galējībai! — es šausmās čukstēju.

—    Nē, tas ir jāizbeidz! — viņš galu galā sacīja, šķiet, visu apdomājis. — Atzīstos, es jau sāku svārstīties jūsu skatiena ietekmē, — viņš piebilda ar dīvainu smaidu. — Bet, par nelaimi, notikums pats sevi raksturo. Paspēju izlasīt vēstules sākumu. Tā ir mīlestības vēstule. Jūs man neko neiestāstīsiet! Nē, uz to neceriet! Bet, ja es brīdi šaubījos, tas tikai pierāda, ka visām jūsu brīnišķīgajām īpašībām vēl jāpievieno spējas lieliski melot, tāpēc atkārtoju…

Jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk un vairāk viņa seja savaibstījās lielā naidā. Pjotrs Aleksandrovičs kļuva arvien bālāks; lūpas sašķiebās un trīcēja tik ļoti, ka beidzot viņš ar pūlēm izteica pēdējos vārdus. Satumsa. Stāvēju neaizsargāta viena pati iepretim cilvēkam, kurš bija spējīgs apvainot sievieti. Turkl<il visi apstākļi bija pret mani; es mocījos aiz kauna, apjuku, nespēdama saprast šā cilvēka lielo naidu. Neatbildēdama viņam, šausmās gandrīz vai prātu zaudēdama, skrēju ārā no istabas un atģidos jau pie Aleksandras Mihailovnas kabineta durvīm. Tobrīd dzirdēju ari viņa soļus; es jau gribēju iet istabā, bet pēkšņi apstājos it kā zibens skarta.

«Kas notiks ar Aleksandru Mihailovnu?» manā apziņā pavīdēja doma. «Šī vēstule! … Nē, labāk nez kas, tikai ne šis pēdējais trieciens viņas sirdij.» Un es drāzos atpakaļ. Bet bija jau par vēlu: viņš stāvēja man blakus.

—     Iesim, kur vien vēlaties, tikai ne šeit, ne šeit! — es čukstēju, satvērusi Pjotra Aleksandroviča roku. — Saudzējiet viņu! Es atkal ieiešu bibliotēkā vai… kur vien gribat! Jūs viņu nogalināsiet!

—    Jūs būsiet tā, kas viņu nogalinās! — viņš atbildēja, pabīdīdams mani sāņus.

Visas manas cerības saira. Jutu, ka viņš tieši to grib — turpināt ķīviņu Aleksandras Mihailovnas istabā.

—     Dieva dēļ! — es teicu, atturēdama viņu ar visiem saviem spēkiem. Bet tanī mirklī pašķīrās portjera un mūsu acu priekšā stāvēja Aleksandra Mihailovna. Viņa izbrīnā lūkojās uz mums. Seja bālāka nekā parasti. Viņa ar pūlēm turējās kājās. Bija redzams, ka Aleksandra Mihailovna, sadzirdējusi mūsu balsis, tik tikko bija spējusī atnākt šurp.

—    Kas te ir? Par ko jūs šeit runājāt? — viņa jautāja, lūkodamās uz mums ārkārtīgā izbrīnā.

Klusēšana ilga dažus mirkļus, un viņa nobālēja kā krīts. Steidzos pie viņas, cieši apkampu un ievedu atpakaļ kabinetā. Pjotrs Aleksandrovičs ienāca man nopakaļ. Piekļāvu seju pie viņas krūtīm un arvien stiprāk, stiprāk skāvu viņu, gaidās stingdama.

—    Kas tev noticis, kas jums atgadījies? — Aleksandra Mihailovna vaicāja otrreiz.

—     Paprasiet viņai! Vēl vakar jūs viņu tik dikti aizstāvējāt, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, smagnēji ieslīgdams atzveltnes krēslā.

Es arvien ciešāk un ciešāk žņaudzu Aleksandru Mihailovnu savos apkampienos.

—    Mans dievs, kas te īsti notiek? — viņa izdvesa, briesmīgi pārbijusies. — Jūs esat tik dusmīgs; Anete nobiedēta, vienās asarās. Anete, stāsti man visu, kas noticis starp jums.

—     Nē, ļaujiet man pirmajam, — Pjotrs Aleksandrovičs teica, pienāca pie mums, paņēma mani aiz rokas un atrāva nost no Aleksandras Mihailovnas. — Stāviet te, — viņš man teica, rādīdams uz istabas vidu. — Es jūs gribu tiesāt tās sievietes acu priekšā, kura aizstāja jums māti. Bet jūs nomierinieties, sēstieties,—viņš piebilda, nosēdinādams Aleksandru Mihailovnu atzveltnes krēslā. — Man ir sāpīgi, ka nespēju neko darīt, lai jums nebūtu jādzird šī nepatīkamā izskaidrošanās; taču tā ir nepieciešama.

—     Ak dievs! Kas nu tagad būs? — Aleksandra Mihailovna teica, lielā grūtsirdībā raudzīdamās pārmaiņus uz mani un uz vīru. Es lauzīju rokas, nojauzdama, ka tuvojas liktenīgais brīdis. No viņa vairs negaidīju saudzību.

—     īsāk runājot, — Pjotrs Aleksandrovičs turpināja, — es gribēju, lai jūs izspriestu kopā ar mani. Jūs vienmēr (un nesaprotu, kāpēc, tā ir viena no jūsu fantāzijām), jūs vienmēr — piemēram, vēl vakar, — domājāt, runājat … bet nezinu, kā to pateikt; es sarkstu, iedomādamies par jūsu minējumiem .. . Vārdu sakot, jūs viņu aizstāvējāt, jūs man uzbrukāt, jūs man pārmetāt, ka es esot bargs nevietā; jūs man likāt noprast vēl kādas citas jūtas, kas it kā gumdot mani uz šādu bardzību nevietā; jūs… bet es nesaprotu, kāpēc nespēju nomākt savu apmulsumu, sarkšanu, iedomājoties jūsu izteiktos minējumus; kāpēc es nedrīkstu runāt par tiem skaļi, atklāti, viņas klātbūtnē … Vārdu sakot…

—    Jūs to nedarīsiet! Nē, jūs to neteiksiet! — Aleksandra Mihailovna iesaucās ārkārtīgi uztraukta, aiz kauna nezinādama, ko darīt. — Nē, jūs viņu saudzēsiet! To es, es visu izdomāju! Tagad man nav nekādu aizdomu. Piedodiet man par tām, piedodiet! Esmu slima, jums vajag man piedot, bet tikai nesakiet viņai, nesakiet… Anete, — viņa teica, pienākdama pie manis, — Anete, ej ārā no šejienes, drīzāk, drīzāk! Pjotrs Aleksandrovičs pajokoja; vienīgi es esmu vainīga; tā bija jokošanās nevietā. ..

—     Vārdu sakot, jūs uz viņu bijāt greizsirdīga, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, bez saudzības mezdams sievai acīs šos vārdus, atbildot uz viņas bažīgajām gaidām. Viņa iekliedzās, nobālēja un atspiedās pret atzveltnes krēslu, tik tikko noturēdamās kājās.

—    Dievs jums piedos! — viņa beidzot vārgā balsī sacīja. — Ņetočka, piedod man viņa dēļ! Piedod viņam; vienīgi es biju vainīga. Es biju slima, es…

—     Bet tā taču ir tiranizēšana, nekaunība, zemiskums! — os iekliedzos neprātīgas dusmās, beidzot sapratusi visu, sapratusi, kāpēc viņam gribas nomelnot mani sievas acīs. — Tādu rīcību var tikai nicināt; jūs …

—    Anete! — Aleksandra Mihailovna kliedza, šausmās satvērusi manas rokas.

—     Komēdija! Komēdija — un vairāk nekas! — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, nākdams mums klāt neiedomājamā uzbudinājumā. — Komēdija, es jums saku, — viņš turpināja, ļauni jo ļauni smīnēdams un neatlaidīgi lūkodamies uz sievu, — un visā šajā komēdijā piekrāptā esat tikai jūs. Ticiet, ka viņa, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, slāpdams aiz dusmām un rādīdams uz mani, — nebaidās no šādas izskaidrošanās; ticiet, ka viņa vairs nav tik neskarta, lai apvainotos, sarktu un aizbāztu ausis, kad dzirdēs runājam par līdzīgām norisēm. Atvainojiet, es izsakos vienkārši, tieši, varbūt rupji, bet — tā ir vajadzīgs. Cienījamā kundze, vai jūs esat pārliecināta, ka nevainojami uzvedas šī… skuķe?

—    Ak dievs! Kas jums noticis? Jūs pats vairs nezināt, ko runājat! — Aleksandra Mihailovna izdvesa, aiz bailēm sastingusi, gandrīz zaudēdama samaņu.

—    Lūdzu bez skaļiem vārdiem! — Pjotrs Aleksandrovičs viņu nievīgi pārtrauca. — Man tas nepatīk. Šis notikums ir vienkāršs, skaidrs, tik vulgārs, cik vien vulgārs var būt. Es jums prasu par viņas uzvedību; vai jūs zināt…

Taču es viņam neļāvu izrunāt teikumu līdz beigām, sakampu aiz rokām un ar varu pavilku sāņus. Vēl mirklis — un viss varēja būt zaudēts.

—     Nestāstiet par vēstuli! — es aši čukstēju. — Jūs viņu nobendēsiet tepat uz vietas. Pārmetums man reizē būs pārmetums arī viņai. Viņa nespēj mani nosodīt, es taču visu zinu … jel saprotiet, es zinu visu!

Viņš urbīgi, ar traku ziņkāri paskatījās uz mani — un apjuka; seja pietvīka asinssarkana.

—    Zinu visu, visu — es atkārtoju.

Viņš vēl svārstījās. Uz lūpām jau bija jautājums. Es aizsteidzos viņam priekšā:

—     Pastāstīšu, kā tas bija, — es skaļi sacīju, steigšus vērsdamās pie Aleksandras Mihailovnas, kas raudzījās uz mums ar biklu, sērīgu izbrīnu. — Es vienīgā esmu vainīga. Pagājuši jau četri gadi, kamēr es jūs krāpju. Pievācu bibliotēkas atslēgu un jau četrus gadus paslepus lasu grāmatas. Pjotrs Aleksandrovičs pārsteidza mani, šķirstot tādu grāmatu, kura … nedrīkstēja, kurai nevajadzēja būt manās rokās. Manis dēļ nobijies, viņš jums briesmas pārspīlē … Taču es netaisnojos (steidzos piebilst, pamanījusi viņa lūpas savelkamies zobgalīgā smīnā): esmu visnotaļ vainīga. Kārdinājums bija tik liels, ka es nespēju tam pretoties un, reiz kritusi grēkā, kaunējos atzīties savā nodarījumā … Tas ir viss, gandrīz viss, kas bijis starp mums …

—    Ai, ai, cik veikli! — Pjotrs Aleksandrovičs man blakus čukstēja.

Aleksandra Mihailovna noklausījās manī ar lielu jo lielu uzmanību; taču viņas sejā bija klaji saskatāma neticība. Viņa pamīšus uzmeta acis gan man, gan vīram.

Iestājās klusums. Es tikko spēju paelpot. Viņa nokāra galvu, aizsedza ar roku seju, kaut ko apsvērdama un, acīm redzot, apdomādama katru manu vārdu. Beidzot viņa galvu pacēla un vērīgi palūkojās uz mani.

—           Ņetočka, manu bērniņ, zinu, tu neproti melot, — viņa sacīja. — Vai tas ir viss, kas noticis, itin viss?

—    Viss, — es atbildēju.

—    Vai viss? — viņa jautāja, griezdamās pie vīra.

—    Jā, viss, — viņš ar piepūli atbildēja, — viss!

Atviegloti nopūtos.

—    Ņetočka, vai tu man dod goda vārdu?

—    Jā, — es atbildēju bez stomīšanās.

Tomēr nenocietos un palūkojos uz Pjotru Aleksandroviču. Viņš smīnēja, noklausījies, ka es devu goda vārdu. Pietvīku, un manu apmulsumu pamanīja nelaimīgā Aleksandra Mihailovna. Nomācoša, mokoša grūtsirdība atspoguļojās viņas sejā.

—           Nerunājiet vairāk, — viņa skumji teica. — Es jums ticu. Es nespēju jums neticēt.

—            Manuprāt, ar šādu atzīšanos ir gana, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja. — Vai dzirdējāt? Ko tagad lai domājam?

Aleksandra Mihailovna neatbildēja. Situācija kļuva arvien smagāka un smagāka.

—           Jau rītdien pārskatīšu visas grāmatas, — Pjotrs Aleksandrovičs turpināja. — Nezinu, kādas tur vēl ir bijušas, bet…

Kādu grāmatu viņa lasīja? — Aleksandra Mihailovna vaicāja.

—           Grāmatu? Atbildiet jūs, — viņš teica, vērsdamies pie manis. — Jūs labāk par mani protat izskaidrot notikušo, — viņš piebilda ar apslēptu izsmieklu.

Apjuku un nespēju pateikt ne vārda. Aleksandra Mihailovna piesarka un nolaida acis. Iestājās ilgs klusuma brīdis. Pjotrs Aleksandrovičs īgni staigāja šurpu turpu pa istabu.

—           Nezinu, kas starp jums noticis, — Aleksandra Mihailovna beidzot ieminējās, bikli izrunādama katru vārdu, — taču, ja bijis tikai tas, — viņa turpināja, pūlēdamās piešķirt sevišķu nozīmi saviem vārdiem, jo bija jau samulsusi no vīra stingā skatiena, kaut arī pūlējās nelūkoties uz viņu, — ja bijis tikai tas, tad nezinu, kāpēc mums visiem jābēdājas un jākrīt tik briesmīgā izmisumā.

Vairāk nekā visi citi esmu vainīga es, es viena pati, un tas mani ļoti moka. Esmu bijusi pavirša viņas audzināšanā, un vienīgi man jāatbild par visu. Viņai vajag man piedot, un es viņu nosodīt nevaru un nedrīkstu. Bet — vēlreiz — kāpēc lai mēs krītam izmisumā? Briesmas ir garām. Paraugieties uz viņu, — Aleksandra Mihailovna sacīja, iekvēlodamās arvien vairāk un vairāk un uzmezdama pētīgu skatienu vīram, — paskatieties uz viņu: vai tiešām viņas neapdomīgajai rīcībai ir jebkādas sekas? Vai nu es nepazīstu viņu, savu bērnu, savu mīļo meitu? Vai tiešām nezinu, ka viņas sirds ir tīra un cildena, ka šajā jaukajā galviņā, — viņa turpināja, paijādama mani un sev piekļaudama, — prāts ir skaidrs un gaišs un sirdsapziņa baidās no krāpšanas… Nu ir gana, mani mīļie! Beigsim strīdēties! Droši vien kaut kas cits slēpjas mūsu skumjās; varbūt mūs tikai uz mirkli skārusi naidīga ēna. Bet mēs to atvairīsim ar mīlestību, labu saderību un izkliedēsim mūsu pārpratumu. Varbūt starp mums daudz kas nav pateikts līdz galam, un es savu vainu atzīstu pati pirmā. Es pirmā sāku slēpt jums savas domas, man pirmajai radas aizdomas, kurās vainojama mana slimā galva. Bet… bet, ja mēs daļēji esam jau atklāti runājuši, tad jums abiem man jāpiedod, tāpēc… tāpēc, beidzot, ka tas nav liels grēks, par ko man radās aizdomas …

To pasacījusi, viņa nedroši un sarkdama paraudzījās uz vīru un skumīgi gaidīja viņa vārdus. Klausoties sievā, Pjotra Aleksandroviča lūpas arvien vairāk savilkās ņirdzīgā smīnā. Viņš vairs nestaigāja pa istabu, bet apstājās viņai tieši pretī, aizlicis rokas aiz muguras. Šķita — viņš pētīgi apbrīno sievas apjukumu, vēro to, tīksminās par to; juzdama vīra neatlaidīgo skatienu, Aleksandra Mihailovna apjuka. Viņš brīdi klusēja, it kā gaidīdams vēl kaut ko. Aleksandras Mihailovnas apjukums kļuva otrtik liels. Beidzot Pjotrs Aleksandrovičs pārtrauca nomācošo situāciju ar klusiem, ilgiem, dzēlīgiem smiekliem.

— Nabaga sieviete, man jūsu žēl! — viņš beidzot teica rūgti, nopietni un bez smīna. — Jūs esat uzņēmusies lomu, kas jums nav pa spēkam. Ko jūs gribējāt? Jūs gribējāt mani piespiest taisnoties, uzkurināt mani ar jaunām aizdomām vai, pareizāk sakot, ar vecām aizdomām, kuras nemākulīgi slēpāt savos vārdos? Jūsu vārdi pauž, ka neesot iemesla uz viņu dusmoties, ka viņa esot laba arī pēc netikumīgu grāmatu lasīšanas, kuru morālei — tagad

Izsaku savas domas — šķiet, ir jau sekmes, ka jūs galu galā pati atbildot par viņu; tā taču ir? Bet, to izskaidrojusi, jūs pusvārdos minat ko citu; jums šķiet, ka mans aizdomīgums un uzbrukumi izriet no kādām citām jūtām. Vakar jūs pusvārdos man pat minējāt — lūdzu, nepārtrauciet mani, man patīk runāt skaidri un gaiši, — vakar jūs pusvārdos man pat minējāt, ka dažiem cilvēkiem (atceros, ka, pēc jūsu raksturojuma, šie cilvēki visbiežāk esot cienīgi, skarbi, tieši, gudri, spēcīgi, un diezin kādus apzīmējumus jūs vēl izteicāt augstsirdības uzplūdos!), ka dažiem cilvēkiem, es atkārtoju (un diezin kāpēc jūs to izdomājāt!), mīlestība nemaz nevarot izpausties citādi kā skarbi, kvēli, strauji, bieži vien ar aizdomām, ar vajāšanu. Es vairs lāgā neatceros, vai tieši tā jūs vakar teicāt … Lūdzu, nepārtrauciet mani! Es labi pazīstu jūsu audzēkni; viņa visu drīkst dzirdēt, visu, atkārtoju jums simto reizi — visu. Jūs esat piekrāpta. Taču nezinu, kāpēc jums labpatīk tik neatlaidīgi apgalvot, ka tieši es esot tāds cilvēks! Diezin kāpēc jums gribas mani sapost šādā āksta svārkā. Maniem gadiem nepiedienas mīlestība uz šo meiču; un, beidzot, ticiet man, cienījamā kundze, es zinu savus pienākumus, un, lai cik augstsirdīgi jūs man piedotu, es teikšu tāpat kā agrāk, ka noziegums vienmēr ir un paliek noziegums, ka grēks vienmēr ir un būs grēks, apkaunojošs, neķītrs, nekrietns, vienalga, cik augstā dizenibas pakāpē jūs celtu netiklās jūtas! Bet pietiks, pietiks! Un lai es vairs nedzirdētu par šīm jēlībām!

Aleksandra Mihailovna raudāja.

—     Lai man uzkrauj to, lai man jācieš! — viņa beidzot teica, skaļi raudādama un mani apkampdama. — Lai arī apkaunojošas bijušas manas aizdomas, lai arī jūs tik nežēlīgi tās izsmējāt! Bet tevi, mana nabadzīte, kāpēc tevi spiež klausīties šādus apvainojumus? Un es nespēju tevi aizstāvēt! Man jābūt mēmai! Ak dievs! Cienīts kungs, es nespēju klusēt! Es to neizcietīšu… Jūsu izturēšanās ir neprātīga! …

—     Nevajag, nevajag! — es čukstēju, cenzdamās mierināt uztraukto Aleksandru Mihailovnu, lai viņa nežēlīgo pārmetumu dēļ nezaudētu pacietību. Es arvien vēl trīcēju bailēs viņas dēļ.

—    Aklā sieviete! — vīrs iekliedzās. — Jūs taču nezināt, jūs taču neredzat…

Viņš uz brīdi apklusa.

—     Nost no viņas! — viņš uzsauca, griezdamies pie manis un izraudams manu roku no Aleksandras Mihailovnas rokām. — Es jums neļaušu pieskarties manai sievai; jūs viņu noķērnājat, jūs viņu apvainojat ar savu klātbūtni! Bet… bet kas tad spiež mani klusēt, kad vajag, kad nepieciešams runāt? — viņš kliedza, piecirzdams kāju.

—    Es pateikšu, visu pateikšu. Es nezinu, ko jūs tur zināt, cienītā, ar ko jūs gribējāt man draudēt, un es to arī negribu zināt. Klausieties! — viņš turpināja, vērsdamies pie Aleksandras Mihailovnas. — Klausieties taču!

—    Klusējiet! — es iekliedzos, mezdamās pie viņa.

—   Klusējiet, ne vārda!

—    Klausieties! …

•— Klusējiet, tāpēc ka …

—    Kāpēc, cienījamā kundze? — viņš mani pārtrauca, ātri un dzēlīgi ielūkodamies man acīs. — Kāpēc? Nu tad ziniet, ka izrāvu viņai no rokām viņas mīļākā vēstuli! Lūk, kas notiek mūsu mājā! Lūk, kas notiek jums blakus! Lūk, ko jūs neesat saskatījusi, neesat pamanījusi!

Es tikko spēju nostāvēt kājās. Aleksandra Mihailovna kļuva nāves bāla.

—    Tas nevar būt, — viņa čukstēja tikko dzirdami.

—    Cienīta kundze, es to vēstuli redzēju; es to turēju rokā; izlasīju pirmās rindas un neesmu maldījies: vēstuli bija rakstījis mīļākais. Viņa izrāva vēstuli man no rokām. Vēstule tagad ir pie viņas — tas ir skaidrs, tas tā ir, par to nav šaubu; bet, ja jūs vēl šaubāties, paskatieties uz viņu un pēc tam vairs neceriet, ka jums radīsies kaut šaubu ēna.

—    Ņetočka! — Aleksandra Mihailovna iekliedzās, steigdamās pie manis. — Taču nē, nerunā, nerunā! Es nezinu, ka tas ir bijis… ak dievs, ak dievs!

Viņa sāka skaļi raudāt, aizklājusi rokām seju.

—    Nē, nē, tas nevar būt! — viņa atkal kliedza. — Jūs esat maldījies. Tas… es zinu, ko tas nozīmē! — viņa teica, neatlaidīgi lūkodamās uz vīru. — Jūs … es … nevarēju, tu mani nemānīsi, tu nespēj mani mānīt! Izstāsti man visu, visu bez jebkādas slēpšanās: viņš ir maldījies? Tiesa taču, viņš ir maldījies? Viņš redzējis ko citu, viņš ir apmāts? Tas taču ir tiesa? Ir taču tiesa? Paklausies: kāpēc lai tu neizstāstītu man visu, Anete, manu bērniņ, manu mīļo bērniņ!

—    Atbildiet, atbildiet drīzāk! — man blakus skanēja

PJotra Aleksandroviča balss. — Atbildiet: redzēju vai neredzēju vēstuli jūsu rokās?

—    Redzējāt! — es atbildēju, slāpdama aiz uztraukuma.

—    Tā bija jūsu mīļākā vēstule?

—    Jā! — es atbildēju.

—    Ar kuru jums arī tagad ir sakars?

—    Jā, jā, jā! — es teicu, vairs neatjēgdama, ko saku, apstiprinoši atbildēdama uz visiem jautājumiem, lai tikai drīzāk beigtos mūsu mokas.

—    Jūs dzirdējāt viņas vārdus. Ko tagad sacīsiet? Ticiet man, jūs labā, pārāk lētticīgā sirds, — viņš piebilda, saņemdams sievas roku, — ticiet man un neticiet vairs nekam, kas radījis jūsu slimīgās iedomas. Jūs tagad redzat, kas īsti ir šī… meiča. Es tikai gribēju nostādīt neiespējamību blakus jūsu aizdomām. Es sen visu to manīju un priecājos, ka beidzot atmaskoju viņu jūsu acu priekšā. Man bija grūti, redzot viņu jums līdzās, jūsu skāvienos, pie viena galda kopā ar mums un, beidzot, manā mājā. Manī radīja dusmas jūsu aklums. Lūk, tāpēc un tikai tāpēc pievērsu viņai uzmanību, sekoju viņas rīcībai; un šī uzmanība dūrās jums acīs, un jūs, pieņēmusi savas aizdomas par izejas punktu, diezin ko sameistarojāt uz šīs kanvas. Bet tagad stāvoklis noskaidrojies, šaubas beigušas, un jau rītdien, cienītā, jau rītdien jūs vairs nebūsiet manā mājā! — viņš beidza, pavērsdamies pret mani.

—    Nepārsteidzieties! — Aleksandra Mihailovna teica, mazliet pieceldamās no krēsla. — Es visai šai scēnai neticu. Neskatieties uz mani tik baismīgi, nesmīniet par mani. Jus pašu es aicināšu tiesāt manu uzskatu. Anete, manu bērniņ, pienāc pie manis, dod savu roku, tā! Mēs visi esam grēcīgi! — viņa sacīja aiz asarām trīcošā balsī un pazemīgi pavērās uz vīru. — Un kurš no mums drīkst atgrūst otra roku? Jel dod man savu roku, Anete, manu mīļo bērniņ; es neesmu cienījamāka, neesmu labāka par tevi; tu nespēj mani apvainot ar savu klātbūtni, tāpēc ka arī es — arī es esmu grēciniece!

—    Cienītā kundze! — Pjotrs Aleksandrovičs izbrīnā kliedza. — Cienītā kundze! Savaldieties! Neaizmirstiet!…

—    Es neko neaizmirstu. Nepārtrauciet mani un ļaujiet man pateikt visu. Jūs redzējāt viņas rokās vēstuli; jūs to pat lasījāt, jūs stāstījāt, un viņa … atzinās, ka šo vēstuli rakstījis cilvēks, ko viņa mīl. Bet vai tas pierāda, ka Anete ir noziedzīga? Vai tas ļauj jums tā izturēties pret vinu. darīt viņai tik lielu pārestību jūsu sievas domās par viņu? Jā, cienīts kungs, jūsu sievas domās par viņu! Vai jūs esat nopietni apsvēris šo notikumu? Vai jūs zināt, kā tas ir bijis?

—    Tad jau man atliek tikai mukt projām, lūgt viņai piedošanu. Varbūt to jūs gribat? — Pjotrs Aleksandrovičs kliedza. — Esmu zaudējis pacietību, jūsos klausīdamies! Atcerieties, par ko jūs runājat! Vai jūs zināt, par ko jūs runājat? Vai jūs zināt, kādu rīcību un ko jūs aizstāvat? Bet es taču visu redzu caur un cauri…

—     Bet pašu galveno jūs neredzat, jo dusmas un lepnums aizmiglo jums acis. Jūs neredzat to, ko es aizstāvu un par ko gribu runāt. Ne jau netiklību es aizstāvu. Bet vai jūs esat apdomājis — un jūs skaidri sapratīsiet, ja apdomāsiet, — vai esat apdomājis, ka viņa varbūt ir nevainīga kā bērns! Jā, es neaizstāvu netiklību. Es steidzos vēl ko piebilst, ja tas jums ir tik ļoti patīkami. Jā, ja viņa būtu laulāta draudzene, māte un aizmirstu savus pienākumus, ai, tad es jums piekristu… Redziet, es piebildu. Iegaumējiet taču to un nepārmetiet man! Bet ja viņa saņēmusi šo vēstuli, nezinādama, kas ir ļaunums? Ja viņa aizrāvusies, ļaudamās vēl svešām jūtām, un nav bijis neviena, kas viņu apvalda? Ja es pirmā esmu visvairāk vainīga, jo neesmu uzmanījusi viņas sirdi? Ja šī vēstule ir pirmā? Ja jūs ar savām rupjām aizdomām esat apvainojis viņas jaunavīgās, pavasarīgās jūtas? Ja jūs esat aptraipījis viņas iztēli ar saviem ciniskajiem prātojumiem par šo vēstuli? Ja jūs neesat saskatījis šīs šķīstās, jaunavīgās kauna jūtas, kuras staro no viņas sejas, dzidras kā nevainība, ko es saskatu tagad, ko es saskatīju, kad viņa apjukusi, nomocīta, nezinādama, ko teikt, beigdamās nost aiz bēdām, atbildot atzinās uz visiem jūsu necilvēcīgajiem jautājumiem? Jā, jā! Tas ir necilvēcīgi, tas ir cietsirdīgi; jūs esat pilnīgi pārvērties; es jums to nepiedošu nekad, nekad!

—     Jel pažēlojiet, pažēlojiet mani! — es kliedzu, žņaugdama Aleksandru Mihailovnu savos skāvienos. — Pažēlojiet, ticiet, neatstumiet mani…

Nokritu viņas priekšā ceļos.

—    Ja, beidzot, — viņa turpināja, elpai trūkstot, — ja, beidzot, nebūtu manis viņai blakus un ja jūs būtu iebiedējis viņu ar saviem vārdiem, un ja nabadzīte pati sāktu ticēt, ka viņa ir vainīga, ja jūs būtu samulsinājis viņas sirdsapziņu, dvēseli un sagrāvis viņas sirds mieru … mans dievs! Jūs gribējāt izdzīt viņu no mājas! Bet vai zināt, ar ko tā rīkojas? Tad ziniet, ja jūs viņu izdzlsiet, jūs izdzīsiet mūs abas kopā, mūs abas — mani arī. Cienīts kungs, vai dzirdējāt, ko es teicu?

Viņas acis zvīļoja; krūtis cēlās un krita; slimīgais sasprindzinājums bija sasniedzis augstāko pakāpi.

—    Gana esmu jūsos klausījies, cienītā kundze! — Pjotrs Aleksandrovičs beidzot sāka kliegt. — Man ir gana ar to! Es zinu, ka ir platoniskas kaislības, — un sev par postu es to zinu, cienītā kundze, vai dzirdat, sev par postu! Bet es nespēšu dzīvot zem viena jumta, cienītā kundze, ar apzeltītu netiklību! Es to nesaprotu. Nost ar izlikšanos! Un, ja jūs jūtaties vainīga, ja zināt savā pagātnē kādu grēku (cienītā kundze, ne jau man tas jāatgādina), ja jums galu galā patīk domāt par aiziešanu no manas mājas … tad man atliek tikai pateikt, atgādināt jums, ka velti esat aizmirsusi izpildīt savu nodomu, kad bija īstais laiks, īstais laiks pirms tik un tik gadiem… ja esat aizmirsusi, es jums to atgādināšu …

Paraudzījos uz Aleksandru Mihailovnu. Viņa krampjaini balstījās pret mani, gurdama no garīgām sāpēm, piemiegusi acis nerimtīgās mokās. Vēl brīdis, un viņa varēja sabrukt.

—    Ai, dieva dēļ, kaut vai šoreiz pasaudzējiet viņu! Nesakiet pēdējo vārdu, — es iekliedzos, nokrizdama ceļos pie Pjotra Aleksandroviča kājām un aizmirsdama, ka rīkojos pret savu pārliecību. Bet bija par vēlu. Atbildot uz maniem vārdiem, vārgi iekliegdamās, nabadzīte nesamaņā nokrita uz grīdas.

—     Pagalam! Jūs viņu noslepkavojāt! — es teicu. — Sauciet ļaudis, glābiet viņu! Es jūs gaidīšu jūsu kabinetā. Man ar jums jārunā; es jums izstāstīšu visu…

—    Bet ko? Ko īsti?

—    Vēlāk!

Ģībonis un lēkmes turpinājās divas stundas. Visi mājnieki bija pārbijušies. Ārsts šaubīdamies grozīja galvu. Pēc divām stundām iegāju Pjotra Aleksandroviča kabinetā. Viņš nule bija ienācis no sievas istabas un staigāja šurpu turpu, līdz asinīm kodīdams nagus, bāls, uztraucies. Nekad viņu tādu nebiju redzējusi.

—    Ko jūs vēlaties man pateikt? — viņš vaicāja bargā, rupjā balsī. — Jūs kaut ko gribējāt teikt?

—    Te ir vēstule, ko uz mirkli izrāvāt man no rokām. Vai jūs to pazīstat?

—    Pazīstu.

—    Ņemiet to.

Viņš paņēma vēstuli un piegāja pie gaismas. Uzmanīgi viņu vēroju. Pēc dažām minūtēm viņš steigšus pašķīra ceturto lappusi un izlasīja parakstu. Redzēju, ka strauji pietvīkst viņa seja.

—    Kas tad tas? — viņš man uzprasīja, izbrīnā apstulbis.

—     Pirms trijiem gadiem atradu šo vēstuli kādā grāmatā. Noskārtu, ka tā ir aizmirsta, izlasīju to un — uzzināju visu. Kopš tā laika vēstule glabājas pie manis, jo nebija neviena, kam to atdot. Viņai vēstuli atdot nevarēju. Jums? Bet jūs taču jau zinājāt vēstules saturu, un tajā ir viss šis skumjais stāsts… Kādēļ jums bija vajadzīgs liekuļot — nezinu. Tas man pagaidām ir tumsā tīts. Es vēl nespēju skaidri izprast jūsu tumšo dvēseli. Jūs gribējāt iegūt pārākumu pār viņu un ieguvāt. Bet kālab? Tālab, lai triumfētu pār rēgu, pār slimnieces satraukto iztēli, lai pierādītu, ka viņa ir maldījusies un ka jūs esat bezgrēcīgāks neka viņa! Un jūs mērķi sasniedzāt, tāpēc ka viņas aizdomas — dziestošā prāta uzplijīgā ideja varbūt bija satriektās sirds pēdējā žēlošanās par ļaužu sprieduma netaisnību, ar kuru jūs bijāt vienis prātis. «Vai tā kāda nelaime, ka jūs mani iemīlējāt?» To viņa teica, to viņai gribējās jums pierādīt. Jūsu godkāre, greizsirdīgais egoisms bija nežēlīgi. Ardievu! Paskaidrojumi nav vajadzīgi! Bet iegaumējiet, es pazīstu ikvienu jūsu vārdu un domu, es jūs redzu caur un cauri, neaizmirstiet to!

Iegāju savā istabā, tikko apjēgdama, kas ar mani noticis. Pie durvīm mani uzrunāja Ovrovs, Pjotra Aleksandroviča palīgs viņa dienesta darīšanās.

—    Man gribētos ar jums parunāt, — viņš teica, pieklājīgi paklanīdamies.

Skatījos uz viņu, tik tikko saprazdama, ko viņš man sacīja.

—    Vēlāk, atvainojiet mani, neesmu vesela, — es beidzot atbildēju, aiziedama viņam garām.

—    Tātad rītdien, — viņš teica atsveicinādamies, apveltīdams mani ar tādu kā divdomīgu smaidu.

Bet varbūt man tikai tā šķita. Tas viss it kā pavīdēja manu acu priekšā.

MAZAIS varonis

Tulkojis Jānis Ozols

NO NEZINĀMIEM MEMUĀRIEM

Tolaik man bija gandrīz vienpadsmit gadu. Jūlijā mani palaida ciemoties uz laukiem Maskavas tuvumā pie mana radinieka T-a, pie kura toreiz saradās piecdesmit vai varbūt arī vairāk ciemiņu… neatceros, neskaitīju. Bija trokšņaini un jautri. Likās — tie bija svētki, kas sākušies, lai nekad nebeigtos. Šķita — mūsu mājastēvs pats sev svinīgi apsolījies cik vien iespējams drīzāk noplītēt visu savu milzīgo mantu, un nesen viņam tiešām izdevies īstenot šo iedomu, tas ir, nodzīvot itin visu pa tīro, līdz pēdējai skaidai. Ik brīdi ieradās jauni viesi. Maskava jau bija tepat blakus, saredzama ar vienkāršu aci, aizbraucēju vietā nāca citi, un svinēšana ritēja bez pārtraukuma. Izpriecas nomainīja cita citu, un izdomai nemaz nebija paredzams gals. Gan jādelēšana pa apkārtni veseliem bariem, gan pastaigas silā un braukāšana ar laivām pa upi; izbraukumi zaļumos, pusdienošana pie dabas krūts; vakariņošana uz mājas lielās terases, kurai apkārt sastādītas trīs rindas ļoti dārgu puķu, kas ar smaržām pieplūdināja dzestro nakts gaisu; spoža jo spoža gaisma, kura mūsu dāmas, kas jau tāpat gandrīz itin visas bija ļoti daiļas, šķita vēl jaukākas — ar dienas iespaidu apgarotam sejām, ar spulgām acīm, ar raitiem cits citam raidītiem uzsaucieniem, ar dzidriem un skanīgiem smiekliem; ar dejām, mūziku, dziesmām; ja debess apmācās, ciemiņi inscenēja dzīvās bildes, sacerēja šarādes, parunas; rīkoja mājas teātra izrādes. Izrādījās, ka starp viesiem ir oratori, daiļrunātāji, asprātnieki.

Vairākas personas krasi izvirzījās priekšplānā. Protams, ļauna mēlnesība, tenkošana ritēja savā gaitā, jo bez tām pasaule nemaz nevarētu pastāvēt un miljoniem cilvēku aiz garlaicības apmirtu kā mušas. Bet, tā kā man bija vienpadsmit gadu, tad tolaik es pat nepamanīju šīs personas, jo manu uzmanību bija piesaistījis pavisam kas cits, un, ja arī kaut ko ievēroju, tad ne jau visu. Vēlāk gan šo to gribot negribot iegaumēju. Manas bērna acis varēja apžilbināt tikai norises spilgtā puse, un tā bija vispārējā pacilātība, spožums, troksnis — tas viss, līdz tam man neredzēts un nedzirdēts, tik ļoti mani pārsteidza, ka pirmajās dienās pavisam apjuku un mana mazā galviņa apreiba.

Bet es arvien stāstu par saviem vienpadsmit gadiem un, protams, tolaik biju bērns, tikai bērns. Daudzas no šīm apbrīnojami daiļajām sievietēm, mani apmīļodamas, vēl nedomāja pielāgoties maniem gadiem. Taču — dīvaini 1 Kaut kāda man pašam nesaprotama sajūta jau valdīja pār mani; manā sirdī jau šalkoja kaut kas līdz tam nepazīstams un nezināms; bet kāpēc mana sirds brīžiem kvēloja un pukstēja it kā nobiedēta, un kāpēc bieži negaidot pietvīka mana seja? Lāgiem man bija tāds kā kauns un jutos pat aizvainots par savām dažādajām bērna privilēģijām. Citreiz it kā izbrīna mani pārņēma un es aizgāju nomaļā stūrītī, kur mani nevarēja redzēt, it kā tādēļ, lai atvilktu elpu un kaut ko atcerētos, kaut ko tādu, ko līdz tam, man šķiet, ļoti skaidri atcerējos un ko pēkšņi biju aizmirsis, bet bez kā tomēr pagaidām nevarēju citiem rādīties acīs un nekādi nevarēju iztikt.

Brīžiem man beidzot šķita, ka esmu visiem kaut ko slēpis, bet neparko un nevienam to neizpaudu tāpēc, ka man, mazam cilvēciņam, bija kauns līdz asarām. Drīz vien šajā virpulī es sajutu tādu kā vientulību. Tur bija arī citi bērni, bet visi vai nu daudz jaunāki, vai daudz vecāki par mani; jā, lai gan ne jau par viņiem es likos zinis. Protams, nekas jau ar mani nenotiktu, ja es nebūtu izņēmuma apstākļos. Visu šo brīnišķīgo dāmu acīs es arvien biju tas mazais, nenoteiktais radījums, kuru viņām dažbrīd patika apmīļot un ar kuru viņas varēja parotaļāties kā ar lellīti. It īpaši viena dāma, apburoša blondīne ar kupliem, bieziem jo bieziem matiem, kādus nekad vairs neesmu redzējis un droši vien nekad neredzēšu, šķiet, bija nozvērējusies nelikt man mieru. Mani mulsināja, bet viņu uzjautrināja smiekli, kas skanēja mums visapkārt un ko viņa ik brīdi radīja, negaidīti, aušīgi izturēdamās pret mani, un tas, acīm redzot, sagādāja viņai milzīgu baudu. Pansionātos draudzeņu vidū viņu droši vien iesauktu par skolnieci. Viņa bija brīnišķīgi jauka, un viņas daiļumā bija kaut kas tāds, kas neatvairāmi dūrās acīs, jau pirmoreiz uz viņu paraugoties. Un, protams, viņa nebija līdzīga tām mazajām, kaunīgajām blondīnēm, baltām kā pūkas un maigām kā baltās pelītes vai mācītāja meitas. Viņa bija neliela auguma un mazliet .1 pa līga, bet ar maigu, smalku, apburoši veidotu seju. Kaut kas līdzīgs spožam zibsnim bija šajā sejā, un ari viņa pati — kā liesma, nerimtīga, strauja, viegla. No viņas lielajām, platajām acīm, šķiet, sprikstēja dzirkstis; las mirdzēja kā dimanti, un nekad es nemainītu šādas gaišzilas, dzirkstošas acis pret melnām acīm, kaut tās būtu melnākas par vismelnāko andalūzietes skatienu, un mana blondīne patiešām bija tās slavenās brunetes vērta, kuru daudzinājis kāds izcils, lielisks dzejnieks, kas turklāt tik brīnišķīgās vārsmās apzvērējis visai Kastīlijai, ka esot ar mieru nolauzt kaklu, ja viņam ļautu kaut ar pirksta galiņu pieskarties viņa skaistules mantiļai. Teikto papildiniet ar to, ka mana skaistule bija pati jautrākā no visām pasaules skaistulēm, pati draiskulīgākā zvaigātāja, mundra kā bērns, lai gan jau gadus piecus precējusies. Smiekli nerimtīgi plūda pār viņas lūpām, tik svaigām kā svaiga rīta roze, kas reizē ar pirmajiem saules stariem nule paspējusi atvērt savu spilgti sarkano, smaržīgo pumpuru, uz kura vēl nav apžuvušas dzestrās, rupjās rasas lāses.

Atceros, ka nākamajā dienā pēc manas atbraukšanas bija sarīkota mājas teātra izrāde. Zāle, kā mēdz sacīt, bija stāvgrūdām pilna; nebija nevienas brīvas vietas; un, tā kā man gadījās nez kāpēc nokavēties, tad biju spiests priecāties par izrādi, kājās stāvēdams. Taču jautrā ludziņa mani vilināja arvien vairak un vairāk uz priekšu, un es nemanot aizkļuvu līdz pašam pirmajām rindām, kur arī beidzot apstājos, atbalstīdamies uz mīksta krēsla atzveltnes; krēsla sēdēja kāda dāma. Tā bija mana blondīne, taču pazīstami mēs vēl nebijām. Un tad es kaut kā neviļus neatlaidīgi sāku lūkoties uz viņas brīnišķīgi ieapaļajiem, valdzinošajiem pleciem, tvirtiem un baltiem kā piena putas, lai gan man bija pavisam vienalga, kur es skatos: vai uz apburošiem sievietes pleciem vai uz aubi ar ugunssarkanām lentēm, kas pirmajā rindā slēpa kādas cienījamas dāmas sirmos matus. Blakus blondīnei sēdēja pārziedējusi jaunava, viena no tām, kuras, kā man vēlāk gadījās ievērot, mūžīgi turas cik vien iespējams tuvāk jauniņām un daiļām sievietēm, izvēlēdamās tādas, kas ne labprāt raida projām no sevis jauniešus. Taču tas nav svarīgākais; šī pārziedējusī jaunava pamanīja manus vērojumus, pieliecās pie kaimiņienes un ķiķinādama pačukstēja viņai kaut ko ausī. Kaimiņiene pēkšņi pavērās atpakaļ, un atceros, ka viņas ugunīgās acis tik kvēli man uzdzirkstīja pustumsā, ka es, uz sastapšanos nesagatavojies, sarāvos kā apsvilinājies. Skaistule pasmaidīja.

—    Vai jums patīk šī luga? — viņa viltīgi ievaicājās un šķelmīgi palūkojās man acīs.

—    Patīk, — es atbildēju, arvien vēl blenzdams uz viņu tādā kā izbrīnā, kas savukārt viņai, šķiet, patika.

—    Bet kāpēc jūs stāvat kājās? Tā jūs nogursiet; vai jums krēsla nav?

—    Tā jau ir tā nelaime, ka nav, — es atbildēju, šoreiz vairāk ieinteresēts par skaistules gādību nekā par viņas dzirkstošajām acīm, gauži nopietni priecādamies, ka beidzot atradusies laba sirds, kurai varu izklāstīt savas bēdas. — Es jau meklēju, bet visi krēsli aizņemti, — piebildu, it kā žēlodamies, ka visi krēsli aizņemti.

—    Nāc šurp, — viņa aši sacīja, jo bez vilcināšanās mēdza izlemt it visu, tāpat kā viņa īstenoja jebkuru traku iedomu, vienalga, kāda būtu pavīdējusi viņas aušīgajā galviņā, — nāc pie manis un sēsties man klēpī!

—     Klēpī? … — gauži apjucis, atkārtoju.

Es jau stāstīju, ka manas privilēģijas sāka mani nopietni aizvainot un apkaunot. Bet blondīne, šķiet, gribēdama padarīt mani smieklīgu, izrīkojās tik pārdroši kā neviena cita. Turklāt es, kas jau tāpat vienmēr biju kautrīgs un kaunīgs zēns, tagad biju kļuvis kaut kā sevišķi bikls pret sievietēm un tāpēc briesmīgi apmulsu.

—    Nu jā, klēpī! Kāpēc tu negribi sēsties man klēpī? — viņa neatlaidās, sākdama smieties arvien skaļāk un skaļāk, un beidzot zvaigāja jau diezin kāpēc, varbūt par savu pašas iedomu, varbūt priecādamās par manu apmulsumu. Bet viņai jau tikai to vien vajadzēja.

Nosarku un apjucis lūkojos visapkārt, vērodams, kur varētu aiziet; bet viņa aizsteidzās man priekšā, nez kā paspējusi satvert manu roku tieši tādēļ, lai es neaizietu, un, pievilkusi sev klāt, pēkšņi, pavisam negaidot, man par lieliem jo lieliem brīnumiem, roku visai sāpīgi saspieda ar nerātniem, karstiem pirkstiem un sāka lauzīt manus pirkstus, turklāt tik sāpīgi, ka es visiem spēkiem valdījos, lai nesāktu kliegt, un ārkārtīgi jocīgi viebos. Pie tam biju briesmīgā izbrīnā, nesaprašanā, pat šausmās, uzzinājis, ka ir tik jocīgas un pat ļaunas dāmas, kas runā ar zēniem par tādiem niekiem un vēl diezin kāpēc tik sāpīgi kniebj citu klātbūtnē. Laikam manā nelaimīgajā sejā .iispoguļojās visa mana nesaprašana, jo draiskule kā neprātīga skaļi smējās, man tieši acīs lūkodamās, un arvien siiprāk un stiprāk knaibīja un lauzīja manus nabaga pirksi us. Aiz sajūsmas viņa nezināja, kur rimties, ka tomēr izdevušies šādi skolnieciski stiķi, ka apmulsinājusi nabaga zēnu un iedzinusi viņu galīgā apjukumā. Mans stāvoklis bija izmisuma pilns. Pirmkārt, tvīku aiz kauna, jo gandrīz visi apkārtējie sāka skatīties uz mums — citi brīnīdamies, citi smiedamies, uzreiz sapratuši, ka skaistule pastrādājusi kādu nedarbu. Turklāt man briesmīgi gribējās kliegt, jo viņa nežēlīgi lauzīja manus pirkstus tieši tādēļ, ka es nekliedzu; bet es gluži kā spartietis nolēmu paciest sāpes, baidīdamies ar kliedzieniem sacelt traci, jo tad nezinu, kas ar mani notiktu. Lielā, pēkšņā izmisumā beidzot sāku cīnīties pretī un visiem spēkiem vilku uz savu pusi pats savu roku, taču mana tirāne bija daudz stiprāka nekā es. Beidzot neizturēju, iekliedzos — tieši to viņa gaidīja! Vienā mirklī viņa mani palaida, novērsās, it. kā nekas nebūtu bijis, it kā ne jau viņa būtu palaidņojusies, bet kāds cits, uz mata kā skolniece, kura, tiklīdz skolotājs pagriezies uz otru pusi, jau paspējusi izdarīt palaidnību citur — iekniebt kādam sīkam, nespēcīgam zēnam, iesist viņam knipi, iebukņīt, pagrūst viņa elkoni un pēc tam aši, aši atkal novērsties, kārtīgi apsēsties, ieurbties grāmatā, čakli mācīties, uzdoto un tādējādi pavisam negaidīti parādīt sadusmotajam skolotāja kungam, k.is līdzīgi vanagam meties uz trokšņa pusi, garu jo garu degunu.

Taču, man par laimi, vispārējo uzmanību tobrīd saistīja mūsu mājastēva lieliskā spēle, kurš inscenētajā ludziņā, kādā Skribas komēdijā, tēloja galveno lomu. Visi sāka aplaudēt; es, to izmantodams, izslīdēju no pirmās rindas un aizskrēju uz zāles pretējo kaktu, no kurienes, paslēpies aiz kolonnas, ar šausmām blenzu uz turieni, kur sēdēja viltīgā skaistule. Viņa arvien vēl skaļi smējās, aizsegusi ar kabatas lakatiņu lūpas. Vēl ilgi viņa vērās atpakaļ, meklēdama mani visos kaktos, droši vien ļoti nožēlodama, ka mūsu neprātīgais ķīviņš beidzies tik drīz, un gudrodama, kādu nedarbu vēl varētu pastrādāt.

Ar to sākās mūsu pazīšanās, un kopš tā vakara viņa vairs neatkāpās no manis ne soli. Viņa mani vajāja bez mēra un sirdsapziņas pārmetumiem, kļuva par manu apspiedēju un tirāni. Viņas izdarības ar mani tik komiskas likās* tāpēc, ka viņa klāstīja — esot iemīlējusies manī līdz ausīm — un spīdzināja mani visu acu priekšā. Protams, man, īstam mežonītim, tas viss bija tik neciešami un aizvainojoši, ka asaras sariesās acīs, un es jau vairākkārt biju nonācis tik draudīgā un kritiskā stāvoklī, ka gandrīz sāku kauties ar savu ļauno pielūdzēju. Mans naivais apjukums, manas izmisīgās bēdas, šķiet, vēl vairāk skubināja viņu vajāt mani bez mitas. Viņa nepazina žēlastības, un es nezināju, kur no viņas dēties. Smiekli, kas skanēja mums visapkārt un ko viņa allaž spēja radīt, tikai uzkurināja viņu uz jaunām blēņām. Taču citi viesi beidzot sāka spriest, ka viņas jokošanās mazliet pārsniedzot pieļaujamās robežas. Un tiešām, kā tagad atceros, viņa jau atļāvās pārlieku daudz ar tādu bērnu kā es.

Taču tāds jau nu bija viņas raksturs: viņa bija nevaldāma draiskule. Vēlāk dzirdēju, ka visvairāk blondīni izlutinājis viņas pašas vīrs, ļoti apaļīgs, ļoti strups, ar ļoti sarkanu ģīmi, ļoti bagāts un ļoti nevaļīgs vismaz pēc izturēšanās: apsviedīgs, gauži rosīgs; viņš nespēja rimties vienā vietā ne divas stundas. Katru dienu viņš brauca no mums uz Maskavu, daždien divas reizes un vienmēr, kā viņš pats apgalvoja, darīšanās. Jautrāku un labsirdīgāku par šo komisko un reizē allaž godprātīgo vīru būtu grūti sameklēt. Turklāt viņš mīlēja savu sievu ne vien neprātīgi, ne vien sirsnīgi, bet, skaidri runājot, pielūdza to kā elkadievu.

Viņš nekādi neierobežoja savu sievu. Draugu un draudzeņu viņai bija briesmīgi daudz. Pirmkārt, reti kāds viņu nemīļoja, otrkārt, šī vējagrābsle arī pati nebija pārāk izvēlīga, izraugoties sev draugus, lai gan viņas rakstura pamatos bija daudz vairāk nopietnības, nekā varēja iedomāties, spriežot pēc tā, ko nule pastāstīju. Taču no savām daudzajām draudzenēm viņa visvairāk mīļoja un visvairāk uzmanības veltīja kādai jaunai dāmai, tālai radiniecei, kas toreiz bija mūsu sabiedrībā. Viņu attiecības bija maigas, izsmalcinātas, vienas no tādām attiecībām, kas dažreiz rodas, sastopoties diviem raksturiem, bieži vien pilnīgi pretējiem, no kuriem viens ir gan skarbāks, gan dziļāks, gan skaidrāks, turpretim otrs — ar lielu lēnprātību un cildenām pašnovērtēšanas jūtām — ļoti labprāt pakļaujas pirmajam, sajutis, ka tas ir pārāks par viņu, un kā laimi ieslēdz savā sirdī viņa draudzību. Un tad nu sākas šī maigā un cildenā smalkjūtība šādu raksturu attiecībās: mīlestība un iecietība līdz pēdējai iespējai, no vienas pusēs, mīlestība un cienība, no otras puses, cienība, kas sniedzas līdz tādām kā baismām, līdz bailēm sevis dēļ tā acu priekšā, kas ir tik ļoti dārgs, un līdz greizsirdīgai, alkatīgai vēlmei ar katru soli dzīvē arvien tuvāk un tuvāk piekļūt tā sirdij. Abas draudzenes bija vienos gados, bet starp viņām bija neizmērojama atšķirība itin visā, sākot ar daiļumu. Madame M* arī bija ļoti patīkama, bet viņas skaistumā bija kaut kas īpašs, kas krasi atšķīra viņu no jauku sieviešu pūļa; viņas sejā bija kas tāds, kas tūliņ pat neatvairāmi piesaistīja sev visu simpātijas vai, pareizāk sakot, kas modināja cēlas, cildenas simpātijas ikvienā, kas viņu sastapa. Ir tādas laimīgas sejas. Madame M* tuvumā jebkuram radās it kā vairāk brīvības, kļuva it kā labāk, it kā siltāk, un tomēr viņas sērīgās, lielās acis, pilnas svelmes un spēka, raudzījās bikli un nemierīgi, it kā viņai ik brīdi draudētu kaut kas naidīgs un bargs, un šis dīvainais biklums lāgiem ar tik dziļu grūtsirdību noēnoja viņas klusos, kautrīgos vaibstus, kas atgādināja itāļu madonnu gaišās sejas, ka, raugoties uz viņu, vērotājam drīz kļuva tikpat sērīgi, kā izjūtot savas paša skumjas. Šī bālā, novājējusī seja, kurā cauri nevainojamam dzidru, harmonisku vaibstu daiļumam un neskaidru, apslēptu skumju sērīgajam skarbumam vēl tik bieži varēja manīt sākotnējo, bērnišķīgi skaidro vaigu, vel neseno, uzticības pilno gadu un varbūt naivas laimes tēlu, šis klusais, taču nedrošais, bieži gaistošais smaids — tas viss neatvairāmi radīja tik neapzinātu līdzjūtību pret šo sievieti, ka ikviena cilvēka sirdī neviļus modās tīksmas, kvēlas rūpes, kas runāja viņai par labu jau notālēm un viņu, vēl svešu, padarīja tuvu. Taču skaistule likās tāda kā nerunīga, sevī noslēgusies, lai gan, protams, nebija uzmanīgākas un vairāk mīlošas būtnes, ja kādam bija vajadzīga līdzjūtība. Mēdz būt sievietes, kas dzīvē ir gluži kā žēlsirdīgās māsas. Viņām var neko neslēpt, vismaz neko tādu, kas sirdī smeldz un aizvaino. Kas smagi cieš, tas droši un ar cerībām lai iet pie viņām, lai nebīstas būt par nastu, jo retais no mums zina, cik daudz var būt bezgalīgi pacietīgas mīlestības, līdzcietības un piedošanas dažas sievietes sirdī. Veselas simpātiju, mierināšanas, cerību dārgumu krātuves rodamas šajās šķīstajās sirdīs, kas tik bieži ir arī ievainotas, tāpēc ka sirds, kas stipri mīl, — stipri cieš, bet brūce ir rūpīgi slēpta ziņkāram skatienam, jo dziļas bēdas visbiežāk klusē un ieraujas sevī. Šādas sirdis nenobiedēs ne brūces dziļums, ne brūces strutas, ne brūces dvaka; kas šīm sirdīm tuvojas, tas jau ir to cienīgs; turklāt jāpiebilst, ka tās it kā jau dzimušas varoņdarbam… Madame M* bija slaida auguma, gracioza un stalta, bet mazliet kalsena. Visas viņas kustības bija tādas kā satrauktas, brīžiem gausas, vijīgas un pat tādas kā svinīgas, brīžiem bērnišķi steidzīgas, bet tai pašā laikā pauda arī kaut kādu biklu lēnprātību, kaut ko it kā trīcošu un neaizsargātu, kas tomēr nevienam neko neprasīja un nelūdza, lai viņu aizsargā.

Es jau stāstīju, kā viltīgās blondīnes necildināmās pretenzijas darīja man kaunu, sveloši sāpināja mani, ievainoja dziļi jo dziļi. Bet tam bija vēl slepens, dīvains, muļķīgs iemesls, ko es neizpaudu, par ko trīcēju kā sīkstulis, un, pat iedomājoties vien par viņu, kad paliku vienatnē ar savu sagrozīto galviņu kādā nomaļā, tumšā kaktā, kur nespēja iespraukties nevienas zilacainas šķelmes inkvizitoriskais, zobgalīgais skatiens, jau iedomājoties vien par šo skaistuli, es gandrīz smaku nost aiz apjukuma, kauna un bailēm, — vārdu sakot, biju iemīlējies, lai gan labāk domāsim, ka esmu runājis blēņas: tas nevarēja būt; bet kāpēc gan no visām personām, kas bija manā redzes lokā, tikai viena persona iemantoja manu uzmanību? Kāpēc vienīgi viņu man tikās neatlaidīgi vērot, lai gan tolaik svarīgākais man nepavisam nebija nolūkot dāmas un iepazīties ar viņām? Visbiežāk tas gadījās vakaros, kad nelādzīgs laiks visus sadzina istabās un kad es, vientuļi ierāvies zāles kaktā, bezmērķīgi blenzu, nespēdams rast itin nekādu citu nodarbošanos, jo ar mani, atskaitot manas vajātājas, reti kāds patērzēja, un tādos vakaros man bija neciešami garlaicīgi. Es pētīgi lūkojos apkārtējās sejās, ieklausījos sarunās, no kurām bieži vien neapjēdzu ne vārda, un, lūk, šādā brīdī madame M* rāmos skatienus, biklo smaidu un brīnišķīgo seju diezin kāpēc (tāpēc ka tā bija viņa) uztvēra mana apburtā vērība, un manī vairs neizgaisa šis dīvainais, nenoteiktais, bet neizprotami saldais iespaids. Bieži vien veselām stundām es it kā vairs nespēju no viņas nolaist acu, es iegaumēju katru viņas rokas mājienu, katru viņas kustību, ieklausījos katrā sulīgās, sudrabainās, bet mazliet apslāpētās balss vibrācijā, un — dīvaini! — visi šie vērojumi radīja manī reizē ar kautrīgu saldkairi arī kaut kādu neizprotamu ziņkāri. Šķita, it kā es neatlaidīgi tīkotu atklāt kādu noslēpumu…

Visvairāk cietu, ja mani zoboja madame M* klātbūtnē. Šī zobošanās un komiskā vajāšana, pēc maniem ieskatiem, mani pazemoja. Un, kad dažkārt visi sāka smieties par mani un pat madame M* reizēm pavisam negribot smējās līdzi citiem, es izmisumā, nezinādams aiz bēdām, ko darīt, izspruku no savām tiranizētājām un uzskrēju augšā, kur kā zvēriņš slēpos līdz pat vakaram, neuzdrošinādamies rādīt savu ģīmi zālē. Jāpiebilst, ka es pats gan vēl neizpratu nedz to, ka kaunos, nedz to, ka esmu satraukts; viss process manī norisinājās neapzināti. Ar madame M* vēl nebiju pārmijis ne pāris vārdu, un, protams, to darīt es arī nesadūšotos. Bet tad, reiz vakarā — pēc dienas, kas man bija ārkārtīgi neciešama, — pastaigā paliku citiem iepakaļ, briesmīgi noguru un slāju uz mājām cauri dārzam. Uz sola vientuļā gatvē ieraudzīju madame M*. Viņa sēdēja viena vienītiņa, it kā tīšuprāt izvēlējusies tik savrupu solu, nolaidusi galvu uz krūtīm, un, šķiet, pavisam neapzināti glaudīja kabatas lakatiņu. Madame M* tik ļoti bija iegrimusi domās, ka pat nedzirdēja, ka esmu viņai jau iepretim.

Mani pamanījusi, viņa steigšus piecēlās no sola, novērsa seju, un es pamanīju, ka viņa aši, aši izslauka acis ar mutautu. Viņa raudāja. Izberzusi acis, madame M* man uzsmaidīja un kopā ar mani gāja mājās. Es vairs neatceros, par ko mēs runājam, bet viņa ik brīdi sūtīja mani dažus soļus nostāk ar dažādiem ieganstiem: gan lūdza, lai noplūcot viņai ziedu, gan lūdza, lai es paskatoties, kas jājot pa blakus aleju. Kad atgāju no viņas, madame M* tūlīt lika mutautiņu pie acīm un slaucīja nepaklausīgās asaras, kas nekādi negribēja rimties, kas atkal un atkal sakrājās sirdī un nepārtraukti ritēja no viņas nelaimīgajām acīm. Sapratu, ka laikam gan es viņu ļoti traucēju, ja viņa mani tik bieži sūta projām, bet ari viņa pati jau redzēja, ka esmu visu pamanījis, taču nespēja savaldīties, un man vēl vairāk sāpēja sirds viņas dēļ. Tobrīd gandrīz līdz izmisumam dusmojos uz sevi, lādēju sevi par neveiklību un neatjautību un tomēr nezināju, kā vieglāk atraisīties no viņas, neizrādot, ka esmu pamanījis viņas bēdas, un joprojām gāju viņai blakus skumjā izbrīnā, pat izbailēs, pavisam apjucis, nekādi nespēdams atrast nevienu vārdu mūsu apsīkušās sarunas atdzīvināšanai.

Šī sastapšanās tik ļoti mani pārsteidza, ka visu vakaru ar alkainu ziņkāri paslepus vēroju madame M* un nenolaidu no viņas acu. Taču sagadījās, ka viņa divas reizes nejauši ieraudzīja, ka es uz viņu lūkojos, un, otro reizi to pamanījusi, pasmaidīja. Visā vakarā šī bija vienīgā reize, kad viņa pasmaidīja. Skumjas arvien vēl neatkāpās no viņas sejas, kas tagad bija ļoti bāla. Visu laiku viņa klusītēm runājās ar kādu vecīgu dāmu, ļaunu un kašķīgu veceni, kura nevienam nepatika okšķerēšanas un tenkošanas dēļ, bet no kuras visi baidījās un tāpēc bija spiesti daždažādi tai izdabāt gribēdami vai negribēdami …

Ap pulksten desmitiem atbrauca madame M* vīrs. Līdz tam ļoti neatlaidīgi biju uzmanījis madame M*, nenolaizdams acis no viņas sērīgās sejas; bet tagad, kad negaidot ienāca viņas vīrs, redzēju, ka viņa sarāvās un seja, kas jau bija bāla, pēkšņi kļuva balta kā krīts. Tas bija tik uzkrītoši, ka to pamanīja arī citi: notālēm sadzirdēju atsevišķus vārdus, no kuriem ar pūlēm nopratu, ka nelaimīgajai madame M* neklājoties visai labi. Viņas vīrs esot greizsirdīgs ka moris un ne jau aiz mīlestības, bet aiz patmīlības. Pirmā kārtā viņš esot eiropietis, mūslaiku cilvēks, kas plātās ar savām idejām un kam ir jaunu ideju paraudziņi. Viņam bija melni mati, garš, sevišķi drukns augums, vaigubārda pēc Eiropas modes, pašapmierināta, sārta seja, balti zobi gluži kā cukurs un nevainojama džentlmeņa stāja. Viņu dēvēja par gudru vīru. Tā dažās aprindās sauc īpašu cilvēku sugu, kas dzīvo cepuri kuldami uz citu rēķina, kas itin nekā nestrādā, kas itin nekā negrib strādāt un kam mūžīga laiskuma un dīkdienības dēļ sirds vietā tauku pikucis. Tieši no viņiem ik brīdi jādzird, ka viņiem neesot nekā, ko darīt, kaut kādu ļoti neskaidru, naidīgu apstākļu dēļ, kas «nogurdinot viņu ģēniju», un ka tāpēc uz viņiem esot «skumji skatīties». Tā jau viņiem tāda krāšņa frāze, viņu mot d'ordre, viņu parole un lozungs, frāze, kuru mūsu treknie taukvēderi ik brīdi kladzina itin visur, kura jau sen sākusi apnikt kā visīstākais tartifisms un tukšvārdība. Lai gan daži no šiem dīkdieņiem, kuri nekādi nevar sagudrot, ko darīt, — jāpiebilst, viņi nekad nav arī domājuši par strādāšanu, — tieši uz to tēmē, lai visi domātu, ka viņiem sirds vietā nav tauku pikucis, bet, gluži otrādi, vispārīgi runājot, kaut kas ļoti dziļdomīgs, bet, kas īsti, — par to neko nepateiktu pat vislabākais hirurgs, protams, aiz smalkjūtības. Šo kungu vienīgā darbošanās ir visu savu instinktu vēršana uz rupju ņirgāšanos, vistuvredzīgāko pelšanu un neizmērojamu lepnību. Tā kā viņiem nekā vairāk nav ko darīt kā tikai uzmanīt un iegaumēt citu kļūdas un vājības un tā kā viņiem labu jūtu uz mata tikpat, cik daba to piešķīrusi austerei, tad viņiem, izmantojot šādus aizsarglīdzekļus, nemaz nav grūti nodzīvot kopā ar citiem cilvēkiem diezgan saderīgi. Ar to viņi pārlieku plātās. Viņi, piemēram, gandrīz pārliecināti, ka viņiem ir tiesības turpat vai no visas pasaules saņemt nodevas; ka tās viņiem ir gluži kā austere, ko viņi tur rezervē; ka visi, izņemot viņus, ir muļķi; ka ikviens cits ir līdzīgs apelsīnam vai sūklim, ko viņi kuru katru brīdi var izspiest, kad vajag sulas; ka viņiem pakļauti visi un ka visa šī cildināmā kārtība rodas tieši tāpēc, ka viņi ir tik gudri un īpatnēji. Būdami pārlieku lepni, viņi nekad neatzīst, ka viņiem būtu kādi trūkumi. Viņi ir līdzīgi tai dzīves blēdīšu sugai, kas jau dzimuši par tartifiem vai falstāfiem, kas sapinušies blēdībās tiktāl, ka galu galā arī paši sākuši ticēt, ka tā tam jābūt, tas ir, ka viņiem tiesības dzīvot un blēdīties; viņi tik bieži pūlējušies iegalvot visiem, ka viņi ir godīgi ļaudis, ka beidzot arī paši tic, ka viņi patiešām ir godīgi un ka viņu blēdīšanās jau arī ir īstais, godīgais darbs. Sadzirdēt sirdsbalss tiesu, cildenu pašvērtējumu viņi nav spējīgi; šai ziņā viņu āda pārāk bieza. Pirmajā vietā viņiem vienmēr un visur ir viņu pašu zelta persona, viņu Molohs un Baals, viņu lieliskais es. Visa daba, visa pasaule viņiem nav nekas vairāk kā viens vienīgs brīnišķīgs spogulis, kas tādēļ vien radīts, lai šie dieviņi nemitīgi priecātos par savu attēlu šajā spogulī, iepletušies tajā tik plati, ka nevienu citu un neko viņi vairs nesaredz; pēc tam jau nav ko brīnīties, ka itin visu pasaulē viņi redz tik kroplā izskatā. Jebkuram gadījumam viņiem krājumā ir gatava frāze un — kas viņiem ir pats veiklības kalngals — vismodernākā frāze. Tieši viņi izplata šo modi, bez kāda pamatojuma kladzinādami uz visiem ielas stūriem to domu, kurai, pēc viņu nojautas, būs panākumi. Tieši viņiem piemīt spējas saost šādu modernu frāzi un drīzāk par citiem pievākt to sev, it kā tā būtu skanējusi vispirms no viņu mutes. It īpaši viņi uzkrāj tādas frāzes, ar kurām varētu paust visdziļākās simpātijas cilvēcei, definēt, kāda ir vispareizākā un saprāta attaisnotā filantropija, un, beidzot, nepārtraukti nosodīt romantismu, tas ir, bieži vien visu daiļo un patieso, kura ikviens atoms vērtīgāks nekā visa viņu mīkstmiešu suga. Taču viņi nepavisam negrib pazīt patiesību tās noviržu, pārejas un negatavības formā un atstumj visu, kas vēl nav nobriedis, nav ieviesies un vēl rūgst. Labi barots cilvēks, visu mūžu nodzīvojis vienā līksmībā, pie visa gatava, pats neko nav padarījis un nezina, cik grūti veicams ikviens darbs, tāpēc ir liela nelaime, ja dzīve ar kaut kādām skabardziņām aizskar viņa treknās jūtas: to viņš nekad nepiedos, allaž atcerēsies un atriebsies ar baudu. Taču galu galā noskaidrosies, ka mans varonis nav nekas cits kā milzum liels, līdz pēdējai iespējai piepūsts maiss, pilns ar sentencēm, modernām frāzēm un visvisādu sugu un šķiru etiķetēm.

Lai gan jāpiebilst, ka monsieur M* piemita arī īpatnība: viņš bija ievērojama persona — asprātis, mutes bajārs, liels stāstītājs, un viesistabās ap viņu vienmēr pulcējas klausītāji. Tovakar viņam jo sevišķi paveicās būt interesantam. Viņš vadīja sarunas; viņš bija sevišķi labā omā, jautrs, nezin par ko priecājās un piespieda visus lūkoties uz sevi. Taču madame M* visu laiku likās tāda kā slima; viņas seja bija tik skumja, ka man ik brīdi šķita — tūlīt, tūlīt pie viņas garajām skropstām sāks trīcēt tādas pašas asaras kā vakar. Tas viss, kā jau teicu, mani ārkārtīgi pārsteidza un radīja manī izbrīnu. Aizgāju, juzdams dīvainu ziņkārību, un man visu nakti rādījās sapņos monsieur M*, lai gan līdz tam reti kad tiku redzējis nejaukus sapņus.

Nākamajā dienā agri norīta mani pasauca uz dzīvo bilžu mēģinājumu; tur arī man bija loma. Dzīvās bildes, teātris un pēc tam t>alle — viss vienā vakarā bija iecerēts tikai pirms dienām piecām sakarā ar ģimenes svinībām, mūsu namatēva jaunākās meitas dzimšanas dienu. Uz šīm gandrīz improvizētajām svinībām bija ielūgti no Maskavas un apkārtējām vasarnīcām vēl kādi simts viesi, un tāpēc bija gan liela rosīšanās, gan nopūlēšanās, gan steiga. Mēģinājumi vai, pareizāk sakot, kostīmu skate bija paredzēta nelaikā — no rīta, tāpēc ka mūsu režisors, plaši pazīstamais mākslinieks R*, mūsu mājastēva draugs un viesis, kas draudzības vārdā bija ar mieru sacerēt un inscenēt dzīvās bildes un līdz ar to arī mūs samācīt, tagad steidzās uz pilsētu, lai sapirktu butaforijas un pilnīgi sagatavotos uz svinībām, tātad laiku vairs nevarēja šķiest. Es piedalījos dzīvajā bildē divatā ar madame M*. Bildē bija rādīta viduslaiku dzīves aina ar nosaukumu: «Pilskundze un viņas pāžs».

Jutu neizskaidrojamu mulsumu, sastapies ar madame M ; mēģinājumā. Man tā vien šķita, ka viņa, manās acīs palūkojusies, tūlīt izlasīs visas domas, šaubas, minējumus, kas kopš vakardienas radušies manā galvā. Turklāt man visu laiku šķita, ka es pret viņu it kā esmu vainīgs, sastapdams vakardien viņu raudam, traucēdams viņu bēdās, un tāpēc viņai gluži neviļus šķībi vajadzēs raudzīties uz mani kā uz nepatīkamu liecinieku un viņas noslēpuma nelūgtu līdzzinātāju. Bet, paldies dievam, viss notika bez lieliem uztraukumiem: mani gluži vienkārši neievēroja. Šķiet, viņas domas nepavisam nekavējās nedz pie manis, nedz pie mēģinājuma: viņa bija izklaidīga, sērīga un drūmi domīga; kā redzams, viņu mocīja lielas rūpes. Izmēģinājis savu lomu, aizskrēju pārģērbties un pēc laba brīža izgāju caur terasi dārzā. Gandrīz tanī pašā brīdī pa otrām durvīm iznāca madame M*( un tieši mums pretim gadījās viņas pašapmierinātais laulātais draugs, kas atgriezās no dārza, nule aizvadījis veselu bariņu dāmu un paspējis viņas nodot kāda dīka cavalier seivant[3] ziņā. vīra un sievas sastapšanās, acīm redzot, bija negaidīta. Madame M*, nezinu kāpēc, pēkšņi samulsa, un viņas nepacietīgajas kustībās pavīdēja viegls īgnums. Laulatais draugs, kas bezrūpīgi svilpoja kādu āriju un visu laiku dziļdomīgi bužināja vaigubārdu, tagad, sastapis sievu, sarauca uzacis un pārlaida viņai — vēl tagad atceros — īstu inkvizitora skatienu.

—    Vai jūs uz dārzu? — viņš jautāja, pamanījis sievas rokās pompadūru un grāmatu.

—    Nē, uz birzi, — viņa atbildēja, viegli nosarkdama.

—    Viena pati?

—     Kopā ar viņu… — madame M* teica, rādīdama uz mani. — Rītos pastaigājos viena, — viņa piebilda tādā kā nedrošā, nenoteiktā balsī, gluži tādā, kādā cilvēks melo pirmoreiz mūžā.

—    Hm… Bet es nule aizvadīju veselu kompāniju. Tur visi pie ziedu lapenes pulcējās izvadīt N-ski. Viņš aizbrauc, jūs zināt… viņam gadījusies kāda nelaime tur, Odesā… Jūsu māsīca (viņš runāja par blondīni) gan smejas, gan tā kā raud, viss uzreiz, nemaz nevar tikt gudrs. Viņa man, starp citu, stāstīja, ka jūs nez par ko esot dusmīga uz N-ski un tāpēc nenākot viņu pavadīt. Protams, tās ir blēņas?

—    Viņa zobojas, — madame M* atbildēja, iedama lejup pa terases pakāpieniem.

—    Tātad šis ir jūsu allažīgais cavalier servant? — monsieur M* piebilda, saviebdams lūpas un pavērsdams uz mani lorneti.

—    Pāžs! — es kliedzu, skaļi smiedamies viņam tieši sejā, sadusmojies par lorneti un pazobošanos, un vienā rāvienā nolēcu pa trijiem terases pakāpieniem …

—    Laimīgu ceļu! — monsieur M* nomurmināja un gāja savu ceļu.

Protams, piegāju pie madame M* tūlīt, tiklīdz viņa norādīja uz mani vīram, un izturējos tā, it kā viņa būtu uzaicinājusi mani jau pirms veselas stundas un it kā es jau veselu mēnesi kopā ar viņu būtu gājis rītos pastaigāties. Taču nekādi nespēju saprast: kāpēc viņa tik ļoti apjuka, samulsa, un ko viņa īsti domāja, kad nolēma izlīdzēties ar šiem sīkajiem meliem? Kāpēc viņa skaidri un gaiši nepateica, ka iet viena? Tobrīd vairs pat nezināju, kā lai paskatos uz viņu, un izbrīnās pārsteigts, tomēr gauži naivi sāku lāgu lāgiem pablenzt viņai sejā; taču, tāpat kā pirms stundas mēģinājumā, viņa nepamanīja ne manu paskatīšanos, ne manu mēmo jautāšanu. Joprojām tās pašas mokošās raizes, bet vēl klajākas, vēl skaudrākas nekā pirmīt jautās viņas sejā, viņas satraukumā, gaitā. Viņa kaut kur steidzās, arvien vairāk un vairāk paātrinādama soļus, un nemierīgi ielūkojās katrā gatvē, katrā birzes stigā, brīžiem paskatīdamās atpakaļ uz dārzu. Arī es kaut ko gaidīju. Pēkšņi mums aiz muguras iedimdējās zirgu soļi. Tur bija vesela kavalkāde jātnieču un jātnieku, kas pavadīja to N-ski, kurš tik pēkšņi pameta mūsu sabiedrību.

Dāmu vidū bija arī mana blondīne, par kuru runāja monsieur M*, minēdams par viņas asarām. Taču tobrīd, tāpat kā allaž, viņa skaļi, bērnišķīgi smējās un raiti rikftoja ar brīnišķīgu bēri. Ticis mums blakus, N-skis sveicinādams pacēla platmali, taču zirgu neapstādināja un neteica madame M* ne vārda. Drīz viss bars vairs nebija redzams. Uzmetu acis madame M* un gandrīz iekliedzos uiz pārsteiguma: viņa stāvēja gluži bāla, un lielas asaras ritēja pār vaigiem. Mūsu skatieni nejauši sastapās; madame M* pēkšņi pietvīka, uz mirkli novērsās, nemiers un īgnums skaidri pavīdēja viņas sejā. Jutos vēl nevajadzīgāks nekā vakar — tas bija skaidrs kā diena, bet kur es varēju dēties?

Pēkšņi madame M*, it kā attapusies atšķīra līdzi paņemto grāmatu un, ļoti piesarkusi, acīm redzot, pūlēdamās neskatīties uz mani, teica, it kā nule būtu to atskārtusi:

— Ai! Šī taču ir otrā daļa, esmu pārskatījusies; lūdzu, atnes man pirmo daļu!

Kā lai es to nesaprastu! Mana loma nu bija izspēlēta, un vēl nesaudzīgāk padzīt mani vairs nemaz nebija iespējams.

Aizskrēju ar viņas grāmatu un vairs neatgriežos. Pirmā daļa pavisam mierīgi nostāvēja uz galda visu rītu …

Taču jutos kā no laivas izsviests; sirds dauzījās gluži kā nemitīgās bailēs. Visiem spēkiem centos, lai nejauši nesastaptu madame M*. Toties ar tādu kā mežonīgu ziņkāri blenzu uz pašapmierināto monsieur M*, it kā tagad viņā katrā ziņā vajadzētu būt kaut kam neparastam. Nepavisam nesaprotu, kāpēc biju tik komiski ziņkārīgs; atceros vienīgi to, ka biju neparasti izbrīnījies par visu, ko man torit gadījās redzēt. Taču mana diena tikko sākās, un tā bija notikumiem pārpilna.

Toreiz pusdienojām ļoti agri. Pievakarē bija paredzēts kopīgs izpriecas brauciens uz kaimiņu ciemu sakarā ar tur notiekošiem zemnieku svētkiem, tāpēc bija vajadzīgs laiks, lai sapostos. Es jau veselas trīs dienas sapņoju par šo braucienu, cerēdams, ka tur būs bezgala jautri. Uz terases kafiju dzert sanāca gandrīz visi. Uzmanīgi aizlavījos pakaļ citiem un paslēpos aiz trijām krēslu rindām. Mani gumdīja ziņkāre, un tanī pašā laikā neparko negribēju rādīties acīs madame M*. Taču nejaušībai labpatika, lai es atrastos netālu no manas vajātājas blondīnes. Šoreiz ar viņu bija noticis brīnums, kaut kas neiespējams: viņa izskatījās otrtik daiļa nekā parasti. Es nu gan nezinu, kā un kāpēc tas notiek, bet ar sievietēm šādi brīnumi gadās diezgan bieži. Mūsu pulkā toreiz bija jauns ciemiņš, slaids jauneklis bālu seju, dedzīgs mūsu blondīnes pielūdzējs, nule atbraucis no Maskavas it kā tīšuprāt tādēļ, lai aizstātu aizceļojušo N-ski, par kuru klīda valodas, ka viņš šausmīgi iemīlējies mūsu skaistulē. Bet, kas attiecas uz atbraucēju, tad viņš jau sen bijis ar blondīni uz mata tādās pašās attiecībās kā Benedikts ar Beatriči Šekspīra lugā «Liela brēka, maza viina». īsāk runājot, mūsu skaistulei todien bija ārkārtīga piekrišana. Viņa jokoja un tērzēja tik jauki, tik sirsnīgi naivi, tik piedodami pārdroši, viņa tik jauki un pašpārliecināti ticēja — visi ir sajūsmināti par viņu, ka tiešām visu laiku visi uzlūkoja viņu ar kaut kādu īpašu pielūgsmi. Ap viņu ne reizi nepašķlrās pārsteigtu, tīksmi priecīgu klausītāju ciešais loks, un nekad vēl viņa nebija izskatījusies tik valdzinoša. Ikviens viņas vārds bija kārdinošs un brīnumains, tika uztverts, gāja no mutes mutē, un neviens viņas joks, neviena pārdrošība nepalika neievērota. Šķiet, neviens pat nebija gaidi j is, ka viņai tik daudz gaumes, spožuma, gudrības. Visas viņas labākas īpašības diendienā dziļi gremdēja gauži patvaļīga ālēšanās, vistiepīgākais skolnieciskums, kas brīžiem robežoja gandrīz vai ar ākstīšanos; tās reti kāds ievēroja un, ja ievēroja, tam neticēja, tāpēc tagad blondīnes neparastos panākumus visi uzņēma ar jūsmīgiem pārsteiguma čukstiem.

Lai gan jāpiemin, ka šīs sekmes veicināja kāds īpašs, diezgan delikāts apstāklis, vismaz spriežot pēc tās lomas, ko tanī pašā laikā tēloja madame M* vīrs. Draiskule bija nolēmusi — un jāpiebilst: gandrīz visiem sagādādama patiku vai vismaz patiku visiem jauniešiem, — nesaudzīgi uzbrukt madame M* vīram daudzu iemeslu dēļ, kas, pēc draiskules domām, droši vien bija ļoti svarīgi. Blondīne sāka apšaudīties ar monsieur M* asprātībām, zobgalībām, ar sarkasmiem, pavisam neatvairāmiem un divdomīgiem, pavisam ļaunprātīgiem, bet aizplīvurotiem un nevainojamiem no visiem viedokļiem, ar tādiem, kuri trāpa tieši mērķī, bet kuriem ne no vienas puses nevar piesieties, lai dotu pretsitienu, un kuri savu upuri tikai gurdina, tam veltīgi nopūloties, noved to līdz neprātam un līdz viskomiskākajam izmisumam.

Pilnīgi droši nezinu, bet, šķiet, viss šis tracis bija iepriekš sagudrots, nevis improvizēts. Jau pie pusdienu galda sākās izmisīgā divkauja. Es saku «izmisīgā», jo monsieur M* tik drīz nenolika ieročus. Viņam vajadzēja mobilizēt visu savu pašsavaldīšanos, visu savu asprātību, visu savu reti sastopamo attapību, lai netiktu satriekts |nš|os, galīgi sakauts un neiemantotu nedzēšamu neslavu. Tas viss norisinājās, nepārtraukti, nevaldāmi smejoties visiem kaujas aculieciniekiem un dalībniekiem. Vismaz šodiena viņam nemaz vairs nelīdzinājās vakardienai. Vatēja manīt, ka madame M* vairākkārt it kā tiecās apvaldīt savu nepiesardzīgo draudzeni, kurai savukārt katrā ziņā gribējās iztēlot greizsirdīgo vīru par vissmieklīgāko ākstu un, jādomā, arī par «zilbārdi», spriežot pēc visām pazīmēm, spriežot pēc tā, kas man bija iespiedies atmiņā, un, beidzot, pēc tās lomas, kāda man pašam bija šajā ķīviņā.

Tas notika pēkšņi, ārkārtīgi smieklīgā veidā, pavisam negaidīti, un, kā par spīti, tobrīd es stāvēju visiem redzamā vietā, nenojauzdams neko ļaunu, pat aizmirsis savu neseno piesardzību. Pēkšņi tiku izvirzīts uzmanības centrā kā monsieur M* niknākais ienaidnieks un dabiskais sāncensis, kas briesmīgi un līdz ausīm iemīlējies viņa sievā, un mana tiranizētāja tūliņ pat to apzvērēja, svinīgi apliecināja, apgalvoja, ka viņai esot pierādījumi un ka pavisam nesen, piemēram, šodien mežā, viņa esot redzējusi …

Taču viņa nepaspēja pasacīt, ko viņa redzējusi, es viņu pārtraucu brīdī, kas man bija visdrausmīgākais. Sis brīdis bija tik bezdievīgi aprēķināts, tik nodevīgi pataupīts pašām beigām, nerrastībai piemērotam atrisinājumam un tik neatvairami jocīgi inscenēts, ka skaļi neapvaldāmu vispārēju smieklu dārdi skanēja kā salūts šai pēdējai delverībai. Un, lai gan es jau turpat noskārtu, ka ne jau man ir bijusi visnetīkamākā loma, tomēr jutos tik ļoti samulsis, sadusmots un nobiedēts, ka asaru, skumju un izmisuma pārpilns, smakdams aiz kauna, skriešus izspraucos starp divām krēslu rindām, pagājos priekšā un, vērsdamies pie manas tiranizētājas, ar asarām acīs kliedzu sašutumā drebošā balsī:

— Kā jums nav kauna… skaļi… visu dāmu klātbūtnē … melst tik nejauku … nepatiesību?! … Jums — gluži kā mazai skuķei… visiem vīriešiem klātesot… Ko viņi teiks? … Jūs — tik pieaugusi… precēta sieviete! .,.

Taču es nepabeidzu — nogranda apdullinoši aplausi. Mana pēkšņā rīcība radīja īstu furore. Mana naivā rīcība, manas asaras un, galvenais, tas, ka es it kā kļuvu par monsieur M* aizstāvi, — tas viss radīja tik ellišķīgus smieklus, ka pat tagad, tiklīdz to atceros, man pašam briesmīgi jāsmejas… Es apstulbu, gandrīz zaudēju prātu aiz šausmām un, uzliesmojis kā pulveris, aizsedzis rokām seju, drāzos laukā, durvīs saskriedamies ar sulaini un izsizdams viņam no rokām paplāti, un lēkšoju augšā uz savu istabu. Izrāvu no durvīm atslēgu, kas rēgojās ārpusē, un ieskrējis ieslēdzos. Biju labi darījis, jo man dzinās pakaļ. Nepagāja ne minūte, kad pie durvīm jau drūzmējās vesels bars mūsu visdaiļāko dāmu. Dzirdēju viņu skanīgos smieklus, ašās sarunas, viņu dzidrās balsis; viņas čivināja visas reizē kā bezdelīgas. Viņas visas, itin visas lūdza, lūgtin lūdza mani kaut uz brītiņu atslēgt durvis; zvērēja, ka nenodarīšot man ne mazākā ļaunuma, bet tikai skūpstīšot mani, kur vien tikšot klāt un bez žēlastības. Taču … kas tad varēja būt vēl šausmīgāks par šiem jaunajiem draudiem? Kvēlot kvēloju aiz kauna šaipus savām durvīm, iespiedis seju spilvenos, bet durvis vaļā neslēdzu, pat neatsaucos. Viņas vēl ilgi klauvēja un sirsnīgi mani lūdza, bet es biju salts un kurls kā jau vienpadsmit gadus vecs zēns.

Ko tagad darīt? Viss zināms, viss atklājies, viss, ko es tik svēti sargāju un slēpu … Būšu aptraipīts ar mūžīgu kaunu un negodu! … Patiesību sakot, arī es pats nepratu nosaukt to, no kā tik briesmīgi baidījos un ko vēlējos noslēpt; un tomēr es baidījos no kaut kā un par šī kaut kā atklāšanu līdz tam biju trīcējis kā apšu lapa. Tikai vienu nezināju līdz šim mirklim: kas tas īsti ir — derīgs vai nederīgs, ļoti labs vai apkaunojošs, cildināms vai necildināms? Bet tagad mokās un uzspiestās skumjās atskārtu, ka tas ir smieklīgs un apkaunojošs. Tanī pašā laikā instinktīvi jutu, ka šāds spriedums ir gan aplams, gan necilvēcīgs, gan rupjš; bet es biju sakauts, iznīcināts; apziņas process manī bija it kā apstājies un samudžinājies; nespēju nedz pretoties šim spriedumam, nedz arī pa īstam to apdomāt: jutos kā apdullis; sapratu vienīgi to, ka mana sirds necilvēcīgi, nekaunīgi ievainota, un no manām acīm nevaldāmi plūda nespēka asaras. Biju saniknots; manī mutuļoja sašutums un naids, kādu līdz tam nekad nebiju jutis, jo pirmoreiz savā mūžā cietu lielas

IhmIus, apvainojumu, pārestību; un tas viss patiešām tā Iiil«i bez jebkādiem pārspīlējumiem. Manī, bērnā, bija rupji aizskartas pirmās, vēl nepieredzējušās, neattīstījušas jūtas, tik agri bija atkailināta un apņirgāta pirmā dzidrā neskartība un izzobots pirmais un varbūt ļoti nozīmīgais estētiskais iespaids. Protams, mani apsmējēji daudz ko nezināja un nenojauta par manām mokām. Pa daļai šeit bija vainīgs kāds slepens apstāklis, ko pats nebiju ne paspējis, ne arī nez kāpēc uzdrošinājies līdz šim pārdomāt. Skumjās un izmisumā joprojām gulēju savā gultā, paslēpis seju spilvenos; gan drudzis, gan drebuļi kratīja mani. Mani mocīja divi jautājumi: ko ir redzējusi un ko īsti varēja redzēt nelietīgā blondīne šorīt birzī, kad tur biju es un madame M*. Un, beidzot, otrs jautājums: kā, ar kādām acīm varēšu tagad ielūkoties sejā madame M*, lai tanī pašā mirklī un turpat uz vietas nenomirtu aiz kauna un izmisuma.

Neparasts troksnis pagalmā beidzot mani pamodināja no tādas kā pusnemaņas, kādā biju ieslīdzis. Cēlos un piegāju pie loga. Viss pagalms pilns ar ekipāžām, jājamiem zirgiem un nevaļīgiem kalpotājiem. Likās, visi brauc projām; daži jātnieki jau sēdēja zirgos; citi ciemiņi kāpa ekipāžās … Tobrīd atcerējos, ka bija iecerēts brauciens, un sirdī pamazām iezagās nemiers; neatlaidīgi pūlējos saskatīt pagalmā savu kleperi; bet klepera nebija — tātad esmu aizmirsts. Nenocietos un pa galvu pa kaklu drāzos lejā, vairs nedomādams nedz par nepatīkamo sastapšanos, nedz par apkaunojumu, ko nesen biju piedzīvojis …

Mani gaidīja jauna skumīga vēsts. Šoreiz man nebija ne jājamā zirga, ne vietas kādā ekipāžā; viss bija izķerts, aizņemts, un es biju spiests piekāpties citu labā.

Jauno bēdu satriekts apstājos uz lieveņa un bēdīgi lūkojos uz garo virkni kariešu, kabrioletu, kalešu, kur man nebija ne tā vismazākā kaktiņa, un uz greznajām jātniecēm, kuru zirgi nepacietīgi drasēja.

Viens jātnieks nez kur bija aizkavējies. Gaidīja tikai viņu, lai tad tūlīt dotos ceļā. Pie lieveņa stāvēja viņa zirgs, košļādams mutes dzelžus, nagiem kārpīdams zemi, ik brīdi nodrebēdams un bailēs sliedamies pakaļkājās. Divi staļļa puiši piesardzīgi turēja to aiz iemauktiem, un ciemiņi, drošs paliek drošs, stāvēja godbijīgā attālumā.

Patiešām bija gadījies kaut kas ārkārtīgi nepatīkams, tāpēc nevarēju doties līdzi citiem. Sabraukuši ne vien jauni ciemiņi un aizņēmuši visas vietas un visus zirgus, bet turklāt saslimuši divi jājamzirgi, viens no tiem — mans kleperis. Taču ne jau man vienam bija tāpēc jācieš: noskaidrojās, ka arī mūsu jaunajam ciemiņam, bālajam jauneklim, par kuru esmu jau stāstījis, nav jājamzirga. Lai izkļūtu no nepatīkamās situācijas, mūsu mājastēvs bijis spiests darīt kaut ko pavisam neparastu: piedāvājis ciemiņam savu trakulīgo, neiejāto ērzeli, bet sirdsapziņas nomierināšanas dēļ piebildis, ka ar ērzeli, patiesību sakot, nedrīkstot jāt, un ka tas jau sen nolemts pārdošanai mežonīgā rakstura dēļ, ja, protams, gadītos kāds pircējs. Taču brīdinātais ciemiņš apgalvojis, ka tīri labi protot jāt un ka viņš katrā ziņā kāpšot jebkurā zirgā, lai tikai varētu piedalīties izpriecā. Tad mājastēvs apklusis, bet tagad man šķita, ka viņa sejā brīžiem pavīd divdomīgs un viltīgs smaids. Gaidīdams jātnieku, kas bija dižojies ar savu prasmi, mājastēvs vēl nekāpa savā zirgā, nepacietīgi berzēja rokas un ik brīdi pameta acis uz durvīm. Kaul k<is līdzīgs šim noskaņojumam bija pielipis pat staļļa puišiem, kuri turēja aiz apaušiem ērzeli un lepnumā tik tikko spēja elpot, saprazdami, ka tik daudzu ciemiņu acu priekšā valda tādu zirgu, kas kuru katru brīdi ne par šo, ne par to varēja nobendēt cilvēku. Kaut kas līdzīgs viņu kunga viltīgajam smīnam bija manāms arī viņu acīs, kas gaidot bija izdubušas un arī vērstas uz durvīm, pa kurām vajadzēja nākt atbraukušajam drosminiekam. Beidzot, arī pats ērzelis izturējās tā, it kā jau būtu sazvērējies ar mājastēvu un staļļa puišiem: ērzelis izturējās lepni un izaicinoši, šķiet, juzdams, ka viņu vēro vairāki desmiti ziņkārīgu acu, un it kā lepodamies visu priekšā ar savu peļamo reputāciju, uz mata tāpat kā dažs nelabojams dīkdienis lepojas ar savām trakajām izdarībām. Likās — ērzelis izaicina drošuli, kas uzdrīkstētos apdraudēt viņa patvaļu.

Šis drošsirdis beidzot ieradās. Kaunēdamies, ka licis sevi gaidīt, un steigšus vilkdams rokās cimdus, viņš nāca, nepalūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi, nokāpa no lieveņa un pacēla acis tikai tad, kad jau pastiepa roku, lai satvertu ilgi gaidījušā zirga skaustu, bet pēkšņi apstulba, zirgam neganti uzslienoties pakaļkājās un visu nobijušos skatītāju brīdinošiem saucieniem atskanot. Jauneklis pakāpās atpakaļ un izbrīnā palūkojās uz mežonīgo zirgu, kas viscaur drebēja kā apšu lapa, lielā niknumā krāca un mežonīgi valbīja asinīm pieplūdušās acis, atkal un atkal ļpietupdamies uz pakaļkājām un šaudamies augšup ar priekškājām, it kā grasītos uzlidot un aizraut sev līdzi abus savus valdītājus. Jauneklis īsu brīdi stāvēja pavisam apmulsis; pēc tam, mazliet pietvīkdams no vieglā apjukuma, pacēla acis, pārlaida skatienu visapkārt un mirkli palūkojās uz pārbiedētajām dāmām.

—    Zirgs ir ļoti labs, — viņš teica it kā pats sev, — un, spriežot pēc visa, ar viņu droši vien ļoti patīkami jāt, bet… bet, vai zināt ko? Es tomēr nejāšu, — viņš nobeidza, pavērsdamies pret mūsu mājastēvu ar platu, vaļsirdīgu smaidu, kas tik ļoti piederējās jaunekļa labsirdīgajai, gudrajai sejai.

—    Un tomēr es jūs turu par lielisku jātnieku, zvēru jums, — atbildēja iepriecinātais trakulīgā zirga īpašnieks, dedzīgi un pat ar pateicību spiezdams ciemiņa roku, — atzīstu par lielisku jātnieku tieši tāpēc, ka jūs pēc pirmā acu uzmetiena sapratāt, ar kādu zvēru jums ir darīšana, — mājastēvs ar pašcieņu piebilda. — Ticat vai neticat, bet es, kas divdesmit trīs gadus esmu nokalpojis huzāros, jau trīs reizes esmu izbaudījis patikšanu nogāzties zemē viņa dēļ, tas ir, tieši tik reižu, cik esmu kāpis mugurā šim … liekēdim. Tankred, mans draugs, šie ļaudis nav radīti tev; tavs jātnieks droši vien ir kāds Iļja Muromietis, kas tagad dīkojas savos kambaros Karačarovā un gaida, kamēr tev izkritīs zobi. Vediet projām Tankredu! Gana viņš ir ļaudis biedējis! Velti vedām lauka, — mājastēvs nobeidza, pašapmierināti berzēdams rokas.

Jāpiebilst, ka no Tankreda viņam nebija ne vismazākā labuma un tas tikai velti ēda stallī auzas; turklāt vecais huzārs bija sagandējis visu savu kādreizējā remontiera slavu, samaksādams pasakainu cenu par nederīgu liekēdi, kura vienīgais nopelns varbūt bija viņa skaistums… Tomēr mājastēvs šobrīd jūsmoja, ka viņa Tankreds nebija zaudējis savu cieņu, bija atbaidījis vēl vienu jātnieku un līdz ar to izpelnījies sev atkal jaunus negantnieka laurus.

—    Vai tad jūs nejāsiet? — iesaucās blondīne, kura vēlējās, lai viņas cavalier servant šoreiz katrā ziņā būtu viņai blakus. — Vai tiešām baidāties?

—    Jānudien, tā tas ir! — jauneklis atbildēja.

—    Jūs to sakāt nopietni?

—    Paklausieties — vai jūs tiešām vēlaties, lai es nolaužu sev kaklu?

—    Nu tad drīzāk kāpiet manā zirgā: nebaidieties, ārkārtīgi mierīgs. Mēs jūs neaizkavēsim; zirgu pārseglos vienā rāvienā. Pamēģināšu jāt ar jūsējo; nevar būt, ka Tankreds vienmēr ir tik nepieklājīgs.

Domāts — darīts! Nebēdne noslīdēja no segliem un pēdējo frāzi pabeidza, jau apstādamās pie mums.

—    Slikti jūs pazīstat Tankredu, ja domājat, ka viņš ļausies apsegloties ar jūsu jocīgajiem segliem. Un arī jums es neļaušu nolauzt kaklu; patiešām būtu žēl! — teica mūsu mājastēvs, šajā iekšējā apmierinājuma brīdī vēl vairāk afektēdams, lai gan viņa valoda allaž un vienmēr bija tīšuprāt afektēta, skarba un pat rupja, jo tas, pēc viņa domām, liecināja, ka viņš ir lāga vīrs, vecs zaldāts, un tam vajadzēja sevišķi patikt dāmām. Tā bija viena no viņa iedomām, viņa iemīļotais, mums visiem pazīstamais jājamais zirdziņš.

—    Pinkšķētā)', varbūt tu vēlies pamēģināt? Tev taču tik ļoti gribējās jāt, — uzbilda drosmīgā jātniece, pamanījusi mani, un ķircinādamās pamāja ar galvu uz Tankreda pusi — patiesību sakot, lai tikai kaut ko pateiktu, ja jau velti vajadzējis nokāpt no zirga, negribēdama atstāt mani bez dzēlīgas pabikstīšanas, ja jau pats esmu bijis tāds lempis un trāpījies viņai acīs.

—     Tu droši vien neesi tāds kā… bet ko tur runāt, tu esi slavens varonis un kaunēsies no gļēvulības, it īpaši — kad visi uz jums skatīsies, debešķīgais pāž, — viņa nobeidza, uzmetusi ašu mirkli madame M*, kuras ekipāža bija vistuvāk lievenim.

Naids un atriebība jau pārplūdināja manu sirdi, kad brīnišķīgā amazone pienāca pie mums un grasījās sēsties mugurā Tankredam… Taču neprotu izstāstīt, ko sajutu, klausīdamies šajā negaidītajā skolnieciskajā izaicinājumā. Man sametās tumšs gar acīm, kad uztvēru viņas skatienu, kas tika raidīts madame M*. Vienā mirklī manā galvā iekvēlojās doma … jā, tiešām tas bija tikai mirklis, vēl mazāk nekā mirklis, gluži kā pulvera uzliesmojums, vai arī mans mērs jau bija pārpilns un tobrīd pēkšņi sadumpojās viss mans atdzimušais garīgais es un tādā veidā, ka pēkšņi vēlējos padarīt melnus un maziņus visus savus ienaidniekus un atriebties viņiem par visu, un, visiem redzot, tagad parādīt, kāds cilvēks esmu; vai arī, beidzot, kāds tanī mirklī brīnumaini man iemācīja viduslaiku vēsturi, no kuras tobrīd vēl gan nezināju ne «a», ne «b», un manā karstajā galvā riņķu riņķiem vīdēja turnīri, paladīni, varoņi, brīnišķīgas dāmas, slava un uzvarētāji; dzirdēju heroldu taures, zobenu šķindas, pūļa kliedzienus un aplausus un starp visiem šiem kliedzieniem vienu biklu, vienu nobijušās sirds kliedzienu, kurš tīksmina lepnu sirdi saldāk nekā uzvara un slava, — es tiešām nezinu, vai visas šīs blēņas toreiz radās manā galvā vai, skaidrāk runājot, tā bija nojauta par nākamajām un nenovēršamajām blēņām, taču es jutu, ka sit mana stunda Mana sirds sarāvās, nodrebēja, un — pats vairs neatceros, kā, — es vienā rāvienā nolēcu no lieveņa un biju jau blakus Tankredam.

— Vai domājat, ka nobīšos? — iekliedzos pārdroši un lepni, neko vairs neapjēgdams savā kaismē, slāpdams aiz satraukuma un pietvīkdams tik ļoti, ka asaras, šķiet, applaucēja man vaigus. — Tagad jūs redzēsiet! — Sakampis Tankreda krēpes, iegrūdu kāju kāpslī, iekām citi nepaspēja ne pakustēties, lai mani aizkavētu; tobrīd Tankreds uzšāvās pakaļkājās, pasita augšā galvu, ar vienu varenu lēcienu izrāvās no apstulbušo staļļa puišu rokām un aizdrāzās prom kā viesulis; visi tikai ievaidējās un iekliedzās.

Dievs vien to zina, kā man izdevās pārcelt otru kāju, ērzelim auļojot; tagad neapjēdzu arī to, kā gadījās, ka es neizlaidu no rokām pavadu. Tankreds izjoņoja ar mani pa režģainajiem vārtiem, strauji pagriezās pa labi un brāzās gar žoga režģi bez kādas jēgas, nelikdamies ne zinis par ceļu. Tikai tobrīd sadzirdēju, ka aiz muguras man iekliedzas piecdesmit balsis, un šie kliedzieni atbalsojās manā stingstošajā sirdī, radīdami tādu apmierinājumu un lepnumu, ka nekad neaizmirsīšu šos manas bērnības trakos brīžus. Asinis saplūda galvā, apdullināja mani un nomāca, pieveica bailes. Neko vairs neatskārtu. Patiešām, kā tagad to atceros, visā šajā norisē jānudien bija kaut kas bruņniecisks.

Lai gan jāpiebilst, ka viss mans bruņnieciskums sākās un tūlīt arī īsi un aši beidzās, jo citādi bruņiniekam klātos plāni. Un arī tad vēl neapjēdzu, kā es izglābos. Jāt jau nu pratu: mani bija mācījuši. Taču mans kleperis izskatījās drīzāk pēc aitas nekā pēc jājamzirga. Protams, es nogāztos no Tankreda, ja vien viņam būtu bijis laiks mani nokratīt; bet, aizauļojis soļus piecdesmit, ērzelis pēkšņi satrūkās no milzīga akmens ceļa malā un pasitās atpakaļ. Tankreds apsviedās apkārt, nemaz neapstādamies, bet tik spēji, it kā būtu uzlēcis uz karstas pannas, kā mēdz teikt, un es vēl tagad nesaprotu, kāpēc neizlidoju no segliem kā bumbiņa savas trīs asis tālu, kā paliku sveiks un vesels un Tankreds tik stāvā pagriezienā neizmežģīja kājas. Viņš drāzās atpakaļ uz vārtiem, briesmīgā niknumā purinādams galvu, šaudīdamies no vienas puses uz otru, it kā no trakuma apskurbis, svaidīdams kājas, kā nu pagadījās, un katrā lēcienā kratīdams mani nost, it kā viņam būtu uzlēcis uz muguras tīģeris un iecirtis miesā zobus un nagus. Vēl mirklis — un es nogāztos zemē; es jau kritu; bet vairāki jātnieki jau joņoja mani glābt. Divi aizšķērsoja ceļu uz lauku; divi citi pielēkšoja tik tuvu, ka gandrīz sabendēja man kājas, no abam pusēm sažmieguši Tankredu ar savu zirgu sāniem, un abi jau turēja ērzeli aiz pavadas. Pēc dažiem mirkļiem bijām pie lieveņa.

Mani nocēla no zirga bālu, un es tik tikko vēl elpoju. Trīcēju no galvas līdz kājām kā smilga vējā, tāpat kā Tankreds, kas stāvēja nepakustēdamies, ar visu rumpi pasvēries atpakaļ, it kā iemējis kājas zemē, grūzdams pārkarsušo elpu no sarkanajām, kūpošajām nāsīm, visnotaļ drebēdams sīkiem drebuļiem, it kā apstulbis no apvainojuma un naida par puikas nesodīto pārgalvību. No visām pusēm skanēja apjukuma, izbrīnās, baiļu saucieni.

Tobrīd mans klīstošais skatiens sastapās ar madame M* skatienu, viņa bija satraukta, nobālusi, un — šo mirkli nespēju aizmirst — mana seja uzreiz pietvīka, nosarka, iekvēlojās kā uguns; es vairs nezinu, kas ar mani notika, bet, apjucis un sabijies no savām paša izjūtām, kautrīgi nodūru acis. Taču mans skatiens bija pamanīts, notverts, man nozagts. Visu acis vērsās uz madame M*, un viņa, pārsteigta par vispārējo uzmanību, gluži kā bērns pēkšņi nosarka aiz kaut kādām negribētām un naivām jūtām un ar varītēm, kaut gan ļoti neveiksmīgi, centās ar smiekliem nomākt pietvīkumu …

Tas viss, raugoties no malas, protams, izskatījās ļoti jocīgi ; bet tanī mirklī mani no vispārēja izsmiekla glāba gauži naiva un negaidīta izdarība, piešķirdama īpašu kolorītu u šim notikumam. Visa šā trača vaininiece, tā, kas līdz šim bija mana nesamierināmā ienaidniece, mana brīnum daiļā tiranizētāja, pēkšņi piesteidzās man klāt, apkampa un skūpstīja mani. Pirmīt viņa, savām acīm neticēdama, skatījās, kā es uzdrošinos pieņemt viņas izaicinājumu un pacelt cimdu, ko viņa man meta, aši palūkojusies uz madame M*. Blondīne manis dēļ gandrīz bija nomirusi aiz bailēm un sirdsapziņas pārmetumiem, kad es auļoju ar Tankredu; bet tagad, kad viss bija beidzies un it īpaši kad viņa reizē ar citiem uztvēra manu madame M* raidīto skatienu, pamanīja manu apmulsumu, pēkšņo nosarkšanu, kad, beidzot, manai mocītājai izdevās piedēvēt šim mirklim saskaņā ar viņas vieglprātīgās galviņas romantisko noskaņojumu kaut kādu jaunu, slepenu, līdz galam neizpaustu domu, — tagad pēc visa tā viņu pārņēma tik liela jūsma par manu «bruņnieciskumu», ka viņa piesteidzās man klāt un piekļāva mani pie savām krūtīm aizkustināta, lepna, priecīga par mani. Pēc brītiņa viņa pavērsa pret visiem, kas drūzmējās ap mums abiem, gauži naivu, gauži korektu sejiņu, uz kuras vaigiem trīcēja un dzirkstīja divas mazas, kristāldzidras asariņas, un nopietnā, svinīgā balstiņā, kādu no viņas nekad nebijām dzirdējuši, teica, rādīdama uz mani: «Mais cиst trиs sйrieux, messieurs, ne riez pas!» [4] — nepamanīdama, ka visi stāv viņas acu priekšā kā apburti, priecādamies par viņas gaišo jūsmu. Visi šie blondīnes negaidītie, straujie pavērsieni, ši nopietna sejiņa, šis vientiesīgais naivums, šīs sirsniņas asaras, par kurām citiem līdz šim nebija ne jausmas un kuras tagad sanesušās viņas mūžam smaidīgajās acīs, bija viņas uzvedībā tik negaidīts brīnums, ka visi stāvēja viņas acu priekšā it kā viņas skatiena, rokas mājiena un aša, kvēla vārda elektrizēti. Likās, neviens nespēj novērst no viņas acu, bīdamies palaist garām šo reto brīdi, kad viņas seja bija tik apgarota. Pat mūsu mājastēvs nosarka gluži kā tulpe, un viesi apgalvoja, it kā būtu dzirdējuši, kā viņš atzinies, ka «sev par lielu kaunu» gandrīz veselu minūti bijis iemīlējies apbrīnojami daiļajā viešņā. Nu saprotams, ka pēc visa tā es biju īsts bruņinieks, varonis.

—    Deloržs! Togenburgs! — visapkārt skanēja saucieni.

Nogranda aplausi.

—    Ai, jā, nākamā paaudze! — mājastēvs piebilda.

—    Bet viņš brauks, viņš katrā ziņā brauks mums līdzi! — skaistule iesaucās. — Mums jāatrod viņam brīva vietiņa, un mēs to atradīsim. Viņš sēdēs blakus man, sēdēs man klēpī… nē, nē, es sarunāju aplamību! … — viņa atsauca pašas teikto, skaļi smiedamās un nespēdama apvaldīt smieklus, atcerēdamās mūsu pirmo iepazīšanos. Taču smiedamās viņa maigi paijāja manu roku, visiem spēkiem pūlējās man pielabināties, lai es neapvainotos.

—    Katrā ziņā! Katrā ziņā! — viņu atbalstīja vairākas balsis. — Viņam jābrauc, brīvu vietiņu viņš ir izcīnījis.— Sarežģījums atrisinājās vienā mirklī. To pašu veco jaunavu, kas mani iepazīstināja ar blondīni, visi jaunieši tūliņ pat bērtin apbēra ar lūgumiem palikt mājās un atdot savu vietu man; tam viņa ar lielu jo lielu nepatiku bija spiesta piekrist, liekulīgi smaidīdama un niknumā paklusām šņākdama. Viņas protežējamā, ap kuru viņa visu laiku trinās, mana bijusī ienaidniece un jaunā draudzene, kliedza viņai, jau lēkšodama ar savu ātro zirgu un skaļi smiedamās kā bērns, — kliedza vecajai jaunavai, ka apskaužot viņu un pati mīļu prātu paliktu kopā ar viņu mājās, jo tūlīt būšot lietus un mūs visus izmērcēšot līdz ādai.

Un tiešām blondīnes pareģojums par lietu piepildījās. Pēc stundas sākās īsta gāzma un mūsu izpriecas brauciens izjuka. Vairākas stundas bijām spiesti gaidīt lietu pārejam sādžas mājelēs un atgriezāmies jau pēc deviņiem, drēgnā, pielijušā vakarā. Man sākās neliels drudzis. Tanī pašā brīdī, kad jau taisījāmies kāpt pajūgos un braukt, madame M* pienāca pie manis un brīnījās, ka es esot ģērbies tikai svārciņos un kakls man kails. Atbildēju, ka nepaspēju paķert līdzi lietusmēteli. Viņa sameklēja spraužamo adatu un, augstāk uzspraudusi mana krekla krokaino apkakli, noraisīja no sava kakla koši sarkanu, ļoti plānu lakatiņu un apsēja to man ap kaklu, lai es nesaaukstētos. Madame M* tik dikti steidzās, ka es nepaspēju viņai ne pateikties.

Kad pārbraucām mājās, sameklēju viņu mazajā viesistabā, kur viņa tērzēja ar blondīni un bālo jaunekli, kas šodien iemantoja krietna jātnieka slavu, baidīdamies kāpt mugurā Tankredam. Piegāju, lai pasacītu paldies un atdotu lakatiņu. Taču tobrīd — pēc visiem maniem piedzīvojumiem — es nez kāpēc sakaunējos; gribējās drīzāk tikt atpakaļ augšā un tur savā vaļā kaut ko apdomāt un izlemt. Biju iespaidu pārpilns. Atdodams lakatiņu, kā jau parasti, nosarku līdz ausīm.

—    Saderu, ka viņam lakatiņu gribējās paturēt, — jauneklis iesmiedamies sacīja, — pēc acīm redzams, ka viņam žēl šķirties no jūsu lakatiņa.

—    Pareizi, pareizi! — blondīne iesaucās. — Vai tu redz, kāds, ai, ai! … — viņa sacīja ar jūtamu nepatiku un pagrozīja galvu, taču laikus savaldījās, pamanījusi madame M* nopietno skatienu, kurai negribējās, ka joks kļūst pārāk aizskarošs.

Steigšus gāju projām.

—    Esi gan tu! — skolniece teica, panākusi mani blakusistabā, draudzīgi satverdama manas rokas. — Tu taču lakatiņu varēji gluži vienkārši neatdot, ja tev tik dikti gribējās to paturēt. Būtu teicis, ka esi nez kur nolicis, un neviens vairs netaujātu. Esi gan tu! Neprāti pat to izdarīt! Ai, cik jocīgs tu esi!

Tobrīd viņa man iesita vieglu knipi pa zodu, redzēdama, ka nosarkstu kā magone.

—     Tagad taču esmu tava draudzene, vai ne? Mūsu naidošanās beigusies? Jā vai nē?

Es iesmējos un klusēdams paspiedu viņas pirkstiņus.

—     Redz, cik jauki!… Bet kāpēc tu esi tik bāls un trīci? Tevi krata drebuļi?

—    Jā, neesmu īsti vesels.

—    Ak tu nabadziņš! Tas tev no stipriem pārdzīvojumiem! Vai zini ko? Ej labāk gulēt un nemaz negaidi vakariņas, pa nakti pāries. Ejam.

Viņa uzvadīja mani augšā, un šķita, ka manis aprūpēšana nemaz nebeigsies. Atstājusi mani izģērbties, viņa noskrēja lejā, sadabūja man tēju un pati atnesa, kad biju jau apgūlies. Atnesa arī siltu segu. Mani ļoti pārsteidza un aizkustināja šāda gādība un rūpes, vai varbūt mani tik jūtīgu bija padarījusi visa šī diena, jāšana, drudzis; tāpēc atsveicinoties cieši un dedzīgi viņu apskāvu kā vismaigāko, kā vistuvāko draugu, un tobrīd nu gan visi iespaidi uzreiz uzplūda manai novārgušajai sirdij; es gandrīz apraudājos, piekļāvies viņas krūtīm. Viņa pamanīja manu jūtīgumu, un, šķiet, draiskule pati bija mazliet saviļņota …

— Tu esi labs, ļoti labs zēns, — viņa čukstēja, lūkodamās manī rāmām acīm, — lūdzu, lūdzu — tu taču nedusmojies uz mani? Tu taču nedusmosies?

Vārdu sakot, mēs kļuvām vismaigākie, visuzticīgākie draugi.

Pamodos diezgan agri, bet saule jau bija pieplūdinājusi visu istabu ar spožu gaismu. Pielēcu no gultas pavisam spirgts un mundrs, it kā vakar man nemaz nebūtu bijis drudža, ko tagad vairs nejutu, un biju neizskaidrojami priecīgs. Atcerējos vakardienu un iedomājos, ka atdotu visu savu dzīves laimi, ja šobrīd tāpat kā vakar varētu apkampties ar viņu, ar manu jauno draugu, ar mūsu gaišmataino skaistuli; bet bija vēl ļoti agrs, un visi vēl gulēja. Steigšus apģērbies, nogāju lejā dārzā un no turienes birzī. Devos tur, kur lapotne biezāka, kur koku smarža sveķaināka un kur līksmāk lūkojās saules stari, priecādamies, ka tiem izdevies gan tur, gan šur izspraukties cauri miglas ieskautajai lapu blīvai. Bija brīnišķīgs rīts.

Klusītēm iedams arvien tālāk un tālāk, beidzot izkļuvu birzs otrā pusē pie Maskavas upes. Tā tecēja lejpus kalna soļu divsimt attālu. Pretējā krastā pļāva sienu. Ilgi lūkojos, kā veselas rindas asu izkapšu, tiklīdz pļāvēji vēzēja, visas uzreiz applūda ar gaismu un tad pēkšņi it kā paslēpdamās atkal pazuda līdzīgi ugunīgām čūskiņām; lūkojos, kā zemu nopļautā zāle biezos, sulīgos klēpjos pasitās sāņus un nogulās taisnos, garos vālos. Nemaz vairs neatceros, cik ilgi stāvēju un skatījos, kad pēkšņi satrūkos, dzirdēdams, ka birzī, soļu divdesmit no manis, stigā, kas stīdzēja no dižceļa uz kungu namu, iekrācas zirgs un nepacietīgi ar nagu kārpa zemi. Nezinu, vai sadzirdēju šo zirgu, tiklīdz jātnieks bija piejājis un apstājies, vai arī troksnis jau ilgi, taču velti skāris manas ausis, nespēdams atraut mani no maniem sapņojumiem. Ziņkāres skubināts iegāju birzī un, paspēris dažus soļus, sadzirdēju balsis, ātras, bet klusas. Piegāju vēl tuvāk, uzmanīgi pašķirdams pēdējo krūmu pēdējos zarus, kas slējās abpus stigas, un tūliņ pat pārsteigumā atrāvos atpakaļ: uz mirkli ieraudzīju pazīstamo balto tērpu, un klusi sievietes vārdi atbalsojās manā sirdī kā mūzika. Tā bija madame M*. Viņa stāvēja blakus jātniekam, kas aši, aši viņai kaut ko stāstīja, nenokāpis no zirga, un es ļoti brīnījos, pazīdams, ka tas ir N-skis, tas pats jaunais cilvēks, kurš aizjaju no mums jau vakar no rīta un par kuru tik ļoti lūpējās monsieur M*. Bet vakar taču es dzirdēju runājam, ka viņš aizbraucot kaut kur ļoti tālu uz Krievijas dienvidiem, un tāpēc tagad gauži brīnījos, ieraudzīdams viņu atkal pie mums rīta agrumā un divatā ar madame M*.

Viņa izskatījās tik jūsmīga un satraukta, kādu nekad viņu nebiju redzējis, un uz viņas vaigiem mirdzēja asaras. Jaunais cilvēks bija satvēris madame M* roku, skūpstīja to, pieliekdamies no segliem. Es viņus biju ieraudzīts jau atvadīšanās brīdī. Šķiet, viņi steidzās. Beidzot viņš izņēma no kabatas biezu vēstuli, iedeva to madame M*, apskāva viņu ar roku tāpat kā pirmīt, nenokāpdams no zirga, un skūpstīja cieši un ilgi. Pēc mirkļa viņš uzsita zirgam un aizšāvās man garām kā bulta. Madame M* brītiņu pavadīja viņu ar skatienu, pēc tam, domās iegrimusi, sērīgi devās uz mājām. Taču, pagājusi dažus soļus pa stigu, pēkšņi it kā attapās, steigšus pašķīra krūmus un gāja caur birzi.

Devos viņai nopakaļ, apjucis un izbrīnījies par visu redzēto. Sirds dauzījās stipri, gluži kā bailēs. Jutos kā sastindzis, kā apmāts; manas domas bija sadrumstalotas un izklaidīgas; taču atceros, ka nez kāpēc biju briesmīgi noskumis. Šad un tad cauri lapotnei pavīdēja viņas baltais tērps. Gluži neapzināti sekoju, neizlaizdams viņu no acīm, taču dikti baiļodamies, ka tikai viņa mani neierauga. Beidzot viņa izgāja uz taciņas, kas veda dārzā. Brītiņu pagaidījis, izgāju ari es; taču ļoti izbrīnījos, pēkšņi ieraudzīdams uz taciņas sarkanajām smiltīm aizlīmētu biezu vēstuli, ko es pazinu pēc pirmā acu uzmetiena, — to pašu vēstuli, kas pirms desmit minūtēm tika iedota madame M*.

Vēstuli pacēlu; aploksnei nedz vienā, nedz otrā pusē nekāda uzraksta, vēstule neliela, bet bieza un smaga, it kā tajā būtu kādi trīs vai vairāki vēstuļu papīri.

Kas rakstīts šajā biezajā vēstulē? Bez šaubām, tā atklātu visu šo noslēpumu. Varbūt vēstulē līdz galam pateikts tas, ko N-skis necerēja pasacīt īsajā steidzīgās satikšanās brīdī? Viņš pat nenokāpa no zirga… Varbūt viņš steidzās, varbūt baidījās nesavaldīties šķiršanas brīdī — dievs to zina …

Apstājos, neiziedams uz taciņas, nometu uz tās vēstuli pašā redzamākajā vietā un nenolaidu no vēstules acis, cerēdams, ka madame M* pamanīs, ka vēstuli pazaudējusi, nāks atpakaļ, meklēs. Taču, nogaidījis kādas četras minūtes, nenocietos, atkal pacēlu savu atradumu, ieliku kabatā un steidzos panākt madame M*. Aizspēju viņu jau dārzā, lielajā alejā; viņa gāja tieši uz mājām ātrā un steidzīgā gaitā, taču domās iegrimusi un acis nodūrusi. Nezināju, ko darīt. Pieiet klāt, atdot? Tas būtu tikpat kā pasacīt, ka zinu visu, esmu redzējis visu. Nodotu sevi jau ar pirmo vārdu. Un kādām acīm skatīšos uz viņu? Kā viņa raudzīsies uz mani? … Visu laiku gaidīju, ka viņa attapsies, atģidīs, ka vēstuli pazaudējusi, nāks atpakaļ pa savām pēdām. Tad es varētu nepamanīts nomest uz ceļa vēstuli, un viņa to atrastu. Taču nē! Mēs jau tuvojāmies mājai; citi viņu jau redzēja…

Tanī rītā it kā tīšuprāt gandrīz visi bija piecēlušies ļoti a gri » jo jau vakar pēc neveiksmīgā brauciena bija iecerēts cits brauciens, par kuru man nebija ne jausmas. Visi posās uz braukšanu un brokastoja uz terases. Nogaidīju minūtes desmit, lai mani neredzētu kopā ar madame M*, apgājis apkārt dārzam, pienācu pie mājas no otras puses daudz vēlāk nekā viņa. Madame M* staigāja šurpu turpu pa terasi bāla un satraukta, salikusi uz krūtīm rokas, un pēc visa bija redzams — pūlēdamās savaldīties un cenzdamās atkratīties no mokošām, izmisīgām bēdām, kuras tomēr saskatāmas viņas acīs, viņas gaitā, ikvienā kustībā. Brīžiem viņa nogāja pa kāpnītēm, pastaigāja starp puķu dobēm dažus soļus dārza virzienā; acis nepacietīgi, alkatīgi, pat nepiesardzīgi kaut ko meklēja uz taciņu smiltīm un uz terasas grīdas. Nebija šaubu, viņa attapusies, ka pazaudējusi vēstuli un, šķiet, domā, ka biezā vēstule izkritusi kaut kur tepat pie mājas — jā, izkritusi, viņa bija pārliecināta par to!

Kāds un pēc tam arī citi pamanīja, ka madame M* ir bāla un uztraukusies. Birtin bira jautājumi par veselību, skanēja nepatīkami līdzjūtības vārdi; viņa bija spiesta atbildēt ar jokiem, smieties, izlikties jautra. Paretam viņa uzmeta acis vīram, kas stāvēja terases galā, runādamies ar divām dāmām, un tādi paši drebuļi, tāds pats apjukums kā todien, vīram pirmoreiz atbraucot, bija pārņēmis nelaimīgo madame M*. Es, iebāzis kabatā roku, cieši saturēdams vēstuli, stāvēju attālāk no visiem, lūgdamies likteni, lai madame M* mani pamanītu. Gribējās viņu uzmundrināt, nomierināt — kaut vai ar skatienu, pateikt viņai kaut ko, garām ejot, paslepus. Bet, kad viņa nejauši paskatījās uz mani, sarāvos un nodūru acis.

Redzēju, ka viņa mokās, un nebiju maldījies. Vēl tagad nezinu šo noslēpumu, nezinu neko citu, izņemot to, ko pats redzēju un ko nule izstāstīju. Šīs attiecības varbūt nebija tādas, kā par tām varēja domāt pirmajā mirklī. Varbūt tas bija atvadu skūpsts, varbūt tā bija pēdējā niecīgā balva par to upuri, kurš tika nests viņas miera un goda labā. N-skis brauca projām; viņš atstāja madame M* — varbūt uz visiem laikiem. Un arī šajā vēstulē, ko turēju rokā, — nevar taču zināt, kas tajā rakstīts. Kā tiesāt, un kam notiesāt? Bet jāpiebilst — un par to nav šaubu — noslēpuma pēkšņa atklāšana būtu viņas dzīvē kaut kas šausmīgs, pērkona grāvienam līdzīgs. Vēl tagad atceros, kāda tobrīd izskatījās viņas seja: vairāk ciest cilvēks nespēj. Just, zināt, būt pārliecinātai, gaidīt gluži kā nāves sodu, ka pēc ceturtdaļstundas, pēc īsa laiciņa var atklāties viss; vēstuli kāds ir atradis, pacēlis; uz tās nav adreses, to var atplēst, un tad… kas tad? Kāds sods var būt briesmīgāks par to, kas draud viņai? Viņa staigāja starp saviem nākamajiem soģiem. Pēc laiciņa viņu smaidīgā, glaimīgā seja būs barga un nepielūdzama. Viņa redzēs izsmieklu, naidu un ledainu nicināšanu šajās sejās, un pēc tam iestāsies mūžīga, bezcerīga nakts viņas dzīvē… Jāpiebilst, tolaik visu to neizpratu tā, kā spriežu tagad. Man varēja būt tikai aizdomas un nojauta, varēja tikai smelgt sirds par viņai draudošajām briesmām, kuras es pat laga nesapratu. Taču, lai kāds būtu viņas noslēpums, — ar tiem sāpīgajiem brīžiem, kuru aculiecinieks biju es un kurus nekad neaizmirsīšu, tika izpirkts daudz kas, ja vien vispār vajadzēja kaut ko izpirkt.

Bet, klau, ieskanējās līksms aicinājums posties ceļā; visi priecīgi sarosījās; no visām pusēm plūda raitas valodas un smiekli. Pēc pāris minūtēm terase bija tukša. Madame M* atteicās no braukšanas, atzīdamās, ka nejūtoties īsti vesela. Taču, paldies dievam, visi devās projām, visi steidzās un uzmākties ar līdzjūtību, iztaujāšanu un padomiem nevienam nebija laika. Mājās palika tikai nedaudzi. Vīrs pateica viņai dažus vārdus; viņa atbildēja, ka vakarā jau būšot atspirgusi, lai viņš neraizējoties, gultā likties viņai neesot kālab, viņa iešot dārzā viena pati… kopā ar mani… Tobrīd viņa paskatījās uz mani. Lielākas laimes nevarēja būt! Piesarku aiz prieka; pēc brītiņa jau bijām ceļā.

Viņa gāja pa tām pašām alejām, takām un celiņiem, pa kurām nesen atgriezās no birzs, instinktīvi atcerēdamās pirmītējo ceļu, stingi raudzīdamās uz priekšu, nenolaizdama acis no zemes, meklēdama vēstuli tur un neatbildēdama man ne vārda, varbūt aizmirsusi, ka eju kopā ar viņu.

Bet, kad gandrīz jau sasniedzām vietu, kur pacēlu vēstuli un kur beidzās taka, madame M* pēkšņi apstājās un vārgā, aiz bēdām apdzisušā balsī teica, ka jūtoties sliktāk, ka viņa iešot mājās. Taču, aizgājusi līdz dārza žoga režģiem, atkal apstājās, brītiņu padomāja; izmisīgs smaids pavīdēja viņas sejā, un, spēkus zaudējusi, nomocījusies, būdama gatava uz visu, samierinājusies ar visu, viņa, ne vārda neteikdama, atgriezās uz pirmā ceļa, šoreiz aizmirsdama mani pat brīdināt…

Bēdās mana sirds plīsa pušu, un es nezināju, ko darīt.

Mēs gājām, vai, pareizāk sakot, es aizvedu viņu pie tās vietas, kur pirms stundas dzirdēju zirga soļu dipoņu un ieraudzīju viņus runājamies. Šeit, pie kuplas vīksnas, bija sols, iekalts milzīgā, efejām apvītā akmens bluķī, pie kura auga savvaļas jasmīni un mežrozītes. (Visā šajā birzītē gan šur, gan tur bija tiltiņi, lapenes, mākslīgas alas un līdzīgi pārsteigumi.) Madame M* apsēdās uz sola, šķiet, neko nesaredzēdama, paskatījās uz brīnumaino ainavu, kas pletās mūsu acu priekšā. Pēc brītiņa viņa atvēra grāmatu un stingi blenza tajā, lapas nepāršķirdama, nelasīdama, gandrīz neapzinādamās, ko dara. Bija jau pusdesmit. Saule jau augstu un krāšņa jo krāšņa slīdēja virs mums zilajās, dziļajās debesīs, šķiet, kusdama pati savā svelmē. Pļāvēji jau tālu, no mūsu krasta tie tik tikko saredzami. Viņiem līdzi neatlaidīgi stīdzēja nopļautās zāles bezgalīgie vāli, un vieglas vēja pūsmas retumis mums uzdvesa jauko zāles vītuma smaržu. Visapkārt nerimtīgi koncertēja tie, kas «nedz sēj, nedz pļauj», bet ir patvaļīgi kā gaiss, ko šķeļ to ašie spārni. Šķita, ka šajā mirklī ikviens zieds, jebkura smildziņa, savu aromātu kā upuri kūpinādama, teica savam radītājam: «Tēvs! Esmu laimīga un priecīga! …»

Paraudzījos uz nelaimīgo sievieti, kas viena pati gluži kā nedzīva sēdēja šīs līksmās dabas vidū; viņas skropstās iestrēgušas divas lielas asaras, skaudrās sāpēs nākušas no pašas sirds. Es spēju atdzīvināt un aplaimot šo nelaimīgo, fingstošo sirdi, tikai nezināju, kā to izdarīt, kā spert pirmo soli. Es mocījos. Atkal un atkal tiecos pieiet pie viņas, un ik reizi neizprotamas jūtas neļāva man ne pakustēties, un ik reizi kā liesmu skarta pietvīka mana seja.

Pēkšņi mani apskaidroja gaiša doma. Iespēja bija atrasta; es atplauku.

—    Saplūkšu jums ziedu pušķi! — teicu tik priecīgā balsī, ka madame M* strauji pacēla galvu un vērīgi palūkojās manī.

—    Atnes, — viņa pēc brītiņa sacīja gurdā balsī, tik tikko pasmaidīdama, un tūliņ atkal lūkojās grāmatā.

—    Citādi varbūt arī šeit visu nopļaus un ziedu vairs nebūs! — es iesaucos, līksmi aizskriedams pļavā.

Drīz biju savācis pušķi, vienkāršu, bez kāda krāšņuma. Kauns būtu nest to istabā; bet cik jautri pukstēja mana sirds, to plūcot un sienot kopā! Mežrozītes un savvaļas jasmīnus nolauzu vēl turpat pie akmens. Zināju, ka netālu ir druva ar briestošiem rudziem. Tur es aizskrēju pēc rudzupuķēm. Pamīšus sakārtoju tās kopā ar garām rudzu vārpām, izvēlēdamies pašas zeltainākās un smagākās. Turpat netālu uzgāju veselu neaizmirstuļu klājienu, un mans pušķis kļuva košāks. Tālāk, norā, atradu zilās pulkstenītes, savvajas naglcncs, bet pēc dzeltenajām ūdensrozēm noskrēju līdz pašam upes krastam. Beidzot, jau nākdams atpakaļ un uz mirkli iegriezdamies birzi, lai sameklētu dažas spilgti zaļas, platas kļavas lapas un apņemtu ar tām ziedu pušķi, nejauši uzdūros veselai atraitnīšu saimei, kuru tuvumā jauka vijolīšu smarža, mani iepriecinādama, vēstīja, ka sulīgajā, biezajā zālē paslēpies zieds, viscaur vēl apbārstīts mirdzošām rasas lāsēm. Pušķis bija saplūkts. Sasēju to ar garām, tievām smilgām, iepriekš tās savijis tādā kā aukliņā, un pušķī starp ziediem uzmanīgi iebāzu vēstuli, bet tā, ka tā tūlīt dūrās acīs, ja vien manam pušķim veltītu kaut nelielu uzmanību.

Pušķi es nesu M* kundzei.

Ejot man šķita, ka vēstule pārāk redzama: paslēpu to rūpīgāk. Pieiedams tuvāk, vēstuli iestūmu vēl dziļāk ziedu pušķī un beidzot, gandrīz jau būdams pie sola, pēkšņi iebīdīju vēstuli tik tālu ziedos, ka, acis uzmetot, tā vairs nebija saskatāma. Mani vaigi kvēloja kā vesels liesmu sārts. Gribējās aizsegt rokām seju un tūlīt skriet projām, bet viņa palūkojās uz maniem ziediem tā, it kā pavisam būtu aizmirsusi, ka esmu gājis tos plūkt. Vienaldzīgi, gandrīz nepaskatīdamās, viņa pastiepa roku, saņēma manu velti, taču tūlīt nolika to uz sola, it kā tādēļ vien es būtu viņai pasniedzis ziedus, un atkal gluži kā neatmaņā vērās grāmatā. Gandrīz vai raudāju šīs neveiksmes dēļ. «Kaut tikai mans ziedu pušķis būtu viņai blakus,» es domāju, «kaut nu viņa neaizmirstu to!» Dažus soļus nostāk atslīgu zālē, palicis zem galvas labo roku, un aizvēru acis, izlikdamies, ka mani pievārē miegs. Tomēr ar acs kaktiņu neatlaidīgi vēroju madame M* un gaidīju…

Aizritēja minūtes desmit; likās — viņa kļūst aizvien bālāka un bālāka… Pēkšņi laimīgs gadījums nāca man palīgā.

Tā bija liela, zeltaina bite, ko vēlīga vēja pūsma atnesa manis aplaimošanai. Bite sanēdama riņķoja vispirms ap manu galvu un tad pielidoja pie madame M*. Viņa atgaiņāja biti ar roku vienu reizi, otru reizi, bet bite it k<i tīšuprāt uzmācās arvien vairāk. Beidzot madame M* satvēra uzdāvināto ziedu pušķi un pavēdīja to gar seju. Tobrīd bieza vēstule izslīdēja no ziediem un nokrita tieši uz atvērtās grāmatas. Es nodrebēju. Madame M* lielā pārsteigumā brītiņu skatījās gan uz vēstuli, gan uz ziediem, kurus turēja rokā, un, šķiet, neticēja pati savām acīm… Pēkšņi viņa nosarka, pietvīka un paraudzījās uz mani. Taču es jau biju uztvēris viņas skatienu un cieši aizvēris acis, izlikdamies par aizmigušu; visā pasaulē tagad nebija varas, kas mani piespiestu palūkoties viņai tieši sejā. Sirds sažņaudzās un raustījās gluži kā putnelis, kas iekļuvis cirtaina lauku puišeļa nagos. Neatceros, cik ilgi nogulēju, aizvēris acis: varbūt divas, varbūt trīs minūtes. Beidzot uzdrošinājos paskatīties. Madame M* aizrautīgi lasīja vēstuli, un pēc viņas sasārtušajiem vaigiem, pēc dzirkstošajām, asaru pieplūdušajām acīm, pēc gaišās sejas, kurā ikviens vaibsts trīsēja no prieka, noskārtu, ka šī vēstule pauž laimi un ka visas viņas bēdas izkliedētas kā migla. Mokoši salda sajūta ieskāva manu sirdi, man bija grūti izlikties …

Nekad neaizmirsīšu šo brīdi!

Pēkšņi patālu no mums ieskanējās balsis:

—    Madame M*! Natalie! Natalie!

Madame M* neatbildēja, bet aši piecēlās no sola, pienāca un noliecās pie manis. Jutu, ka viņa raugās tieši sejā. Manas skropstas ietrīcējās, tomēr savaldījos un acis neatvēru. Centos elpot vienmērīgāk un mierīgāk, taču sirds mani smacēja ar saviem trauksmainajiem pukstieniem. Viņas karstā elpa kveldināja man vaigus; viņa tuvu, tuvu pieliecās pie manas sejas, it kā pārliecinādamās, vai esmu aizmidzis. Beidzot skūpsts un asaras skāra manu roku, to, kuru biju uzlicis sev uz krūtīm. Divas reizes viņa noskūpstīja to.

—    Natalie! Natalie! Kur tu esi? — atkal skanēja tagad jau ļoti tuvu.

—    Tūlīt, — madame M* teica sulīgā, sudrabainā balsī, taču tā bija apslāpēta, aiz asarām dreboša un tik klusa, ka tikai es vien spēju sadzirdēt, — tūlīt!

Bet tobrīd sirds vairs nespēja man paklausīt un, šķiet, visas asinis ieplūdināja sejā. Tajā pašā mirklī steidzīgs, karsts skūpsts apkveldināja manas lūpas. Klusi iekliedzos, atvēru acis, bet tūliņ pat tām uzkrita vakarējais vieglās drānas lakatiņš — it kā viņa gribētu pasargāt mani no saules. Pēc mirkļa madame M* jau bija aizsteigusies. Saklausīju tikai aizšalcam vieglus soļus, kas steigšus attālinājās. Biju palicis viens pats.

Norāvu no sejas viņas lakatiņu un skūpstīju, jūsmodams kā bez atmaņas; labu brīdi biju kā prātu zaudējis … Tikko spēdams paelpot, atbalstījies ar elkoni zālē, neapzināti un stingi raudzījos tālē uz apkārtējiem druvām izraibinātā jiem pakalniem, uz upi, kas likumu līkumiem glaudas gar tiem un tālu, talu, cik vien acs spēja saredzēt, vijās starp citiem pakalniem un ciemiem, kuri vīdēja kā sīki, sīki plankumiņi visā gaismas pielietajā tālē, — raudzījos uz zilajiem, tikko saskatāmajiem mežiem, kas, šķiet, ņirbēja nokveldinātā debess juma malā, un dīvains, salds miers, ko it kā uzvēdījis ainavas svinīgais klusums, pamazām apvaldīja manu satraukto sirdi. Kļuva vieglāk, es uzelpoju brīvāk… Taču visa mana dvēsele dziļi un saldi tvīka, it kā būtu saskatījusi kaut ko, it kā nojautusi kaut ko. Bikli un līksmi kaut ko neizjustu bija uzminējusi mana nobiedētā sirds, kas viegli trīsēja gaidās… Un tad uzreiz manas krūtis dziļi ievilka elpu, iesmeldzās, it kā tās būtu caururbtas, un asaras, saldas asaras nevaldāmi plūda no manām acīm. Aizsedzu rokām seju un, viscaur drebēdams kā smildziņa, ļautin ļāvos pirmajai apzinātajai sirds jūsmai un atklāsmei, pirmajai vēl neskaidrajai manas nākamības rītausmai.,. Mana agrā bērnība beidzās līdz ar šo mirkli…

Kad pēc divām stundām pārnācu mājās, madame M* vairs nesastapu: kopā ar vīru viņa bija aizbraukusi uz Maskavu kādas pēkšņas ievajadzēšanās dēļ. Nekad vairs neesmu viņu saticis.

KRUSTTĒTINA SAPNIS

NO MORDASOVAS HRONIKĀM

Tulkojis Ernests Birznieks-Upītis

I nodaļa

Tā kā jau esam par Afanasiju Matvejiču ierunājušies, tad teiksim dažus vārdus arī par viņu, Marijas Aleksandrovnas laulāto draugu. Vispirms — pēc izskata viņš ir ļoti stalts kungs un turas pie kārtīgiem principiem; bet kritiskos brīžos viņš pavisam apjūk un raugās tik muļķīgi kā auns, kas ieraudzījis jaunus vārtus. Savā baltajā kaklasaitē viņš izskatās ļoti cienīgs, it īpaši vārda dienas svinībās. Tomēr šis staltums un cienīgais izskats pastāv vienīgi līdz tam acumirklim, kad viņam jāsaka kāds vārds. Tad, atvainojiet, tīri vai ausis jābāž ciet! «Viņš nepavisam nav Marijas Aleksandrovnas cienīgs,» — tāda ir vispārēja doma. Arī savā vietā viņš turējās vienīgi laulātās draudzenes izcilo gara spēju dēļ. Pēc manas pilnīgas pārliecības, viņam jau sen visnoderīgāk būtu staigāt pa dārzu un baidīt zvirbuļus. Tur un vienīgi tur viņš varētu būt noderīgs citiem cilvēkiem. Tādēļ Marija Aleksandrovna darīja ļoti teicami, ka aizsūtīja Afanasiju Matvejiču uz savu lauku īpašumu, kas atrodas tikai kādas trīs verstis no Mordasovas; starp citu, jāpiezīmē, ka viņai tur ir simt divdesmit dzimtcilvēku un tā ir visa viņas bagātība, viņas vienīgie līdzekļi, ar ko viņa cienīgi uztur savas pilsētas mājas dižciltību. Visi saprata, ka viņa turēja Afanasiju Matvejiču pie sevis vienīgi tādēļ, ka viņš dienēja un saņēma algu … un arī vēl citus ienākumus. Kad viņa dienests izbeidzās un viņš vairs nedabūja ne algu, ne citus ienākumus, tad viņu tūliņ aizsūtīja, jo viņš te, pilsētas mājā, bija nevajadzīgs un galīgi nederīgs. Un visi slavēja Mariju Aleksandrovnu, ka viņai ir tik gaišs prāts un tāds noteikts raksturs. Tur, uz laukiem,

Afanasijam Matvejičam ir jauka dzīve. Es pie viņa reiz aizbraucu un tur diezgan patīkami pavadīju veselu stundu. Viņš sev pielaiko baltās kaklasaites, pats tīra zābakus, lai gan to dara nevis aiz trūkuma, bet vienīgi aiz mākslas mīlestības, ja tā var teikt, jo viņam ļoti patīk, ka viņa zābaki spīd un laistās; trīs reizes dienā viņš dzer tēju, visai bieži peras pirtī — un ir apmierināts. Vai jūs vēl atminat, kāds riebīgs gadījums pie mums notika priekš kāda pusotra gada ar Zinaidu Afanasjevnu, Marijas Aleksandrovnas un Afanasija Matvejiča vienīgo meitu? Zinaida, protams, ir īsta skaistule un ļoti labi audzināta, taču viņai ir divdesmit trīs gadi, bet līdz šim vēl nav apprecējusies. Starp citiem iemesliem, ar kuriem izskaidro, kāpēc Zinaida vēl nav apprecējusies, kā galveno min ļaunprātīgās baumas, kas vēl arvien nav apklusušas; priekš kāda pusotra gada viņa esot pinusies ar apriņķa skolotāju. Vēl līdz šim laikam stāsta par kādu mīlestības vēstulīti, ko rakstījusi Zina un kas gājusi no rokas rokā pa visu Mordasovu; bet, lūdzu, sakiet: kurš īsti ir redzējis šo mīlestības vēstuli? Ja tā ir gājusi no rokas rokā, kur tad viņa beidzot palika? Visi par to bija dzirdējuši, tomēr neviens nebija redzējis. Vismaz man nav gadījies nevienu sastapt, kas šo vēstulīti patiesībā būtu redzējis. Ja jūs par to ieminētos Marijai Aleksandrovnai, viņa vienkārši jūs nesaprastu. Pieņemsim, ka patiesi kaut kas tur būtu bijis un ka Zina būtu uzrakstījusi vēstulīti (es pat domāju, ka tā patiesi ir noticis); kādu izveicību šinī gadījumā parādījusi Marija Aleksandrovna! Kā viņa pratusi noklusināt un apslēpt skandalozo gadījumu! Vairs neviens pat ir nepiemin! Marija Aleksandrovna nepievērš ne mazākās uzmanības šīm zemiskajām tenkām, bet patiesībā varbūt dievs zina kā pūlējās, lai glābtu savas vienīgās meitas godu. Bet tas, ka Zina vēl nav apprecējusies, ir pilnīgi saprotams: vai te maz ir pieklājīgi precinieki? Patiesībā Zinai vajadzētu dabūt kādu patlaban valdošu princi. Vai jūs maz kaut kur vēl esat redzējuši līdzīgu skaistuli? Tiesa, viņa ir lepna, pārlieku lepna. Runā, ka Mozgļakovs vēloties viņas roku, bet nez vai tur kas varēs iznākt. Kas tad Mozgļakovs īsti ir? Taisnība, viņš ir jauns, diezgan skaists un iznesīgs pēterburdzietis, kam uz laukiem ir pusotra simta neieķīlātu zemnieku. Bet viņš ir par daudz aušīgs. Pilnīgs vējagrābslis un pļāpa, kas vienmēr noņemas ar kaut kādām jaunām idejām! Bet kas tas ir — pusotra simta neieķīlātu zemnieku, it sevišķi pie jaunajām idejām! Šīs kāzas gan nekad nenotiks!

Visu, ko laipnie lasītāji nupat dabūja zināt, es biju pats uzrakstījis priekš pieciem mēnešiem vienkārši aiz sajūsmas. Man jau iepriekš jāatzīstas, ka neesmu pavisam vienaldzīgs pret Mariju Aleksandrovnu. Man gribējās uzrakstīt ko slavinošu par šo lielisko dāmu un izklāstīt visu vieglā stilā vēstules veidā draugam, kā tas tika darīts vecajos labajos zelta laikos, kas, paldies dievam, nekad vairs neatgriezīsies, un vēstuļu veidā iespiest «Ziemeļu Bitē» 1 un citos periodiskajos izdevumos. Bet, tā kā man nebija tāda drauga, kam adresēt, un man piemīt zināma rakstnieka kautrība, tad mans ražojums palika vienkārši manā galdā kā parasts spalvas mēģinājums un patīkams vaļas brīžu atmiņu kopojums. Pagāja pieci mēneši, un Mordasovā atgadījās dīvains notikums: agrā rītā pilsētā ieradās kņazs K. un apmetās Marijas Aleksandrovnas mājā. Šī brauciena sekas bija nepārredzamas. Kņazs uzturējās Mordasovā tikai trīs dienas; tomēr šīs trīs dienas atstāja liktenīgas un neizdzēšamas atmiņas. Teikšu pat vairāk: savā ziņā kņazs sacēla mūsu pilsētā pat veselu apvērsumu. Stāsts par šo apvērsumu, zināms, ir Mordasovas pilsētas hronikas visievērojamākā lappuse. Zināmu laiku šaubījies, es nu beidzot nospriedu šo hronikas lappusi literāri apstrādāt un nodot godātās publikas apspriešanai. Šī mana vēstījuma pamatā būs Marijas Aleksandrovnas un visas viņas Mordasovas mājas brīnišķīgā pacelšanās slavas augstumos un svinīgā krišana; tas ir pievilcīgs un rakstnieka cienīgs temats. Saprotams, ka vispirms ir jāpaskaidro, kas tad te nu būtu tik ievērības cienīgs, ja pilsētā iebrauc kņazs K. un apmetas pie Marijas Aleksandrovnas. Lai to izprastu, papriekš jāsaka daži vārdi par pašu kņazu K. Tā arī es darīšu. Bez tam šīs personas biogrāfija ir nepieciešama arī mūsu stāsta tālākajam risinājumam. Tātad es sāku.

II nodala

Man jāiesāk ar to, ka kņazs K. vēl nebija diezin cik vecs, tomēr, viņu uzlūkojot, neviļus prātā šāvās doma, ka nupat, nupat viņš pilnīgi sabruks, tik novecojies viņš izskatījās vai, pareizāk sakot, tik nevarīgs viņš likās. Mordasovā par šo kņazu vienmēr stāstīja visērmotākās lietas, visfantastiskākos gadījumus. Runāja pat, ka vecītis esot sajucis prātā. Visiem izlikās ļoti savādi, ka muižas īpašnieks ar četriem tūkstošiem dzimtcilvēku, kuram ir tik ievērojami radi un sakari, kurš, ja tikai gribētu, varētu visu guberņu dabūt savā iespaidā, tomēr dzīvo savā skaistajā muižā viens pavisam vientuļi. Daudzi pazina kņazu vēl priekš sešiem septiņiem gadiem, kad viņš bija iebraucis Mordasovā, un apgalvoja, ka viņš toreiz nepavisam nebija varējis ciest vientulību un nemaz nav izskatījies pēc vientuļa. Lūk, vienīgās drošās ziņas, ko es par viņu paguvu ievākt. Agrākos laikos, savos jaunības gados, kas gan ir jau ļoti sen, kņazs ļoti grezni uzsācis dzīvi, nav atteicies no baudām, lakstojies ap jaunavām, vairākas reizes nodzīvojis visu savu naudu ārzemēs, dziedājis romances, sacerējis kalambūrus, tomēr nekad nav izrādījis nekādas garīgas spējas. Saprotams, ka viņš tā nodzīvoja gandrīz visu savu mantu un uz vecuma dienām palika gandrīz bez kādiem līdzekļiem. Tad viņam deva padomu braukt uz savu muižu, ko jau taisījušies pārdot ūtrupē. Viņš ieradās Mordasovā, kur pavadīja taisni sešus mēnešus. Guberņas pilsētas dzīve viņam ļoti iepatikās, un šajos sešos mēnešos viņš galīgi izšķērdēja visu, kas viņam vēl bija palicis, līdz pēdējam grasim, jo visu laiku arī te bija jautri dzīvojis un ielaidies visādās intīmās attiecībās ar guberņas pilsētas dāmām. Turklāt viņš bija ļoti labsirdīgs cilvēks, saprotams, ar visiem augstmanīgajiem paradumiem, kas Mordasovā guva sevišķi lielu piekrišanu, jo liecināja par piederību visaugstākajai sabiedrībai. It sevišķi dāmas bija vienmēr ļoti sajūsminātas par savu mīļo viesi. Saglabājies ļoti daudz interesantu atmiņu. Starp citu, stāstīja, ka kņazam lielākā dienas daļa paejot, kārtojot savu tualeti, un viņš izskatījās it kā no daudziem sīkiem gabaliņiem sastādīts. Neviens nezināja, kad un kur viņš tā bija paspējis novecot. Viņam bija parūka, ūsas, vaigubārda un pat pielipināta smakra bārdiņa — viss līdz pēdējam matiņam lieki uzlikts un lieliskā melnā krāsā nokrāsots; bet savu ādu viņš pūderēja un sārtoja katru dienu. Apgalvoja pat, ka viņš ar sevišķām atsperēm izgludinot sejā visas krunkas un ka šīs atsperes esot paslēptas zem uzlipinātajām bār<l<im un parūkas. Stāstīja arī, ka viņš valkājot korseti, jo esot kādreiz Itālijā zaudējis ribu, lecot ārā pa logu kādā mīlas dēkā. Ar kreiso kāju viņš kliboja; apgalvoja, ka tā viņam esot mākslīgi pielikta, bet ka īsto kāju viņš osot zaudējis kādā citā dēkā Parīzē; mākslīgā kāja esot |oti prasmīgi pagatavota no korķa masas. Ko tik ļaudis nesamelš un nesastāsta! Taču tas gan bija tiesa, ka labā acs viņam bija no stikla, bet ļoti prasmīgi darināta. Arī zobi bija lieki. Caurām dienām viņš mazgājās daždažādos patentētos ūdeņos, smaržojās un ziedās visādām pomādēm. Tomēr ļaudis atceras, ka kņazs jau toreiz bija sācis manāmi sanīkt un kļuvis briesmīgi pļāpīgs. Varēja nojaust, ka viņa karjera iet uz beigām. Visi zināja, ka naudas viņam vairs nav palicis ne graša. Un piepeši šinī pašā laikā pavisam negaidot nomirst kņaza tuva, veca radiniece, kura pastāvīgi dzīvoja Parīzē un no kuras viņš gan nekad nebija cerējis ko mantot; savu likumīgo mantinieku viņa bija apglabājusi pirms mēneša. Un tā nu kņazs pavisam negaidot bija kļuvis par vecās radinieces likumīgo mantinieku. Lieliska muiža bez parādiem un ar četriem tūkstošiem dzimtļaužu taisni sešdesmit verstis no Mordasovas piederēja tagad tikai viņam. Viņš tūliņ aizbrauca uz Pēterburgu, lai nokārtotu visas savas lietas. Aizvadot viesi, visas mūsu dāmas subskripcijas ceļā sarīkoja viņam lieliskas pusdienas. Stāsta, ka kņazs bijis apburošs un jautrs šinīs pēdējās pusdienās, taisījis visādus jokus, smīdinājis, stāstījis visneparastākās anekdotes, solījies visdrīzākajā laikā ierasties Duhanovā (savā jauniegūtajā muižā) un devis vārdu, ka pēc ierašanās tur viņš rīkošot bez pārtraukuma visādas viesības, piknikus, balles, uguņošanas. Pēc viņa aizbraukšanas mūsu dāmas veselu gadu pārrunāja un sprieda par solītajām izpriecām un ar briesmīgu nepacietību gaidīja savu mīļo vecīti. Kamēr viņu tā katru dienu gaidīja, tikmēr rīkoja arī izbraukumus uz Duhanovu, kur bija vecs kungu parks un dārzs ar lauvām, izcirptām no akāciju krūmiem, ar uzbērtiem kalniņiem un izraktiem dīķiem, pa kuriem peldēja laivas ar koka turkiem, kas pūta stabules, ar dārza lapenēm un paviljoniem un vēl daždažādām izpriecām.

Beidzot kņazs atgriezās no Pēterburgas, tomēr, visiem par lieliem brīnumiem un vilšanos, nemaz neiegriezās Mordasovā, bet aizbrauca tieši uz Duhanovu un dzīvoja tur kā pilnīgs vientulis. Klīda visdīvainākās baumas, un vispār no šī laika sākās vismiglainākās un fantastiskākās valodas par kņaza dzīvi. Stāstīja, piemēram, ka Pēterburgā viņam ne visai labi veicies, ka daži viņa radinieki, tātad nākamie mantinieki, gribējuši nodot viņu aizbildniecībā, aizrādot, ka vecis esot garā vājš, laikam baidīdamies, ka viņš atkal visu mantu nenodzīvo. Pat vēl vairāk: daži pat minēja, ka viņu gribējuši ieslodzīt trako namā, bet tad kāds viņa radinieks, ļoti ievērojams kungs, ņēmies viņu aizstāvēt, pierādīdams citiem radiniekiem, ka nabaga kņazs jau tagad esot pa pusei miris un neesot nopietni ņemams, un droši vien drīz nomiršot pavisam, tad jau tāpat visa manta pāriešot viņu rokās arī bez trako nama. Man tomēr jāatkārto: vai nu mazumu cilvēki izrunā, it īpaši pie mums Mordasovā? Tas viss, kā stāsta, kņazu tik briesmīgi izbiedējis, ka viņš pilnīgi pārvērties raksturā un kļuvis par vientuli. Daži no mūsējiem aiz ziņkārības brauca viņam novēlēt laimes, bet vai nu nepavisam netika pieņemti, vai arī tos uzņēma ļoti savādi. Kņazs pat dažus no viņiem nemaz nebija pazinis. Apgalvoja, ka viņš tīšām tos nav gribējis pazīt. Viņu apciemoja arī gubernators.

Viņš atgriezās ar ziņu, ka kņazs, pēc viņa domām, patiesi esot drusciņ jucis, un pēc tam vienmēr savilka skābu seju, kad viņam atgādināja šo braucienu uz Duhanovas muižu. Dāmas bija pat ļoti piktas. Beidzot dabūja zināt diezgan svarīgu lietu, proti: ka kņazu pilnīgi saņēmusi savā varā kāda pavisam nepazīstama Stepanida Matvejevna; dievs vien zina, kas tā par sievieti, bet viņa atbraukusi kņazam līdzi no Pēterburgas, esot jau labi gados un krietni resna, staigājot katūna svārkos un turot savās rokās visas atslēgas; kņazs viņu klausot kā mazs bērns un izpildot visu, ko viņa sakot; bez viņas atļaujas tas nedrīkstot spert ne soli; viņa to pat mazgājot pati savām rokām, lutinot, uzjautrinot un noņemoties ar to kā ar mazu bērnu; viņa nelaižot tam klāt arī apmeklētājus, it īpaši radiniekus, kuri pēdējā laikā tur diezgan bieži ieradušies it kā izlūkos. Mordasovā par šo dāmu un viņas sakariem ar kņazu sprieda ļoti daudz, sevišķi dāmas. Pie visa tā vēl piebilda, ka Stepanida Matvejevna patvaldonīgi pārvalda visu kņaza muižu un visur rīkojas tār kā puti iedomājas: atlaiž pārvaldniekus, ierēdņus, apkalpotājus, ievāc visus nodokļus; tomēr savu pārvaldniecību viņa veicot labi, tā ka zemnieki esot visai apmierināti ar savu likteni. Par pašu kņazu stāstīja, ka viņam visa diena paejot, gandrīz vienīgi pārģērbjoties un pielaikojot parūkas un frakas; pārējo laiku viņš pavadot kopā ar Stepanidu Matvejevnu, spēlējot ar viņu kārtis, zīlējot uz kārtīm un retumis arī pajādelējot pa apkārtni, pie tam kņazs jājot uz ļoti rāmas angļu ķēves, bet Stepanida Matvejevna braucot vieglajos ratos pavadīt, tā sakot, vajadzības gadījumam, jo kņazs pats tikko spēja noturēties seglos, bet jāt gribēja tikai aiz vīrišķīga lepnuma. Reizēm redzēja viņu arī kājām staigājot — mugurā mētelis, galvā salmu platmale, ap kaklu sārts dāmu kaklauts, acī stikliņš, kreisajā rokā viegls dāmu groziņš, lai lasītu sēnes un pļavu un lauku puķes; pie tam Stepanida Matvejevna viņu katru reizi pavada, bet iepakaļus soļo divi liela, braša auguma sulaiņi, un vajadzības gadījumā nopakaļus brauc arī kariete. Kad ceļā viņiem gadās kāds zemnieks, kurš nostājas sāņus, noņem cepuri, zemu paklanās un apsveic vārdiem: «Sveiki, kņaza tētiņ, jūsu gaišība, mūsu spožā saulīte!» — tad kņazs tūliņ pagriež pret viņu savu lorneti, laipni māj ar galvu un žēlīgi tam atbild: «Bonjour, mon ami, bonjour!» [7] Par kņazu Mordasovā dzirdēja daudz tamlīdzīgu valodu, jo viņu šeit nevarēja aizmirst: viņš taču dzīvoja tik tuvu! Bet cik liels bija visu pārsteigums un izbrīns, kad kādā jaukā rītā izplatījās vēsts, ka kņazs, šis lielais vientulis un savādnieks, ir personīgi ieradies Mordasovā un apmeties pie Marijas Aleksandrovnas! Visi bija ļoti pārsteigti un uztraukti. Visi gaidīja kādas tuvākas ziņas, visi jautāja cits citam: ko tas īsti nozīmē? Daudzi jau posās pie Marijas Aleksandrovnas. Visi uzņēma kņaza atbraukšanu kā brīnumu. Dāmas sūtīja cita citai vēstulītes, steidzās cita pie citas vizītēs un sūtīja savas istabmeitas un vīrus ievākt tuvākas ziņas. Sevišķi savādi visiem izlikās tas, ka kņazs apmeties taisni pie Marijas Aleksandrovnas, bet ne citur. Visvairāk par to dusmojās Anna Nikolajevna Antipova, jo kņazs bija viņai attāls radinieks. Bet, lai dabūtu atbildes uz visiem šiem jautājumiem, visādā ziņā ir jāaiziet pie pašas

Marijas Aleksandrovnas, kur lūdzam ierasties arī mūsu laipnos lasītājus. Taisnība, ir vēl diezgan agrs, pulkstenis rāda tikai desmito rīta stundu, tomēr esmu pārliecināts, ka viņa pieņems savus tuvos paziņas. Vismaz mūs viņa pieņems visādā ziņā.

III nodaļa

Pulkstenis ir taisni desmit. Mēs atrodamies Marijas Aleksandrovnas mājā Lielajā ielā, taisni tanī pašā istabā, kuru saimniece svinīgos brīžos dēvē par savu salonu. Marijai Aleksandrovnai ir arī buduārs. Šinī salonā ir ļoti labi nokrāsota grīda un uz sienām skaistas ārzemju tapetes. Mēbeles gan ir diezgan vecmodīgas, tomēr krāsa gandrīz visām ir ieturēta sarkanā tonī. Salonā ir arī kamīns, uz kamīna stāv spogulis, spoguļa priekšā nolikts pulkstenis ar kaut kādu amoru visai nelāgā gaumē. Starp logiem pie sienām vēl redzami divi spoguļi, no kuriem jau noņemti pārvalki. Spoguļu priekšā uz galdiņiem atkal salikti pulksteņi. Pie salona dibena sienas novietotas lieliskas klavieres, kas pirktas Zinai, jo Zina ir mūzikas prateja. Pretim iekurtajam kamīnam salikti daži krēsli — pēc iespējas skaistā nekārtībā; krēslu starpā atrodas mazs galdiņš. Istabas otrā gala ir vēl otrs galds, apklāts ar sniegbaltu galdautu; uz šī galda kūp sudraba patvāris un salikti glīti tējas trauki. Ap patvāri un tējas traukiem rīkojas kāda dāma, Nastasja Pavlovna Zjablova, kas kā attāla radiniece uzturas pie Marijas Aleksandrovnas. Arī par šo dāmu ir jāpasaka pāris vārdu. Viņai ir jau pāri trīsdesmit gadiem — atraitne ar tumšiem matiem, svaigu sejas krāsu un dzīvām, tumši brūnām acīm. Vispār viņa ir diezgan skaista sieviete. Viņa ir jautras dabas, liela smieklu mīļotāja, diezgan viltīga un, saprotams, ari tenkotāja, kas prot ievērot savas intereses. Viņai ir divi bērni, kuri kaut kur mācās. Viņai ļoti gribētos otrreiz apprecēties. Izturēšanās diezgan neatkarīga. Viņas nelaiķis vīrs bija armijas virsnieks.

Pati Marija Aleksandrovna sēž pie kamīna un ir ļoti labā garastāvoklī; viņa ģērbusies gaiši zaļā tērpā, kas viņai piestāv. Par kņaza atbraukšanu viņa ir ļoti priecīga; kņazs patlaban sēž augšā savā istabā un ir aizņemts ar ģērbšanos. Marija Aleksandrovna ir tik priecīga, ka pat nepūlas apslēpt savu prieku. Viņas priekša pašlaik stāv kāds jauns cilvēks un plātīdamies kaut ko sajūsmīgi stāsta. No viņa acīm var noskārst, ka viņam gribētos izrunāt pa prātam savām klausītājām. Viņam divdesmit pieci gadi. Viņa manieres būtu labas, tikai viņš pārāk bieži jūsmo un pie tam pūlas iepīt savā stāstījumā arī humoru un asprātības. Viņš ir gaišmatis, pēc skata diezgan skaists, arī ģērbies ļoti labi. Bet mēs par viņu jau esam runājuši: tas ir Mozgļakova kungs, kam paredzama spoža nākotne. Marija Aleksandrovna pie sevis gan domā, ka viņa galva ir drusciņ patukša, tomēr uzņem viņu ļoti labi. Viņš ir lūdzis Zinas roku un apgalvo, ka esot viņā neprātīgi iemīlējies. Katru acumirkli viņš griežas pie Zinas un grib izvilināt uz viņas lūpām smaidu ar savu asprātību un jautrību. Tomēr Zina izturas pret viņu auksti un nevērīgi. Tagad viņa stāv nomaļus pie klavierēm un šķirsta kalendāra lapas. Viņa pieder pie tām sievietēm, kuras sabiedrībā visi uzņem ar sajūsmu un apbrīnu. Viņa ir pārāk skaista: gara auguma tumšmate ar brīnišķīgām, gandrīz pilnīgi melnām acīm, brīnum slaidu stāvu un augstām krūtīm. Viņas pleci un rokas ir antīkas formas, kājas — vilinošas, gaita — karaliska. Šodien viņa izskatās drusku bāla; toties viņas apaļās, sārtās lūpiņas, starp kurām laiku pa laikam paspīd pērlēm līdzīgi skaisti zobiņi, jums rādīsies sapņos dienas trīs no vietas, ja jūs kaut reizi tās būsiet uzlūkojuši. Viņas sejas izteiksme ir nopietna un pat barga. Mozgļakova kungam ir pat ta kā bail no viņas bargā skatiena; vismaz viņš it kā saraujas, kad viņa to nopietni uzlūko. Viņas kustības ir nevērīgas. Viņa ģērbusies vienkāršā baltā muslīna tērpā. Zinai ļoti piestāv balta krāsa; starp citu, viņai viss piestāv. Viņas pirkstiņu grezno gredzens, pīts no matiem, bet, spriežot pēc krāsas, tie nav māmiņas mati; Mozgļakovs nekad neuzdrošinās viņai prasīt, kam piederējuši šie mati. Šorīt Zina ir sevišķi klusa un pat skumja, it kā viņu nospiestu kādas rūpes. Toties Marija Aleksandrovna runā bez apstājas, lai gan retumis arī pamet pētījošu, aizdomu pilnu skatienu uz meitu, taču viņa to dara paslepus, it kā arī viņa baidītos no Zinas.

— Es esmu tik priecīga, tik priecīga, Pavel Aleksandrovič, — viņa čivina, — ka gribas to kliegt caur logu katram un visiem. Nerunājot jau par to jauno pārsteigumu, ko jūs sagādājāt mums ar Zinu, atbraucot par divi nedēļām agrāk, nekā bijāt solījies; tas jau pats par sevi saprotams! Bet es briesmīgi priecājos, ka jūs atvedāt uz šejieni šo mīļo kņazu. Jūs nemaz nezināt, cik ļoti es mīlu šo burvīgo vecīti! Tomēr nē, nē! Jūs mani nesapratīsiet! Jūs, jaunatne, nesapratīsiet manu sajūsmu, lai kā es censtos jums to apliecināt! Vai jūs zināt, kas viņš man bija agrākos laikos, priekš apmēram sešiem gadiem… vai tu vēl atceries, Zina? Starp citu, pavisam aizmirsu, ka tu toreiz te nemaz nebiji, jo viesojies pie krustmātes… Jūs man neticēsiet, Pavel Aleksandrovič: es toreiz biju viņa vadītāja, māsa, māte! Viņš man paklausīja kā mazs bērns! Mūsu attiecībās bija kas sirsnīgs, maigs, cēls, var pat teikt — idillisks… Es pat neatrodu īsto vārdu, kā to nosaukt! Tādēļ viņš tagad ar pateicību atceras šeit vienīgi mūsu māju, ce pauvre prince![8] vai jūs zināt, pavel aleksandrovič, ka jūs viņu ar to varbūt pat izglābāt, ka atvedāt tieši pie manis! Es ar satriektu sirdi biju par viņu domājusi visus šos sešus gadus. Jūs man pat neticēsiet, cik bieži es viņu esmu redzējusi sapņos. Stāsta, ka tā briesmīgā sieviete esot viņu pavisam apbūrusi un gandrīz pavisam nobeigusi. Beidzot jūs viņu izrāvāt no šī nezvēra nagiem! Nē, vajag izmantot gadījumu un izglābi viņu pavisam! Bet izstāstiet man vēlreiz — kā jums tas izdevās? Aprakstiet man sīki jo sīki jūsu satikšanos! Pirmīt steigā es pievērsu uzmanību tikai lietas galvenajam saturam, taču sīkumi — sīkumi jau te ir visgalvenais! Man jāatzīstas, ka es taisni mīlu visus sīkumus un pat vissvarīgākajos jautājumos vispirms tiem pievēršu uzmanību … un… kamēr viņš tur vēl aizņemts ar savu tualeti …

— Jā, man jāatkārto tas pats, ko es jums jau stāstīju, Marija Aleksandrovna! — tūliņ piekrita Mozgļakovs, gatavs atkārtot vai desmito reizi; viņam tas taisni bija baudījums. — Braucu visu nakti; saprotams, visu nakti arī negulēju … vai jūs varat iedomāties, kā es steidzos! — viņš piebilda, pagriezies pret Zinu. — Vārdu sakot, es rājos, kliedzu, prasīju zirgus, stacijās sacēlu pat skandālus zirgu dēļ; ja to visu uzrakstītu, tad iznāktu vesela poēma pēc visjaunākā parauga! Bet lai nu tas paliek. Taisni pulksten sešos no rīta es ierodos pēdējā stacijā, Igiševā. Esmu galīgi nosalis, tomēr negribu kavēties un

Nildilies, tādēļ kliedzu atkal: zirgus! Biju pārbiedējis stari jas priekšnieka sievu ar zīdāmu bērnu: viņai, liekas, aptrūka piens … Patlaban lēca burvīga saule. Zināt, salnas vizuļi sārtojas, laistās kā sudrabs! Bet es tam nepievilšu nekādas vērības, vārdu sakot, steidzos, ko nagi nes. zirgus paņēmu ar varu: atņēmu kādam kolēģijas padomniekam un viņu pašu tik tikko neizsaucu uz divkauju. Man stāsta, ka tikai priekš kāda stundas ceturkšņa no stacijas aizbraucis kāds kņazs, viņš braucot pats ar saviem zirgiem, bet te stacijā tikai pārgulējis. Es gandrīz nemaz neklausos, metos pajūgā, traucu tik ātri uz priekšu, it kā man kāds dzītos pakaļ. Fetam ir kaut kas tamlīdzīgs aprakstīts kādā elēģijā. Taisni deviņas verstis no pilsētas, kur ceļš nogriežas uz Gaišezera klosteri, redzu, ka noticis kaut kas dīvains. Milzīga kariete guļ, apvēlusies uz sāniem, kučieris un divi sulaiņi stāv turpat blakām un nezina, ko iesākt, bet no apkritušās karietes atskan sirdi plosoši kliedzieni un vaimanas. Domāju braukt garām; guli vien uz sāniem, tu taču neesi šejienietis! Tomēr virsroku ņēma cilvēkmīlestība, kas, pēc Heines vārdiem, visur bāžot iekšā savu degunu. Liku pieturēt. Es, mans Sīmanis, važonis, arī krievu dvēsele, steidzāmies palīgā; tā nu esam seši vīri, un mums beigu beigās izdodas uzcelt karieti un dabūt uz kājām, kādu gan tai nepavisam nav, jo kariete nostiprināta uz sliecēm. Mums palīdzēja arī zemnieki, kas brauca uz pilsētu ar malku, es viņiem vēl iedevu dzeramnaudu. Pie sevis domāju: tas jau laikam ir tas pats kņazs, kas stacijā pavadījis nakti. Skatos: ak tu mans dievs! Tas taču ir kņazs Gavrila! Tāda negaidīta sastapšanās! Saucu viņam: «Kņaz! Krusttētiņ!» Zināms, viņš mani gandrīz nemaz nepazina no pirmā acu uzmetiena; tomēr, apskatījis tuvāk, gandrīz arī pazīst… Tomēr man jums jāatzīstas, ka viņš arī vēl tagad nesaprot, kas es tāds esmu, un laikam tur mani par citu, bet ne par savu radinieku. Es ar viņu tikos priekš kādiem septiņiem gadiem Pēterburgā; nu, saprotams, es toreiz biju vēl puišelis. Es viņu gan atceros, jo toreiz par viņu nevarēju vien nobrīnīties, — bet kur nu viņš mani varēja atminēt! Stādos viņam priekšā; viņš ir sajūsmināts, apkampj mani, bet pats vēl no bailēm dreb un raud .. . dieva vārds, raud, pats savām acīm redzēju! Spriedām par šo, par to, beidzot es viņu pierunāju sēsties manā pajūgā un iegriezties kaut uz vienu dienu Mordasovā — drusciņ atpūsties un uzjautrināties. Viņš tūliņ bija ar mieru un neteica ne vārda pretim. Man viņš stāsta, ka braucot uz Gaišezera klosteri pie vecākā mūka Misaila, kuru turot ļoti lielā cieņā un godā; ka Stepanida Matvejevna, — kurš gan no mums, radiniekiem, nebūtu dzirdējis par Stepanidu Matvejevnu, viņa mani jau pērnajā gadā tikpat kā ar slotu izslaucīja no Duhanovas, — dabūjusi vēstuli ar tādu saturu, ka viņai kāds tuvinieks patlaban laižot garu laukā Maskavā: vai nu tēvs, vai arī meita — īsti neatceros un arī neinteresējos; var pat arī būt, ka tēvs ar meitu kopā un vēl piedevām kāds krustdēls no dzērienu pārdotavas . .. Vārdu sakot, viņa par vēstuli bijusi tik apmulsusi, ka nospriedusi uz veselām desmit dienām šķirties no sava kņaza un steigusies uz galvaspilsētu aplaimot tos tur ar savu ierašanos. Kņazs sēdēja viens pats mājās vienu dienu, otru, laikoja savas parūkas, smērējās pomādēm, krāsoja liekos matus, zīlēja uz kārtīm (varbūt arī ar pupām), tomēr ilgāk vairs nevarēja izturēt bez Stepanidas Matveļevnas. Lika iejūgt zirgus un devās projām uz Gaišezera klosteri. Kāds no mājiniekiem, pārāk iebaidīts no Stepanidas Matvejevnas, iedrošinājies celt ierunas pret šādu aizbraukšanu, tomēr kņazs palicis pie sava. No muižas izbraucis vakar pēc pusdienas, pārgulējis Igiševas stacijā un ar mazu gaismiņu no turienes izbraucis; un taisni pašā ceļa pagriezienā uz klosteri ar visu karieti gandrīz iegāzies gravā. Es viņu tur izglābu un pierunāju iegriezties pie mūsu kopējā drauga — ļoti godātās Marijas Aleksandrovnas; viņš par jums stāstīja, ka jūs esot visburvīgākā no visām dāmām, kādas viņam savā mūžā izdevies sastapt, — un tā nu mēs abi esam tagad te, bet kņazs augšā patlaban, kambarsulainim piepalīdzot, nododas savai tualetei; savu kambarsulaini viņš paķēra līdzi un nekādā ziņā viņu nekad neatlaidīs no sevis, jo labāk būs ar mieru nomirt nekā, cienīgi nesagatavojies — jeb, pareizāk sakot, bez pielabojumiem, — rādīties dāmām… Tas arī ir viss mans stāsts. Eine allerliebste Geschichte!]

—     Kāds viņš ir humorists, Zina! — iesaucās Marija Aleksandrovna, visu noklausījusies. — Cik jauki viņš prot stāstīt! Tikai vienu jautājumu, Pol, — kādā radniecībā jūs īsti esat ar kņazu? Jūs viņu saucat par krusttēvu.

—           To es patiesi nezinu, Marija Aleksandrovna, kā un k<»dā radniecībā ar viņu esmu. Ir tāds izteiciens: no baltcis ķēves trešā augumā, — bet man par mūsu radniecības sakariem patiesi nav nekādas jēgas. Taču es te nepavisam neesmu vainojams, vainīga ir mūsu krustmāte Aglaja Miki i lovna. Lai gan arī krustmātei Aglajai Mihailovnai nav Min nekā, ko darīt, kā vienīgi uz pirkstiem skaitīt visus i.idurakstus; viņa pati mani pērnajā gadā izdzina, lai es l> raucot uz Duhanovu… Ek, būtu labāk braukusi pati! Ļoti vienkārši: es viņu saucu par krusttēvu, un viņš uz to atsaucas. Tā arī ir visa mūsu radniecība, vismaz šim brīžam …

—    Man jums tomēr jāatkārto, ka vienīgi dievs jums varēja iedvest domu vest viņu taisni šurp pie manis! Es drebu bailēs, kad iedomājos, kas ar viņu, nabadziņu, būtu varējis notikt, ja viņš būtu nokļuvis citās rokās, nevis pie manis! Viņu te būtu paķēruši, sadalījuši pa kauliņiem un apēduši! Būtu metušies viņam virsū kā zeltraktuvei, kā zelta kaudzei un būtu varbūt pat apzaguši! Jūs, Pavel Aleksandrovič, nemaz nevarat iedomāties, kādi te ir mantas kārīgi, zemi un divkosīgi cilvēki! …

—     Ak mans dievs, pie kā cita tad lai viņu būtu veduši, ja ne pie jums! Kāda jūs gan esat, Marija Aleksandrovna! — starpā iesaucās atraitne Nastas ja Petrovna, lejot tēju. — Viņu taču nevarēja vest pie tās pašas Annas Nikolajevnas — kā jūs gan domājat?

—    Bet ko viņš tik ilgi nenāk? Tas pat ir drusku savādi, — ieteicās Marija Aleksandrovna, nepacietībā pieceldamas no vietas.

—     Vai krusttēvs, vai? Man liekas, ka viņš tur vēl ņemsies ar ģērbšanos savas stundas piecas. Bez tam viņam nepavisam vairs nav atmiņas, tā ka viņš var arī būt aizmirsis, ka atbraucis pie jums ciemā. Viņš taču ir vislielākais savādnieks, Marija Aleksandrovna!

—    Ak, diezgan, ko jūs runājat!

—    Es neko tādu nerunāju, Marija Aleksandrovna, bet tā ir pilnīga taisnība! Viņš taču ir pa pusei saliktenis, bet ne pilnīgs cilvēks. Jūs viņu esat redzējusi priekš sešiem gadiem, bet es viņu redzēju tikai priekš vienas stundas. Viņš taču ir jau pa pusei mironis! Tur jau tikai palikušas atmiņas no cilvēka, viņu vienkārši ir aizmirsuši apbedīt! Viņam taču ir ieliktas stikla acis, pieliktas korķa kājas, viss viņš sastāv no atsperēm un arī runā ar atsperēm!

— Ak dievs, kāds jūs tomēr esat vējagrābslis, kad jūs tā labi noklausās! — iesaucās Marija Aleksandrovna un izlikās ļoti nopietna. — Un kā jums, jaunam cilvēkam un pie tam vēl radiniekam, nav kauna tā runāt par šo ļoti godājamo vecīti! Nerunājot jau par viņa nesalīdzināmo labsirdību, — un viņas balsī bija dzirdama aizkustinoša pieskaņa, — neaizmirstiet, ka tas ir mūsu aristokrātijas atlikums, tā sakot, priekšstāvis. Mans draugs, mon ami! Es saprotu, ka jūs esat kļuvis tāds vējagrābslis, jo esat piezīdies ar jaunām idejām, par kurām vienmēr runājat. Bet mans dievs! Arī es pati piekrītu jūsu jaunajām idejām! Es saprotu, ka jūsu virziens pamatojas uz krietnumu un godīgumu. Es jūtu, ka visās šinīs jūsu jaunajās idejās ir pat kas augsts un cildens, bet tanī pašā laikā es redzu arī tiešo, tā saucamo praktisko lietas pusi. Es esmu dzīvojusi pasaulē, esmu redzējusi vairāk par jums, un, beidzot, es esmu māte, bet jūs vēl esat pavisam jauns. Viņš ir vecītis un tādēļ jūsu acīs smieklīgs! Vēl vairāk: pagājušo reizi jūs pat teicāt, ka esat nodomājis atlaist savus zemniekus brīvībā, ka kaut kas taču esot jādara gadu simteņa labā, un visu to jūs gribat darīt tāpēc, ka esat daudz salasījies kaut kādu tur Šekspīru! Ticiet man, Pavel Aleksandrovič, jūsu Šekspīrs jau sen ir nodzīvojis savu laiku, un, ja viņš tagad atmostos, tad ar visu savu gudrību viņš nesaprastu ne rindiņas no mūsu tagadējās dzīves! Ja ir kaut kas bruņniecisks vai cēls mūsu tagadējā sabiedrībā, tad vienīgi augstākajās šķirās Kņazs arī maisā tērpies būs kņazs, kņazs arī visnabadzīgākajā būdiņā jutīsies kā pilī. Lūk, Natālijas Dmitrijevnas vīrs uzcēla sev gandrīz vai pili, tomēr viņš ir un paliek tikai Natālijas Dmitrijevnas vīrs un nekas vairāk! Un tā pati Natālija Dmitrijevna, kaut viņa sev uzvilktu vai piecdesmit krinolīnus — viņa tomēr paliktu tā pati agrākā Natālija Dmitrijevna un ne ar ko neizceltos. Arī jūs pa daļai piederat pie šīs augstākās kārtas, tādēļ ka esat cēlies no viņiem. Es arī neskaitos dižciltībai sveša — bet to sauc par nelāga bērnu, kas traipa savu ligzdu! Tomēr ar laiku arī jūs nonāksiet pie tādiem pašiem uzskatiem kā es, mon cher Paul un aizmirsīsiet savu Šekspīru. To es jums pareģoju. Es pat esmu pārliecināta, ka jūs arī tagad neesat atklāts, bet runājat tā tikai tāpēc, ka tā ir modes

lieta. Tomēr … esmu sākusi par daudz pļāpāt. Palieciet tepat, mori cher Paul, es pati uziešu augšā un uzzināšu par kņazu. Var būt, ka viņam kas vajadzīgs, bet mani ļautiņi.. .

Un Marija Aleksandrovna steidzīgi izgāja no istabas, atcerējusies savu ļaužu neizveicību.

—    Marija Aleksandrovna, liekas, ļoti priecājas, ka kņazs nenonāca modes ģeķes Annas Nikolajevnas rokās. Arī viņa apgalvoja, ka esot kņaza radiniece. Tagad nu gan varbūt plēš matus no dusmām, — ieteicās Nastasja Petrovna. Redzot, ka neviens viņai neatbild, un paskatoties uz Zinu un Paveļu Aleksandroviču, Zjablova kundze tūliņ apķērās un izsteidzās no istabas, it kā viņai kaut ko būtu ievajadzējies. Tomēr viņa tūliņ sevi par to atalgoja un palika turpat pie durvīm klausīties.

Pavels Aleksandrovičs bez kavēšanās griezās pie Zinas. Viņš bija ļoti uztraukts, viņa balss drebēja.

—    Zinaida Afanasjevna, vai jūs uz mani nedusmojaties? — viņš ieteicās nedrošā un lūdzošā balsī.

—     Uz jums? Par ko? — ieprasījās Zina, viegli piesarkdama un paceldama uz viņu savas brīnišķīgās acis.

—    Par manu pārāk drīzo atbraukšanu, Zinaida Afanasjevna! Es neizcietu, es nevarēju vairs gaidīt noteiktās divas nedēļas… Es jūs pat sapņos redzēju. Es atsteidzos, lai uzzinātu par savu likteni… Bet jūs raucat pieri, jūs dusmojaties! Vai arī tagad es nedabūšu neko noteiktu zināt?

Zina patiesi kļuva drūma.

—     Es jau gaidīju, ka jūs sāksiet par to runāt, — viņa atbildēja, nolaizdama acis; viņas balss bija barga un stingra, un tajā bija dzirdamas pat dusmas. — Un, tā kā šī gaidīšana man bija ļoti grūta, tad, jo ātrāk viss noskaidrosies, jo labāk. Jūs atkal prasāt, tas ir, lūdzat atbildi. Labi, es jums atkal atkārtoju, jo mana atbilde ir tāda pati kā agrāk: pagaidiet! Es jums atkārtoju: neesmu vēl izšķīrusies un nevaru dot jums solījumu kļūt par jūsu sievu. Ar varu to nevar prasīt, Pavel Aleksandrovič. Tomēr, lai jūs apmierinātu, es vēl piebilstu, ka šimbrīžam jums galīgi neatsaku. Ievērojiet vēl to: ja es dodu kādas cerības uz labu iznākumu, tad daru to vienīgi tādēļ, ka esmu saudzīga pret jūsu nepacietību un nemieru. Atkārtoju, ka gribu palikt pavisam brīva savā izvēlē, un, ja es arī beidzot teikšu, ka neesmu ar mieru, tad jūs nedrīkstat man pārmest, ka esmu jums devusi cerības. Tātad to ziniet.

—    Ko tad tas nozīmē! — iesaucās Mozgļakovs žēlā balsī. — Vai tas nozīmētu cerību? Vai tomēr no jūsu vārdiem es varētu izlobīt kādu cerību, Zinaīda Afanasjevna?

—     Atminieties visu, ko es jums teicu, un lobiet no tā visu, kas jums patīk. Tā ir jūsu darīšana! Vairāk man nekā nav ko piebilst. Es jums vēl neatsaku, bet mans padoms ir: gaidiet! Atkārtoju tikai, ka man ir pilnas tiesības atteikt, ja man tā iepatiktos. Piezīmēšu vēl, Pavel Aleksandrovič: ja jūs esat ieradies pirms noteiktā laika saņemt atbildi, lai varbūt rīkotos pa aplinkus ceļiem, cerēdami uz citu protekciju, piemēram, uz māmiņas iespaidu, tad jūs esat ļoti maldījies. Tad es jums galīgi atteikšu, tas jums jāzina! Bet tagad diezgan, un, lūdzami, līdz noteiktajam laikam man par to vairs neminiet ne vārda!

Viss tika izteikts sausi, stingri un bez mazākās samešanās, it kā jau iepriekš sagatavots. Pola kungs juta, ka palicis ar garu degunu. Šinī acumirklī atgriezās Marija Alcksandrovna. Viņai tūliņ nopakaļus ienāca arī Zjablova kundze.

—    Man liekas, ka viņš tūliņ nonāks, Zina; Nastas ja Petrovna, tūliņ uzvāriet no jauna tēju!

Marija Aleksandrovna bija pat drusciņ uztraukta.

—    Anna Nikolajevna jau atsūtījusi ievākt ziņas. Viņas Aņuta nupat bija atskrējusi uz virtuvi un smalki izprašņāja. Tagad nu gan viņas kundzei būs ko dusmoties! — pastāstīja Nastasja Petrovna, steigdamās pie patvāra.

—     Kāda man tur daļa! — Marija Aleksandrovna pār plecu atteica Zjablova kundzei. — It kā es interesētos, ko domā jūsu Anna Nikolajevna! Ticiet man, es nesūtīšu nevienu uz viņas virtuvi ievākt ziņas. Tikai brīnos, patiesi brīnos, kādēļ jūs mani turat par nabagās Annas Nikolajevnas ienaidnieci — un ne vien jūs, bet visa pilsēta? Es atsaukšos uz jums, Pavel Aleksandrovič! Jūs pazīstat mūs abas, — kādēļ lai es viņu ienīstu? Vai pirmās vietas dēļ? Bet es esmu pavisam vienaldzīga pret pirmo vietu. Lai jau viņai tiek, lai viņa ieņem pirmo vietu! Es pirmā ieradīšos pie viņas un novēlēšu viņai laimes uz pirmo vietu. Un beigu beigās tas taču ir netaisni. Es viņu aizstāvēšu, mans pienākums viņu aizstāvēt. Viņai ceļ neslavu. Kādēļ jūs visi darāt viņai pāri? Vai tādēļ, ka viņa ir jauna un mīl greznoties? Pēc manām domām, lai jau labāk greznojas nekā nodarbojas ar ko citu, kā, piemēram, Natalija

Dmitrijevna, kura mīl tādas lietas, par ko neērti pat runāt. Vai varbūt tādēļ, ka Anna Nikolajevna braukā viesos un nevar nosēdēt mājās? Tomēr, ak mans dievs! Viņai taču nav nekādas izglītības, un tādēļ viņai grūti, piemēram, atvērt kādu grāmatu vai nodarboties nopietni ar kaut ko citu tikai pāris minūšu no vietas. Viņa koķetē un blisina caur logu acis uz visiem, kas tikai iet garām pa ielu. Bet vai viņa tur vainīga, ka daži viņai apgalvo, ka viņa esot skaista, kaut gan bez baltās sejas krāsas viņai vairāk nekā nav! Par viņu smejas, kad viņa dejo; es tam pilnīgi piekrītu. Bet tad nevajag apgalvot, ka viņa labi prot dejot polku! Viņai esot neiespējamas galvas rotas un cepures, bet vai viņa ir vainīga, ka dievs viņai nav piešķīris ne vismazāko gaumes izjūtu, turpretim apbalvojis ar tādu lētticību! Pamēģiniet viņai iestāstīt, ka matos ir jāiesprauž konfekšu papīrītis, un viņa to labprāt izdarīs. Viņa ir briesmīga pļāpa, bet tāda jau ir šejienes paraža — kurš gan te netenko? Pie viņas braukā Sušilovs ar savu kuplo vaigubārdu gan rītos, gan vakaros un pavada pie viņas gandrīz visas naktis. Ak mans dievs! Vai tas kāds brīnums: vīrs taču sit kārtis katru nakti līdz pulksten pieciem no rīta! Pie tam mums te visapkārt ir tik daudz ļaunu piemēru! Un beigu beigās varbūt tās ir tikai ļaunas baumas. Vārdu sakot: es viņu aizstāvēšu vienmēr un visur. .. Bet ak mans dievs! Arī kņazs jau ir klāt! Tas ir viņš, viņš! Es pazīstu viņa soļus. Es pazīstu viņa soļus, kaut tur būtu vai vesels tūkstotis citu! Beidzot es jūs redzu, man princc!1 — iesaucās Marija Aleksandrovna un metās pretim ienākušajam kņazam.

IV nodaļa

No pirmā paviršā skata jūs kņazu nemaz neturēsiet par vecu, tikai uzskatot tuvāk un uzmanīgāk, jūs redzēsiet, ka tas ir mironis uz atsperēm. Te pielietoti visi mākslas līdzekļi, lai šo mūmiju pārvērstu par jaunekli. Brīnišķīga parūka, vaigubārda, ūsas un smakra bārdiņa vislepnākā melnā krāsā aizsedz pusi sejas. Ģīmis nopūderēts un noziests sārts ļoti izveicīgi un dabiski, visā sejā nav redzama neviena krunciņa. Pavisam neizprotami, kur tās

1 kņaz! (Fr.) 10•

varēja palikt. Tērpies viņš pēc jaunākās modes, it kā patlaban tikai būtu izkāpis no veikala skatloga. Viņš uzģērbis rīta vizītēm piedienīgu frakas veidīgu žaketi, bet, kā to īsti sauc, pats nudien nezinu, tikai tā pilnīgi atbilst pēdējai modei. Cimdi, kaklasaite, veste, veļa un viss cits ir pavisam jauns un tīrs un izmeklēts ar lielu daiļuma izpratni. Kņazs drusciņ klibo, tomēr klibo tik veikli, it kā tas būtu nepieciešams modes dēļ. Acī viņam iesprausts monoklis — taisni tanī pašā acī, kas viņam no stikla. Kņazs pilnīgi piesūcies smaržīgiem ūdeņiem. Runājot viņš savādi stiepj dažus vārdus: var būt, ka tas ir aiz vecuma nespēka, var būt tādēļ, ka viņam mutē ir vienīgi liekie zobi, bet var arī būt, ka viņš to dara, lai piešķirtu savai runai lielāku svaru. Dažas zilbes viņš izrunā ļoti saldi un it īpaši uzsver burtu e. Jā viņš izsaka apmēram kā je-e, tikai vēl drusciņ saldāk. Visās viņa manierēs jūtama nevērība, ko viņš iemantojis garajā modes ģeķa mūžā. Vispār, ja viņā vēl kas ir saglabājies no agrākās dzīves, tad tas saglabājies neapzinīgi — kā neskaidras atmiņas par agrāk bijušajiem, bet pagājušajiem laikiem, ko diemžēl vairs neatgriezīs atpakaļ nekāda kosmētika, nekādas korsetes, ne smaržūdeņu fabrikanti, ne frizieri. Tādēļ labak būs, ja jau iepriekš atzīsimies, ka vecītis, ja arī vēl nav galīgi zaudējis prātu, tad jau sen ir pilnīgi zaudējis atmiņu un katru acumirkli sajūk, atkārtojas un reizēm pat sarunā galīgi nesaprotamas lietas. Ir pat vajadzīga īpaša prasme, lai ar viņu varētu sarunāties. Tomēr Marija Aleksandrovna palaižas uz sevi un, ieraugot kņazu, ļoti sajūsminājās.

—     Bet jūs nepavisam, itin nepavisam neesat pārmainījies! — viņa iesaucas, saķerdama viesi aiz abām rokām un nosēdinādama viņu atpūtas krēslā. — Sēdieties, sēdieties, kņaz! Sešus gadus, veselus sešus gadus neesam redzējušies, un nevienas vēstules, pat nevienas rindiņas jūs man neesat uzrakstījis pa šo ilgo laiku! Vai, vai, kā jūs esat pret mani nogrēkojies, kņaz! Kā es uz jums dusmojos, mon cher prince!… Bet tagad tēju, tēju! Ak mans dievs! Nastas ja Petrovna, tēju!

—     Pateicos, ten-ci-nu, esmu vai-nīgs! — šļupst kņazs (mēs aizmirsām pasacīt, ka kņazs drusku šļupst, bet arī to dara it kā modes labā). — Es-mu vai-nīgs! Un vai varat iedomāties, vēl pērnajā gadā es vi-sā-dā ziņā gribēju pie jums atbraukt, — viņš piebilst, caur lorneti aplūkodams istabu. — Bet mani nobaidīja, jo teica, ka pie jums te bijusi ho-le-ra …

—    Nē, kņaz, pie mums nebija holeras, — paskaidro Marija Aleksandrovna.

—    Te bija lopu mēris, krusttēv, — iebilst Mozgļakovs, gribēdams, lai arī viņu ievēro. Marija Aleksandrovna pārlaiž viņam stingru skatu.

—     Nu jā, lopu mēris vai kaut kas tamlīdzīgs… Un es neiedrošinājos braukt. Kā klājas jūsu laulātajam draugam, mīļā Anna Nikolajevna? Vai viņš vēl joprojām ir prokurors?

—    Nē, kņaz, — atbild Marija Aleksandrovna drusciņ apmulsusi, — mans vīrs nav prokurors…

—     Gribu derēt, ka krusttēvs jūs samaina ar Annu Nikolajevnu Antipovu, — iesaucas atjautīgais Mozgļakovs, bet tūliņ apķeras, ka nav labi, jo redz, ka arī bez viņa paskaidrojumiem Marija Aleksandrovna ir pavisam apmulsusi.

—    Nu jā, jā, par Annu Nikolajevnu un … un… (Es arvien aizmirstu!) Nu jā, Antipovnu, taisni Antipovnu, — arī kņazs apstiprina.

—    Nē-ē, kņaz, jūs ļoti maldāties, — ieteicas Marija Aleksandrovna ar rūgtu smaidu. — Es nepavisam neesmu Anna Nikolajevna un, jāatzīstas, arī nekad negaidīju, ka jūs mani vairs nepazīsiet! Man tomēr par jums jābrīnās, kņazi Es taču esmu jūsu bijušais draugs, Marija Aleksandrovna Moskaļova. Vai jūs, kņaz, atceraties Mariju Aleksandrovnu?…

—          Esmu Marija Aleksandrovna, kņaz, Marija Aleksandrovna! Vai, kā jūs esat pret mani nogrēkojies! Kā var aizmirst savu labāko, uzticamāko draugu?

—    Nu jā, la-bā-ko draugu… pardon, pardonl1 — šļupst kņazs, nolūkojoties Zinā.

—    Tā ir mana meita Zina. Jūs vēl ar viņu neesat pazīstami, kņaz. Viņas te nemaz nebija, kad jūs priekš sešiem gadiem te bijāt.

—    Tēja, kņaz, — ierunājas Marija Aleksandrovna, vērsdama kņaza uzmanību uz zēnu kazaku uzvalkā, kurš stāv viņa priekšā ar paplāti rokās. Kņazs paņem tējas tasi un sāk aplūkot zēnu ar apaļiem un sārtiem vaigiem.

—    A-a-a, vai tas ir jūsu puisēniņš? — kņazs prasa. — Kāds ska-ists puisītis! … U-n-n laikam arī labi uzvedas? …

—    Bet, kņaz, — steidzīgi viņu pārtrauc Marija Aleksandrovna, — es dzirdēju par briesmīgo nelaimes gadījumu! Man jāatzīstas, ka biju gandrīz ārprātā no bailēm .. . Vai jūs tomēr nesadauzījāties? Esiet uzmanīgi! Ar tādām lietam nevar jokoties …

—     Izgāza! Izgāza! Kučieris izgāza! — sauc kņazs neparastā sajūsmā. — Man jau likās, ka pienākusi pastarā diena jeb kaut kas tamlīdzīgs, un, jāsaka atklāti, tā nobijos, ka dievs lai mani pasargā! Debesis man uzreiz izlikās pavisam maziņas un sīciņas. Nebiju tādu triecienu gaidījis, nebiju gaidījis. Nepavisam to nebiju gaidījis! Un pie visa vainīgs vienīgi mans kučieris Teofils. Es uz tevi pilnīgi palaižos, mans draugs: rīkojies un pārbaudi visu jo sīki! Esmu pār-lie-ci-nāts, ka viņš gribējis izdarīt atentātu un mani nobeigt.

—    Labi, labi, krusttēv, — atbild Pavels Aleksandrovičs, — es visu izmeklēšu smalki jo smalki! Tikai paklausieties, krusttēv! Jūs viņam piedodiet šīs laimīgās dienas dēļ, ko! Kā jūs domājat?

—    Neparko es viņam nepiedošu! Esmu pārliecināts, ka viņam bijis nodoms mani nogalināt! Viņam un Laurentijam, kuru es atstāju mājās. Vai jūs varat iedomāties: sagrābstījis kaut kādas jaunas idejas! Visu tikai noliedz vien … Ar vārdu sakot: komunists — vārda pilnā nozīmē! Es taisni baidos ar viņu satikties.

—     Ak, cik daudz patiesības jūsu vārdos, kņaz! — iesaucas Marija Aleksandrovna. — Jūs neticēsiet, cik daudz man pašai jācieš no šiem ļautiņiem! Iedomājieties tikai: es divus savus ļaudis pārmainīju, bet, atzīšos, viņi ir tik lieli muļķi, ka es ar viņiem tagad nomokos no rīta līdz vakaram. Jūs, kņaz, neticēsiet, kādi viņi ir muļķi!

—     Nu jā, nu jā! Bet man jāatzīstas, ka man pat patīk, ja sulainis ir pa daļai muļķis, — ieteicas kņazs, kurš, tāpat kā visi vecīši, ir ļoti priecīgs, kad citi uzklausa viņa pļāpāšanu ar verdzisku padevību. — Sulainim taisni piestāv un tas pat paceļ viņa vērtību, ja viņš ir vaļsirdīgs un muļķis. Saprotams gan, tikai dažos gadījumos. Viņam ar to rodas it kā cienīgāks izskats, sejā parādās vairāk svinīguma; vārdu sakot, izliekas pat, ka viņš būtu labi audzināts, un es vispirmā kārtā prasu, lai cilvēks būtu labi audzināts. Lūk, man ir tāds Terentijs. Tu, mans draugs, taču atceries Terentiju? Tikko es pirmo reizi viņu ieraudzīju, mans spriedums bija tūliņ gatavs: tev jābūt šveicaram! Nu, ga-līgs muļķis! Skatās kā auns uz ūdeni. Bet cik cienīgs izskats, kāda svinīga uzstāšanās! Gāmurs viņam tāds gaiši sārts. Nu, pie baltas apkaklītes un pilnā parādes tērpā tas taču atstāj lielisku iespaidu. Es viņu iemīlēju no visas sirds. Reizēm skatos uz viņu un nevaru vien beigt priecāties: viņš tik dziļdomīgi nolūkojas, it kā nupat sacerētu disertāciju! Vārdu sakot, viņš ir īsts vācu filozofs Kants vai arī varbūt vēl pareizāk — trekni nobarots tītars. Taisni tāds, kādam jābūt īstam kalpojošam cilvēkam …

Marija Aleksandrovna smejas ar vislielāko aizrautību un sirsnību un laiku pa laikam pat aplaudē. Pavels Aleksandrovičs viņai piebalso no visas sirds. Smejas arī Nastasja Petrovna. Pat Zinas sejiņā parādās smaids.

—     Cik daudz jūsos humora, cik jūs esat jautrs un asprātīgs, kņaz! — iesaucas Marija Aleksandrovna. — Kādas jums lieliskas spējas pamanīt vissmalkākos, visjocīgākos rakstura vaibstus! … Un tomēr — nozust sabiedrībai un ieslēgties kā vientulim uz veseliem pieciem gadiem! Ar tādu talantu! Jūs taču varētu rakstīt, kņaz! Jums iznāktu tas pats, kas Fonvīzinam, Gribojedovam, Gogolim …

—    Nu jā, mjā, — ieteicas ļoti apmierinātais kņazs, — es varu rakstīt tāpat… un, vai zināt, es agrāk biju neparasti asprātīgs. Es pat uzrakstīju vodeviļu izrādīšanai. Tanī bija dažas brī-niš-ķī-gas kuplejas! Taču tā nekad nav izrādīta …

—    Ak, cik interesanti būtu to izlasīt! Un, paklau, Zina, it īpaši tagad tas būtu ļoti svarīgi! Pie mums patlaban gatavojas rīkot teātri, kņaz, ar patriotiskiem ziedojumiem, par labu ievainotajiem… Te nu jūsu vodeviļa būtu īsti vietā!

—     Protams! Es pat esmu ar mieru uzrakstīt vēl otrreiz … starp citu, saturu jau esmu pilnīgi aizmirsis. Tomēr atceros, ka tur bija divas trīs tādas vārdu spēles, ka … (un kņazs noskūpstīja savus pirkstu galus). Vispār, kad es vēl biju ārzemēs, es tur sacēlu īstu fu-ro-re. Atceros arī lordu Baironu. Mēs bijām ar viņu ļoti draudzīgi. Viņš debešķīgi dejoja krakovjaku Vīnes kongresā.

—    Lords Bairons, krusttētiņ? Apžēlojieties, krusttētiņ, ko jūs runājat?

—     Nu saprotams, lords Bairons … Bet var jau arī būt, ka tas nebija lords Bairons, bet kāds cits. Jā, patiesi, tas nebija lords Bairons, bet gan kāds polis. Tagad es to atceros ļoti skaidri. Un ļoti ori-ģi-nāls bija šis polis: viņš tur uzdevās par grāfu, bet vēlāk izrādījās, ka viņš ir pavārs. Tomēr krakovjaku gan viņš dejoja debeš-ķī-gi, bet beigu beigās salauza sev kāju. Es toreiz šim gadījumam par godu sacerēju dzejoli:

Varens mūsu polis,

Tam krakovjakā viegls solis …

Tomēr tālāk … tālāk es būšu aizmirsis …

… Bet, tikko pārlauza kāju,

Tas beidza diet un aizsteidzās uz māju.

—     Droši vien tā būs bijis tālāk, krusttētiņ! — iesaucas Mozgļakovs, vairāk un vairāk sajūsminādamies.

—     Laikam gan, mans draugs, — atbild krusttēvs, — vai arī kaut kas tamlīdzīgs. Bet var jau arī būt, ka drusku citādi; man dzejolītis gan bija izdevies ļoti teicams… Vispār es tagad esmu aizmirsis dažus notikumus. Tas man no darba.

—    Bet sakiet, kņaz, — ar ko jūs tur visu laiku nodarbojāties savā vientulībā? — interesējas Marija Aleksandrovna. — Es tik bieži esmu par jums domājusi, mori chei prince, ka tagad degu nepacietībā visu sīkāk uzzināt …

—    Ar ko nodarbojos? Nu, vai zināt, man vispār ļoti daudz dažā-du darīšanu. Reizēm atpūšos, bet reizēm, zināt, staigāju un filozofēju par visvisādākām lietām…

—    Jums, krusttētiņ, laikam ir ļoti stipras iedomu spējas?

—    Ļoti stipras gan, mans mīļais. Es pat izdomāju tādas lietas, ka pēc tam pats par sevi brīnos. Kad es biju Kadujevā … A propos,[13] laikam tu toreiz biji kadujevā par vicegubernatoru?

—    Vai es, krusttētiņ? Apžēlojieties, ko jūs nu atkal? — iesaucas Pavels Aleksandrovičs.

—    Iedomājies tikai, mans draugs! Un es tevi visu laiku turu par Kadujevas vicegubernatoru un brīnos, ka tev tagad pavisam cits ģīmis! … Zini, viņam bija tāds cienīgs, gudrs izskats. Viņš bija ne-pa-ra-sti gudrs cilvēks un arī sacerēja dziesmiņas dažādiem gadījumiem. Tā, lūkojoties no sāniem, viņš bija gandrīz līdzīgs kārava kungam …

—    Nē, kņaz, — viņu pārtrauc Marija Aleksandrovna, — tāda dzīve jūs sabeigs! Ieslēgt sevi uz pieciem gadiem vientulībā, nevienu neredzēt, neko nedzirdēt! Tā jus aiziesiet bojā, kņaz! Prasiet, kam vien gribat no saviem uzticamākajiem draugiem, un katrs jums teiks, ka tā jūs aiziesiet bojā!

—    Vai patiesi? — iesaucas kņazs.

—    Galvoju, es jums to saku kā draugs, kā jūsu māsa! Es to jums saku tādēļ, ka jūs man esat ļoti dārgs, tādēļ, ka pagātnes piemiņa man ir svēta! Kāda interese man būtu jums glaimot? Nē, jums galīgi jāpārmaina jūsu dzīves veids, jo citādi jūs saslimsiet, novārgsiet, nomirsiet…

—     Ak mans dievs! Vai es patiesi tik drīz nomiršu? — kņazs izbijies iesaucas. — Un, varat iedomāties, jūs esat uzminējusi: mani briesmīgi moka hemoroīdi, it īpaši pēdējā laikā… Un, kad man uznāk sāpes, tad vispirms ap-brī-no-jami simptomi (es jums to visu pastāstīšu tuvāk) . . . Vispirms …

—    Krusttētiņ, to jūs izstāstīsiet citā reizē, — Pavels Aleksandrovičs viņu pārtrauc, — bet vai tagad mums nav laiks braukt?

—    Nu, jā! Pastāstīšu citā reizē. To jau varbūt arī nav tik interesanti klausīties, kad tā labi apdomā … Tomēr tā ir ļoti interesanta slimība. Ir jau arī dažādas epizodes . .. Atgādini man, mans draugs, es tev vēlāk vakarā pastāstīšu kādu gadījumu sīki jo sīki…

—    Bet paklausieties, kņaz, jums vajadzētu mēģināt ārzemēs ārstēties, — Marija Aleksandrovna vēlreiz pārtrauc

—    Ārzemēs! Nu jā, nu jā! Es visādā ziņā braukšu uz ārzemēm. Atceros, kad es divdesmitajos gados biju ārzemēs, tur bija brī-ni-šķī-gi jautri. Es toreiz gandrīz, gandrīz apprecēju kādu vikontesi, francūzieti. Es toreiz viņā biju stipri iemīlējies un gribēju veltīt viņai visu savu dzīvi. Tomēr viņu neapprecēju vis es, bet kāds cits. Cik savāds gadījums: es biju no viņas aizgājis tikai uz divi stundām, un šis otrs, kāds vācu barons, bija šinī laikā guvis uzvaru; viņš pēc tam labi ilgi nosēdēja trako namā.

—    Bet, cher prince, es jums par ārzemēm ieteicos tādēļ, ka jums tomēr nopietni jāpadomā par savu veselību. Ārzemēs ir visādi slaveni mediķi… un bez tam, ko nozīmē kaut vai vienīgi apstākļu pārmaiņa jūsu dzīvē. Jums visādā ziņā kaut uz laiku ir jāatstāj jūsu Duhanova.

—    Vi-sā-dā ziņā! Es jau sen to esmu nospriedis, un, vai zināt, es domāju ārstēties ar hidropātiju.

—    Ar hidropātiju?

—     Jā, ar hidropātiju. Es jau reiz ārstējos ar hi-dro-pāti-ju. Es toreiz uzturējos kādā dziedniecības iestādē. Tur bija arī kāda Maskavas kundze, viņas uzvārdu esmu aizmirsis, bet viņa bija ļoti poētiska sieviete, gadu septiņdesmit veca. Pie viņas dzīvoja arī viņas meita, atraitne, ap piecdesmit gadu veca, ar baltu aci. Arī šī dāma gandrīz pantos vien runāja. Ar viņu vēl notika nelaimes gadījums. Viņu apkalpoja meitene, dzimtcilvēks; reiz pēkšņās dusmās viņa bija to nositusi un tika nodota tiesai… Šīs abas dāmas bija nodomājušas ārstēties ar hidropātiju. Man jāatzīstas, ka es toreiz jutos pavisam vesels. Tomēr abas dāmas sāka mani pierunāt, lai arī es ārstējoties. Lai nebūtu pret viņām nedelikāts, es sāku dzert ūdeņus, jo domāju, ka varbūt kļūšu vēl veselāks, nekā jau biju. Dzēru — dzēru, dzēru — dzēru, izdzēru vai veselu ūdenskritumu, un patiesi — šī hidropātija ir derīga lieta un man arī atnesa daudz labuma, un, ja es beigu beigās nebūtu saslimis, tad šāda ārstēšana mani būtu padarījusi pavisam veselu …

—    Šāds jūsu stāsta noslēgums ir ļoti pareizs, krusttētiņ! Sakiet, krusttētiņ, — vai jūs esat mācījies loģiku?

—    Ak dievs, kādus jautājumus jūs tikai neizdomājat! — stingri piezīmēja Marija Aleksandrovna, kura baidījās, ka kņazs nesāk dusmoties.

—    Mācījos, mans draugs, mācījos, tikai ļoti sen. Es mācījos arī filozofiju Vācijā, izņēmu visu kursu, bet visu turpat arī galīgi aizmirsu. Tomēr… man jāatzīstas jums, ka jūs ar visādām savām slimībām mani tā nobaidījāt, ka es … jūtos tīri vai nevesels. Tomēr es tūliņ atkal atgriezīšos …

—   Kurp jūs, kņaz? — izbrīnījusies iesaucās Marija Aleksandrovna.

—   Kā jums patīk? — iesaucas Pavels Aleksandrovičs un sāk skaļi smieties.

Marija Aleksandrovna zaudē pacietību.

—    Nesaprotu, galīgi nesaprotu, par ko jūs smejaties! — viņa dedzīgi iesāk. — Smieties par godājamu vecīti, par radinieku, piesieties katram viņa vārdam, izmantojot viņa labsirdību! Es sarku jūsu vieta, Pavel Aleksandrovič! Bet sakiet — kas jums viņā liekas tik smieklīgs? Es neko smieklīgu viņā nemanīju.

—    Viņš taču vairs nepazīst cilvēkus un aizmirst, ko pats sācis stāstīt.

—    Tās ir viņa briesmīgās dzīves sekas, tas viss cēlies tāpēc, ka viņš piecus gadus nodzīvojis vientulībā šīs velna sievietes uzraudzībā. Pret viņu jājūt līdzcietība, nevis jāzobojas. Viņš pat mani vairs nepazina; jūs pats bijāt tam liecinieks. Tas jau ir kliedzošs fakts! Viņš visādā ziņā ir jāglābj! Es viņam lieku priekšā braukt uz ārzemēm vienīgi tanī cerībā, ka viņš tad varbūt atstās šo … tirgus sievu.

—     Vai zināt ko? Viņš ir jāapprecina, Marija Aleksandrovna! — jautri iesaucas Pavels Aleksandrovičs.

—    Atkal jau! Jūs tomēr esat nelabojams cilvēks.

—     Nē, Marija Aleksandrovna, nē! Šoreiz es to saku pavisam nopietni. Kādēļ lai viņu neapprecinātu! Tā taču ir ideja! C'est une idйe comme une autre![15] sakiet lūdzu — vai apprecēšanās viņam varētu kaitēt? Taisni otrādi. Viņš tagad atrodas tādā stāvoklī, ka apprecēšanās ir viņa vienīgais glābiņš! Arī pēc likuma viņš vēl var precēties. Vispirms, viņš tad būtu izglābts no šīs neganteles (atvainojiet, ka es lietoju tādu izteicienu). Otrkārt, un tas ir galvenais, iedomājieties, ka viņš izvēlēsies meiteni vai — vēl labāk — atraitni, mīļu, labu, gudru, maigu un, galvenais, nabadzīgu, kura viņu kops kā meita tēvu un sapratīs, ka viņš to aplaimojis, paņemdams sev par sievu. Un kas gan viņam ir labāk — tuvs, sirsnīgs un krietns cilvēks, kas visu laiku būs viņa tuvumā, vai šī… tirgus bāba! Saprotams, viņai vajaga būt skaistai, jo krusttēvs vēl līdz šim laikam mīl skaistulītes. Vai jūs ievērojāt, kā viņš aplūkoja Zinaīdu Afanasjevnu?

—     Bet kur jūs tādu līgavu atradīsiet? — jautā Nastas ja Petrovna, uzmanīgi noklausījusies.

—     Tas nu gan ir jocīgs jautājums! Vai mums līgavu trūkst! Nu, kaut vai jūs pati, ja tā gribat! Atļaujiet jums jautāt: kādēļ jūs nevarētu būt kņaza līgava? Pirmkārt — jūs esat skaista, otrkārt — atraitne, treškārt — krietna, ceturtkārt — nabadzīga (jo jūs patiesībā taču neesat bagāta), piektkārt — jūs esat ļoti prātīga dāma, tātad mīlēsiet viņu, rūpēsieties par viņu un, galvenais, ar rungu iztrieksiet to neganto madāmu, vedīsiet viņu uz ārzemēm, ēdināsiet viņu ar mannā biezputriņu un konfektēm un visu to darīsiet līdz tam acumirklim, kad viņš atstās šo bēdu pasauli, kas notiks taisni pēc gada, bet varbūt jau pēc pāris mēnešiem. Tad jūs būsiet kņaziene, atraitne, bagātniece — un kā atlīdzību par jūsu uzņēmīgo garu jūs apprecēsiet kādu marķīzu vai ģenerālintendantu! C'est joli[16], vai ne?

—     Ak mans dievs, kā jūs runājat! Man liekas, ka es viņā varētu iemīlēties jau aiz pateicības vien, ja tikai viņš mani bildinātu, — iesaucas Zjablova kundze, un viņas gurdenās acis spoži iemirdzas. — Taču visas šīs runas ir tīrās muļķības!

—    Muļķības? Ja gribat, tās nebūs tikai muļķības! Palūdziet tikai mani labi sirsnīgi, un tad varat nogriezt man pirkstu, ja jūs jau šodien nebūsiet viņa līgava! Nav taču nekas vieglāks kā krusttēvu uz kaut ko pierunāt! Viņš taču visam piekrīt un vienmēr saka: «Nu jā, nu jā!» Jūs pati dzirdējāt. Mēs viņu tā apprecināsim, ka viņš pats par to nedabūs ne dzirdēt. Viņu var apprecināt arī viltus ceļā… Apžēlojieties, tas taču nāks viņam pašam par labu! … Es jums tomēr ieteiktu pienācīgi saposties, Nastas ja Petrovna!

Mozgļakova kunga sajūsma pat nonāk līdz azartam. Lai gan Zjablova kundze ir ļoti prātīga sieviete, tomēr arī viņa iesilst.

—    Es jau pati zinu, ka šodien izskatos pavisam pēc pelnrušķītes, — viņa atbild. — Esmu pavisam nolaidusies, sen vairs nenododos nekādiem sapņiem. Tādēļ arī esmu pārvērtusies par tādu Gribusjē madāmu … Ko, vai patiesi es tagad izskatos pēc virējas?

Visu šo laiku Marija Aleksandrovna sēdēja ar savādu izteiksmi sejā. Es nebūšu kļūdījies, ja teikšu, ka viņa ar l»idām kā izbailēm noklausījās šo ērmoto Pavēla Aleksandroviča priekšlikumu … Beidzot viņa attapās.

—    Būtu jau ļoti labi, ja vien tas viss nebūtu nieki un muļķības, un, galvenais, pavisam nevietā! — viņa asi pārtrauc Mozgļakovu.

—    Bet kādēļ, ļoti godājamā Marija Aleksandrovna, kādēļ jūs domājat, ka tie ir nieki un nevietā?

—    Daudzu iemeslu dēļ, bet, galvenais, tādēļ, ka jūs esat manā mājā, ka kņazs ir mans viesis un ka es nevienam neļaušu aizmirst cieņu pret manu māju. Es jūsu vārdus uzņemu tikai kā joku, Pavel Aleksandrovič. Paldies dievam, arī kņazs jau ir klāt!

—    Te es atkal esmu! — sauc kņazs, nākdams iekšā istabā. — Tīri brīnums, cher ami, cik man šodien visvisādu ideju! Tomēr reizēm, tu varbūt tam negribēsi ticēt, tā vien liekas, ka galvā nav nevienas idejas. Var nosēdēt visu dienu, un nekas nerodas.

—    Tas laikam, krusttētiņ, no jūsu šīs dienas kritiena. Tas satricināja jūsu nervus un tā …

—    Es arī pats tā domāju, mans draugs, un atzīstu, ka tas kritiens bija īsti noderīgs; tā ka tagad esmu nospriedis piedot savam Teofilam. Bet vai zini ko? Man liekas, ka viņam nemaz nebija nodoma mani nogalināt; kā tu domā? Bez tam viņš jau tāpat nesen bija sodīts, kad viņam nodzina bārdu.

—    Likāt viņam nodzīt bārdu, krusttētiņ? Bet viņam taču bārda kā slota!

—     Nu jā, bārda kā slota! Vispār, mans draugs, tavi secinājumi ir pilnīgi pareizi. Bet bārda ir mākslīga. Un vai varat iedomāties, kāds gadījums: piepeši man atsūta cenrādi. Tajā ir attēlotas visādas kučieru un kungu pilnbārdas, arī vaigubārdas, smakru bārdas, ūsas un tā tālāk un visas pirmā labuma un par ļoti mērenām cenām. Labi, es domāju, izrakstīšu vienu bārdu, lai vismaz redz, kādas viņas ir. Un tā es izrakstīju kučiera pilnbārdu; patiesi, bārda tāda, ka prieks skatīties! Bet nu izrādās, ka Teofilam ir sava bārda gandrīz divreiz platāka un kuplāka. Saprotams, ka nu radās jautājums: vai nu nodzīt paša bārdu, vai arī sūtīt atpakaļ ārzemju bārdu un valkāt īsto? Es domāju, domāju un beidzot nospriedu, ka tomēr labāk būs, ja valkās atsūtīto, mākslīgo.

—    Jūs to darījāt droši vien tādēļ, krusttētiņ, ka stādāt mākslu augstak par dabu?

—    Taisni tādēļ. Bet kādas mokas viņš izcieta, kad viņam sāka dzīt bārdu! It kā līdz ar bārdu sabruktu visa viņa karjera … Bet vai mums nav laiks braukt, mans mīļais?

—    Es esmu gatavs, krusttētiņ.

—     Taču, kņaz, es ceru, ka jūs apmeklēsiet vienīgi gubernatoru! — uztraukti saka Marija Aleksandrovna. — Jūs tagad esat mans, kņaz, un piederat manai ģimenei veselu dienu. Saprotams, ka es par mūsu sabiedrību negribu teikt neko sliktu. Jūs varbūt gribēsiet apmeklēt arī Annu Nikolajevnu, un man nav nekādu tiesību teikt, ka jūs tur vilsieties savās cerībās; pie tam esmu arī pilnīgi pārliecināta, ka laiks visu atklās. Tikai, lūdzu, neaizmirstiet vienu — ka esmu jūsu mājasmāte, māsa, māte, aukle uz visu šo dienu un trīcu un drebu, lai jums nenotiktu nekas ļauns, kņaz! Jūs nepazīstat, nē, jūs nepavisam nepazīstat šos ļaudis, vismaz tagad vēl ne! …

—    Paļaujieties uz mani, Marija Aleksandrovna! Viss būs tā, kā es jums apsolīju, — Mozgļakovs saka.

—     Ak jūs, gaisagrābeklis! Paļaujies tik uz jums! Es jūs gaidīšu pusdienās, kņaz! Mēs ēdam pusdienas diezgan agri. Kā es nožēloju, ka mans vīrs taisni tagad ir uz laukiem! Cik viņš būtu priecīgs par jūsu apmeklējumu! Viņš jus tā cienī, tik sirsnīgi jūs mīl!

—    Jūsu vīrs? Vai jums ir arī vīrs? — kņazs prasa.

—    Ak mans dievs! Cik jūs tomēr esat aizmāršīgs, kņaz! Jūs taču esat pilnīgi aizmirsis visu agrāko! Mans virs taču ir Afanasijs Matvejičs, vai jūs patiesi viņu vairs neatceraties? Tagad viņš ir uz laukiem, bet agrāk jūs viņu esat redzējis tūkstošiem reižu. Jūs taču atceraties, kņaz: Afanasijs Matvejičs …

—    Afanasijs Matvejičs! Uz laukiem, varat iedomāties, tas taču ir lieliski! Tātad jums ir arī vīrs? Cik savāds gadījums! Tas iznāk taisni tā kā vienā vodeviļā: tikko vīrs ārā, tūliņ sieva… atļaujiet, bet esmu atkal aizmirsis. Taču sieva arī, liekas, kaut kur aizbrauc — vai nu uz Tulu, vai Jaroslavļu, vārdu sakot, vodeviļā iznāk ļoti jocīgi.

—    Tikko vīrs ārā, tūliņ sieva para[17] krusttetiņ, — pasaka priekšā Mozgļakovs.

—    Tikai nenokavējiet pusdienas, kņaz! Neaizmirstiet jo drīzāk atgriezties! — sauc nopakaļus Marija Aleksandrovna.

V nodaļa

—    Nastasja Potrovna, jūs varētu virtuvē pieskatīt, — ieteicās Marija Aleksandrovna, izvadījusi kņazu. — Man ir tāda nojauta, ka necilvēks Ņikita visādā ziņā samaitās pusdienas. Esmu pārliecināta, ka viņš jau ir piedzēries …

Nastasja Petrovna paklausa. Aizejot viņa aizdomīgi noskatās uz Mariju Aleksandrovnu un jūt, ka tā ir neparasti uzbudināta. Tomēr viņa neiet vis pieskatīt, ko dara virtuvē necilvēks Ņikita, bet dodas zālē, no turienes pa koridoru savā istabā, bet no turienes atkal tumšā, mazā istabiņā, tādā kā pieliekamā kambarītī, kur stāv visādas lādes, pakārtas visādas drēbes un lielās paunās sasieta visas mājas netīrā veļa. Viņa uz pirkstu galiem, elpu aizturot, pieiet pie vienmēr aizslēgtajām un aizsistajām durvīm, noliecas, skatās caur atslēgas caurumu un klausās. Blakus ir taisni tā istaba, kur palika Zina un viņas māmiņa.

Marija Aleksandrovna pazīst Nastasju Petrovnu kā diezgan viltīgu, bet arī ļoti vieglprātīgu sievieti. Reizēm viņai ienāca prātā, ka Nastasja Petrovna nekautrētos arī slepeni noklausīties, kas tiek runāts. Tomēr patlaban Moskaļovas kundze bija tik nevaļīga un uztraukta, ka pavisam aizmirsa visus piesardzības soļus. Viņa nosēžas krēslā un zīmīgi nolūkojas Zinā. Zina jūt šo skatu, un nepatīkamas skumjas sāk nospiest viņas sirdi.

—    Zinai

Zina lēnām pagriež uz viņas pusi savu bālo seju un paceļ savas melnās, domīgās acis.

—    Zina, man gribas ar tevi parunāt par ļoti svarīgu lietu.

Zina pilnīgi pagriežas pret savu māmiņu, saņem rokas un gaida. Viņas sejā ir redzamas dusmas, bet pastarpus pazib arī izsmiekls, tomēr viņa pūlas visu to apspiest un neizrādīt.

—    Es tev gribēju prasīt, Zina, kāds tev šodien izlikās šis — Mozgļakovs.

—    Jūs jau sen zināt, ko es par viņu domāju, — Zina negribīgi atbild.

—    Jā, mori eniant1 ; tomēr man liekas, ka viņš kļūst par daudz uzbāzīgs ar saviem … meklējumiem.

—    Viņš saka, ka esot iemīlējies manī, tādēļ viņa uzbāzība būtu piedodama.

—    Savādi! Agrāk tu viņam nepiedevi… tik labprāt. Pavisam otrādi, tu vienmēr viņam uzbruki, kad es sāku par viņu runāt.

—    Savādi ir arī tas, ka jūs vienmēr viņu aizstāvējāt

mi visādā ziņā gribējāt, lai es pie viņa eju par sievu, bet tagad pirmā sākāt viņam uzbrukt.

—    Tā gandrīz ir. Es nemaz nenoliedzu, Zina; es vēlējos, lai tu kļūtu Mozgļakova sieva. Man visu laiku bija grūti noskatīties tavās nepārtrauktajās skumjās, noskatīties tavās ciešanās, ko es pilnīgi sapratu (lai ko tu par mani domātu) un kas visu laiku indēja manu nakts mieru. Beidzot esmu pārliecinājusies, ka tikai lielas pārmaiņas tavā dzīvē spētu tevi glābt. Un šī vienīgā lielā pārmaiņa būtu — tava apprecēšanās. Mēs neesam bagāti un nevaram sev atļauties braukāt pa ārzemēm … Šejienes ēzeļi brīnās, ka tev jau ir divdesmit trīs gadi, bet tu vēl neesi apprecējusies, un stāsta par to visvisādas tenkas. Bet vai tiešām es tevi atdošu par sievu kādam šejienes padomniekam vai Ivanam Ivanovičam, mūsu advokātam? Vai te maz ir kāds, ko tu varētu precēt? Lai nu Mozgļakovs būtu kāds» būdams, bet viņš tomēr ir labāks par šejieniešiem. Viņš ir no labas ģimenes, viņam ir ievērojami radi, viņam ir pusotra simta dzimtļaužu; tas taču ir labāk nekā dzīvot no blēdībām un kukuļiem, un dievs zina kādiem vēl blakus ienākumiem; tādēļ es arī pievērsu viņam savu uzmanību. Tomēr es tev varu apzvērēt, ka viņš man nekad nav bijis īsti simpātisks. Es esmu pārliecināta, ka pats dievs mani līdz šim ir atturējis. Ja nu tagad dievs sūtītu ko labāku… ak! Cik labi, ka tu viņam vēl neesi neko noteiktu solījusi! Zina, tu taču šodien viņam neko nepateici?

—    Kādēļ, māmiņ, tik daudz grābstīties aplinkus, kad visu to var izteikt paris vārdos? — Zina uzbudināti ieteicās.

—    Grābstīties aplinkus, Zina, grābstīties aplinkus! Un tu tādus vārdus vari teikt savai mātei? Bet par ko es uztraucos? Tu jau sen vairs netici savai mātei! Tu jau sen skaties uz mani kā uz savu ienaidnieci, bet ne kā uz

māti!

—    Ak, diezgan, māmiņ! Vai mēs lai strīdamies vārdu dēļ! Vai mēs viena otru nesaprotam? Liekas, mums ir bijis pietiekami daudz laika vienai otru tuvāk iepazīt.

—    Tu mani apvaino, mans bērns! Tu negribi ticēt, ka esmu pilnīgi gatava darīt visu, visu, lai tikai nodrošinātu tavu dzīvi.

Zina uzlūkoja māti ar izsmieklu un dusmām.

—          Vai jūs negribat mani izprecināt šim kņazam, lai nodrošinātu manu dzīvi? — viņa jautāja ar ērmotu smaidu.

—     Es to vēl neesmu teikusi, bet, ja jau tu esi iesākusi par to runāt, tad varu pateikt, ka tā būtu laime, nevis neprāts, ja tu varētu apprecēties ar kņazu …

—     Bet es uzskatu, ka tā būtu aplamība! — Zina iesaucās lielās dusmās. — Nieki! Blēņas! Aplamība! Es uzskatu, māmiņ, ka jums piemīt daudz dzejiskas sajūsmas, ka jūs esat sieviete dzejniece šī vārda īstajā nozīmē, tā jūs te arī visi saukā. Jums vienmēr ir kaut kādi jauni projekti. Ka tie ir neizpildāmi un aplami, tas jūs tomēr netraucē ķerties pie šo projektu realizēšanas. Es jau pirmīt, kad kņazs te vēl sēdēja, paredzēju, ka jums ir atkal kas prātā. Kad te muļķojās Mozgļakovs un apgalvoja, ka šo veci vajag apprecināt, es jūsu sejā tūliņ izlasīju jūsu domas. Varu derēt, ka jūs par to domājat arī tagad un gribat ar to mākties man virsū. Bet, tā kā jūsu mūžīgie projekti attiecībā uz mani ir jau man galīgi apnikuši un mani briesmīgi nomoka, tad es jūs lūdzu man par tiem vairs neko nerunāt, vai dzirdat, māmiņ, ne vaida, un es vēlētos, lai jūs to arī turpmāk ievērotu! — Viņa bija ļoti uzbudināta un dusmīga.

—    Tu, bērniņ, esi satraukta un slima, — atbildēja Marija Aleksandrovna aizkustinātā un asaru pilnā balsī. — Tu runā ar mani visai negodbijīgi un mani apvaino. Neviena māte to nepaciestu, kas man no tevis ir jāpacieš katru dienu! Bet tu esi uztraukta, slima, tu pati daudz ciet, un es esmu māte un vispirmā kārtā kristīgs cilvēks. Man ir jācieš un jāpiedod. Taču atļauj man uzstādīt vienu jautājumu, Zina: ja es arī patiesi par to domātu, kādēļ tev tas izliekas tik aplami? Pēc manām domām, Mozgļakovs nekad nebija tik prātīgi runājis kā pirmīt, kad viņš pierādīja, ka kņazam precēšanās ir nepieciešama, saprotams, tikai ne ar šo muļķadesu Nastasju. Tur nu viņš gan sarunāja aplamības.

—    Sakiet, māmiņ, bet sakiet patiesi: vai jūs to jautājat tikai tā aiz ziņkārības, jeb vai jums ir kādi sevišķi nolūki?

—    Es tikai jautāju: kādēļ tas tev izliekas tik aplami?

—    Tavu postu! Kāds liktenis var būt uzlikts cilvēkam! — Zina iesaucās, aiz nepacietības piesperdama kāju pie zemes. — Lūk, kādēļ, ja jums vēl līdz šim tas nav zināms: nemaz nerunājot par visām citām muļķībām, es uzskatu, ka izmantot večuka plānprātību, apkrāpt viņu, apprecēties ar šo kropli, lai izkrāptu viņam naudu, un pēc tam katru dienu, katru stundu gaidīt viņa nāvi — pēc manām domām, tas ir ne vien aplami, bet tik nekrietni un zemiski, ka man jūsu žēl, māmiņ, ja jums patiešām tādas domas prātā.

Brītiņu abas klusēja.

—    Zina! Bet vai tu atceries, kas notika priekš divi gadiem? — piepeši ieprasījās Marija Aleksandrovna.

Zina nodrebēja.

—    Māmiņ! — viņa ieteicās stingrā balsī. — Jūs man svēti apsolījāt par to nekad neieminēties ne vārda!

—     Bet tagad es tevi ļoti lūdzu, mans bērns, lai tu man atļautu tikai vienu reizi pārkāpt šo savu solījumu, ko līdz šim vienmēr esmu stingri turējusi. Zina! Tagad ir pienācis laiks, kad mums vienreiz atklāti jāizrunājas. Šie divi klusēšanas gadi bija man šausmīgi! Tas vairs tā nedrīkst turpināties! … Esmu ar mieru, ceļos nometusies, tevi lūgt, lai tu atļauj man runāt. Vai dzirdi, Zina, tava miesīgā māte tevi lūdz, nometusies ceļos! Līdz ar to es tev dodu savu svinīgo goda vārdu, nelaimīgās mātes goda vārdu — mātes, kas dievina savu meitu, ka itin nekad, nekādos apstākļos, pat ja man būtu jāupurē sava dzīvība, es par to vairs nerunāšu. Tagad lai tā būtu pēdējā reize, jo tas ir nepieciešami.

Marija Aleksandrovna bija pilnīgi pārliecināta par panākumiem.

—    Runājiet, — ieteicās Zina, kļūdama pavisam bāla.

—    Paldies tev, Zina. Priekš divi gadiem pie tava nelaiķa brālīša Mitjas nāca skolotājs …

—     Bet kādēļ, māmiņ, jūs sākat tik svinīgi? Kādēļ jūs pielietojat tādu daiļrunību un velkat klajā visus tos sīkumus, kas mums abām tik pārāk labi pazīstami un tādēļ nevajadzīgi, jo pārāk sāpina? — ar ļaunumu un nepatiku balsī Zina pārtrauca māti.

—     Tādēļ, mans bērns, ka man, tavai mātei, tagad jāattaisnojas tavā priekšā! Tādēļ, ka man viss jānostāda tavā acu priekšā pavisam citādā gaismā, nekā tu līdz šim uz to biji lūkojusies. Beidzot arī tādēļ, lai tu labāk saprastu secinājumus, kas izrietēs no manas atzīšanās. Nedomā, mans bērns, ka gribu rotaļāties ar tavu sirdi! Nē, Zina, tu manī atradīsi savu īsto māti un varbūt, asaras liedama, metīsies man pie kājām, pie tās zemās sievietes kājām, kā tu mani nupat nosauci, un pati lūgsi samierināšanos, ko tu līdz šim tik ilgi un uzpūtīgi atstūmi. Lūk, kādēļ es gribu izteikt visu, Zina, visu no paša sākuma, citādi vispār nav vērts sākt!

—    Runājiet, — atkārtoja Zina, lai gan savā sirdī lādēja mātes daiļrunību.

—    Es turpinu, Zina: šis apriņķa skolas skolotājs, gandrīz vēl pavisam puika, atstāja uz tevi dziļu iespaidu, ko es nekādi nevarēju saprast. Es par daudz palaidos uz tavu gaišo prātu, uz tavu dižciltīgo lepnumu un, galvenais, uz viņa niecību (jāsaka taču viss), tā ka man nepavisam nebija ne mazāko aizdomu, ka jūsu starpā varētu kas notikt. Un tad tu pēkšņi atnāci pie manis un paziņoji, ka jūs abi precēšoties. Zina! Tas bija durklis manās krūtīs! Es iekliedzos un zaudēju samaņu. Bet… tu taču visu to atceries! Saprotams, ka es uzskatīju par vajadzīgu izlietot visu savu varu, ko tu nosauci par varmācību. Padomā tikai: puika, ķestera dēlēns, kas dabū mēnesī divpadsmit rubļu algas, sliktu peršu kalējs, kuras aiz žēlastības iespiež žurnāls «Bibliotēka lasīšanai» puika, kas prot runāt tikai par nolādēto Šekspīru, — lai tas būtu tavs vīrs, Zinaidas Moskaļovas vīrs! Tas ir taisni kā Florians un viņa ganiņi! Piedod man, Zina, bet, domājot vien par to, man jākļūst vai ārprātīgai! Es viņam atteicu, tomēr nekāda vara nevarēja tevi atgriezt pie prāta. Saprotams, tavs tēvs tikai bolīja acis un pat nesaprata nekā, kad es viņam sāku visu izskaidrot. Tu uzturi ar šo puiku sakaru, pat satiecies ar viņu, un — kas tomēr ir visbriesmīgākais — tu pat uzdrošinies ar viņu sarakstīties. Visā pilsētā par to jau cirkulē visādas baumas. Man sāk izsacīt visādus aizdomīgus mājienus; mūsu nelabvēļi jau gavilē, sāk bazūnēt par jūsu attiecībām pa visu pilsētu … un tad piepeši mani paredzējumi piepildās visā pilnībā. Jūs sanākat naidā; viņš izrādās tevis necienīgs puišelis (es pat viņu nespēju nosaukt par cilvēku!) un draud tev, ka izplatīs pa visu pilsētu tavas vēstules. Par šiem draudiem tu tā sadusmojies un uztraucies, ka iecirti viņam pļauku. Jā, Zina, arī šis gadījums man ir zināms. Man viss, viss ir zināms! Nelaimīgais tanī pašā dienā parāda vienu tavu vēstuli neģēlim Zanšinam, un jau pēc slundas tava vēstule atrodas pie Natālijas Dmitrijevnas — manas visniknākās ienaidnieces. Tanī pašā vakarā šis trakais puika žēlumā par izdarīto mēģina muļķīgi noindēties. Vārdu sakot, iznāk briesmīgs skandāls. Šī sušķe Nastas ja atskrej pie manis trakās bailēs ar šausmīgo ziņu, ka vēstule jau veselu stundu esot Natālijas Dmitrijevnas rokās un pēc pāris stundām jau visa pilsēta zināšot par tavu negodu. Es pārvarēju sevi, es nezaudēju samaņu — taču padomā pati, Zina, kā tu esi plosījusi manu sirdi! … Šī nekauņa, šī negantniece Nastasja prasa no manis divi simti sudraba rubļu un apzvēr, ka tad viņa dabūšot vēstuli atpakaļ. Es pati vieglās kurpītēs skrēju pa sniegu pie žīda Bumšteina un ieķīlāju savu kaklarotu — manas mīļotās mātes piemiņu! Un pēc divām stundām vēstule ir manās rokās. Nastasja bija to nozagusi. Viņa bija uzlauzusi kastīti — un tavs gods bija glābts, jo nebija vairs nekādu pierādījumu. Tomēr kādā uztraukumā tu man liki pavadīt šo šausmīgo dienu! Jau otrā dienā es pirmo reizi savā mūžā ieraudzīju uz savas galvas dažus sirmus matus. Zina! Tagad tu pati pārliecinājies par šī puikas nekrietno izturēšanos. Tagad tu pati varbūt ar rūgtusmaidu esi pārliecinājusies, ka būtu bijusi vislielākā neprātība uzticēt šādam puikam savu likteni. Tomēr no tā laika, mans bērns, tu mocies un plosi savu sirdi; tu nevari viņu aizmirst vai, pareizāk sakot, ne viņu — viņš nekad nav bijis tevis cienīgs —, bet savas bijušās laimes māņu tēlu. Šis nelaimīgais tagad guļ uz nāves gultas; saka, ka viņš esot diloņslims, bet tu — eņģei un visa laba iemiesojums — negribi iet pie cita, kamēr viņš vēl dzīvs, lai nesāpinātu viņa sirdi, jo viņš vēl vienmēr mocās ar greizsirdību, lai gan esmu pārliecināta, ka viņš tevi nekad nav mīlējis skaidri un no visas sirds! Es zinu, kā viņš izturējās, kad bija dabūjis dzirdēt, ka Mozgļakovs lūdz tavu roku: viņš spiegoja pats, sūtīja citus izzināt, izprašņāja visus un katru. Bet tu tomēr viņu saudzē un aizstāvi, mans bērns, es to zinu, un dievs redz, kādas rūgtas asaras es katru nakti leju uz sava spilvena! …

— Lai nu paliek, māmiņ! — Zina viņu pārtrauc dziļās sērās. — Kam vajaga zināt par tavu spilvenu, — viņa asi piebilst. — Vai nevarētu iztikt bez deklamācijām un piedzejojumiem!

—     Tu man netici, Zina! Bet neizturies pret mani naidīgi, mans bērns! Es neesmu savas asaras nožāvējusi abos šajos gados, tomēr es viņas slēpju no tevis un varu tev apzvērēt, ka esmu kļuvusi pavisam citāda pa šo laiku. Es jau sen sapratu, ko tu juti, un ļoti nožēloju, ka tikai tagad pilnīgi aptveru tavu skumju lielo spēku. Vai mani var vainot par to, mans draugs, ka es skatījos uz jūsu abpusējo pieķeršanos kā uz romantismu, ko uzbūris nolādētais Šekspīrs, kurš it kā tīšām bāž degunu visur tur, kur nevajaga. Kura māte mani vainotu par toreizējām bailēm, par pieņemtajiem drošības soļiem un par manu stingrību? Tagad, divus garus gadus vērodama tavas ciešanas, es pazīstu tevi vēl labāk un augsti cienu tavas jūtas. Tici man, varbūt es tevi sapratu daudz labāk nekā tu pati. Esmu pārliecināta, ka tu mīli nevis viņu, šo neparasto zēnu, bet savus zelta sapņu tēlus, savu pazaudēto laimi, savus cēlos ideālus. Es pati reiz mīlēju un varbūt vēl karstāk nekā tu. Es pati cietu, un arī man bija savi cēli ideāli. Un tādēļ neviens tagad nedrīkst mani apvainot un tu vismazāk drīksti man pārmest, ka es atzīstu tavu savienošanos ar kņazu par glābiņu un nepieciešamību tavos tagadējos apstākļos.

Zina ar izbrīnu noklausījās šo mātes garo deklamāciju, ļoti labi zinādama, ka māmiņa nekad bez iemesla nesāks tik aizgrābjoši runāt. Bet pēdējais negaidītais secinājums radīja viņā sevišķi lielu izbrīnu.

—    Vai tad jūs patiesi esat nolēmusi atdot mani šim kņazam par sievu? — viņa izbrīnā iesaucas, ar bailēm paskatījusies uz savu māti. — Tātad tās vairs nav ne tukšas iedomas, ne pārrunājami projekti, bet jūsu cieša apņemšanās? Tātad esmu pareizi uzminējusi? Bet kādā veidā šī apprecēšanās mani glābs un ir nepieciešama manā tagadējā stāvoklī? Un. .. kāds visam tam sakars ar to, ko jūs nupat runājāt? Šinī ziņā es jūs nepavisam nesaprotu, māmiņ!

—    Bet atjaujiet, māmiņ, jūs runājat tā, it kā es jau būtu kņaza sieva jeb vismaz — it kā kņazs jau būtu mani bildinājis.

—    Par to tu, manu eņģelīt, nerūpējies, es zinu, ko es runāju. Bet atļauj nu man turpināt. Es tev jau izteicu pirmo iemeslu, tagad — otrkārt: es saprotu, ar kādu riebumu tu būtu sniegusi roku šim Mozgļakovam …

—    Es arī bez šī jūsu aizrādījuma zinu, ka nekad nebūšu viņa sieva! — Zina dedzīgi iesaucās, un viņas acis iemirdzējās.

—     Ak, kaut tu zinātu, mans draugs, cik man saprotams tavs riebums pret viņu! Tas ir taisni šausmīgi, ja dieva altāra priekšā ir jāapzvēr mīlestība tam, ko tu nevari mīlēt! Šausmīgi ir piederēt tādam, kuru nespēj pat cienīt! Bet viņš pieprasīs no tevis mīlestību, tādēļ vien viņš tikai precas, to es redzu no viņa skatiem, ko viņš uz tevi met, kad tu kaut drusciņ aizgriezies projām. Un cik grūti ir izlikties! Es pati to esmu piedzīvojusi divdesmit piecus gadus no vietas. Tavs tēvs ir sagandējis manu mūžu. Var teikt, ka viņš ir izpostījis visu manu jaunību, un cik reižu tu esi redzējusi mirkstam mani par to asarās!

—    Papiņš tagad ir uz laukiem, lūdzu, neaiztieciet viņu, — Zina ieteicās.

—     Zinu, zinu, tu jau vienmēr viņu aizstāvi. Ak, Zina! Mana sirds vai lūza pušu, kad es aprēķina dēļ vēlējos, lai tu apprecētos ar Mozgļakovu. Bet ar kņazu tev nepavisam nav jāizliekas. Pats par sevi saprotams, ka tu taču viņu nevari mīlēt… ar tādu mīlestību, un arī viņš pats nav spējīgs prasīt no tevis tādu mīlestību …

—     Ak mans dievs, kādas aplamības! Bet man jums jāsaka, ka jūs esat maldījusies pašā sākumā, pašā pirmajā un galvenajā punktā. Ziniet, ka es negribu sevi upurēt nezināmiem mērķiem! Jums jāzina, ka es nepavisam negribu precēties un palikšu vecmeitās! Jūs jau divus gadus no vietas esat mani ēdusi vienā ēšanā par to, ka es negribu precēties. Nu, un kas no tā ir iznācis?

Jums tomēr būs jāsamierinās ar manu likteni. Es negribu, un vairāk tur nav ko runāt! Un tā tas arī būs!

—    Bet, Ziniņ, manu sirsniņ, nesteidzies ar savu gala vārdu, dieva dēļ, kamēr neesi noklausījusies visu līdz galam! Kāda tu tomēr esi karstgalve, patiesi! Atļauj man visu lietu aplūkot no mana redzes viedokļa, un es esmu pārliecināta, ka tad tu man tūliņ piekritīsi… Kņazs nodzīvos gadu — ja daudz — divus, un, pēc manām domām, ir taču daudz labāk būt jaunai atraitnei nekā vecai meitai, nerunājot jau par to, ka tu pēc kņaza nāves būsi kņaziene — brīva, bagāta un neatkarīga! Mans draugs, tu varbūt ar nicināšanu skaties uz visiem šiem aprēķiniem, uz to, ka viņš drīz mirs! Bet es esmu māte, un vai gan kāda māte mani tiesās par manu tālredzību? Beidzot, ja tu esi tāds ideāls eņģelis un tev līdz šim vēl vienmēr žēl tā puišeļa, pat tik ļoti žēl, ka negribi precēties, kamēr viņš vēl ir dzīvs (vismaz man tā liekas), tad taču apdomā, ka par tavu precēšanos ar kņazu viņš pat priecāsies no visas sirds! Ja viņā vēl ir kaut drusciņ vesela prāta, tad viņš uzreiz sapratīs, ka būt greizsirdīgam uz kņazu ir pavisam nevietā un galīgi smieklīgi. Viņš sapratīs, ka tu esi apprecējusies ar viņu aiz aprēķina, aiz nepieciešamības. Beidzot, viņš sapratīs … tas ir, es tikai gribu teikt, ka pēc kņaza nāves tu varēsi atkal precēties, ar ko vien gribēsi…

—    Tātad iznāk tā: jāapprec kņazs, jāpiesavinās viņa nauda, jāgaida viņa nāve, lai pēc tam apprecētos ar mīļāko. Jūsu gala iznākums ir ļoti gudri izdomāts! Jūs gribat mani iekārdināt, liekot man priekšā… Es jūs, māmiņ, saprotu ļoti labi. Pat visnekrietnākā lietā jūs protat iepīt un parādīt augstas un cēlas jūtas. Labāk sakiet vienkārši un atklāti: «Zina, tas ir neģēlīgi, bet ienesīgi, tādēļ piekriti un nerunā pretī!» Tas vismaz būtu vaļsirdīgi.

—    Bet kādēļ tev, mans bērns, jāraugās taisni no šāda redzes viedokļa: no krāpšanas, divkosības un mantkārības viedokļa? Tu manus aplēsumus uzskati par zemiskiem, par krāpšanu. Bet saki, liekot roku uz sirds, — kur te ir krāpšana, kur te ir zemiskums? Palūkojies uz sevi spogulī: tu esi tik skaista, ka par tevi var atdot veselu karaļvalsti! Un pēkšņi tu, neaprakstāmā skaistule, upurē savus labākos gadus vecim! Tu kā jauka zvaigzne apspīdēsi viņa mūža vakaru, tu kā zaļš efejas stāds vīsies ap viņu vecuma dienās, tu, nevis tā nātre, nevis tā ne-

Krietnā sieviete, kas viņu tagad apbūrusi un alkatīgi sūc viņa dzīvības sulu! Vai patiesi viņa nauda, viņa kņaza lituls ir vairāk vērti nekā tu! Kur te ir krāpšana un zemiskums? Zina, tu pati nezini, ko tu runā!

—    Laikam gan tie ir vairāk vērti, ja viņu dēļ ir jāprec kroplis! Krāpšana vienmēr būs un paliks krāpšana, māmiņ, lai kādi mērķi būtu tās pamatā!

—     Pavisam otrādi, mans draugs, pavisam otrādi! Uz to, mans bērns, var nolūkoties no daudz cēlāka, pat no kristīgās ticības viedokļa! Tu pati man reiz kādā uztraukuma brīdī teici, ka gribi kļūt par žēlsirdīgo māsu. Tava sirds ir izmocīta un nocietinājusies. Tu sacīji (es to zinu), ka vairs nevari mīlēt. Ja tu netici mīlestībai, tad pievērs savas jūtas kaut kam daudz cēlākam, pievērsies sirsnīgi un vaļsirdīgi kā bērns, ar ticību un svētbijību sirdī, un pats dievs tevi stiprinās un svētīs. Arī šis vecis ir daudz cietis, viņš ir nelaimīgs un izmocīts; es viņu pazīstu jau vairākus gadus un vienmēr esmu sajutusi pret viņu sevišķu, nesaprotamu simpātiju, kaut ko mīlestībai līdzīgu, it kā paredzēdama kaut ko. Esi viņam draugs, esi viņam meita, esi viņam kaut vai rotaļlieta — ja jau man tev viss jāsaka! — bet sasildi viņa sirdi, un dari to dieva, dari to tikumības dēļ! Viņš ir smieklīgs, bet tu nepievērs tam uzmanību. Viņš ir tikai puscilvēks, tādēļ esi līdzcietīga ar viņu, jo tu taču esi kristīga dvēsele! Piespied sevi; uz tādiem varoņdarbiem ir sevi jāpiespiež ar varu. Pēc mūsu ieskatiem, ir ļoti grūti pārsiet slimnīcās vātis; ļoti smagi elpot lazarešu saindēto gaisu … Bet ir taču dieva eņģeļi, kas to labprāt dara un vēl slavē dievu par to. Tās lai ir zāles tavai izmocītajai sirdij, nodarbošanās un varoņdarbs, kas sadziedēs tavas brūces. Kur te ir egoisms, kur te ir zemiskums? Bet tu jau man netici! Tu varbūt domā, ka es izliekos, kad runāju par pienākumu, par varoņdarbiem. Tu nevari saprast, ka man, pasaulīgai augstākās kārtas sievietei, var būt tāda sirds, tādas jūtas, tādi uzskati? Kā nu gribi! Netici, apvaino savu māti, taču piekriti, ka viņas vārdi ir saprātīgi un tev noderīgi. Iedomājies, ka runāju nevis es, bet kāds cits; aizver acis, pagriezies pret sienu un iedomājies, ka tev visu to saka kāda neredzama balss … Galvenais, tevi mulsina tas, ka te ir runa par naudu, it kā te notiktu kāda pirkšana un pārdošana. Bet tu taču beigu beigās vari atteikties no naudas, ja tā tev ir tik pretīga! Atstāj sev tikai visnepieciešamāko un visu citu sadali nabagiem. Palīdzi, piemēram, kaut vai tam nelaimīgajam tur nāves gultā.

—    Viņš nepieņems nekādu palīdzību, — Zina klusi atteica, nogrimusi domās.

—    Viņš nepieņems, bet viņa māte pieņems, — svinīgā balsī atbildēja Marija Aleksandrovna, — viņa pieņems tā, ka viņš to nemaz nezinās. Pirms pusgada tu taču pārdevi savus auskarus, savas krustmātes dāvanu, un palīdzēji viņai; es to labi zinu. Es zinu, ka vecenīte mazgā citiem veļu, lai tikai varētu kaut kā izvilkt cauri savu nelaimīgo dēlu.

—    Viņam drīz vairs nevajadzēs nekādas palīdzības.

—     Zinu arī to, ko tu ar šiem vārdiem domā, — iesaucās Marija Aleksandrovna, un viņu pārņēma īsta iedvesma, — zinu, par ko tu runā. Stāsta, ka viņam esot dilonis un viņš drīz miršot. Bet kas to stāsta? Es pirms kādām dienām tīšām par viņu apjautājos Kalistam Staņislavi čam; es par šo jaunekli interesējos, jo man, Zina, taču ir mātes sirds. Kalists Staņislavičs man atbildēja, ka viņa slimība, zināms, ir grūta, bet ka viņš tomēr esot tajos ieskatos, ka slimniekam nav dilonis, bet gan stiprā mērā skartas plaušas. Bet paprasi pati. Viņš man noteikti apgalvoja, ka citos apstakļos, sevišķi — ja pārmainītu klimatu un iespaidus, slimais varētu atveseļoties. Viņš man teica, ka Spānijai — un par to es jau biju dzirdējusi arī agrāk un arī kaut kur lasījusi —, ka Spānijai pieder kaut kāda neparasta sala, laikam Malāga, vārdu sakot, vīnam līdzīgs nosaukums, kur tikai no gaisa pārmaiņas vien atveseļojas ne vien vienkārši krūšu slimnieki, bet kļūst pavisam veseli pat galīgi ar diloni saslimušie, un ka tur, protams, braucot veseļoties tikai augstmaņi un varbūt vēl tirgotāji, zināms, tikai ļoti bagāti. Ko nozīmē burvīgā Alambra vien, šīs mirtes, šie citroni, šie spānieši uz saviem mūļiem 1 Tas vien jau atstās neparastu iespaidu uz poētiski noskaņotu raksturu. Tu domā, ka viņš nepieņems tavu palīdzību, tavu naudu šādam ceļojumam? Tu jau vari viņam neteikt taisnību, ja tev viņa žēli Šāda krāpšana, ja ar to var glābt cilvēka dzīvību, tiek piedota. Dod viņam cerību, piesoli viņam beigu beigās savu mīlestību; saki, ka tu viņu precēsi, kad būsi kļuvusi atraitnei Pasaulē visu var teikt un runāt, zināms, tikai pieklājīgā valodā. Zina, tava māte tevi nekad neskubinās uz to, kas nav pieklājīgs; tu to darīsi, lai glābtu viņa dzīvību, un tādā gadījumā viss ir atļauts! Atmodinot viņa sirdī cerību, tu atdosi viņam atkal dzīvību; un tad viņš arī pats sāks domāt par savu veselību, ārstēsies, klausīs ārstiem. Viņš pieliks visas pūles, lai izveseļotos un pēc tam baudītu laimi. Kad viņš būs kļuvis vesels — un kaut arī tu pēc tam neietu pie viņa par sievu —, tad tev tomēr būs apziņa, ka tu esi viņu izglābusi, atdevusi viņam dzīvību. Beigu beigās uz viņu var nolūkoties arī ar līdzcietību. Var jau būt, ka dzīve viņu tagad būs izmācījusi un viņš būs kļuvis daudz labāks; un, ja tikai viņš būs tevis cienīgs, tad jau tu ari varēsi ar viņu precēties, kad būsi kļuvusi atraitne… Tu tad būsi bagāta, neatkarīga. Tu varēsi, kad būsi viņu galīgi izārstējusi, pašķirt viņam ceļu sabiedrībā, palīdzēt uzsākt karjeru. Tad jūsu laulības būs daudz pieļaujamākas un iespējamākas nekā tagad. Kas jūs dzīvē sagaidītu, ja jūs tagad abi nodomātu izdarīt tādu bezprātību? Vispārējs nicinājums, nabadzība; viņš klasē raustītu skolēnus aiz ausīm, jo tas ir savienots ar viņa amatu, jūs kopīgi lasītu Šekspīru, mūžīgi nīktu Mordasovā, un beigu beigās sekotu viņa drīzā, neizbēgamā nāve. Bet, ja tev izdotos atdot viņam dzīvību, tu viņu <i!modinātu tikumībai, jaunai un derīgai dzīvei; piedodama viņam nepareizo rīcību, tu panāksi, ka viņš tevi dievinās. Viņš tagad sevi nomoka par savu neģēlīgo izturēšanos, bet tu, pašķirot viņam jaunu dzīvi un piedodot, dosi viņam jaunas cerības un samierināsi viņu ar sevi pašu. Viņš varēs iestāties valsts dienestā un pakāpeniski iegūt augstas vietas. Un beidzot, ja arī viņš galīgi neizveseļosies, tad tomēr nomirs laimīgs, samierinājies ar sevi, redzot tevi savā tuvumā; jo tad tu pati varēsi būt klāt viņa pēdējos brīžos tur, miršu un apelsīnu birzīs, zem zilajām dienvidu debesīm; un viņš jutīs, ka tu viņu mīli, ka tu esi viņam visu piedevusi. Ak, Zina! Visas šīs iespējamības ir tavās rokās un atkarīgas no tevis! Visas labvēlīgās iespējamības ir tavā pusē, visus šos aprādītos labumus tu vari iegūt, precoties ar kņazu.

Marija Aleksandrovna bija beigusi. Iestājās diezgan ilgs klusums. Zina bija neaprakstāmā uztraukumā.

Mēs neņemsimies izklāstīt Zinas jūtas; mēs nespējam tās attēlot. Tomēr liekas, ka Marija Aleksandrovna bija pratusi atrast īsto ceļu uz viņas sirdi. Nezinādama, kādā stāvoklī tagad atrodas meitas sirds, viņa pārcilāja visus gadījumus, kādos vien sirds varētu atrasties, un beidzot pārliecinājās, ka nu ir uzkļuvusi uz īstā ceja. Viņa rupji aizķēra Zinas sirds vissāpīgākās vietas un, saprotams, kā jau paradusi, nevarēja nociesties neizrādījusi arī savu augstsirdību, kas gan Zinai neaizmigloja skatu. «Nu nekas, ja viņa man netic,» Marija Aleksandrovna domāja, «kaut tikai izdotos ierosināt viņas domas. Kaut tikai varētu veiklāk likt viņai manīt to, ko es tieši nevaru sacīt.» Tas viņai visu laiku bija prātā, cenšoties pēc sava mērķa, kamēr beidzot sasniedza savu. Zināms iespaids bija panākts. Zina kāri klausījās. Viņas vaigi dega, krūtis uzbudināti cilājās.

—    Klausieties, māmiņ, — viņa beidzot ieteicās, pie tam visai noteikti, lai gan viņas pēkšņais bālums skaidri rādīja, kādas pūles viņai prasīja šāda apņemšanās. — Klausieties, māmiņ …

Bet šinī acumirklī priekšnamā atskanēja piepešs troksnis un dikta, kliedzoša balss sauca Mariju Aleksandrovnu; Zina aprāvās un apklusa. Marija Aleksandrovna uzlēca no sava sēdekļa.

—     Ak mans dievs! — viņa iesaucās. — Kaut velns parautu šo žagatu, šo pulkveža sievu! Es taču tikai pirms pāris nedēļām viņu gandrīz pavisam izdzinu no savas mājas! — viņa piebilda pavisam izmisusi. — Un tomēr… ir taču pavisam neiespējami viņu tagad nepieņemt. Tas ir neiespējami! Viņai droši vien ir kādas jaunas ziņas, citādi viņa nebūtu iedrošinājusies pie manis rādīties. Un tas ir svarīgi, Zina! Man vajag zināt… Tagad neko nevar atstāt neievērotu! … Ak, cik es jums esmu pateicīga par vizīti! — viņa iesaucās, steidzoties ienākušajai viešņai pretim. — Kā jums ienāca prātā tādas laimīgas domas apciemot mani, dārgā Sofija Petrovna? Kāds bu-urvīgs pārsteigums!

Zina izskrēja no istabas.

VI nodaļa

Pulkveža sieva Sofija Petrovna Farpuhina tikai tikumīgā ziņā līdzinājās žagatai. Pēc ārējā izskata viņa bija vairāk līdzīga zvirbulim. Viņa bija pamaza auguma dāma, gadu piecdesmit veca, ar dzēlīgām acīm un teterainu, dzeltenīgu seju. Viņas sīkais, izģindušais stāvs uz tievajām, bet stiprajām zvirbuļa kājiņām bija ietērpts melnā zīda apģērbā, kas visu laiku čaukstēja, jo pulkvediene ne pāris acumirkļu nevarēja nostāvēt mierā. Viņa bija |<iuna un atriebīga pļāpa. Tomēr viņa bija ļoti iedomīga un uzpūtīga par to, ka ir pulkveža sieva. Ar savu vīru, atvaļinātu pulkvedi, viņa ļoti bieži kāvās un skrāpēja tam ģīmi. Bez tam viņa regulāri katru rītu un vakaru izdzēra četras glāzītes šņabja un līdz ārprātam ienīda Annu Nikolajevnu Antipovu, tādēļ ka tā viņu pagājušajā nedēļā bija pavisam padzinuši no savas mājas, un tāpat nīda arī Natāliju Dmitrijevnu Paskudinu, tādēļ ka tā bijusi piepalīdzīga aizdzīšanā.

—    Pie Natālijas Dmitrijevnas! — iesaucās Marija Aleksandrovna, uzlēkdama no sava sēdekļa. — Viņš taču brauca tikai pie gubernatora un pēc tam varbūt pie Annas Nikolajevnas — un ari tikai uz ļoti īsu brītiņu!

—     Nu jā, uz ļoti īsu brītiņu! Ejiet un ķeriet viņu tagad! Viņš gubernatoru nebija sastapis mājās, pēc tam iegriezies pie Annas Nikolajevnas, apsolījies pie viņas ēst pusdienas, bet Nataška, kura tagad gandrīz visu laiku pavada pie viņas, aizvilkusi kņazu sev līdz brokastot. Tāds ir jūsu kņazs!

—    Bet kur tad … Mozgļakovs? Viņš taču apsolīja …

—     Ko nu jūs par Mozgļakovu! Jūs viņu vienmēr slavējāt … Viņš taču ar viņām uz vienu roku! Pielūkojiet tikai — ja viņu tur piesēdinās pie kāršu galda, tad viņš nospēlēsies un pazaudēs atkal visu naudu tāpat kā pērnajā gadā! Arī kņazu nosēdinās pie kāršu galda un noplēsīs kā lūku. Un kādas valodas viņa par jums izlaiž — šī Nataška! Viņa visiem pilnā balsī stāsta, jūs ievilinot kņazu… ar zināmiem nolūkiem — vous comprenez! Un arī kņazam pašam par to stāsta. Viņš, kā parasti, neko nesaprot, sēž kā ar ūdeni apliets runcis un tikai katra vārda galā atkārto: «Nu jā, nu jā!» Bet pati, bet pati… izrādīja viņam savu Soņku — vai jūs maz varat iedomāties: meitenei ir jau piecpadsmit gadu, bet viņu arvien vēl vadā apkārt īsos svārciņos! Svārciņi sniedzas tikai līdz ceļiem, vai jūs to varat iedomāties… Aizsūtīja pēc bārenītes Maskas, tai vēl īsāki svārciņi, pat vēl virspus ceļiem — es visu caur lorneti noskatījos … Galvā viņām uzlika tādas sarkanas cepurītes ar spalvām — es pat nezinu, ko tas viss īsti nozīmē! — un klavieru pavadījumā abām bija jādejo kņaza priekšā kazaciņš. Nu, jūs taču zināt kņaza vājību? Viņš vai pavisam izkusa: «Kādas formas, kādas formas!» Viņš lorneti nenolaiž no viņām, bet abas žagatiņas lec un plātās viņa priekšā. Abas sasarkušas, svaida kājeles uz visām pusēm un taisa tādus kumēdiņus kā īstā gada tirgū! Fui! Un to viņi sauc par dejošanu! Es pati esmu dejojusi ar sarkanu šalli, kad beidzām Žarnī madāmas dižciltīgo pansionātu, bet tas bija pavisam citādi, un es atstāju ļoti cildenu iespaidu. Man pat senatori aplaudēja! Mūsu pansionātā mācījās vai vienīgi kņazu un grāfu meitas. Bet šī te jau nav nekāda deja, bet vienkārši nekaunīga lēkāšana! Es no kauna sarku un svīdu. Ilgāk vairs nespēju izturēt…

—    Bet… vai tad jiis pati bijāt pie Natālijas Dmitrijevnas? Jūs taču …

To es jums kā draugs saku. Visa pilsēta jau par to atklāti runā. Anna Nikolajevna grib viņu visādā ziņā nb-.iāt pie sevis pusdienās un tad pārvilkt pavisam. To viņa dara jums par spīti, mon ange. Es arī pie viņas piebraucu un tā caur šķirbiņu paskatījos. Tur tagad viss i»! pa kaklu pa galvu: gatavo pusdienas, klaudz naži… «iizsūtīja pēc šampanieša. Pasteidzieties, pasteidzieties un pārķeriet ceļā, kad viņš brauks pie šās. Viņš taču jums papriekš bija apsolījis, ka ēdīs te pusdienas! Viņš taču ir jūsu viesis, bet ne viņas! Neļaujiet šai krāpniecei, šai intrigantei, šai puņķu vērpelei sevi piesmiet! Lai gan viņa ir prokurora sieva, tomēr viņa nav manu kurpju pazoļu vērta! Es pati esmu pulkveža sieva! Es esmu mācījusies Zarnī madāmas dižciltīgajā pansionātā … Es nospļaujos par tādu! Mais adieu, mon ange![23] man pašai savas kamanas, citādi es būtu braukusi kopā ar jums …

Skrejošā avīze pazuda aiz durvīm. Marija Aleksandrovna uztraukumā nodrebēja, tomēr pulkveža sievas padoms bija visai skaidrs un praktisks. Laiku nevarēja zaudēt, un nebija arī vaļas. Tomēr vēl bija jāpārvar galvenais šķērslis. Un Marija Aleksandrovna metās Zinas istabā.

Zina staigāja pa savu istabu uz priekšu un atpakaļ, salikusi rokas krustiski pār krūtīm un nolaidusi galvu; viņa bija bāla un uztraukta. Acīs mirdzēja asaras, tomēr viņas skatā bija lasāma noteikta apņemšanās. Viņa steidzīgi noslaucīja asaras, un uz lūpām parādījās sarkastisks smaids.

—    Māmiņ, — viņa pasteidzās, kamēr Marija Aleksandrovna nebija paspējusi sākt runāt, — nupat jūs manis dēļ izšķērdējāt daudz, pārāk daudz skaistu vārdu. Tomēr jums neizdevās mani apstulbināt. Es vairs neesmu bērns. Pārliecināt sevi, ka daru žēlsirdīgas māsas varoņdarbu, kaut gan man uz to nav ne vismazākās tieksmes, attaisnot savu zemisko rīcību ar cēliem mērķiem, kaut gan visu to daru tikai sava labuma dēļ, — tas viss ir tāds jezuītisms, ko es nekad nevaru izdarīt. Dzirdiet: jūs mani ar to neapmānīsiet, un es to negribu; tas jums katrā ziņā jāņem vērā!

—    Bet mon ange!… — iesaucās Marija Aleksandrovna izbijusies.

—    Nerunājiet vairāk, māmiņ! Pacietieties un noklausieties mani līdz beigām. Lai gan es pilnīgi apzinos, ka tas ir jezuītisms, lai gan esmu pilnīgi pārliecināta, ka daru pavisam nekrietnu darbu, es tomēr pieņemu jūsu noteikumus; dzirdiet: pieņemu tos pilnīgi un paskaidroju jums, ka esmu ar mieru precēties ar kņazu un esmu pat ar mieru jums visur būt piepalīdzīga jūsu pūlēs, lai piedabūtu kņazu uz precēšanos. Bet, kādēļ es to daru, — tas jums nav jāzina. Jums pietiek ar to, ka esmu tā apņēmusies. Esmu sagatavojusies uz visu: pasniegšu viņam zābakus, būšu viņa kalpone, pat dejošu viņam par prieku, lai nolīdzinātu savu vainu, ka esmu bijusi tik zemiska; es darīšu visu, visu, lai tikai viņš nenožēlotu, ka ir mani apprecējis. Bet par tādu savu apņemšanos es no jums prasu, lai jūs man taisni pasacītu: kādā ceļā jūs domājat sasniegt savu mērķi? Ja jau jūs tik neatlaidīgi sākāt par to runāt, tad (tanī ziņā es jūs labi pazīstu) ir redzams, ka jūs to nebūtu sākusi, ja jums galvā nebūtu gatavs plāns. Esiet kaut reizi dzīvē ar mani atklāta; šī jūsu atklātība ir mans pirmais noteikums. Es neko nevaru uzņemties, ja skaidri nezinu, kā tas viss notiks.

Marija Aleksandrovna bija tik pārsteigta par šo negaidīto Zinas lēmumu, ka labu brīdi nevarēja attapties no brīnumiem un stāvēja viņas priekšā kā mēma un paralizēta, nolūkodamās uz meitu platām acīm. Viņa bija gatavojusies nesaudzīgi karot ar savas meitas romantismu; viņa pazina Zinas stingro tikumību un pastāvīgi no tās baidījās; un tagad viņa piepeši dzird, ka meita viņai pilnīgi piekrīt un, lai gan viņai bija pavisam citāda pārliecība, tomēr ir ar mieru izpildīt visu. Tātad visa precības lieta tagad iegūst stingru pamatu, un Marijas Aleksandrovnas acīs atspīdēja prieks.

—    Ziniņ! — viņa jūsmīgi iesaucās. — Ziniņ! Tu taču esi mana miesa un asinis!

Vairāk neko viņa nespēja izteikt un metās apkampt savu meitu.

—    Ak mans dievs! Man nevajag jūsu apkampienu, māmiņ, — Zina iesaucās ar nepatiku un nepacietību, — es neprasu no jums sajūsmu! Es tikai prasu atbildi uz savu jautājumu un neko vairāk.

—          Bet, Ziniņ, es taču tevi mīlu! Es tevi dievinu, bet

tu mani atgrud… Es taču pūlos vienīgi tavas laimes dēļ…

Un neliekuļotas asaras iemirdzējās mātes acis. Marija Aleksandrovna patiesi mīlēja Zinu, tiesa — visai savdabīgi, taču šoreiz vai nu no negaidītiem panākumiem, vai arī no uzbudinājuma viņa kļuva pārāk jūtelīga. Lai gan Zina bija drusciņ vienpusīga savos uzskatos, viņa tomēr saprata, ka māte viņu patiesi mīl, un… viņu nomāca šī mīlestība. Zinai likās, ka viņai būtu vieglāk, ja māte viņu ienīstu …

—    Nu nedusmojieties, māmiņ, es esmu tik uzbudināta, — viņa ieteicās, lai nomierinātu māti.

—     Es taču nedusmojos, nedusmojos, manu eņģelīt, — atsaucās Marija Aleksandrovna, tagad kļuvusi daudz jautrāka, — es taču pati saprotu, ka tu esi uztraukta. Lūk, mans draugs, tu prasi, lai es būtu atklāta … Lūdzu, es būšu atklāta, pavisam atklāta, dodu tev vārdu! Kaut tikai tu man ticētu! Vispirms man tev jāsaka, ka man nav noteikta plāna, tas ir: neesmu visos sīkumos izdomājusi, kā visu to panākt, Ziniņ, un tāda noteikta plāna arī nepavisam nevar būt; tev ir gudra galviņa, un tu taču sapratīsi, kādēļ nevar būt… Es pat paredzu dažas grūtības … Lūk, arī nupat šī žagata man sažadzināja tik daudz visvisādu lietu… (Ak dievs! Kā man tagad vajadzētu steigties projām!) Tu redzi, es taču esmu pavisam atklāta! Tomēr vienu es tev varu apzvērēt — es sasniegšu savu mērķi! — viņa sajūsmā piebilda. — Un mana drošā paļaušanās nav nekāda poēzija, kā tu pirmīt izteicies, manu eņģeli!: tai pamatā ir fakti. Sī paļaušanās pamatojas uz kņaza vājo prātu, un šis apstaklis mums atļauj tik svabadu rīcību, ka varam darīt visu, ko vien gribam. Galvenais, lai tikai citi neizjauktu! Tomēr tās muļķes man nekad netiks līdzi viltībā! — viņa iesaucās un zvērojošām acīm uzsita dūri uz galda. — Gan es savu panākšu! Un, lai to panāktu, jo drīzāk viss jāsāk, jau šodien pat jāizdara viss galvenais, ja vien tas būs iespējams.

—    Labi, māmiņ, tikai uzklausiet vēl vienu… atklātu vārdu: vai jūs zināt, kādēļ es tā interesējos par jūsu plānu un tam neuzticos? Tādēļ, ka es uz sevi nepaļauj os. Es jau jums teicu, ka esmu izšķīrusies par šo neģēlīgo soli, bet, ja jūsu plāns sīkumos būs par daudz riebīgs, par daudz netīrs, tad es saku jums jau iepriekš, ka es to neizturēšu un atmetīšu visam ar roku. Zinu, ka arī tas ir zemiski: izšķirties par kaut ko neģēlīgu un baidīties no dubļiem, kuros jābrien iekšā. Bet ko lai daru? Var gadīties, ka es nevarēšu izturēt…

—     Bet, Ziniņ, par kādu neģēlību tu runā, тол ange? — nedroši iebilda Marija Aleksandrovna. — Te tikai var būt runa par izdevīgām precībām, un izdevīgas precības taču visi vēlas. Jālūkojas tikai no šāda viedokļa, un tad viss izskatīsies teicami…

—    Ak, māmiņ, dieva dēļ, nedomājiet mani pievilt! Jūs taču redzat, ka esmu uz visu gatava! Nu kā jums vēl vajaga? Lūdzu, nebaidieties, ja es lietas saucu īstajā vārdā. Var būt, ka tas pašlaik ir mans vienīgais apmierinājums.

Rūgts smaids parādījās uz Zinas lūpām.

—     Nu labi, labi, manu eņģelīt, varam arī būt dažādos uzskatos un tomēr viena otru cienīt. Bet, ja tu uztraucies par sīkumiem un baidies, ka tie varētu būt netīri, tad atstāj visu to manā ziņā; varu tev apzvērēt, ka tevi neaptraipīs ne vismazākā dubļu piciņa. Vai tad es varētu vēlēties tevi kompromitēt visas sabiedrības priekšā? Palaidies tikai uz mani, un viss noritēs teicami un cēli, galvenais, ļoti cēli. Nebūs nekāda skandāla, un, ja arī būs mazs skandāliņš, bez kura nekādi nevarēsim iztikt, — tad arī… nekas — mēs tad jau būsim tālu prom no šejienes. Te mēs nekādā ziņā nepaliksim! Lai tad viņi bļauj kaut pilnā kaklā, mums par to maza bēda! Gan viņi paši mūs apskaudīs. Un vai vispār ir vērts viņus ievērot! Es pat brīnos par tevi, Zina (tu tikai uz mani nedusmojies), ka tu, kas tomēr esi tik lepna, baidies no viņiem.

—    Ak, nē, māmiņ, es nepavisam no viņiem nebaidos! Jūs mani nemaz nesaprotat! — Zina uztraukti ieteicās.

—    Nu, nu, sirsniņ, nedusmojies! Es tikai gribēju pateikt, ka viņi taču katru mīļu dieniņu dara visādas cūcības, bet tu tikai vienu vienīgu reizīti visā savā mūžā .. . bet ko es, mu|ķe, atkal pļāpāju! Te nepavisam nav nekādas cūcības! Nu kāda te cūcība? Taisni otrādi, tas taču ir pavisam kas cits. Es tev, Ziniņ, to visādā ziņā pierādīšu. Atkārtoju: pirmkārt, viss atkarīgs no tā, no kāda viedokļa to uztver . ..

—    Pietiek, māmiņ, man nevajag nekādu pierādījumu! — Zina dusmīgi iesaucās un nepacietīgi piecirta kāju.

—    Nu, sirsniņ, es jau arī nerunāšu, nerunāšu! Atkal gribēju sākt pļāpāt…

Uz brīdi iestājās neveikls klusums. Marija Aleksandrovna pazemīgi sekoja Zinai un norūpējusies lūkojās viņai acīs — tikpat kā mazs šunelis, kas noziedzies savas kundzes priekšā.

—    Es pat nesaprotu, kā jūs to paveiksiet, — ar riebumu turpināja Zina. — Esmu pārliecināta, ka tur iznāks tikai briesmīgs kauns. Es nicinu viņu domas, bet uz jums taču kritīs negods.

—    Ak, manu eņģelīt, ja tu esi norūpējusies tikai par to, tad, lūdzu, esi mierīga! Vienīgi to no tevis izlūdzos! Ja tikai mēs abas būsim vienprātīgas, tad par mani nav ko bēdāt. Ak, kaut tikai tu zinātu, no kādiem tračiem es esmu izkļuvuši ar veselu ādu! Vai man ar tādiem niekiem vien bijis jātiek galā! Nu vismaz atļauj kaut pamēģināt! Vispirms katrā ziņā jāmēģina visātrākā laikā palikt ar kņazu divatā. Tas ir vispirms. Bet viss tālākais būs atkarīgs no šī pirmā soļa. Taču es paredzu arī visu tālāko. Viņi visi stāsies man pretim, nu, bet… tas nekas! Es pati viņus visus apstrādāšu. Baidos vienīgi no Mozgļakova …

—    No Mozgļakova? — Zina nicīgi ieteicās.

—     Jā, no Mozgļakova; bet tu gan nebīsties, Ziniņ! Varu tev apgalvot — es panākšu, ka viņš pats sāks mūs atbalstīt! Tu vēl mani nepazīsti, Ziniņ! Tu vēl nezini, kāda es esmu, kad man kaut kas padomā! Ak, Ziniņ, sirsniņ! Pirmīt, kad es dzirdēju par kņazu stāstām, man tūliņ iešāvās prātā šī doma. Man uzreiz it kā pavērās gaisma. Un kas gan varēja iedomāties, ka viņš pie mums iegriezīsies? Tik laimīgi gadījumi noliek tikai pa tūkstoš gadiem reizi! Ziniņ! Manu eņģelīt! Negods nav apprecēties ar veci un kropli, bet negods būtu, ja tu apprecētu vīru, kuru tu nevari ciest, un tomēr patiešām būtu viņa sieva! Kņaza īstā sieva tu taču nekad nebūsi. Un šo jūsu savienošanos nemaz nevarēs saukt par laulībām! Tas būs vienkāršs kontrakts mājas kārtībā. Viņš, vecais muļķis, būs vinnētāja lomā: viņam, vecam muļķim, dod tādu nenovērtējamu laimi! Ak, Ziniņ, cik tu šodien esi skaista! Ne skaistule vien, bet debešķīga skaistule! Ja es būtu vīrietis, es tev atdotu pusvalsti, ja tikai tu vēlētos! Ēzeļi viņi ir visi! Nu kā lai nenoskūpstītu šo rociņu? — Un Marija Aleksandrovna karsti noskūpstīja Zinas roku. — Tā taču ir mana miesa un asinis! Kaut arī viņu vajadzētu ar varu apprecināt — šo muļķi! Bet kā mēs tad dzīvosim, Ziniņ!

Tu taču neatstāsi mani, Ziniņ! Tu taču nedzīsi prom savu māti, kad būsi iekļuvusi laimē? Lai gan mēs esam strīdējušās, manu eņģelīt, taču tāda drauga kā es tev nekad nav bijis, taču …

—   Māmiņ! Ja jau jūs esat izlēmusi, tad varbūt būtu laiks… arī kaut ko darīt. Te jūs tikai velti zaudējat laiku, — Zina nepacietīgi ierunājās.

—    Patiesi ir laiks, ir laiks, Ziniņ! Ak! Es esmu jau par daudz ilgi nopļāpājusi! — Marija Aleksandrovna attapās. — Viņas grib kņazu pavisam aizvilināt. Es tūliņ sēdīšos un braukšu. Piebraukšu un izsaukšu Mozgļakovu, un tad jau… Ja citādi nevarēs, es viņu ar varu aizvedīšu! Sveika, Ziniņ, sveika, balodīt, neraizējies, nešaubies, nesēro, galvenais: nesēro! Viss tiks izdarīts labi, viss norisināsies pa godam! Galvenais, no kāda viedokļa raudzīties … nu, sveika, sveika! …

«Nē, jus mani neapšmauksiet!» viņa domāja, sēžot karietē. «Ja Zina piekritusi, tad jau tikpat kā puse ir izdarīta, tagad vairs nekas nedrīkst misēties! Nieki! Ai, Zina! Beidzot tu tomēr piekriti! Arī tavā galviņā tagad sāk rasties citi aprēķini! Tātad es viņai notēloju pievilcīgas izredzes. Un viņa aizrāvās. Šausmas, cik viņa šodien skaista! Ja es būtu tik skaista, es pusi Eiropas pārveidotu pēc sava prāta. Pagaidīsim … Šekspīrs viņai izkūpēs no galvas, kad kļūs par kņazieni un iepazīsies ar vienu otru ievērojamu personu. Ko viņa zina? Līdz šim tikai Mordasovas pilsētiņu un savu skolotāju. Hm .. . Bet kāda viņa būs kņaziene! Man patīk viņas lepnums, viņas drošsirdība un nepieejamība. Kad viņa paskatās, tad tā vien liekas, ka tas ir karalienes skats. Kā, kā gan lai viņa neatskārstu pati savu labumu? Beidzot tomēr izprata! Un tagad sapratīs arī visu pārējo… Es taču vienmēr būšu viņas tuvumā! Beigu beigās viņa man piekritīs it visos punktos. Bez manis viņa tomēr neiztiks! Es pati būšu kņaziene, mani daudzinās pat Pēterburgā. Ardievu, nožēlojamā pilsētiņa! Kad nomirs šis kņazs, kad nomirs ari sis puišelis, tad es viņu izprecināšu īstam princim. Baidos tikai par vienu: vai es neesmu viņai par daudz uzticējusies? Vai neesmu bijusi ar viņu pārāk vaļsirdīga, vai neesmu sākusi par daudz jūsmot? No tā man ir bailes, patiešām bail.»

Un Marija Aleksandrovna nogrima pārdomās. Nevarēja noliegt: viņai bija ko domāt. Bet paruna saka, ka reiz iesāktais ir jāpabeidz.

Palikusi viena, Zina ilgi staigāja pa istabu, salikusi rokas krustiski uz krūtīm un nogrimusi domās. Viņa daudz ko pārdomāja. Bieži un gandrīz neapzinīgi viņa atkārtoja: «Laiks, laiks, sen jau ir laiks!» Ko gan nozīmēja šie izsaucieni? Vairākas reizes viņas garajās, samtainajās skropstās paspīdēja asaras. Viņa pat nedomāja šīs asaras noslaucīt vai atturēt. Taču māmiņa velti bija pūlējusies iedziļināties un izprast meitas domas: Zina bija galīgi izlēmusi un sagatavojusies uz visu …

«Pagaidi tikai!» nodomāja Nastasja Petrovna, pēc pulkveža sievas aizbraukšanas iznākot no pieliekamā kambara. «Un es vēl gribēju piespraust sev sārtu lentīti šim kņazelim par godu! Un es, muļķe, pat noticēju, ka viņš mani precēs! Te nu bija sārtā lentīte! Un Marija Aleksandrovna! Es jums esmu sušķe, es jums esmu ubadze, es ņemu no jums kukuļus divi simti rubļu apmērā. Es lai no tevis neņemtu par pakalpojumiem, modes ģeķe tāda! Es naudu ņēmu godīgā veidā, kā izdarītā darba izdevumu atmaksu … Varbūt man pašai vajadzēja citiem dot kukuli par pakalpojumiem? Kas tev par daļu, ka man neapšķebinajas duša, ka es pati savām rokam varēju uzlauzt kastīti? Es taču pūlējos tevis dēļ, baltroce tāda! Ak tu gribi svabadu rīcību! Pagaidi tikai, gan es tev parādīšu svabadu rīcību! Es jums tagad abām parādīšu, kāda es esmu sušķe! Tagad jūs mācīsieties pazīt, kāda īsti ir Nastasja Petrovna un viņas pazemība!»

VII nodaļa

Bet Marijai Aleksandrovnai nedeva miera viņas iedoma. Viņa bija iecerējusi lielu un drošsirdīgu projektu. Izprecināt savu meitu bagātniekam, kņazam un kroplim, izprecināt slepus no citiem, izlietojot sava viesa vājprātību un neapķērību, izprecināt Zinu pazagšus, kā to teiktu

Marijas Aleksandrovnas ienaidnieki, — tas bija ne vien drošsirdīgi, bet pat pārdroši. Zināms, projekts bija ļoti ienesīgs, tomēr neizdošanās gadījumā tas varēja projekta sastādītāju apkaunot. Marija Aleksandrovna to zināja, bet neizsamisa. «Vai no tādiem tračiem vien esmu izkļuvuši ārā ar veselu ādu!» viņa sacīja Zinai, un tas bija ļoti pareizi teikts. Ja viņa baidītos, kas tad viņa būtu par varoni?

Nebija vārdam vietas: tas viss drusku līdzinājās aplaupīšanai uz lielceļa, taču Marija Aleksandrovna arī tam nepievērsa sevišķu uzmanību. Šinī ziņā viņai bija ārkārtīgi pareiza doma: «Ja jau reiz salaulās, tad vairs nekad neatlaulāsies!» Šī doma bija vienkārša, bet tā vilināja fantāziju ar tādiem neparastiem labumiem, ka Marijai Aleksandrovnai pārgāja tirpuļi un drebuļi pār visu miesu, par to iedomājoties vien. Vispār viņa bija ļoti uzbudināta un sēdēja savā karietē kā uz oglēm. Kā jūsmīga sieviete, apdāvināta ar nenoliedzamām jaunrades spējām, viņa jau bija paspējusi sastādīt sev rīcības plānu. Tomēr plāns bija uzmests tikai melnrakstā, visumā en grand,1 tas tikai miglaini rēgojās acu priekšā. Vēl bija jāpārvar bezgala visvisādu sīkumu un dažādu neparedzētu gadījumu. Bet Marija Aleksandrovna bija par sevi pilnīgi pārliecināta: viņai nebija ne mazāko šaubu par izdošanos, nē! Viņai tikai gribējās ātrāk iesākt, ātrāk mesties cīņā. Nepacietība, liela nepacietība viņu pārņēma, iedomājoties, ka varētu rasties traucējumi un kavēkļi. Runājot par kavēkļiem, mēs lūgsim atļauju drusciņ šo domu paskaidrot. Galvenos kavēkļus Marija Aleksandrovna paredzēja un gaidīja no saviem dižciltīgajiem līdzpilsoņiem, Mordasovas augstākajām aprindām un galvenokārt no Mordasovas dižciltīgajām dāmām. Viņa jau no piedzīvojumiem pazina vietējo dāmu naidu pret sevi. Piemēram, viņa gandrīz noteikti zināja, ka šai pašā brīdī pilsētā jau varbūt visi zina par viņas nodomiem, lai gan viņa pati vēl par to nav bildusi nevienam ne vārda. No vairākiem bēdīgiem piedzīvojumiem viņa zināja, ka viņas mājā nav bijis neviena gadījuma, pat visslepenākā, kas, no rīta noticis, jau līdz vakaram nebūtu bijis zināms visām tirgus sievām un bodes puišiem. Saprotams, Marijai Aleksandrovnai pagaidām bija tikai priekšnojauta par nelaimes tuvošanos, bet viņas priekšnojautas gandrīz vienmēr bija pareizas. Tās piepildījās arī šoreiz. Lūk, kas jau bija nolicis, lai gan viņa pati vēl to nemaz nezināja. Ap pusdienas laiku, tas ir, taisni pēc trim stundām, kopš Mordasovā bija ieradies kņazs, pa pilsētu jau klīda savādas baumas. Nav zināms, kur tās bija sākušās, bet izplatījās loti ātri. Visi cits citam apgalvoja, ka Marija Aleksandrovna esot izprecinājusi kņazam savu Zinu, savu divdesmit trīs gadus veco Zinu, kurai nebija nekāda pūra, ka Mozgļakovs esot galīgi noraidīts un tas viss jau esot galīgi nolemts un parakstīts. Kas varēja būt par cēloni šādām baumām? Vai patiesi visi tik labi pazina Mariju Aleksandrovnu, ka uzreiz uzminēja viņas slepenākās sirds domas un ideālus? Nelīdzēja ne aizrādījums par baumu nepamatotību, jo tādas precības taču nevar noslēgt stundas laikā, ne arī norādījums, ka baumas apšaubāmas, jo neviens nevarēja pateikt, kur tās cēlušās, — mordasovieši tik un tā palika pie sava. Baumas izplatījās un nostiprinājās ar neparastu neatlaidību. Visdīvainākais bija tas, ka baumas sāka izplatīties taisni tai laikā, kad Marija Aleksndrovna sāka par to runāt ar Zinu. Tāda oža piemīt tikai provinces pilsētiņas iedzīvotājiem! Provinciālo ziņotāju instinkts dažreiz kļūst patiešām apbrīnojams, un, saprotams, tam ir arī savi cēloņi. Šādam instinktam pamatā ir ļoti tuvā, interesantā un daudzgadīgā pazīšanās. Katrs provinces iedzīvotājs dzīvo tikpat kā zem stikla vāka. It neko nav iespējams noslēpt no saviem godātiem līdzpilsoņiem. Jūs pazīst smalki no galvas līdz papēžiem, zina par ļums pat to, ko jus paši nezināt. Provinces pilsētiņas iedzīvotājam jau pec savas dabas, šķiet, jābūt lielam psihologam un siržu pazinējam. Lūk, kādēļ reizēm esmu patiesi brīnījies, tur sastopot nevis psihologus un siržu pazinējus, bet gan ēzeļus. Bet lai nu tas paliek, tam nav nekāda sakara ar notiekošo. Ziņa par kņaza saderināšanos atstāja pērkona spērienam līdzīgu iespaidu. Precības ar kņazu katram izlikās tik izdevīgas, tik aplaimojošas, ka pat šo precību ērmīgā puse nevienam nedūrās acīs. Vēl jāatgādina viena lieta: Zinu visi ienīda gandrīz vēl vairāk nekā Mariju Aleksandrovnu, bet, par ko īsti, to neviens nezināja. Var būt, ka te pa daļai bija vainīgs Zinas skaistums. Varbūt par iemeslu bija tas, ka Mariju Aleksandrovnu Mordasovā turēja par savējo, par pašu cilvēku. Ja viņa nozustu no pilsētas apvāršņa, kas to var zināt — pēc viņas varbūt pat skumtu. Viņa ar nemitīgiem skandāliem atdzīvināja vietējo sabiedrību. Bez viņas dzīve būtu garlaicīga. Turpretim pavisam citādi bija ar Zinu: viņa izturējās tā, it kā dzīvotu kaut kur mākoņos, nevis Mordasovas pilsētā. Viņa nevarēja piemēroties šejienes ļaudīm un, varbūt pati nemaz to nejuzdama, izturējās pret viņiem augstprātīgi. Un piepeši tagad šī pati Zina, par kuru bija izplatītas visādas skandalozas valodas, šī lepnā augstprāte kļūs par miljonu īpašnieci, par kņazieni, iekļūs visaugstākajā sabiedrībā. Un pēc pāris gadiem, kad būs kļuvusi atraitne, apprecēs kādu hercogu vai varbūt pat ģenerāli; un — kas var galvot — var pat apprecēt kādu gubernatoru (un, kā par spīti, Mordasovas gubernators ir atraitnis un pie tam ļoti maigs pret sievietēm). Tad Zina būs pirmā dāma visā guberņā, un saprotams, ka domas par šādu varbūtību vien jau ir nepanesamas, un nekad neviena ziņa Mordasovā nebūtu sacēlusi tādu dusmu vilni kā šī ziņa par Zinas precībām ar kņazu. Acumirklī sacēlās nikni protesta saucieni no visām pusēm. Sauca, ka tas esot grēks, pat neģēlīga rīcība; ka vecais kņazs esot jāglābj no asinskārīgo nagiem; ka tā esot tīrā laupīšana un netiklība; ka — beigu beigās — citas jaunavas te nemaz neesot sliktākas par Zinu. Arī citas tikpat labi varētu apprecēties ar kņazu. Par visām šīm baumām un pļāpām Marija Aleksandrovna vēl pat nezināja, bet tikai juta, tomēr arī ar to bija diezgan. Viņa skaidri zināja, ka visi, noteikti visi būs ar mieru darīt visu, kas vien iespējams, lai tikai izjauktu viņas nodomus. Jau tagad taču skaidri redzams, ka viņi grib konfiscēt kņazu, tā ka gandrīz ar varu tas atgūstams atpakaļ. Un, ja arī beidzot izdosies kņazu saķert un aizvilināt atpakaļ, tad taču visu laiku viņu nevarēs turēt piesietu. Beigu beigās — kas var galvot, ka šodien pat un varbūt jau pēc pāris stundām viss svinīgais Mordasovas dāmu koris neierodas viņas salonā un turklāt ar tādiem iemesliem, ka nepavisam nevarēs viņām atteikt? Ja nelaidīsi pa durvīm, tad iesprauksies pa logu; tas liekas gan neticami, tomēr Mordasovā tā jau ir noticis. Vārdu sakot, nedrīkstēja zaudēt ne stundiņu laika, ne vismazāko brītiņu, un tomēr līdz šim vēl nekas nebija izdarīts … Piepeši ģeniāla doma pazibēja un tūliņ arī nobrieda Marijas Aleksandrovnas galvā. Par šo jauno ideju mēs izteiksimies tuvāk pienācīgā vietā. Tagad tikai pateiksim, ka šinī acumirklī mūsu varone traucās pa Mordasovas ielām barga un iedvesmas pilna, gatava uzsākt cīņu, ja tikai tas būtu vajadzīgs, lai atgūtu atpakaļ kņazu. Viņa vēl nezināja, kā tas viss notiks un kur viņa kņazu atradīs, bet to viņa zināja droši, ka drīzāk Mordasovas pilsēta iegrims zemē, nekā kaut viens vienīgs burtiņš paliks neizpildīts viņas jaunajā plānā.

Pirmais solis izdevās pavisam teicami. Viņa saķēra kņazu uz ielas un pārveda sev līdzi pusdienās. Ja prasītu, kā tad Marijai Aleksandrovnai izdevās, neraugoties uz viņas ienaidnieku intrigām, panākt savu un atstāt Annu Nikolajevnu ar pavisam garu degunu, tad mans pienākums ir pateikt, ka es šādu jautājumu uzskatu pat par apvainojumu Marijai Aleksandrovnai. Kā lai viņa negūtu uzvaru pār kaut kādu Annu Nikolajevnu Antipovu? Viņa vienkārši arestēja kņazu, kurš jau bija piebraucis pie viņas pretinieces mājas, un, nelikdamās zinis ne par vienu, arī neievērodama Mozgļakova iebildumus, — arī viņš baidījās no skandāla, — pārsēdināja vecīti savā karietē. Taisni ar to Marija Aleksandrovna atšķīrās no savām pretiniecēm, ka viņa zināmos gadījumos nebaidījās ne no kādiem skandāliem, pieņemdama par neapgāžamu pamatnoteikumu to, ka panākumi attaisno visu. Saprotams, ka kņazs neizrādīja nekādu ievērojamu pretošanos un pēc sava paraduma visu jo drīz aizmirsa un bija pat ļoti apmierināts. Pie pusdienu galda viņš pļāpāja bez apstājas, bija ļoti jautrs un asprātīgs, teica visādus kalambūrus, stāstīja anekdotes, kuras tomēr nepabeidza vai ari, pašam nemanot, pārlēca no vienas anekdotes uz otru, iesākdams ar vienu un beigdams ar otru. Pie Natālijas Dmitrijevnas viņš bija izdzēris trīs biķerus šampanieša. Ēdot pusdienas, viņš izdzēra vēl un galīgi apreiba. Tagad pati Marija Aleksandrovna viņam arvien no jauna lēja klāt. Pusdienas bija ļoti garšīgas. Necilvēks Ņikita šoreiz bija krietni papūlējies. Pati saimniece viesus apveltīja ar apburošu laipnību. Tomēr citi klātesošie it kā tīšām bija neparasti garlaicīgi. Zina visu laiku svinīgi klusēja. Mozgļakovs laikam nebija labā omā un ēda visai maz. Viņš kaut ko nopietni domāja, bet, tā kā viņš to darīja reti, tad Marija Aleksandrovna ļoti uztraucās. Nastas ja Petrovna sēdēja drūma un slepus rādīja savādas zīmes Mozgļakovam, kuras tas gan nepavisam neievēroja. Ja saimniece pati nebūtu visu laiku tik apburoši laipna, pusdienas līdzinātos bēru mielastam.

Marija Aleksandrovna visu laiku atradās neizsakāmā uzbudinājumā. Jau Zina ar savām saraudātajām acīm un ļoti bēdīgo izskatu darīja viņai lielas rūpes. Un te vēl viens kavēklis: vajag steigties un traukties uz priekšu, bet šis «nolādētais Mozgļakovs» sēž kā lempis, it kā viņu itin nekas neinteresētu, un tikai traucē! Nevar taču viņa klātbūtnē sākt tādas lietas! Marija Aleksandrovna piecēlās no galda ļoti lielā uztraukumā. Bet cik viņa bija izbrīnījusies un priecīgi pārsteigta, ja tā var izteikties, kad Mozgļakovs tūliņ piecēlās, pats pienāca viņai klāt un pēkšņi pavisam negaidot pateica, ka viņam diemžēl esot tūliņ jādodas projām.

—    Uz kurieni? — Marija Aleksandrovna ieprasījās ar lielu nožēlu.

—    Redzat, Marija Aleksandrovna, — nemierīgi iesāka Mozgļakovs un pat drusciņ tā kā apmulsa, — man gadījās pavisam savāds notikums. Es pat nezinu, kā lai jums to izstāstu … Dieva dēļ, dodiet man padomu!

—    Kas, kas jums gadījās?

—     Šodien sastapu… savu krusttēvu, Borodujevu, jūs viņu pazīstat, tirgotāju. Vecis ir ļoti nemierā, pat dusmojas un man pārmet, ka esmu kļuvis lepns. Jau trešo reizi es esot Mordasovā, bet pie viņa neesot ne acu rādījis. «Atbrauc šodien pat uz tēju,» viņš saka. Tagad pulkstenis ir taisni četri, bet tēju viņš pēc veca paraduma dzer pulksten piecos, tikko pieceļas no diendusas. Ko man darīt? Varētu jau arī nebraukt, Marija Aleksandrovna, bet padomājiet pati: viņš manu nelaiķi tēvu izglāba no cilpas, kad tas bija nospēlējis kroņa naudu. Viņš arī mani kristīja. Ja es apprecēšu Zinaidu Afanasjevnu, man pašam taču ir tikai simt piecdesmit dzimtcilvēku. Bet viņam ir vesels miljons kapitāla, un ļaudis runā, ka pat vēl vairāk. Bērnu viņam nav. Ja izdarīsi viņam pa prātam, viņš testamentā var norakstīt kādus simts tūkstošus vairāk. Pašam viņam jau ir septiņdesmit gadu … padomājiet tikai!

—     Ak mans dievs! Ko tad jūs vēl gaidāt, ko kavējaties? — iesaucās Marija Aleksandrovna, tikko spēdama apslēpt savu prieku. — Brauciet vien, brauciet vien! Ar tādām lietām nedrīkst jokoties. Tāpēc es skatos pie pusdienu galda: jūs esat tik nomākts. Brauciet, mon ami, brauciet! Jums jau šorīt vajadzēja aizbraukt pie viņa vizītē, lai parādītu, ka jūs viņu mīlat un augsti cienāt! Ak, jūs jaunieši, jaunieši!

—   Bet jūs taču pati, Marija Aleksandrovna, man pārmetāt šo pazīšanos! — izbrīnījies iesaucās Mozgļakovs.

Jūs taču teicāt, ka viņš ir bārdains zemnieks, uz vienu ioku ar krodziniekiem, vīna pagrabu sargiem un ierēdņiem.

—   Ak, mon ami! Cik daudzreiz mēs runājam to, ko neesam labi pārdomājuši! Arī es varu kļūdīties, es neesmu svētā. Es gan tādus izteicienus neatceros, bet var jau būt, ka kādreiz esmu bijusi nelāgā omā un… Toreiz jau jūs arī vēl nelūdzāt Zinas roku … Zināms, tas ir savā ziņā egoisms no manas puses, bet tagad man gribot negribot jāskatās no cita redzes viedokļa — un vai jel kāda māte man to varētu pārmest? Brauciet vien un nekavējieties vairs ne mirkli! Pat vakaru pavadiet pie viņa … jā, paklausieties! Pamēģiniet ierunāties par mani. Sakiet, ka es viņu ļoti cienu, mīlu, godāju … nu, tā labi sirsnīgi, gan jau jūs zināsiet! Ak mans dievs! Man taču tas pavisam izgāja no galvas! Man taču pašai vajadzēja to iedomāties un vēl jūs paskubināt turēties pie viņa!

—    Jūs man iedvesāt jaunus spēkus, Marija Aleksandrovna! — iesaucās Mozgļakovs pavisam sajūsmināts. — Tagad vienmēr un visur klausīšu jūsu padomus, varu jums to apzvērēt! Es taču pavisam baidījos jums par to stāstīt… Nu, ardievu, es došos ceļā! Atvainojiet mani Zinaidai Afanasjevnai. Vēlāk es atkal visādā ziņā būšu te…

Dodu jums savu svētību, mon ami! Pielūkojiet, ka jūs neaizmirstat viņam par mani ierunāties! Viņš patiesi ir ļoti mīļš vecītis. Es jau sen esmu mainījusi savus uzskatus par viņu… Starp citu, es vienmēr viņā esmu mīlējusi visu veco, krievisko, neviltoto… Au revoir, mon ami, au revoir!

«Cik tas ir labi, ka viņu nelabais parāva prom no šejienes! Nē, pats dievs man vienmēr visur palīdz!» Marija Aleksandrovna nodomāja un ļoti nopriecājās.

Pavels Aleksandrovičs izgāja priekšnamā un jau vilka kažoku mugurā, kad pēkšņi ieraudzīja Nastasju Petrovnu. Viņa jau bija gaidījusi Mozgļakovu.

—    Uz kurieni tad jūs? — viņa ieprasījās, saķerdama to aiz rokas.

—          Pie Borodujeva, Nastasja Petrovna! Tas ir mans krusttēvs; viņš mani pagodināja ar to, ka nokristīja … Viņš ir bagāts vecis, atstās kaut ko, vajag izpatikt…

Pavels Aleksandrovičs patlaban bija teicamā garastāvoklī.

—     Pie Borodujeva? Nu, tad atvadieties uz visiem laikiem no savas līgavas! — Nastasja Petrovna bargi noteica.

—    Kādēļ tad «jāatvadās»?

—     Nu tā! Jūs domājāt, ka viņa ir jau jums rokā! Bet viņu grib izprecināt kņazam. Es pati dzirdēju.

—    Kņazam? Apžēlojieties, ko jūs runājat, Nastasja Petrovna!

—     Kas tur ko apžēloties! Vai jūs paši negribat paskatīties un paklausīties? Lieciet kažoku nost un nāciet man līdzi!

Apmulsušais Pavels Aleksandrovičs nolika kažoku un gāja uz pirkstgaliem nopakaļus Nastasjai Petrovnai. Viņa to ieveda tanī pašā pieliekamajā kambarītī, kur pati šorīt bija noskatījusies un noklausījusies.

—    Bet apžēlojieties, Nastasja Petrovna, es tomēr it nekā nesaprotu! …

—    Gan jau sapratīsiet, kad nolieksieties un paklausīsieties. Komēdi ja droši vien tūliņ sāksies.

—     Kāda komēdija?

—    Tss! Nerunājiet skaļi! Tāda komēdija, ka jūs vazā aiz deguna. Pirmīt, kad jūs aizbraucāt ar kņazu, Marija Aleksandrovna veselu stundu mēģināja Zinu pierunāt iet pie šī kņaza par sievu, stāstīja, ka esot pavisam viegli viņu piešmaukt un piedabūt uz precēšanos, un sarunāja tādus viltus āķīšus, ka man kļuva pavisam nelabi ap sirdi. Es visu no šejienes noklausījos. Zina beidzot piekrita. Kā viņas abas jūs apstrādāja un lamāja! Jūs nolika par pēdējo muļķi, un Zina tieši pateica, ka nekad ar jums neprecēšoties. Bet es, muļķe! Sarkanu lentīti gribēju piespraust! Paklausieties! Paklausieties!

—     Bet tā taču ir visbezdievīgākā divkosība! — Pavels Aleksandrovičs čukstēja, muļķīgi raudzīdamies Nastasjai Petrovnai acīs.

—    Paklausieties tikai, tad jūs dzirdēsiet vēl daudz labākas lietas.

—    Bet kur tad lai klausos?

—    Noliecieties te pie šī caurumiņa …

—    Bet, Nastasja Petrovna, es… es neesmu spējīgs noklausīties …

—    Ak, kad jums tas iešāvās prātā! Te, cienītais, kauns j.imet pie malas! Ja jau esat atnācis, tad jums jānoklausās vien ir!

—    Bet…

—    Ja jūs to nevarat, tad palieciet ar garu degunu! Man bija jūsu žēl, un es gribēju jums palīdzēt, bet šis vēl te domā plātīties! Man te ne silts, ne auksts! Pūlējos tikai jūsu dēļ. Es šinī mājā pat līdz vakaram vairs nepalikšu!

Pavels Aleksandrovičs saņēmās un noliecās pie atslēgas caurumiņa. Sirds viņam stipri pukstēja, deniņos sita kā ar veseri. Viņš gandrīz nesaprata, kas ar viņu notiek …

VIII nodaļa

—     Tātad jums, kņaz, bija ļoti jautri pie Natālijas Dmitrijevnas? — ieprasījās Marija Aleksandrovna, pārlaizdama asinskāru skatu kaujas laukam, kur drīz vajadzēja risināties cīņai, un vēlēdamās visnevainīgākā kārtā uzsākt sarunu. Viņas sirds ātri pukstēja no uzbudinājuma un gaidām.

Tūliņ pēc pusdienām kņazu aizveda uz «salonu», kur viņš jau šorīt bija pieņemts. Visi svinīgie gadījumi un pieņemšanas Marijas Aleksandrovnas mājā notika šinī pašā salonā. Viņa lepojās ar šo savu telpu. Vecītis no sešiem šampanieša biķeriem bija pavisam saguris un ne visai droši turējās uz kājām. Toties viņš runāja bez apstājas. Viņa parastā pļāpāšanas kāre bija vēl pastiprinājusies. Marija Aleksandrovna saprata, ka šāds spēku uzliesmojums ir visai īslaicīgs un ka nogurušajam viesim drīz vien iegribēsies gulēt. Tādēļ bija jāizmanto izdevīgais brīdis. Pārlaizdama acis kaujas laukam, viņa ar prieku ievēroja, ka miesaskārīgais vecītis it sevišķi kāri uzlūkoja Zinu; Marijas Aleksandrovnas mātes sirds nodrebēja priekā.

— Ār-kār-tī-gi jautri, — atbildēja kņazs, — un, vai zināt, šī Natālija Dmitrijevna ir ne-pār-spējama sieviete, ne-pār-spē-jama sieviete!

Lai gan Marija Aieksandrovna bija aizņemta ar saviem lielajiem plāniem, tomēr tāda skaļa uzslava viņas pretiniecei stipri aizskāra tās sirdi.

—     Apžēlojieties, kņaz! — viņa iesaucās, un viņas acis iekvēlojās. — Ja jau jūs Natāliju Dmitrijevnu atzīstat par nepārspējamu sievieti, tad es vairs nezinu, ko tālāk teikt! Man tikai jākonstatē, ka jūs nepavisam nepazīstat šejienes sabiedrību, it nepavisam nepazīstat! Te taču notiek vienīgi savu neparasto ārējo vērtību izcelšana, savu cēlo jūtu izrādīšana, tā ir īsta komēdija, ārējās zelta čaulas demonstrēšana. Paplēsiet nost šo zelta čaulu, un jūs zem šīs puķu segas atradīsiet veselu elli, veselu lapseņu midzeni, kas jūs sadzels un apēdīs, tā ka pat kauliņi pāri nepaliks!

—    Vai tiešām? — kņazs iesaucās. — Man par to jābrīnās.

—     Es jums varu apzvērēt, ka tas tā ir. Ah, mon prince! Paklausies, Zina, man jāizstāsta, man katrā ziņā jāizstāsta kņazam tas jocīgais un zemiskais gadījums, kas pagājuša ja nedēļā notika ar šo Natāliju, vai tu atceries? Jā, kņaz, man jums jāstāsta par to pašu jūsu slavēto Natāliju Dmitrijevnu, par kuru jūs esat tādā sajūsmā. Ak, mans mīļais kņaz! Es jums varu apzvērēt, ka neesmu mēlnese! Bet es to pastāstīšu vienīgi tādēļ, lai jums būtu ko pasmieties un lai ar dzīvu piemēru, tā sakot, caur optisko stiklu parādītu, kādi te ir cilvēki. Pirms divām nedēļām pie manis atbrauc šī pati Natālija Dmitrijevna. Pasniedza kafiju, bet man uz brītiņu bija jāiziet otrā istabā. Es ļoti labi atceros, cik palika cukura sudraba cukurnīcā: trauks bija pilns līdz malām. Atgriežos atpakaļ un skatos: cukurnīcas dibenā tikai trīs graudiņi. Bez Natālijas Dmitrijevnas istabā neviena cita nebija. Kā jums tas patīk? Viņai pašai pieder liels mūra nams un arī naudas gubu gubām! Šis gadījums ir jocīgs, komisks, bet pēc visa tā spriediet paši par šejienes sabiedrības krietnumu!

—    Vai pa-tie-si? — iesaucās kņazs, patiesi brīnīdamies. — Kāda nedabiska mantas kārība! Vai patiesi viņa viena visu varēja noēst?

—    Redziet, kāda ir jūsu nepārspējamā sieviete, kņaz! Kā jums patīk šis nekaunīgais gadījums? Man liekas, ka es būtu nobeigusies tai pašā acumirklī, tikko man būtu ienākusi prātā šāda neģēlīga doma!

—    Nu jā, jā!… Tikai, zināt, viņa tomēr ir belle lemme..

—    Natālija Dmitrijevna? Apžēlojieties, kņaz, tā taču ir gatavā muca! Ak, kņaz, kņaz! Kā jūs tā varat teikt? Es biju cerējusi, ka jums ir daudz labāka gaume …

—    Nu jā … muca gan … tikai zināt, viņai ir ļoti cēla figūra… Nu, un arī tā meitene, kura de-jo-ja, arī tai ir … figūra …

—    Ak Soņečka? Nu, viņa taču vēl pavisam bērns, kņaz! Viņai ir tikai četrpadsmit gadu!

—    Nu jā… tikai zināt, viņa ir ļoti veikla, un arī viņai… tādas formas … sāk jau attīstīties. Tāda ļoti mīļa! Un arī otra, kas ar viņu de-jo-ja, arī tai… sāk jau attīstīties formas …

—    Ak tā nelaimīgā sērdienīte, kņaz! Viņi to bieži sauc pie sevis mājās.

—    Sēr-die-nī-te! Tomēr netīra gan viņa bija, kaut jel nomazgājusi rokas … Bet arī viņa bija diezgan pie-vilcī-ga…

Ta runadams, kņazs arvien karīgakiem skatiem caur lorneti aplūkoja Zinu.

—    Zina, uzspēlē mums kaut ko, nē, labāk uzdziedi! Cik debešķīgi viņa dzied, kņaz! Var teikt, ka viņa ir virtuoze, īsta virtuoze. Un ja jūs zinātu, kņaz, — Marija Aleksandrovna turpināja pusbalsī, kad Zina jau tuvojās klavierēm savā klusajā, slīdošajā gaitā, kas nabaga vecītim lika gandrīz vai krampjos raustīties, — ja jūs zinātu, kāda viņa man ir meita! Cik viņa karsti prot mīlēt, cik viņa ar mani ir maiga! Kādas jūtas, kāda sirds!

—    Nu jā … jūtas … vai zināt, es savā mūžā esmu pazinis tikai vienu sievieti, kura viņai varētu līdzināties skai-stu-mā, — kņazs viņu pārtrauca, rīdams siekalas. — Tā bija nelaiķe grāfiene Nainska, kas nomira jau priekš trīsdesmit gadiem. Viņa bija bur-vī-ga sieviete, neaprakstāma skaistule, vēlāk apprecējās ar savu pavāru…

—    Ar savu pavāru, kņaz?

—     Nu jā, ar savu pavāru apprecējās… ar francūzi… ārzemēs. Viņa tam ār-ze-mēs izdabūja arī grāfa titulu.

Viņš bija stalts cilvēks un ļoti izglītots, ar tādām mazām ū-si-ņām.

—    Un … un… kā viņi dzīvoja, kņaz?

—    Nu jā, viņi dzīvoja labi. Taču drīz vien izšķīrās. Viņš to galīgi apzaga un aizbrauca. Bija sastrīdējušies kaut kādas mērces dēļ.

—    Māmiņ, ko lai spēlēju? — Zina ieprasījās.

—     Tu labāk mums ko uzdziedi, Zina! Cik viņa debešķīgi dzied, kņaz! Vai jūs mīlat mūziku?

—    Ak, jā! Charmant, charmant! Es ļoti mīlu mūziku. Ārzemēs biju pazīstams ar Bēthovenu.

—    Ar Bēthovenu! Iedomājies tikai, Zina, kņazs bijis pazīstams ar Bēthovenu! — Marija Aleksandrovna sauc lielā sajūsmā. — Ak, kņaz! Vai jūs patiesi bijāt pazīstami ar Bēthovenu?

—    Nu jā … mēs bijām ļoti drau-dzī-gi. Viņam mūžīgi deguna galā bija šņaucamās tabakas šķipsna. Viņš bija ļoti jocīgs.

—    Vai Bēthovens?

—     Nu jā, Bēthovens. Bet var jau arī būt, ka tas nebija Bēthovens, bet kāds cits vācietis. Tur ārzemēs bija ļoti daudz vāciešu … Bet var arī būt, ka es maldos.

—    Ko lai es dziedu, māmiņ? — iejautājās Zina.

—    Ak, Ziniņ, uzdziedi mums to romanci, kurā ir runa par bruņiniekiem, kur ir pils valdniece un viņas trubadūrs … tu taču to atceries? Ak, kņaz, kā man patīk viss bruņnieciskais! Šīs pilis, šīs pilis! Šī viduslaiku dzīve! Šie trubadūri, heroldi, turnīri… Es tev akompanēšu, Zina. Apsēdieties, kņaz, te tuvāk! Ak, šīs pilis, šīs pilis!

—     Nu jā … pilis. Arī es mīlu pilis, — kņazs sajūsmā čukst, ieurbdamies Zinā ar savu vienīgo aci. — Bet… ak dievs! — viņš iesaucas. — Šī romance! … Es taču … pazīstu šo romanci! Es jau sen esmu šo romanci dzirdējis… Tā atsauc man atmiņā … Ak mans dievs!

Es neņemos aprakstīt, kas ar kņazu notika, kad Zina sāka dziedāt. Viņa dziedāja senu franču romanci, kura kādreiz bija modē. Zina to skaisti nodziedāja. Viņas tīrais, skanīgais kontralts iespiedās pašos sirds dziļumos. Viņas skaistā sejiņa, brīnišķīgās acis, smalkie, slaidie pirkstiņi, ar kuriem viņa pāršķirstīja notis, biezie, melnie, spīdīgie mati, viņas krūtis, kas satraukti cilājās, viss viņas lepnais, staltais, cēlais stāvs apbūra nabaga vecīti galīgi. Viņš nenovērsa no Zinas acis, kamēr vien skanēja dziesma, viņš rīstījās no uztraukuma. Viņa vecā sirds, šampanieša, mūzikas un atdzimušo atmiņu sasildīta (un kam gan nav mīļu atmiņu?), pukstēja arvien stiprāk un stiprāk, tā, kā jciu sen nebija pukstējusi… Viņš bija ar mieru mesties < oļos pie Zinas kājām un gandrīz vai raudāja, kad viņa bija beigusi savu dziesmu.

Un kņazs nespēja pat pabeigt.

Marija Aleksandrovna juta, ka tagad ir pienācis gaidītais brīdis.

—    Kādēļ jūs postāt savu dzīvi, kņaz? — viņa svinīgi iesaucās. — Jums ir tik bagātīgas izjūtas, tik daudz dzīves enerģijas, tāda dvēseles bagātība, un tomēr jūs aprokaties uz visu mūžu vientulībā! Kādēļ jūs bēgat no ļaudīm, no draugiem? Tas taču nav piedodami! Apdomājieties, kņaz! Uzlūkojiet dzīvi, tā sacīt, gaišām acīm! Atjaunojiet savā sirdī agrākās atmiņas, savas zelta jaunības atmiņas, bezrūpīgās, laimīgās jaunības dienas! Modiniet tās augšā, modiniet sevi augšā! Sāciet atkal dzīvot sabiedrībai, sāciet atkal dzīvot starp ļaudīm! Brauciet atkal uz ārzemēm, uz Itāliju, uz Spāniju… Uz Spāniju, kņaz! … Jums vajag vadītāja, sirds, kas jūs mīlētu un cienītu, justu jums līdzi! Bet jums ir draugi! Aiciniet tos, pasauciet tikai, un viņi bariem skries pie jums. Es pirmā atstāšu visu un metīšos pie jums, ja jūs sauksiet. Es vēl atceros mūsu draudzību, kņaz; es pametīšu vīru un došos pie jums… Un, ja es būtu jaunāka, ja es būtu tik daiļa un skaista kā mana meita, es pat kļūtu par jūsu pavadoni, draudzeni, arī par sievu, ja jūs to gribētu!

—     Esmu pārliecināts, ka jūs savā laikā bijāt une charmante personne, — ieteicās kņazs, šņaukdams kabatas lakatā degunu. No viņa acīm lija asaras.

—    Mēs turpinām dzīvot savos bērnos, kņaz, — cēli atbildēja Marija Aleksandrovna. — Arī man ir savs sargeņģelis. Un tā ir mana meita, manu domu, manas sirds draudzene, kņaz! Viņa ir jau atteikusi septiņiem bildinātājiem, negribēdama šķirties no manis.

—     Tātad ari viņa brauks jums līdzi, kad jūs mani pava-dī-siet uz ārzemēm? Tādā gadījumā es katrā ziņā braukšu uz ārzemēm, — kņazs iesaucās pavisam sparīgi. — Es vi-sā-dā ziņā braukšu uz ārzemēm! Un ja es drīkstētu atļauties cerēt… Bet viņa ir burvīgs, bu-ur-vī-īgs bērns! O ma charmante enfant!… — Un kņazs no jauna sāka skūpstīt viņai rokas. Viņam, nabadziņam, ļoti gribējās krist viņas priekšā ceļos.

—     Bet.. . bet jūs, kņaz, sakāt — ja es drīkstētu atļauties cerēt? — iesaucās Marija Aleksandrovna, sajuzdama sevī daiļrunības pieplūdumu. — Jūs esat savāds, kņaz! Vai tad jūs vairs sevi neturat par sievietes ievērības cienīgu? Ne jaunībai vien ir pievilcība. Neaizmirstiet, ka jūs esat augstas aristokrātijas atvase! Jūs taču esat visizsmalcinātāko un visbruņnieciskāko jūtu un … manieru priekšstāvis! Vai Marija neiemīlējās vecajā Mazepā? Atceros, esmu lasījusi, ka Lozens, šis burvīgais Ludviķa galma marķīzs… esmu aizmirsusi, kura Ludviķa pēc skaita, — jau stipri gados, jau pavisam vecumdienās iekaroja visskaistākās galma dāmas sirdi… Un kas jums saka, ka jūs esat vecs? Kas jums to ir iekalis galvā? Vai tādi ļaudis ka jūs maz noveco? Jūs, kam vēl ir tik bagātīgs jūtu parpludums, domu, jautrības, asprātību, dzīves enerģijas un lielisku manieru bagātība! Ja jūs parādīsieties kaut kur ārzemju peldvietā ar jaunu sieviņu, ar tādu skaistuli kā, piemēram, mana Zina — es nerunāju par viņu, bet pieminu to tikai tā, salīdzināšanas dēļ —, jūs redzēsiet, kādu kolosālu iespaidu jūs tur atstāsiet! Jūs esat augstas aristokrātijas atvase, viņa ir skaistuļu skaistule! Jūs vedat viņu svinīgi zem rokas; viņa dzied spožā sabiedrībā, jūs no savas puses bārstāt visapkārt asprātības … un visi peld viesi saskries kopā jūs apskatīt un apbrīnot. Visa Eiropa sāks par jums runāt, jo visās peldvietu avīzēs, visos feļetonos būs tikai apraksti par jums abiem… Kņaz, kņaz! Un jūs vēl šaubāties un sakāt — ja es drīkstētu atļauties cerēt?

—    Feļetonos … nu jā, nu jā … Visās avīzēs … — kņazs atkārto, jo viņš ne pusi nesaprot no Marijas Aleksandrovnas daiļrunības un sabrūk arvien vairāk un vairāk.

—    Bet… mans bērns, ja jūs nebūtu pārāk nogurusi… es jūs lūgtu vēl atkārtot to romanci, ko jūs nupat dziedājāt.

—    Jā, atceros, atceros … vai, labāk sakot, esmu aizmirsis. Nē, nē, to pašu romanci, kuru viņa tikko nodziedāja! Es negribu L'hirondelle! Es gribu pirmītējo romanci … — tiepās kņazs, lūgdamies kā mazs bērns.

Zina nodziedāja vēlreiz. Kņazs nevarēja nociesties un nolaidās viņas priekšā uz ceļiem. Viņš raudāja.

Visu šo runu kņazs teica elsdams un rīstīdamies. Viņa mēle bija manāmi kļuvusi stīva. Dažus vārdus nepavisam nevarēja saprast. Varēja tikai redzēt, ka viņš ir augstākā mērā saviļņots. Marija Aleksandrovna pasteidzās piekurt vēl uguni.

—    Kņaz! Jūs laikam iemīlēsieties manā Zinā! — viņa iesaucās, sajuzdama, ka iestājies vissvinīgākais brīdis.

Kņaza atbilde pārspēja visu labāko, ko viņa bija sagaidījusi.

—    Es esmu viņā iemīlējies līdz ārprātam! — vecītis iesaucās, piepeši kļuvis pavisam mundrs, tomēr vēl vienmēr atrazdamies uz ceļiem viņas priekšā un uzbudinājuma drebēdams. — Esmu ar mieru atdot viņai savu dzīvību! Un ja tikai es uzdrošinātos cerēt… Bet pieceliet mani, esmu drus-ciņ no-gu-ris … Es… ja tikai es varētu cerēt piedāvāt viņai savu sirdi, tad… es … viņa man katru dienu dziedātu ro-man-ces un es visu laiku skatītos uz viņu… visu laiku skatītos … Ak mans dievs!

—    Kņaz, kņaz! Jūs piedāvājat viņai savu roku! Jūs gribat man atņemt manu Zinu, manu mīluli, manu eņģeli Ziniņu! Bet es tevi nelaidīšu, Zina! … Lai izrauj viņu ar varu no manām rokām, no mātes rokām! — Marija Aleksandrovna metās pie meitas un saspieda to savās skavās, lai gan juta, ka viņa top diezgan stipri grūsta nost…

Māmiņa mazliet pārspīlēja. Zina to juta ar visu savu būtību un ar neizsakāmu pretīgumu raudzījās visā šajā komēdijā. Tomēr viņa klusēja, un Marijai Aleksandrovnai nekā vairāk nevajadzēja.

—    Viņa atteica deviņiem preciniekiem, lai tikai nebutu jāšķiras no savas mātes, — Marija Aleksandrovna kliedza. — Bet tagad mana sirds sajūt, ka būs jāšķiras. Vēl pirmīt es ievēroju, ka viņa tā savādi noraugās uz jums … Jūs viņu pārsteidzāt ar savu aristokrātismu, kņaz, ar savu izsmalcinātību. Ak, jūs mūs izšķirsiet: es to paredzu! …

—    Es viņu die-vi-nu! — kņazs murmināja, vēl vienmēr drebēdams kā apšu lapa.

—    Tātad tu atstāj savu māmiņu! — iesaucās Marija Aleksandrovna, vēlreiz mezdamās meitai ap kaklu.

Zina steidzās izbeigt smago skatu. Viņa, ne vārda neteikdama, pasniedza kņazam savu skaisto roku un pat piespieda sevi pasmaidīt. Kņazs godbijīgi saņēma šo rociņu un apklāja to skūpstiem.

—    Es tikai tagad sā-ā-ku dzīvot, — kņazs šļupstēja, aizraudamies no laimes.

—    Zina, — Marija Aleksandrovna svinīgi iesāka, — paskaties uz šo cilvēku! Tas ir visgudrākais, viskrietnākais no visiem, kurus es pazīstu! Tas ir viduslaiku bruņinieks! Bet viņa to jau zina, kņaz; viņa to jau zina, lai gan mana sirds grib vai izsamist… Ak, kādēļ jūs šurp atbraucāt! Es jums nododu savu visdārgāko mantu, savu eņģeli. Sargiet viņu, taupiet viņu, kņaz! Jums to ļoti lūdz māte, un vai gan kāda māte var mani nosodīt par manu sūro likteni!

—    Māmiņ, beidziet taču! — Zina čukstēja.

—    Sargiet viņu no katras pārestības, kņaz! Vai jūs solāt, ka jūsu šķēps iezibēsies pret katru apmelotāju vai bezkauņu, kas uzdrīkstēsies darīt pāri manai Zinai?

—    Beidziet taču, māmiņ, jeb es …

—    Nu jā, iezibēsies … — atkārtoja kņazs — Es tikai ta-gad sā-āku dzīvot. Es gribu, lai tūliņ, šajā pašā brīdī būtu kāzas … es … Es gribu tūliņ sūtīt uz Du-ha-no-vu. Tur man ir briljanti. Es tos gribu nolikt pie viņas kājām …

—    Kāda dedzība! Kāda sajūsma! Kāds jūtu cēlums! — Marija Aleksandrovna iesaucās. — Un jūs, kņaz, varējāt sevi grūst postā, aizejot pavisam no pasaules vientulībā!

ES to atkārtošu tūkstošiem reižu! Es kļūstu vai ārprātīga, Kad iedomājos šo velnu …

—    Ko man bija darīt? Es tā baidījos! —šļupstēja kņazs, raudādams no jūtu pārpilnības. — Viņi mani gribēja inslodzīt tra-ako namā … Un es izbijos.

—    Trako namā! Ak, šie necilvēki! Ak, šie cietsirdīgie ļautiņi! Ak, zemiskais viltus! Kņaz, es par to biju dzirdējusi! Bet tas taču ir ārprāts no šo ļaužu puses! Bet par ko, par ko?

—    Es arī pats nezinu, par ko, — vecītis atteica un nespēkā atlaidās krēslā. — Es, zināt, biju ballē un pastāstīju anek-doti, bet tas viņiem ne-pa-ti-ka. No tā arī izcēlās viss tracis.

—    Vai patiesi tikai tādēļ vien, kņaz?

—    Nē. Es pēc tam vēl spēlēju kārtis ar kņazu Pjotru Dementjiču, un man pietrūka sešu. Man bija divi kungi un trīs dāmas … vai, pareizāk sakot, trīs dāmas un divi kungi… Nē, viens pats kungs. Un pēc tam bija arī dāmas …

—     Un par to? Par to? Ak, tavu ellišķīgu cietsirdību! Vai jūs raudat, kņaz? Bet tagad nekas tamlīdzīgs vairs nekad nenotiks! Tagad es vienmēr atradīšos jūsu tuvumā, mans kņaz; es Zinu nekad neatstāšu, un redzēsim, vai viņi iedrošināsies teikt kaut vārdiņu… Un vai zināt, kņaz, jūsu precības viņus satrieks. Viņi sakaunēsies. Viņi redzēs, ka jūs vēl esat spējīgi… tas ir, viņi sapratīs, ka tāda skaistule taču nebūtu gājusi par sievu pie traka! Tagad jūs lepni varat pacelt galvu augšā! Jūs tagad varēsiet taisni skatīties viņiem acīs …

—    Nu jā, tagad es taisni skatīšos viņiem acīs, — kņazs noņurdēja, aizvērdams acis.

«Tomēr viņš ir galīgi noguris,» nodomāja Marija Aleksandrovna. «Tagad tālākais ir tikai velta vārdu šķiešana.»

—     Kņaz, es redzu, jūs esat par daudz uztraukts; jums visādā ziņā jānomierinās, jāatpūšas, — Marija Aleksandrovna ieteicās un kā rūpīga māte noliecās pie viņa.

—    Nu jā, es arī gribētu drusciņ pa-gu-lēt, — viņš ieteicās.

—    Jā, jā! Nomierinieties, kņaz! Šie uztraukumi… Pagaidiet, es pati jūs pavadīšu … Es pati arī nolikšu jūs gulēt, ja vajadzēs … Ko jūs tā raugāties šajā ģīmetnē, kņaz? Tā ir manas mātes ģīmetne: viņa bija eņģelis, ne sieviete! Ak, kādēļ viņa tagad nav starp mums? Jā, viņa bija īsta svētlaimīgā, kņaz, īsta svētlaimīgā! Citādi es viņu nemaz nevaru godināt.

—    Svētlaimīgā? C'est joli.. Arī man bija māte… kņaziene … un iedomājieties tikai, viņa bija ne-pa-ras-ti resna sieviete. .. Starp citu, es to nemaz negribēju teikt… es esmu drusku noguris … Adieu, ma charmante enfant! Es ar ba-u-du … es šodien … rīt.. . Nu, tas taču viss viens! Au revoir, au revoir! — Viņš vēl gribēja skūpstīt savus pirkstu galus, bet paslīdēja un gandrīz pakrita uz sliekšņa.

—    Uzmanīgāk, kņaz! Atspiedieties pret manu roku! — Marija Aleksandrovna sauca.

—    Charmant! Charmant! — kņazs iziedams murmināja. — Es tagad tikai sā-ā-ku dzīvot. ..

Zina palika viena. Neizsakāms smagums spieda viņas dvēseli. Viņai viss bija pretīgs un riebīgs. Viņa bija gatava sevi nicināt. Viņas vaigi dega. Sažņaugusi rokas, sakodusi zobus un nodūrusi galvu, viņa stāvēja un nekustējās no vietas. Kauna asaras lija Zinai pār vaigiem … Šinī brīdī atvērās durvis un Mozgļakovs ieskrēja istabā.

IX nodaļa

Viņš bija dzirdējis visu, visu!

Patiesībā viņš neienāca, bet ieskrēja bāls no uztraukuma un dusmām. Zina lūkojās viņā ar izbrīnu.

—    Ak tā, jūs! — viņš iesaucās, palikdams gluži vai bez elpas. — Beidzot es dabūju zināt, kāda jūs īsti esat!

—    Kāda es īsti esmu! — Zina atkārtoja, viņu uzlūkodama, it kā viņš būtu ārprātīgs, un piepeši viņas acis iekvēlojās dusmās.

—    Kā jūs iedrošināties ar mani tā runāt! — viņa iesaucās, pieiedama tuvāk.

—    Es visu dzirdēju! — svinīgi atkārtoja Mozgļakovs, bet tomēr negribot atkāpās soli atpakaļ.

—    Jūs dzirdējāt? Jūs noklausījāties? — Zina ieprasījās, ar nicināšanu viņā noskatīdamās.

—    Jā! Es noklausījos! Jā, es izdarīju nekrietnību, toties es tagad zinu, kas jūs esat… Es pat nezinu, kā izteikties, lai pasacītu jums… kada jus tagad esat! — viņš atbildēja, arvien vairāk mulsdams no Zinas skata.

—    Kaut ari jūs esat visu dzirdējis, ko tad jūs varat man pārmest? Kādas jums tiesības uzmesties man par soģi? Kādas jums tiesības ar mani tik nekaunīgi runāt?

—    Man? Kādas man tiesības? Un jūs vēl to jautājat? Jūs gribat precēties ar kņazu, un man nebūs nekādu tiesību par to runāt! … Jūs taču man devāt vārdu, lūk, kādas man tiesības!

—    Kad?

—    Kā — kad?

—   Vel šorīt pat, kad jūs man nelikāt mieru, es jums noteikti atbildēju, ka nevaru solīt neko noteiktu.

—   Tomēr jūs neraidījāt mani projām, jūs man galīgi neatteicāt; tātad jūs mani turējāt rezervē! Tātad jūs mani

mānījāt!

Uzbudinātās Zinas sejā parādījās sāpīgi vaibsti, it kā viņu mocītu asa, griezīga iekšķīga kaite; taču viņa pārvarēja savas jūtas.

—    Ja es jūs neaizraidīju, — viņa atbildēja skaidri un noteikti, lai gan viņas balsī vēl bija dzirdams uztraukums, — tad — vienīgi jūs žēlodama. Jūs pats mani lūdzāt vēl pagaidīt un neteikt galīgu «nē», bet iepazīties ar jums tuvāk. Jūsu paša vārdi bija: «Kad jūs pārliecināsieties, ka esmu krietns cilvēks, varbūt tad jūs man neatteiksiet.» Jūs taču no saviem vārdiem neatteiksieties? Tagad jūs iedrošinājāties man pārmest, ka es jūs esot manījusi. Jūs taču pats redzējāt manu nepatiku, kad es šodien ar jums satikos divi nedēļas agrak, nekā jūs solījāt ierasties, un es šo savu nepatiku nemaz no jums neslēpu, taisni otrādi, es to pat uzsvēru. Jūs pats to ievērojāt, jo man jautājāt: vai es uz jums dusmojoties, ka jūs esot agrāk atbraucis? Ziniet, ka tādu necenšas apmānīt, no kura nevar un pat negrib slēpt savu nepatiku. Jūs uzdrošinājāties izteikties, ka es jūs esot turējusi rezervē. Uz to man jums jāatbild, ka es spriedu tā: «Ja arī viņš nav apveltīts ar lielu gudrību un asu prātu, tad tomēr viņš varbūt ir labs cilvēks, un tādēļ varētu pie viņa iet par sievu.» Bet, tā kā tagad, sev par laimi, esmu pārliecinājusies, ka jūs esat muļķis un vēl pie tam ļauns muļķis, tad man atliek jums novēlēt visu labu un laimīgu ceļu. Sveiki!

To pateikusi, Zina aizgriezās no viņa un lēnām gāja ārā no istabas.

Mozgļakovs, redzēdams, ka tagad viss ir zaudēts, sāka dusmīgi ārdīties:

—    Ak tad es esmu muļķis! — viņš sauca. — Tad es tagad jau esmu muļķis! Labi! Sveika! Bet pirms aizbraukšanas es visai pilsētai pastāstīšu, kā jūs ar savu māmiņu apmānījāt kņazu, iepriekš ar nodomu to piedzirdījušas! Visiem izstāstīšu! Tagad tikai jūs dabūsiet zināt, kāds ir Mozgļakovs!

Zina nodrebēja un apstājās, lai atbildētu, bet, drusciņ padomājusi, tikai nicinoši paraustīja plecus un aizcirta aiz sevis durvis. Šinī acumirklī uz sliekšņa parādījās Marija Aleksandrovna. Viņa dzirdēja Mozgļakova saucienus, tūliņ saprata, kas te notiek, un nodrebēja no bailēm. Mozgļakovs vēl nebija aizbraucis, viņš grozās kņaza tuvumā, viņš izbazūnēs pa visu pilsētu, bet bija nepieciešami, lai notikušais vēl kādu laiciņu paliktu noslēpums. Marijai Aleksandrovnai bija savi nodomi. Viņa acumirklī apsvēra visus apstākļus, un Mozgļakova nomierināšanas plāns jau bija gatavs.

—    Kas jums vainas, mori ami? — viņa ieprasījās, pienākdama viņam klāt un draudzīgi pasniegdama savu roku.

—    Kā — mon ami — Mozgļakovs nikni iesaucās. — Pēc visa tā, ko jūs esat nodarījusi, jūs vēl sakāt: mon ami Lika drusku pagaidīt, cienījamā kundze! Un jūs domājāt, ka jums izdosies mani vēlreiz piekrāpt?

—    Man žēl, man ļoti žēl, ka redzu jūs tādā savādā garastāvoklī, Pavel Aleksandrovič. Un kāds jums savāds izteiksmes veids! Jūs pat neskopojaties ar saviem izteicieniem dāmas priekšā!

—     Dāmas priekšā! Jūs … jūs esat viss, kas vien gribat būt, tikai ne dāma! — skaļā balsī sauca Mozgļakovs. Nezinu, ko viņš gribēja ar saviem saucieniem panākt, bet droši vien viņš gribēja kādu satriekt.

Marija AJeksandrovna paskatījās maigi viņam acīs.

—    Piesēdiet! — viņa skumji ieteicās, norādot ar roku uz krēslu, kurā priekš stundas ceturkšņa bija sēdējis kņazs.

—    Bet paklausieties taču beidzot, Marija Aleksandrovna! — Mozgļakovs nesapratnē iesaucās. — Jūs skatāties uz mani tā, it kā jūs nemaz nebūtu vainīga, bet it kā es būtu ko nogrēkojies pret jums… Bet tas taču nav

Iespējams!… Un vēl tādā tonī!… Tas taču beigu beigās pflrsniedz katra cilvēka pacietību… vai jūs to saprotat?

—    Mans draugs! — atbildēja Marija Aleksandrovna.

Atļaujiet man jūs vēl tā saukt, jo jums nav labāka

drauga par mani… Ak( mans draugs! Jūs ciešat, jūs esat nomocījies, jūs esat ievainots pašā sirdī, un tādēļ es nebrīnos, ka jūs ar mani runājat tādā valodā. Bet es esmu apņēmusies atklāt jums visu, izkratīt jums savu sirdi, it Jpaši tādēļ, ka es pati pret jums jūtos drusciņ vainīga. Apsēdieties, parunāsim.

Marijas Aleksandrovnas balss bija vārga un liega.

Viņas sejā atspoguļojās ciešanas. Pārsteigtais Mozgļakovs nosēdās krēslā viņai blakām.

—  Vai jūs noklausījāties? — viņa turpināja, pārmetoši lūkodamās viņam acis.

—  Jā, es noklausījos! Tad es gan būtu bijis ļoti liels muļķis, ja nebūtu noklausījies! Vismaz tagad es zinu visu, ko jūs pret mani esat nodomājušas darīt, — Mozgļakovs rupji atbildēja, savas dusmas tīšām kurinādams un pats sevi vēl vairāk uzkūdīdams.

—           Un jūs, un jūs — ar tādu audzināšanu, ar tādiem principiem — varējāt nonākt tik tālu, tā pazemoties?… Ak mans dievs!

Mozgļakovs pat uzlēca no krēsla.

—           Bet, Marija Aleksandrovna, — viņš sauca, — tas taču beidzot ir kaut kas nedzirdēts! Neaizmirstiet, cik talu jūs nonācāt ar saviem principiem, un tad sodiet citus!

—           Man vēl viens jautājums, — viņa ieteicās, neatbildot uz viņa jautājumiem. — Kas jūs pamācīja noklausīties, kas jums to ieteica, kurš te spiegoja? Tikai to es gribu zināt.

—    Atvainojiet, bet to es gan neteikšu.

—           Labi. Tad es pati dabūšu zināt. Es jums teicu, Pol, ka dažā ziņā esmu pret jums nogrēkojusies. Bet, ja jūs pārdomāsiet visus lietas apstākļus sīkāk, tad redzēsiet, ka grēkojusi esmu vienīgi tādēļ, lai viss nāktu jums par labu.

—           Man? Par labu? Tas nu gan ir kaut kas traks! Es jums tomēr vēlreiz atkārtoju, ka mani tagad vairs nepiekrāpsiet! Neesmu vairs muļķa puika!

Un viņš tik strauji pagriezās, ka nokrakšķēja viss krēsls.

—    Lūdzu, mans draugs, esiet drusku aukstasinīgāks, ja vien tas jums ir iespējams. Uzklausiet mani uzmanīgi, un jūs pats man visur piekritīsiet. Vispirms, es pati tūliņ gribēju jums visu izskaidrot visos sīkumos, tā ka jums nemaz nebūtu bijis tā jāpazemojas un jānoklausās aiz durvīm. Ja es pirmīt jums visu vēl neizskaidroju, tad vienīgi tādēļ, ka tas viss vēl bija tikai projekts. Tas varēja arī nepiepildīties. Redziet, es ar jums esmu pilnīgi atklāta. Otrkārt: nevainojiet manu meitu. Viņa jūs bezprātīgi mīl, un man vajadzēja pielikt neizsakāmas pūles, lai viņu atrautu no jums un piedabūtu pieņemt kņaza rokas piedāvājumu.

—    Man patlaban bija lielais gods un prieks dzirdēt šīs bezprātīgās mīlestības pierādījumu, — Mozgļakovs ironiski ieteicās.

—    Labi, bet kā jūs runājāt ar viņu? Vai tā pienākas runāt cilvēkam, kas ir iemīlējies. Beidzot, vai tā pienākas runāt cilvēkam, kas ir labi audzināts? Jūs viņu apvainojāt un aizdevāt viņai dusmas.

—    Nu, tagad mums nav laika izvēlēties smalkus vārdus, Marija Aleksandrovna! Pirmīt, kad jūs abas man rādījāt tik saldas sejiņas, es aizbraucu ar kņazu, bet jūs abas ņēmāties mani apstrādāti Jūs mani melnojāt, kā vien pratat, luk, ko es jums varu pateikt! Es zinu visu, visu!

—     Un droši vien no tā paša netīrā avota? — piezīmēja Marija Aleksandrovna, nicinoši pasmaidot. — Jā, Pavel Aleksandrovič, es jūs melnoju, cik vien spēju, un sarunāju par jums tik daudz ļauna, cik vien pratu, un tas man prasīja daudz pūļu. Un jau tas vien, ka man vajadzēja jūs tik daudz melnot un stāstīt par jums tik nelabas lietas, varbūt pat nepatiesas, — jau tas vien pierāda, cik grūti man gāja, kamēr dabūju no viņas piekrišanu, lai viņa jūs atstātu! Jūs tomēr neesat tālredzīgs cilvēks! Ja viņa jūs nemīlētu, vai tad man vajadzētu jūs melnot, nostādīt jūs smieklīgā, necienīgā stāvoklī, ķerties pie tādiem ārkārtīgiem līdzekļiem? Jūs jau vēl nezināt visu! Man vajadzēja izmantot savu mātes varu, lai izdabūtu jūs no viņas sirds, un pēc neizsakāmām pūlēm man izdevās iegūt tikai viņas ārējo piekrišanu. Ja jūs esat mūs uzmanīgi noklausījies, tad jūs arī ievērojāt, ka viņa ne ar vienu vārdu, ne ar vienu vienīgu vaibstu mani nepabalstīja kņaza priekšā. Jo visā šinī laikā viņa taču neizteica gandrīz neviena vārda; viņa dziedāja kā automāts. Visa viņas dvēsele slīka skumjās, un es, lai viņu cik nr< ik pietaupītu, aizvedu beidzot kņazu pavisam no šejienrs projām. Es esmu pārliecināta, ka viņa nevarēja novaldi asaras, palikusi te viena pati. Ienācis šeit, jūs droši vien ievērojāt viņas saraudātās acis …

Mozgļakovs patiesi atcerējās, ka, ieskrējis istabā, viņš redzējis Zinu raudam.

—    Bet jūs, jūs, kādēļ jūs bijāt pret mani, Marija AlekN.mdrovna? — Mozgļakovs stājās virsū. — Kādēļ jūs mani melnojāt, cēlāt man neslavu? Jūs pati taču tagad atzināties!

—     Ak, tā ir pavisam cita lieta! Ja jūs pašā sākumā būtu prātīgi jautājis, jūs jau sen būtu dabūjis atbildi. Jā, jums taisnība! Es visu darīju un darīju viena pati. Zinu nemaisiet te iekšā. Kādēļ es to darīju? Atbildu: pirmkārt, Zinas dēļ. Kņazs ir bagāts, dižciltīgs, viņam ir plaši sakari; ja Zina apprecētos ar kņazu, tad viņa «taisītu ļoti spožu partiju». Un, beidzot, ja viņš nomirtu, varbūt pat ļoti drīz, jo mēs visi taču esam mirstīgi cilvēki, tad Zina būtu jauna atraitne, kņaziene, droši vien ļoti bagāta un apgrozītos augstākā sabiedrībā. Tad viņa varētu apprecēt tādu vīru, ko viņa mīl, ko viņa mīlējusi jau agrāk, kura sirdi viņa saplosījusi, iziedama pie kņaza. Sirdsapziņas pārmetumi viņai liktu izlīdzināt savu vainu tā priekšā, kuru mīlēja agrāk.

—    Hm! — Mozgļakovs noņurdēja, domīgi skatīdamies uz saviem zābakiem.

—    Otrkārt, un par to es ieminēšos tikai īsumā, — turpināja Marija Aleksandrovna, — jo jūs varbūt to nemaz nesapratīsiet. Jūs tikai lasāt savu Šekspīru, smeļot no viņa visas savas augstās jūtas, un, lai gan jūs patiesībā esat ļoti labs, jūs tomēr vēl esat par daudz jauns, bet es esmu māte, Pavel Aleksandrovič! Klausieties: es izprecinu Zinu kņazam pa daļai arī kņaza paša dēļ, jo gribu ar šīm precībām izglābt šo cilvēku. Es arī agrāk mīlēju šo krietno, šo ārkārtīgi labo, šo bruņnieciski godīgo vecīti. Mēs bijām draugi. Viņš ir nelaimīgs šīs velna sievietes nagos. Viņa to ievedīs kapā. Dievs ir mans liecinieks, ka es piedabūju Zinu pie šīm precībām vienīgi tādēļ, ka man izdevās viņai ieskaidrot, kādu pašaizliedzīgu varoņdarbu viņa izdara, upurējot sevi viņa glābšanai. Viņu aizrāva šīs cēlās jūtas, šis varoņdarbu skurbums. Zinā pašā ir kaut kas bruņniecisks. Es viņai izskaidroju, cik augsti tāda uzupurēšanās stādāma no kristiānisma viedokļa: būt par balstu, mierinājumu, draugu, bērnu, skaistu dzīvesbiedreni un elkadievu tam, kam varbūt tikai vēl kāds gadiņš ir vēlēts pabūt šai grēku pasaulē. Ne tā neģēlīgā sieviete, ne bailes, ne skumjas būtu ap viņu pēdējos dzīves brīžos, bet prieks, draudzība, mīlestība. Kā paradīze viņam liktos pēdējās norietošās mūža dienas! Kur te ir egoisms, lūdzu, pasakiet man to! Tas jau tagad drīzāk ir žēlsirdīgās māsas mīlestības darbs, bet ne egoisms.

—    Tātad jūs… tātad jūs to darījāt tikai kņaza dēļ, tikai žēlsirdīgās māsas mīlestības dēļ? — Mozgļakovs norūca zobgalīgā balsī.

—     Es saprotu arī šo jūsu jautājumu, Pavel Aleksandr ovič; tas ir diezgan skaidrs. Jūs varbūt domājāt, ka te jezuītiski savīts kopā ir kņaza, ir mūsu pašu labums? Un kas par to? Var jau būt, ka manā galvā bija arī tādi aprēķini, taču ne aiz jezuītisma, bet pavisam nejauši. Zinu, ka jūs brīnāties par manu atklāto atzīšanos, bet es lūdzu tikai vienu, Pavel Aleksandrovič: nemaisiet te iekšā Zinu! Viņa ir skaidra kā dūja, viņa neprot taisīt aprēķinus, viņa — šis mīļais bērns prot vienīgi mīlēt! Ja kāds ir domājis par labumiem, tad to esmu darījusi vienīgi es, es viena pati! Bet pirmkārt prasiet stingri savai sirdsapziņai un sakiet: kurš gan manā vietā tamlīdzīgā situācijā nebūtu darījis to pašu? Pat viscēlākajos, visnesavtīgākajos apsvērumos mēs, paši to nemaz negribēdami, pavisam neviļus domājam arī par savu labumu. Saprotams, ka visi cenšas sevi apmānīt, pārliecinādami paši sevi, ka dara to tikai aiz cēluma. Es negribu krāpt ne sevi, ne citus: es atzīstos, ka mani mērķi ir bijuši cēli, tomēr esmu apsvērusi arī to, kā būtu labāk un izdevīgāk. Bet prasiet man — vai es to esmu darījusi sevis dēļ? Man vairs nekas nav vajadzīgs. Pavel Aleksandrovič! Es jau esmu nodzīvojusi savu mūžu. Es domāju par viņu, par savu eņģeli, par savu vienīgo bērnu, un kura māte man te kaut ko varētu pārmest?

Marijas Aleksandrovnas acīs iemirdzējās asaras. Pavels Aleksandrovičs izbrīnā noklausījās šo atklāto atzīšanos un nesaprašanā blisināja acis.

—    Nu jā, kura māte… — viņš beidzot ieteicās. — Jums ir veikla mēle, Marija Aleksandrovna, bet… bet jūs taču man devāt vārdu! Jūs man visu laiku devāt cerības … Kā man tagad ir ap sirdi? Padomājiet par to! Vai jūs to arī zināt, ka es palieku ar garu degunu?

Vai tad jūs patiesi pielaižat domu, ka es nerūpētos par jums, mon chei Paul! Taisni otrādi: visos šinīs aprēl. lnos bija redzami tik milzīgi labumi jums, ka galvenā kārtā tie mani piespieda taisni tā rīkoties.

—   Labumi man? — iesaucās Mozgļakovs, šoreiz galīgi pārsteigts. — Kā tas saprotams?

—     Ak mans dievs! Vai patiesi cilvēks var būt tik neatl.ipīgs un tuvredzīgs! — iesaucās Marija Aleksandrovna, paceldama acis pret debesīm. — Ak, jaunība, jaunība! Lūk, ko nozīmē nogremdēties vienīgi jūsu Šekspīrā, jūsmot un iedomāties, ka mēs dzīvojam… bet patiesībā dzīvot ar cita prātu un cita domām! Jūs prasāt, mans labais Pavel Aleksandrovič, kādi te būtu labumi jums? Skaidrības dēļ atļaujiet man drusciņ novirzīties sāņus: Zina jūs mīl, par to nav nekādu šaubu! Tomēr es ievēroju, ka, lai gan viņa jūs mīl, viņā slēpjas pret jums tāda kā neuzticība, kā šaubas par jūsu labajām jūtām un tieksmēm. Es ievēroju, ka viņa reizēm it kā tīšām sevi apspiež un ir pret jums auksta; tās ir iedomu un neuzticības sekas. Vai jūs pats to neesat ievērojis, Pavel Aleksandrovič?

—    Esmu ie-vē-ro-jis un vēl šodien pat… Tomēr — ko jūs ar to gribat teikt, Marija Aleksandrovna?

—    Nu redzat, jūs pats to jau esat ievērojis. Tātad es neesmu maldījusies. Viņā patiesi slēpjas savāda neuzticība pret jūsu labo tieksmju pastāvību. Esmu māte, un vai es lai nepazītu sava bērna dvēseli? Iedomājieties tagad, ka jūs nebūtu iedrāzies istabā ar pārmetumiem un pat lamašanos, nebūtu centies uzbudināt, aizvainot, aizskart viņu, kas patiesībā ir tik tīra, cēla un lepna … Ar to jūs negribot taisni pastiprinājāt viņas slepenās aizdomas par jūsu tieksmju krietnumu… Iedomājieties vēlreiz, ka jūs šo vēsti būtu uzņēmis maigi, ar līdzcietību un nožēlas asarām, varbūt pat ar izmisumu, tomēr ar cēlu dvēseles mieru …

—    Hm…

—    Nē, nepārtrauciet mani, Pavel Aleksandrovič! Es gribu jums attēlot visu ainu, lai tā pārsteidz jūsu iedomu spējas. Pieņemsim, ka jūs atnākat pie viņas un sakāt: «Zinaida! Es mīlu tevi vairāk par savu dzīvību, bet formāli iemesli mūs šķir. Es saprotu šos šķēršļus. Tas viss notiek tavas laimes dēļ, un tādēļ nedrīkstu stāties tam pretim, Zinaida! Es tev piedodu. Esi laimīga, ja vien tas tev ir iespējams!» Un tad jūs pavērstu uz viņu savu skatu, upura jēra skatu, ja tā var izteikties… Pieņemsim, ka tā būtu noticis, un padomājiet, kādu iespaidu būtu atstājuši šie vārdi viņas sirdī!

—    Jā, Marija Aleksandrovna, pieņemsim, ka viss tā ari būtu noticis; es to visu labi saprotu… Un kas būtu tālāk? Es visu to arī būtu teicis un tomēr galu galā tukšā aizgājis no viņas!

—     Nē, nē, nē, mans draugs! Nepārtrauciet mani! Man visādā ziņā gribas attēlot visu ainu ar visām sekām, lai tad jūs galīgi pārsteigtu. Iedomājieties, ka vēlāk, pēc kāda laika, jūs viņu satiekat augstākajā sabiedrībā; satiekat kādā ballē mirdzošā apgaismojumā, pie apskurbinošas mūzikas visdaiļāko dāmu vidū, bet jūs šajās svinībās esat viens pats, esat skumjš, domās nogrimis, bāls, vienatnē atspiežaties pret kolonnu (tomēr tā, lai jūs redz) un visu laiku sekojat viņai balles viesulī. Viņa dejo. Ap jums plūst aizgrābjošās Strausa mūzikas skaņas, birst augstāko aprindu asprātības — bet jūs esat viens, bāls un savu kaislību nomākts! Padomājiet — kas tad notiks ar Zinaidu? Kādām acīm viņa uz jums nolūkosies? Viņa domās: «Un es šaubījos par šo cilvēku, kurš manis labā upurēja visu, visu un saplosīja manis dēļ savu sirdi!» Saprotams, ka agrākā mīlestība viņā atdzimtu ar neatturamu spēku!

Marija Aleksandrovna apstājās atņemt elpu. Mozglakovs pagriezās krēslā ar tādu spēku, ka tas vēlreiz stipri iekrakšķējās. Marija Aleksandrovna turpināja:

—     Kņaza veselības labā Zina brauc uz ārzemēm, uz Itāliju, Spāniju, uz Spāniju, kur aug citroni un mirtes, kur vienmēr ir zilas debesis, kur plūst Gvadalkiviras ūdeņi… kur ir īstā mīlestības zeme, kur nemaz nevar dzīvot bez mīlēšanas, kur gaiss, tā sakot, pilns rožu un skūpstu. Arī jūs tur ierodaties pie viņas; viņas dēļ jūs esat atstājis savu dienestu, upurējis savus sakarus, visu, visu. Tur ar neaprakstāmu spēku sākas jūsu mīlestība; mīlestība, jaunība, Spānija, ak mans dievs! Saprotams, jūsu mīlestība ir tikla, svēta; bet jūs abi mokāties, viens otru uzskatot… Jūs mani saprotat, mon ami Zināms, atradīsies zemiski ļaudis, viltīgi necilvēki, kuri apgalvos, ka jūs uz ārzemēm vilkušas ne tikai radniecīgas jūtas pret cietēju vecīti. Es tīšām nosaucu jūsu mīlestību par tiklu, jo šie ļaudis droši vien to pavisam citādi iztēlos. Bet es esmu māte, Pavel Aleksandrovič, un vai lai es jūs mācītu uz ļaunu!… Saprotams, kņazs jau nespēj jūs abus nosarg.'it, bet kas par to! Vai uz to vien var pamatot ļaunas, netīras baumas? Beidzot viņš mirst ar svētīšanas vārdiem ir, lūpām, ka liktenis viņam ir bijis tik labvēlīgs. Sakiet: ko tagad Zina precēs, ja ne jūs? Jūs taču esat kņazam pavisam tāls radinieks, tā ka jūsu laulībām nekādu fcķēršļu nevar būt. Jūs ņemat jaunu, bagātu, dižciltīgu sievu … un kad tas viss notiek? Tas notiek tanī pašā laikā, kad visievērojamākie bagātnieki justos ļoti pagodināti, ja varētu iegūt viņu par sievu! Ar viņas palīdzību jus kļūstat par pašu cilvēku visaugstākajā aristokrātu sabiedrībā; ar viņas palīdzību jūs piepeši dabūjat ļoti ievērojamu vietu un kāpjat arvien augstāk dienesta pakāpēs. Tagad jums ir tikai simt piecdesmit dzimtļaužu, bet tad jūs būsiet bagāti; kņazs visu būs paredzējis savā testamentā, to es apņemos nokārtot. Un beidzot pats galvenais: viņa tagad ir pilnīgi pārliecināta par jums, par jūsu sirdi, par jūsu jūtām, un jūs uzreiz kļūstat viņas acīs par tikumisku un pašaizliedzīgu varoni… Un jūs — un jūs vēl prasāt, kādi labumi jums būs no tā! Beigu beigās jābūt pavisam stulbam, lai neredzētu, neapjaustu un neaplēstu visus šos labumus, kad jūsu laime atrodas tikai pāris soļu no jums, skatās uz jums, uzsmaida jums un pati vēl saka: «Tā esmu es, tava laime!» Pavel Aleksandrovič, vai jūs patiesi vēl nesaprotat?

—    Marija Aleksandrovna, — Mozgļakovs iesaucās ļoti lielā uzbudinājumā, — tagad es visu sapratu! Es esmu izturējies rupji, zemiski un nekrietni!

Viņš uzlēca no krēsla un ieķērās sev matos.

—    Un neekonomiski, — piebilda Marija Aleksandrovna, — galvenais: neekonomiski!

—    Es esmu ēzelis, Marija Aleksandrovna, — viņš sauca gandrīz izmisis. — Tagad viss nu ir pagalam un tikai tādēļ vien, ka es viņu tik bezgalīgi mīlēju!

—    Var jau būt, ka viss vēl nav pagalam, — klusu ieteicās Marija Aleksandrovna, it kā kaut ko pārdomādama.

—    Ak, ja vēl būtu kaut kas iespējams! Palīdziet! Pamāciet! Glābiet!

Un Mozgļakovs sāka raudāt.

—     Mans draugs! — līdzcietīgi ieteicās Marija Aleksandrovna, sniegdama viņam roku. — Jūs to izdarījāt lielā uztraukumā, kaislības karstumā, tātad viņu mīlēdami. Jūs bijāt izmisis, jūs neatjēdzāt, ko darāt. Viņai taču tas viss jāsaprot…

—    Es viņu bezgalīgi mīlu un esmu ar mieru viņas dēļ uzņemties visādus upurus! — Mozgļakovs sauca.

—    Paklausieties, es mēģināšu viņas acīs jūs attaisnot.

—    Marija Aleksandrovna!

—     Jā, es uzņemšos šo lietu! Es jūs atkal savedīšu kopā. Jūs viņai atklāsiet visu, visu, tā kā es jums to nupat iztēloju.

—    Ak mans dievs! Cik jūs tomēr esat laba, Marija Aleksandrovna! … Bet… vai to nevar izdarīt tūliņ?

—     Pasarg dievs! Cik jūs vēl esat nepiedzīvojis, mans draugs! Viņa taču ir tik lepna! Viņa to uzskatīs par jaunu rupjību, par bezkaunību. Rīt es raudzīšu visu nokārtot, bet tagad ejiet projām, kaut vai pie tā paša tirgotāja… varbūt pienāciet vakarā; bet arī to es jums neieteiktu.

—    Es iešu, iešu! Ak mans dievs! Jūs man no jauna atdevāt dzīvību! Tikai vēl viens jautājums: bet ja kņazs tomēr tik drīz nemirtu?

—     Ak mans dievs, cik jūs tomēr esat naivs, mans dārgais Pol! Taisni otrādi, jums taisni jālūdz dievs, lai dod viņam veselību. Vajag no visas sirds vēlēt ilgu mūžu šim mīļajam, labajam, bruņnieciski godīgajam vecītim! Es pirmā ar asarām acīs ir dienu, ir nakti lūgšu dievu par savas meitas laimi. Bet ak vai! Liekas, uz kņaza veselību ne visai var paļauties. Pie tam tagad vēl būs jābrauc uz galvaspilsētu un jāieved Zina augstākajā sabiedrībā. Baidos, ļoti baidos, ka tas galīgi nenobeidz viņu. Lūgsim dievu, cher Paul, bet viss cits ir dieva ziņā … Vai jūs jau ejat? Dodu jums savu svētību, mon ami! Nezaudējiet cerību un pacietību, bet, galvenais: nezaudējiet dūšu! Es nekad neesmu šaubījusies par jūsu jūtu cēlumu…

Viņa paspieda tam roku, un Mozgļakovs uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

—    Tā, viens muļķis nu ir izvadīts! — Marija Aleksandrovna svinīgi ieteicās. — Bet ir vēl jātiek galā ar daudziem citiem…

Atvērās durvis, un ienāca Zina. Viņa bija daudz bālāka nekā parasti. Viņas acis dega.

—    Māmiņ, — viņa ieteicās, — beidziet visu drīzāk, jeb es neizturēšu! Viss tas ir tik netīri un neģēlīgi, ka esmu gatava bēgt projām no mājām. Nemokiet mani, ne

kaitiniet mani! Man tas jau ir līdz kaklam, vai dzirdat: man apriebušies visi šie netīrumi!

—    Zina! Kas tev noticis, manu eņģelīt? Vai tu … tu noklausījies? — Marija Aleksandrovna iesaucās, aizdomīgi un nemierīgi nolūkodamās meitā.

—    Jā, es noklausījos. Vai jūs arī mani negribat par to kaunināt, tāpat kā šo muļķi? Klausieties, dodu jums goda vārdu, ja jūs mani vēl tā mocīsiet un liksiet man izpildīt visādas zemiskas lomas šajā nejaukajā komēdijā, tad es visam atmetīšu ar roku un uzreiz visam darīšu galu. Pietiek jau ar to, ka esmu piekritusi galvenai neķītrībai! Bet… es vēl sevi nepazinu. Es slāpstu nost šajā zaņķī! … — Un viņa izgāja no istabas, aizcirzdama durvis.

Marija Aleksandrovna vērīgi noskatījās viņai pakaļ un nogrima domās.

—    Jāsteidzas, jāsteidzas! — viņa iesaucās, uzšāvusies kājās. — Vislielākās briesmas un nelaime man draud no viņas puses … un, ja visi šie neģēļi mūs neatstās vienus, bet skries apkārt pa pilsētu kladzinādami — kas droši vien jau tiek darīts —, tad viss var beigties nelaimīgi. Viņa var neizturēt šo jucekli un var atteikties. Visādā ziņā un uz karstām pēdām kņazs ir jāaizved uz laukiem! Aizsteigšos pati papriekš, izvilkšu savu lempi no turienes un atvedīšu šurp. Viņam taču vismaz kaut kur jābūt noderīgam! Līdz tam šis te būs izgulējies, un tad varēsim kopā doties uz turieni! — Viņa pazvanīja.

—    Kas ir ar zirgiem? — viņa uzprasīja ieskrējušajam sulainim.

—    Sen jau ir gatavi, — tas atbildēja.

Zirgi jau bija pasūtīti tajā brīdī, kad Marija Aleksandrovna veda kņazu augšā gulēt.

Viņa ātri apģērbās, bet vispirms vēl ieskrēja pie Zinas, lai viņai galvenajos vilcienos paziņotu savus nodomus un atstātu dažus rīkojumus. Bet Zina nebija spējīga viņā noklausīties. Viņa gulēja gultā, iespiedusi seju spilvenos; viņa raudāja elsodama, ar savām baltajām rokām, kas bija kailas līdz elkoņiem, ieķērusies savos garajos, brīnišķīgajos matos. Reižu reizēm viņa nodrebēja, it kā auksti tirpuļi izskrietu pa visiem locekļiem. Marija Aleksandrovna sāka runāt, bet Zina pat nepagrieza galvu uz viņas pusi.

Pastāvējusi brītiņu pie Zinas gultas, Marija Aleksandrovna apmulsusi izgāja ārā. Lai atgūtu aizkavēto, viņa steidzīgi iesēdās karietē un lika dzīt zirgus, cik ātri vien iespējams.

«Tas ir ļoti nelabi, ka Zina ir noklausījusies!» Marija Aleksandrovna domāja, sēdēdama karietē. «Es Mozgļakovu pierunāju gandrīz ar tiem pašiem vārdiem kā priekš tam viņu. Viņa ir lepna un varbūt būs apvainojusies… Hm! Bet galvenais, galvenais ir visu novest līdz galam, kamēr visi vēl nav dabūjuši zināt! Ak, ķibeles vien ir!… Un ja vēl, par nelaimi, mans muļķis nemaz nebūtu mājās! …»

Un, iedomājoties vien tādu varbūtību, Marija Aleksandrovna sāka tā uztraukties un dusmoties, ka Afanasijam Matvejičam nebija no viņas nekas labs gaidāms; viņa visu laiku nepacietīgi grozījās uz sava sēdekļa. Zirgi skrēja, cik vien bija jaudas.

X nodaļa

Kariete traucās uz priekšu zibens ātrumā. Mēs jau pieminējām agrāk, kad no rīta Marija Aleksandrovna dzinās pakaļ kņazam pa pilsētu, ka viņas galvā iešāvusies ģeniāla doma. Par šo domu mēs apsolījām pastāstīt vēlāk attiecīgajā vietā. Bet lasītājs to jau tagad zina. Šī doma bija šāda: viņa gribēja konfiscēt kņazu un cik ātri vien iespējams aizvest viņu uz pilsētas tuvumā esošo sādžu, kur mierīgi mājoja svētlaimīgais Afanasijs Matvejičs. Neslēpsim, ka Marijai Aleksandrovnai arvien vairāk un vairāk uzmācās nesaprotams nemiers. Tas notiek pat ar īstiem varoņiem, kad tie jau tuvojas savam mērķim. Viņai it kā kāds instinkts čukstēja, ka nav droši palikt Mordasovā. «Bet, ja jau mēs būsim sādžā,» viņa sprieda, «tad vai visa pilsēta var trakot, cik tīk!» Saprotams, arī sādžā velti nevarēja zaudēt laiku. Viss varēja gadīties, it viss, lai gan mēs neticam tām baumām, ko ienaidnieki vēlāk bija izplatījuši par mūsu varoni, ka viņa šajā brīdī pat esot baidījusies no policijas. Viņa saprata tikai vienu: ka pēc iespējas drīzāk ir jāsalaulā Zina ar kņazu. Un tas bija iespējams. Salaulāt varēja arī mājās sādžas mācītājs. Jau parīt varēja salaulāt, bet visļaunākajā gadījumā pat rīt. Ir taču bijušas kāzas un laulības, kas sarīkotas pāris stundās. Kņazam šo steigu varēja izskaidrot ar to, ka saderinā-

Ainas un plašas kāzas ar visādiem sarīkojumiem kāzu priekšvakarā nav comme il faut; ka vienkārša salaulāšanās ir daudz pieklājīgāka un grandiozāka. Beigu beigās visu varēja nostādīt kā romantisku dēku un aizskart viņa sirds visjūtīgākās stīgas. Visļaunākajā gadījumā varēja viņu pat piedzirdīt vai, vēl labāk, visu laiku turēt piedzērušu. Un pēc tam, lai būtu kā būdams, Zina tomēr jau būtu kņaziene! Ja arī pēc tam izceltos skandāls, piemēram, ar kņaza radiem Pēterburgā vai Maskavā, tad arī tur ir savs mierinājums. Pirmkārt, tas vēl nebūs tik drīz; otrkārt, Marija Aleksandrovna bija pārliecināta, ka augstākajās aprindās vienmēr ir savi skandāli, sevišķi kāzu gadījumos; viņai likās, ka augstāko aprindu skandāli pat pieder pie «smalkā toņa», tikai tiem, pēc viņas saprašanas, jābūt sevišķiem, grandioziem, kā aprakstīts «MonteKristo» vai «Memoires du Diable»[31]. Bet, kad beigu beigās Zina parādīsies augstākajā sabiedrībā māmiņas pavadībā, tūliņ visi bez izņēmuma nostāsies viņas pusē un neviena grāfiene, neviena kņaziene nespēs izturēt tos Mordasovas brāzienus, ko viena pati Marija Aleksandrovna spējīga viņām gāzt virsū vai nu visām kopā, vai katrai atsevišķi… To visu pārdomādama, Marija Aleksandrovna tagad steidzīgi drāzās uz savu sādžu pēc Afanasija Matvejiča, kuram, kā viņai likās, visādā ziņā vajadzēja būt klāt. Un patiesi: vest kņazu tieši uz sādžu nozīmēja — vest viņu pie Afanasija Matvejiča, ar kuru kņazs varbūt negribēja pat iepazīties. Bet, ja Afanasijs Matvejičs pats kņazu uzaicinās, tad būs pavisam cita lieta. Pie tam vēl, ja parādīsies padzīvojis un stalta izskata ģimenes tēvs frakā, ar baltu kravati un platmali rokā, kurš tieši ieradies no tālām zemēm, tikko izdzirdīs par kņaza ierašanos… tas viss var atstāt ļoti labu iespaidu un pat paglaimot kņaza patmīlībai. No tik neatlaidīga un svinīga ielūguma taču būs grūti atteikties, sprieda Marija Aleksandrovna… Beidzot kariete bija noskrējusi trīs verstis un kučieris Sofrons apturēja zirgus garas vienstāva koka mājas lieveņa priekšā; māja bija jau paveca un ilgos gados kļuvusi tumša, gar garo logu rindu auga vecas, kuplas liepas. Šī lauku māja bija Marijas Aleksandrovnas vasaras rezidence. Mājā bija jau aizdegtas ugunis.

—     Kur ir mans muļķis? — sauca Marija Aleksandrovna, kā viesulis iedrāzusies istabā. — Kādēļ te karājas šis dvielis? Ahā, viņš te ir slaucījies! Tātad ir bijis atkal pirtī? Mūžīgi viņš pumpē iekšā tēju! Nu, ko tu uz mani tā boli acis, nelabojamais muļķi? Kādēļ viņam nav apgriezti mati? Griška! Griška! Griška! Kādēļ tu neapgriezi kungam matus, kā es tev izgājušā nedēļā pavēlēju?

Ejot istabā, Marija Aleksandrovna bija noņēmusies šoreiz ar Afanasiju Matvejiču mīļi sasveicināties, bet, ieraudzījusi, ka viņš tikko pārnācis no pirts un ar baudu strebj tēju, viņa nevarēja nociesties un sāka stipri dusmoties. Un patiesi: kādas pūles un rūpes gūlās uz viņas pleciem, un kādā svētlaimīgā mierā vadīja savas dienas šis nevienam nevajadzīgais un nekādam darbam nederīgais Afanasijs Matvejičs; tāds kontrasts viņai tūliņ kā nazis iedūrās sirdī. Šinī pašā brīdī muļķis jeb, pieklājīgi izsakoties, tas, ko sauca par muļķi, sēdēja pie patvāra un bezprātīgās bailēs, plati izplestām acīm lūkojās uz savu laulāto draudzeni, kas ar savu parādīšanos bija viņu pilnīgi sastindzinājusi. No priekšnama lūkojās iekšā Griškas samiegojies un lempīgais stāvs, viņš tikai izbrīnā blisināja acis.

—    Viņi neļaujas, tādēļ arī nevarēju apcirpt, — viņš ieteicās īdzīgā un aizsmakušā balsī. — Desmitiem reižu esmu stājis viņiem ar dzirklēm virsū un runājis: gan redzēsiet, saku, pēcāk atbrauks kundze un sados mums abiem, ko tad darīsim? Nē, viņi sāka, pagaidi, uz svētdienu es gribu sasprogot matus, un tamdēļ man vajadzīgs, lai mati būtu garāki.

—     Kā? Vai tad viņš sprogo matus? Ko tu vēl neesi iedomājies, kamēr es te neesmu, tu man te sprogosies! Kas tā tev par modi? Vai sprogaini mati maz piestāv tavam muļķa paurim? Ak dievs, kāda te nekārtība! Bet kas te smird? Es tev prasu, negantniek, — kas te smird? — laulātā draudzene kliedza, arvien vairāk stādama virsū nevainīgajam Afanasijam Matvejičam, kurš tagad jau bija pavisam izmisis.

—    Mā-āmiņ! … — nedroši iepīkstējās iebiedētais laulātais draugs, palikdams sēdot krēslā un raudzīdamies lūdzošām acīm uz savu laulāto draudzeni un pavēlnieci. — Mā-āmiņ! …

—    Cik reižu neesmu kalusi tavā ēzeļa galvā, ka es tev neesmu nekāda māmiņa! Kas es tev par māmiņu, tu pigrncjs tāds! Kā tu tā drīksti uzrunāt dižciltīgu dāmu, kurai vieta ir augstākajā sabiedrībā, bet ne te blakus tev, tādam ēzelim!

—    Bet… tu, Marija Aleksandrovna, tu taču esi mana pielaulātā un likumīgā sieva, tādēļ es arī tā saku… kā lavs laulāts draugs … — sāka turēties pretim Afanasijs Matvejičs, bet tajā pašā brīdī pacēla abas rokas ar izstieptiem pirkstiem virs savas galvas, lai aizsargātos no matu plūkšanas.

—    Ak tu, mūlāps tāds! Ak tu, apses miets! Vai vēl muļķīgāku atbildi kāds maz var iedomāties? Likumīga sieva! Kas tagad vairs par likumīgām sievām? Vai tagad maz vairs augstākās aprindās lieto šo muļķīgo, seminārisko, riebīgi zemisko vārdu — likumīga? Un kā tu drīksti man atgādināt, ka es esmu tava sieva, kad es uz katra soļa, visur visiem spēkiem un visiem līdzekļiem pūlos to aizmirst? Kādēļ tu plaukstām apklāj galvu? Paskatiet tikai, kādi viņam mati! Pavisam, vēl pavisam slapji! Tie jau ne trijās stundās neizžūs! Kā tādu tagad lai ved? Kā tādu var rādīt ļaudīm? Ko lai ar viņu iesāku?

Un Marija Aleksandrovna izmisumā lauzīja rokas, skraidīdama pa istabu turp un atpakaļ. Saprotams, nelaime jau nebija liela un bija viegli izlabojama; bet lieta tāda, ka Marija Aleksandrovna nevarēja savaldīt savu visu uzvarošo un varas kārīgo raksturu. Viņai jau bija kļuvis par paradumu pastāvīgi izgāzt savas dusmas uz Afanasiju Matvejiču, jo varmācība kļūst par paradumu un ar iaiku pārvēršas nepieciešamība. Un beidzot taču visiem ir zināms, uz kādiem kontrastiem ir spējīgas dažas smalkas sabiedriskas dāmas, ja viņas atrodas aiz kulisēm, un taisni uz šiem kontrastiem es te gribēju norādīt. Afanasijs Matvejičs ar šausmām sekoja savas laulātās draudzenes dusmu pakāpeniskajam pieaugumam un pat nosvīda, viņu novērojot.

—    Griška, — viņa beidzot iesaucās, — sāc tūliņ kungu ģērbt! Dod šurp fraku, bikses, balto kravati, vesti… ātrāk! Kur viņa galvas suka, kur ir suka?

—    Māmiņ! Es taču esmu tikko no pirts pārnācis: varu saaukstēties, ja tūliņ braukšu uz pilsētu …

—    Nesasaldēsies!

—    Arī mati vēl ir slapji…

—          Mēs tos tūliņ izžāvēsim! Griška, ņem galvas suku un berz, kamēr mati kļūst sausi! Stingrāk! Stingrāk! Stingrāk! Lūk, tā! Lūk, tā!

Pēc šādas komandas rosīgais un padevīgais Griška no visa spēka sāka berzt un susināt savam kungam matus, lielākas ērtības dēļ saķēris viņu pie pleciem un noliecis uz dīvāna pusi. Afanasijs Matvejičs no sāpēm vieba seju un gandrīz vai raudāja.

—    Tagad nāc šurp! Pacel viņu, Griška! Kur ir pomāde? Noliecies, noliecies, nelieti, noliecies, liekēdi!

Un Marija Aleksandrovna pati savām rokām ņēmās svaidīt ar pomādi savu laulāto draugu, bez žēlastības plūkādama un raustīdama viņa biezos, iesirmos matus, kurus, kā par nelaimi, Griška nebija apcirpis īsākus. Afanasijs Matvejičs stenēja un pūta, tomēr skaļi nedrīkstēja izrādīt savas sāpes un pacietīgi panesa visu operāciju.

—    Tu visu dzīvības sulu esi man izsūcis, netīrais maita tāds! — Marija Aleksandrovna pukojās. — Noliecies taču vairāk, noliecies vēl!

—     Kā tad es, māmiņ, varēju tev izsūkt dzīvības sulu? — šļupstēja laulātais draugs, noliekdams galvu, cik zemu vien varēja.

—     Muļķi! Vai tu alegorijas nesaproti? … Tā, un tagad sasukājies, bet tu, Griška, ņemies viņu tūliņ ģērbt, tikai ātrāk!

Mūsu varone nosēdās krēslā un inkvizītoriski sekoja visam Afanasija Matvejiča apģērbšanas ceremoniālam. Tagad viņš jau bija drusciņ atvilcis elpu un cik necik attapies, un, kad viņam sāka siet balto kravati, tad viņš pat uzdrošinājās izsacīt savu domu, kā labāk sienams mezgls. Beidzot, kad uzvilka fraku, godājamais vīrs jau bija kļuvis tik drošs, ka sāka ar zināmu cieņu aplūkot sevi spogulī.

—     Kurp tad tu mani ved, Marija Aleksandrovna? — viņš ieprasījās, vēl arvien grozīdamies spoguļa priekšā.

Marija Aleksandrovna negribēja savām ausīm ticēt.

—    Kaut kas nedzirdēts! Ak tu, putnu biedēklis tāds! Kā tu man drīksti prasīt, kur es tevi vedu!

—    Māmiņ, bet man taču jāzina …

—    Turi muti! Pamēģini tikai vēlreiz mani nosaukt par māmiņu, it sevišķi tur, kur mēs nobrauksim! Tad tu veselu mēnesi dabūsi nosēdēt bez tējas.

Nobiedētais laulātais draugs apklusa.

—    Re! Nevienu krustiņu viņš nav izpelnījies, diedelnieks tāds! — Marija Aleksandrovna turpināja, ar nicināšanu nolūkodamās uz Afanasija Matvejiča melno fraku.

Afanasijs Matvejičs beigu beigās jutās apvainots.

—    Krustus, māmiņ, dod priekšniecība, bet es esmu padomnieks, nevis diedelnieks, — viņš svinīgi ieteicās sadusmojies.

—     Ko? Ko? Ko? Tu te esi iemācījies spriedelēt! Ak tu, prastais tēviņš tāds! Ak tu, puņķu vērpele! Žēl tik, ka man tagad nav vaļas ar tevi ņemties, citādi es tev… Gan jau vēlāk tev to atminēšu! Pasniedz viņam platmali, Griška! Pasniedz viņam kažoku! Kamēr nebūšu mājās, vajag visas trīs istabas uzpost: arī zaļā istaba pašā stūrī pamatīgi jāuzpoš. Tūliņ ķerieties klāt pie grīdas sukām! No spoguļiem jānoņem pārvelkamie, tāpat arī no pulksteņa; un lai pēc stundas viss būtu gatavs. Pats uzvelc fraku, bet citiem apkalpotājiem izsniedz pirkstaiņus — vai dzirdi, Griška?

Iesēdās karietē. Afanasijs Matvejičs nekā nesaprata un brīnījās. Pa tam Marija Aleksandrovna pie sevis pārdomāja, kā vissaprotamāk iekalt galvā savam laulātajam draugam dažas pamācības, kas bija nepieciešamas viņa tagadējā stāvoklī. Bet laulātais draugs viņai aizsteidzās priekšā.

—    Marija Aleksandrovna, es šonakt redzēju ļoti oriģinālu sapni, — viņš pavisam negaidīti iesāka, pārtraukdams klusēšanu.

—    Tfu tu, nolādētais putnu biedēkli! Es domāju, viņš man dievs zina ko teiks! Bet viņš uzbāžas ar saviem sapņiem! Kā tu uzdrošinies mani traucēt ar saviem prastajiem sapņiem! Oriģinālu? Vai tu maz saproti, ko tas nozīmē — oriģināls? Paklausies, un to es tev saku pēdējo reizi, ja tu man tur šovakar iedrošināsies kaut vārdiņu iebilst par sapni jeb par kaut ko citu, tad es nezinu, ko es ar tevi izdarīšu! Klausies uzmanīgi, pie manis atbrauca kņazs K. Vai tu atceries kņazu K.?

—    Atceros, māmiņ, atceros. Kādēļ tad viņš atbrauca?

—     Turi muti, tā nav tava darīšana! Tev viņš ar sevišķu laipnību, kā saimniekam tūliņ jāuzaicina pie mums uz sādžu. Vienīgi tādēļ es tevi vedu līdzi. Šovakar pat mēs sēdīsimies karietē un brauksim. Bet, ja tu tikai iedrošināsies pa visu vakaru izteikt kaut vienu vienīgu lieku

vārdiņu vai ari rit jeb parit, vai vispār kaut kad, tad es tev likšu veselu gadu ganīt zosis! Nerunā itin nekā, ne viena vārdiņa! Tas ir viss tavs pienākums, vai tu saproti?

—    Bet ja man kaut ko prasīs?

—    Viss viens, turi muti.

—           Bet nevar taču visu laiku turēt muti ciet, Marija Aleksandrovna.

—           Tādā gadījumā atbildi tikai vienzilbīgi, saki, piemēram, dziļdomīgi: hm! — vai ko tamlīdzīgu, lai parādītu, ka tu esi gudrs cilvēks, ka tu pirms atbildes papriekš visu labi apdomā.

—    Hm!

—           Saproti taču! Es tevi vedu tadeļ, ka tu esi dzirdējis par kņaza ierašanos un tūliņ esi atsteidzies, sajūsmināts par viņa apmeklējumu, lai apliecinātu viņam savu godbijību un lūgtu viņu pie sevis uz sādžu, vai tu saproti?

—    Hm!

—    Ko tu jau tagad bumini, muļķi! Man taču tu atbildi.

—           Labi, māmiņ, viss notiks, kā tu gribi, bet kādēļ lai es kņazu lūdzu uz sādžu?

—           Ko? Ko? Atkal tu gribi sākt prātot! Kas tev par daļu: kādēļ? Kā tu iedrošinies kaut ko tamlīdzīgu jautāt?

—           Es tikai tādēļ prasu, Marija Aleksandrovna, — kā lai es viņu iespēju aicināt, ja tu man liec klusēt?

—           Es runāšu tavā vietā, bet tu tikai klanies, vai dzirdi? Tikai klanies, bet platmali turi rokās. Vai saproti?

—    Saprotu, mā … Marija Aleksandrovna.

—           Kņazs ir ļoti asprātīgs. Ja viņš kaut ko saka, ja arī ne tieši tev, tad tu atbildes vietā tikai labsirdīgi un jautri smaidi, vai dzirdi?

—    Hm!

—           Atkal viņš bumina! Ar mani tu nebumini! Tu vienkārši un tieši atbildi: vai tu dzirdi vai ne?

—           Dzirdu, Marija Aleksandrovna, dzirdu, kā lai nedzirdētu, bet es buminu tikai tādēļ, lai iemācītos un pierastu, kā tu to liki. Bet es vēl domāju vienmēr par vienu un to pašu, māmiņ; kā tad tas būs: ja kņazs ko teiks, tad tu liec man skatīties un smaidīt. Nu, bet ja viņš tomēr ko prasa?

—           Kāds tu tomēr esi lempīgs nepraša! Es taču tev teicu: es atbildēšu tavā vietā, tu tikai skaties un smaidi!

—   Viņš nodomās, ka esmu mēms, — Afanasijs Matveļlčs noteica.

—    Vai tad par to kāda nelaime! Lai viņš domā, toties v i š nedabūs zināt, ka tu esi muļķis.

—    Hm … Bet ja citi ko prasīs?

—    Neviens neko neprasīs, jo neviena pie mums nebūs. Bet, ja gadījumā (ko lai dievs nedod!) kāds atbrauks un l<• v ko prasīs vai tev ko teiks, tad tu tūliņ atbildi ar sarkastisku smaidu. Vai tu zini, kas ir sarkastisks smaids?

—    Tas laikam ir asprātīgs, vai, māmiņ?

—    Es tev, muļķi, sadošu: asprātīgs! Kas no tevis — muļķa gan gaidīs kādas asprātības? Zobgalīgs smaids, vai saprati, zobgalīgs un nicinošs.

—    Hm!

«Ak, es baidos par šo muļķi!» Marija Aleksandrovna pie sevis čukstēja. «Viņš patiešām nozvērējies izsūkt visu manu dzīvības sulu! Labāk būtu bijis, ja es viņu nemaz nebūtu vedusi līdzi.»

Tā spriežot, uztraucoties un bēdājoties, Marija Aleksandrovna visu laiku skatījās ārā pa karietes lodziņu un skubināja kučieri braukt ātrāk. Zirgi laidās aulekšiem, bet viņai tas vēl vienmēr likās par lēnu. Afanasijs Matvejičs klusu sēdēja stūrī un domās atkārtoja savus uzdevumus. Beidzot kariete iebrauca pilsētā un apstājās pie Marijas Aleksandrovnas mājas durvīm. Bet tikko mūsu varone bija paspējusi uzskriet uz trepēm — kad ieraudzīja pie mājas piebraucam divjūgu kamanas ar uzceltu virsu, tās pašas kamanas, kurās parasti braukāja Anna Nikolajevna Antipova. Kamanās sēdēja divas dāmas. Viena no viņām, saprotams, bija pati Anna Nikolajevna, bet otra Natālija Dmitrijevna, kas nesen bija kļuvusi par viņas nešķiramo draudzeni un piekritēju. Marijai Aleksandrovnai pavisam sašļuka dūša. Bet viņa vēl nebija paspējusi viešņas apsveikt, kad piebrauca vēl vienas kamanas, kurās arī sēdēja viešņa. Atskanēja jautras balsis:

—     Marija Aleksandrovna! Un atbraukusi kopā ar Afanasiju Matvejiču! No kurienes? Cik tas jauki! Taisni pašā laikā! Mēs pie jums gribam pavadīt visu vakaru! Kāds pārsteigums!

Viešņas uzskrēja uz lieveņa un sāka čivināt kā bezdelīgas. Marija Aleksandrovna negribēja savām acīm un ausīm ticēt.

«Kaut jūs nelabais parautu!» viņa pie sevis nodomāja. «Tas jau izskatās pēc sazvērestības. Būs jāizzina! Bet… jums, žagatām, tomēr neizdosies pārspēt mani viltībā! Pagaidiet tik! …»

XI nodaļa

Mozgļakovs aizgāja no Marijas Aleksandrovnas, cik bija redzams, pilnīgi apmierināts. Viņa to bija pavisam sajūsminājusi. Pie Borodujeva viņš negāja, jo juta vajadzību pabūt vienatnē. Varonīgo un romantisko jūtu plūsma nedeva viņam miera. Viņš fantazēja par svinīgo sarunu ar Zinu, kurai seko visu piedodošās sirds cēlās asaras, tad viņa bālums un izmisums Pēterburgas spožajā ballē, Spānija, Gvadalkivira, mīlestība un mirstošais kņazs, kurš pirms savas nāves savieno viņu rokas uz mūžu mūžiem. Pēc tam viņa skaistule sieva, kas tam ir pilnīgi padevīga un pastāvīgi apbrīno viņa varonību un cēlās jūtas; tad, starp citu, slepeni viņam pievērš savu uzmanību kāda augstākās sabiedrības grāfiene; augstākajā sabiedrībā viņš iekļūst, apprecot Zinu, nelaiķa kņaza K. atraitni; vicegubernatora vieta, nauda — ar vārdu sakot, viss, ko Marija Aleksandrovna tik daiļrunīgi bija izklāstījusi viņam, vēl reizi norisinājās viņa acu priekšā, glāstot viņa dvēseli un, galvenais, apmierinot viņa patmīlību. Tomēr — patiesi nezinu, kā to īsti izskaidrot, — kad viņš jau sāka nogurt no visas šīs jūsmošanas, viņam pēkšņi iešāvās prātā pavisam nepatīkama doma: jā, tas viss jau ir labi, taču tas vēl ir tālā nākotnē, bet pašreiz viņš ir palicis ar garu degunu. Kad viņam ienāca prātā šī doma, viņš ievēroja, ka ir aizmaldījies ļoti tālu — vientuļā un nepazīstamā Mordasovas priekšpilsētas daļā. Sāka jau tumst. Ielās, kuru malās bija izkaisītas zemē iegrimušas mājiņas, sīvi rēja suņi, kuru provinces pilsētās saviesies milzīgs daudzums, it īpaši tais kvartālos, kur nav nekā, ko zagt un sargāt. Sāka snigt slapjš sniegs. Tikai retumis ceļā gadījās kāds aizkavējies sīkpilsonis vai arī sieva plikādas kažokā un zābakos. Tas viss nezin kāpēc sacēla Pāvelā Aleksandrovičā dusmas, kas ir ļoti ļauna pazīme, tāpēc ka, ja viss veicas labi, tad arī viss rādās rožainā gaismā. Pavels Aleksandrovičs nevilšus atcerējās, ka viņš līdz šim bija gandrīz vai visievērojamākais cilvēks Mor(Irtšovā; viņam ļoti patika, kad visās mājās viņam lika iimiiīt, ka viņš ir līgavainis, un vēlēja laimes. Viņš pat lepojās ar to, ka ir līgavainis. Un nu pēkšņi viņš visu ih'u priekšā būs atvaļināts līgavainis! Visi sāks par viņu zoboties. Viņš taču nevarēs viņiem iegalvot pretējo, nevares taču visiem stāstīt par Pēterburgas ballēm ar kolonnām un par Gvadalkiviru! Tā prātojot, sērojot un bēdāloties, viņam beidzot uzmācās doma, kas jau sen ņemami i kremta viņa sirdi: «Bet vai tas viss ir taisnība? Vai irts viss tā arī piepildīsies, kā to iztēloja Marija AleksanHrovna?» Te viņam ienāca prātā, ka Marija Aleksandrovna ir ļoti viltīga dāma, ka viņa, lai gan ir visu cienīta dāma, tomēr labprāt tenko un melo no rīta līdz vakaram, ka tagad viņai droši vien bija īpaši iemesli dabūt viņu prom no savas mājas un ka vispār skaisti runāt nav liela māka. Viņš domāja arī par Zinu, atcerējās atvadu skatu, un tas nemaz neliecināja par apslēptu kaislu mīlestību; turklāt viņš arī neaizmirsa, ka tikai pirms stundas Zina bija iedevusi viņam kurvīti. To atminoties, Pavels Aleksandrovičs piepeši palika uz vietas stāvot un aiz kauna nosarka līdz asarām. Kā par spīti, nākošajā acumirklī viņam gadījās nopietnas nepatikšanas: viņš paklupa un no koka trotuāra iegāzās sniega čupā… Kamēr viņš kūņojās pa sniegu, suņu bars, kas jau sen riedams bija viņam sekojis, sabruka no visām pusēm viņam virsū. Viens no suņiem, vismazākais un ērcīgākais, pat uzklupa viņam virsū un ar zobiem ieķērās viņam kažokā. Gaiņādamies no suņiem, lamādamies skaļā balsī un lādēdams savu likteni, Pavels Aleksandrovičs ļoti nelaba omā saplēstu kažoku mugurā beidzot nonāca līdz ielas stūrim un tikai te pamanīja, ka ir apmaldījies. Visiem zināms, ka cilvēks, kas svešā pilsētas daļā nomaldījies no ceļa, it īpaši naktī, nekad neies taisni uz priekšu pa ielu; kāds nezināms spēks viņu visādā ziņā katru acumirkli stumdīs griezties iekšā visās šķērsielās, kas gadīsies pa ceļam. Rīkodamies taisni tā, Pavels Aleksandrovičs beidzot nomaldījās pavisam. «Kaut velns parautu visas šīs augstās idejas!» viņš pie sevis runāja, spļaudīdamies no dusmām. «Lai pats sātans jūs visus parauj ar jūsu cēlajām jūtām un jūsu Gvadalkivirām!» Es neteikšu, ka Mozgļakovs bija visai pievilcīgs šajā brīdī. Maldījies tā pāris stundu no vietas, viņš beidzot noguris un nomocījies nonāca pie Marijas Aleksandrovnas mājas lieveņa. Ieraudzījis te vairākus pajūgus, viņš sāka brīnīties. «Vai patiesi pie viņas ir viesi, vai patiesi pie viņas ir viesības?» viņš domāja. «Kādā nolūkā?» No sulaiņa viņš dabūja zināt, ka Marija Aleksandrovna bijusi sādžā un no turienes atvedusi sev līdzi Afanasiju Matvejiču frakā un ar baltu kravati; ka kņazs arī jau esot pamodies, tomēr vēl neesot nācis lejā pie viesiem. Pavels Aleksandrovičs neteica ne vārda, bet kāpa augšā pa trepēm pie krusttēva. Šinī brīdī viņš bija taisni tādā omā, kad vāja rakstura cilvēki ir ar mieru aiz atriebības izdarīt visšausmīgākās un ļaunākās negantības, lai arī varbūt pēc tam visu mūžu būtu par to jācieš un tas jānožēlo.

Uzkāpis augšā, viņš ieraudzīja kņazu sēžam krēslā savas ceļa tualetes priekšā ar pavisam kailu galvu, vienīgi ar pielipinātajām ķīļa un vaigu bārdiņām. Viņa priekšā stāvēja viņa iemīļotais vecīgais kambarsulainis Ivans Pahomičs un turēja rokās kņaza parūku. Pahomičs godbijīgi un dziļdomīgi sukāja parūku. Kņazam bija pavisam nožēlojams izskats, jo viņš vēl nebija pilnīgi atspirdzis no pirmītējā dzēruma. Viņš sēdēja pavisam nolaidies, sadudzis un noguris, mirkšķināja tikai acis un nolūkojās uz Mozgļakovu, it kā to nemaz nepazītu.

—    Kā jums ar veselību, krusttētiņ? — Mozgļakovs ieprasījās.

—     Kā? Vai tu tas esi? — beidzot krusttēvs ieprasījās. — Es, brālīt, drusciņ aizmigu. Ak mans dievs! — viņš izbijies iesaucās. — Es taču teicu, lai vienmēr aizslēdz durvis. Nu, mans draugs, tagad tev tūliņ jādod man savs goda vārds, ka tu nevienam neizpaudīsi manu noslēpumu un neizlietosi to ļaunos nolūkos … Tu nedrīksti nevienam stāstīt, ka man ir lieki mati.

—     Ak, krusttētiņ, ko jūs runājat! Vai jūs patiesi mani turat par tik pagrimušu, ka es varētu par to kādam stāstīt! — iesaucās Mozgļakovs, gribēdams vecītim izpatikt, jo viņam bija vēl arī savi tālāki nolūki.

—     Nu jā, nu jā! Tā kā redzu, ka tu esi goda cilvēks, tad lai arī notiek, es tevi pārsteigšu … es atklāšu tev savus citus noslēpumus. Kā tev, mans mīļais, patīk manas ūsas?

—    Lieliskas, krusttētiņ! Brīnišķīgas! Kā jūs viņas varējāt tik ilgi saglabāt?

—    Tu maldies, mans draugs, arī tās ir pieliekamas! —

IHcicās kņazs, svinīgi nolūkodamies uz Paveļu Aleksandroviču.

Vai patiesi? Tam pavisam grūti ticēt. Nu bet vaigu kiidas? Atzīstieties, krusttētiņ, ka jūs tās laikam krā-

«ojatl

Krāsoju? Ne tikai krāsoju, bet arī tās ir pavisam mākslīgās!

Mākslīgas? Nē, krusttētiņ, dariet, ko gribat, bet tam es neticu. Jūs par mani tikai zobojaties!

—           Parole d'honneur, mon amil[32] — iesaucās triumfējošais kņazs. — un vai vari iedomāties: visi, itin visi, tāpat k.i tu, a-lo-jas. Pat Stepanida Matvejevna netic, lai gan pati reizēm man tās pieliek. Tomēr esmu pārliecināts, mans draugs, ka tu manu noslēpumu neizpaudīsi. Dod man savu goda vārdu …

—          Goda vārds, krusttētiņ, ka glabāšu jūsu noslēpumu! Atkārtoju vēlreiz: vai jūs patiesi mani turat par tik zemu grimušu?

—           Ak, mans draugs, kā es šodien atkal kritu, kamēr tu biji projām! Teofils mani atkal izsvieda no ka-rie-tes.

—     Atkal izsvieda! Kā tad tas bija iespējams?

—     Mēs jau sākām nogriezties pa klos-te-ra ceļu …

—     Zinu, krusttētiņ, tas bija šorīt.

—           Nē, nē, tikai priekš pāris stundām, ne vairāk. Es braucu uz klosteri, bet viņš mani ņēma un izgāza; viņš mani tā no-bai-dī-ja… man vēl tagad sirds nav nomierinājusies.

—           Bet, krusttētiņ, jūs jau nupat gulējāt! — Mozgļakovs ieteicas brīnīdamies.

—           Nu jā, gulēju … bet pēc tam brau-cu … tomēr es … tomēr, bet var arī būt… ak, cik tas ir savādi!

—           Droši vien, krusttētiņ, jūs to būsiet redzējuši sapnī! Jūs visu laiku mierīgi gulējāt, kā pēcpusdienā nolikāties.

—           Vai patiešām? — Un kņazs kļuva domīgs. — Nu jā, es patiesi to varbūt būšu redzējis sapnī. Tomēr es visu atceros, ko sapnī redzēju. Vispirms man sapnī parādījās ļoti briesmīgs vērsis ar ragiem, tad es redzēju kādu proku-ro-ru, un arī viņš it kā bija ar ragiem …

—           Tas laikam bija Nikolajs Vasiļjevičs Antipovs, krusttētiņ.

—     Nu jā, var gan būt, ka viņš. Pēc tam redzēju

Napoleonu Bonapartu. Vai zini, mans draugs, man visi saka, ka es esot ļoti līdzīgs Napoleonam Bonapartam… bet profilā es ļoti līdzinoties kādam no bijušajiem pāvestiem. Kā tu domā, mans mīļais, vai esmu līdzīgs pāve-stam?

—    Man vairāk liekas, ka jūs līdzināties Napoleonam, krusttētiņ.

—    Nu jā, en-face. Man pašam arī tā vien liekas, mans mīļais. Un sapnī es viņu redzēju, kad viņš jau sēdēja savā saliņā. Un viņš, vai zini, bija tik runīgs, tik sparīgs, tik jautrs, ka man viņš ār-kār-tīgi patika.

—    Jūs to stāstāt par Napoleonu, krusttētiņ? — ieprasījās Pavels Aleksandrovičs, domīgi noraugoties uz krusttēvu. Viņa galvā sāka rasties kāda savāda doma, par kuru viņš pats vēl nebija skaidrībā.

—     Nu jā, par Napoleonu. Mēs ar viņu visu laiku spriedām par filozofiju. Vai zini, mans draugs, man pat ir žēl, ka ar viņu apgājās tik stingri… tur vainīgi angļi. Saprotams, ja viņu nebūtu turējuši pieķēdētu, viņš atkal būtu sācis mesties ļaudīm virsū. Viņš bija traks cilvēks! Bet man tomēr žēl viņa. Es tā nebūtu darījis. Es viņu būtu palaidis ne-ap-dzī-vo-tā salā …

—    Kādēļ neapdzīvotā? — Mozgļakovs izklaidīgi ieprasījās.

—     Nu kaut ari apdzīvotā, tikai tādā, kur dzīvotu prātīgi ļaudis. Nu, un laika kavēklim es viņam sarīkotu visādas izpriecas: teātri, mūziku, baletu — un visu to uz valsts rēķina. Es laistu viņu pastaigāties, saprotams, uzraudzībā, citādi viņš atkal aiz-šmauk-tu. Viņš ļoti mīlējis kādus tur pīrādziņus. Nu, un es liktu viņam cept katru dienu tādus pīrādziņus. Es būtu pret viņu izturējies kā īsts tēvs. Un viņš drīz vien būtu nožēlojis savus grēkus…

Mozgļakovs izklaidīgi klausījās pa pusei aizmigušā vecīša tukšajās pļāpās un nepacietīgi grauza sev nagus. Viņam gribējās iesākt sarunu par kņaza precēšanos, lai gan viņš pats vēl lāgā nezināja, kādēļ īsti; trakas dusmas plosīja viņa sirdi. Piepeši vecītis iesaucās aiz brīnumiem:

—    Ak, mon ami! Es tev pavisam aizmirsu pastāstīt. Vai tu vari iedomāties: es taču šodien bil-di-nā-ju līgavu.

—    Bildinājāt, krusttētiņ? — iesaucās Mozgļakovs, kļūdams jautrāks.

—    Nu jā, bil-di-nā-ju. Vai tu jau ej, Pahomič? Nu labi. C'est une charmante personne … Tomēr … man tev jānīzīstas, mans mīļais, ka es rīkojos ne-ap-do-mīgi. Tikai lagad es to redzu. Ak mans dievs!

—           Bet atļaujiet, krusttētiņ, kad tad jūs paspējāt bildināt?

Varu tev atzīties, mīļais draugs, ka es pat noteikti nezinu, kad. Vai tikai tas arī nebūs noticis sapnī? Ak, cik liis tomēr ir savādi!

Mozgļakovs nodrebēja aiz sajūsmas. Viņam iešāvās galvā jauna ideja.

—           Ko un kad tad jūs bildinājāt? — viņš nepacietīgi atkārtoja.

—            Mūsu saimnieces meitu, mori ami… cette belle personne ..tikai esmu aizmirsis, kā viņu sauc. Bet redzi, mon ami, es taču nevaru pre-cē-ties. Ko lai es tagad

iesāku?

—           Jā, jūs patiesi sevi iegrūdīsiet postā, ja precēsielies. Bet atjaujiet vēl vienu jautājumu, krusttētiņ. Vai jus esat pilnīgi pārliecināts, ka jūs patiesi bildinājāt?

—     Nu jā … esmu pārliecināts.

—           Bet ja nu jūs visu to esat redzējis tikai sapnī, tāpat kā to otrreizējo krišanu no karietes?

—            Ak mans dievs! Patiesi tas taču varētu būt, ka esmu to tikai nosapņojis! Tagad nu es pat nezinu, kā lai tur rā-dos. Ak, draugs, kā lai es to no-teik-ti izzinu? Man tas būtu jā-iz-di-bi-na tā aplinkus: vai es esmu bildinājis vai ne? Citādi mans stāvoklis iznāk pavisam muļķīgs!

—           Vai zināt, krusttētiņ? Man liekas, ka te pat nav nekā, ko izdibināt.

—     Kā tā?

—           Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs to esat redzējis tikai sapnī.

—           Man arī tā vien liekas, mans mīļais, jo vairāk tādēļ, ka man bieži rādās tādi sapņi.

—            Nu redzat, krusttētiņ. Turklāt jāņem vēl vērā, ka jūs jau šorīt brokastīs drusciņ iedzērāt, pēc tam arī pusdienās un beidzot…

—     Nu jā, mans draugs; man taisni liekas, ka tādēļ.

—           Lai kādā sajūsmā jūs būtu, krusttētiņ, bet tik neprātīgu soli jūs taču nekad nevarētu spert ar vaļējām acīm. Cik es jūs pazīstu, krusttētiņ, man tomēr jāapliecina, ka jūs esat augstākā mērā apdomīgs cilvēks un…

—    Nu jā, nu jā.

—     Iedomājieties tikai kaut vienu: ja to dabūtu zināt jūsu radi, kuriem tā jau nav uz jums labs prāts, kas tad notiktu?

—     Ak mans dievs! — iesaucās iebiedētais kņazs. — Kas tad notiktu?

—     Apžēlojieties! Viņi visi vienā balsī sāktu brēkt, ka jūs bildinot neesat bijis pie pilna prāta, ka jūs esat pilnīgi ārprātīgs, ka jums nepieciešama aizbildniecība, ka jūs esat piekrāpts, un beigu beigās jūs ieslodzītu kaut kur un turētu uzraudzībā.

Mozgļakovs zināja, kā veci iebaidīt.

—     Ak mans dievs! — iesaucās kņazs, drebēdams kā apšu lapa. — Vai patiesi mani ieslodzītu?

—     Un tādēļ spriediet paši, krusttētiņ: vai jūs tik neprātīgu bildinājumu būtu varējis izdarīt nomodā? Jūs taču pats saprotat, kas jums izdevīgi. Vismaz es varu svinīgi apgalvot, ka jūs to esat redzējis sapnī.

—     Visādā ziņā sapnī, vi-sā-dā ziņā sap-nī! — atkārtoja iebiedētais kņazs. — Ak, cik gudri tu to visu izprātoji, mans mīļais! Es tev esmu no sirds pateicīgs, ka tu mani padarīji prātīgu.

—     Un es esmu briesmīgi priecīgs, krusttētiņ, ka šodien ar jums satikos. Bez manis jūs patiesi būtu varējis pārskatīties un nodomāt, ka esat līgavainis, un par tādu tur arī uzdoties. Iedomājieties tikai, cik tas ir jums bīstami!

—    Nu jā, nu jā … bīstami!

—     Jums nav jāaizmirst, ka šai jaunavai jau ir divdesmit trīs gadi, bet neviens viņu negrib precēt, un te nu piepeši jūs, bagātais, ievērojamais kņazs, piedāvāsiet viņai roku! Viņi tur visādā ziņā pieķersies šai idejai un sāks arī jums iegalvot, ka jūs patiesi esat līgavainis, un apprecinās jūs pat ar varu. Un tad tikai gaidīs, lai jūs drīzāk nomirtu.

—    Vai patiesi tā?

—     Un beidzot, krusttētiņ, jums nav jāaizmirst: cilvēks ar tādiem nopelniem, kādi ir jums …

—    Nu jā, ar tādiem nopelniem, kādi ir man…

—    Ar jūsu gudrību un jūsu smalkjūtību …

—    Nu jā, ar manu gudrību, jā …

—     Un beigu beigās — jūs taču esat kņazs. Vai jūs tādu partiju vien sev varētu atrast, ja jums patiesi būtu jāprecas? Padomājiet tikai — ko teiks jūsu radi?

—           Ak, mans draugs, viņi mani pavisam noēdīs! Es jau no viņiem esmu izcietis tik daudz Jaunuma un viltus … Iedomājies tikai, man tā vien liekas, ka viņi mani gribēja ieslodzīt trako namā. Nu, iedomājies tikai, mans draugs, — vai tas maz ir iespējams? Nu ko es tur darī-tu tanī… trako namā?

—           Saprotams, krusttētiņ, un tādēj es ne soli neatkāpšos no jums, kad noiesim lejā. Tur tagad ir viesi.

—    Viesi? Ak mans dievs!

—           Neuztraucieties, krusttētiņ, es tagad būšu visu laiku pie jums.

—           Ak, cik es tev esmu pa-tei-cīgs, mans mījais, tu vienkārši esi mans glābējs! Bet vai zini ko? Es labāk aizbraukšu pavisam.

—           Rīt, krusttētiņ, rīt .no paša rīta, pulksten septiņos. Bet šovakar jūs visu klātienē atsveicinieties un sakiet, ka aizbraucat.

—           Visādā ziņā es aizbraukšu … pie Misaila tēva … Bet ja nu, mans draugs, viņi mani tomēr apprecinās?

—           Nebaidieties, krusttētiņ, es būšu pie jums. Un beigu beigās, ja viņi ko teiks, dos kādus mājienus, tad jūs viņiem tieši pasakiet, ka visu to jūs redzējāt sapnī… jo tā tas patiesībā arī bija.

—           Nu jā, saprotams, ka tikai sap-nī! Taču, mans draugs, tev jāzina, ka tas bija ļo-ti burvīgs sapnis! Viņa ir brīnišķīgi skaista — un zini, kādas miesas formas…

—    Palieciet sveiks, krusttētiņ, es iešu lejā, bet jūs…

—           Kā! Vai tad tu mani atstāsi vienu? — kņazs bailēs iesaucas.

—           Nē, krusttētiņ, mēs tikai noiesim katrs atsevišķi; papriekšu es, tad jūs. Tā būs labāk.

—           Nu la-bi. Man, starp citu, vēl jāpieraksta kāda doma, kas ienāca prātā.

—           Labi, krusttētiņ, pierakstiet savu domu un tad nāciet, tikai nekavējieties. Bet rīt no rīta…

—           Bet rīt no rīta pie klostera priekšnieka, visādā ziņā pie klos-te-ra priekš-nie-ka. Tas taču būs jauki, lieliski! Tomēr, zini, mans draugs, viņa ir bez-ga-lī-gi skaista … tādas formas … un, ja man visādā ziņā būtu jāprecas, tad es …

—    Dievs pasargi, krusttētiņ!

—           Nu jā, lai dievs mani pasargā… Nu, sveiks, mans mījais, es tūliņ… tikai vēl pie-rak-stī-šu. Bet, kamēr neaizmirstu, es jau sen tev gribēju prasīt: vai tu esi lasījis Kazanovas memuārus?

—    Esmu gan lasījis, krusttētiņ, bet kas ir?

—    Nu jā… Esmu tagad jau aizmirsis, ko es gribēju teikt…

—    Nu, pateiksiet vēlāk, kad atcerēsieties, krusttētiņ. Uz redzēšanos!

—    Uz redzēšanos, mans draugs, uz redzēšanos! Bet tas bija bur-vīgs sapnis, bur-vīgs sapnis!…

XII nodaļa

—    Mēs pie jums visas, visas! Atbrauks arī Praskovja Iļjiņična, arī Luiza Karlovna gribēja atbraukt, — vidžināja Anna Nikolajevna, iedama salonā un alkatīgi skatīdamās visapkārt. Viņa bija paglīta maza auguma dāmiņa, ģērbusies visai raibi, bet diezgan lepni; no viņas uzstāšanās varēja redzēt, ka viņa labi apzinājās savu skaistumu. Viņai tā vien likās, ka kaut kur kaktā vajag būt apslēptam kņazam kopā ar Zinu.

—     Ari Katerina Petrovna atbrauks, un vēlējās būt arī Felisata Mihailovna, — piebilda Natālija Dmitrijevna, milzīgu apmēru dāma; viņa izskatījās pēc grenadiera un ar savu resnumu un tuklajām formām bija ļoti iepatikusies kņazam. Viņai galvā bija maza, sārta cepurīte, kas bija uzlikta uz paša pakauša. Jau trīs nedēļas viņa bija Annas Nikolajevnas vissirsnīgākā draudzene; viņa ap to glaudījās un lakstojās jau sen, tomēr, salīdzinot viņu augumus, tā vien likās, ka viņa vienā kampienā to varētu aprīt ar visiem kauliņiem.

—    Es jau nemaz nerunāju, var teikt, par to prieku, ko sajūtu, redzot jūs abas pie sevis un pie tam vēl vakarā, — sāka runāt Marija Aleksandrovna, cik necik atžirgusi no pirmā nepatīkamā pārsteiguma, — bet sakiet, lūdzu, — kādam gadījumam lai pateicos par to godu, ka jūs šovakar redzu pie sevis, kad jau pavisam biju izmisusi un zaudējusi cerības jūs vēl kaut reizi pie sevis redzēt?

—     Ak mans dievs, Marija Aleksandrovna, ko jūs runājat! — saldi ieteicās Natālija Dmitrijevna, izliekoties naiva un runājot kaunīgā un smalkā, pīkstošā balstiņā, kas ļoti interesanti kontrastēja ar viņas ārējo izskatu.

—    Mais, ma charmante, — sāka čivināt Anna Nikolajevna, — mums taču visādā ziņā vienreiz jāpabeidz mūsu pasāktā teātra lieta. Vēl šodien Pjotrs Mihailovičs teicis Kalistam Staņislavičam, ka viņam loti sāpot sirds par tor ka mums nekas nevirzoties uz priekšu un ka mēs tikai savā starpā strīdoties. Mēs šodien sanācām četras kopā un domājām: aizbrauksim vēl pie Marijas Aleksandrovnas un nospriedīsim visu galīgi! Natālija Dmitrijevna paziņoja arī citām. Atbrauks visas. Mēs tad te visu galīgi pārrunāsim, un būs labi. Lai taču par mums nerunā, ka protam tikai strīdēties, vai ne tā, ko, mon ange? — viņa jautri noteica, skūpstot Mariju Aleksandrovnu. — Ak mans dievs! Zinaida Afanasjevna! Jūs ar katru dienu kļūstat skaistāka un skaistāka!

Un Anna Nikolajevna metās skūpstīt Zinu.

—    Viņai taču nav cita nekā, ko darīt, kā tikai kļūt skaistākai, — saldā balstiņā piebilda Natālija Dmitrijevna, berzēdama savas lielās plaukstas.

«Kaut velns viņas parautu! Es par šo teātri biju pavisam aizmirsusi! Bet cik veikli šīs žagatas visu to izdomājušas!» Marija Aleksandrovna nočukstēja pie sevis, kļūdama vai ārprātīga no dusmām.

—     Vēl vairāk tādēļ, mans eņģeli, — piebilda Anna Nikolajevna, — ka pie jums tagad uzturas mūsu visumīļais kņazs. Jūs taču zināt, ka viņa muižā Duhanovā turienes agrākajiem īpašniekiem bija teātris. Mēs jau ievācām ziņas, un mums ir zināms, ka tur kaut kur glabājas vecās dekorācijas, priekškars un pat dažādi kostīmi. Kņazs šodien bija pie manis, bet es tā biju pārsteigta par viņa ierašanos, ka pavisam aizmirsu viņam par to ierunāties. Tagad mēs tīšām sāksim runāt par teātri, jūs mūs pabalstīsiet, un kņazs liks mums atsūtīt visus šos viņam nevajadzīgos vecos krāmus. Citādi — kas mums te pagatavos kaut ko līdzīgu dekorācijām? Un galvenais — mēs arī kņazu gribam iesaistīt mūsu teātrī. Arī viņam katrā ziņā jāņem dalība, jo tas taču nāk par labu nabagiem. Var būt, ka viņš pat uzņemas spēlēt kādu lomu, viņš taču ir tik mīļš un atsaucīgs. Tad mums gan viss paveiktos ļoti labi.

—     Saprotams, ka uzņemsies kādu lomu. Viņu taču var pierunāt nospēlēt jebkuru lomu, — daudznozīmīgi piemetināja Natālija Dmitrijevna.

Anna Nikolajevna nebija krāpusi Mariju Aleksandrovnu: dāmas visu laiku radās no jauna klāt. Marija Aleksandrovna tik tikko paspēja visas saņemt un par katru atsevišķi skaļi nopriecāties, kā to prasīja pieklājība un paradumi.

Es neņemšos aprakstīt visas apmeklētājas. Teikšu, ka visas raudzījās neparasti viltīgi. Visu sejās bija lasāmas gaidas un kaut kāda dīvaina nepacietība. Dažas dāmas bija ieradušās, lai redzētu neparastu skandālu, un būtu ļoti dusmīgas, ja vajadzētu braukt atpakaļ mājās neredzējušām šo skandālu. Arēji viņas visas izturējās neparasti laipni, tomēr Marija Aleksandrovna nopietni gatavojās uzbrukumam. Sāka birt jautājumi par kņazu, tie šķita dabiski un parasti, tomēr katram jautājumam skanēja cauri kaut kāds mājiens, kaut kāda blakusdoma. Pasniedza tēju, viesi novietojās kur kurais. Viena dāmu grupa apmetās klavieru tuvumā. Uzaicināja Zinu kaut ko uzspēlēt un nodziedāt, bet viņa vēsi atbildēja, ka nejūtoties visai vesela. Arī viņas sejas bālums uz to norādīja. Tūliņ atskanēja līdzjūtīgi vaicājumi un izsaucieni, bet ari te dāmas atrada izdevību aplinkus kaut ko pateikt. Viņas jautāja par Mozgļakovu un šos jautājumus netieši adresēja Zinai. Marija Aleksandrovna desmitkāršoja savu uzmanību un redzēja visu, kas notiek katrā istabas kaktā, dzirdēja, ko runāja katra apmeklētāja, lai gan to bija vismaz kādu desmit, un tūliņ atbildēja uz katru jautājumu, nepaliekot nevienai parādā. Viņa drebēja par Zinu un brīnījās, ka viņa neiet projām savā istabā, kā to līdz šim vienmēr bija darījusi, ja mājās notika līdzīgas sapulces. Viešņas šoreiz pievērsa uzmanību arī Afanasijam Matvejičam. Parasti visi par viņu tikai zobojās, lai iedzeltu Marijai Aleksandrovnai, ka viņai ir tāds laulāts draugs. Bet tagad izturējās pavisam citādi, jo no pamuļķā un atklātā Afanasija Matvejiča bija cerības šo to dabūt zināt. Marija Aleksandrovna ar bažām nolūkojās uz ielenkumu, kādā atradās viņas laulātais draugs. Turklāt viņš uz visiem jautājumiem atbildēja tikai ar izsaucienu: hml — un pie tam savilka tik nelaimīgu un nedabisku sejas izteiksmi, ka Marija Aleksandrovna tikko spēja savaldīt savas trakās dusmas.

— Marija Aleksandrovna! Afanasijs Matvejičs nepavisam negrib ar mums runāt, — iesaucās kāda droša, asprātīga dāmiņa, kura ne no viena nebaidījās un nevienā

Radījumā neapmulsa. — Sakiet taču, lai viņš ir pieklājīgāks ar dāmām.

—     Es patiesi pati nezinu, kas ar viņu šodien noticis, — atbildēja Marija Aleksandrovna, jautri smaidīdama un pārtraukdama savu sarunu ar Annu Nikolajevnu un Natāliju Dmitrijevnu, — viņš patiesi šodien ir par daudz mazrunīgs. Arī ar mani viņš negribēja ne vārdiņa pārmainīt. Kādēļ tu neatbildi Felisatai Mihailovnai, Afanasij? Ko jūs viņam jautājāt?

—     Bet… bet… māmiņ, tu taču pati, — izbrīnā atrūca apmulsušais Afanasijs Matvejičs. Šajā brīdī viņš stāvēja pie degošā kamīna staltā pozā, kādu pats sev bija izvēlējies; viņš strēba tēju, aizlicis roku aiz vestes. No dāmu jautājumiem viņš bija tā apmulsis, ka sarka līdzīgi jaunai skuķei. Kad viņš iesāka savu atvainošanos, tad sastapa tik bargu savas satrakotās laulātās draudzenes skatu, ka no bailēm tik tikko nezaudēja atmiņu. Nezinādams, ko iesākt, un gribēdams izlabot savu nodarījumu, lai no jauna iegūtu labvēlību, viņš nostrēba malku tējas, taču tā izrādījās par daudz karsta. Iedzēris pārāk lielu malku, viņš tik stipri apdedzināja muti, ka izmeta tējas glāzi no rokām, aizrijās un sāka tā klepot, ka uz brīdi pat atstāja istabu, izraisot nesaprašanu sapulcējušos dāmu vidū. Vārdu sakot, viss bija skaidrs. Marija Aleksandrovna saprata, ka viņas viešņas jau zināja visu un bija sabraukušas ar visļaunākajiem nolūkiem. Stāvoklis bija bīstams. Ar jautājumiem un sarunām varēja samulsināt viņas pamuļķo vīru, turpat viņai klātesot. Viešņas varēja pat aizvest no viņas kņazu, salaižot to ar mājas saimnieci naidā vēl šo pašu vakaru un aizkrāpjot viņu sev līdzi. Sagaidīt varēja visu … Bet liktenis viņai bija sagatavojis vēl vienu pārbaudījumu: atvērās durvis, un ienāca Mozgļakovs, par kuru viņa bija pārliecināta, ka tas atrodas pie Borodujeva, un kuru šovakar pie sevis nepavisam nebija gaidījusi. Viņa sarāvās, it kā kāds tai būtu iedzēlis.

Mozgļakovs apstājās durvīs un apskatīja daudzās viešņas drusciņ apmulsis. Viņš nespēja apslāpēt savu uztraukumu, un tas bija lasāms viņa sejā.

—    Ak mans dievs! Pavels Aleksandrovičs! — iesaucās dažas balsis.

—    Ak mans dievs! Tas taču ir Pavels Aleksandrovičs! Kādēļ tad jūs, Marija Aleksandrovna, mums teicāt, ka viņš aizgājis pie Borodujeviem? Mums teica, Pavel Aleksandrovič, ka jūs šovakar esot aizbēdzis pie Borodujeviem, — iepīkstējās Natālija Dmitrijevna.

—    Aizbēdzis? — Mozgļakovs atkārtoja, greizi pasmaidīdams. — Jūs ērmoti izsakāties. Atvainojiet, Natālija Dmitrijevna! Es ne no viena nebēgu un arī nevienu nevēlos nobēdzināt, — viņš piebilda, daudzdomīgi paskatoties uz Mariju Aleksandrovnu.

Marija Aleksandrovna nodrebēja.

«Vai tiešām arī šis lempis ir nodomājis pret mani sacelties?» viņai iešāvās prātā, un viņa pētījoši nolūkojās uz Mozgļakovu. «Nē, tas gan būtu pavisam nelabi…»

—     Vai taisnība, Pavel Aleksandrovič, ka jūs esot dabūjis vilka pasi… dienestā, saprotams? — ierunājās pārdrošā Felisata Mihailovna, ar izsmieklu raudzīdamās viņam taisni acīs.

—    Vilka pasi? Kādu vilka pasi? Es vienkārši pāreju citā dienestā. Man piedāvā vietu Pēterburgā, — Mozgļakovs sausi atbildēja.

—    Vēlu jums laimes, — Felisata Mihailovna turpināja. — Mēs pat izbijāmies, kad dzirdējām, ka jūs visādā ziņā gribot vietu dabūt tepat Mordasovā. Te uz mūsu vietām nevar palaisties, Pavel Aleksandrovič, tās ir ļoti šaubīgas, drīz vien var palikt bešā.

—    Skolotāja vietu apriņķa skolā gan varētu dabūt, tur vēl esot vakances, — piebilda Natālija Dmitrijevna.

Mājiens bija tik skaidrs un rupjš, ka Anna Nikolajevna sakaunējās un piegrūda savai ļaunprātīgajai draudzenei ar kāju.

—    Vai tiešām jūs domājat, ka Pavels Aleksandrovičs būs ar mieru ieņemt kaut kāda niecīga skolmeistariņa vietu? — iesaucās Felisata Mihailovna.

Bet Pavels Aleksandrovičs neattapās, ko atbildēt. Viņš pagriezās un sadūrās taisni ar Afanasiju Matvejiču, kurš viņam sniedza pretim roku. Mozgļakovs pārāk muļķīgi atteicās no izstieptās rokas un izzobojoši palocījās viņa priekšā gandrīz līdz jostas vietai. Uzbudināts līdz pēdējai pakāpei, viņš piegāja pie Zinas un, dusmīgi skatoties tai acīs, čukstēja:

—    Tas viss tagad tā notiek tāpēc, ka jūs tā gribējāt. Pagaidiet tikai, es vēl šovakar jums parādīšu, vai esmu muļķis vai nel

—    Kādēļ atlikt? Tas jau tagad ir redzams, — Zina skaļi atbildēja, ar riebumu nolūkodamās savā bijušajā līgavainī.

Mozgļakovs steidzīgi aizgriezās projām, izbijies no viņas skaļās balss.

—    Vai jūs nākat no Borodujeva? — beidzot Marija Aleksandrovna uzdrošinājās pajautāt.

—    Nē, es nāku no krusttētiņa.

—    No krusttētiņa? Tātad jūs bijāt tagad pie kņaza?

—     Ak mans dievs! Tātad izrādās, ka kņazs jau ir uzcēlies, bet mums teica, ka viņš vēl atdusas, — piebilda Natalija Dmitrijevna, naidīgi uzlūkodama Mariju Aleksandrovnu.

—     Nerūpējieties par kņazu, Natālija Dmitrijevna, — atbildēja Mozgļakovs, — viņš ir jau uzcēlies un tagad pilnīgi skaidrā prātā. Pirmīt viņu piedzirdināja, papriekš pie jums, bet pēc tam galīgā veidā te, tā ka viņš bija pavisam pazaudējis galvu, kura viņam jau tāpat diez cik labi nestrādā. Bet tagad, paldies dievam, mēs kopīgi parunājām, un viņš sāka spriest pavisam prātīgi. Viņš tūliņ nonāks, lai atvadītos no jums, Marija Aleksandrovna, un pateiktos par jūsu viesmīlību. Rīt līdz ar mazu gaismiņu mēs kopā dosimies uz klosteri, un tad es viņu visādā ziņā pats aizvedīšu līdz Duhanovai, lai izvairītos no vēlreizējiem kritieniem, kā tas, piemēram, šodien ar viņu notika. Tur es viņu nodošu tieši Stepanidas Matvejevnas rokās, kura līdz tam laikam jau būs atgriezusies no Maskavas un vairs nekad neļaus viņam vienam pašam ceļot, par ko arī es no savas puses gādāšu.

Tā runājot, Mozgļakovs ļauni noraudzījās uz Mariju Aleksandrovnu. Viņa sēdēja, it kā no brīnumiem būtu zaudējusi valodu. Ar nožēlošanu atzīstos, ka mana varone varbūt pirmo reizi savā mūžā apmulsa.

—     Tātad rīt līdz ar gaismiņu brauc projām? Kā tad tā? — ieprasījās Natālija Dmitrijevna, griežoties pie Marijas Aleksandrovnas.

—    Kā tad nu tā? — naivi ieprasījās arī citas viešņas. — Bet mēs dzirdējām, ka … jā, patiesi, savādi!

Bet namamāte nezināja, ko atbildēt. Piepeši vispārējā uzmanība tika aizvirzīta sāņus pavisam dīvainā un neparastā kārtā. Blakus istabā atskanēja savāds troksnis un skarbi saucieni, un pēkšņi, pavisam negaidot Marijas Aleksandrovnas salonā iedrāzās Sofija Petrovna Karpuhina. Sofija Petrovna, bez šaubām, bija visekscentriskākā dāma Mordasovā, pat tik ekscentriska, ka ari Mordasovas dāmas bija nesen nospriedušas viņu izslēgt no savas sabiedrības. Vēl jāpiezīmē, ka viņa katru vakaru taisni pulksten septiņos mēdza iekost, lai piepildītu māgu, kā viņa pati mēdza izteikties, un pēc šādas iekodas jutās ārkārtīgi emancipētā garastāvoklī, ja neteiktu vairāk. Tādā emancipētā garastāvoklī viņa bija taisni tagad, kad tik piepeši ieradās pie Marijas Aleksandrovnas.

—    Ak tāda jūs esat, Marija Aleksandrovna, — viņa skaļi sauca, tā ka noskanēja visa istaba, — ak tā jūs ar mani apejaties! Neuztraucieties, es pie jums tikai uz vienu acumirkli, tā ka pat neapsēdīšos. Es tīšām piebraucu uzzināt, vai tas ir patiesība, ko man stāstīja. Ak tā! Jums ir balles, banketi, precības, bet Sofija Petrovna lai sēž viena pati mājās un ada zeķes! Visu pilsētu jūs te esat saaicinājuši kopā, bet mani gan ne! Pirmīt es jums biju draugs un mon ange, kad atbraucu pastāstīt, ko viņas tur dara ar kņazu pie Natālijas Dmitrijevnas. Bet tagad šī pati Natālija Dmitrijevna, kuru jūs pirmīt lamājāt no panckām ārā un kura arī jūs tāpat lamā, — tagad viņa te sēž pie jums viesos! Esiet mierīga, Natālija Dmitrijevna! Man nevajag jūsu šokolādes ā la sante [33] pa desmit kapeikām standziņā. Es to mājās dzeru vēl biežāk nekā jūs! Tfu!

—    Tas jau ir redzams, — piezīmēja Natālija Dmitrijevna.

—    Apžēlojieties, Sofija Petrovna, kas jums lēcies? — iesaucās Marija Aleksandrovna, no dusmām nosarkdama. — Atjēdzieties taču!

—     Neuztraucieties par mani, Marija Aleksandrovna, es visu zinu, visu, visu dabūju zināt! — sauca Sofija Petrovna savā skarbajā, spiedzošajā balsī; visas viešņas viņai bija sastājušās visapkārt un ar baudu sekoja šim negaidītajam skandālam. — Visu esmu dabūjusi zināt! Jūsu pašas Nastasja atskrēja pie manis un visu smalki izstāstīja. Jūs esat veikli saķērusi šo kņazeli, piedzirdījusi viņu līdz nesamaņai, piespiedusi lūgt jūsu meitas roku, jo citi vīrieši vairs neviens viņu negrib precēt… un tā nu tagad domājat, ka esat kļuvusi ļoti ievērojama persona, vai pati hercogiene knipelētās cakās … Nospļauties! Esiet bez bēdām, es pati esmu pulkveža sieva! Ja jūs mani ari neuzaicinājāt savās precībās, tad es tikai par to nospļaujos! Esmu redzējusi daudz smalkāku sabiedrību nekā jūs te visas. Esmu ēdusi pusdienas pie grāfienes Zalihvatskas; virskomisārs Kuročkins gribēja mani precēt! Es nepavisam negribu jūsu uzaicinājumu, es vienkārši par to nospļaujos!

—    Atļaujiet, Sofija Petrovna, — iesaucās Marija Alekša ndrovna, kura vairs nespēja valdīties, — man jums jāaizrāda, ka tā neviens nelaužas pieklājīgā namā un vēl turklāt tādā izskatā; ja jūs tūliņ bez kavēšanās mani neatbrīvosiet no savas klātbūtnes un daiļrunības, tad man būs jāķeras pie citiem līdzekļiem.

—     Es zinu, jūs saviem ļautiņiem liksiet mani izvest laukā! Nerūpējieties, es arī pati atradīšu ceļu. Sveikas, izpreciniet, ko vien gribat, bet jūs, Natālija Dmitrijevna, par mani nesmejieties; es nospļaujos par jūsu šokolādi! Lai gan mani te nemaz neaicināja, tomēr varu teikt, ka kņaza priekšā kazaciņu neesmu dancojusi. Bet par ko jūs ņirgājaties, Anna Nikolajevna?… Sušilovs salauza kāju; nupat viņu aiznesa uz mājām… Bet, ja jūs, Felisata Mihailovna, neliksiet savai baskājei Matroškai laikus iedzīt jūsu govi kūtī, lai viņa katru dienu nemautu manu logu priekšā, tad es jūsu Matroškai sadošu pa skaustu. Sveika, Marija Aleksandrovna, palieciet laimīga … tpi! — Sofija Petrovna izgāja. Viešņas smējās. Marija Aleksandrovna bija galīgi apmulsusi.

—    Man liekas, ka viņa bija piedzērusi, — saldā balstiņā ieteicās Natālija Dmitrijevna.

—    Bet cik nekaunīga!

—    Cik šausmīgi pretīga sieviete!

—    Bet kā viņa mūs izsmīdināja!

—    Ak, kādas nepieklājības viņa sarunāja!

—    Bet kas tās par precībām, par kurām viņa runāja?

—    Kādas precības viņa domāja? — zobgalīgi prasīja Felisata Mihailovna.

—    Tas taču šausmīgi! — beigu beigās iesaucās Marija Aleksandrovna. — Šādi briesmīgi radījumi iznēsā klēpjiem visvisādas neglītas valodas! Nav ko brīnīties, Felisata Mihailovna, ka tādas dāmas atrodas mūsu sabiedrībā, nē, bet jābrīnās visvairāk par to, ka šādas dāmas atrod par nepieciešamām, viņas uzklausa, viņas pabalsta, viņām tic, viņas …

—    Kņazs! Kņazs! — piepeši sāka saukt visas viešņas.

—    Ak mans dievs! Ce cher prince!

—    Paldies dievam! Mēs tagad dabūsim zināt visu skaidrību, — Felisata Mihailovna iečukstēja ausī savai kaimiņienei.

XIII nodaļa

Kņazs ienāca un līksmi smaidīja. Viss nemiers, ko pirms stundas ceturkšņa Mozgļakovs bija sacēlis viņa bailīgajā sirdī, tagad izzuda, ieraugot dāmas. Viņš tūliņ izkusa līdzīgi konfektei. Dāmas viņu saņēma ar spiedzošiem prieka saucieniem. Vispār runājot, dāmas pastāvīgi lutināja mūsu vecīti un bija pret viņu pārāk familiāras. Viņam piemita spēja ar savu personību tās uzjautrināt un sajūsmināt. Felisata Mihailovna jau no paša rīta bija apgalvojusi (saprotams, pa jokam), ka viņa ir gatava sēsties tam klēpī, ja tikai kņazs to gribēšot, «jo viņš ir Joti nnļš, mīļš vecītis, bezgalīgi mīļš!». Marija Aleksandrovna nenovērsa no viņa savas acis, jo gribēja viņa sejā izlasīt vismaz kādu izeju no sava kritiskā stāvokļa. Bija skaidri redzams, ka Mozgļakovs bija visu šausmīgi sagandējis un ka viņas stāvoklis ir ļoti pasliktinājies. Tomēr no kņaza sejas izteiksmes nekā nevarēja saprast. Viņa izturēšanās bija tāda pati kā pirmīt, kā vienmēr.

—    Ak mans dievs! Te nu arī ir kņazs! Bet mēs jūs tā gaidījām, gaidījām! — iesaucās dažas dāmas.

—    Ar nepacietību, kņaz, ar nepacietību gaidījām! — spiedza citas.

—     Man tas ir ļoti pa-tī-ka-mi, — šļupstēja kņazs, sēzdamies pie galda, kur jau kūpēja patvāris. Dāmas tūliņ sanāca viņam visapkārt. Pie Marijas Aleksandrovnas palika tikai Anna Nikolajevna un Natālija Dmitrijevna. Afanasijs Matvejičs godbijīgi smaidīja; arī Mozgļakovs smaidīja un ar izaicinošu skatu raudzījās uz Zinu, kura tam nepievērsa ne vismazāko uzmanību. Viņa piegāja pie tēva un apsēdās tam blakus krēslā netālu no kamīna.

—    Ak, kņaz, vai tas ir taisnība, ka jūs no mums aizbraucat? — ieprasījās Felisata Mihailovna.

—    Nu jā, mesdames, braucu gan projām. Es tūliņ gribu I»raukt projām uz ār-ze-mēm.

—     Uz ārzemēm, kņaz, uz ārzemēm! — sauca dāmas ( ita caur citu. — Kā tad jums tas tā ienāca prātā?

—    Jā, uz ār-ze-mēm, — kņazs apstiprināja, sakārtodams

ivus matus un bārdu, — un vai zināt, es tur sevišķi

gribu braukt jaunu ideju dēļ.

—     Kā — jaunu ideju dēļ? Kas tās par idejām? — prasīja dāmas, viena otru uzlūkojot.

—     Nu jā, jaunu ideju dēļ, — atkārtoja kņazs ar dziļas pārliecības izteiksmi sejā. — Tagad visi brauc jaunu ideju dēļ. Arī es gribu iegūt jaunas i-de-jas.

—     Vai jūs neesat nodomājuši iestāties masonu ložā, mīļo krusttētiņ? — iesaucās Mozgļakovs, acīm redzot, gribēdams paplātīties dāmu priekšā ar savu asprātību un izveicību.

—     Nu jā, mans draugs, tu neesi maldījies, — pavisam negaidīti atbildēja kņazs. — Es pa-tie-si agrākos laikos piederēju pie kādas masonu ložas tur ārzemēs, un savukārt man bija daudz augstsirdīgu ideju. Es pat toreiz gatavojos daudz ko izdarīt laikam pie-mē-ro-tas attīstības labā un jau biju galīgi nolēmis Frankfurtē atlaist uz brīvām kājām savu Sidoru, kuru biju paņēmis līdzi uz ārzemēm. Tomēr viņš, man par lielu brīnumu, pats no manis aizbēga. Tas bija ļoti ērmots cil-vēks. Pēc tam es viņu satiku Parīzē uz bulvāra kā īstu modes švaukstu, ar vaigu bārdām un mamzeli zem rokas. Paskatījās uz mani, pa-locī-ja galvu. Un viņa mamzelite tāda nadzīga, acīga un ļoti pie-vil-cī-ga …

—     Nu, krusttētiņ! Tad jau jūs šoreiz visus dzimtļaudis atlaidīsiet uz brīvām kājām, ja atkal nokļūsiet ārzemēs! — iesaucās Mozgļakovs, smiedamies pilnā kaklā.

—     Tu pareizi esi sa-pra-tis manus nodomus, mans mīļais, — atbildēja kņazs bez apdomāšanās. — Es tiešām visus viņus gribu atlaist brīvē.

—     Apžēlojieties, kņaz, tad taču viņi visi no jums aizbēgs — un kas tad jums maksās nodokļus? — iesaucās Felisata Mihailovna.

—     Saprotams, ka visi aizbēgs, — arī Anna Nikolajevna nemierīgi ierunājās.

—     Ak mans dievs! Vai tad viņi pa-tie-si visi no manis aizbēgs? — kņazs brīnīdamies iesaucās.

—    Aizbēgs gan, visi tūliņ aizbēgs un atstās jūs vienu pašu, — apgalvoja arī Natālija Dmitrijevna.

—    Ak mans dievs! Nu, tad es viņus nemaz neatbrīvošu. Bet to jau es tikai tāpat vien teicu.

—    Tas ir vislabāk, krusttētiņ, — piekrita Mozgļakovs.

Līdz šim Marija Aleksandrovna bija tikai klusu klausījusies un novērojusi. Viņai likās, ka kņazs viņu ir pavisam aizmirsis, un tas viņai likās visai nedabiski.

—    Atjaujiet, kņaz, — viņa iesāka skaļā un cienīgā balsī, — atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu vīru Afanasiju Matvejiču. Viņš iebrauca no laukiem, tikko dabūja zināt, ka jūs esat apmeties pie manis.

Afanasijs Matvejičs smaidīja un nostājās cienīgāk. Viņam likās, ka nupat viņš uzslavēts.

—     Ak, es esmu ļoti priecīgs, — ieteicās kņazs. — Afana-sijs Matvejičs! Atļaujiet, es kaut ko at-ce-ros. Afanasijs Mat-ve-jičs. Nu jā, tas ir tas pats, kas tur dzīvo uz laukiem. Burvīgi, brīnišķīgi, es tomēr ļoti priecājos. Mans draugs, — kņazs iesaucās, griezdamies pie Mozgļakova, — tas taču ir tas pats, vai atceries, par ko pirmīt runāja … iznāca vēl ar atskaņām. Kā tas tur īsti bija? Vīrs pa vārtiem, bet sieva … nu jā, uz kaut kādu pilsētu aizbrauca ari sieva …

—    Ak, kņaz, tas varbūt būs tā: tikko vīrs ārā, tūliņ sieva pārā — tā saucas vodeviļa, ko pērnajā gadā aktieri pie mums uzveda, — ieteicās Felisata Mihailovna.

—     Nu jā, nu jā, taisni tā arī bija: es vienmēr aizmirstu. Brīnišķīgi, brīnišķīgi! Tātad jūs tas pats esat? Ļoti priecājos ar jums ie-pa-zī-ties, — teica kņazs, pieceldamies no krēsla un sniegdams roku smaidošajam Afanasijam Matvejičam. — Nu, kā jums ar veselību?

—    Hm!

—    Viņš ir vesels, kņaz, pavisam vesels, — steidzīgi atbildēja Marija Aleksandrovna.

—     Nu jā, tas arī ir redzams, ka viņš ir vesels. Un jūs visu laiku dzīvojat tur ārā, sādžā? Nu, esmu ļoti priecīgs. Kādi viņam sārti vaigi, un visu laiku viņš tikai smejas…

Afanasijs Matvejičs smaidīja, locījās un pat pievilka kāju. Pie pēdējiem kņaza vārdiem viņš neizturēja un piepeši bez kāda sevišķa iemesla sāka pavisam muļķīgi smieties. Arī citi iesāka skaļi smieties. Dažas dāmas pat priekā spiedza. Zina pietvīka un zvērojošām acīm nolūkojās uz Mariju Aleksandrovnu, kura savukārt vai plīsa no dusmām. Visādā ziņā bija jāuzņem cits sarunu pavediens.

Kā jūs dusējāt, kņaz? — mājasmāte ieprasījās lietišķi ieturētā balsī, tai pašā laikā ar ļoti bargu skatu dodama ziņu Afanasijam Matvejičam, lai tas tūliņ ietu uz viņam norādīto vietu.

—           Ak, es gulēju ļoti jauki, — atsaucās kņazs, — un v<ii zināt, kādu brīnišķīgu sapni es redzēju, brī-ni-šķī-gu sapni!

—          Sapni? Man briesmīgi patīk, ja stāsta sapņus, — iesaucās Felisata Mihailovna.

—          Arī man ļoti patīk klausīties sapņus, — piebilda Natālija Dmitrijevna.

—           Brī-niš-ķīgs sapnis, — atkārtoja kņazs ar saldu smaidu, — bet šis sapnis ir arī vislielākais noslēpums!

—           Kā, kņaz, vai jūs nevarētu to pat ne pastāstīt? Tam tad gan vajadzētu būt ļoti brīnišķīgam sapnim! — piezīmēja Anna Nikolajevna.

—          Vislielākais no-slē-pums, — atkārtoja kņazs, ar sevišķu baudu uzbudinādams dāmu ziņkārību.

—           Tad nu gan tam vajag būt šausmīgi interesantam sapnim! — sauca dāmas.

—           Varu derēt, ka kņazs sapnī bija nometies kādas skaistules priekšā uz ceļiem un atklājis tai savu mīlestību! — iesaucās Felisata Mihailovna. — Nu atzīstieties, kņaz, ka esmu uzminējusi! Mīļais kņaz, atzīstieties!

—           Atzīstieties, kņaz, atzīstieties! — sauca arī citas dāmas no visām pusēm.

Kņazs svinīgi un līksmi noklausījās šajās dāmu čalās. Dāmu minējumi ļoti kairināja viņa patmīlību, tā ka viņš sāka gandrīz vai laizīties.

—           Lai gan es teicu, ka mans sapnis ir vislielākais noslēpums, — viņš beidzot atbildēja, — tomēr esmu spiests atzīties, ka jūs, cienītās dāmas, man par lielu brīnumu, gandrīz pil-nī-gi uz-mi-nē-jāt manu sapni.

—          Uzminēju! — ar sajūsmu iesaucās Felisata Mihailovna. — Nu, kņaz! Tagad, vai gribat vai negribat, jums ir mums jāatklāj, kas šī skaistule tāda ir.

—    Visādā ziņā tas jums jāatklāj!

—    Vai tā ir šejieniete vai ne?

—    Mīļais kņaz, pasakiet nu gan mums!

—    Sirsniņ, kņaz, pasakiet gan! Kaut arī tas prasītu no jums dzīvību, tomēr pasakiet! — sauca no visām pusēm.

—     Mesdames, mesdames!… Ja jau jūs tik de-dzī-gi gribat zināt, tad es varu jums pateikt tikai vienīgi to, ka tā ir vis-brī-niš-ķī-gā-kā un, var teikt, vis-tik-lā-kā jaunava no visām, kādas es pazīstu, — nomurmināja atmaigušais kņazs.

—    Visbrīnišķīgākā! Un … šejieniete! Kas gan tā varētu būt? — prasīja dāmas cita citai, nozīmīgi saskatoties un samirkšķinoties savā starpā.

—    Saprotams, ka tās, kuras pie mums skaitās par pirmajām skaistulēm, — ieteicās Natālija Dmitrijevna, berzēdama lielās, sarkanās rokas un nolūkodamās ar savām kaķa acīm uz Zinu. Līdzi viņai arī citas dāmas pagrieza savus skatus uz Zinu.

—     Ja jau jūs, kņaz, redzat tādus sapņus, kādēļ tad jūs arī nomodā to nevarat atkārtot un viņu noprecēt? — ieprasījās Felisata Mihailovna, uzmezdama citām dāmām nozīmīgus skatus.

—    Ak, cik lieliski mēs jūs saprecinātu! — iesaucās arī kāda cita dāma.

—    Mīļais kņaz, precieties gan! — iepīkstējās trešā.

—    Precieties, precieties! — sauca no visām pusēm. — Kādēļ jūs lai neprecētos?

—    Nu jā… kādēļ lai neprecētos? — arī kņazs piekrita, pazaudējis galvu no visiem šiem saucieniem.

—    Krusttētiņ! — iesaucās Mozgļakovs.

—     Nu jā, mans draugs, es tevi sa-pro-tu! Es gribēju jums paziņot, mesdames, ka man vairs nav iespējams precēties. Pēc šī brīnišķīgā vakara pavadīšanas pie mūsu burvīgās namamātes es rīt pašā agrumā došos uz klosteri pie mūku priekšnieka Misaila un no turienes tieši uz ārzemēm, lai varētu ērtāk sekot Eiropas at-tī-stī-bai.

Zina nobālēja un ar neizsakāmām sērām nolūkojās uz savu māti. Marija Aleksandrovna jau bija izšķīrusies. Līdz šim viņa bija tikai nogaidījusi un pētījusi, lai gan saprata, ka lieta ir jau par daudz samaitāta, ka viņas ienaidnieki bija par daudz ātri aizsteigušies viņai priekšā. Beidzot viņa bija visu galīgi sapratusi un nospriedusi ar vienu sitienu sadragāt šo simtgalvaino hidru. Ar svinīgu cēlumu viņa piecēlās no krēsla un stingriem soļiem tuvojās galdam, lepnu skatu pārlaizdama saviem ienaidniekinn — pigmejiem. Sajūsmas uguns mirdzēja viņas acis. Viņa bija apņēmusies apmulsināt un sakaut visas šīs indīgās mēlneses, samīt šo neģēli Mozgļakovu kā taraI .nui un ar galīgu, drošu triecienu atgūt atpakaļ zaudēto n«spaidu pār idiotu kņazu. Saprotams, ka te bija vajadzīga neparasta pārdrošība un nekaunība, bet tās Marijai Alek• androvnai nekad netrūka.

—    Mesdames, — viņa iesāka svinīgi un ar cieņu (vispār Marija Aleksandrovna ļoti mīlēja svinīgumu), — mesdames, es ilgi klausījos jūsu sarunās, jūsu jautrajos un asprātīgajos jokos un uzskatu, ka tagad nu ir laiks arī man teikt savu vārdu. Jūs zināt, ka mēs visi te esam sanākuši kopā pavisam nejauši (un es par to sevišķi priecājos) … Es nekad pirmā nebūtu uzdrošinājusies atklāt svarīgu ģimenes noslēpumu un izpaust agrāk, nekā to prasa parastās pieklājības jūtas. It sevišķi es lūdzu savu mīļo viesi mani atvainot; tomēr man likās, ka viņš pats, aptuveni uz šo apstākli norādot, liek man manīt, ka viņam ne tikai nekas nebūs pretim pret mūsu ģimenes noslēpuma formālu un svinīgu atklāšanu, bet ka viņš pat taisni to vēlas… vai nav taisnība, kņaz, es taču neesmu maldījusies?

—    Nu jā, jūs neesat maldījusies… un es esmu ļoti, ļoti priecīgs… — ieteicās kņazs, nepavisam nesaprazdams, par ko ir runa.

Marija Aleksandrovna, lai iespaids būtu lielāks, atvilka elpu un uzlūkoja visus sapulcējušos. Visas viešņas ar kāru un nemierīgu ziņkārību noklausījās katrā viņas vārdā. Mozgļakovs nodrebēja; Zina nosarka un piecēlās no krēsla; Afanasijs Matvejičs, sagaidīdams kaut ko neparastu, neparedzētam gadījumam pamatīgi izšņauca degunu.

—    Jā, mesdames, es ar prieku esmu gatava uzticēt jums savu ģimenes noslēpumu. Šodien pēc pusdienām kņazs, aizrāvies ar manas meitas skaistumu un.,. citiem tikumiem, parādīja viņai to godu un lūdza viņas roku … Kņaz! — viņa nobeidza, pie tam no asarām un uztraukuma viņas balss stipri drebēja. — Mīļo kņaz, jums nevajag un jūs arī nevarat uz mani dusmoties par šo manu atklātību! Tikai pārmērīgais ģimenes prieks spēja man jau priekšlaikus izvilināt no sirds dziļumiem šo patīkamo ģimenes noslēpumu — un … kura gan māte man varētu pārmest šajā gadījumā?

Neatrodu vārdus, lai izteiktu, kādu efektu sacēla šis Marijas Aleksandrovnas negaidītais solis. Visi no brīnumiem tīri vai sastinga. Neuzticīgās viešņas, kuras bija nodomājušas Mariju Aleksandrovnu iebiedēt ar aizrādījumiem, ka viņām noslēpums jau ir zināms, kuras bija gribējušas to nobendēt ar priekšlaicīgu noslēpuma atklāšanu, kuras bija priecājušās, ka nomocīs viņu ar saviem mājieniem, bija tagad pavisam apmulsušas un pārsteigtas par tādu drošu atzīšanos. Šāda bezbailīga atklātība norādīja uz liela spēka apziņu. Tātad kņazs patiesi pats no brīvas gribas ir bildinājis Zinu? Tātad viņš te nav ievilināts, apdzirdīts, apkrāpts? Tātad viņš nav piespiests precēties ar slepeniem, zaglīgiem paņēmieniem? Tātad Marija Aleksandrovna iet taisnu ceļu un ne no viena nebaidās? Tātad nav iespējams šīs laulības arī izjaukt, ja te ir brīvi izpaudusies kņaza paša griba? Atskanēja acumirklīga sačukstēšanās, kas pēkšņi pārgāja spiedzošos prieka saucienos. Natālija Dmitrijevna pirmā piesteidzās apkampt Mariju Aleksandrovnu, viņai sekoja Anna Nikolajevna un pēc tam Felisata Mihailovna. Visi uzlēca no savām vietām un sajaucās raibā pūlī. Vairākas dāmas bija no dusmām pavisam bālas. Sāka vēlēt laimes apmulsušajai Zinai; apstāja arī Afanasiju Matvejiču. Marija Aleksandrovna dziļi izpleta rokas un gandrīz ar varu iespieda Zinu savos apkampienos. Vienīgi pats kņazs nolūkojās visā šajā skatā ar savādu izbrīnu, kaut gan vēl vienmēr smaidīja tāpat kā agrāk. Starp citu, viss šis skats viņam pa daļai arī patika. Kad viņš ieraudzīja cieši apskāvušos māti un meitu, viņš izvilka savu kabatas lakatiņu un noslaucīja savu dabīgo aci, kurā bija parādījusies asariņa. Saprotams, ka steidzās novēlēt laimes arī viņam.

—    Novēlam laimes, kņaz! Novēlam laimes! — atskanēja balsis no visām pusēm.

—    Tātad jūs precaties?

—    Tātad jūs patiesi precaties?

—    Mīļais kņaz, tātad jūs precaties?

—    Nu jā, nu jā, — atbildēja kņazs, ļoti apmierināts par laimes novēlējumiem un vispārējo sajūsmu, — un man jums jāatzīstas, ka mani visvairāk aizgrābj jūsu dzīvā līdzdalība, ko jūs izrādāt man, ko es nekad ne-aizmir-sī-šu, nekad neaizmirsīšu. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Jūs man pat izvilinājāt a-sa-ras …

Dostojevskis katorgā. S. Koņenkova skulptūra. 1956.

Piezīmju grāmatiņas lappuses, kur F. Dostojevskis Sibīrijas posmā pierakstīja tautā noklausītas parunas, sakāmvārdus un dažādus izteicienus.

—    Noskūpstiet mani, kņaz! — visskaļāk iesaucās Felisala Mihailovna.

—    Man jāatzīstas, — kņazs turpināja, kaut gan viņu pārtrauca no visām pusēm, — man jāatzīstas, ka es visvairāk brīnos par to, ka Marija Aleksandrovna, mūsu godājamā namamāte, ar tādu neparastu asumu ir uztvērusi un uzminējusi manu sapni. It kā viņa pati to būtu redzējusi, nevis es. Neparasti asa uztveršana! Ne-pa-ra-sti asa!

—    Ak, kņaz, jūs atkal sākat par savu sapni?

—    Nu taču atzīstieties, kņaz, atzīstieties! — visi sauca, sastādamies apkārt.

—    Jā, kņaz, tagad vairs nav ko slēpt, pienācis laiks atklāt šo noslēpumu, — noteikti un stingri ieteicās Marija Aleksandrovna. — Es sapratu jūsu smalko alegoriju, jūsu burvīgo smalkjūtību, ar kādu jūs pūlējāties izteikt savu vēlēšanos laist klajā jūsu bildinājumu. Jā, mesdames, tas ir taisnība: šodien kņazs stāvēja uz ceļiem manas meitas priekšā nomodā, bet ne sapnī un svinīgi lūdza viņas roku.

—     Pavisam it kā nomodā un pat tādos pašos ap-stākļos, — apstiprināja kņazs. — Jaunkundz, — turpināja kņazs, ar ārkārtīgu godprātību griezdamies pie Zinas, — jaunkundz! Dodu jums savu godavārdu, ka es nekad nebūtu uzdrošinājies minēt jūsu vārdu, ja citi vēl pirms manis to jau nebūtu minējuši. Tas patiesi bija brīnišķīgs sapnis, brī-niš-ķīgs sapnis, un es esmu divkārt laimīgs, ka man ir atjauts jums to tagad izsacīt. Charmanl! Charmant…

—     Bet apžēlojieties — kas tad tas? Viņš taču vēl vienmēr runā par sapni, — pačukstēja Anna Nikolajevna uztrauktajai un drusku nobālējušai Marijai Aleksandrovnai. Ak vai! Marijai Aleksandrovnai arī bez šī brīdinājuma sen sāpēja un drebēja sirds.

—    Kā tas viss saprotams? — dāmas čukstēja, uzlūkojot cita citu.

369

—     Ko jūs runājat, kņaz? — iesāka Marija Aleksandrovna ar sāpīgu smaidu. — Man jāsaka, ka jūs mani pārsteidzat. Kas tā jums par savādu ideju ar šo sapni? Atzīstos, es līdz šim domāju, ka jūs tikai jokojat, bet… ja jūs to uzskatāt par joku, tad man jāsaka, ka šāds joks te ir pavisam nevietā… Es gribētu, es vēlētos to visu izskaidrot ar jūsu pārāk lielo izklaidību, taču..«

13 — F. Dostojevskis, II

—    Patiesi tas varētu būt no viņa izklaidības, — čukstēja Natālija Dmitrijevna.

—    Bet, kņaz, tagad taču neņemsimies stāstīt anekdotes, — dusmīgi pārtrauca Marija Aleksandrovna. — Saprotams, manai meitai nav jādzenas pēc preciniekiem, bet jūs pirmīt paši te pie klavierēm uz ceļiem viņu bildinājāt. Es jūs uz to nemudināju… Tas mani, var teikt, pārsteidza … Saprotams, man jau tad iešāvās galvā kāda doma, bet es to atliku, kamēr jūs atmodīsieties. Tomēr es esmu māte, viņa ir mana meita … Jūs paši tagad runājāt par kaut kādu sapni, un es domāju, ka jūs alegorijas veidā gribat pastāstīt par savu saderināšanos. Es ļoti labi saprotu, ka jūs varbūt grib atrunāt… man pat ir aizdomas, ka zinu, kas tas tāds ir … taču… izskaidrojieties, kņaz, izskaidrojieties drīzāk un saprotamāk. Tā nevar jokoties pieklājīgā namā …

—    Nu jā, tā nevar jokoties pieklājīgā namā, — kņazs neapzinīgi piebalsoja, jau kļūdams drusciņ nemierīgs.

—     Bet tā, kņaz, nav atbilde uz manu jautājumu. Es jūs lūdzu noteikti atbildēt: apstipriniet te tūliņ, visiem klātesot, ka jūs pirmīt bildinājāt manu meitu.

—     Nu jā, es esmu gatavs to apstiprināt. Bet es jau visu izstāstīju, un Felisata Jakovļevna ļoti pareizi uzminēja manu sapni.

—    Ne sapni! Ne sapni! — dusmīgi sauca Marija Aleksandrovna. — Tas nebija sapnī, bet nomodā, kņaz, nomodā, vai dzirdat, pilnīgi nomodā!

—    Nomodā? — iesaucās kņazs, izbrīnā pieceldamies no krēsla. — Nu, mans draugs! Kā tu pirmīt pareģoji, tā arī iznāca! — viņš piebilda, pagriezies pret Mozgļakovu.

— Bet es jums varu apgalvot, godājamā Marija Stepanovna, ka jūs maldāties! Esmu pilnīgi pārliecināts, ka esmu to redzējis tikai sapnī!

—    Ak dievs, apžēlojies! — iesaucās Marija Aleksan-

drovna.

—    Nebēdājieties, Marija Aleksandrovna, — viņu mierināja Natālija Dmitrijevna. — Kņazs ir varbūt aizmirsis. Gan viņš atkal atcerēsies.

—     Es brīnos par jūsu vārdiem, Natālija Dmitrijevna,— dusmīgi atteica Marija Aleksandrovna, — vai tādas lietas var aizmirst? Vai to var aizmirst? Ak, kņaz! Vai jūs par mums zobojaties, vai? Jeb varbūt jūs gribat izlikties par kādu no pavaldonības laika švītiem, kādus tēlojis Dimā? Varbūt par Ferlakūru vai Lozenu? Vispirms — šādas lomas neatbilst jūsu gadiem, bez tam varu apgalvot, ka jums neizdosies tās notēlot! Jo mana meita nav franču vikontese. Pirmīt jūs, lūk, šeit… viņa jums dziedāja romanci, un jūs, aizrāvies no viņas dziedāšanas, nolaidāties viņas priekšā ceļos un viņu bildinājāt. Vai patiesi es sapņoju? Vai patiesi es guļu? Sakiet, kņaz, — vai es guļu jeb ne?

—     Nu jā-ā … bet tomēr var arī būt, ka ne… — atbildēja apmulsušais kņazs. — Es gribu teikt, ka tagad es, liekas, nesapņoju. Redzat, pirmīt es gulēju un tādēļ redzēju sapnī, ka es …

—    Ak mans dievs, ko tas nozīmē: nomodā … sapnī, sapnī… nomodā! Velns zina kas ar jums notiek! Vai jūs murgojat, kņaz, vai?

—     Nu jā, velns zina … tomēr, man liekas, ka tagad esmu pavisam apmulsis… — ieteicās kņazs, nemierīgi lūkodamies uz visām pusēm.

—     Bet kā tad jūs to varējāt redzēt sapnī, — neatlaidās Marija Aleksandrovna, — ja es taču pati jums visu to stāstu tik sīki, stāstu jums jūsu paša sapni, ko jūs vēl neesat nevienam no mums stāstījis?

—    Bet var būt, ka kņazs to kādam jau ir stāstījis, — ieteicās Natālija Dmitrijevna.

—     Nu jā, var taču būt, ka es to kādam jau esmu stāstījis, — arī galīgi apmulsušais kņazs piekrita.

—    Tā nu gan ir joku lugas izrāde! — čukstēja Felisata Mihailovna savai kaimiņienei.

13»

371

—     Ak dievs! Te taču beidzas katra pacietība! — sauca Marija Aleksandrovna, izmisumā lauzīdama rokas. — Viņa

jums dziedaja romanci, romanci dziedāja! Vai tad jūs ari to redzējāt sapnī?

—    Nu jār it kā patiesi būtu dziedājusi romanci, — domīgi nomurmināja kņazs, un pēkšņi kaut kāda atmiņa lika atdzīvoties viņa sejai.

—    Mans draugs! — viņš iesaucās, griezdamies pie Mozgļakova. — Es tev pirmīt aizmirsu pateikt, ka patiesi tika dziedāta arī romance un tajā romancē bija pilis, pat ļoti daudz piļu un tad tur bija kaut kāds trubadūrs. Nu jā, es visu to atceros… es pat apraudājos… Un tagad, lūk, man ir grūti izšķirt, vai tas tikai nebija patiesībā, bet ne sapnī.

—    Atzīstos jums, krusttētiņ, — Mozgļakovs atbildēja pēc iespējas mierīgāk, lai gan viņa balss uztraukumā drebēja, — atzīstos jums, ka tas viss, kā man liekas, ir vienkārši izskaidrojams un saprotams. Man liekas, ka jūs patiesi esat dzirdējis dziedāšanu. Zinaida Afanasjevna dzied ļoti jauki. Pēc pusdienām jūs atveda uz šejieni un Zinaida Afanasjevna jums nodziedāja romanci. Manis tad šeit nebija, bet jūs droši vien ļoti sajūsminājāties, atcerējāties agrākos laikus; var pat būt, ka atcerējāties to vikontesi, ar kuru jūs kādreiz kopā dziedājāt romances un par kuru jūs vēl šorīt mums stāstījāt. Nu, un pēc tam, kad jūs nolikāties gulēt, jums patīkamo atmiņu ietekmē parādījās sapnis, ka jūs esat iemīlējies un lūdzat roku…

Marija Aleksandrovna bija galīgi pārsteigta par tādu nekaunību.

—     Ak, mans draugs, tā taču patiesībā arī bija! — līksmi iesaucās kņazs. — Taisni patīkamo atmiņu ietekmē! Es patiesi atceros, ka man tika dziedāta romance, un es tādēļ sapnī gribēju precēties. Un vikontese arī tur bija … Ak, mans draugs, cik gudri tu to atrisināji! Nu! Tagad man vairs nav ne mazāko šaubu, ka esmu visu to redzējis sapnī! Marija Aleksandrovna! Tagad es varu apgalvot, ka jūs maldāties! Tas viss notika sapnī. Citādi… es taču nerotaļātos ar jūsu cēlākajām jūtām …

—    Tagad nu es skaidri redzu, kurš te ir visu sagandējis! — skaļi iesaucās Marija Aleksandrovna, trakās dusmās griezdamās pie Mozgļakova. — Tas esat jūs, cienītais kungs, jūs, nekaunīgais cilvēk, tas viss ir jūsu darbs! Jūs sagrozījāt galvu šim nelaimīgajam idiotam tādēļ, ka jūsu paša bildinājumu noraidīja! Bet tu man par šo apvainojumu dārgi samaksāsi, neģēlīgais cilvēk! Samaksāsi, samaksāsi, samaksāsi!

—    Marija Aleksandrovna, — kliedza Mozglakovs, savu* kārt nosarcis kā vēzis, — jūsu vārdi līdz tādai pakāpei… Es pat nezinu, līdz kādai pakāpei jūsu vārdi… Neviena labāko aprindu dāma neatļausies … es vismaz ņemos aizstāvēt savu radinieku. Jums taču pašai jāpiekrīt, ka tā ievilināt…

—    Nu jā, tā ievilināt… — atkārtoja arī kņazs, cenzdamies aizslēpties aiz Mozgļakova.

—    Afanasij Matvejič! — iespiedzās Marija Aleksandrovna pavisam nedabīgā balsī. — Vai jūs nemaz nedzirdat, ka mēs tiekam gāzti kaunā, ka tiek kājām mīdīts mūsu gods? Jeb vai jūs jau galīgi esat atteicies no katra ģimenes pienākuma? Jeb vai jūs patiesi neesat ģimenes galva, bet pretīgs koka stabs? Ko jūs bolāt savas acis? Cits vīrs jau sen būtu asinīm nomazgājis savas ģimenes apvainojumu! …

—    Sieva! — ļoti svarīgi iesāka Afanasijs Matvejičs, lepodamies ar to, ka arī viņu tagad ievēro. — Sieva! Vai tu patiesi neesi visu to redzējusi sapnī — un vēlāk, kad atmodies, visu sajauci pēc savas …

Bet Afanasijam Matvejičam nebija lemts nobeigt savu asprātīgo minējumu. Līdz šim visas viešņas vēl bija turējušās un divkosīgi pūlējušās ieturēt pieklājības solidaritāti. Bet tagad pa visu istabu atskanēja neapvaldāmi skaļi smiekli. Marija Aleksandrovna, aizmirsdama visu pieklājību, mēģināja mesties virsū savam laulātajam draugam, laikam gribēdama izskrāpēt viņam acis. Tomēr viņu izdevās atturēt ar varu. Natālija Dmitrijevna izmantoja gadījumu un pielēja vēl vienu indes pilienu.

—    Ak, Marija Aleksandrovna, var jau arī būt, ka patiesi tā bija, un jūs velti bēdājaties, — viņa ieteicās medus saldā balstiņā.

—    Kā bija? Kas bija? — skaļi sauca Marija Aleksandrovna, labi nesaprazdama.

—    Ak, Marija Aleksandrovna, reizēm jau tā gadās…

—    Kas gadās? Jūs visas mani nobendēt gribat!

—    Varbūt jūs patiesi visu to redzējāt tikai sapnī?

—     Sapnī? Es? Sapnī? Un jūs to man uzdrošināties teikt taisni acīs?

—    Kas tad tur, var jau būt, ka patiesi tā bija, — piebalsoja arī Felisata Mihailovna.

—    Nu jā, var jau būt, ka patiesi tā bija, — nomurmināja ari kņazs.

—     Un ari viņš — un arī viņš to pašu! Ak kungs dievs! — iesaucās Marija Aleksandrovna, sasizdama rokas.

—    Ko jūs tā bēdājaties, Marija Aleksandrovna! Neaizmirstiet, ka arī sapņi nāk no dieva. Ja jau pats dievs tā grib, tad jau neviens nevar stāties pretim, un viss notiek pēc viņa svētā prāta. Te nav ko dusmoties.

—    Nu jā, te nav ko dusmoties, — arī kņazs atkārtoja.

—     Vai jūs visi mani turat par traku, vai? — tikko spēja izrunāt Marija Aleksandrovna, aiz dusmām palikdama gluži bez elpas. Tas jau gāja pāri cilvēka spēkiem. Viņa pasteidzās izvēlēties krēslu un zaudēja samaņu. Sākās īsta jezga.

—    Viņa tikai tā pieklājības dēļ zaudēja samaņu, — Natālija Dmitrijevna pačukstēja Annai Nikolajevnai ausī.

Šinī acumirklī, kad notikumi bija sasnieguši visaugstāko pakāpi un publika bija pilnīgā nesaprašanā, uz skatuves parādījās persona, kura līdz šim bija tikai klusi vērojusi, un visa scēna ieguva pavisam citādu raksturu.

xiv nodaļa

Vispār runājot, Zinaida Afanasjevna bija ļoti romantiska jaunava. Nezinu, vai tas bija tādēļ, kā apgalvoja pati Marija Aleksandrovna, ka viņa ar «savu skolotājiņu» bija par daudz salasījusies «to muļķi» Šekspīru, tomēr pa visu Mordasovas dzīves posmu viņa nekad nebija atļāvusies spert tik neparastu, romantisku vai, labāk sakot, varonīgu soli kā to, ko nupat aprakstīsim.

Bāla, ar stingru apņēmību skatā, gandrīz drebēdama no uztraukuma, brīnišķīgi skaista savā sašutumā viņa iznāca pašā priekšā. Aplūkojot visus ar ilgu, izaicinošu skatu, viņa dziļā kapa klusumā griezās pie mātes, kura tūliņ pie pirmajiem viņas vārdiem pamodās un atvēra acis.

—    Māmiņ, — ieteicās Zina, — kādēļ vēl mānīties? Kādēļ vēl traipīt sevi meliem? Tagad viss jau ir kļuvis tik netīrs, ka patiesi nav vērts vēl vairāk pazemoties, lai varētu šos netīrumus apslēpt!

—    Zina! Zina! Kas ar tevi noticis? Nāc taču pie

prāta! — sauca nobiedētā Marija Aleksandrovna, uzlēkusi no krēsla.

—     Es jums teicu, es jūs jau agrāk brīdināju, māmiņ, ka es neizturēšu visu šo negodu, — Zina turpināja. —Vai visādā ziņā vajag sevi vēl vairāk pazemot, vēl vairāk sevi traipīt? Tomēr ziniet, māmiņ, ka es ņemšu visu uz sevi, jo es esmu visvainīgākā. Es — es ar savu piekrišanu ļāvu norisināties visai šai riebīgajai intrigai! Jūs esat māte, jās mani mīlat, jūs pēc saviem ieskatiem, pēc savas pārliecības gribējāt nodibināt manu laimi. Tātad jūs vēl var saprast un jums piedot, bet man — man gan nekad!

—     Zina, vai tu patiesi gribi stāstīt? … Ak, dievs! Man bija tāda priekšnojauta, ka šis kinžals neies secen manai sirdij.

—    Jā, māmiņ, es izstāstīšu visu! Es esmu apgānīta, jūs … mēs visi esam apgānīti!…

—     Tu pārspīlē, Zina! Tu esi pārāk uzbudināta un pati nesaproti, ko tu runā! Un kādēļ stāstīt? Nav taču nekādas nozīmes… Šis negods nekrīt uz mums.. Es tūliņ pierādzīšu, ka negods nekrīt uz mums…

—     Nē, māmiņ, — iesaucās Zina, un viņas balss uztraukumā trīcēja, — es negribu vairs klusēt šo ļaužu priekšā, kuru spriedumus es nicinu un kuri te ir ieradušies, lai zobotos par mums! Es negribu panest viņu apvainojumus: nevienai un nevienam no viņiem nav tiesības apmētāt mani dubļiem. Viņas visas ir gatavas šinī pašā acumirklī rīkoties simtreiz ļaunāk par mani vai par jums, māmiņ! Vai viņas var, vai viņas drīkst uzmesties mums par soģiem? …

—     Tas nu iznāk jauki! Tikai tā vēl trūka! Kas tad nu būs? Tagad sāks vēl mūs apvainot! — bija dzirdamas balsis no visām pusēm.

—    Viņa pati patiesi nesaprot, ko runā, — ieteicās Natālija Dmitrijevna.

Piebildīsim arī no savas puses, ka Natālija Dmitrijevna bija izteikusies pareizi. Ja jau Zina atzina, ka šīs dāmas nav cienīgas būt viņām par soģēm, kādēļ tad maz vajadzēja viņu priekšā nākt ar tādu pasludinājumu, ar tādu atzīšanos? Vispār Zinaida Afanasjevna bija ļoti pārsteidzīga. Tādas vēlāk bija visu prātīgāko cilvēku domas Mordasovā. Visu varēja izlabot. Visu varēja godīgi nokārtot. Taisnība, arī Marija Aleksandrovna šovakar sev daudz kaitēja ar savu pārāk lielo steigu un uzpūtību.

Vajadzēja vienīgi pazoboties par veco idiotu un izdzīt viņu ārā. Taču Zina, it kā par spīti veselajam prātam un Mordasovā pieņemtām dzīves gudrībām, griezās pie kņaza:

—    Kņaz! — viņa teica vecītim, kurš pie šīs uzrunas pat godbijīgi piecēlās no krēsla, tik pārsteigts viņš bija šinī acumirklī. — Kņaz! Piedodiet man, piedodiet mums! Mēs jūs piekrāpām, mēs jūs ievilinājām …

—    Vai tu reiz turēsi muti, nelaimīgā! — sašutumā sauca Marija Aleksandrovna.

—    Cienītā kundze! Cienītā kundze!… Mans burvīgais bērns… — murmināja pārsteigtais kņazs.

Tomēr Zinas lepnais, straujais un augstākā mērā sapņainais raksturs šajā acumirklī lika viņai aizmirst visas pieklājības robežas, ko prasa īstenība. Viņa bija aizmirsusi pat savu māti, kura no viņas atzīšanās raustījās krampjos.

—     Jā, mēs abas jūs krāpām, kņaz: māmiņa, cenzdamās jūs piespiest mani apprecēt, un es, tam piekrizdama. Jūs apdzirdīja ar vīnu, un es biju ar mieru dziedāt un locīties jūsu priekšā. Jūs, nevarīgu, neaizsargātu vecu cilvēku, mēs apkrāpām, kā izteicās Pavels Aleksandrovičs, apkrāpām jūsu bagātības, jūsu kņaza titula dēļ. Tas viss bija šausmīgi zemiski, un es to ļoti nožēloju. Tomēr varu jums apzvērēt, ka es uzņēmos šo zemisko rīcību ne aiz zemiska dzinuļa. Es gribēju… Bet ko es runāju! Mēģināt sevi attaisnot tik zemiskā rīcībā būtu divkāršs zemiskums! Tikai to gan es jums varu teikt, kņaz: ja es būtu ar jums saistījusies, tad es par to būtu jūsu rotaļlieta, jūsu kalpone, jūsu dejotāja, jūsu verdzene… to es sev apzvērēju un savu zvērestu būtu svēti pildījusi!

Šajā acumirklī stipri kakla krampji pārtrauca viņas valodu. Visi viesi bija kā sastinguši un atplestām acīm uzmanīgi klausījās. Negaidītais un pavisam nesaprotamais Zinas solis visus apmulsināja. Vienīgi pats kņazs bija aizgrābts līdz asarām, lai gan nesaprata ir pusi no tā, ko Zina runāja.

—    Tomēr es jūs precēšu, mans skaistais bērns, ja jau jūs tā gri-bat, — viņš murmināja, — un tas priekš manis būs liels gods! Tikai es jums varu apgalvot, ka tas pa-tie-si bija it kā sapnis… Bet vai es maz ko redzu sapnī? Kādēļ tā uz-trauk-ties? Es pat it kā nekā nesapratu, mans draugs, — viņš turpināja, pagriezies pret Mozgļakovu. — Lūdzu, jel tu man to paskaidro …

—    Un jūs, Pavel Aleksandrovič, — viņa turpināja, griežoties pie Mozglakova, — jūs, kuru es vienu laiku biju apņēmusies uzlūkot kā savu nākošo vīru, jūs, kas man l.igad tik nežēlīgi atriebāties, vai jūs patiesi bijāt spējīgi pievienoties šiem ļaudīm, lai saplosītu mani un iemīdītu galīgi dubļos? Un jūs kādreiz teicāt, ka mīlat mani! Taču ne jau man jums jālasa morāles sprediķis! Es esmu vairāk grēkojusi nekā jūs… Es jūs aizvainoju ar to, ka patiesi jūs krāpu ar saviem solījumiem, un mana pirmītējā atbilde bija meli un smalki izdomājumi. Es nekad neesmu jūs mīlējusi, un, ja es biju noņēmusies kļūt par jūsu sievu, tad vienīgi tādēļ, lai tiktu kaut kur projām no šejienes, no šīs nolādētās pilsētas un izglābtos no šīs smirdoņas… Tomēr to es varu jums apzvērēt — ja es būtu kļuvusi jūsu sieva, es būtu bijusi laba un uzticīga dzīves biedre… Jūs nežēlīgi man atriebāties, un, ja tas glaimo jūsu lepnumam …

—    Zinaida Afanasjevna! — iesaucās Mozgļakovs.

—    Ja jūs mani vēl joprojām ienīstat…

—    Zinaida Afanasjevna!!

—    Ja jūs kaut kad, — turpināja Zina, ar mokām valdīdama asaras, — ja jūs kaut kad esat mani mīlējis…

—    Zinaida Afanasjevna!!!

—    Zina, Zina, mana meitiņa! — vaimanāja Marija Aleksandrovna.

—    Es esmu neģēlis, Zinaida Afanasjevna, es esmu neģēlis un vairāk nekas! — apstiprināja Mozgļakovs.

Sacēlās šausmīgs uztraukums. Atskanēja izbrīna un dusmu saucieni, bet Mozgļakovs stāvēja kā sālsstabs, nevarēdams izteikt ne vārda un nespēdams neko saprast…

Tukšiem un vājiem raksturiem, kas pieraduši pastāvīgi pakļauties citiem, bet vienreiz nolemj sacelties un protestēt, kļūt patstāvīgi un konsekventi, vienmēr ir robeža, cik tālu var sniegties viņu patstāvība un konsekvence. Viņu protests sākumā ir ļoti enerģisks. Un viņu enerģija var pat nonākt līdz afektam. Viņi metas uz kavēkļiem it kā aizmiegtām acīm un gandrīz pastāvīgi uzņemas nastas, kas nav viņiem pa spēkam. Tomēr, nonācis līdz zināmai robežai, sašutušais cilvēks piepeši it kā nobīstas pats no sevis, apstājas kā samulsis ar šausmīgo jautājumu uz lūpām: «Ko es izdarīju?» Pēc tam tūliņ pagurst, sāk šņukstēt, lūdz izskaidrošanos, metas ceļos, atvainojas, ļoti lūdz, lai piedod un lai viss atkal paliek pa vecam, tikai ātrāk, cik iespējams ātrāk… gandrīz viss tāpat atkārtojās ar Mozgļakovu. Zaudējis pacietību un sadusmojies, viņš piesauca nelaimi, ko tagad uzņēma pilnīgi uz sevi vien; iztrakojies un apmierinājis savu patmīlību, un par to ienīdis sevi, Mozgļakovs pēkšņi apstājās sirdsapziņas pārmetumu mocīts, kad Zina spēra savu negaidīto soli. Pēdējie Zinas vārdi viņu satrieca galīgi. Vienu galējību no otras šķīra tikai mirklis.

—     Es esmu gatavais ēzelis, Zinaida Afanasjevna! — yiņš skaļi sauca neaprakstāmā nožēlā. — Nē! Kas ēzelis? Ēzelis — tas vēl nav nekas! Es esmu nesalīdzināmi ļaunāks par ēzeli! Tomēr es jums pierādīšu, Zinaida Afanasjevna, es jums pierādīšu, ka arī ēzelis var būt krietns cilvēks! … Krusttētiņ! Es jūs piekrāpu, krusttētiņ! Es, es, es jūs piekrāpu! Jūs nesapņojāt par bildināšanu, bet patiesībā bildinājāt, nomodā būdami, bet es, es, neģēlis, aiz atriebības par to, ka man atteica, pārliecināju jūs, ka jūs esat to redzējis sapnī.

—    Te atklājas ārkārtīgi interesantas lietas, — Natālija Dmitrijevna iešņaca Annai Nikolajevnai ausī.

—     Mans draugs, — atbildēja kņazs, — apmierinies, lūdzu; tu mani patiesi nobiedēji ar savu skaļo valodu. Es tev apgalvoju, ka tu ma-al-dies … Tomēr, ja tas ir vajadzīgs, es esmu ar mieru arī precēties; bet tu taču pats man apgalvoji, ka bildināšana notikusi tikai sapnī…

—     Ak, kā lai es jūs tagad pārliecinu! Pamāciet mani, kā lai es viņu tagad pārliecinu! Krusttētiņ, krusttētiņ! Tā taču ir ļoti svarīga lieta, vissvarīgākā ģimenes lieta! Apsveriet! Pārdomājiet!

—     Labi, mans draugs, es pārdomāšu. Pagaidi, ļauj man visu atcerēties pēc kārtas. Vispirms es redzēju kučieri Te-o-fi-lu…

—    Ak, krusttētiņ! Tagad mēs taču nevaram noņemties ar Teofilu!

—     Nu jā, piekrītu, ka tagad nav vaļas ņemties ar viņu. Pēc tam redzēju Na-po-le-o-nu, un tad mēs it kā dzērām tēju, un pienāca kāda dāma un apēda mums visu cukuru…

—     Bet, krusttētiņ, — savā stulbumā neapdomīgi iesaucās Mozgļakovs, — to taču pati Marija Aleksandrovna mums pirmīt stāstīja par Natāliju Dmitrijevnu! Es taču biju klāt un visu labi dzirdēju! Es biju paslēpies un noskatījos pa atslēgas caurumu …

—      Kā, Marija Aleksandrovna, — iejaucās starpā Natālija Dmitrijevna, — tātad jūs arī kņazam jau esat izstāstījusi, ka es esmu zagusi jums cukuru no cukurnīcas! Tātad es pie jums braukāju, lai cukuru zagtu!

—     Vācieties projām! — nepacietīgi iesaucās Marija Aleksandrovna, novesta līdz izmisumam.

—      Nē, nevākšos vis projām, Marija Aleksandrovna, tā jūs nemaz nedrīkstat runāt… bet tātad es esmu zagusi jums cukuru? Es jau sen biju dzirdējusi, ka jūs par mani izplatāt šādas riebīgas baumas. Man smalki visu izstāstīja Sofija Petrovna … Tātad es no jums zogu cukuru?

—      Bet mesdames — iesaucās kņazs. — Tas jau bija tikai sapnī! Nezin ko es katrreiz nenosapņoju …

—      Nolādētā muca! — pusbalsī noteica Marija Aleksandrovna.

—      Ko? Es esmu muca! — iespiedzās Natālija Dmitrijevna. — Bet kas jūs tāda esat? Es jau sen zinu, ka jūs mani saucat par mucu… Man vismaz ir vīrs, bet kas jums ir? Pilnīgs muļķis …

—      Nu jā, cik atceros, bija arī mu-u-ca, — bez kādas domāšanas piebilda kņazs, atcerēdamies pirmītējo sarunu ar Mariju Aleksandrovnu.

—      Ko? Arī jūs ņemsieties lamāt muižnieci? Kā jūs, kņaz, uzdrošināties lamāt muižnieci? Ja es esmu muca, tad jūs esat bezkājis …

—    Ko, es esmu bezkājis?

—      Nu jā, bezkājis un pie tam vēl bezzobis, lūk, kāds jūs esat!

—      Un pie tam vēl ar vienu aci! — iesaucās Marija Aleksandrovna.

—      Ribu vietā jums ir korsete! — piebilda Natālija Dmitrijevna.

—    Un seja vienās atsperēs!

•— Pašam nav ne matiņa uz galvas!…

—      Un arī ūsas šim muļķim ir piespraustas, — apstiprināja Marija Aleksandrovna.

—      Nu, kaut degunu atstājiet man manu paša, Marija Stepanovna! — iesaucās kņazs, apmulsis no tik negaidītiem atklājumiem. — Mans draugs! Tu mani esi tik nežēlīgi nodevis! Tu esi pastāstījis, ka man ir lieki mati.

—    Krusttētiņ!

—     Nē, mans draugs, es te vairs il-gāk nevaru palikt! Ved mani kaut kur projām … kāda sabiedrība! Kur tu mani esi ievedis? Ak mans dievs!

—    Idiots! Nelietis! — sauca Marija Aleksandrovna.

—    Ak mans dievs! — nopūtās nabaga kņazs. — Es tikai drusku esmu aiz-mir-sis, kādēļ es šeit iegriezos, bet es tūliņ atcerēšos. Aizved, brālīt, mani kaut kur projām, citādi viņas mani saplosīs! Bez tam… man tūliņ ir jāatzīmē kāda jauna doma …

—     Iesim, krusttētiņ, vēl nav par vēlu; es jūs pārvedīšu uz viesnīcu un arī pats pārcelšos uz turieni kopā ar jums …

—    Nu jā, uz vies-nī-cu. Adieu, ma charmante enfant… jūs vienīgā šeit esat tikumīga. Jūs esat kriet-na jaunava! Iesim, mans draugs! Ak mans dievs!

Neņemšos aprakstīt nepatīkamās scēnas beigas, kas notika pēc kņaza aiziešanas. Viešņas aizbrauca bļaustīdamās un lamādamās. Marija Aleksandrovna beidzot palika viena starp savas agrākās slavas drupām un drumstalām. Ak vai! Spēks, slava, ievērība — viss bija zudis šinī vienā vakarā. Marija Aleksandrovna saprata, ka viņa nekad vairs nepacelsies savos agrākajos augstumos. Viņas ilggadīgais despotisms pār visu šejienes sabiedrību bija tagad sabrucis galīgi. Kas viņai tagad vēl palika? Filozofēšana? Taču viņa nefilozofēja. Viņa trakoja visu nakti. Zina tagad ir kritusi negodā, ļaunas valodas tagad izplatīsies pa visu pilsētu! Šausmas!

Kā patiesam vēsturniekam man jāatzīmē, ka šajās paģirās visvairāk nācās ciest Afanasijam Matvejičam, kurš beidzot ieslēpās kādā pieliekamā istabiņā, kur no sala drebinājās līdz pat rītam. Beigu beigās pienāca rīts, bet arī tas nekā laba neatnesa. Nelaime nekad nenāk viena…

XV nodaļa

Ja liktenis kādam uzsūta nelaimi, tad viņa sitieni parasti turpinās. Tas novērots jau no seniem laikiem. Vakarējā negoda un piedzīvotā kauna vēl bija par maz Marijai Aleksandrovnai! Liktenis viņai gatavoja vēl vairāk un lielākus sitienus.

Vēl pirms pulksten desmitiem pa visu pilsētu izplatījās savādas un gandrīz neticamas baumas, ko visi uzņēma ar ļaunu un naidīgu prieku, kā to parasti darām, kad ar mūsu tuvākajiem kaimiņiem notiek kāds neparasts skandāls. «Kā var tiktāl pazaudēt kaunu un goda apziņu!» sauca no visām pusēm. «Kā var tik tālu krist un neievērot nekādu pieklājību, tik vaļīgi atlaist visus grožus!» — un tamlīdzīgi. Lūk, kas bija noticis. Pašā rīta agrumā, tā apmēram ap pulksten septiņiem, Marijas Aleksandrovnas mājā bija atskrējusi nabadzīga, nožēlojama vecīte un izmisumā lūgusi istabas meitu cik iespējams «ītri uzmodināt jaunkundzi, tikai vienīgi jaunkundzi, turklāt klusu — tā, lai Marija Aleksandrovna nemaz nedabūtu zināt. Zina, bāla un sagrauzta, tūliņ izskrēja pie vecenes. Tā nokrita viņai pie kājām, skūpstīja tās un slacīja savām asarām, gauži lūgdama, lai viņa ietu tai līdzi pie slimā Vasilija, kurš visu nakti bijis tik smagā, tik smagā stāvoklī, ka nez vai šo dienu maz nodzīvošot. Vecenīte stāstīja, ka pats Vasilijs viņu aicinot pie sevis atvadīties pirms nāves; viņš lūdzot dieva un visu svēto eņģeļu vārdā un visa tā vārdā, kas bijis agrāk… un, ja viņa neatnākšot, tad nomiršot galīgā izmisumā … Zina tūliņ nolēma iet, lai gan šī lūguma izpildīšana apstiprinātu visas agrākās ļaunās valodas par zināmo vēstulīti, par viņas it kā skandalozo uzvešanos utt. Neteikusi mātei ne vārda, viņa uzvilka mēteli un aizsteidzās tūliņ vecītei līdzi cauri visai pilsētai uz visattālāko un nabadzīgāko Mordasovas priekšpilsētu, uz visvientulīgāko un tukšāko ielu, kur atradās vecs, šķībs namiņš, pavisam ieaudzis zemē, ar šaurām šķirbām logu vietā un augstām sniega kupenām visapkārt.

Šinī namiņā, mazā, zemā un sapelējušā istabiņā, kurā pusi telpas aizņēma milzīga krāsns, nekrāsotā dēļu gultā uz plāna, plāna matracīša gulēja jauns cilvēks, apsedzies ar vecu mētelēnu. Viņa seja bija bāla un nogurusi, acīs mirdzēja slimīgs spīdums, rokas bija kalsnas un tievas kā žagari; viņš elpoja smagi un ķērkstoši. Bija redzams, ka kādreiz viņš bijis skaists jauneklis, tomēr slimība bija izķēmojusi viņa smalkos sejas pantus, tā ka tagad bija nepatīkami un žēli uz viņu noraudzīties, kā uz katru diloņa slimnieku vai, pareizāk sakot, mirēju. Viņa vecā māmiņa, kura veselu gadu līdz pat pēdējai stundiņai bija gaidījusi savu Vasjiņu atveseļojamies, beidzot pārliecinājās, ka viņš vairs nav dzīvotājs šinī pasaulē. Viņa stāvēja bēdu sagrauzta pie slimnieka, salikusi rokas, un sausām acīm, kurās vairs nebija asaru, skatījās un nevarēja noskatīties … Viņa nekā vairs nesaprata, lai gan labi zināja, ka pēc dažām dienām viņas vismīļāko Vasjiņu apklās sasalusi zeme tur, zem sniega kupenām nabadzīgajā kapsētā. Tomēr Vasilijs šajā acumirklī māti nemaz neredzēja. Visā viņa novājinātajā un ciešanu pilnajā sejā tagad atspīdēja svētlaimība. Viņš beidzot redzēja savā acu priekšā to, kuru viņš pusotra gada no vietas savā ilgajā un grūtajā slimības laikā bija iztēlojies gan sapņos, gan nomodā. Viņš saprata, ka viņa tam ir piedevusi, ja ir pie viņa atnākusi kā dieva eņģelis viņa pēdējā miršanas stundiņā. Viņa spieda Vasilijam rokas, raudāja, smaidīja viņam, atkal lūkojās viņā ar savām brīnišķīgajām acīm, un — un viss agrākais, neatgūstamais atkal no jauna atdzima mirēja dvēselē. Dzīvība no jauna karsti iedegās viņa sirdī un, šķita, atstājot to, gribēja cietējam likt sajust, cik grūti ir šķirties no šīs dzīves.

—     Zina, — viņš ieteicās, — Ziniņ! Neraudi manis dēļ, nebēdājies, nesēro, neatgādini man, ka es drīz miršu. Es skatīšos uz tevi, lūk, tā, kā es tagad skatos, un jutīšu, ka musu dvēseles ir atkal vienotas, ka tu man esi piedevusi, skūpstīšu atkal tavas rokas kā agrāk un nomiršu, varbūt nāvi nemaz nemanīdams. Arī tu esi kļuvusi vājāka, Ziniņ! Ak tu, mans eņģeli, cik skaidrām un labām acīm tu uz mani tagad lūkojies! Vai tu atceries, kā tu agrāk smējies? Vai atceries… Ak, Zina, es nelūdzu no tevis piedošanas, es pat negribu atgādināt, kas bija agrāk, jo, lai gan tu, Ziniņ, man varbūt visu esi piedevusi, tomēr es pats sev to nekad nepiedošu. Bija garas naktis, Zina, briesmīgas bezmiega naktis, un šajās naktīs es šinī pašā gultiņā gulēju un domāju, ilgi un daudz domāju un pārdomāju, un sen jau esmu nācis pie secinājuma, ka man tomēr labāk ir nomirt, dieva vārds, labāk!… Es nederēju dzīvei, Ziniņ!

Zina raudāja un, ne vārda nerunājot, spieda viņa rokas, it kā gribēdama ar to apturēt viņa jūtu izplūdumu.

—    Par ko tu raudi, mans eņģeli? — turpināja slimais. — Vai tikai par to, ka es mirstu? Viss cits taču jau sen agrāk ir nomiris un sen jau paglabāts! Tu esi gudrāka par mani, tev ir tīrāka sirds, un tādēļ tu jau sen zini, ka es esmu ļauns cilvēks. Vai tu maz vairs spēj mani mīlēt?

Un cik grūti man nācās pārciest domu, ka tu zini, ka es esmu ļauns un tukšs cilvēks. Un cik te bija patmīlības, varbūt pat cēlas patmīlības… to es nezinu! Ak, mans draugs, visa mana dzīve bija vienīgi māņu tēls. Es tikai fantazēju, vienmēr fantazēju, bet nedzīvoju īsto dzīvi; un es biju lepns, nicināju pūli, bet ar ko es lepojos ļaužu priekšā? Pats to nemaz nezinu. Vai ar sirds tīrību, jūtu cēlumu? Tās taču bija fantāzijas, Zina, kad mēs lasījām Šekspīru, bet, tiklīdz saskāros ar īsto dzīvi, es tūliņ parādīju, kāda ir mana jūtu tīrība un cēlums …

—   Diezgan, — ieteicās Zina, — diezgan! . .. Tas taču nemaz nav tā … tu tikai velti sevi uztrauc!

—     Kādēļ tu man neļauj runāt, Zina! Es zinu, ka tu jau sen man esi piedevusi; bet tu mani tiesāji un beidzot saprati, kas es īsti esmu; un tas, lūk, mani nobeidz. Es neesmu tavas mīlestības cienīgs, Zina! Tu patiesi biji godīga un augstsirdīga: tu aizgāji pie savas mātes un viņai teici, ka precēsi tikai mani un nevienu citu, un tu butu turējusi vārdu, jo tavi vārdi nekad nebija citādi kā tavi darbi. Bet es, es! Kad bija jāizšķiras… Vai zini, Ziniņ, es pat toreiz nesapratu, kādu upuri tu uzņemtos, apprecoties ar mani! Es pat tik daudz nesapratu, ka, apprecoties ar mani, tev varbūt būtu jānomirst badā. Man pat prātā neienāca tādas domas! Es domāju vienīgi par to, ka tu, precoties ar mani, kļūsti par liela dzejnieka sievu (tas ir: nākotnes dzejnieka), un es neparko negribēju saprast tos iemeslus, kādus tu minēji, lūgdama vēl novilcināt kāzas … es mocīju tevi, tiranizēju, pārmetu, nicināju un beidzot pat nonācu tik tālu, ka sāku tev draudēt ar sava paša vēstulīti. Es tajā brīdī biju ne tikai nelietis vien. Es vienkārši biju pēdējais neģēlis! Ak, kā gan tad tev vajadzēja mani nicināt! Nē, ir tomēr labi, ka es mirstu! Ir labi, ka tu tomēr ar mani neapprecējies! Es nebūtu sapratis tavu uzupurēšanos, mocītu tevi, plosītu tavu sirdi par mūsu nabadzību … Būtu pagājuši gadi, un es varbūt būtu sācis tevi ienīst, ka neko augstu nevaru sasniegt tevis dēļ… Bet tagad ir labāk. Tagad vismaz es ar savām rūgtajām asarām esmu šķīstījis savu sirdi. Ak, Ziniņ! Mīli mani kaut drusciņ tā, kā tu agrāk mīlēji! Kaut tikai šinī pēdējā stundiņā… Es taču zinu, ka neesmu tavas mīlestības cienīgs, tomēr… tomēr … ak tu, mans eņģeli!

Visas šīs runas laikā Zina, pati elsodama, vairākas reizes pūlējās viņu apturēt un nomierināt. Bet viņš neklausīja; viņam smeldza izteiktais, un viņš turpināja runāt, lai gan ar pūlēm, aizelsdamies, gārdzošā, aizsmakušā balsī.

—    Ja tu nebūtu saticis mani, nebūtu manī iemīlējies, tad tu arī nebūtu saslimis, — ieteicās Zina. — Ak, kādēļ mums abiem vajadzēja satikties!

—    Nē, mans draugs, nē, nepārmet sev to, ka es mirstu, — turpināja slimais. — Vienīgais vainīgais esmu tikai es! Cik manī bija patmīlības! Cik romantisma! Nezinu, vai tev visos sīkumos ir zināms mana dzīves stāsta pēdējais posms, Zina? Redzi, te priekš gadiem trim bija kāds arestants, negantnieks un slepkava; kad viņu notiesāja uz nāvi, viņš izrādījās par pēdējo mīkstčauli. Zinādams, ka slimus cilvēkus nesoda ar nāvi, viņš bija sadabūjis degvīnu, atmiekšķējis tajā tabaku un iedzēris. Drīz vien viņam sākusies stipra vemšana ar asinīm, un šī slimība turpinājusies tik ilgi, kamēr pārgājusi uz plaušām. Viņu pārveda uz slimnīcu, kur tas pēc dažiem mēnešiem nomiris ar diloni. Nu, lūk, mans eņģeli, es toreiz atcerējos par šo arestantu, tajā dienā… zini, pēc šīs vēstules … un es nospriedu sevi nobeigt — bet kā tu doma, kādēļ es izvēlējos diloni? Kādēļ es nepakāros vai nenoslīcinājos? Vai es varbūt izbijos no pārāk ātras nāves? Var arī būt, ka tā, un tomēr man liekas, Ziniņ, ka arī šī izvēle nebūs bijusi bez romantiskām muļķībām. Toreiz man bija tāda romantiska fantāzija: cik tas būs jauki, ka es gulēšu gultā slims ar diloni, bet tu mocīsies un cietīsi, ka tevis dēļ esmu nonācis līdz dilonim; tu pati atnāksi pie manis un atzīsies, ka esi vainīga, nokritīsi pie manas gultas ceļos… Es tev piedošu un nomiršu tavās rokās … Muļķīgi, Zina, ļoti muļķīgi, vai ne?

—    Neatgādini to, — iesaucās Zina, — nerunā par to! Tu tāds nemaz neesi… labāk atcerēsimies ko citu — no mūsu labajiem, laimīgajiem laikiem!

—    Man ir grūta sirds, mans draugs, tādēļ es arī par to runāju. Pusotra gada neesmu tevi redzējis! Tagad gribētos vai visu dvēseli izklāt tavā priekšā! Taču visu šo laiku es biju viens pats un, liekas, nebija ne acumirkļa, kad es nebūtu domājis par tevi, mans brīnum jaukais eņģeli! Un vai zini ko, Ziniņ? Kā man gribējās izdarīt kaut ko tādu, lai varētu izcelties un piespiest tevi domāt par mani citādi. Līdz pat pēdējam brīdim es neticēju, ka nomiršu; es pēc indes ieņemšanas tūliņ neiegulu, bet vēl ilgi staigāju apkārt ar slimām krūtīm. Un kādas es izdomāju smieklīgas varbūtības! Es, piemēram, fantazēju, ka piepeši kļūšu par vislielāko dzejnieku un ievietošu «Tēvzemes Piezīmēs» tādu poēmu, kādas vēl līdz šim nav bijis visā pasaulē. Es domāju šajā poēmā ielikt visas savas jūtas, visu savu dvēseli, tā ka, lai kur tu atrastos, es vienmēr savā dzejā būtu kopā ar tevi un nepārtraukti sevi atgādinātu… un mana vislielākā vēlēšanās bija, lai tu sāktu domāt par šo lielo dzejnieku un beidzot teiktu: «Nē! Viņš tomēr nav bijis tik ļauns cilvēks, kā es par viņu domāju!» Muļķīgi, Ziniņ, muļķīgi, vai ne?

—    Nē, nē, Vasjiņ, nē! — Zina sacīja. Viņa piekļāvās Vasilija krūtīm un skūpstīja viņam rokas.

—    Cik es biju greizsirdīgs uz tevi visu šo laiku! Man šķita, ka es nomirtu, ja uzzinātu par tavām kāzām! Es slepeni sūtīju pie tevis, sargāju, spiegoju… re, viņa gāja (un viņš pamāja uz mātes pusi). Tu taču nemīlēji Mozgļakovu, vai nav tiesa, Ziniņ? Ak, manu eņģeli! Vai tu atcerēsies mani, kad es būšu miris? Zinu, ka atcerēsies, bet paies gadi, sirds atsals, dvēseli apņems aukstums un ziema, un tu aizmirsīsi mani, Ziniņ! …

—    Nē, nē, nekad! Es neprecēšos!… Tu biji mans pirmais un … vienīgais.

—    Viss nomirst, Ziniņ, viss, pat arī atmiņas… Arī mūsu cēlās jūtas nomirst. To vietā rodas dzīves gudrība. Nav ko kurnēt! Izmanto dzīvi, Zina, dzīvo ilgi, dzīvo laimīgi! Iemīļo citu, ja vien vari, jo mironi taču nevar mīlēt! Tikai atceries mani, kaut arī tikai pa retai reizītei; ļaunuma neatceries, to piedod; arī mūsu mīlestībā taču bija daudz laba, Ziniņ! Ak, zelta dieniņas, kas vairs nekad neatgriezīsies… Klausies, mans eņģeli, es vienmēr mīlēju vakara stundas, kad rietēja saule. Atceries mani kādreiz rieta stundā! Ak, nē, nē! Kādēļ mirt? Ak, kā man tagad atkal gribētos sākt no jauna dzīvot! Neaizmirsti, mans draugs, nekad neaizmirsti mūsu laimes dienas! Tad bija pavasaris, saule spīdēja tik spoži, puķes ziedēja, visapkārt likās esam nepārtraukti svētki… Bet tagad! Paskaties, paskaties!

Un nabadziņš norādīja ar izģindušo roku uz aizsalušo, nespodro logu. Pēc tam viņš saķēra Zinas rokas, piespieda tās pie savām acīm un iesāka rūgti, rūgti raudāt. Elsas plēsa vai pušu viņa samocītās krūtis.

Un visu dienu viņš mocījās, sēroja un raudāja. Zina viņu mierināja, kā mācēja, bet arī viņas dvēsele bija nomocījusies līdz nāvei. Viņa teica, ka nekad to neaizmirsīšot un ka nekad nevienu vairs tā nemīlēšot kā viņu. Viņš ticēja, smaidīja, skūpstīja viņai rokas, tomēr pagātnes atmiņas visu laiku dedzināja un plosīja viņa dvēseli. Tā pagāja visa diena. Marija Aleksandrovna jau reizes desmit bija atsūtījusi Zinai ziņu un gauži lūgusi, lai viņa drīzāk atgrieztos mājās un galīgi sevi nekompromitētu sabiedrības acīs. Beidzot, kad bija jau pavisam satumsis un Marija Aleksandrovna aiz šausmām bija pilnīgi zaudējusi galvu, viņa nosprieda pati doties pie Zinas. Izsaukusi meitu otrā istabiņā, viņa gandrīz uz ceļiem Zinu gauži lūdza «laist secen viņas sirdij šo pēdējo un galveno kinžala dūrienu». Zina iznāca pie mātes pavisam slima: viņas galva dega vienās ugunīs. Viņa gan klausījās, tomēr nesaprata savas māmiņas valodu. Beigu beigās Marija Aleksandrovna aizgāja mājup galīgi izmisusi, jo Zina bija apņēmusies pārgulēt turpat mirēja mājiņā. Visu garo nakti viņa neatgāja no tā gultas. Bet slimniekam kļuva arvien sliktāk un sliktāk. Pienāca otra diena, bet nebija vairs nekādu cerību, ka slimais to pārdzīvos. Vecā māmiņa staigāja kā ārprātā, viņa it nekā nesaprata, tikai sniedza slimajam zāles, ko tas vairs negribēja pieņemt. Agonija vilkās ļoti ilgi. Slimais vairs nespēja runāt, tikai nesakarīgas un aizsmakušas skaņas reizēm iegārkstējās viņa krūtīs. Līdz pat savam pēdējam brīdim viņš nenolaida acis no Zinas, un, kad jau viņa skats sāka satumst, viņš vēl vienmēr ar nedrošu roku meklēja viņas roku, lai to saspiestu savējā. īsā ziemas diena gāja uz beigām. Un, kad beidzot pēdējais rieta stars apzeltīja mazās istabiņas vienīgo aizsalušo lodziņu, līdzi šim staram arī cietēja dvēsele aizlaidās no izmocītajām miesām. Vecā māmiņa, ieraudzījusi beidzot sava mīļotā Vasjas līķi savā priekšā, iekliedzās, sasita rokas un metās pie nelaiķa krūtīm.

— Tu, viltīgā čūska, viņu nobendēji! — vecīte izmisumā uzsauca Zinai. — Tu, nolādētā šķīrēja, tu, nāvīgā ienaidniece, viņu nobeidzi!

Bet Zina tagad vairs neko nedzirdēja. Viņa stāvēja nelaiķa priekšā, kā zaudējusi prātu. Beidzot viņa noliecās pār nelaiķi, pārmeta tam krustu, noskūpstīja viņu un mehāniski izgāja no istabas. Viņas acis dega, galva gāja riņķi. Smeldzošās izjūtas un divas bezmiega naktis bija to gandrīz pārvērtušas par ārprātīgu. Viņa neskaidri juta, ka visa viņas pagātne atlūst no viņas sirds un sākas jauna dzīve, drūma un draudoša… Viņa nebija atgājusi vēl ne desmit soļu no nabadzīgās mājiņas, kad pēkšņi viņas priekšā kā no zemes izauga Mozgļakovs; likās, ka viņš to bija gaidījis šajā vietā.

—    Zinaida Afanasjevna, — viņš bailīgi čukstēja, steidzīgi skatīdamies visapkārt, jo vēl bija diezgan gaišs, — Zinaida Afanasjevna, es, zināms, esmu ēzelis! Tas ir, ja jūs gribat, es tagad vairs neesmu ēzelis, jo, kā redzat, esmu rīkojies labi un krietni. Tomēr es nožēloju, ka esmu bijis ēzelis… Man liekas, ka es runāju aplam, Zinaida Afanasjevna, bet… atvainojiet, tam ir vairāki iemesli…

Zina gandrīz neapzinīgi paskatījās uz viņu un, ne vārda neteikdama, turpināja savu ceļu. Tā kā uz augstā dēļu trotuāra diviem blakus iet bija neērti, bet Zina neturējās sāņus, tad Pavels Aleksandrovičs nolēca no trotuāra, skrēja blakus pa ielu un visu laiku pūlējās ieskatīties Zinai sejā.

—     Zinaida Afanasjevna, — viņš turpināja, — es esmu pārdomājis un, ja vien jums nekas nav pretim, tad esmu ar mieru atkārtot savu bildinājumu. Es pat esmu ar mieru visu aizmirst, Zinaida Afanasjevna, — visu negodu un esmu gatavs visu piedot; tomēr gan tikai ar vienu noteikumu: kamēr mēs būsim šeit, visam jāpaliek noslēpumam. Jūs aizbrauksiet no šejienes pēc iespējas drīzāk; es klusītiņām jums nopakaļus; salaulāsimies kādā vientulīgā vietā, kur mūs neviens nepazīs, un no turienes taisni uz Pēterburgu, kaut vai ar pasta zirgiem; un lai jums būtu līdzi tikai neliels čemodāniņš… jā? Vai jūs tā esat ar mieru, Zinaida Afanasjevna? Sakiet drīzāk! Es nedrīkstu ilgi te tā gaidīt, mūs var ieraudzīt kopā.

Zina nekā neatbildēja, tikai paskatījās uz Mozgļakovu, bet tā paskatījās, ka viņš tūliņ visu saprata, pacēla platmali, atsveicinājās un nozuda pirmajā šķērsieliņā.

«Kas tad nu noticis?» viņš nodomāja. «Vēl aizvakar vakarā viņa bija tik satriekta un visu vainu ņēma vienīgi uz sevi… Redzams, katru dienu pūš citi vēji!»

Tai pašā laikā Mordasovā notikumi risinājās cits pēc cita. To skaitā arī kāds traģisks gadījums. Kņazs, kuru Mozgļakovs bija aizvedis un novietojis viesnīcā, saslima tanī pašā naktī un saslima smagi. Mordasovieši par to dabūja zināt tikai otrā rītā. Kalists Staņislavičs gandrīz nemaz neatstāja slimnieka gultu. Pret vakaru visi Mordasovas ārsti sanāca uz konsiliju. Uzaicinājumi uz šo konsiliju visiem ārstiem bija izsūtīti latīņu valodā. Tomēr nelīdzēja arī latīņu valoda, kņazs jau bija zaudējis samaņu un murgoja: viņš lūdza Kalistu Staņislaviču uzdziedāt viņam kādu romanci, stāstīja par kaut kādām parūkām; reizēm no kaut kā ļoti baidījās un kliedza. Ārsti nosprieda, ka viņam no mordasoviešu pārāk lielās viesmīlības radies iekaisums vēderā un — iespējams, ka ceļā, — pārgājis uz galvu. Daži apgalvoja, ka tas varot būt arī tikumisks satricinājums. Tomēr visi nāca pie gala sprieduma, ka kņazam jau sen bijis nolemts mirt un tādēļ viņš visādā ziņā nomiršot. Un ārsti nebija maldījušies, jo nabaga vecītis trešās dienas vakarā turpat viesnīcā ari nomira. Tas satrieca visus mordasoviešus. Neviens nebija sagaidījis tik nopietnu iznākumu. Visi bariem steidzās uz viesnīcu, kur vēl neuzkoptas gulēja nelaiķa mirstīgās atliekas, sprieda, prātoja, māja galvām un beidza ar to, ka ļoti asi nosodīja nelaimīgā kņaza «slepkavas», protams, ar to domādami Mariju Aleksandrovnu ar meitu. Visi saprata, ka šis skandalozais notikums tiks izpausts atklātībā un var nonākt vistālākajās un plašākajās aprindās, un par to nu visvisādi sprieda un runāja. Visu šo laiku Mozgļakovs ļoti zūdījās, nemierīgi skraidīja apkārt, tā ka beigu beigās galva viņam pavisam apskurba. Šādā garastāvoklī viņš satika Zinu. Mozgļakova stāvoklis patiešām bija visai grūts: pats viņš kņazu bija atvedis uz pilsētu, pats bija viņu ievietojis viesnīcā, bet tagad nezināja, ko ar nelaiķi iesākt, kā un kur viņu apbedīt un kam ziņot par viņa nāvi. Vai varbūt vest nelaiķa mirstīgās atliekas uz Duhanovu? Turklāt viņš skaitījās arī radinieks. Viņš baidījās, ka viņu neapvaino godājamā sirmgalvja nāvē. «Lieta var vēl tikt pārrunāta Pēterburgas augstākajās aprindās!» viņš domāja drebēdams. No mordasoviešiem nevarēja dabūt it nekādu padomu; visi uzreiz bija pavisam pārvērtušies, it kā sabijušies aizsteidzās projām no nelaiķa mirstīgajām atliekām un atstāja Mozgļakovu drūmā vientulībā. Bet tad piepeši visi apstākļi ātri pavērsās pavisam otrādi. Otrā dienā agrā rīta stundā pilsētā iebrauca jauns apmeklētājs. Par šo iebraucēju acumirklī sāka runāt visā Mordasovā, bet runāja noslēpumaini, čukstus un skatījās gar logu aizkaru šķirbām, kad tas brauca pa Lielo ielu pie gubernatora. Pat pats Pjotrs Mihailovičs it kā drusku sabijās un nezināja, kā izturēties pret iebraukušo viesi. Šis viesis bija diezgan pazīstamais kņazs Ščepetilovs, nelaiķa radinieks, vēl gandrīz pavisam jauns cilvēks — tā ap trīsdesmit pieciem gadiem, tomēr jau ar pulkveža uzplečiem un akselbantem. Un taisni šīs akselbantes ierēdņus pārbiedēja visvairāk. Piemēram, policijmeistars pavisam apjuka, saprotams, gan tikai tikumiskā ziņā; fiziski viņš bija tūliņ klāt, lai gan ģīmis bija izstiepies visai garš. Tūliņ arī dabūja zināt, ka kņazs Ščepetilovs brauc tieši no Pēterburgas un pa ceļam bijis ari Duhanovā. Neatradis tur savu radinieku, viņš tūliņ steidzies krusttēvam pakaļ uz Mordasovu, kur viņu kā zibens spēriens bija satriekusi vēsts par vecīša nāvi un vissīkākās baumas par apstākļiem pirms viņa nāves. Pjotrs Mihailovičs pat drusku tā kā apjuka, sniegdams tuvākas ziņas par viņa nāvi; un visi mordasovieši jutās tā kā līdzvainīgi. Pie tam atbraukušajam viesim bija ļoti bargs un neapmierināts izskats, lai gan, kā likās, nevajadzētu būt neapmierinātam, ja dabū tādu mantojumu. Viņš pats personīgi tūliņ ķērās pie lietu nokārtošanas, bet Mozgļakovs, kas bija uzdevies par radinieku, nekavējoties ar kaunu pazuda nezināmā virzienā, kad parādījās īstais radinieks. Tika nospriests, ka nelaiķis jāaizved uz klosteri, kur arī jānotiek visiem sēru dievkalpojumiem. Visus savus rīkojumus atbraucējs izsacīja īsi, sausi, stingri, tomēr ar taktu un pieklājīgi. Jau otrā dienā visa pilsēta ieradas klosterī, lai būtu klāt sēru dievkalpojumā. Dāmu starpa izplatījās aplama vēsts, ka Marija Aleksandrovna ieradīšoties klostera baznīcā un, nometusies pie šķirsta ceļos, skaļā balsī lūgšot piedošanu, ka likums to tā prasot. Saprotams, ka tās bija tikai tukšas baumas, un Marija Aleksandrovna nemaz neieradās baznīcā. Mēs aizmirsām pateikt, ka pēc Zinas atgriešanās mājās, viņas māmiņa tajā pašā vakarā nosprieda pārcelties uz laukiem, jo neatrada par iespējamu ilgāk palikt pilsētā. Tur viņa no sava kaktiņa uztraukti noklausījās, kas notiek pilsētā, un izsūtīja izlūkus, lai ievāktu ziņas par atbraukušo Pēterburgas personu, pie tam visu laiku briesmīgi nervozēja. Ceļš no klostera uz Duhanovu gāja tikai nepilnu versti no viņas muižas logiem, tādēļ Marija Aleksandrovna ļoti ērti varēja aplūkot garo procesiju, kas pēc sēru dievkalpojuma devās no klostera uz Duhanovu. Šķirsts bija novietots uz augstiem ratiem; aiz šķirsta vilkās gara ekipāžu rinda, kura nelaiķi pavadīja līdz ceļam, kas nogriezās uz pilsētu. Un vēl ilgi baltajā sniega laukā bija redzami melnie, drūmie rati, kas lēnām kustējās uz priekšu, kā to prasīja svinību ceremonija. Tomēr Marija Aleksandrovna nespēja ilgi skatīties un drīz vien atgāja no loga.

Pēc nedēļas Marija Aleksandrovna ar meitu un Afanasiju Matvejiču pārcēlās uz Maskavu, bet pēc mēneša Mordasovā izplatījās vēsts, ka viņu pilsētas nams un sādža pilsētas tuvumā tiek pārdoti. Tā nu mordasovieši uz visiem laikiem bija zaudējuši tādu ievērojamu dāmu! Bet ļaunās mēles vēl neapklusa. Sāka, piemēram, apgalvot, ka sādža tiekot pārdota kopā ar Afanasiju Matvejiču… Pagāja pirmais gads, otrs, un Marija Aleksandrovna bija jau gandrīz pilnīgi aizmirsta. Ak vai! Tā tas vienmēr notiek! Starp citu, stāstīja, ka viņa nopirkusi sev citu sādžu un apmetusies uz dzīvi citā guberņas pilsētā, kur, protams, atkal saņēmusi visu pilsētu savās rokās; zināja arī pateikt, ka Zina vēl līdz šim neesot apprecējusies un ka Afanasijs Matvejičs… Tomēr nav taču nekādas nozīmes atkārtot visas šīs baumas, jo kas var zināt, cik viņās taisnības.

Bija jau pagājuši trīs gadi no tā laika, kad biju pabeidzis rakstīt Mordasovas hronikas pēdējo nodaļu, un kas būtu varējis iedomāties, ka man vēl nāksies ķerties pie sava manuskripta, lai to vēl papildinātu ar dažām rindiņām. Tomēr pie lietas! Sākšu ar Paveļu Aleksandroviču Mozgļakovu. Klusu aizbraucis no Mordasovas, viņš devās tiešā ceļā uz Pēterburgu, kur arī laimīgi dabūja to vietu, kas viņam jau sen bija apsolīta. Drīz vien viņš jau bija aizmirsis Mordasovu ar viņas notikumiem un nodevās augstāko aprindu izpriecām Vasilija salā un Galeru ostā, lakstojās, uzdzīvoja, nepalika iepakaļus savam laikam, iemīlējās, atklāja mīlestību, tika atkal noraidīts un, nevarēdams to pārciest, — kā arī vispār sava svaidīgā rakstura un gara laika dēļ — izlūdzās sev vietu kādā ekspedīcijā, kas devās uz mūsu plašās tēvijas attālu nomali revīzijā vai citā kādā vajadzībā, īsti nezinu. Ekspedīcija tika laimīgi cauri visiem mežiem un tuksnešiem un beidzot pēc ilgām ceļa grūtībām nonāca «tālās nomales» galvenajā pilsētā pie ģenerālgubernatora. Tas bija slaids, k.ilsens un bargs ģenerālis, padzīvojis karavīrs, kas vairākas kaujās bija ticis ievainots un izpelnījies divas augstas zvaigznes un balto krustu kaklā. Viņš nopietni un pieklāļigi uzņēma ekspedīciju un ielūdza visus tās dalībniekus uz balli, kas tanī pašā vakarā tika sarīkota, ģenerālgubernalora kundzes vārda dienu svinot. Pavels Aleksandrovičs par to ļoti priecājās. Uzcirties savā Pēterburgas uzvalkā, kurā cerēja gūt lielus panākumus, viņš izveicīgi iegāja lielajā zālē, kur drusciņ gan sarāvās, jo priekšā ieraudzīja ļoti daudzus spožus augstāko virsnieku uzplečus un vairākus civilierēdņu mundierus ar zvaigznēm. Vajadzēja iet stādīties priekšā ģenerālgubernatora kundzei, par kuru viņš jau agrāk bija dzirdējis, ka viņa esot vēl jauna un ļoti skaista.

Viņš piegāja pie mājas mātes diezgan uzpūties un piepeši sastinga no brīnumiem. Viņa priekšā atradās Zina skaistā balles tērpā ar briljantiem, lepna un augstprātīga. Viņa nepavisam nepazina Paveļu Aleksandroviču. Viņas skats nevērīgi pārskrēja pār Mozgļakova seju un pievērsās kādam no blakus stāvošajiem. Pārsteigtais Pavels Aleksandrovičs atgāja sāņus un drūzmā saskrējās ar kādu jaunu un biklu ierēdni, kurš baidījās it kā pats no sevis, jo atradās pirmo reizi ģenerālgubernatora ballē. Pavels Aleksandrovičs tūliņ sāka viņu iztaujāt un dabūja dzirdēt ļoti interesantas lietas. Viņš dabūja zināt, ka ģenerālgubernators apprecējies priekš divi gadiem, kad no «tālās nomales» iebraucis Maskavā, un ka viņš apprecējis ļoti bagātu jaunavu no ievērojamas ģimenes; ka ģenerāļa kundze esot «šausmīgi skaista», var teikt, pirmā skaistule visā guberņā, bet turoties loti lepni un dejojot vienīgi tikai ar ģenerāļiem; ka šajā ballē kopā ar viesiem (ieskaitot arī īstenos valsts padomniekus) esot pavisam deviņi ģenerāļi; ka «ģenerāļa kundzei esot māmiņa, kura dzīvojot kopā ar viņiem, un ka māmiņa esot ļoti gudra» un arī piederot pie augstāko aprindu ievērojamas ģimenes, bet ka māmiņa bez vārda runas paklausa visu, ko meita saka, un ka pats ģenerālgubernators nevarot vien beigt apbrīnot un izdabāt savai laulātai draudzenei. Mozgļakovs ieminējās arī par Afanasiju Matvejiču, bet te, «tālajā nomalē», nebija par viņu ne mazākās jausmas. Drusciņ attapies, Mozgļakovs sāka apstaigāt arī citas telpas, kur drīz vien ieraudzīja Mariju Aleksandrovnu, lieliski izgreznojušos, ar dārgu vēdekli rokā; viņa ar lielu sajūsmu sarunājās ar kādu ļoti augstu ierēdni. Viņas tuvumā bija sapulcējušies vairāki balles viesi, kuri meklēja dāmu protekciju, un Marija Aleksandrovna izturējās pret viņiem visiem neparasti laipni. Mozgļakovs iedrošinājās stādīties priekšā. Marija Aleksandrovna pašā sākumā tā kā satrūkās, bet tūliņ, vienā acumirklī atkal attapās. Viņa labvēlīgi atzinās, ka pazīst Paveļu Aleksandroviču, izprašņāja to par Pēterburgas dzīvi un paziņām un prasīja, kādēļ viņš neesot braucis uz ārzemēm. Par Mordasovu viņa neieminējās ne vārda, it kā tāda pilsēta nemaz neeksistētu pasaulē. Beidzot viņa minēja kāda Pēterburgas ievērojama kņaza vārdu un apjautājās par viņa veselību, lai gan Mozgļakovs par tādu kņazu nebija ne pa ausu galam dzirdējis; tad viņa pavisam nemanot aizgriezās pie kāda pienākuša augstāka ierēdņa ar smaržojošām sudraba matu cirtām un jau nākošajā acumirklī bija pilnīgi aizmirsusi viņas priekšā stāvošo Paveļu Aleksandroviču. Ar sarkastisku smaidu uz lūpām un platmali rokās Mozgļakovs atgriezās lielajā zālē. Nez kāpēc viņš turēja sevi par aizvainotu un nosprieda šovakar nemaz nedejot. Drūmi izklaidīgais skats un mefistofeliskais smaids visu vakaru nenozuda no viņa lūpām. Viņš daiļi atspiedās pret kolonnu (zālē it kā tīšām bija dažas kolonnas) un visā turpmākajā balles norisē — vairākas stundas no vietas — nostāvēja vienā vietā, acīm sekodams Zinai. Bet ak vai! Visi viņa paņēmieni, visas neparastās pozas, vilšanās izteiksme sejā un tamlīdzīgas izdarības neko nelīdzēja. Zina viņu nepavisam neievēroja. Beigu beigās galīgi sadusmojies, ar sāpošām kājām no ilgās stāvēšanas, briesmīgi izsalcis, jo kā iemīlējies un cietējs viņš taču nevarēja palikt uz vakariņām, atgriezās savā miteklī, galīgi nomocījies un tāds kā nopērts. Viņš ilgi nelikās gultā, atcerēdamies sen aizmirsto … Otrā rītā bija paredzams kaut kāds komandējums, un Mozgļakovs ar baudu izlūdzās to sev. Izkļuvis ārpus pilsētas, viņš pat jutās garīgi daudz spirgtāks. Bezgalīgo, tuksnešaino apgabalu klāja spilgti balts sniega auts. Tikai pašā debess malā bija redzama šaura, melna meža strīpiņa.

Straujie zirgi aulekšoja, ar pakaviem sperdami gaisā sniega kamolus. Džinkstēja zvaniņi. Pavels Aleksandrovičs nogrima domās, pēc tam sāka fantazēt un beidzot mierīgi iemiga. Viņš atmodās tikai trešajā stacijā — spirgts un mundrs, ar pavisam citām domām galvā.

STEPANČIKOVAS ciems un tā iedzīvotai

no nepazīstamā piezīmēm

Tulkojusi Anna Ozola-Sakse

PIRMĀ DAĻA

I Ievads

Mans tēvocis, pulkvedis Jegors Iļjičs Rostaņevs, atstājis dienestu, pārcēlās uz mantojumā saņemto Stepančikovas ciemu un sāka tur dzīvot tā, it kā visu savu mūžu būtu bijis muižnieks, kas šeit mitis kopš laika gala, neizkustēdamies ārpus saviem īpašumiem. Ir tādi raksturi, kas apmierināti ar itin visu un pie visa pierod; tieši tāds raksturs bija atvaļinātajam pulkvedim. Grūti iedomāties miermīlīgāku un piekāpīgāku cilvēku. Ja kādam ienāktu prātā visā nopietnībā palūgt, lai viņš to pāris verstu stiepj uz saviem pleciem, viņš laikam gan stieptu: viņš bija tik labsirdīgs, ka dažkārt būtu gatavs pēc pirmā pieprasījuma dalīties itin visā un gandrīz vai atdot pēdējo kreklu pirmajam, kas to vēlētos. Pēc izskata viņš bija īsts spēkavīrs: slaika auguma, stalts, sārtiem vaigiem, baltiem, gluži kā ziloņkaula zobiem, garām, tumši blondām ūsām, spēcīgu, skanīgu balsi un atklātiem, dārdošiem smiekliem; runāja aprauti, ātri bērdams vārdus. Tolaik viņam bija gadu četrdesmit, un visu savu līdzšinējo mūžu tepat vai no sešpadsmit gadu vecuma viņš bija nodienējis huzāros. Apprecējās agrā jaunībā, sievu mīlēja bezprātīgi; taču !ā nomira, atstādama viņa sirdī neizdzēšamas, pateicības apdvestas atmiņas. Beidzot, saņēmis mantojumā Stepančikovas ciemu, kas pavairoja viņa īpašumu līdz sešsimt dvēselēm, viņš atstāja dienestu un, kā jau minēts, apmetās uz laukiem kopā ar saviem bērniem: astoņgadīgo Iļjušu (kura dzimšana viņa mātei bija maksājusi dzīvību) un vecāko meitu Sašeņku, gadus piecpadsmit vecu meiteni, kas pēc mātes nāves tika audzināta kādā Maskavas pansionātā. Taču drīz vien tēvoča māja kļuva līdzīga Noasa šķirstam. Raugiet, kā tas notika.

Tai laikā, kad viņš saņēma mantojumu un atstāja dienestu, palika atraitnēs viņa māmuļa, ģenerāliene, kas pirms gadiem sešpadsmit, kad tēvocis vēl bija kornets un pats jau domāja par precēšanos, bija devusies otrā laulībā ar ģenerāli Krahotkinu. Māmuļa ilgi nedeva svētību viņa precībām, lēja rūgtas asaras, pārmeta viņam egoismu, nepateicību un necienību; pūlējās pierādīt, ka viņa īpašuma — divsimt piecdesmit dvēseļu jau tā tikko pietiekot ģimenes uzturēšanai (proti, lai uzturētu māmuļu ar visu viņas piedzīvotāju štābu, mopšiem, špiciem, Ķīnas kaķiem utt.), un tad, joprojām pārmezdama, gremzdamās un smilkstēdama, pilnīgi negaidot, iekām dēls bija paguvis apprecēties, jau četrdesmit divu gadu vecumā izgāja pie vīra pati. Jāsaka gan — arī te viņa atrada ieganstu apvainot manu nabaga tēvoci, apgalvodama, ka iziet pie vīra vienīgi tālab, lai viņai vecumdienās būtu patvērums, ko liedz negodbijīgais egoists dēls, sagudrojis nepiedodamu bezkaunību — nodibināt pats savu ģimenes pavardu.

Es nekad neesmu varējis izdibināt īsto iemeslu, kas pamudināja tādu acīm redzami prātīgu vīru — kā nelaiķis ģenerālis Krahotkins — uz šīm laulībām ar četrdesmit divus gadus veco atraitni. Iespējams, viņš bija cerējis, ka tai ir nauda. Citi domāja, ka viņš tīri vienkārši jutis vajadzību pēc kopējas, jo tolaik jau manījis sevī visu to slimību spietu, kas vēlāk vecumdienās viņu apsēda. Zināms ir vienīgi tas, ka ģenerālis savu sievu it nemaz nav cienījis un visu kopdzīves laiku jebkurā izdevīgā gadījuma viņu dzēlīgi izsmējis. Tas bija dīvains cilvēks. Šis ne visai izglītotais, diezgan gudrais vīrs nicināja itin visus un ikvienu, neatzina nekādus principus, smējās par visu un par visiem un uz vecumdienām, ne visai godīgās un taisnīgās dzīves radīto slimību mākts, kļuva ļauns, ērcīgs un nežēlīgs. Dienējis viņš bija veiksmīgi, tikai nez kāda «nepatīkama gadījuma» dēļ bijis spiests visai nelādzīgi dienestu atstāt, tik tikko izvairījies no tiesas un zaudējis pensiju. Tas viņu galīgi saniknoja. Palicis gandrīz bez līdzekļiem, ar simt pie nabaga izputinātām dvēselēm, viņš salika rokas un visu atlikušo mūža cēlienu — veselus divpadsmit gadus nekad nepainteresējās, no kā īsti pārtiek, kas viņu uztur, bet tai pašā laikā prasīja dzīves ērtības, neierobežoja izdevumus, turēja karieti. Drīz viņš zaudēja spēju staigāt un pēdējos desmit gadus nosēdēja šūpuļkrēslā, ko vajadzības gadījumā kustināja divi sulaiņi — īsti sklandas, kuri nekad no viņa nekā cita nedzirdēja kā vien visdažādākās lamas. Karieti, sulaiņus un šūpuļkrēslu uzturēja negodbijīgais dēls, sūtīdams mātei pēdējo, ieķīlādams un pārķīlādams savu muižu, pats atteikdamies no visnepieciešamākā, stigdams parādos, kas pēc viņa toreizējā mantas stāvokļa bija gandrīz nenomāk -

Mājami, un tomēr egoista un nepateicīga dēla slava jopro)am palika viņa neatņemama daļa. Taču tēvocis bija tāda i<ikstura cilvēks, ka pēdīgi arī pats noticēja, ka ir egoists, un, lai tāds nebūtu, sūtīja aizvien vairāk un vairāk naudas. Ģenerāliene dievināja savu vīru. Jāsaka gan, ka visvairāk viņai patika tas, ka viņš ir ģenerālis un viņa tālad — ģenerāliene.

Viņai bija pašai savs mājas gals, kur viņa visu laiku, kamēr vīrs bija ne dzīvs, ne miris, dzīvoja zaļu dienu piedzīvotāju, pilsētas tenku vāceļu un savu uzticības personu sabiedrībā. Savā pilsētiņā viņa bija svarīga persona. Tenkas, aicinājumi kūmās un par vedējmāti, uz niecīgām summām spēlētais preferanss un vispārējā viņas ģenerālienes stāvoklim veltītā cieņa ar uzviju atlīdzināja viņai mājas apspiestību. Pie viņas nāca pilsētas žagatas ar atskaitēm, viņai vienmēr un visur bija pirmā vieta, vārdu sakot, viņa izdabūja no sava ģenerālienes stāvokļa visu, ko vien varēja izdabūt. Ģenerālis tur iekšā nejaucās; toties ļaudīs viņš nekaunīgi smējās par sievu, piemēram, uzdeva sev jautājumu: kālab gan viņš noprecējis tādu «debesskazu», — un neviens nedrīkstēja viņam runāt pretim. Pamazām no viņa atrāvās visi paziņas; un tomēr sabiedrība viņam bija nepieciešama: viņam patika patērzēt, pastrīdēties, patika pastāvīgi redzēt savā tuvumā kādu klausītāju. Viņš bija veca gājuma brīvdomātājs un ateists un tāpēc labprāt spriedelēja arī par augstām lietām.

Taču N. pilsētiņā augstas lietas nebija cieņā, un klausītāju skaits aizvien vairāk saruka. Mēģināja ap sevi pulcināt preferansa spēlētājus, taču spēle ģenerālim parasti beidzas ar tādām lēkmēm, ka ģenerāliene un viņas piedzīvotājas šausmās iededzināja sveces dvēseles aizlūgumam, zīlēja pupās un kārtīs, dalīja cietumniekiem veģus un ar sirds drebēšanu gaidīja pēcpusdienas stundu, kad atkal vajadzēs sarīkot kāršu partiju un par katru kļūmi saņemt bļāvienus, spiegšanu, lamas un teju, teju pat sitienus. Ģenerālis, ja viņam kas nebija pa prātam, ne no viena nekautrējās: spiedza kā bābietis, lamājās kā kučieris un dažkārt, saplēsis un izsvaidījis pa grīdu kārtis un aiztriecis visus savus partnerus ratā, pat raudāja aiz dusmām un niknuma tikai nieka kalpiņa dēļ, kas bija izmests devītnieka vietā. Pēdīgi, redzei pasliktinoties, viņam bija vajadzīgs priekšā lasītājs. Te nu arī uzradās Foma Fomičs Opiskins.

Atzīstos, es ar zināmu svinīgumu pavēstu par šo jauno personu. Tas neapstrīdami ir viens no mana stāsta pašiem galvenajiem personāžiem. Ciktāl tam tiesības uz lasītāja uzmanību — neiešu skaidrot: pieklājīgāk un vieglāk šo jautājumu izšķirt pašam lasītājam.

Foma Fomičs pie ģenerāļa Krahotkina ieradās kā piedzīvotājs maizes kumosa dēļ — ne vairāk, ne mazāk. No kurienes viņš tāds uzradās — tas paliek tumsā un neziņā tīts. Es tomēr speciāli apjautājos un šo to izdibināju par šā ievērības cienīgā cilvēka agrākajiem apstākļiem. Stāstīja, pirmkārt, ka viņš kādreiz kaut kur dienējis, kaut kur cietis, protams, «par taisnību». Stāstīja vēl, ka viņš savā laikā Maskavā nodarbojies ar literatūru. Tur nav ko brīnīties: Fomas Fomiča aprobežotība, protams, nevarēja būt par kavēkli viņa literārajai karjerai. Taču pilnīgi skaidri zināms tikai tas, ka viņam nekas nav veicies un pēdīgi viņš bijis spiests iestāties pie ģenerāļa par priekšā lasītāju un mocekli. Nebija tāda pazemojuma, ko viņš nebūtu pacietis ģenerāļa maizes rieciena dēļ. Tiesa gan, vēlāk, pēc ģenerāļa nāves, kad Foma pats gluži negaidot uzreiz kļuva par svarīgu un visai iespaidīgu personu, viņš ne vienu reizi vien mums visiem centās iegalvot, ka, uzņemdamies āksta lomu, augstsirdīgi upurējies draudzībai; ka ģenerālis bijis viņa labdaris, ka tas bijis dižens, nesaprasts cilvēks, kas vienīgi viņam, Fomam, uzticējis savas dvēseles dziļākos noslēpumus; ka, beidzot, — ja arī viņš, Foma, uz ģenerāļa pieprasījumu attēlojis dažādus zvērus un citas dzīvas bildes, tad vienīgi tālab, lai izklaidētu un uzjautrinātu slimību mākto cietēju un draugu. Taču Fomas Fomiča apgalvojumi un skaidrojumi šai gadījumā ir ļoti apšaubāmi; tai pašā reizē šis pats Foma Fomičs, vēl būdams āksts, tēlojis gluži citu lomu ģenerāļa nama dāmu galā. Kā viņš to dabūjis gatavu — grūti iedomāties tādam, kas nav speciālists šādos jautājumos. Ģenerāliene juta pret viņu tādu kā mistisku cieņu — par ko? Nav zināms. Pamazām viņš ieguva visā ģenerāļa mājas sieviešu galā apbrīnojamu ietekmi, kas daļēji atgādina to ietekmi, kāda ir dažādiem Ivaniem Jakovļičiem un tamlīdzīgiem zintniekiem un dievreģiem, kurus trako namos mēdz apmeklēt dažas viņu cienītājas kundzenes. Viņš skaļā balsī lasīja dvēseles glābšanai domātas grāmatas, ar aizgrābtības asarām klāstīja savus uzskatus par dažādiem kristiešu tikumiem; stāstīja par savu dzīvi un varoņdarbiem; apmeklēja liturģijas un pat rīta dievkalpojumus, daļēji pareģoja nākamību; it īpaši labi prata izskaidrot sapņus un meistarīgi pēla savu tuvāko. Ģenerālis nojauta, kas notiek dibenistabās, un vel nesaudzīgāk tiranizēja savu piedzīvotāju. Taču Fomas moceklība sagādāja viņam jo lielāku cieņu ģenerālienes un viņas māj ļaužu acīs.

Beidzot viss pārvērtās. Ģenerālis nomira. Viņa nāve bija diezgan oriģināla. Bijušais brīvdomātājs, ateists neticami nobijās. Viņš raudāja, nožēloja grēkus, lika pienest svētbildes, aicināja garīdzniekus. Tie noturēja aizlūgumus, izdarīja iesvaidīšanu. Nabadziņš kliedza, ka negrib mirt, un pat ar asarām lūdza Fomam Fomičam piedošanu. Pēdējais apstāklis vēlāk padarīja Fomu Fomiču neizsakāmi uzpūtīgu. Starp citu, īsi pirms brīža, kad ģenerāļa dvēsele šķīrās no ģenerāļa miesām, atgadījās kas neparasts. Ģenerālienes meita no pirmās laulības, mana krustmāte Praskovja Iļjiņična, kas palika meitās un pastāvīgi dzīvoja ģenerāļa mājā, — viena no visvairāk iemīlētajiem ģenerāļa upuriem, viņam nepieciešama visu desmit gadus ilgo tizluma laiku, vienīgā, kas prata viņam izdabāt ar savu vientiesību un padevīgo lēnprātību, — piegāja pie viņa gultas, liedama rūgtas asaras, un gribēja sakārtot spilvenu zem cietēja galvas; taču cietējs paguva ieklupt viņai matos un trīs reizes tos paraut, gandrīz vai traks kļūdams aiz niknuma. Pēc minūtēm desmit viņš nomira. Padeva ziņu pulkvedim, kaut gan ģenerāliene pavēstīja, ka negrib viņu te redzēt un drīzāk mirs nekā šādā brīdī laidīs viņu savā tuvumā. Bēres bija greznas — protams, uz tā paša negodbijīgā dēla rēķina, kuru negribēja redzēt ne acu galā.

Kņazevkas ciemā, kurš piederēja vairākiem muižniekiem un kurā ģenerālim bija savs simts dvēseļu, ir balta marmora mauzolejs, izraibināts ar uzrakstiem, kas cildina nomirēja gudrību, talantus, dvēseles cēlumu, ordeņus un viņa ģenerāļa būšanu. Foma Fomičs bija stingri piestrādājis šo uzrakstu sastādīšanā. Ģenerāliene ilgi klīrējās, liegdamās piedot nepaklausīgajam dēlam. Skaļi raudādama un lāgiem iespiegdamās, savu piedzīvotāju un mopšu ielenkta, viņa gaudoja, ka drīzāk ēdīs sausu maizi un, protams, «uzdzers tai virsū savas asaras», ka drīzāk ar ķeģīti staigās gar logiem ubagodama nekā padosies «nepaklausīgā» lūgumam pārcelties pie viņa uz Stepančikovu un ka viņa nekad, nemūžam savu kāju nespers viņa mājā! Vispār vārdu kāja šādā nozīmē dažas kundzenes mēdz izrunāt ar ārkārtīgu efektu. Ģenerāliene to izrunāja meistariski, mākslinieciski… īsi sakot, daiļrunība tika šķiesta bez mēra. Jāpiebilst gan, ka reizē ar šīm pašām gaudām pamazām sākās kravāšanās pārbraukšanai uz Stepančikovu. Pulkvedis bija galīgi nodzinis visus savus zirgus, braukādams tepat vai diendienā četrdesmit verstu no Stepančikovas uz pilsētu, un tikai divas nedēļas pēc ģenerāļa bērēm saņēma atļauju rādīties apvainotās mātes kundzes acu priekšā. Foma Fomičs bija izraudzīts par vidutāju sarunās. Abas šīs nedēļas viņš apbēra pārmetumiem un kaunināja nepaklausīgo dēlu par «necilvēcīgu» izturēšanos un noveda viņu līdz neliekuļotām asarām, gandrīz vai līdz izmisumam. Kopš tā laika arī sākās Fomas Fomiča gluži neaptveramā un necilvēcīgi despotiskā ietekme uz manu nabaga tēvoci. Foma noskārta, ar kādu cilvēku viņam darīšana, un uzreiz aptvēra, ka viņa āksta loma nu ir beigusies un pie reizes, kad cilvēku trūkst, arī Foma var būt dižmanis. Un viņš panāca nokavēto.

— Ka jūs jutīsieties, — Foma runāja, — ja jūsu miesīgā māte, kas, tā sakot, dāvājusi jums jūsu dzīves dienas, ņems ķeģīti un, uz tā balstīdamās, drebošām un aiz bada izdēdējušām rokām patiešām sāks lūgt ubaga dāvanas? Vai tas nav drausmīgi, ņemot vērā, pirmkārt, viņas ģenerālienes stāvokli un, otrkārt, viņas tikumus? Kā jūs jutīsieties, ja viņa piepeši atnāks, protams, aiz pārskatīšanās — bet tā taču var notikt — pie jūsu paša logiem un izstieps savu roku, kamēr jūs, viņas miesīgais dēls, varbūt tai pašā brīdī kaut kur slīgstat dūnu pēļos un… nu, vispār, greznībā! Šausmīgi, šausmīgi! Taču šausmīgāk par visu, — atļaujiet man, pulkvedi, jums to atklāti pasacīt, — visšausmīgākais ir tas, ka jūs patlaban stāvat manā priekšā kā bezjūtīgs stabs, muti pavēris, acis blisinādams, kas ir pat nepieklājīgi, kamēr, iedomājoties vien tādu gadījumu, jums būtu vajadzējis noplēst ar visām saknēm matus no savas galvas un izgāzt asaru strautus … ko es saku! — asaru straumes, ezerus, jūras, okeānus …

Vārdu sakot, aiz pārmērīgas dedzības Foma samuldējās šķērsām. Bet tāds parasti bija viņa daiļrunības iznākums. Protams, beidzās ar to, ka ģenerāliene kopā ar savām piedzīvotājām, sunīšiem, ar Fomu Fomiču un jaunavu

F. M. Dostojevskis unteroficiera formā. Fotogrāfija. 1858.

M. D. Isajeva, Dostojevska pirmā sieva.

Perepeļicinu, galveno sirdsdraudzeni, galu galā aplaimoja Stepančikovu ar savu ierašanos. Viņa teicās tikai pamēģināt dzīvot pie dēla, pagaidām tikai pārbaudīt viņa goddevību. Var iedomāties pulkveža stāvokli, kamēr pārbaudīja viņa goddevību! Sākumā, kā nesen atraitnēs palikusi, ģenerāliene uzskatīja par savu pienākumu reizes divas vai trīs nedēļā krist izmisumā, pieminot savu neatgūstamo ģenerāli, pie tam ikreiz nez par ko noteikti dabūja trūkties pulkvedis. Dažkārt, it īpaši, ja gadījās kāds viesis, pasaukusi pie sevis mazdēlu, mazo Iļjušu, un piecpadsmit gadus veco Sašeņku, savu mazmeitu, ģenerāliene apsēdināja viņus sev līdzās, ilgi, ilgi raudzījās viņos ar skumju cietējas skatienu — kā uz bērniem, kuri aizgājuši bojā pie tāda tēva, laiku pa laikam dziļi un smagi nopūtās un pēdīgi izplūda mēmās, noslēpumainās asarās, kas ilga vismaz stundu. Posts un bēdas pulkvedim, ja viņš nemācēja izprast šīs asaras! Bet viņš, nabags, gandrīz nekad nemācēja tās izprast un gandrīz vienmēr aiz savas vientiesības tādās asarainās reizēs gluži kā tīšuprāt gadījās tuvumā un gribot negribot nokļuva pārbaudē. Taču viņa goddevība negāja mazumā un pēdīgi sasniedza galējo robežu. Vārdu sakot, abi — gan ģenerāliene, gan Foma Fomičs sajuta visā pilnībā, ka negaiss, kas ģenerāļa Krahotkina personā tik ilgus gadus bija grāvis virs viņu galvām, ir pāri un nekad neatgriezīsies. Dažkārt ģenerāliene ne no šā, ne no tā pēkšņi nokrīt uz dīvāna ģībonī. Sākas skraidīšana, kņada. Pulkvedis jūtas iznīcināts un dreb kā apšu lapa.

—    Kā tad, māmiņ, es būtu saplosījis jūsu iekšas? «— pulkvedis bikli iebilst.

—    Saplosījis, saplosījis! Viņš vēl taisnosies! Viņš man sacīs rupjības! Cietsirdīgais dēls! Mirstu! …

Pulkvedis, protams, ir iznīcināts.

Taču nez kā tas gadījās, ka ģenerāliene ikreiz atdzīvojās. Pēc pusstundas pulkvedis, saņēmis kādu aiz pogas, tam skaidro:

— Nu, viņa taču, brālīt, ir grande dame  , ģenerāliene! Visai lādzīga večiņa, bet, zini, pieradusi pie visa izsmalcināta ... kur nu es, lempis, varu viņai līdzi tikt! Tagad uz mani dusmojas. Protams, esmu vainīgs. Es, brāl, vēl nezinu, ko īpaši esmu nogrēkojies, bet, protams, vainīgs esmu ...

Reizēm gadījās, ka jaunava Perepeļicina — pār gatavojusies, uz visu pasauli šņācoša būtne, bez uzacīm, ar liekiem matiem, mazām dzēlīgām ačelēm, plānām, cieši sakniebtām lūpām, gurķu sālījumā saēdinātām rokām — uzskatīja par savu pienākumu lasīt pulkvedim morāli:

—     Tas ir tāpēc, cienkungs, ka jūs neesat godbijīgi. Tas ir tāpēc, ka jūs, cienkungs, esat egoisti, tāpēc jūs, cienkungs, ari apvainojat māmiņu; viņas pie tā nav pieradušas. Viņas ir ģenerālienes, bet jūs, cienkungs, vēl tikai pulkveži.

—    Tā, brāl, ir jaunava Perepeļicina, — pulkvedis aizrāda savam sarunu biedram, — visai lieliska jaunava, par māmiņu stāv un krīt! Neparasta jaunava! Nedomā, ka viņa ir šāda tāda piedzīvotāja; viņa, brāl, pati ir apakšpulkveža meita. Tā redz!

Bet, protams, tie bija vēl tikai ziediņi. Tā pati ģenerāliene, kas prata izspēlēt tik daudz dažādu triku, savukārt kā pelīte trīcēja sava agrākā piedzīvotāja priekšā. Foma Fomičs bija viņu galīgi nobūris. Viņa nejaudāja vien uz viņu noskatīties, klausījās ar viņa ausīm, raudzījās ar viņa acīm. Viens no maniem otrās pakāpes brālēniem, atvaļināts huzārs, kas kādu laiku dzīvoja pie tēvoča, vēl jauns cilvēks, taču līdz pēdējam nogājies, tieši un strupi man pateica, ka, pēc viņa dziļākās pārliecības, ģenerāliene uzturot neatļautus sakarus ar Fomu Fomiču. Protams, es šo pieņēmumu tūliņ ar sašutumu noraidīju kā pārlieku rupju un vientiesīgu. Nē, tur bija kas cits, un šo citu es nekādi nevaru izskaidrot citādi, kā vien iepriekš parādījis lasītājam Fomas Fomiča raksturu tā, kā pats to izpratu vēlāk.

Iedomājieties cilvēciņu, visniecīgāko, visgļēvāko, sabiedrības izmeteni, nevienam nevajadzīgu, pagalam nederīgu, pagalam draņķīgu, taču neaptverami patmīlīgu un turklāt bez jebkādiem dotumiem, ar kuriem varētu kaut cik attaisnot savu slimīgi sakairināto patmīlību. Jau Iepriekš brīdinu: Foma Fomičs ir neizmērojamas patmība proti iemiesojums, bet tai pašā laikā tā ir īpaša patmīlība, proti, tāda, kas sastopama pie visnenozīmīgākajiem cilvēkiem, un, kā tādā gadījumā parasti mēdz būt, aizvainota, iepriekšēju smagu neveiksmju nospiesta patmīlība, kas sastrutojusi jau sen, sen un kopš tā laika izšļāc skaudību un indi pie ikvienas saskarsmes, pie ikvienas cita cilvēka veiksmes. Nav pat ko runāt, ka te vēl aizdaram pielikta visķēmīgākā jūtelība, vistrakākais aizdomīgums. Varbūt man jautās: no kurienes rodas tāda patmīlība? Kā tā dzimst tik nenozīmīgos, tik nožēlojamos ļautiņos, kuriem jau pēc sava sociālā stāvokļa būtu vajadzējis zināt savu vietu? Kā lai uz šo jautājumu atbild? Kas zina, varbūt ir arī izņēmumi, pie kuriem tad nu pieder mans varonis. Viņš tiešām ir izņēmums no likuma, kā tas vēlāk arī noskaidrosies. Tomēr atļaujiet vaicāt: vai jūs esat pārliecināti, ka tie, kuri jau pilnīgi samierinājušies un uzskata par godu un par laimi būt jūsu ākstiem, piedzīvotājiem un bļodlaižām, — vai jūs esat pārliecināti, ka tie jau pilnīgi atteikušies no jebkuras patmīlības? Bet skaudība, bet tenkas, bet ziņu pienešana, bet denunciācijas, bet noslēpumainie čuksti jūsu pašu māju slēptākajos kaktos, kaut kur gluži blakus, pie jūsu pašu galda? … Kas zina, varbūt dažos no šiem likteņa pazemotajiem klaidoņiem, jūsu ākstiem un vientiešiem patmīlība no pazemojumiem nevis pāriet, bet vēl vairāk iedegas — tieši no šā paša pazemojuma, no māžošanās un ākstības, no lišķēšanas, bezpersoniskuma un mūžam piespiestas pakļautības. Kas zina, varbūt šī ķēmīgi izaugusi patmīlība ir tikai neīsta, no sākta gala izkropļota pašcieņa, kas, iespējams, pirmo reizi aizvainota jau bērnībā ar spaidiem, nabadzību, nekrietnību, varbūt apspļaudīta jau nākamā klaidoņa vecākos viņa paša acu priekšā? Taču es minēju, ka Foma Fomičs ir turklāt ari izņēmums no vispārēja likuma. Tas tiešām tā ir. Viņš kādreiz bija bijis literāts un ticis sarūgtināts, un nav atzīts; bet literatūra — protams, neatzīta — var pazudināt ne tikai Fomu Fomiču vien. Nezinu, bet jādomā, ka Fomam Fomičam nav veicies jau agrāk, pirms literatūras; varbūt arī citās sava darba jomās viņš algas vietā saņēmis tikai knipi vai kaut ko vēl ļaunāku. Starp citu, tas man nav zināms; taču es vēlāk apjautājos un noteikti zinu, ka Foma tiešām kādreiz Maskavā sacerējis romāniņu, visai līdzīgu tiem, kādi tur trīsdesmitajos gados tika fabricēti desmitiem ik gadus, apmēram tādi kā «Maskavas atbrīvošana», «Vētru atamani», «Mīlestības dēli jeb krievi no4. gadā» un tā tālāk, un tā joprojām, romāni, kas savā laikā noderēja par patīkamu ēsmu barona Brambeusa asprātībai. Tas, protams, bija sen; taču literāras patmīlības čūska dažkārt dzeļ dziļi un nedziedināmi, it īpaši sīkus un pamuļķus ļautiņus. Foma Fomičs tika sarūgtināts ar pirmo literatūrā sperto soli un uzreiz galīgi pieslējās tai milzīgajai sarūgtināto falangai, no kuras vēlāk nāk visi plānprātiņi, visi pasaules klejoņi un apkārtstaiguļi. Kopš tā paša laika, man šķiet, viņā attīstījās arī šis kroplīgais plātīgums, šīs alkas pēc uzslavām un godinājumiem, cieņas parādījumiem un apbrīnošanas. Jau āksta gaitās viņš bija savācis ap sevi saujiņu idiotu, kas izturējās pret viņu ar svētu bijāšanu. Ka tikai varētu šur vai tur, šā vai tā būt pirmajā vietā, pravietot, palauzīties un padižoties — tā bija viņa galvenā prasība. Ja viņu neslavēja— tad viņš sāka pats sevi slavēt. Es pats tiku dzirdējis Fomas vārdus tēvoča mājā Stepančikovā, kad viņš tur jau bija kļuvis par pilnīgu valdoni un gaišreģi. «Neesmu es jūsu vidū dzīvotājs,» viņš dažkārt daudzināja tādā kā noslēpumainu augstprātībā, «neesmu es šeit dzīvotājs! Aplūkošos, iekārtošu jūs visus, pamācīšu un tad — palieciet sveiki: projām uz Maskavu izdot žurnālu! Trīsdesmittūkstoš cilvēku ik mēnesi lasīsies kopā uz manām lekcijām. Nodunēs beidzot mans vārds, un tad — vai! — maniem ienaidniekiem!» Taču ģēnijs, kas pagaidām vēl tikai taisījās kļūt slavens, prasījās tikt apbalvots nekavējoties. Vispār ir patīkami saņemt maksu uz priekšu, šai gadījumā it īpaši. Es zinu, viņš nopietni pārliecināja tēvoci, ka viņu, Fomu, sagaida visdiženākais varoņdarbs — varoņdarbs, kura veikšanai viņš aicināts pasaulē un uz kuru viņu mudina kāda spārnota būtne, kas parādās viņam pa naktīm, vai kaut kas tamlīdzīgs, proti: uzrakstīt vienu dziļdomīgu, dvēseles glabšanai domātu sacerējumu, kas izraisīs vispārēju zemestrīci un liks nokrakstēt visai Krievzemei. Un, kad jau sāks krakstēt visa Krievzeme, tad viņš, Foma, nicinādams slavu, ies klosterī, dienu un nakti Kijevas alās lūgs dievu par tēvzemes laimi. Tas viss, protams, tēvoci savaldzināja.

Tagad iedomājieties, kas var iznākt no Fomas, kurš visu mūžu bijis apspiests un notramdīts, un varbūt patiešām arī dauzīts, no slepenībā baudkārā un patmīlīgā Fomas, no Fomas — sarūgtinātā literāta, no Fomas, kas k|uvis par ākstu maizes kumosa dēļ, no Fomas, kas savā dvēselē ir despots, par spīti visai iepriekšējai nenozīmībai un nevarībai, no lielībnieka Fomas, kas veiksmes gadījumā kļūst nekauņa, no šā Fomas, kas pēkšņi ieticis slavā un godā, izlolots un sacildināts, pateicoties idiotei labvēlei un apmātajam, uz visu gatavajam labvēlim, kura mājā viņš pēdīgi pēc ilgas klaidonības nonācis. Par tēvoča raksturu man, protams, jāpaskaidro sīkāk: bez tā nav saprotami arī Fomas Fomiča panākumi. Taču pagaidām pateikšu, ka Foma attaisnoja parunu: apsēdini viņu pie galda, viņš kāps uz tā ar kājām. Viņš taču šā vai tā meklēja gandarījumu savai neveiksmīgajai pagātnei! Zemiska dvēsele, atbrīvojusies no spaidiem, pati sāk apspiest. Fomu bija apspieduši, un nu viņš uzreiz juta vajadzību apspiest citus; viņu bija ākstījuši — un viņš pats sāka citus izākstīt. Viņš bija āksts un tūliņ pat juta vajadzību iegādāties arī sev ākstus. Plātījās viņš līdz nejēdzībai, lauzījās neciešami, pieprasīja putna pienu, varmācībā nezināja mēra un nonāca tiktāl, ka lāga ļautiņi, vēl savām acīm neredzējuši visas šīs izdarības, bet tikai dzirdējuši nostāstus, to visu uzskatīja par brīnumu, par apmātību, meta krustus un spļaudījās.

Es ieminējos par tēvoci. Neizgaismojot šo apbrīnojamo raksturu (atkārtoju to), protams, nav aptverama Fomas Fomiča nekaunīgā uzkundzēšanās svešā mājā; nav saprotama šī pārvērtība no āksta par lielu vīru. Tēvocis bija ne vien ārkārtīgi labsirdīgs, bet arī izsmalcināti delikāts cilvēks, kaut gan ar parupju ārieni, visaugstākajā mērā cildens, nesalaužami vīrišķīgs. Es nešaubīdamies saku «vīrišķīgs»: viņš būtu izpildījis līdz galam katru pienākumu, katru uzdevumu un šai gadījumā nebūtu baidījies ne no kādiem šķēršļiem. Viņam bija skaidra bērna dvēsele. Ar saviem četrdesmit gadiem viņš arī tiešām bija bērns, augstākā mērā ekspansīvs, allaž jautrs bērns, kas visus cilvēkus uzskatīja par eņģeļiem, par citu trūkumiem vainoja sevi, līdz galējībai pārspīlēja citu labās īpašības un pat iedomājās tās tur, kur to nemaz nevarēja būt. Viņš bija viens no tiem cildenajiem un sirdsšķīstajiem ļaudīm, kuri pat kaunas iedomāties otrā cilvēkā kaut ko ļaunu, steidzas izrotāt savus tuvākos ar visiem tikumiem, priecājas par citu panākumiem, tādējādi pastāvīgi dzīvo ideālā pasaulē un neveiksmēs visupirms vaino paši sevi. Ziedoties citu cilvēku interesēm ir viņu aicinājums. Dažs labs dēvētu viņu gan par mazdūšīgu, gan par gļēvu un vāju raksturu. Tiesa, viņš bija vājš un pat ar pārmērīgi maigu raksturu, taču ne jau aiz stingrības trūkuma, bet aiz bailēm kādu aizvainot, rīkoties cietsirdīgi, aiz pārliecīgas cieņas pret citiem un pret cilvēku vispār. Tomēr gļēvs un mazdūšīgs viņš bija vienīgi tad, ja jautājums skāra paša labumu, ko viņš pilnīgi ignorēja, tāpēc visu mūžu bija pakļauts zobgalībām un nereti viņu izsmēja pat tie, kuru dēļ viņš atteicās no sava labuma. Starp citu, viņš nekad neticēja, ka viņam būtu ienaidnieki; tie tomēr dažkārt bija, bet viņš tos it kā nepamanīja. No brēkas un nemiera mājās viņš baidījās kā no uguns un tūliņ uz vietas visiem piekāpās un visam padevās. Piekāpās viņš aiz tādas kā biklas labsirdības, aiz tādas kā kautras smalkjūtības. «Lai jau nu ir,» viņš aši nobēra, atvairīdams visus no malas izteiktos pārmetumus par iecietību un vājumu, «lai jau nu ir… lai jau visi būtu apmierināti un laimīgi!» Nav pat ko runāt, ka viņš bija gatavs pakļauties jebkurai cildenai ietekmei. Vēl vairāk, veikls nelietis varēja viņu dabūt pilnīgi savā varā un pat ievilināt ļaunā pasākumā, protams, piesedzot šo ļauno pasākumu ar cēlsirdības masku. Tēvocis ārkārtīgi viegli uzticējās citiem un šai ziņā piedzīvoja dažu labu kļūmi. Bet, kad pēc daudzām ciešanām viņš beidzot sadūšojās pārliecināties, ka viņu apkrāpušais cilvēks ir negodīgs, tad visupirms vainoja sevi un nereti pat vienīgi sevi. Un tagad iedomājieties viņa klusajā mājā pēkšņi uzkundzējušos untumainu, prātu izkūkojušu idioti, kura līdz šim bija baidījusies tikai no sava ģenerāļa, bet tagad savienībā ar tādu pašu idiotu, savu elku, nebaidījās ne no kā un juta pat vajadzību atalgot sevi par visu pagātni, — šo idioti, pret kuru tēvocis uzskatīja par savu pienākumu izturēties godbijīgi jau tāpēc vien, ka tā bija viņa māte. Abi sāka ar to, ka uz līdzenas vietas pierādīja tēvocim, ka viņš ir rupjš, neiecietīgs, nepieklājīgs un, galvenais, visaugstākajā mērā egoists. Apbrīnojami, ka vecā idiote pati ticēja tam, ko sludināja. Un, manuprāt, ticēja arī Foma Fomičs, vismaz daļēji. Viņi pārliecināja tēvoci arī par to, ka Foma ir paša dieva sūtīts viņa dvēseles glābšanai un viņa neapvaldīto kaislību apspiešanai, ka viņš ir lepnības apsēsts, godkārs savā bagātībā un spējīgs pārmest Fomam Fomičam katru maizes kumosu. Nabaga tēvocis ļoti drīz noticēja, ka tiešām ir tik dziļi grimis, bija gatavs plēst mālus, lūgt piedošanu …

-         Es, brāl, pats esmu vainīgs, — viņš dažkārt saka I adām no saviem sarunu biedriem, — pie visa vainīgs! Jabul divkārt smalkjūtīgam pret cilvēku, kuram tu izdari pakalpojumu… tas ir … ko es saku — kas par pakalpojumi!… Atkal samuldējos! Nekāda pakalpojuma nav, taisni otrādi — viņš man parāda laipnību ar to, ka dzīvo pie manis! Nu, bet es viņam pārmetu maizes kumosu… tas ir, es nepavisam neesmu pārmetis, bet, acīm redzot, tā — kāds vārds ir nejauši pasprucis — man bieži kaut kas tā neviļus pasprūk… Nu, un galu galā cilvēks ir cietis, veicis varoņdarbus; desmit gadu, par spīti visādiem apvainojumiem, ir kopis slimu draugu: tas viss prasa atalgojumu! Nu, galu galā arī zinātne … rakstnieks taču, visai izglītots cilvēks! Vārdu sakot, gaužām cildena persona …

Izglītotais un nelaimīgais Foma āksta lomā pie kaprīza un nežēlīga kunga — tāds iedomās skatīts tēls plosīja tēvoča cēlo sirdi ar līdzcietību un sašutumu. Visas Fomas dīvainības, visas viņa nekrietnās izdarības tēvocis tūdaļ izskaidroja ar viņa agrākajām ciešanām, viņa pazemojumiem, viņa saniknojumu… Tēvocis savā maigajā un cēlajā dvēselē uzreiz nolēma, ka no cietēja nevar prasīt to, ko no parasta cilvēka; ka vajag tādam cilvēkam ne tikvien piedot, bet turklāt ar lēnprātību dziedināt viņa brūces, likt viņam atgūt līdzsvaru, samierināt viņu ar cilvēci. Spraudis sev šādu mērķi, viņš ārkārtīgi iejūsminajas un nu jau galīgi zaudēja jebkuru spēju saskatīt, ka viņa jaunais draugs ir baudkars, untumains radījums, egoists, sliņķis, guļava — un nekas vairāk. Fomas zināšanām un ģenialitātei viņš ticēja bezgalīgi. Es vēl piemirsu pateikt, ka pret vārdiem «zinātne» vai «literatūra» tēvocis savā vientiesībā un nesavtībā juta visdziļāko godbijību, kaut arī pats nekad un nenieka nebija mācījies.

Tā bija viena no viņa galvenajām un visai nevainīgajām dīvainībām.

—     Raksta sacerējumu! — viņš dažkārt saka, staigādams uz pirkstgaliem vēl aiz divām istabām no Fomas Fomiča kabineta. — Nezinu, ko īsti, — viņš lepni un noslēpumaini piebilda, — bet droši vien, brāl, tā ir tāda putra … tas ir, putra cēlā nozīmē. Dažam labam tas ir skaidrs, bet mums ar tevi, brāl, tas ir tāds šurumburums, ka… Liekas, par kaut kādiem ražošanas spēkiem raksta, pats teica. Tas, jādomā, ir kaut kas no politikas. Jā, nodimdēs viņa vārds! Tad arī mēs ar tevi viņa dēļ tapsim daudzināti. Viņš, brāl, pats man teica …

Es noteikti zinu, ka tēvocis pēc Fomas pavēles bijis spiests noskūt savu skaisto, tumši blondo vaigubārdu. Fomam licies, ka ar vaigubārdu tēvocis izskatās pēc francūža un tāpēc pietiekami nemīl savu tēvzemi. Pamazām Foma sāka iejaukties arī muižas pārvaldīšanā un dot gudrus padomus. Šie gudrie padomi bija šausmīgi. Zemnieki drīz saprata, kur tas suns aprakts un kurš ir īstais kungs, un stipri vien kasīja pakaušus. Es pats vēlāk tiku dzirdējis kādu Fomas Fomiča sarunu ar zemniekiem, — atzīstos, šo sarunu es slepus noklausījos. Foma jau agrāk bija izteicies, ka mīl aprunāties ar gudru krievu zemnieciņu. Un tā nu reiz viņš iegāja piedarbā; parunājies ar zemnieciņiem par saimniecību, kaut arī pats neprata auzas atšķirt no kviešiem, salkani izprātojies par svētajiem zemnieka pienākumiem pret kungu, mazliet pieskāries elektrībai un darba dalīšanai, no kurām, protams, nenieka nesajēdza, izskaidrojis saviem klausītājiem, kādā veidā zeme riņķo apkārt saulei, pēdīgi, pilnīgi savas daiļrunības aizgrābts, suka klāstīt par ministriem. To es sapratu. Jau Puškins stāsta par kādu papucīti, kurš savam četrus gadus vecajam dēlēnam iegalvojis, ka viņš, proti, papucis, «il tik dlosmīgs, ka papuci ķeizals mīl» … Šim papucītim taču bija vajadzīgs četrus gadus vecs klausītājs! Bet zemnieki Fomā Fomičā allaž klausījās iztapīgi.

—     Un kā ta, tētīt, vai tu no cara daudz algas saņēmi? — pēkšņi citu zemnieku barā ievaicājās kāds sirms večuks Arhips, pēc iesaukas īsais, ar acīm redzamu nolūku pieglaimoties; taču Fomam Fomičam šis jautājums likās familiārs, bet familiaritāti viņš nevarēja ciest ne acu galā.

—    Un kas tev par daļu, lutausi? — viņš atcirta, nicīgi paskatījies uz nabaga zemnieciņu. — Ko tu man savu spalvaino mūli bāz priekšā: iespļaut man tajā, vai?

Foma Fomičs allaž šādā tonī runāja ar «gudro krievu zemnieciņu».

—    Ak, mūsu tēv… — uztvēra kāds cits zemnieciņš, — mēs tak esam timsi ļauži. Rasi, tu esi majors, jāšu vai palkavnieks, jāšu vai pats jūsu gaišība, nemaz ij nesajēdzam, kā tevi godāt.

—    Lutausi! — Foma Fomičs atkārtoja, tomēr kļuva lēnaks. — Alga algai nav līdzināma, pakulu pakausi, tu! s arī ģenerāļa pakāpē nekā nesaņem, tātad nav pelnī|is: caram no viņa nekāda labuma. Es turpretim, pie ministra dienēdams, divdesmit tūkstošus pelnīju, bet arī tos neņemu pretim, jo kalpoju goda pēc, pašam ar savu pieliku. Es savu algu valsts izglītībai un Kazaņas apdegušajiem noziedoju.

—    Va tu re! Tad tu tas esi, tētīt, kas to Kazaņu, teikt, apbūvēja? — zemnieks izbrīnījies turpināja.

Zemnieki vispār brīnījās par Fomu Fomiču.

—    Nuja, ir tur arī man sava daļa, — Foma tā kā negribīgi atteica, it kā pats uz sevi dusmodamies, ka tādu cilvēku pagodinājis ar tādu sarunu.

Ar tēvoci bija cita veida sarunas.

—    Kas jūs agrāk bijāt? — saka, piemēram, Foma, pēc sātīgām pusdienām atlaizdamies atpūtas krēslā, pie tam kalpotājs, aiz krēsla stāvēdams, ar svaigu liepas zariņu gaiņāja no viņa mušas. — Kam jūs līdzinājāties pirms manis? Bet tagad es esmu iemetis jūsos tās dievišķīgās uguns dzirksti, kura nu deg jūsu dvēselē. Vai esmu iemetis jūsos debesu uguns dzirksti vai ne? Atbildiet: esmu jūsos iemetis dzirksti vai neesmu?

Foma Fomičs, taisnību sakot, pats nezināja, kādēļ izteicis tādu jautājumu. Taču tēvoča klusēšana un samulsums viņu uzreiz iekvēlināja. Agrāk pacietīgs un ietramdīts, tagad viņš aizsvilās kā pulveris pie katra vismazākā iebilduma. Tēvoča klusēšana viņam likās aizvainojoša, un nu jau viņš neatlaidīgi prasīja atbildi.

—    Atbildiet taču: vai jūsos deg dzirkstele vai ne?

Tēvocis minstinās, raustās un nezina, ko iesākt.

—    Atļaujiet jums aizrādīt, ka es gaidu, — Foma piebilst balsī, kurā jūtams aizvainojums.

—    Mais rйpondez donc,1 Jegoruška! — mudina ģenerāliene, plecus raustīdama.

—     Es vaicāju: vai jūsos deg šī dzirksts vai ne? — Foma iecietīgi atkārto, paņēmis konfekti no saldumu kārbiņas, ko vienmēr noliek viņam priekšā uz galda. Tāds ir ģenerālienes rīkojums.

—    Nudien nezinu, Foma, — tēvocis beidzot atbild ar izmisušu skatienu, — jādomā, kaut kas apmēram tāds ir… Tiešām gan, tu labāk nevaicā, citādi es vēl ko samelošu …

1 Atbildi tačul (Fi.ļ

—    Labi! Tātad, jūsuprāt, es esmu tik niecīgs, ka nav pat vērts man atbildēt — tā jūs gribējāt sacīt? Nu, lai jau tā būtu, lai es neesmu nekas.

—    Tad nē taču, Foma, dievs ar tevi! Nu kad es tā esmu gribējis sacīt?

—     Nē, jūs tieši to gribējāt sacīt.

—     Zvēru, ka ne taču!

—    Labi! Lai es esmu melis! Lai es, pēc jūsu apgalvojuma, tīšām meklēju ieganstu ķildai, lai pie visiem aizvainojumiem pievienojas arī šis — es visu pacietīšu.

—    Mais, mori fils! [37]… — ģenerāliene izbijusies iekliedzas.

—    Foma Fomič! Māmiņ! — tēvocis izmisis sauc. — Es taču nudien neesmu vainīgs! Ja nu varbūt netīšām kāds vārds no mēles pasprucis! … Tu neskaties uz mani, Foma: esmu taču muļķis — pats jūtu, ka muļķis; pats sevī nomanu, ka nav, kā vajag … Zinu, Foma, visu zinu! Tu man nestāsti! — viņš turpina, roku vicinādams. — Četrdesmit gadus esmu nodzīvojis un līdz šim laikam, līdz pat tam laikam, kad iepazinu tevi, allaž par sevi domāju, ka esmu cilvēks… nu — un visu kā daždien. Es taču līdz šim pat nepamanīju, ka esmu grēcīgs kā āzis, pirmās šķiras egoists un Jauna sadarījis tādu lērumu, ka brīnums, kā vēl zeme mani nes!

—    Jā gan, egoists jūs esat! — Foma Fomičs apmierināts piezīmē.

—    Tad es jau arī pats tagad saprotu, ka egoists! Nē, nu pietiek! Labošos un būšu lādzīgāks!

—    Lai dievs dod! — Foma Fomičs izbeidz sarunu, svētulīgi nopūzdamies un celdamies no atzveltņa, lai dotos pēcpusdienas atdusā. Foma Fomičs allaž mēdza pēc pusdienām nosnausties.

Šis nodaļas noslēgumā ļaujiet man pastāstīt, kādas īstenībā bija manas personiskās attiecības ar tēvoci, un paskaidrot, kā es pēkšņi tiku nostatīts aci pret aci ar Fomu Fomiču un nejauši un negaidīti nokļuvu pašā visai svarīgu notikumu virpulī, pie tam tie bija vissvarīgākie no visiem notikumiem, kādi vien jebkad risinājušies svētītajā Stepančikovas ciemā. Tātad esmu nolēmis savu ievadu beigt un pāriet tieši pie stāsta.

Md tīti bērnībā, kad es zaudēju vecākus un paliku viens pats pasaulē, tēvocis bija man tēva vietā, audzināja mani uz sava rēķina un, īsi sakot, darīja manā labā to, ko ne ikreiz dara pat īstais tēvs. No pašas pirmās dienas, kad viņš mani paņēma pie sevis, es pieķēros viņam ar visu sirdi Man tolaik bija gadu desmit, un es atceros, ka mēs ļoti ātri iedraudzējāmies un pilnīgi sapratām viens otru. Mos kopā laidām vilciņu un reiz nozagām aubi kādai paužam niknai vecai kundzenei, mūsu abu radiniecei. Aubi es tūliņ uz vietas piesēju papīra pūķim pie astes un uzlaidu mākoņos. Pēc daudziem gadiem neilgu laiku biju Kopā ar tēvoci Pēterburgā, kur tolaik beidzu mācības universitātē, ko biju apmeklējis uz viņa rēķina. Šoreiz en pieķēros viņam ar visu savu jaunības degsmi: viņa laksturā bija kaut kas cildens, rāms, patiesīgs, jautrs un augstākā mērā naivs, kas pārsteidza mani un valdzināja kuru katru. Universitāti beidzis, es kādu laiku dzīvoju Pēterburgā, pagaidām nekā nestrādāju un, kā nereti gadās ladiem pienapuikām, biju pārliecināts, ka visdrīzākajā laika veikšu ārkārtīgi daudz nez kādu ievērojamu un pat diženu darbu. Pēterburgu atstāt man negribējās. Ar tēvoci •.aiakslijos diezgan reti un arī tikai tad, ja ievajadzējās naudas, ko viņš nekad neliedzās man dot. Tai laikā viens no tēvoča saimes ļaudīm, atbraucis uz Pēterburgu kaut kādās darīšanās, pastāstīja man, ka pie viņiem Stepančikovā notiekot brīnumu lietas. Šīs pirmās baumas mani ieinteresēja un izbrīnīja. Sāku tēvocim rakstīt cītīgāk. Viņš vienmēr man atbildēja ta ka neskaidri un dīvaini un katra vēstule centās tikai griezt valodu uz zinībām, gaidīdams no manis priekšdienās ārkārtīgi daudz zinātnes joma un lepodamies ar maniem turpmākajiem panākumiem. Te uzreiz pēc diezgan ilgas klusēšanas saņēmu no viņa ērmotu vēstuli, gluži citādu nekā visas iepriekšējās. Tā bija pilna tik dīvainiem mājieniem, no tās vēdīja tāds pretišķību jūklis, ka es sākumā nekā pat nesapratu. Varēja tikai manīt, ka rakstītājs bijis neparasti satraukts. Skaidrs šai vēstulē bija tikai viens: tēvocis nopietni, pārliecinoši, gandrīz lūgšus lūgdams, piedāvāja man cik iespējams drīzāk apprecēt viņa bijušo audzēkni, ļoti nabadzīga provinces ierēdņa Ježevikina meitu, kas kādā Maskavas mācību iestādē par tēvoča līdzekļiem ieguvusi labu izglītību un tolaik bija viņa bērnu mājskolotāja. Tēvocis rakstīja, ka viņa esot nelaimīga, ka es varot darīt viņu laimīgu, ka tā būšot pat augstsirdīga rīcība, vērsās pie manas sirds cildenuma un solīja dot viņai pūru. Jāsaka gan, ka par pūru viņš ieminējās gandrīz vai noslēpumaini, bailīgi un beidza vēstuli ar lūgumu visu turēt vislielākajā slepenībā. Šī vēstule mani tā pārsteidza, ka galu galā man apreiba galva. Un kuru gan jaunu cilvēku, kurš, tā kā es, nule nolēcis no pannas, nebūtu sarosinājis šāds priekšlikums, kaut vai, piemēram, ar savu romantisko pusi vien? Turklāt es taču biju dzirdējis, ka šī jauniņā guvernante esot gaužām glīta. Nezināju tomēr, par ko izšķirties, kaut gan uz karstām pēdām aizrakstīju tēvocim, ka nekavējoties dodos uz Stepančikovu. Tēvocis reizē ar to pašu vēstuli bija man atsūtījis arī ceļa naudu. Un tomēr es šaubu mākts un pat satraukts novilcinājos Pēterburgā trīs nedēļas. Te uzreiz nejauši sastapu kādu tēvoča agrāko dienesta biedru, kurš, braukdams no Kaukāza mājup uz Pēterburgu, pa ceļam iegriezies Stepančikovā. Tas bija prātīgs cilvēks jau pusmūža gados, zvērināts vecpuisis. Ar sašutumu viņš stāstīja par Fomu Fomiču un turpat darīja man zināmu kādu apstākli, par kuru man līdz šim nebija bijis nekādas nojautas, proti, ka Foma Fomičs un ģenerāliene uzdomājuši un nolēmuši tēvoci apprecināt ar kādu visai dīvainu jaunavu, pārziedējušu un gandrīz pavisam plānprātīgu, ar nez kādu neparastu biogrāfiju un turpat vai pusmiljonu pūrā; ka ģenerāliene jau paguvusi šai jaunavai iegalvot, ka viņas esot radinieces, un ar šo ieganstu pārvilināt viņu uz savu māju; ka tēvocis, protams, krīt izmisumā, bet šķiet, ka viss beigsies ar to, ka viņš tik un tā apprecēs pusmiljona pūru; ka, beidzot, abas gudrās galvas — ģenerāliene un Foma Fomičs sākuši briesmīgi vajāt nabaga neaizsargāto tēvoča bērnu guvernanti, ar visiem spēkiem pūlēdamies izēst viņu no mājas, jādomā, aiz bailēm, ka pulkvedis viņā neiemīlas, bet varbūt arī tāpēc, ka jau paguvis iemīlēties. Šie pēdējie vārdi mani pārsteidza. Uz visu manu taujāšanu, vai tēvocis no tiesas nav iemīlējies, stāstītājs nevarēja vai negribēja dot noteiktu atbildi un arī vispār stāstīja skopi, negribīgi un manāmi vairījās no sīkākiem paskaidrojumiem. Es kļuvu domīgs: šī ziņa bija tik dīvainā pretrunā ar tēvoča vēstuli un viņa priekšlikumu! … Taču ko vilcināties nebija. Nolēmu braukt uz Stepančikovu, vēlēdamies ne tikvien tēvoci vest pie prāta un mierināt, bet pat glābt viņu, ja vēl būtu glābjams, proti, padzīt Fomu, izjaukt nīstamās precības ar pārziedējušo jaunavu un, pēdīgi, — tā kā biju galīgi nolēmis, ka tēvoča iemīlēšanās ir tikai piekasīgs Fomas Fomiča izdomājums, — aplaimot nelaimīgo, bet, protams, interesanto meiteni, piedāvājot tai savu roku, un tā tālāk, un l.i joprojām. Pamazām es sevi tā iedvesmoju un noskaņoju, ka — vai nu tāpēc, ka biju jauns un zaļš, vai arī ct iz tīras izvaļas — pārsviedos no šaubām uz pilnīgi prelejo galējību: manī iedegās vēlēšanās iespējami drīzāk veikt dažādus brīnumus un varoņdarbus. Man pat šķita, ka izrādu neparastu augstsirdību, cildeni ziedodamies, lai aplaimotu nevainīgu un jauku būtni, — vārdu sakot, atceros, ka visu ceļu biju ļoti apmierināts ar sevi. Bija jūlijs; saule spīdēja spoži; visapkārt pletās neaptverami plaši briestošas labības lauki… Un es tik ilgi biju nīcis iesprostots Pēterburgā, ka man šķita — tikai tagad esmu pa īstam pametis skatu dieva pasaulē!

II Bahčejeva kungs

Es jau tuvojos sava ceļojuma mērķim. Braucot garām mazajai B. pilsētiņai, no kuras līdz Stepančikovai bija vairs tikai desmit verstis, man vajadzēja apstāties pie kalves necik tālu no pilsētas vārtiem, jo manam tarantasam bija pārlūzusi priekšējā riteņa stīpa. Šā tā to sastiprināt, lai nobrauktu desmit verstis, varēja diezgan ātri, tāpēc nolēmu nekur iekšā neiet, bet pagaidīt turpat pie kalves, līdz kalēji vainu salabos. Izkāpis no tarantasa, ieraudzīju kādu resnu kungu, kuram tāpat kā man bija vajadzējis apstāties, lai salabotu savu ekipāžu. Viņš te jau stāvēja veselu stundu neizturamā svelmē, klaigāja, bārās un ar īdzīgu nepacietību skubināja amatniekus, kuri rosījās ap viņa lielisko kalešu. No paša pirmā acu uzmetiena šis dusmīgais kungs man šķita pamatīgs īgņa. Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs, vidēja auguma, aplam resns un ar bakurētainu seju. Resnums, ādamābols un tuklie, noļukušie vaigi liecināja par svētlaimīgu muižnieka dzīvi. Kaut kas sievišķīgs bija visā viņa stāvā un uzreiz dūrās acīs. Viņam mugurā bija vaļīgas, ērtas, tīras, taču pavisam nemodernas drēbes.

Nesaprotu, kāpēc viņš uz mani sadusmojās, jo vairāk tāpēc, ka redzēja mani pirmoreiz mūžā un vēl nebijām pārmijuši ne vārda. To es pamanīju, līdzko izkāpu no tarantasa, pēc viņa neparasti piktajiem skatieniem. Man tomēr ļoti gribējās ar viņu iepazīties. No viņa kalpotāju tērzēšanas es nopratu, ka viņš patlaban brauc no Stepančikovas, no mana tēvoča, un te nu bija izdevība par daudz ko iztaujāt. Es jau pacēlu cepuri un mēģināju ar visu iespējamo laipnību piezīmēt, cik gan nepatīkama dažkārt mēdz būt aizķeršanās ceļā; taču resnais kungs negribīgi, neapmierināti un īgni noskatīja mani no galvas līdz kāju pēdām, kaut ko noņurdēja zem deguna un ar visu muguras lejasdaļu smagi pagriezās pret mani. Kaut arī šī viņa personas puse bija visai interesants novērošanas objekts, taču no tās jau nu nekādā ziņā nebija gaidāma patīkama saruna.

—    Griška, nemurkšķi zem deguna! Nopēršu! … — viņš piepeši uzbrēca savam sulainim, it kā nemaz nedzirdējis manus vārdus par aizķeršanos ceļā.

Šis «Griška» bija sirms, vecs kalpotājs ar ļoti kuplu, sirmu vaigubārdu un garstērbeļu svārkiem mugurā. Spriežot per dažām pazīmēm, arī viņš bija gaužām pikts un nīgri nez ko purpināja. Starp kungu un kalpu uz vietas notika izskaidrošanās.

—    Nopērsi! Bļausties nu vēl stiprāk! — Griška noņurdēja šķietami savā nodabā, bet tik skaļi, ka visi to dzirdēja, un sašutis aizgriezās pie kalešas nez ko piekārtot.

—    Ko? Ko tu teici? «Bļausties vēl stiprāk»? … Rupjības runāt esi sadomājis! — iebrēcās resnis, gluži sasarcis.

—    Nu ko jums tā labpatīk uz mani ēsties, patiešām gan? Ne vārda nedrīkst pabilst!

—    Ko ēsties? Vai dzirdat? Pats uz mani rūc, un es lai neēstos!

—    Par ko ta es iešu rūkt?

—    Par ko rūkt… Laikam jau ne? Es zinu, par ko tu rūksi: par to, ka aizbraucu bez pusdienām, — raugi, par ko.

—     Kas ta man! Manis pēc kauču nemaz pusdienas neēdiet. Neba es uz jums rūcu; tikai kalējiem vārdu pabildu.

—    Kalējiem… Un kas tev uz kalējiem ko rūkt?

—    Ka ne uz viņiem, tad uz ekipāžu rūcu.

—    Un kam tev uz ekipāžu jārūc?

—    Bet kābēd šī salūza? Citureiz nelūsti, turies vesela!

—    Uz ekipāžu… Nekā, tu rūc uz mani, nevis uz ekipāžu. Pats vainīgs un vēl lamāsies!

—    Nu ko jūs, kungs, patiešām gan, ķešaties virsū? Liecieties mierā, lūdzami!

—    Bet kāpēc tu visu ceļu sēdēji kā apogs, ne vārda ar mani nerunāji — ko? Citām reizēm tak runā!

—    Muša līda mutē — tābēd ij klusēju un sēdēju kā apogs. Ko, es jums pasakas iešu stāstīt, vai? Pasaku teicēju Malaņju vadājiet līdzi, ja jau pasakas tā patīk.

Resnis jau vēra muti vaļā, lai runātu pretī, taču, acīm redzot, neattapa, ko teikt, un palika klusu. Turpretim kalps, apmierināts ar savu dialektiku un liecinieku klātbūtnē parādīto ietekmi uz kungu, ar divkāršotu cienīgumu pievērsās strādniekiem un sāka tiem nez ko ierādīt.

Mani mēģinājumi iepazīties palika bez sekmēm, it īpaši ņemot vērā manu neveiklību; taču man palīdzēja nepalīdzēts apstāklis. Kāda samiegojusies, nemazgāta un pinkaina fizionomija piepeši palūkojās pa lodziņu no slēgtas karietes kulbas, kas kopš neatminamiem laikiem bez ritei.uem stāvēja pie kalves un dienu no dienas veltīgi gaidīja labošanu. Šai fizionomijai parādoties, kalēj puišu vidū .• skanēja vispārēji smiekli. Iemesls bija tas, ka cilvēks, I as paraudzījās ārā no kulbas, bija tanī ieslēgts un nevarēja tikt laukā. Izgulējis tur žvinguli, viņš tagad velti prasījās brīvībā; pēdīgi ņēmās lūgties, lai kāds aizskrien pec viņa darba rīkiem. Tas viss klātesošos ārkārtīgi uzjautrina ja.

Ir lādi cilvēki, kuriem dažkārt īpašu prieku un jautrību sagddfi diezgan dīvainas lietas. Piedzēruša tēvaiņa vaibstišanas, uz ielas paklupis un pakritis cilvēks, divu meitiešu salamāšanās un citi šāda veida atgadījumi reizēm dažos cilvēkos nez kāpēc izraisa vislabsirdīgāko sajūsmu. Resnulis muižnieks piederēja tieši pie šāda tipa cilvēkiem. Pamazām viņa fizionomija no bargas un īdzīgas kļuva apmierināta un laipna un beidzot pavisam noskaidrojās.

—    Tas tak ir Vasiļjevs? — viņš ieinteresēts vaicāja. — Kā tad viņš tur ietika?

—    Vasiļjevs, kā tad, cienītais kungs Stepan Aleksejič, Vasiļjevs gan! — no visām malām atskanēja saucieni.

—     Žūpot pasācis, cienītais kungs, — piebilda viens no strādniekiem, gara auguma vīrs pusmūža gados, kalsnējs, ar pedantiski stingru sejas izteiksmi un ar pretenzijām uz vecākā godu savējo vidū, — sācis žūpot, cienītais kungs, no saimnieka jau trešu dienu kā aizgājis, pie mums ij slapstās, uzplijies te. Ek, kaltu prasa. Nu, kam tev tagadiņ kalts, tukšpauri, tu? Pašu pēdējo strumenti grib ieķīlāt!

—     Eh, Arhipuška! Naudiņa — tā ir dūdiņa: te atlido, te atkal aizlido. Laid laukā debesu radītāja dēļ, — izbāzis galvu no kulbas, Vasiļjevs sīku, drebulīgu balsi lūdzās.

—     Tad sēdi jel, ķēms, ja esi iekritis! — Arhips bargi apsauca. — Kopš aizvakardienas vienā tempšanā; šorīt mazā gaismiņā no ielas atstiepām; saki paldies dievam, ka paslēpām. Matvejam Iļjičam teicām: saslimis, sak, «mums, sak, pierimušie dūrēji atkal uznākuši».

Smiekli nogranda vēlreiz.

—    Bet kur tad ir kalts?

—    Tak jau pie mūsu Zuja! Ieņēmies un maļ vienu un to pašu! Plencis paliek plencis, cienītais kungs Stepan Aleksejič.

—     He-he-he! Ak, blēdis! Tad šitā tu man pilsētā strādā: darba rīkus ieķīlā! — resnis nogārdza, rīstīdamies smieklos, pilnīgi apmierināts, uzreiz juzdamies vislabākajā omā.

Bet galdnieks taču viņš ir tāds, ka pat Maskavā var pameklēt! Taisni tā viņš, nelietis, allaž sevi atestē, — resnis piebilda, gluži negaidot pievērsies man. — Laid viņu laukā, Arhip, varbūt viņam kāda vajadzība.

Kungam paklausīja. Naglu, ar ko bija aizsistas karietes durtiņas — vairāk gan tālab, lai uzjautrinātos par Vasiļjevu, kad tas būs dzērumu izgulējis, — naglu izvilka, un Vasiļjevs parādījās dieva pasaulē novārtījies, apsmulis un noskrandis. Viņš samirkšķināja acis saulē, nošķaudījās un sagrīļojās; tad, paslējis delnu virs acīm, palūkojās visapkārt.

—     Kas ļautiņu, kas ļautiņu! — viņš, galvu šūpodams, iesaucās. — Un visi, domāt, skaid… skaidrā, — viņš novilka tādās kā skumjās pārdomās, it kā pārmezdams pats sev. — Nu, labu rītu, brālīši, apsveicu ar jaunu rītiņu!

Atkal skaļa smieklu šalts.

—    Ar jaunu rītiņu! Tak paveries jel, kāds dienas cēliens jau garām, tu nejēguli!

—    Muld tavu muldēšanu!

—    Mūsuprāt, kā cēlies, tā vēlies!

•— He-he-he! Skaties, orators! — resnis iesaucās, vēlreiz salīgodamies aiz smiekliem, un atkal laipnīgi uz mani paskatījās. — Un kauns tev nav, Vasiļjev?

—     Aiz bēdām, cienīgais kungs Stepan Aleksejič, aiz bēdām, — Vasiļjevs nopietni atbildēja, atmetis ar roku, acīm redzami apmierināts, ka gadījusies izdevība vēlreiz ierunāties par savām bēdām.

—    Aiz kādām bēdām, muļķi?

—    Aiz tādām, kādas līdz šim nav ij pieredzētas: mūs noraksta Fomam Fomičam.

—    Ko tādu? Kad? — resnis, gaužām satrūcies, iekliedzās.

Arī es paspēru soli uz priekšu: notikušais gluži nejauši skāra arī mani.

—    Ta visus kapitoniešus. Mūsu kungs palkavnieks — dod dievs viņam veselību — visu mūsu Kapitonovku, savu dzimtmuižu, grib Fomam Fomičam noziedot; veselas septiņdesmit dvēseles viņam izdala. «Še tev,» saka, «Foma! Eku, tagadiņ tev, piemēram sacīt, nav nekā; muižnieks tu esi uz zaķa; tik tev ir, kā divas snitkas gruntsnomā pa Ladogas ezeru peld — tik vien tev to revīzijas dvēseļu no tava nelaiķa tēva palicis. Tāpēc ka tavs vecais, — Vasiļjevs turpināja ar tādu kā niknu gandarījumu, apbārstīdams savu stāstu ar pipariem visur, kur tas skāra Fomu Fomiču, — tāpēc ka tavs vecais bija dzimtmuižnieks, nav zināms, no kurienes, nav zināms, kas; arīdzan, tāpat kā tu, pie kungiem piedzīvoja, pa virtuvēm trīdamies, ar žēlastības maizi izticinājās. Bet, raugi, tagadiņ, kad norakstīšu tev Kapitonovku, tu būsi dzimtmuižnieks, būs tev pašam savi dzimtļaudis, guli tad bez bēdu uz krāsns un baudi muižnieka brīvestību…»

Taču Stepans Aleksejevičs vairs neklausījās. Efekts, ko izraisīja iereibušā Vasiļjeva stāsts, bija neparasts. Resnis bija tik uzbudināts, ka pietvīka gluži sarkans, ādamābols viņam sāka raustīties, mazās ačeles pieplūda asinīm. Man likās, viņu tūliņ ķers trieka.

—     Tā tikai vēl trūka! — viņš elsdams izgrūda. — Nelietis Foma, piedzīvotājs, muižniekos? Tfu! Kaut jūs galīgi izputētu! Ei, jūs tur, beidziet ātrāk! Uz mājām!

—     Atļaujiet vaicāt, — es ieteicos, nedroši paiedams uz priekšu, — jūs tikko pieminējāt Fomu Fomiču; šķiet, viņa uzvārds, ja vien es nemaldos, ir Opiskins. Redziet, es vēlētos… īsi sakot, man ir īpaši iemesli interesēties par šo personu, un es no savas puses ļoti vēlētos uzzināt, ciktāl var ticēt šā lāga cilvēka vārdiem, ka viņa kungs Jegors Iļjičs Rostaņevs grib vienu no savām sādžām dāvināt Fomam Fomičam. Mani tas ārkārtīgi interesē, un es …

—    Bet atļaujiet arī jums jautāt, — resnais kungs mani pārtrauca, — kādā sakarā jūs interesējaties par šo personu, kā jūs izsakāties; manuprāt gan — par šo nolādēto nelieti — tā viņš būtu saucams, nevis par personu! Kas šim riebeklim ir par ģīmi! Tīrais kauns, nevis ģīmis!

Es paskaidroju, ka par ģīmi man pagaidām nekas nav zināms, bet ka Jegors Iļjičs Rostaņevs ir mans tēvocis un es pats esmu Sergejs Aleksandrovičs tāds un tāds.

—    Ko, tas mācītais cilvēks? Mīlīt manu, jūs taču tur gaida un nevar vien sagaidīt! — resnis iesaucās, sirsnīgi nopriecājies. — Es taču pats nule kā no turienes — no Stepančikovas; pametu viņus pusdienojam, pudiņu nenobaudījis, cēlos no galda: nejaudāju nosēdēt kopā ar Fomu! Ar visiem tur salamājos šitā paša nolāpītā Fomkas dēļ… Tā tik ir sastapšanās! Jūs, mīlīt, mani atvainojiet! Es esmu Stepans Aleksejičs Bahčejevs un atceros jūs vēl šiUidi 1,1u … Nu, kas to būtu domājis!… Bet atļaujiet taču jūs…

Un resnis līda klāt mani skūpstīt.

Pēc pirmā nelielā satraukuma brīža es nekavējoties sāku viņu iztaujāt: gadījums bija visai izdevīgs.

—    Kas tad šis Foma īsti ir? — es jautāju. — Kā tas noticis, ka viņš tur iekarojis visu māju? Kāpēc viņu ar pletnēm nepadzen no sētas? Atzīstos …

•— Viņu nu padzīs! Vai jūs jucis esat, vai? Jegors Iļjičs tak viņa priekšā uz pirkstgaliem staigā! Foma reiz bija pavēlējis, ka ceturtdienas vietā jābūt trešdienai, tad viņi tur visi kā viens ceturtdienu skaitīja par trešdienu. «Negribu, ka ir ceturtdiena, lai ir trešdiena!» Tā nu arī bija divas trešdienas vienā nedēļā. Jūs domājat, es kaut ko piemeloju klāt? Rau, ne šiticiņ ar nepiemeloju! Tīri vienkārši, mīlīt, zili brīnumi, vella tīrumi!

—    Biju dzirdējis, taču, atzīstos …

—    Atzīstos un atzīstos! Ieņēmies cilvēks skandināt vienu un to pašu! Nu kas tur ko atzīties? Labāk jūs man pajautājiet: no kādiem mežiem esmu pie jums ieradies? Jegora Iļjiča — pulkveža, teikt, māmuļa, lai nu arī visai cienījama dāma, turklāt ģenerāliene, bet, man domāt, galīgi prātu izkūkojusi: nevar vien to Fomku, trīskārt nolādēto, gana apjūsmot. Pie visa vainīga viņa: taisni viņa jau to mājā iemitināja. Apmājis viņš viņu, ne tur pielikt, ne atņemt, akurāt viens mēms, nepilnīgs sievišķis, lai arī par ekselenci saucas, — piecdesmit gadu vecumā ar joni pie ģenerāļa Krahotkina izgājusi! Par Jegora Iļjiča māsu Praskovju īļjiņičnu, kas četrdesmit gadus sēž meitās, pat runāt negribas. Vaimanas un žēlabas, un kladzina kā vista — apriebusies man galīgi, nu, rauj viņu gaiss! Tik vien no viņas ir kā tas dāmu dzimums: ej tad nu cieni viņu ne par šo, ne par to, vienīgi tā paša dāmu dzimuma pēc! Tfu! Neklājas jau runāt: viņa jums iznāk krustmāte. Vienīgi Aleksandra Jegorovna, pulkveža meitiņa, lai arī vēl bērns — nule tikai sešpadsmitais gadiņš —, bet, manuprāt, gudrāka gan par viņiem visiem: Fomam nekādu cieņu neizrāda; taisni prieks noskatīties. Jauka jaunkundzīte, kas ir, tas ir! Un par ko viņai šis būtu jāciena? Viņš taču, šitais Fomka, pie nelaiķa ģenerāļa Krahotkina par ākstu dzīvoja! Viņš taču ģenerālim par uzjautrināšanu visādus zvērus tēloja! Tā nu iznāk, ka pirmāk Vaņa bija mazs un melns, bet šodien Vaņa ir pats dzīvais velns. Un tagad nu pulkvedis, jūsu tēvocis, teikt, atvaļināto ākstu kā paša tēvu godina, rāmī viņu, nelieti, ielicis un klanās viņam līdz zemei, savam piedzīvotājam, sacīt, — tfu!

Lai nu ka, nabadzība vel nav netikums… un… atzīstos jums … atļaujiet vaicāt, vai viņš ir skaists, gudrs?

—     Foma, vai? Skaists kā bilde! — Bahčejevs atsaucās balsij drebot kā āfkārtīgā niknumā. (Mani jautājumi, šķiet, viņu kaitināja, un viņš jau sāka raudzīties manī ar aizdomām.) — Skaists kā bilde! Dzirdiet, labi ļaudis: atradis skaistuli! Viņš taču, mīļo cilvēk, līdzinās visiem zvēriem kopā, ja jau jūs gribat visu smalki zināt. Un būtu nu vismaz asprātīgs bijis, kaut vai asprātība viņam, blēdniekam, piemitusi — nu, tad es vēl samierinātos, ar grūtu sirdi, tomēr asprātības dēļ varbūt samierinātos, bet nav taču viņā asprātības ne kripatiņas! Tīri vienkārši viņš nez ar ko tur visus apdzirdījis, fiziķis tāds! Tfu! Mēle piekususi. Nospļauties vajadzētu un turēt muti. Samaitājāt jūs, mīlīt, man omu ar savu runāšanu! Ei, jūs! Ir gatavs vai nav?

—    Melnis vēl jāpārkaļ, — Grigorijs nīgri pateica.

—     Melnis. Es tev tādu melni sadošu! … Jā, cienītais, es jums ko tādu varu pastāstīt, ka jūs muti vien iepletīsiet un tā arī paliksiet ar vaļā muti līdz pastardienai. Agrāk taču arī es pats viņu cienīju. Ko jūs gan domājat? Atzīstos, vaļsirdīgi atzīstos, muļķis biju! Viņš taču arī man sagrozīja galvu. Viszinis! Visu līdz pēdējam zinot, visas zinības ņēmis cauri! Pilienus viņš man deva: es taču, mīlīt, esmu vājīgs cilvēks, izblīdis cilvēks. Jūs varbūt neticat, bet es esmu slims. Nu, tad es no tiem viņa pilieniem gandrīz ķedeles atstiepu. Jūs tikai klusējiet un klausieties; pats aizbrauksiet, par visu papriecāsieties. Viņš taču tur pulkvedi, sacīt, līdz asiņainām asarām novedīs; asiņainas asaras pulkvedis lies viņa vainas pēc, bet būs jau par vēlu. Jau tagad taču visa apkaime pārtraukusi pazīšanos ar viņu šā trīskārt nolādētā Fomkas pēc. Fomka taču apvaino katru, lai tur atbrauc kas atbraukdams. Par mani nav ko runāt: pat ievērojamas dienesta pakāpes nesaudzē! Kuram katram lasa pamācības; uz visādu morāli licies, blēdnieks. Gudrs, sak, esmu, gudrāks par visiem, mani vien jums jāklausa. Es, sak, esmu m&cits. Nu, un kas par to, ka mācīts! Tad tāpēc vien, ka mācīts, jau nu visādā ziņā vajag ēst nost nemācīto?… Un, kad vēl sak savu mācīto mēli kulstīt, tad tik iet vaļā: ta-ta-ta, ta-ta-ta! Ta ir tāda, es jums teikšu, pļāpīga mēle — ja to nogrieztu un izmestu uz mēslu čupas, tad tā arī tur vēl pļekstēs un pļekstēs, līdz vārna to saknābās. Iedomīgs kļuvis, uzpūties kā pele putraimos. Tagad nu lien tur, kur viņam ne galva netiks cauri. Ko tur nu! Viņš taču tur sagudrojis saimes ļaudīm franču valodu mācīt! Gribat, neticiet. Tas, sak, viņam derīgi — vergam, teikt, kalpam! Tfu! Bezkauņa nolāpīts, vairāk nekā! Kālab kalpa cilvēkam jāmāk franciski, es jums prasu! Un kālab arī mums pašiem jāmāk franciski, kam tas vajadzīgs? Mazurkā ar jaunkundzēm lakstoties, ar citu sievām mīlināties? Izvirtība, vairāk nekas. Bet, manuprāt, izdzersi karafi degvīna un sāksi runāt visās mēlēs. Tā, lūk, es to cienu — to jūsu franču valodu! Laikam jau jūs arī franciski: ta-tatā, ta-ta-tā, iekrīt prātiņš kabatā! — Bahčejevs piebilda, raudzīdamies manī ar nicīgu sašutumu. — Jūs, mīlīt, esat mācīts cilvēks, ko? Uz zinībām meties, jā?

—    Jā … pa daļai interesējos …

—    Rasi, arī visas zinības ņēmis cauri?

—          Tā ir, cienījamais, tas ir, nē… Atzīstos, es tagad vairāk tikai vēroju. Visu laiku sēdēju Pēterburgā un patlaban steidzos pie tēvoča …

—    Un kas jūs vilka pie tēvoča? Būtu nu vien sēdējis turpat kaut kur savās mājās, ja jau bija kur apsēsties! Nekā, mīlīt, te, es jums teikšu, ar zināšanām maz ko panāksiet, un arī nekāds tēvocis jums nenieka nepalīdzēs; iekļūsiet cilpā! Es pie viņiem vienā pašā dienā izkritos miesās. Nu, vai ticat, ka pie viņiem izkritos? Nē, jūs, es redzu, neticat. Nu, ko lai dara, dievs ar jums, neticiet arī.

—    Nē taču, apžēlojieties, es pilnīgi ticu; tikai joprojām vēl nesaprotu, — es atbildēju, aizvien vairāk un vairāk samulsdams.

—     Kā tad, ticu, bet es, sacīt, tev vis neticu. Visi jūs esat puskoka lēcēji ar savu zinātnes būšanu. Jums — ka tikai uz vienas kājiņas palakstīt un sevi izrādīt! Netīk man, mīlīt, zinātnes būšana, tā man šiten te sēž! Ir gadījies ar jūsu pēterburdziešiem sasisties kopā — nešķīsta tauta! Brīvdomātāji no vienas vietas; neticību izplata; degvīna glāzīti baidās izdzert, it kā tā nu viņam kostu — tfu! Apkaitinājāt jūs mani, mīlīt, pat stāstīt tev nekā negribu! Nebiju taču patiešām taisījies tev pasakas gvelzt, un arī mēle piekususi. Visus, mīļo, cilvēk, nav iespējams izlamāt, un grēks jau arī… Bet tikai viņš jūsu tēvoča sulaini Vidulēci gandrīz vai traku pataisīja, šitais tavs mācītais vīrs, sacīt! Prātā sajuka Vidulēcis Fomas Fomiča dēļ…

—     Es gan viņu, to Vidulēci, — iejaucās Grigorijs, kas līdz šim cienīgi un nopietni bija sekojis sarunai, — es to Vidulēci bez pēriena nebutu vaļā palaidis. Uzrāvies viņš uz mani, es viņam to vācieša dullumu būtu izdauzījis, tā būtu sadevis, ka nezinātu, cik vecs!

—     Klusēt! — kungs uzkliedza. — Turi mēli aiz zobiem, ar tevi neviens nerunā!

—     Vidulēcis, — es teicu, galīgi apjucis, vairs nezinādams, ko runāt, — Vidulēcis… sakiet — kāds dīvains uzvārds?

—    Bet kas tur dīvains? Jūs arī uz to pašu! Ek jūs, zinātniek, zinātnieki

Man zuda pacietība.

—     Atvainojiet, — es sacīju, — par ko īsti jūs uz mani dusmojaties? Ko tad es esmu nodarījis? Atzīstos, es jau pusstundu klausos jūsos un pat nesaprotu, par ko ir runa…

— Par ko jūs, mīlīt, apvainojaties? — resnis atsaucās. — Nav jums ko apvainoties! Es taču, tevi mīlēdams, runāju. Neskatieties, ka esmu tāds klaiga un nupat, ek, savam kalpotājam uzkliedzu. Kaut gan viņš ir pats īstenākais blēdis, tas mans Griška, bet taisni par to es viņu, nelieti, mīlu. Sirds jūtīgums mani ievedis postā — teikšu jums atklāti, un pie tā visa vienīgi Fomka vainīgs. Nobendēs viņš mani, zvēru, ka nobendēs! Rau, tagad pat aiz viņa žēlastības divas stundas cepinos saulē. Gribēju gandrīz iegriezties pie protopopa, kamēr šie stulbeņi ar labošanu ķēpājas. Lāga cilvēks — šejienes protopops. Bet viņš — šitais Fomka — mani tā nokaitināja, ka vairs ne uz protopopu negribas skatīties. Nu, rauj viņus gaiss! Šeit taču pat kārtīga kroģeļa nav. Visi, es jums teikšu, ir nelieši, visi līdz pēdējam! Un, kaut vai dienesta pakāpe viņam bijusi kāda īpaša, — Bahčejevs turpināja, atkal atgriezdamies pie Fomas Fomiča, no kura viņš, acīm redzot, nespēja tikt vaļā, — nu, tad kaut pakāpes dēļ būtu piedodams; bet nav taču, pat ne niecīgākās pakāpes nav; to es noteikti zinu, ka nav. Par taisnību, stāsta, esot cietis kaut kādā tur četrdesmitajā gadā — tad nu klanies viņam par to līdz zemei! Liels vīrs, ko domā! Kolīdz kas nav pa prātam, lec gaisa, spiedz; «Dara man pāri, sak, manu nabadzību nicina, nejūt cienību pret mani!» Bez Fomas pie galda sēsties nav brīv, bet pats nenāk. «Mani, sak, aizvainojuši; esmu nabaga klaidonis, es arī rupju maizīti iegrauzīšu.» Tiklīdz apsēdušies, viņš klāt, ņemas atkal zāģēt: «Kāpēc bez manis pie galda sēdušies? Tātad mani ne par ko netur.» Vārdu sakot, iet vaļā! Es, mīļo cilvēk, ilgi nekā neteicu. Viņš domāja, ka arī es viņa priekšā kā šunelis uz pakaļkājām .dancošu; sak, še tev, brāl, ņem uzkodām! Nekā, brāl, tu vēl tikai pie loka ķeries, bet es jau sēžu ratos! Es taču ar Jegoru Iļjiču vienā pulkā dienēju. Es atstāju dienestu ar junkura pakāpi, bet viņš pagājušajā gadā atbrauca uz dzimtīpašumu kā atvaļināts pulkvedis. Saku viņam: «Jūs sevi pazudināsiet, neizdabājiet Fomam! Dabūsiet raudāt!» Nē, saka, viņš ir visbrīnišķīgākais cilvēks (šitā par Fomku!), viņš ir mans draugs, viņš māca man uzvedību. Nu, es domāju, pret uzvedību nav ko cīnīties. Ja jau uzvedību sācis mācīt, tātad pēdējais gals klāt. Ko jūs domājat, par ko šodien atkal sacēla traci? Rīt ir pravieša Iļjas diena (Bahčejeva kungs pārmeta krustu): Iļjušam, tēvoča dēliņam, vārda diena. Es biiu nodomājis to dienu pavadīt pie viņiem, paēst tur pusdienas, arī rotaļlietiņu biju no galvaspilsētas pasūtījis: vācietis uz atsperēm savai līgavai roku bučo, bet šī nēzdogā asaras slauka — lieliska mantiņa! (Tagad jau nu nedāvināšu, lika pagaidīt! Ekur man kalešā guļ, deguns vācietim nodauzīts; vedu atpakaļ.) Jegoram Iļjičam arī pašam būtu paticis tādā dienā palīksmot un pasvinēt, bet Fomka aizliedz: «Kādēļ, sak, ņēmušies nodarboties ar Iļjušu? Par mani tātad nu vairs neliekas zinis!» Vai nav zostēviņš, ko, — astoņus gadus vecu puišeli, turklāt vēl vārda dienā apskaust! «Nekas nebūs,» saka, «es arī esmu gaviļnieks!» Bet būs taču Iļjas, nevis Fomas diena! «Nē,» saka, «es arī tai pašā dienā esmu gaviļnieks!» Es skatos un ciešos. Ko jūs būtu domājuši? Viņi taču tagad uz pirkstgaliem staigā un sačukstas, ko darīt. Vai Iļjas dienā viņu uzskatīt par gaviļnieku vai ne, apsveikt vai ne? Neapsveiks — var apvainoties, bet, ja apsveiks, — kas zina, uzņems par izsmieklu. Tfu tu, nelabais! Apsēdāmies ēst pusdienas… Vai tu, mīlīt, klausies vai ne?

—    Apžēlojieties, klausos; pat ar sevišķu patiku klausos; jo tagad no jums esmu uzzinājis … un … atzīstos …

—     Kā tad, ar sevišķu patiku! Zinu es to tavu patiku… Vai tikai tu man spītēs pēc par to savu patiku nestāsti?

—    Apžēlojieties, kā tad nu spītēs pēc? Taisni otrādi. Turklāt jūs tik … oriģināli izsakāties, ka esmu pat gatavs jūsu vārdus pierakstīt.

—    Tas ir, kā, mīlīt, pierakstīt? — Bahčejevs noprasīja mazliet satrūcies, aizdomīgi uz mani lūkodamies.

—    Kaut gan — varbūt arī nepierakstīšu … to es tāpat vien.

—    Tu laikam gribi mani tā kā aptīt ap pirkstu?

—    Tas ir, kā — aptīt ap pirkstu? — es izbrīnījies jautāju.

—    Nu tā. Rau, tagad tu mani aptīsi ap pirkstu, es kā muļķis tev visu izstāstīšu, un pēcāk tu ņemsies un aprakstīsi mani kau.t kur sacerējumā.

Es tūliņ pat steidzos Bahčejeva kungu pārliecināt, ka neesmu no tādiem, taču viņš joprojām raudzījās manī ar aizdomām.

—    Kā tad, neesot no tādiem! Kas tevi sazina, varbūt esi vēl labāks! Ekur, arī Foma draudēja mani aprakstīt un aizsūtīt drukāšanai.

—    Atļaujiet vaicāt, — es viņu pārtraucu, pa daļai gribēdams pavērst sarunu uz citu pusi, — sakiet — vai tiesa, ka tēvocis gribot precēties?

—    Un kas tad ir, ka grib? Tas vēl nebūtu nekas. Precies, ja jau tev tāda indeve uznākusi, tas nav slikti, bet slikti ir kas cits… — Bahčejeva kungs domīgi piebilda. — Hm! par to es jums, mīļo cilvēk, noteiktu atbildi nevaru dot. Daudz tur tagad visādu bābiešu sadzinies kā mušu pie ievārījuma poda; netieci gudrs, kura grib tikt pie vīra. Bet es jums, mīlīt, kā draugam teikšu: nemīlu bābiešus! Tik tā slava, ka cilvēks, bet pa tiesai tīrais kauns un arī dvēseles glābšanai kaitē. Bet, ka jūsu tēvocis iemīlējies kā Sibīrijas runcis, to es jums varu apgalvot. Par to es, mīlīt, tagad neteikšu ne vārda: pats redzēsiet; tikai tas ir slikti, ka darāmo velk garumā. Ja jau precies, tad precies, bet tā — Fomkam baidās teikt un arī vecenei baidās teikt: tā ņemsies gaudot pa visu ciemu un sāks spārdīties. Par Fomku rūpējas: Foma Fomičs, sak, būs bēdīgs, ja mājā ienāks laulāta draudzene, tad viņš šai mājā vairs ne pāris stundu nenoturēsies. Laulātā, teikt, viņu pati savām rokām aiz apkakles izsviedīs, turklāt vēl, muļķe nebūdama, šā vai tā tādu slavu palaidīs, ka pēcāk apriņķi vairs vietas nesameklēs! Tāpēc tad nu ārdās abi ar māmuļu un rauga pabāzt viņam tādu … Ko tad tu, mīlīt, mani pārtrauci? Es tev pašu galveno lietu gribēju pastāstīt, bet tu mani pārtrauci! Esmu vecāks par tevi; pārtraukt vecu vīru neklājas …

Es atvainojos.

—    Nav ko atvainoties! Es jums, mīlīt, kā mācītam cilvēkam gribēju izstāstīt, cik stipri viņš mani šodien apvainoja. Spried jel pats, ja esi labs cilvēks. Mēs apsēdāmies ēst pusdienas; nu tad viņš mani, es tev teikšu, gandrīz vai apēda pusdienu vietā! No paša sākuma redzu: sēž sapūties, pārskaities tā, ka iekšā viņam viss vārās. Ūdens karotē būtu mani noslīcinājis, čūsku tēviņš tāds! Tik patmīlīgs cilvēks, ka pats sevī vairs netilpst! Tā nu viņš bija uzdomājis man piekasīties, labu uzvešanos uzdomājis man mācīt. Kāpēc — pasakiet viņam — es esot tik resns? Nu, ķešas virsū cilvēks: kāpēc nevis tievs, bet resns? Nu, sakiet jel, mīlīt, — kas par jautājumu? Vai tajā ir kāda asprātība? Es viņam prātīgi atbildu: «To jau nu dievs tā ierīkojis, Foma Fomič: viens ir resns, bet otrs tievs; un pret visu labā dieva liktu mirstīgs cilvēks nevar sacelties.» Prātīgi taču, kā jūs domājat? «Nē,» saka, «tev Ir piecsimt dvēseļu, dzīvo pie visa gatava un tēvzemei nekāda labuma nedod: dienēt vajag, bet tu visu laiku kverni mājās un harmoniju spēlē.» Bet es jau patiešām, kad sametas sērīgs prāts, mīlu uz harmonija paspēlēt, i 's atkal tāpat prātīgi atbildu: «Kādā dienestā tad es varu stāties, Foma Fomič? Kādā mundierī es savu resnumu, teikt, varu iespīlēt? Uzvilkšu mundieri, cieši apžmiegšu, gadīsies nošķaudīties — visas pogas izsprāgs, turklāt vēl, kas zina, augstākās priekšniecības klātbūtnē, un, pasarg dievs, uzskatīs to par ķengāšanos — ko tad?» Nu sakiet, mīļo cilvēk, — nu ko es tur smieklīgu pateicu? Bet nē, smejas par mani locīdamies, tādi hahaha un hihihi iet vaļā… tas ir, smalkjūtības viņiem nav ne kripatas, es jums teikšu, turklāt vēl uzgājies franciskā dialektā mani zākāt. «Košon,» [38] saka. Nu, košon, to arī es saprotu, ko tas nozīmē. «Ak tu, fiziķi nolāpītais,» domāju, «laikam uzskati, ka es tev kāds ļempausis pagadījies?» Cietos, cietos, tak pēdīgi nenocietos, piecēlos no galda un visu goda ļaužu priekšā — blākt — gāzu viņam acīs: «Nogrēkojies,» saku, «esmu pret tevi, Foma Fomič, labdari; biju iedomājies, ka tu esi labi audzināts cilvēks, bet tu, brāl, izrādās, esi tāds pats cūka kā mēs visi,» — pateicu un aizgāju no galda, no pudiņa: pašlaik pudiņu nesa apkārt. «Rauj jūs vilks ar visu pudiņu! …»

—     Atvainojiet, — es teicu, noklausījies visu Bahčejeva kunga stāstu, — es, protams, esmu gatavs pievienoties visām jūsu domām. Galvenais, es vēl nekā noteikta nezinu … Taču, redziet, šai ziņā man patlaban radušās savas idejas.

—    Kādas tad tev, mīlīt, tās idejas radušās? — Bahčejeva kungs neuzticīgi iejautājās.

—    Redziet, — es sāku mazliet minstinādamies, — varbūt tas šobrīd ir nevietā, bet es tomēr pateikšu. Es domāju tā: varbūt mēs abi kļūdāmies savos spriedumos par Fomu Fomiču; varbūt zem visām šīm dīvainībām slēpjas izcils, pat talantīgs cilvēks — ko var zināt? Varbūt tas ir sarūgtināts, ciešanu salauzts vīrs, kas, tā sakot, atriebjas visai cilvēcei. Kā nupat dzirdēju, agrāk viņš bijis kaut kas līdzīgs jokdarim: iespējams, ka tas viņu ir pazemojis, aizvainojis, satriecis … Saprotiet: cilvēks augstas kārtas … ar savu apziņu … te uzreiz jokdara lomā! … Un tā nu viņš ir sācis just neuzticību pret visu cilvēci, un… un varbūt, ja viņu samierinātu ar cilvēci… tas ir, ar cilvēkiem, tad varbūt no viņa iznāktu izcils cilvēks … varbūt pat ļoti ievērojams, un… un … un kaut kas taču viņā ir, šai vīrā? Ir taču kāds iemesls, kāpēc viņam visi pakļaujas?

Vārdu sakot, es pats jutu, ka esmu aizrunājies šķērsām. Ņemot vērā manu jaunību, tas vēl būtu piedodams. Taču Bahčejeva kungs nepiedeva. Nopietni un stingri viņš skatījās man acīs, tad pēkšņi pietvīka sarkans kā tītars.

—    Šitais Fomka, teikt, tāds izcils cilvēks? — viņš aprauti noprasīja.

—    Paklausieties: es vēl pats gandrīz nekam neticu no tā, ko nupat sarunāju. Teicu to tikai tāpat vien, kā minējumu …

—    Bet atļaujiet, mīļo cilvēk, painteresēties un pavaicāt: filozofiju jūs esat mācījies vai neesat?

—    Tas ir, kādā nozīmē? — es neizpratnē jautāju.

—    Nē, nevis nozīmē; bet jūs man, mīļo cilvēk, taisni, bez jebkādās nozīmes atbildiet: esat mācījies filozofiju vai ne?

—    Atzīstos, esmu nodomājis studēt, taču …

—     Nu, tā arī ir! — Bahčejeva kungs iesaucās, ļāvis pilnu vaļu savam sašutumam. — Es, mīlīt, jau, iekām jūs muti vērāt vaļā, noskārtu, ka esat filozofiju mācījies! Mani nepiemānīs! Lika pagaidīt! Trīs verstu attālumā saožu filozofu! Bučojieties jūs ar savu Fomu Fomiču! Izcilu cilvēku atradis! Tfu! Sasper jupis visu pasauli! Gandrīz jau noticēju, ka arī jūs esat labi domājošs cilvēks, bet jūs … Zirgus šurp! — viņš uzkliedza kučierim, kas jau bija uztrausies uz salabotās ekipāžas bukas. — Uz mājām!

Ar lielām pūlēm es viņu cik necik nomierināju; kaut cik viņš beidzot atmaiga, taču vēl ilgi nevarēja saņemties un ļaut dusmām pāriet labvēlībā. Pa to laiku viņš ar Grigorija un Arhipa palīdzību iesvempās kalešā; Arhips — tas bija tas pats, kas pirmīt strostēja Vasiļjevu.

—    Atļaujiet vaicāt, — es teicu, pieiedams pie kalešas, — jūs vairs neatbrauksiet pie tēvoča?

—    Pie tēvoča, vai? Spļaujiet tam virsū, kas jums to teicis! Jūs domājat — es esmu noteikts cilvēks, nocieliftos? Tur jau ir tā mana nelaime, ka esmu lupata, nevis c ilvēks! Nedēļa nebūs pagājusi, kad es jau atkal vilkšos iurp. Un kādēļ? Padomājiet tikai, pats nezinu, kādēļ, bet braukt braukšu; atkal karošu ar Fomu. Tā jau, mīlīt, ir mama nelaime! Grēku dēļ man dievs kungs šito Fomku uzsūtījis, par sodību. Man tāds bābieša raksturs, nekādas patstāvības! Zaķapastala es, mīlīt, esmu pirmā numura …

Tomēr šķīrāmies draudzīgi, viņš pat ielūdza mani pie sevis pusdienās.

— Atbrauc, mīlīt, atbrauc, ieturēsim pusdienas. Man šņabulītis no Kijevas kājām atnācis, un pavārs Parīzē apgrozījies. Tādu delikatesi pasniegs, tādu augsti godājāmu pildīto pīrāgu sadzejos, ka pirkstiņus aplaizīsi un līdz zemei viņam, nelietim, paklanīsies. Izglītots cilvēks. Tikai, re, sen neesmu viņu pēris, pagalam izlaidies… labi, ka tagad atgādinājāt. .. Atbrauc gan! Es jūs arī šodien būtu līdzi aicinājis, bet esmu tāds kā sašļucis, kā saskābis, pakaļkājas taisni vai noņemtas. Es taču esmu vājīgs cilvēks, izblīdis cilvēks. Jūs varbūt neticat… Nu, palieciet sveiki, mīlīt! Laiks arī manam kuģim zēģelēt projām. Ekur arī jūsu tarantasiņš kārtībā. Bet Fomkam pasakiet, lai piesargās man acīs rādīties, citādi es viņam tik aizkustinošu satikšanos uzrīkošu, ka viņš …

Taču pēdējie vārdi vairs nebija sadzirdami. Kaleša, četru spēcīgu zirgu vilkta, nozuda putekļu mākuļos. Piebrauca arī manu tarantasu, es iekāpu, un mēs tūdaļ atstājām pilsētiņu. «Protams, šis kungs šo to piemelo klāt,» es nodomāju, «viņš ir pārāk noskaities un nevar būt objektīvs. Un tomēr viss, ko viņš stāstīja par tēvoci, ir taisni apbrīnojami. Nu jau divas balsis ir vienis prātis, ka tēvocis mīl šo jaunavu … Hm! Vai es viņu apprecēšu vai ne?» Šoreiz es nogrimu dziļās pārdomās.

III Tēvocis

Atzīstos, man pat sametās mazliet bail. Mani romantiskie sapņi man pēkšņi šķita pārlieku dīvaini, pat it kā muļķīgi, līdzko iebraucu Stepančikovā. Tas bija ap pulksten pieciem pēcpusdienā. Ceļš veda gar kungu dārzu. Atkal pēc ilgiem atšķirtības gadiem ieraudzīju šo milzīgo dārzu, kurā šķita pavīdam dažas no manas bērnības laimīgajām dienām, dārzu, kas man vēlāk daudzkārt bija rādījies sapņos audzēkņu guļamistabās — skolās, kuras rūpējās par manu izglītību. Es izlēcu no ratiem un devos taisni caur dārzu uz kungu māju. Man ļoti gribējās ierasties klusām, izdibināt, iztaujāt un visupirms izrunāties ar tēvoci. Tā arī notika. Izgājis pa simtgadīgu liepu aleju, uzkāpu terasē, no kuras stikla durvis veda tieši istabās. Terasi ieskāva puķu dobes, un pati terase bija pieblīvēta podiem ar dārgiem augiem. Šeit sastapu vienu no vietējiem — veco Gavrilu, savu kādreizējo audzinātāju, kas tagad bija tēvoča goda sulainis. Sirmgalvim bija brilles uz acīm, rokās viņš turēja burtnīcu, ko lasīja ar neparastu uzmanību. Ar Gavrilu bijām tikušies pirms diviem gadiem Pēterburgā, kur viņš tolaik atbrauca kopā ar tēvoci, un tagad viņš mani uzreiz pazina. Ar prieka asarām viņš metās skūpstīt man rokas, pie tam brilles viņam nolidoja no deguna uz grīdas. Vecā vīra pieķeršanās mani ļoti aizkustināja. Taču, vēl satraukts pēc nesenās sarunas ar Bahčejeva kungu, es vispirms pievērsu uzmanību aizdomīgajai burtnīciņai Gavrilas rokās.

—    Kas tas ir, Gavrila, vai tiešām arī tev sākuši mācīt franču valodu? — es vecajam vīram vaicāju.

—    Māca, dārgumiņ, vecumdienās tikpat kā strazdu, — Gavrila bēdīgi atbildēja.

—    Pats Foma māca?

—    Viņš pats, dārgumiņ. Pārlieku gudrs cilvēks, domāt.

—    Neko sacīt, gudrinieks! Ar sarunām māca?

—    No kladītes, dārgumiņ.

—    No tās, kas tev rokās? Ā! Franču vārdi uzrakstīti krievu burtiem — veikli izdomājis! Un šādam nelgām, pēdīgajam muļķim, jūs dodaties rokās — vai nav kauns, Gavrila? — es iesaucos, vienā mirklī aizmirsis visus savus augstsirdīgos pieņēmumus par Fomu Fomiču, kuru dēļ Bahčejevs vēl nesen bija man sadevis.

—    Kur nu, dārgumiņ, — vecais atsaucās, — neba viņš muļķis, ja jau mūsu kungus šitā pa valdījis?

—    Hm! Varbūt tev taisnība, Gavrila, — es nomurmināju, pēc šās piezīmes aprāvies. — Ved nu mani pie tēvoča!

—     Vanadziņ manu, es tak nevaru viņam acīs rādīties, nepadrīkstos! Es jau arī no viņa esmu sācis bijāties.

reku, šite pat ij sēžu, bēdu bēdādams, un pamūku aiz puķu dobēm, kad viņam labpatīk iet garām.

—          No kā tad tu baidies?

Pirmiņ nemācēju uzdoto; Foma Fomičs man lika uz ceļiem tupēt, bet es netupēju. Par vecu esmu, Sergej Aleksandrovič, dārgumiņ, lai ar mani šitādus jokus dzītu! Kungam labpatika apskaisties, kābēd Fomam Fomičam ik »klausījis. «Viņš,» saka, «par tavu paša izglītošanu rūpējas, tu vecais sakārni, izrunu grib tev iemācīt.» Tā nu es ij staigāju, kaļu vokābuli. Foma Fomičs teicās pie vakara atkal ekzāmentiņu noturēt.

Man likās — te kaut kas nebija skaidrs. Ar šo franču valodu saistījās kas tāds, es nodomāju, ko vecais vīrs nevar man izskaidrot.

—    Viens jautājums, Gavrila: kāds viņš izskatās — stalts, gara auguma?

—    Foma Fomičs, vai? Nī jau, mīļais, tāds draņķīgs cilvēciņš.

—    Hm! Pagaidi, Gavrila; tas viss varbūt vēl nokārtosies; pat noteikti nokārtosies, apsolu tev! Bet… kur tad ir tēvocis?

—    Aiz staļļiem zemnieciņus pieņem. No Kapitonovkas vecaiņi ar pazemīgu lūgumu atnākuši. Padzirdējuši, ka viņus Fomam Fomičam norakstot. Grib atlūgties atpakaļ.

—    Bet kāpēc tad aiz staļļiem?

—    Baidās, kundziņ …

Tēvoci tiešām atradu aiz staļļiem. Tur uz laukumiņa viņš stāvēja, priekša viņam bariņš zemnieku, kuri klanījās un nez ko cītīgi lūdza. Tēvocis viņiem kaut ko dedzīgi skaidroja. Es piegāju klāt un viņam uzsaucu. Viņš pagriezās, un mēs metāmies viens otra apkampienos.

Viņš gaužām nopriecājās par mani; viņa prieks nonāca līdz sajūsmai. Viņš mani apkampa, spieda man rokas … It kā viņam būtu atdevuši viņa paša dēlu, kas izglābies no nez kādām nāves briesmām. Gluži tā, it kā es ar savu atbraukšanu būtu arī viņu pašu izglābis no nez kādām nāves briesmām un atvedis līdzi atrisinājumu visiem pārpratumiem, laimi un prieku uz visu mūžu viņam un visiem, ko viņš mīl. Tēvocis nebūtu ar mieru baudīt laimi viens pats. Pēc pirmajiem jūsmas uzplūdiem viņš pēkšņi sāka tā rosīties, ka beigās galīgi apjuka un sapinās. Viņš apbēra mani ar jautājumiem, gribēja uz karstām pēdām vest pie savas ģimenes. Mēs jau sākām iet, taču tēvocis griezās atpakaļ, gribēdams vispirms stādīt mani priekšā Kapitonovkas zemniekiem. Pēc tam, atceros, uzreiz nez kādā sakarībā sāka runāt par kādu Korovkina kungu, neparastu cilvēku, kuru aizvakar saticis kaut kur uz lielceļa un kuru šodien ar lielu nepacietību gaidīja viesos. Tad viņš pameta Korovkinu un sāka runāt par ko citu. Es ar baudu lūkojos viņā. Atbildēdams uz viņa steidzīgo iztaujāšanu, es teicu, ka nevēlētos iestāties dienestā, bet joprojām nodarbotos ar zinībām. Tiklīdz bijām aizrunājušies līdz zinātnei, tēvocis uzreiz sarauca uzacis un sataisīja neparasti svarīgu seju. Dabūjis zināt, ka es pēdējā laikā nodarbojos ar mineraloģiju, viņš pacēla galvu un lepni paraudzījās apkārt, it kā viņš viens pats bez jebkādas palīdzības no malas būtu atklājis un uzrakstījis visu mineraloģiju. Tiku jau minējis, ka pret vārdu «zinātne» tēvocis juta visai nesavtīgu, svētu bijību, jo nesavtīgāku tāpēc, ka pats nenieka nezināja.

—     Eh, brāl, ir taču pasaulē ļaudis, kas visu līdz pēdējam zina! — viņš man reiz teica sajūsmā mirdzošām acīm. — Sēdi tu, cilvēks, viņu vidū, klausies un pats taču zini, ka nenieka nesaproti, bet tomēr sirdij it kā tīkami. Un kāpēc? Tāpēc, ka tur ir labums, tur ir prāts, tur vispārēja laime! Tik daudz jau nu es sajēdzu. Es, rau, tagad braukšu ar sutas kumeļu, bet mans Ijjuša, var gadīties, arī pa gaisu lidos… Nu, un beidzot arī tirdzniecība, rūpniecība — šīs, tā sakot, strāvas… tas ir, es gribu sacīt, ka — grozi, kā gribi, bet derīgi ir… Ir taču derīgi — vai nav tiesa?

Taču atgriezīsimies pie mūsu satikšanās.

—    Pagaidi jel, mans draugs, pagaidi, — viņš iesāka, rokas berzēdams un aši bērdams vārdus, — tu redzēsi cilvēku! Neparasts cilvēks, es tev teikšu, mācīts cilvēks, zinātnes cilvēks, paliks gadsimtā. Tas taču ir labi sacīts — «paliks gadsimtā»? To man Foma paskaidroja … Pagaidi, es tevi iepazīstināšu.

—    To jūs par Fomu Fomiču, krusttētiņ?

—     Nē, nē, mans draugs! To es patlaban par Korovkinu. Tas ir, Foma arī, arī viņš … Bet šobrīd es to teicu par Korovkinu, — viņš piebilda, nez kāpēc nosarcis un it kā samulsis, līdz ko runa iegriezās par Fomu.

—    Ar kādām zinātnēm tad viņš nodarbojas, krusttētiņ?

—    Ar zinātnēm, brāl, ar zinātnēm, vispār ar zinātnēm! Es tikai nevaru pateikt, ar kādām īpaši, zinu tikai, ka ar zināitnēm. Kā viņš par dzelzceļiem runā! Un zini, — tēvocis jau pusčukstus piebilda, zīmīgi piemiegdams labo aci, savs mazumiņš tādu brīvu ideju! Es pamanīju, it īpaši kad viņš ierunājās par ģimenes laimi… Zel gan, ka es pats maz ko sapratu (neiznāca laika), citādi būtu tev pastāstījis visu kā pa diedziņu. Un turklāt cilvēks ar viscēlākajām īpašībām. Es viņu uzaicināju pie manis paserst. Kuru katru brīdi gaidu.

Pa to laiku zemnieki vaļā mutēm, acis izvalbījuši, blenza manī kā brīnumā.

—    Paklausieties, krusttētiņ, — es viņu pārtraucu, — es I.likām aizkavēju zemniekus. Viņi droši vien ar vajadzību. Kas viņiem uz sirds? Man, atzīstos, ir kaut kādas «uzdomās, un es ļoti labprāt viņos paklausītos…

Tēvocis piepeši kļuva rosīgs un nevaļīgs.

—    Ak jā! Biju pat piemirsis. Nu, redzi… ko ar viņiem lai dara? Izdomājuši — un es labprāt gribētu zināt, kurš no viņiem to pirmais izdomājis, — izdomājuši, ka es atdodot viņus, visu Kapitonovku, — tu atceries Kapitonovku? Mēs vēl tur ar nelaiķi Katju allaž pa vakariem braucām pastaigā … Visu Kapitonovku, veselas sešdesmit astoņas dvēseles, atdodot Fomam Fomičam! «Nu, negribam no tevis projām, un tas viss!»

—    Tātad tas nav tiesa, krusttētiņ? Jūs neatdodat viņam Kapitonovku? — es gandrīz sajūsmā iesaucos.

—    Pat domājis neesmu; prātā nav nācis! Bet no kā tu dzirdēji? Reiz nez kā nejauši paspruka no mēles, tā nu sākuši to manu vārdu daudzināt. Un kāpēc viņiem Foma tā nepatīk? Tu pagaidi, Sergej, es tevi iepazīstināšu, — viņš piebilda, uzmetis man biklu skatienu, it kā jau nojauzdams manī Fomas Fomiča ienaidnieku. — Tas, brāl, ir tāds cilvēks …

—    Negribam, bez tevis neviena cita negribam! — zemnieki piepeši visi vienā balsī iegaudojās. — Jūs — mūsu tēvs, mēs — jūsu bērni!

—     Paklausieties, krusttētiņ, — es iebildu, — Fomu Fomiču es vēl neesmu redzējis, taču… redziet… šo to esrau dzirdējis. Jāatzīstas, es šodien sastapu Bahčejeva kungu. Jāsaka gan, šai ziņā man pagaidām ir pašam savas domas. Lai nu šā vai tā, krusttētiņ, atlaidiet zemnieciņus, mēs abi parunāsimies divatā, bez lieciniekiem. Atzīstos, tālab arī esmu atbraucis …

—          Kā tad, kā tad, — tēvocis uztvēra, — protams, zemnieciņus atlaidīsim un tad arī parunāsimies, tā, zini, kā draugi, pamatīgi, no sirds! Nu, — viņš turpināja, ātri bērdams vārdus, vērsdamies pie zemniekiem, — tagad ejiet, draugi. Un turpmāk pie manis, allaž pie manis, kad vien ievajagas; taisni pie manis arī nāciet kurā katrā laikā.

—    Ak tu, mūsu gādniek! Jūs — tēvs, mēs — jūsu bērni. Nepaļauj Fomam Fomičam mums pāri darīt! Visi trūcīgie ļauži lūdz! — zemnieki vēlreiz nogaudojās.

—    Nu vai nav muļķi! Neatdošu taču es jūs, kad jums saka!

—    Citādi noskolos viņš mūs, tētīt, pie nabaga! Šejieniešus, vadzi, ar mācīšanu pagalam nomocījis.

—    Vai tad tiešām viņš arī jums franču valodu māca? — es gluži satrūcies iesaucos.

—    Nē, kundziņ, pagaidām vēl dievs žēlojis! — atbildēja kāds no zemniekiem, droši vien liels runātnieks, sarkanmatis ar milzīgu plikumu pakausī un garu, šķidru ķīļbārdiņu, kas, viņam runājot, tā vien cilājās, it kā pati par sevi būtu dzīva. — Nē, cienīgais kungs, pagaidām vēl dievs žēlojis.

—    Un ko tad viņš jums māca?

—    Māca vir,iš, jūsu žēlastība, tā, ka, mūsuprāt, iznāk, sak, pērc zelta lādīti un iekšā liec vara grasīti.

—    Tas ir, kā — vara grasīti?

—    Serjoža, tu maldies, tas ir apmelojums! — tēvocis nosarcis, briesmīgi sakaunējies, iesaucās. — Viņi, muļķi, nav sapratuši, ko viņš tiem teicis! Viņš tikai tāpat vien … kas tur nu par vara grasi! … Un tev ar nav visu ko pieminēt, brēkt pilnā rīklē, — tēvocis turpināja, pārmetoši uzrunādams zemnieku, — tev pašam, muļķim, labu gribēja, bet tu nesaproti, tāpēc arī klaigā!

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, un kā tad ar franču valodu?

—    To viņš izrunas labad, Serjoža, vienīgi izrunas labad, — tēvocis tādā kā lūdzošā balsī piebilda. — To viņš pats teica, ka izrunas labad … Turklāt te vēl iznāca tāds īpašs gadījums — tu to nezini un tāpēc nevari spriest. Vajag, brālīt, vispirms iedziļināties un tikai tad nosodīt… Nosodīt jau ir viegli!

—    Un ko tad jūs! — es ātrās dusmās uzkliedzu, atkal pievērsdamies zemniekiem. — Taisni tā arī būtu viņam visu izteikuši. Sak, šitā nevar, Foma Fomič, redziet, kā tas ir! Mēle mutē jums taču ir?

—    Kur tad, kundziņ, ir tā pele, kas runcim zvaniņu piekārs? Es, saka, tevi, lempīgo lauķi, tīrībā un kārtībā mācu. Kāpēc tev krekls netīrs? Nu, sviedros mirkst, tābēd ij netīrs! Neba nu katru dienu ies kreklu mainīt! No tīrīb.is augšām necelsies, no draņķa gar zemi nevelsies.

—    Bet, eku, nesenīt atnāca uz piedarbu, — ierunājās kāds cits tēvainis, gara auguma un kalsens, viss vienos ielāpos, galīgi izvalkātās vīzēs, acīm redzot, viens no tiem, kuri mūždien ar kaut ko nemierā un allaž glabā krājumā kādu žultainu, indīgu vārdu. Līdz šim viņš bija slapstījies aiz citu mugurām, klausījies, drūmi klusēdams, un visu laiku paturējis sejā tādu kā divdomīgu, rūgtu un viltīgu smīnu. — Ienāca piedarbā. «Vai jūs zināt,» saka, «cik līdz saulei verstu?» Ta kas viņas sazina! Šitenā zinība nav mūsu, bet kungu daļa. Nē, saka, tu esi stulbenis, lempis, sava labuma nejaud; bet es, saka, esmu astroloms! Es visas dieva planīdas esmu izpētījis.

—    Nu, un vai pateica tev, cik līdz saulei verstu? — iejaucās tēvocis, piepeši kļuvis mundrāks, un jautri pamirkšķināja man, it kā teikdams: «Tu tikai paskaties, kas nu būs!»

—    Jā, pasacīja gan aplam daudz, — tēvainis nīgri atrūca, tādu jautājumu negaidījis.

•— Nu, bet cik tad sacīja, cik īsti?

—    Ta jūsu žēlastībai labāk zināms, bet mēs esam timsi ļauži.

—    Es jau nu, brāl, zinu, bet tu — vai atceries?

—    Ta nez cik tur simtu vai tūkstošu, sacīja, būšot. Aplam daudz gan teica. Ar trim vezumiem neaizvedīs.

—     Nu tāpēc iegaumē, brāl! Tu laikam domāji, kādu versti būs, ar roku pasniedzama? Nekā, brāl, zeme — tā, vai redzi, ir tāda kā apaļa bumba — vai saproti? … — tēvocis turpināja, ar rokām apvilcis gaisā kaut ko līdzīgu lodes apveidam.

Zemnieks rūgti pavīpsnāja.

—    Jā gan, kā bumba! Viņa tā arī turas gaisā pati no sevis un riņķo ap sauli. Bet saule, teikt, stāv uz vietas; tev tikai liekas, ka tā iet. Redz, kas par joku! Un to visu atklājis kapteinis Kuks, jūrasbraucējs… Tad velns viņu sazina, kas īsti atklājis, — viņš pusčukstus nobeidza, pievērsdamies man. — Es tak pats, brāl, nekā nezinu … Bet vai tu zini, cik tālu ir līdz saulei?

— Zinu, krusttētiņ, — es atbildēju, ar izbrīnu vērodams visu šo ainu, — tikai es, redziet, ko domāju: protams, izglītības trūkums ir tā pati nevīžība; taču, no otras puses … mācīt zemniekiem astronomiju …

—     Kā tad, kā tad, tieši nevīžība! — uztvēra tēvocis sajūsmā par manu izteicienu, kas viņam likās ārkārtīgi trāpīgs. — Cēla doma! Tieši nevīžība! To es vienmēr esmu teicis … tas ir, es nekad to neesmu teicis, bet es to jutu. Dzirdiet, — viņš uzsauca zemniekiem, — izglītības trūkums — tā ir tā pati nevīžība, tāda pati netīrība! Raugiet, tāpēc jau arī Foma gribēja jūs mācīt. Viņš gribēja jums ko labu iemācīt — tas nekas. Ari tas, brāl, ir dienests, jebkuras dienesta pakāpes vērts. Re, tā tas ir ar to zinātni! Nu labi, labi, mani draugi! Ejiet ar dievu, es priecājos, priecājos… esiet mierīgi, es jūs nepametīšu.

—    Aizstāvi gan, tu mūsu īstenais tēvs!

—    Nepamet mūs tumsībā, gādniek!

Un zemnieki krita viņam pie kājām.

—    Nu, nu, tās ir blēņas! Dievam klanieties un ķeizaram, nevis man… Ejiet, ejiet, uzvedieties labi, izpelnieties laipnību … un tā visu.. . Zini, — viņš mani uzrunāja, līdzko zemnieki bija projām, tīri tā kā starodams aiz prieka, — zemnieciņš mii labu vārdu, un arī dāvaniņa nenāk par ļaunu. Uzdāvināšu viņiem kaut ko — vai ne? Kā tu domā? Uz tavu atbraukšanu … Dāvināt vai ne?

—    Jūs, krusttētiņ, kā es skatos, esat savā ziņā Frols Siļins, labdarīgs cilvēks.

—    Nu nevar taču, brālīt, citādi nevar; tas nekas. Es jau sen gribēju viņiem ko uzdāvināt, — viņš it kā atvainodamies piemetināja. — Tev laikam smiekli nāk, ka es zemniekus zinībās mācīju? Nē, brāl, to es tāpat vien, to es aiz prieka, tevi ieraudzījis, Serjoža. Tīri vienkārši gribēju, lai arī viņš, zemnieks, dabū zināt, cik tālu līdz saulei, un iepleš muti. Līksmi, brāl, skatīties, kad viņš paliek muti vaļā… tad ir tā kā prieks par viņu. Tikai, zini ko, draugs, nestāsti tur, viesistabā, ka es šeit ar zemniekiem skaidrojos. Es tīšuprāt viņus aiz staļļiem pieņēmu, lai neredz. Citādi, brāl, nekādi nebija iespējams: delikāta lieta; un viņi paši arī bija paklusām atnākuši. Es taču to vairāk viņu dēļ arī darīju …

—    Nu tā, krusttētiņ, esmu atbraucis! — es iesāku, mainīdams sarunas tematu un vēlēdamies drīzāk nokļūt pie

galvenā jautājuma. — Atzīstos, jūsu vēstule mani tā pārsteiidza, ka es …

Mans draugs, ne vārda par to! — tēvocis it kā izbijies, pat balsi klusinādams, mani pārtrauca. — Vēlāk, vclāk tas viss noskaidrosies. Es varbūt esmu arī vainīgs tava priekšā un varbūt pat ļoti vainīgs, taču …

—    Manā priekšā vainīgs, krusttētiņ?

—    Vēlāk, vēlāk, mans draugs, vēlāk tas viss noskaidrosies. Bet cik tu esi kļuvis brašs! Ak tu mans mīļais! Kā es tevi gaidīju! Gribēju izliet, tā sakot… Tu esi mācīts cilvēks, tu man esi vienīgais… tu un Korovkins. Man tev jāaizrāda, ka šeit visi uz tevi dusmojas. Pielūko, esi ļoti piesardzīgs, nenošauj buku!

—    Uz mani? — es pārjautāju izbrīnā, uzlūkodams tēvoci, nesaprazdams, ar ko es būtu varējis apkaitināt man tolaik vēl gluži svešus cilvēkus. — Uz mani?

—    Uz tevi, brālīt. Ko lai dara! Foma Fomičs mazlietiņ … nu, arī māmiņa līdz ar viņu. Vispār esi piesardzīgs, goddevīgs, nerunā pretim, bet, galvenais, esi goddevīgs …

—    Pret Fomu Fomiču, krusttētiņ?

—     Ko lai dara, mans draugs! Es taču viņu neaizstāvu. patiesām, viņš varbūt ir cilvēks ar saviem trūkumiem, un pat tagad, šo pašu brīdi… Ak, brāl Serjoža, kā tas viss mani uztrauci Un cik viegli tas viss varētu nokārtoties, cik mēs visi varētu būt apmierināti un laimīgi! … Taču, jāsaka, kurš gan ir bez trūkumiem? Neesam jau arī mēs nekādi zelta gabaliņi.

—    Apžēlojieties, krusttētiņ! Pavērojiet, ko viņš dara …

—     Eh, bral, tos viss ir tikai sika draza, nekas vairāk! Tā, piemēram, es tev pastāstīšu: tagad viņš dusmojas uz mani, un kā tu domā — par ko … Kaut gan varbūt es arī pats esmu vainīgs. Labāk es tev izstāstīšu vēlāk…

—     Ziniet, krusttētiņ, man tomēr šai jautājumā ir izveidojusies sava īpaša ideja, — es viņu pārtraucu, steigdamies izklāstīt savu ideju. Mēs gan abi tā kā steidzāmies.

—     Pirmkārt, viņš savā laikā bija jokdaris: tas viņu sarūgtināja, satrieca, apvainoja viņa ideālu; un tā nu ir iznācis saniknots, slimīgs cilvēks, kas atriebjas, tā sakot, visai cilvēcei… Tačur ja viņu samierinātu ar cilvēku, ja ļautu viņam atgūt pašam sevi…

—     Kā tad, kā tad! — tēvocis sajūsmā iesaucās. — Tieši tā! Ļoti cēla doma! Un pat kauns, pat nekrietni būtu viņu nosodīt! Tieši tā! r.. Ak, mans draugs, tu mani saproti, tu

man atvedi iepriecinājumu! Kaut tik nu tur viss labi nokārtojies! Zini, es patlabana baidos pat tur iet. Tu, rau, esi atbraucis, un es noteikti dabūšu sutu!

—    Krusttētiņ, ja jau tā … — es iesāku, apmulsis no tādas atzīšanās.

—    Nē-nē-nē! Ne par ko pasaulē! — viņš iesaucās, satvēris manas rokas. — Tu esi mans viesis, un es tā gribu!

Tas viss mani ārkārtīgi pārsteidza.

—    Krusttētiņ, pasakiet man tūliņ pat, — es uzstājīgi iesāku, — kālab jūs mani aicinājāt? Ko no manis cerat, un, galvenais, kādā ziņā esat vainīgs manā priekšā?

—    Mans draugs, jel nejautā! Vēlāk, vēlāk! Tas viss vēlāk noskaidrosies! Es varbūt pie daudz kā esmu vainīgs, taču es gribēju rīkoties kā godīgs cilvēks, un… un … un tu viņu precēsi! Precēsi, ja vien tevī ir kaut pilīte cēlsirdības! — viņš piebilda, gluži nosarcis no kaut kāda spēja jūtu uzplūda, aizgrābti un cieši spiezdams manu roku. — Taču diezgan, ne vārda vairāk! Drīz pats visu uzzināsi. No tevis būs atkarīgs … Galvenais, lai tu tagad tur patiktu, atstātu iespaidu. Galvenais, nesamulsti!

—    Bet paklausieties, krusttētiņ, kas tad jums tur ir? Jaatzistas, es tik maz esmu bijis sabiedrībā, ka …

Ka mazlietiņ baidies? — tēvocis smaidīdams mani pārtrauca. E, nekas! Visi savējie, saņem dūšu! Galvenais, dūšu saņem, nebaidies! Es visu laiku tā kā baidos tevis dēļ. Kas tur pie mums ir, tu jautā? Jā, kas tad pie mums ir? … Pirmkārt, māmuļa, — viņš ar skubu iesāka. — Tu atceries māmuļu vai neatceries? Vislabsirdīgākā, viscildenākā večiņa; bez pretenzijām — to gan var sacīt; mazliet vecmodīga, bet tas vēl jo labāk. Nu, zini, uznāk jau dažkārt šādas tādas iedomas, pasaka tā kaut ko; patlaban uz mani dusmojas, bet es pats esmu vainīgs… zinu, ka vainīgs. Galu galā viņa taču ir tā saucamā grande dame, ģenerāliene … viņas vīrs bija vislieliskākais cilvēks: pirmkārt — ģenerālis, visai izglītots cilvēks, nekādu īpašumu neatstāja, toties bija no vienas vietas ievainots; vārdu sakot, izpelnījies cieņu. Tad jaunava Perepeļicina. Nu, šitā … nezinu … pēdējā laikā viņa kaut kā tā … tāds raksturs … Bet, jāsaka, nevar taču visus nosodīt… Nu, dievs ar viņu! … Nedomā, ka viņa ir kaut kāda piedzīvotāja. Viņa, brāl, pati ir apakšpulkveža meita. Māmiņas uzticības persona, sirdsdraudzene. Tad vēl māsa Praskovja Iļjiņična. Nu, par to nav daudz, ko runāt: vienkārša, labsirdīga, mazliet par rosīgu, toties kas par sirdi — tu, galvenais, skaties uz sirdi —, jaunava gados, bet zini, tas savādnieks Bahčejevs, šķiet, taisās viņai klāt, grib bildināt. Bet par to ne vārda — tas ir noslēpums! Nu, kas tad tur vēl ir no mūsējiem? Par bērniem es nerunāju: pats redzēsi. Iļjušam rīt vārda diena … Ak tā, gandrīz piemirsu: pie mums, redzi, jau veselu mēnesi ciemojas Ivans Mizinčikovs, tev laikam iznāk tā kā otrās pakāpes brālēns; jā, kā tad, otrās pakāpes! Viņš nesen aizgāja no dienesta, no huzāriem, poručika pakāpē, jauns cilvēks vēl. Pārlieku cēla dvēsele, taču, zini, tā izšķērdējies, ka es pat nesaprotu, kur viņš paspējis tā izšķērdēties. Kaut gan — viņam gandrīz nekas arī nepiederēja; bet tomēr izšķērdējies, ietaisījis parādus … Tagad ciemojas pie manis. Es viņu līdz šim nemaz pat nepazinu; pats atbrauca, stādījās priekšā. Jauks, labsirdīgs, rāms, godbijīgs. Vai šeit kāds no viņa kaut vārdu dzirdējis? Visu laiku klusē. Foma smiekla pēc iedēvējis viņu par «nerunīgo svešinieku» — nekas: viņš ļaunā neņem. Foma apmierināts, apgalvo, ka Ivans esot aprobežots. Jāsaka, Ivans viņam nekur pretim nerunā, visur piebalso. Hm! Tāds vien kā nomākts… Nu, bet dievs ar viņu! Pats redzēsi. Ir viesi no pilsētas: Pavels Semjoničs Obnoskins ar māti; jauns gados, bet gaužām gudrs cilvēks; kaut kas tāds nobriedis, zini, nesatricināms… Es, rau, tikai nemāku izteikties; turklāt augsti tikumīgs; stingra morāle. Nu, un beidzot — pie mums, vai redzi, viesojas kāda Tatjana Ivanovna, šķiet, iznāk mums tāda kā attāla radiniece — tu viņu nepazīsti —, neprecējusies, ne visai jauna — tas jāatzīst, taču… jaunava ar patīkamām īpašībām, bagāta, brāl, tā ka divas Stepančikovas varētu nopirkt; nesen saņēmusi mantojumu, bet pirms tam rūpju un raižu izcietusies. Tu, brāl, Serjoža, lūdzams, esi uzmanīgs: viņa ir tāda slimīga … zini, kaut kas fantasmagorisks raksturā. Nu, tu jau esi cēlsirdīgs, sapratīsi, viņa, zini, pārcietusi dažādas nelaimes. Jābūt divkārt uzmanīgam ar cilvēku, kas pārcietis nelaimes! Tikai nedomā nez ko. Vājības, protams, ir: dažkārt pārsteidzas, ātrumā ko izgrūž, pasaka citu vārdu, nekā vajag, tas ir, melot nemelo, tu nedomā … tas viss, brāl, nāk, tā sakot, no skaidras, cēlas sirds, tas ir, ja pat kaut ko samelo, tad vienīgi, tā sakot, no pārmērīga dvēseles cildenuma — vai saproti?

Man šķita, ka tēvocis ir šausmīgi samulsis.

—    Paklausieties, krusttētiņ, — es teicu, — jūs man esat ļoti mīļš… piedodiet atklātu jautājumu: vai jūs šeit kādu precēsiet vai ne?

—    No kā tu dzirdēji? — viņš atjautāja, nosarcis kā bērns. — Redzi, mans draugs, es tev visu izstāstīšu: pirmkārt, es neprecēšos. Māmiņa, pa daļai māsa un, galvenais, Foma Fomičs, ko māmiņa dievina — un pamatoti, pamatoti: viņš tās labā daudz darījis, — viņi visi grib, lai es precu šo pašu Tatjanu Ivanovnu aiz prāta apsvērumiem, tas ir, visas ģimenes labā. Protams, man pašam labu vēlēdami, es to saprotu; taču es neparko neprecēšos, esmu jau devis sev tādu solījumu. Tikai nez kāpēc neprotu atbildēt: nepateicu nedz jā, nedz nē. Tas man, brāl, allaž mēdz tā gadīties. Viņi tā arī nodomāja, ka esmu ar mieru, un par varēm grib, lai es rīt ģimenes svinībās izskaidrotos … un tāpēc rīt būs tāda jezga, ka es pat nezinu, ko iesākti Turklāt Foma Fomičs nezin kāpēc uz mani noskaities; māmiņa arī. Atzīstos, brāl, es gaidīju tikai tevi un Korovkinu … gribēju izteikt, tā sakot…

—    Bet, krusttētiņ, ko tad te var palīdzēt Korovkins?

•— Palīdzēs, mans draugs, palīdzēs — tas jau nu, brāl,

ir t.icis cilvēks; ar vienu vārdu — zinātnes cilvēks! Es uz viņu kd uz stipru klinti paļaujos: uzvarošs cilvēks! Kā viņš runa par ģimenes laimi! Atzīstos, es arī uz tevi cerēju, domāju — tu viņus vedīsi pie prāta. Spried pats: nu, pieņemsim, esmu vainīgs, patiešām vainīgs — es to visu saprotu, neesmu bezjūtīgs. Nu, bet var taču kādreiz man piedot! Kā mēs tad dzīvotu! … Eh, brāl, kā mana Sašurka izaugusi, kaut vai tūdaļ pie altāra! Un mans Iļjuša kāds kļuvis! Rīt viņam vārda diena. Par Sašurku gan baiļojos — tā tas ir …

—    Krusttētiņ, kur mans čemodāns? Es pārģērbšos un uz rāviena būšu klāt, un tad jau …

—    Mezonīnā, mans draugs, mezonīnā. Es jau iepriekš norīkoju, lai tevi, kad atbrauksi, ved taisni mezonīnā, lai neviens neredz. Kā tad, kā tad, pārģērbies gan! Tas ir labi, lieliski, lieliski! Un es pa to laiku visus tur pamazām sagatavošu. Nu, ar dieva palīgu! Zini, brāl, vajag ar viltu. Negribēdams kļūsi par Taleirānu. Nu, bet nekas! Viņi tur pašlaik tēju dzer. Mūsmājās agri dzer tēju. Foma Fomičs mīl dzert tūliņ, līdzko pamostas; tā, zini, ir pat labāk … Es tad nu iešu, bet tu labi drīz nāc man pakaļ, nepamet mani vienu: man, brāl, vienam tā kā neērti..,

Ja, pagaidi! Man vēl viens lūgums: nekliedz uz mani tā, ka pirmīt šeit kliedzi, — vai jā? Varbūt jau tad vēlāk, ja gribēsi ko aizrādīt, tad tepat zem četrām acīm arī aizrādīsi; bet līdz tam laikam kaut kā savaldies, pagaidi! Es, vai redzi, tur jau tā esmu visu salaidis grīstē. Viņi dusmojas …

—    Paklausieties, krusttētiņ, pēc visa, ko dzirdēju un redzēju, man šķiet, ka jūs …

—    Lempis esmu, vai? Saki vien visu laukā, — viņš gluži negaidot mani pārtrauca. — Ko lai dara, brāl! Es jau arī pats to zinu. Nu tad tu nāksi? Cik iespējams drīzāk atnāc, lūdzams!

Uzkāpis augšā, es steigšus atvēru čemodānu, atcerēdamies tēvoča pavēli iet lejā iespējami drīz. Ģērbjoties man ienāca prātā, ka vēl neesmu gandrīz nekā uzzinājis no tā, ko gribēju uzzināt, kaut gan biju runājies ar tēvoci veselu stundu. Tas mani pārsteidza. Tikai viens man bija puslīdz skaidrs: tēvocis aizvien vēl neatlaidīgi gribēja, lai es precos; tātad visas pretējās baumas, proti, ka tēvocis pats iemīlējies tai pašā personā, — ir bez pamata. Atceros, ka biju stipri satraukts. Starp citu, man ienāca prātā, ka atbraukdams un tēvocim nekā neiebilzdams, esmu gandrīz jau izteicis solījumu, devis vārdu, sasaistījis sevi uz mūžu. «Nav grūti,» es domāju, «nav grūti izteikt vārdu, kas pēc tam uz mūžu saistīs tevi pie rokām un kājām. Bet es vēl līgavu neesmu pat redzējis!» Un tomēr — no kā šis naids, ko pret mani jūt visa ģimene? Kāpēc īpaši viņiem visiem, ka apgalvo tēvocis, mana atbraukšana jāuzņem naidīgi? Un kada divcdna loma ir tēvocim pašam šeit, savā mājā? No kā rodas viņa noslēpumainība? No ka visas šīs izbailes un mokas? Atzīstos, ka tas viss man pēkšņi šķita kaut kas pilnīgi bezjēdzīgs; un romantiskie un heroiskie sapņi pilnīgi izkūpēja man no galvas pie pirmās sadursmes ar īstenību. Tikai tagad, pēc sarunas ar tēvoci, man pēkšņi atklājās, cik gaisīgs, cik ekscentrisks ir viņa priekšlikums, un es sapratu, ka šādu priekšlikumu šādos apstākļos varēja izteikt vienīgi tēvocis. Tāpat sapratu, ka ari es pats, atdrāzies šurp pa kaklu pa galvu uz viņa pirmo aicinājumu, sajūsmā par viņa priekšlikumu, stipri vien līdzinos muļķim. Ar skubu ģērbos, savu nemierpilno šaubu urdīts, tā ka sākumā pat nepamanīju sulaini, kas mani apkalpoja.

—     Adelaidas krāsas kaklasaiti vēlēsieties siet vai arī šo — ar sīkām rūtiņām? — kalpotājs piepeši ievaicājās, uzrunādams mani ar kaut kādu neparastu, salkanu pieklājību.

Es pametu skatienu uz viņu, un izrādījās, ka arī viņš var izraisīt ziņkāri. Tas bija vēl jauns cilvēks, kaut arī sulainis, taču ģērbies lieliski, ne sliktāk par dažu guberņas pilsētas frantu. Brūna fraka, baltas bikses, iedzeltena veste, lakādas puszābaciņi un maza, sārta kaklasaite bija acīm redzami izraudzīti ar savu ziņu. Tam visam tūliņ uz vietas vajadzēja piesaistīt uzmanību jaunā švīta smalkajai gaumei. Noteikti ar tādu pašu nolūku bija izlikta apskatīšanai arī pulksteņa važiņa. Sejas krāsa bija bāla, pat zaļganīga, deguns prāvs, pakumps, smalks, neparasti balts, gluži kā no porcelāna. Smaids viņa plānajās lūpās pauda tādas kā skumjas, taču tās bija delikātas skumjas. Acis, lielas, izvalbītas un it kā stiklainas, raudzījās neparasti truli, un tomēr arī tanīs jautās delikātums. Plānās, mīkstās austiņas delikāti aizbāztas ar vati. Garie, gandrīz baltie un plānie mati sasprogoti un ieziesti ar pomādi. Rociņas baltas, tīriņas, šķiet, vai rožūdenī mazgātas; pirksti beidzās ar švītīgiem, ļoti gariem, rožainiem nagiem. Tas viss liecināja, ka viņš ir luteklis, frants un baltrorilis. Viņš svepstēja un pārspīlēti moderni izrunāja «r» skaņu, pacēla un nolaida acis, nopūtās un maigojās taisni neticami. No viņa dvesa smaržas. Pamaza auguma, sačākstējis un vārgulīgs — viņš ejot kaut kā īpaši pietupās, droši vien uzskatīdams, ka tas ir visaugstākā mērā delikāti, — vārdu sakot, viņš bija caur un cauri piesātināts ar delikātumu, trauslumu un neparastu pašcieņu. Pēdējais apstāklis man nez kāpēc uzreiz nepatika.

—    Tātad šī kaklasaite ir Adelaidas krāsas? — es jautāju, stingri uzlūkojis jauno sulaini.

—    Adelaidas, cienkungs, — viņš nesatricināmi delikāti atbildēja.

—    Un Agrafenas krāsas nav!

—    Nav, cienkungs. Tādas nemaz nevar būt, cienkungs.

—     Kāpēc tā?

—    Nepieklājīgs vārds — Agrafena, cienkungs.

—     Kā nepieklājīgs? Kāpēc?

—    Zināms, cienkungs: Adelaida vismaz ir ārzemju vārds, dižciltīgs; bet par Agrafenu var saukt kuru katru pašu pēdīgo sievišķi, cienkungs.

—     Vai tu esi prātu zaudējis, vai?

—    Nekādi ne, cienkungs, esmu pie pilna prāta, cienkungs. Jums, protams, ir brīv saukāt mani visādiem vārdiem; taču ar manām sarunām daudzi ģenerāļi un pat daži galvaspilsētas grāfi ir palikuši apmierināti, cienkungs.

—    Kā tad tevi sauc?

—    yidulēcis.

—    A! Tātad tu esi tas Vidulēcis?

—    Tieši tā, cienkungs.

—    Nu pagaidi, brāl, es arī ar tevi iepazīšos.

«Šeit tomēr ir kaut kas līdzīgs trako namam,» lejā kāpdams, savā prātā nodomāju.

IV Tēju dzerot

Tēju dzēra tai pašā istabā, no kuras bija izeja uz terasi, kur pirmīt biju sastapis Gavrilu. Tēvoča noslēpumainie pareģojumi par to, kāda uzņemšana mani sagaida, darīja mani ļoti nemierīgu. Jaunība dažkārt ir pār mēru patmīlīga, bet jauniešu patmīlība gandrīz vienmēr bailīga. Tāpēc man bija ārkārtīgi nepatīkami, kad, tikko iegājis pa durvīm un ieraudzījis visu sabiedrību pie tējas galda, piepeši aizķēros aiz paklāja, sagrīļojos un, gandrīz zaudējis līdzsvaru, spēji ielidoju istabas vidū. Sakautrējies tā, it kā ar vienu rāvienu būtu izmaitājis savu karjeru, godu un labo vārdu, stāvēju nekustēdamies, sarkans kā vēzis, stulbi blenzdams klātesošajos. Pieminu šo gadījumu, kas pats par sevi ir pilnīgi nenozīmīgs, vienīgi tāpēc, ka tas ārkārtīgi ietekmēja manu garastāvokli gandrīz visu to dienu un tātad ari manu attieksmi pret dažām mana stāsta personām. Mēģināju sasveicināties, palocīties, aprāvos, sasarku vēl stiprāk, metos pie tēvoča un satvēru viņu aiz rokas.

—    Labdien, krusttētiņ, — es aizelsies izgrūdu, gribēdams sacīt kaut ko pavisam citu, daudz asprātīgāku, taču gluži neviļus izteicu tikai: «Labdien.»

—    Vesels, vesels, draudziņ, — atsaucās tēvocis, sāpīgi juzdams man līdzi, — mēs taču jau sasveicinājāmies. Nekautrējies jel, lūdzams, — viņš čukstus piebilda, — tas, brāl, kuram katram var gadīties — un kā vēli Dažkārt šķiet, vai zemē būtu ielīdis uz līdzenas vietasl… Nu, bet tagad, māmiņ, atļaujiet jums stādīt priekšā: te ir mūsu jaunais cilvēks, viņš ir mazliet samulsis, bet jūs viņu droši vien iemīlēsiet. Mans krustdēls Sergejs Aleksandrovičs, — viņš piebilda, vērsdamies pie visiem reizē.

Taču, iekām es turpinu stāstu, atļaujiet, laipno lasītāj, iepazīstināt jūs atsevišķi ar ikvienu tanī sabiedrībā, kurā es pēkšņi biju iekļuvis. Tas ir pat nepieciešami stāsta kārtības labad.

Visa kompānija sastāvēja no vairākām dāmām un tikai diviem vīriešiem, neskaitot tēvoci un mani. Fomas Fomiča, kuru es tā vēlējos redzēt un kurš — es tūliņ to sajutu — bija visā šai mājā neaprobežots pavēlnieks, — šeit nebija: viņš lika just savu prombūtni, it kā būtu aiznesis sev līdzi gaismu no istabas. Visi bija drūmi un noraizējušies. Tas bija manāms no pirmā acu uzmetiena: lai cik apjucis un satraukts biju es pats, tomēr redzēju, ka tēvocis, piemēram, ir gandrīz vai tikpat satraukts kā es, kaut gan viņš gaužām pūlējās savas raizes noslēpt aiz šķietamas nepiespiestības. Kaut kas gulēja viņam uz sirds k»i smags akmens. Viens no abiem vīriešiem, kuri atradās istabā, bija vēl ļoti jauns cilvēks, gadu divdesmit pifH'u, tas pats Obnoskins, ko tēvocis pirmīt bija pieminējis, cildinadams viņa pratu un tikumu. Šis kungs man ārkārtīgi nepatika: viss viņa bija ieturēts tādā kā sliktas gaumes stilā; viņa uzvalks, par spīti šķietamai elegancei, izskatījās apbružāts un nabadzīgs; arī viņa sejā bija kaut kas it kā apbružāts. Gandrīz baltajām, smalkajām tarakāna ūsām un pinkuļainajai bārdelei, acīm redzot, vajadzēja rādīt neatkarīgu cilvēku, varbūt pat brīvdomātāju. Viņš nemitīgi miedza acis, smīnēja kaut kā īpaši dzēlīgi, dīdījās uz sava krēsla un ik brīdi skatījās uz mani ar lorneti; taču, kad es pagriezos pret viņu, viņš tūliņ it kā satrūcies nolaida savu stikliņu lejup. Otrs kungs» arī vēl pajauns cilvēks, gadu divdesmit astoņu, bija mans otrās pakāpes brālēns Mizinčikovs. Viņš tiešām bija ārkārtīgi nerunīgs. Visu tējas laiku viņš nepateica ne vārda, nesmējās, kad visi smējās; taču es nemanīju viņā nekādu «nomāktību», ko viņā saskatīja tēvocis; taisni otrādi, viņa gaišbrūno acu skatiens pauda apņēmību un tādu kā rakstura noteiktību. Mizinčikovs bija melnīgsnējs, melniem matiem un diezgan izskatīgs; ģērbies ļoti pieklājīgi — uz tēvoča rēķina, kā to vēlāk uzzināju. No dāmām vispirms ievēroju jaunavu Perepeļicinu ar viņas neparasti nikno, ii.ilo seju. Viņa sēdēja ieblakām ģenerālienei, par kuru imis īpaša runa vēlāk, taču ne gluži līdzās, bet aiz godbilib.is mazliet aizmugurē; ik mirkli viņa pieliecās un kaut Ko čukstēja savai labvēlei ausī. Divas trīs pavecākas piedzīvotajās pavisam nerunīgas sēdēja rindiņā pie loga un gaidīja tēju, valbīdamas acis uz māmiņu ģenerālieni. Mani ieinteresēja arī kāda resna, gluži izblīdusi, gadus piecdesmit veca kundzene, ģērbusies ļoti bezgaumīgi un pilgti, šķiet, nosārtinājusies un gandrīz bez zobiem, kuru v irtā rēgojās kaut kādi nomelnējuši un apdrupuši puļķīši; las tomēr viņu nekavēja spiegt, miegt acis, klīrēties, tēlot modes dāmu un gandrīz vai koķetēt. Viņa bija apkāru• ies ar šādām tādām važiņām un nemitīgi vērsa pret mani lorneti tāpat kā msjē Obnoskins. Tā bija viņa māmiņa. Lēnīgā Praskovja Iļjiņična lēja tēju. Viņai acīm redzami gribējās mani apskaut pēc ilgās atšķirtības un, protams, luliņ arī apraudāties, taču viņa neuzdrīkstējās. Šķiet, visu šeit nospieda kaut kāds aizliegums. Viņai blakus sēdēja |oli glīta piecpadsmit gadus veca melnace, kas ar bērnišķīgu ziņkāri vērīgi raudzījās manī, — mana māsīca Saša. beidzot un varbūt vairāk par visiem uzmanību saistīja kāda visai dīvaina dāma, ģērbusies grezni un pārlieku jau nāvīgi, kaut gan ne tuvu vairs nebija jauna, vismaz gadi trīsdesmit pieci. Seja viņai bija ļoti kalsna, bāla un sažuvusi, taču neparasti apgarota. Spilgts sārtums ik mirkli pārlija viņas bālajiem vaigiem gandrīz pie katras kustības, pie katra uzbudina juma. liet uzbudinājās viņa nepārtraukti, grozījās uz krēsla, it kā nespētu pat īsu brīdi nosēdēt miera. Viņa cieši, ar tādu kā alkatīgu ziņkāri vērās mani, vienā laidā pieliekdamās, lai kaut ko iečukstētu ausī Sašeņkai vai otrai blakus sēdētājai, un tūliņ ļāva vaļu visai vientiesīgiem un bērnišķīgi jautriem smiekliem. Taču, man par brīnumu, viņas dīvainības neviena uzmanību nesaistīja, it kā visi jau iepriekš būtu par to vienojušies. Es noskārtu, ka tā ir Tatjana Ivanovna, tā pati, kurā, pēc tēvoča izteiciena, bija kaut kas fantasmagorisks, tā, kuru viņam ar varu gribēja ieprecināt un kurai viņas bagātības dēļ gandrīz visi šai mājā centās pieglaimoties. Man tomēr patika viņas acis, dzidri zilas un laipnas; un, kaut gan ap tām jau varēja manīt grumbiņas, to skatiens bija tik vientiesīgs, tik jautrs un labs, ka bija tā kā sevišķi patīkami to sastapt. Par šo Tatjanu, vienu no īstajām mana stāsta «varonēm», vēlāk pastāstīšu sīkāk: viņas biogrāfija ir ievērības cienīga. Minūtes piecas pēc manas ierašanās istabā no dārza ieskrēja ļoti jauks puisēns, mans brālēns Iļjuša, rītdienas gaviļnieks, kuram šobrīd abas kabatas bija piebāztas spēļu kauliņiem un rokās vilciņš. Viņam līdzi ienāca jauna, smuidra meitene, pabāla un tāda kā nogurusi, taču ļoti daiļa. Viņa pārlaida visiem pētījošu, neuzticīgu un pat biklu skatienu, vērīgi palūkojās uz mani un apsēdās līdzās Tatjanai Ivanovnai. Atceros, ka man spēji iepukstējās sirds: es nopratu, ka tā ir tā pati guvernante … Atceros arī, ka tēvocis, viņai ienākot, uzmeta man ašu skatienu un nosarka līdz ausīm, tad noliecās, pacēla uz rokām Iļjušu un pienesa to man noskūpstīt. Vēl es pamanīju, ka madame Obnoskina vispirms vērīgi paraudzījās uz tēvoci un tad ar sarkastisku smīnu pagrieza savu lorneti pret guvernanti. Tēvocis stipri samulsa un, nezinādams ko darīt, gribēja paaicināt tuvāk arī Sašeņku, lai ar mani iepazīstinātu, taču viņa tikai mazliet piecēlās un klusēdama, ar nopietnu cieņu man pakniksēja. Jāsaka, tas man patika, jo viņai piestāvēja. Tai pašā brīdī lādzīgā krustmāmiņa Praskovja Iļjiņična nenocietās, pārtrauca tējas liešanu un klupa man klāt skūpstīt; taču es vēl nepaguvu pateikt viņai ne paris vārdu, kad jau atskanēja jaunavas Perepeļicinas spiedzīgā balss; viņa nopīkstēja, ka «redzams, Praskovja Iļjiņična aizmirsušas māmiņu (ģenerāliem), ka māmiņa prasījušas tēju, bet jūs, cienītā, nelejat, un viņa gaida», un Praskovja Iļjiņična, pametusi mani, pa kaklu pa galvu metās atpakaļ pie saviem pienākumiem.

Šī ģenerāliene, pati svarīgākā persona visā šai pulciņā, kuras priekšā visi staigāja uz pirkstgaliem, bija izkāmējusi un ļauna vecene, no galvas līdz kājām ģērbusies sērās, — ļauna gan vairāk aiz vecuma un aiz pēdējo (jau agrāk diezgan trūcīgo) prāta spēju zaudējuma; agrāk viņa bija bijusi kašķīga. Ģenerālienes stāvoklis bija viņu padarījis vēl dumjāku un uzpūtīgāku. Kad viņa dusmojās, visa māja kļuva par elli. Viņai bija divi dusmu izpausmes veidi. Pirmais bija klusējošais, kad vecene augām dienām staigāja, lūpas sakniebusi, un spītīgi klusēja, grūstīdama un dažkārt pat sviezdama uz grīdas visu, lai ko viņai nolika priekšā. Otra maniere bija pilnīgi pretēja: daiļrunīga. Sākās parasti ar to, ka vecmāmiņa — viņa taču bija mana vecmāmiņa — iegremdējās neparastā grūtsirdībā, gaidīja pasaules un visas savas saimniecības bojā r|u, paredzēja nākamībā nabadzību un visvisādu postu, ar savām priekšnojautām pati sevi iedvesmoja, sāka uz pukstiem skaitīt turpmākās nelaimes un, tā skaitīdama, nonācu tādā kā sajūsmā, tādā kā azartā. Protams, atklājās, ka viņa jau sen visu paredzējusi un tikai tāpēc klusējusi, ka ar varēm spiesta klusēt «šai mājā». «Taču, ja vien bi|uši pret viņu godbijīgi, ja vien būtu gribējuši jau laikus viņu uzklausīt, tad…» — un tā tālāk un tā joprojām; tam visam bez kavēšanās piebalsoja piedzīvotāju bars, launava Perepeļicina, un beidzot to svinīgi apstiprināja l oma Fomičs. Tai brīdī, kad mani stādīja viņai priekšā, viņa šausmīgi dusmojās, liekas, pirmajā, pašā briesmīgākajā veidā — klusējot. Visi vēroja viņu ar bailēm. Vienīgi Tatjana Ivanovna, kurai neņēma ļaunā itin neko, bija vislabākajā garastāvoklī. Tēvocis speciāli, pat ar zināmu svinīgumu pieveda mani pie vecmāmiņas, taču tā, skābi saviebusies, nikni pagrūda nost savu tasīti.

—   Tas ir tas vol-ti-žērs? — viņa caur zobiem dziedoši izspieda, pievērsdamās Perepeļicinai.

Šis muļķīgais jautājums galīgi izsita mani no sliedēm. Nesaprotu, kāpēc viņa mani nosauca par voltižēru. Taču tiidi jautājumi viņai vēl bija tīrais nieks. Perepeļicina pieliecās un kaut ko iečukstēja viņai ausī; taču vecene pikti atmeta ar roku. Es stāvēju pavērtu muti un jautājoši raudzījos uz tēvoci. Visi saskatījās, un Obnoskins pat atieza zobus, kas man šausmīgi nepatika.

—    Viņa, bral, reizēm sarunā aplamības, — tēvocis man pačukstēja, arī pa da|ai apjucis, — bet tas nekas, to viņa tāpat vien; tas ir no labas sirds. Galvenais ir sirds.

—     Jā gan, sirds, sirds 1 — pēkšņi iezvanījās Tatjanas Ivanovnas skanīgā balss; viņa visu laiku nebija ne acu novērsusi no manis un nez kāpēc nevarēja mierīgi nosēdēt uz vietas; droši vien čukstus teiktais vārds «sirds» bija aizlidojis līdz viņas dzirdei.

Viņa tomēr neizrunāja līdz galam, kaut gan viņai acīm redzami gribējās kaut ko izteikt. Vai nu viņa sakautrējās, vai arī bija kāds cits iemesls, tikai pēkšņi viņa apklusa, šausmīgi nosarka, spēji noliecās pie guvernantes, kaut ko iečukstēja tai ausī un tad uzreiz, aizsegusi muti ar lakatiņu un atmetusies pret krēsla atzveltni, sāka smieties gluži kā histērijā. Es uzlūkoju visus vislielākajā neizpratnē; taču, man par izbrīnu, visi bija ļoti nopietni un raudzījās tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Es, protams, sapratu, kas bija Tatjana Ivanovna. Beidzot man pasniedza tēju, un es daudzmaz atguvos. Nezinu, kāpēc, bet pēkšņi es iedomājos, ka mans pienākums būtu uzsākt laipnu sarunu ar dāmām.

—    Jūs, krusttētiņ, — es iesāku, — pirmīt pareizi sacījāt, brīdinādams mani, ka var samulst. Atzīstos atklāti — kāpēc gan slēpt, — es turpināju, ar pieglaimīgu smaidu uzrunādams madame Obnoskinu, — ka līdz šim gandrīz nemaz neesmu pazinis dāmu sabiedrību, un tagad, kad man ienākot atgadījās tāda kļūme, man šķita, ka mana poza istabas vidū bija ļoti smieklīga un es mazliet atgādināju lempi — vai nav tiesa? Vai esat lasījuši «Lempi»? — es nobeidzu, aizvien vairāk un vairāk samulsdams, sarkdams par savu pieglaimīgo atklātību un bargi raudzīdamies uz msjē Obnoskinu, kurš, zobus atiezis, aizvien vēl mērīja mani ar skatienu no galvas līdz kājām.

—     Kā tad, kā tad, kā tad! — pēkšņi tēvocis iesaucās ārkārtīgā pacilātībā, no sirds priecādamies, ka šā vai tā saruna sākusi risināties un es tikšu uz ceļa. — Tas, brāl, vēl nav nekas, ko tu te saki, ka var sakautrēties. Nu, sakautrējies, un ne gailis tur pakaļ nedzied! Bet es, brāl, sava pirmajā debijā pat samelojos — tici vai ne! Nē, nudien, Anfisa Petrovna, es jums teikšu, to ir interesanti paklausīties. Tikko iestājies junkuros, iebraucu Maskavā, dodos pie kādas ievērojamas lielkundzes ar ieteikuma vēstuli, — pārlieku augstprātīga sieviete bija, taču īstenībā gaužām labsirdīga, lai saka ko sacīdami. Ieeju — pieņem. Viesistaba pilna ļaužu, lielāko tiesu dūži. Sasveicinājos, apsēdos. Tikko mani uzrunājusi, viņa vaicā: «Bet vai jums, mīļais, sādžiņas ir?» Man, protams, nepiederēja ne vista — ko lai atbildu? Sakaunējos, ka vai zemē jālien. Visi skatās uz mani (kas tur liels, junkuriņš!). Nu kāpēc gan es nebūtu varējis pateikt: nav nekā; un būtu iznācis cildeni, jo būtu pateicis patiesību. Neizturēju! «Ir,» saku, «simt septiņpadsmit dvēseļu.» Un kam es vēl tur šīs septiņpadsmit piepinu? Ja jau melsties, būtu vismaz samelsis apaļu skaitu — vai nav tiesa? Pēc brītiņa no tās pašas ieteikuma vēstules noskaidrojās, ka esmu pliks kā baznīcas žurka un turklāt vēl samelojies! Nu, ko man atlika darīt? Devu kājām ziņu — un kopš tā laika uz to pusi ne soli. Man taču tolaik vēl nekā nebija. Viss, kas tagad ir, — trīssimt dvēseļu mantots no tēvoča Afanasija Matvepra un divsimt dvēseļu ar Kapitonovku vēl agrāk — no vecmāmuļas Akuļinas Panfilovnas, tātad pieci simti ar uzviju. Nav slikti! Tikai kopš tā laika nozvērējos nemelot un nemeloju.

Es gan jūsu vietā vis nezvērētos. Dievs zina kā var gadīties, — piebilda Obnoskins, zobgalīgi smīnēdams.

—    Nu jā, tiesa gan, tas tiesa! Dievs zina kas var gadīties, — tēvocis vientiesīgi piebalsoja.

Obnoskins, atgāzies pret krēsla atzveltni, sāka skaļi Mīlieties; viņa māmuļa pasmaidīja; kaut kā sevišķi preligi ieķiķinājās jaunava Perepeļicina; nezinādama, par ko, kāļi iesmējās arī Tatjana Ivanovna un pat sāka sist plaukstas, — vārdu sakot, es skaidri redzēju, ka tēvoci viņa paša mājā netur itin ne par ko. Sašeņka nikni zibošam acīm urbās Obnoskinā. Guvernante nosarka un nodūra acis. Tēvocis brīnījās.

—    Kas ir? Kas noticis? — viņš atkārtoja, neizpratnē mūs visus uzlūkodams.

Visu šo laiku mans brālēns Mizinčikovs sēdēja mazliet alslatu, nebilda ne vārda un pat nepasmaidīja, kad visi saka smieties. Viņš noņēmies dzēra tēju, filozofiski nolaudzījās uz visiem klātesošajiem un vairākkārt it kā neizturamas garlaicības uzplūdā — jādomā, pa vecam paradumam — grasījās uzsvilpot, taču laikā aprāvās. Obnoskins, kas ķircināja tēvoci un mēģināja aizskart mani, neuzdrīkstējās pat paskatīties uz Mizinčikovu: to es ievēroju. Ievēroju arī, ka mans nerunīgais brālēns bieži un pat ar redzamu ziņkāri pavērās manī, it ka vēlēdamies precīzi noskaidrot, kas es esmu par cilvēku.

—    Esmu pārliecināta, — piepeši iečivinājās madame Obnoskinā, — esmu pilnīgi pārliecināta, monsieur Serge, — laikam taču tā? — ka jūs tur savā Pēterburgā neesat bijis liels dāmu cienītājs. Es zinu, tur tagad saviesies daudz, ļoti daudz jaunu cilvēku, kuri pilnīgi vairās no dāmu sabiedrības. Manuprāt, tie visi ir brīvdomātāji. Es to varu uzskatīt tikai par nepiedodamu brīvdomību. Un atzīstos, mani tas pārsteidz, pārsteidz, jauno cilvēk, tīri vienkārši pārsteidz…

—     Pavisam neesmu bijis sabiedrībā, — es neparasti dedzīgi atbildēju. — Taču tas… es vismaz tā domāju, neko nenozīmē … Es dzīvoju, tas ir, vispār es īrēju dzīvokli… bet tas nekas, varu jums apgalvot. Tagad iepazīšos; līdz šim esmu vienmēr sēdējis mājās …

—    Nodarbojās ar zinātnēm, — tēvocis, pieņēmis cienīgu stāju, aizrādīja.

—     Ak, krusttētiņ, jūs allaž ar savām zinātnēm! … Iedomājieties, — es turpināju ar neparastu vaļīgumu un, plati smaidīdams, atkal uzrunāju Obnoskinu, — mans dārgais tēvocis ir tik ļoti aizrāvies ar zinātni, ka kaut kur uz lielceļa salūkojis nez kādu brīnumainu, praktisku filozofu Korovkina kungu; un pirmais vārds, ko viņš man teica pēc tik ilgiem atšķirtības gadiem, bija, ka viņš gaidot šo fenomenālo brīnumdari ar kaut kādu, var sacīt, drudžainu nepacietību … aiz mīlestības uz zinātni, protams…

Un es ieķiķinājos, cerēdams izraisīt vispārējus smieklus kā atzinību manai asprātībai.

—    Kas tas tāds? Par ko viņš runā? — ģenerāliene spīvi noprasīja Perepeļicinai.

—    Viesus, cienkundze, Jegors Iļjičs salūguši, mācītus, cienkundze, pa lielceļiem braukā, vāc tādus kopā, cienkundze, — ar baudu nopīkstēja jaunava.

Tēvocis galīgi apjuka.

—    Ak jā! Biju pavisam piemirsis! — viņš iesaucās, uzmetis man pārmetošu skatienu. — Es gaidu Korovkinu. Miicits cilvēks, cilvēks, kas paliks gadsimtā …

Viņš sastomījās un apklusa. Ģenerāliene atmeta ar roku un šoreiz tik trāpīgi, ka aizķēra tasīti, kas nolidoja no galda un saplīsa. Izcēlās vispārējs uztraukums.

—    Tā viņa vienmēr, kad saskaišas, ņem un kaut ko nosviež uz grīdas, — tēvocis samulsis man pačukstēja. — Bet tas ir tikai — kad saskaišas … Tu, brāl, neskaties, neievēro, raugies sāņus… Kādēļ tu par Korovkinu sāki runāt?

Taču es jau tāpat raudzījos sāņus: šai brīdī es sastapu guvernantes skatienu, un man likās — šai skatienā bija tāds kā pārmetums man, pat kaut kas nicīgs; viņas bālajos vaigos spilgti iekvēlojās sašutuma sārtums. Es sapratu viņas skatienu un apjautu, ka ar savu mazdūšīgo un riebīgo vēlēšanos padarīt tēvoci smieklīgu, lai kaut cik mazinātu pats savu smieklīgumu, esmu daudz zaudējis šīs jaunavas acīs. Nevaru izsacīt, kāds man bija kauns!

—     Mēs te visu laiku runājam par Pēterburgu, — Anfisa Petrovna atkal iedziedājās kā lakstīgala, kad bija pierimis satraukums par saplēsto tasīti. — Es ar tādu, var sacīt, bau-dī-jumu atceros mūsu dzīvi šai burvīgajā galvaspilsētā… Mēs toreiz bijām ļoti tuvu pazīstami ar kādu ģimeni — atceries, Pol! Ģenerālis Polovicins… Ai, cik apburoša, ap-bu-ro-ša būtne bija ģenerāliene! Nu, ziniet, šis aristokrātisms, beaumonde[39]… sakiet — jūs droši vien sagājāties… es, jāatzīstas, ar nepacietību gaidīju jus atbraucam: cerēju no jums daudz, daudz ko uzzināt par mūsu Pēterburgas draugiem …

—    Man ļoti žēl, ka nevaru… atvainojiet… Es jau teicu, ka ļoti reti esmu bijis sabiedrībā un nemaz nepazīstu ģenerāli Polovicinu; pat dzirdējis neesmu, — es nepacietīgi atteicu, pēkšņi ļaudams savai laipnībai pāriet ārkārtīgi piktā un ērcīgā omā.

—    Nodarbojās ar mineraloģiju, — lepni iesprauda nelabojamais tēvocis. — Tā, brāl, ir, kad pētī dažādus akmentiņus, mineraloģija, ko?

—    Jā gan, krusttētiņ, akmeņus …

—    Hm … Daudz gan to zinātņu, un visas derīgas! Bet es taču, brāl, taisnību sakot, pat nezināju, kas tā mineraloģija tāda ir. Dzirdu tikai, ka skandina kaut kur sveša ciema zvanītavā. Citās lietās nu vēl šā tā, bet zinātnēs esmu muļķis, atklāti atzīstos.

—    Atklāti atzīstaties? — smīkņādams uztvēra Obnoskins.

—    Papiņ! — iesaucās Saša, pārmetoši uzlūkodama tēvu.

—     Kas ir, mīlulīt? Ak mans dievs, es taču visu laiku jūs pārtraucu, Anfisa Petrovna, — tēvocis attapa, nesapratis Sašeņkas iesaukšanos. — Atvainojiet, dieva dēļ!

—     Ai, neraizējieties! — Anfisa Petrovna, skābi pasmaidījusi, atbildēja. — īstenībā es jau jūsu krustdēlam visu pateicu un beigšu varbūt ar to, monsieur Serge, — tā laikam bija? — ka jums katrā ziņā jālabojas. Es ticu, ka zinātnēm, mākslām … tēlniecībai, piemēram … nu, ar vienu vārdu, visām šīm augstajām idejām piemīt, tā sakot, sava pie-vil-cīgā puse, taču tās nevar aizstāt dāmu sabiedrību … Sievietes, sievietes, jaunais cilvēk, veido jūs, un tāpēc bez viņām nav iespējams, nav iespējams, jaunais cilvēk, nav ie-spē-jams!

—     Nav iespējams, nav iespējams! — atkal noskanēja Tatjanas Ivanovnas paskaļā balss. — Paklausieties, — viņa iesāka, kaut kā bērnišķīgi steigdamās un, protams, tumši pietvīkdama, — paklausieties, es gribu jums vaicāt…

—    Ko pavēlēsiet, cienītā? — es atsaucos, vērīgi viņā ielūkodamies.

—    Es gribēju jums pavaicāt: vai jūs uz ilgu laiku esat atbraucis vai ne?

—    Nudien nezinu, cienītā; kā darīšanas …

—    Darīšanas! Kādas viņam var būt darīšanas? … Ai, bezprātis! …

Un Tatjana Ivanovna, pārlieku sasarkusi, slēpdama seju aiz vēdekļa, noliecās pie guvernantes un tūdaļ ņēmās tai nez ko čukstēt. Tad pēkšņi iesmējās un sāka sist plaukstas.

—    Pagaidiet, pagaidiet! — viņa iesaucās, atraudamās no savas uzticības personas un atkal ar skubu pievērsdamās man, it kā baidīdamās, ka es neaizeju. — Paklausieties — vai jūs zināt, ko es jums teikšu? Jūs esat šausmīgi, šausmīgi līdzīgs kādam jaunam cilvēkam, ap-bu-rošam jaunam cilvēkam! … Sašeņka, Nastjeņķa, atceraties? Viņš ir šausmīgi līdzīgs tam bezprātim — atceries, Sašoņka! Mēs vēl vizinājāmies un sastapām… jāšus un ar baltu vesti . .. viņš vēl pavērsa uz mani savu lorneti, nekauņa! Atcerieties, es aizsedzu seju ar plīvuru, tomēr nenocietos, izliecos no karietes un uzsaucu viņam: «Nekauņa!» — un tad nosviedu uz ceļa savu puķu pušķi… Atceries, Nast jeņķa?

Un uz mīlas dēkām ķertā jaunava ļoti uzbudināta aizsedza ar rokām seju; tad pēkšņi pietrūkās kājās, aizspurdza pie loga, nolauza puķu podā rozi, nosvieda to man pie kājām uz grīdas un izskrēja no istabas. Iekrita kā akā! Šoreiz izcēlās pat zināms apjukums, kaut gan ģenerāliene, tāpat kā pirmoreiz, palika pilnīgi mierīga. Anfisa Petrovna, piemēram, bija nevis izbrīnījusies, bet it kā par kaut ko pēkšņi noraizējusies un skumīgi paskatījās uz savu dēlu; jaunkundzes nosarka, bet Pols Obnoskins ar man nesaprotamu nepatiku piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Tēvocis jau sāka mest man ar acīm, bet tai brīdī istabā ienāca jauna persona, kas saistīja vispārējo uzmanību.

—    Ā, lūk arī Jevgrafs Larioničs! Kā vilku piemin, tā vilks klāt! — iesaucās tēvocis, sirsnīgi nopriecājies. — Ko, brāl, vai no pilsētas?

«Ir nu gan savādnieki! It kā tīšuprāt šeit savākti kopā!» es savā prātā nodomāju, vēl lāgā nesaprazdams visu, kas risinājās tepat manu acu priekšā, nenojauzdams arī to, k.i es pats, ieradies pie viņiem, šķiet, tikai pavairoju šo savādnieku kolekciju.

V Ježevikins

Istabā ienāca vai, pareizāk sakot, iespraucās (kaut gan durvis bija ļoti platas) pamazs vīrelis, kas jau durvīs locījās, klanījās un smaidīja atieztiem zobiem, ar ārkārtīgu ziņkāri aplūkodams visus klātesošos. Tas bija sīka auguma večuks, bakurētains, ar šaudīgām un pablēdīgām ačelēm, pliku pauri un tādu kā nenoteiktu, smalku smīnu uz diezgan biezajām lūpām. Viņš bija ģērbies frakā, kas izskatījās gaužām nonēsāta un laikam nebija šūta viņam pašam. Viena poga karājās diedziņā, divu vai triju nebija nemaz. Caurie zābaki un notaukotā naģene labi saskanēja ar viņa nožēlojamo apģērbu. Rokās viņš turēja rūtainu, stipri piešņauktu kokvilnas mutautu, kurā slaucīja sviedrus no pieres un deniņiem. Es pamanīju, ka guvernante mazliet piesarka un uzmeta man ašu skatienu. Man pat likās, ka šai skatienā bija kaut kas lepns un izaicinošs.

—    Taisni no pilsētas, labdari! Taisni no turienes, gādnieki Visu izstāstīšu, tikai atļaujiet pirmāk godu nodot,— ienākušais večuks pateica un stūrēja taisni uz ģenerālieni, taču apstājās pusceļā un atkal pievērsās tēvocim.

—     Vai nu jums, labdari, nezināma mana galvenā īpašība: nelietis, īsts nelietis! Es taču, kolīdz ienācis, tūdaļ pat meklēju galveno personu mājās, uz to visupirms savas kājas virzu, lai tādā veidā ar pirmo soli žēlastību un protekciju iemantotu. Nelietis esmu, gādniek, nelietis, manu labdari! Atļaujiet, lielmātiņ, jūsu ekselence, jūsu drēbju vīli nomutēt, ka es ar savām lūpām jūsu zelta ģenerālienes rociņu nenosmulēju.

Ģenerāliene pasniedza viņam roku, man par brīnumu, diezgan labvēlīgi.

—     Arī jums, mūsu skaistulīt, zemu klanos, — viņš tādā pašā garā turpināja, uzrunādams jaunavu Perepeļicinu.

— Ko lai dara, cienīgā lielkundzīt, — nelietis! Jau tūkstoš astoņsimt četrdesmit pirmajā gadā tika nolemts, ka esmu nelietis, kad mani padzina no dienesta taisni tai pašā reizē, kad Valentīns Ignatjičs Tihoncovs augstlabdzimtīgajos iekļuva: par asesoru viņu iecēla; viņu asesoros, bet mani neliešos. Bet es jau nu esmu tik atklāts radīts, ka visā atzīstos. Ko lai dara! Mēģināju dzīvot godīgi, mēģināju, tagad nu jāpamēģina citādi. Aleksandra Jegorovna, mūsu ienācies ābolīt, — viņš turpināja, iedams apkārt galdam un spraukdamies pie Sašeņkas, — atļaujiet jūsu drēbītes nomutēt, no jums, jaunkundzīt, ābolīšu smarža dveš ar visādiem delikātumiem. Visu cieņu gaviļniekam; es jums, mīlīt, loku un bultu atvedu, pats visu rītu meistaroju, bērneļi palīdzēja; vēlāk — tad laidīsim vaļā. Kad izaugsiet liels, iestāsieties oficieros, tad turkam galva ripos. Tatjana Ivanovna … ak, viņas te nav, labdares! — arī viņas drēbju vīlīti būtu nomutējis. Praskovja Iļjiņična, jūs, mūsu īstā māmuļa, āre, tikai aizspraukties pie jums nevaru, citādi ne tikvien rociņu, pat kājiņu būtu jums pabučojis — tā gan, cienītā! Anfisa Petrovna, apliecinu jums visvisādu savu cienīšanu. Vēl šodien par jums dievu lūdzu, labdare mana, uz ceļiem tupēdams, ar asarām lūdzu dievu, arīdzan par jūsu dēliņu, lai dievs viņam piešķir visādus augstus amatus un talantus, it īpaši talantus! Pie tās pašas reizes arī Ivanam Ivanovičam Mizinčikovam mūsu vispazemīgākā cienīšana. Lai dievs kungs dod jums visu, ko paši sev vēlaties. Tāpēc ka nevar jau sazināt, cienītais, ko jūs īpaši sev vēlaties: tādi nerunīgi esat… Sveika, Nastja, visa mana sīkā smeltne sūta tev labasdienas, ik mīļu dieniņu tevi daudzina! Un nu tagadiņ arī namatēvam līdz zemei klanos. No pilsētas, jūsu augstdzimtība, taisnā ceļā no pilsētas. Un tas laikam gan ir jūsu krustdēliņš, kas zinātniskā fakultātē audzināts? Mūsu visdziļākā cienīšana, godātais; lūdzu jūsu rociņu.

Atskanēja smiekli. Bija skaidrs, ka večuks tēlo tādu kā brīvprātīga jokdara lomu. Viņa ierašanās uzjautrināja sabiedrību. Daudzi pat nesaprata viņa sarkasmu, bet viņš muļķoja gandrīz visus. Vienīgi guvernante, kuru viņš, man par brīnumu, bija nosaucis vienkārši par Nastju, sarka un rauca pieri. Es gandrīz jau atrāvu roku: liekas, večuks to vien bija gaidījis.

— Bet es taču lūdzu tikai, gribēdams to paspiest, godā!<iis, ja vien atļausiet, nevis skūpstīt. Un jūs laikam nodomājāt, ka skūpstīt? Nē, godātais, pagaidām vēl tikai paspiest. Jūs, labdari, droši vien uzskatāt mani par kunga ukstu? — viņš teica, mani zobgalīgi uzlūkodams.

—    N… nē, apžēlojieties, es …

—     Tur jau ir tas joks! Ja es esmu āksts, tad arī dažs l.ibs cits šeit ir tāds! Bet jums būs mani cienīt: es vēl neesmu tāds nelietis, kā jūs domājat. Tā jau nu ir, pieņemsim, ka āksts. Esmu vergs, mana sieva verdzene, nu tad — paglaimo, paglaimo un — paskaties vien — šo vai to samantosi, kauču vai bērņukiem pieniņa tiesai. Cukuru, teikt, cukuru visur bagātīgāk pieberiet, tā būs veselīgāk. To es jums, godātais, kā noslēpumu papaužu: kazi, arī jums ievajagas. Liktenis mani piemeklējis, mīlīt, tāpēc arī esmu āksts.

—    Hi-hi-hi! Ak, kāds jokupēteris šis vecītis! Mūždien sasmīdina! — nopīkstēja Anfisa Petrovna.

—     Vai, māmulīt, labdare tu mana, muļķītim tak vieglāk pasaulē izdzīvot! Bija man to zināt, agrā jaunībā būtu muļķos ierakstījies, kazi, tagad būtu gudrs. Bet agri sagribēju būt gudrinieks, tā nu tagad iznācis vecs muļķis.

—     Sakiet, lūdzami, — iejaucās Obnoskins (kuram, jādomā, nebija patikusi piezīme par talantiem), kaut kā īpaši neatkarīgi izlaizdamies atzveltnī un caur savu stikliņu nopētīdams veco vīru kā sīku kukainīti, — sakiet, lūdzami… vienmēr aizmirstu jūsu uzvārdu … kā tak jūs sauc?…

Ak, godājamais, uzvārds man varbūt ir Ježevikins, bet kāda tam jēga? Raugiet, jau devīto gadu sēžu bez vietas — tāpat vien dzīvoju savā vaļā, pēc dabas likumiem. Bet bērnu, sacīt, bērnu man ir — tīrā Holmsku ģimene! Taisni kā parunā: «Bagātam — teliņi, nabagam — bērniņi …»

—     Nu jā… teliņi… lai nu tas, teiksim, paliek. Bet paklausieties, es sen esmu gribējis jums pajautāt: kādēļ jūs, nākdams iekšā, tūliņ skatāties atpakaļ? Tas ir ļoti jocīgi.

—     Kadeļ skatos atpakaļ? Man, godatais, visu laiku liekas, ka no mugurpuses kāds grasās mani ar plaukstu noklapēt kā mušu, tāpēc arī atskatos. Monomāns esmu kļuvis, mīlīt.

Atkal smiekli. Guvernante mazliet piecēlās, it kā dzīrās iet, bet tad atkal atslīga krēslā. Viņas sejā jautās kaut kas sāpīgs, ciešanu pilns, par spīti vaigos ielijušajam sārtumam.

—    Vai tu, brāl, zini, kas tas ir? — tēvocis man pačukstēja. — Tas taču ir viņas tēvs!

Es vēros tēvocī platām acīm. Ježevikina uzvārds man bija pilnīgi izkūpējis no galvas. Biju juties kā varonis, visu ceļu sapņojis par savu varbūtējo likteņa lemto, par viņu domādams, kalis augstsirdīgus plānus un pilnīgi piemirsis viņas uzvārdu, vai, pareizāk sakot, no sākta gala nebiju tam veltījis nekādu uzmanību.

—    Kā — tēvs? — es tāpat čukstus atsaucos. — Es taču domāju, ka viņa ir bārabērns?

—    Tēvs, brālīt, tēvs. Un zini — visgodīgākais, viscēlākais cilvēks, pat nedzer, tikai tā iztaisās par jokdari. Nabadzība, brāl, briesmīga, bērnu — astoņi gabali! No Nastjeņkas algas vien pārtiek. Asas mēles dēļ padzīts no dienesta. Ik nedēļu brauc šurp. Lepns — neparko nekā neņem pretim. Daudzkārt esmu izmēģinājies dot — neņem. Sarūgtināts cilvēks.

—    Nu, brāl Jevgraf Larionič, kas tur pie jums no jauna? tēvocis iejautājās un spēcīgi uzplāja viņam uz pleca, pamanījis, ka aizdomīgais večuks jau noklausās mūsu sarunu.

—    Kas nu jauns, labdari? Valentīns Ignatjičs vakar iesniedzis paskaidrojumu Trišina lietā. Izrādījies, ka šim miltu maisos svara iztrūkums. Tas, lielmātiņ, ir tas pats Trišins, kas tev, acīs skatīdamies, pīlītes pūš. Kazi, labpatīk atcerēties. Ekur, Valentīns Ignatjičs tad nu raksta par Trišinu. «Ja jau viņš,» saka, «šis bieži pieminamais Trišins, pats savas krustmeitas goda nevarēja nosargāt un šī pērngad ar oficieri aizlaidās lapās, kā tad nu,» saka, «lai viņš kroņa mantu būtu mācējis nosargāt?» To viņš savā papīrā taisni tā ij bija izlicis — jānudien nemeloju, cienītā.

—    Fui! Kādas nesmukas lietas jūs stāstāt! — Anfisa Petrovna iebrēcās.

—    Kā tad, kā tad! Aizrunājies gan šķērsām, brāl Jevgraf, — tēvocis piebalsoja. — Pielūko, mēles dēļ aiziesi neziņā! Cilvēks tu esi atklāts, cildens, tikumīgs — varu apliecināt, bet mēle — tā tev ir indīga! Brīnos, kā tu ar viņiem tur nevari sadzīvoti Viņi taču, liekas, ir krietni cilvēki, vienkārši…

Tēvs un labdari! Taisni no vienkārša cilvēka tak es baidos! — vecais iesaucās tādā kā īpašā saviļņojumā.

Atbilde man patika. Es strauji piegāju pie Ježevikina un cieši paspiedu viņam roku. Patiesību sakot, man gri!>e|cis kaut vai tādā veidā protestēt pret vispārības domam, klaji izrādīt vecajam vīram savas simpātijas. Bet varbūt — ej nu sazini! — varbūt man gribējās izcelties Nastasjas Jevgrafovnas acīs. Taču no šās manas kustības itin nekas prātīgs neiznāca.

—    Atļaujiet vaicāt, — es pa savam paradumam piesarcis un steigdamies iejautājos, — vai esat dzirdējis par jezuītiem?

—    Nē, mīļo cilvēk, neesmu dzirdējis; ja nu varbūt kādu nieku … kur nu mēs! Bet kas tad būtu?

—    Tāpat vien… es, starp citu, gribēju pastāstīt… Taču lai nu paliek, atgādiniet man pie izdevības. Bet pašlaik, varat būt pārliecināts, es jūs saprotu un … protu novērtēt…

Un, galīgi samulsis, es vēlreiz satvēru viņa roku.

—     Katrā ziņā, mīlīt, atgādināšu, katrā ziņā atgādināšu! Zelta burtiem pierakstīšu. Rau, atļaujiet, arī mezgliņu iesiešu, lai nepiemirstu.

Un viņš tiešām iesēja mezglu, salūkojis sausu stūrīti savā netīrajā, tabakā savārtītajā mutautā.

—    Jevgraf Larionič, ņemiet tēju, — piedāvāja Praskovja Iļjiņična.

—     Tūdaļ, skaistulīt kundzenlt, tūdaļ, tas ir, princesīt, nevis kundzenit! Tas jums par tējiņu. Stepanu Aleksejiču Bahčejevu pa ceļam satiku, cienītā. Tāds līksms, ka vai nu! Es jau nodomāju, sak, nez vai netaisās precēties? Paglaimo, paglaimo! — viņš pusčukstus izmeta, iedams man garām ar tējas tasīti, un, aci piemiedzis, pamirkšķināja. — Bet ko tad pašu galveno labdari, teikt, Fomu Fomiču, neredz, ko? Vai tad neieradīsies uz tēju?

Tēvocis sarāvās kā dzelts un bikli paraudzījās uz ģenerāliem.

—    Tiešām gan nezinu, — viņš nedroši atbildēja, dīvaini samulsis. — Aicināt viņu aicināja, bet viņš .,. Patiešām nezinu, varbūt viņam nav tāds noskaņojums. Es jau aizsūtīju Vidulēci…. varbūt tomēr aiziet pašam?

—    Nule biju pie viņiem iegājis, — Ježevikins noslēpumaini pabilda.

—    Vai tas var būt? — tēvocis satrūcies iesaucās. — Nu, un kā?

—    Visupirms jau pie viņiem iegriezos, godātais, cienīšanu apliecināt. Sacīja, ka viņi vientulībā tēju padzeršot, un pēc tam piebilda, ka viņi arī ar sausu maizes garoziņu būšot paēduši, jā gan, godātais.

Šie vārdi, šķiet, lika tēvocim aizsvilties patiesās šausmās.

—    Tad būtu jele tu viņam ieskaidrojis, Jevgraf Larionič, būtu pastāstījis, — tēvocis beidzot izdabūja, grūtsirdīgi un pārmetoši uzlūkodams veco.

—    Teicu jau, cienītais, teicu.

—    Nu?

—     Ilgi nepagodināja ar atbildi, cienītais. Sēdēja pie kāda matemātikas uzdevuma, kaut ko risināja, redzams, tas bija āķīgs uzdevums. Pitagora teorēmu manā klātbūtnē uzzīmēja — pats redzēju. Trīs reizes atkārtoja un tikai ceturtajā pacēla galviņu, it kā pirmoreiz būtu mani ieraudzījis. «Neiešu,» saka, «tur tagad zinātnieks atbraucis, kur tad nu mēs lai blakus tādam spīdeklim.» Taisni tā viņiem labpatika izteikties, ka, sak, blakus spīdeklim.

Un večuks uzmeta man greizu, izsmējīgu skatienu.

—    Nu, to jau es gaidīju, — tēvocis iesaucās un sasita rokas, — tā jau es domāju! To taču viņš par tevi, Sergej, teicis, ka «zinātnieks». Ko nu tagad lai dara?

—    Atzīstos, krusttētiņ, — es atteicu, ar cieņu paraustīdams plecus, — manuprāt, tas ir tik smieklīgs iegansts, ka nav pat vērts veltīt tam uzmanību, un es patiešām brīnos par jūsu samulsumu …

—    Ak, nekā tu, brālīt, nezini! — viņš iesaucās, enerģiski pavēcinājis roku.

—    Tagad jau nu, cienkungs, nav vairs ko gausties, — piepeši iejaucās jaunava Perepeļicina, — ja jūs paši, cienkungs Jegor Iļjič, esat visupirmākais ļaunuma cēlonis. Ko par matiem bēdāt, ja galvas vairs nav uz pleciem. Būtu klausījuši māmiņu, cienkungs, tad tagad nebūtu jāraud.

—    Bet ko tad es būtu nogrēkojis, Anna Nilovna, bīstieties jel dieva! — tēvocis lūdzošā balsī iebilda, it kā gribēdams izskaidroties.

—    Es dieva bīstos, Jegor Iļjič, bet visa nelaime nāk no tā, ka jūs, cienkungs, esat egoisti un savu māti nemīlat, — jaunava Perepeļicina ar cieņu atbildēja. — Kālabad jums vajadzēja no sākta gala viņu gribu niecināt? Viņa ir jūsu in.ito, cienkungs. Un es jums neiešu nepatiesību stāstīt, cienkungs. Es pati, cienkungs, esmu apakšpulkveža meita un nevis šāda tāda.

Man likās, ka Perepeļicina iesaistījās sarunā vienīgi ar nolūku pavēstīt mums visiem un it īpaši man, kas nule biju ieradies, ka viņa pati ir apakšpulkveža meita, nevis Aada tāda.

—   Tāpēc, ka viņš apvaino savu māti, — beidzot bargi ierunājās pati ģenerāliene.

—    Māmiņ, esiet jel žēlīga! Kur tad es jūs apvainoju?

—    Tāpēc, ka tu esi drausmīgs egoists, Jegoruška, — ģenerāliene turpināja, aizvien vairāk aizraudamās.

—    Māmiņ, māmiņ! Kur nu es esmu drausmīgs egoists? — tēvocis gandrīz izmisis iekliedzās. — Piecas dienas, veselas piecas dienas jūs uz mani dusmojaties un negribat ar mani runāt! Bet par ko? Par ko? Lai taču mani tiesā, lai mani tiesā visa pasule! Lai galu galā uzklausa arī manu attaisnošanos. Es ilgi klusēju, māmiņ; jūs negribējāt mani uzklausīt; lai tad tagad cilvēki mani dzird. Anfisa Pet-' rovna! Pavel Semjonič, visucēlais Pavel Semjonič! Sergej, mans draugs! Tu esi cilvēks no malas, tu, tā sakot, esi skatītājs, tu vari spriest taisnīgi…

—    Mitējieties, Jegor Iļjič, mitējieties, — iekliedzās Anfisa Petrovna, — nebendējiet nost māmiņu!

—     Es māmiņu nenobendēšu, Anfisa Petrovna; te ir manas krūtis — dragājiet! — tēvocis nerimās, iekaisis uz pēdīgo postu, kā tas dažkārt mēdz notikt ar vāja rakstura cilvēkiem, ja tos galīgi izved no pacietības, kaut gan visa viņu dedzība līdzinās aizdedzinātu salmu liesmai. — Es gribu sacīt, Anfisa Petrovna, ka neviena neaizvainošu. Es arī sākšu ar to, ka Foma Fomičs ir viscildenākais, visgodīgākais cilvēks, turklāt cilvēks ar visai izcilām īpašībām, taču… taču šai gadījumā viņš bija pret mani netaisns.

—    Hm! — Obnoskins noīdēja, it kā gribēdams tēvoci vēl vairāk paķircināt.

—    Pavel Semjonič, visucildenais Pavel Semjonič! Vai tiešām jūs domājat, ka es, tā sakot, esmu bezjūtīgs stabs? Es taču redzu, es taču saprotu, ar sirds asarām, var sacīt, saprotu, ka visi šie pārpratumi rodas no viņa pārliecīgās mīlestības uz mani. Taču — sakiet, ko gribat, — šai gadījumā viņš nudien ir netaisns. Es visu izstāstīšu. Tagad es gribu izstāstīt visu šo notikumu, Anfisa Petrovna,

skaidri un sīki, lai jūs redzat, kā tas viss iznāca un vai māmiņai ir pamats uz mani dusmoties, ka es neesmu izdabājis Fomam Fomičam. Uzklausi ari tu mani, Serjoža, — viņš sacīja, vērsdamies pie manis, ko darīja visu laiku, kamēr turpinājās viņa stāsts, it kā baidīdamies no citiem klausītājiem un šaubīdamies par viņu līdzjūtību, — uzklausi mani arī tu un izlem: vai man ir vai nav taisnība. Nu tātad redzi, ar ko viss sākās: pirms nedēļas — jā gan, ne vairāk kā tieši pirms nedēļas — cauri mūsu pilsētai brauc mans bijušais priekšnieks ģenerālis Rusapetovs ar dzīves biedreni un svaini. Apstājas uz laiku. Es kā spārnos. Steidzos izmantot gadījumu, traucos, stādos priekšā un uzaicinu pie sevis uz pusdienām. Apsolījās, ja būs iespējams. Tas ir viscildenākais cilvēks, es tev teikšu, tikumības kalngals, turklāt augstmanis! Savai svainei daudz laba darījis; vienu bāreni izdevis pie vīra — brīnišķīga jauna cilvēka (tagad viņš ir pilnvarotais Maļinovā; vēl jauns gados, bet ar kādu, var sacīt, universālu izglītību!); īsi sakot, ģenerāļu ģenerālis! Nu, pie mums, protams, kņada, tērgavas, pavāri, frikasejas; mūziku pasūti ju. Es, saprotams, priecīgs, izskatos pēc gaviļnieka. Foni, un Fomičam nepatika, ka es esmu priecīgs un izskatos prc gaviļnieka. Sēdēja pie galda — atceros vēl, pašlaik pasniedza viņa iemīļoto ķīseli ar saldu krējumu —, klusēja, klusēja un tad uzreiz trukas kājās. «Pāri dara man, dara pāri!» — «Ar ko tad tā, Foma Fomič, tev dara pāri?» — «Jūs tagad,» saka, «mani niecināt; jūs tagad ar ģenerāļiem noņematies; jums tagad ģenerāļi par mani dārgāki!» Nu, protams, es patlaban tev visu to īsumā pārstāstu, tā sakot, vienīgi pašu būtību; bet ja tu zinātu, ko tik viņš nesarunāja… vārdu sakot, visu dvēseli man satricināja! Ko tu padarīsi? Man, protams, nolaižas rokas; tas man, var sacīt, tikpat kā ar mietu pa galvu; staigāju kā slapja vista. Pienāk svinīgā diena. Ģenerālis atsūta ziņu, ka nevarot, atvainojas — tātad nebūs. Es pie Fomas. Nu, sak, Foma, apmierinies! Nebūs! Un ko tu domā? Nepiedod neparko! «Pāri man nodarījāt,» saka, «un beigas!» Es gan šā, gan tā. «Nē,» saka, «ejiet pie saviem ģenerāļiem; jums ģenerāļi par mani dārgāki, jūs,» saka, «draudzības saites esat sarāvuši.» Draudziņ manu! Es taču saprotu, par ko viņš dusmojas. Neesmu ne auns, ne staba gabals, ne šāds tāds liekēdis! To taču viņš aiz pārliecīgas mīlestības pret manir tā sakot, aiz greizsirdības dara — to viņš pats saka, viņš ir greizsirdīgs uz ģenerāli manis dēļ, baidās pazaudēt manu labvēlību, pārbauda mani, gribzināt, ko es viņa labad varu ziedot. «Nē,» saka, «es pats jums esmu tikpat kā ģenerālis, es pats jums esmu ekselence Salabšu ar jums tad, kad jūs pierādīsiet man savu cieņu.» — «Ar ko tad es tev savu cieņu lai pierādu, Fomafomič?» — «Sauciet mani,» saka, «augu dienu: jūsu ekselence; tad arī pierādīsiet savu cieņu.» Nokritu kā no mākoņiem. Vari iedomāties manu izbrīnu! «Lai tas jums bulu par mācību,» saka, «lai jūs turpmāk nejūsmotu par ģenerāļiem, kad arī citi cilvēki varbūt ir vēl labāki par visiem jūsu ģenerāļiem!» Nu, tad jau nu es neizturēju, atzīstos grēkā, atklāti atzīstos! «Foma Fomič,» saku, «vai lad tas ir iespējams? Nu vai es varu tā uzdrīkstēties? Vai varu, vai man ir tiesības iecelt tevi par ģenerāli? Padomā jel — kas paaugstina par ģenerāli? Nu kā es tev leikšu — jūsu ekselence? Tā tad būs, tā sakot, diženu tiesību aizskaršana! Ģenerālis taču kalpo tēvzemei par greznumu: ģenerālis ir karojis, ar godu kaujas laukā savas asinis lējis! Kā tad es tev teikšu — jūsu ekselence?» Neliekas mierā, un cauri! «Ko vien gribi,» saku, «Foma, vis ii Uvā labā izdarīšu. Raugi, tu man liki noskūt vaigubardu, tāpēc ka tanī maz patriotisma, — es noskuvu, saviebos, bet noskuvu. Tas vēl nekas, es izdarīšu visu, ko tu vēlēsies, tikai atsakies no ģenerāļa goda!» — «Nē,» saka, «nesamierināšos, līdz neteiksiet: jūsu ekselence! Tas,» saka, «naks par labu jūsu tikumībai: tas darīs rāmu jūsu garu!» saka. Un raugi, nu jau nedēļu, veselu nedēļu negrib ar mani runāt; uz visiem, kas vien atbrauc, dusmojas. Uzdzirdēja par tevi, ka tu esi zinātnieks, — tur es esmu vainīgs: nenocietos, ašā prātā izpļāpāju, — teicās savu kāju te vairs nespert, ja tu ienākšot mājā. «Tātad,» saka, «es nu jums vairs neesmu zinātnieks.» Nu tik būs posts, kad tagad uzzinās par Korovkinu! Nu padomā jel, spried pats, nu kādā ziņā tad es esmu vainīgs? Vai tiešām vajadzēja saņemties un teikt viņam — «jūsu ekselence»? Nu, vai var dzīvot šādā stāvoklī? Nu par ko viņš šodien nabaga Bahčejevu no galda aizdzina? Nu, pieņemsim, Bahčejevs nav astronomiju izgudrojis, bet arī tu taču neesi astronomiju izgudrojis… Nu, par ko, par ko gan?

—    Par to, ka tu esi skaudīgs, Jegoruška, — ģenerāliene atkal nomurkšķēja.

—          Māmiņ! — tēvocis galīgi izmisis iebrēcās. — Jūs mani traku padarīsiet!… Jūs nevis savas, jūs citu runas runājat, māmiņ! Galu galā es kļūstu par stabu, par bluķi, par laternu un mitējos būt jūsu dēls!

—    Es dzirdēju, krusttētiņ, — es viņu pārtraucu, visaugstākajā mērā izbrīnījies par stāstīto, — dzirdēju no Bahčejeva — nezinu gan, vai tas taisnība vai ne, — ka Foma Fomičs apskaudis Iļjušu vārda dienas dēļ un apgalvojis, ka arī viņam pašam rīt esot vārda diena. Atzīstos, šī rakstura iezīme mani tik ļoti pārsteidza, ka es …

—    Dzimšanas diena, brālīt, dzimšanas diena, nevis vārda, bet dzimšanas diena, — aši bērdams vārdus, tēvocis mani pārtrauca. — Viņš tikai aplam izteicās, bet viņam taisnība: rīt viņam ir dzimšanas diena. Patiesība, brāl, pirmajā vietā …

—    Nepavisam nav dzimšanas diena! — iejaucās Sašeņka.

—    Kā nav dzimšanas diena? — tēvocis apmulsis iesaucās.

—    Nekādas dzimšanas dienas viņam nav, papiņ! Jūs ln i vienkārši runājat nepatiesību, lai apmānītu pats sevi un Izdabūtu Tomam Fomičam. Dzimšanas diena viņam bija maita, atcerieties, mēs vēl pirms tam braucām uz dievkalpojumu klosteri, un viņš nevienam neļāva mierīgi sēdēt kaiiele: visu laiku brekaja, ka spilvens viņam sānus atspiedis, turklāt vel knaibijās; pikta prātā krustmāmiņai divas reizes ieknieba. Un pēcāk, kad mēs iegājām apsveikt viņu dzimšanas dienā, saskaitās, kāpēc mūsu puķu pušķī neesot kamēliju. «Es,» saka, «mīlu kamēlijas, tāpēc ka man ir augstāko aprindu gaume, bet jums bija žēl oranžērijā saplūkt.» Un augu dienu rūga un knukstēja, negribēja ar mums ne runāt…

Es domāju, ja istabas vidū būtu nokritusi bumba, tā nebūtu tik ļoti pārsteigusi un izbiedējusi visus kā šī atklātā sacelšanās — un kas to uzdrīkstējās? Meitene, kurai vecmāmuļas klātbūtnē nebija atļauts pat skaļi runāt. Ģenerāliene, mēma aiz pārbrīna un trakām dusmām, piecēlās, saslējās un blenza uz nekautrīgo mazmeitu, neticēdama savām acīm. Tēvocis pamira aiz šausmām.

—    Šitādu brīvestību paļauj! Nobendēt grib vecmāmiņu! — Perepeļicina iebrēcās.

—    Saša, Saša, attopies! Kas ar tevi notiek, Saša? — tēvocis sauca, mezdamies drīz pie vienas, drīz pie otras, drīz pie ģenerālienes, drīz pie Sašeņkas, lai viņu apklusinātu.

—     Negribu klusēt, papiņ! — Saša kliedza, pēkšņi pietrūkusies no krēsla, piecirzdama kājas un acīm zibsnīdama. — Negribu klusēt! Mēs visi esam ilgi cietuši Fomas Fomiča dēļ, šā jūsu nejaukā, pretīgā Fomas Fomiča dēļ! Tāpēc ka Foma Fomičs mūs visus pazudinās, tāpēc ka viņam vienā laidā iestāsta, ka viņš ir gudrs, augstsirdīgs, cēls, mācīts, visu tikumu sajaukums, kaut kāds popurijs, un Foma Fomičs kā muļķis visam arī notic! Tik daudz saldēdiena ir krauts viņam priekšā, ka jebkurš cits būtu apkaunējies, bet Foma Fomičs notiesā visu, lai ko viņam ceļ priekšā, un palūdz vēl. Redzēsiet gan, viņš mūs visus apēdīs, bet vainīgs pie visa tā ir papiņš! Riebīgais, riebīgais Foma Fomičs, saku taisni, neviena nebaidos! Viņš ir muļķis, untumains, netīrīgs, nekrietns, cietsirdīgs, tirāns, mēlnesis, sīks melkulis … Ak, es viņu noteikti, noteikti uz karstām pēdām padzītu no mājas, bet papiņš viņu dievina, papiņš par viņu jūsmo! …

—    Ak! … — ģenerāliene iekliedzās un bezspēkā nogāzās uz dīvāna.

—    Dūjiņa mana, Agafja Timofejevna, eņģeli mans! — brēca Anfisa Petrovna. — Ņemiet manu flakonu! Ūdeni, drīzāk_ ūdeni!

—     Ūdeni, ūdeni! — kliedza tēvocis. — Māmiņ, māmiņ, apmierinieties! Uz ceļiem lūdzu jūs, apmierinieties! …

—     Pie maizes un ūdens jūs iespundēt, cienītā, un no tumšas istabas ārā nelaist… slepkavnieki jūs šitādi! — drebēdama aiz niknuma, Perepeļicina uzšņāca Sašeņkai.

—     Un sēdēšu pie maizes un ūdens, nekā nebaidos! — Sašeņka savukārt kliedza, nonākusi tādā kā ekstāzē. — Es papiņu aizstāvu, tāpēc ka viņš pats sevi aizstāvēt neprot. Kas viņš tāds ir, kas viņš ir — tas jūsu Foma Fomičs — salīdzinājumā ar papiņu? Papiņa maizi ēd un papiņu pazemo, nepateicīgais! Es viņu gabalos saplosītu, to jūsu Fomu Fomiču! Uz divkauju es viņu izsauktu un uz vietas nošautu ar divām pistolēm …

—    Saša, Saša! — tēvocis izmisis sauca. — Vēl vienu vārdu, un es esmu pagalam, neglābjami pagalam!

—     Papucīt! — Saša iekliedzās, uzreiz strauji mezdamās tēvam klāt, un, pārplūzdama asarām, cieši apskāva viņu savām rociņām. — Papucīt! Nu vai tad jums, tik labam, brīnišķīgam, jautram, gudram, vai gan jums, vai jums būtu sevi tā jāpazudina? Vai gan jums vajadzētu pakļauties šim nekrietnajam, nepateicīgajam cilvēkam, kļūt par viņa rotaļlietiņu, krist apsmieklā? Papiņ, manu zelta papucīt! …

Viņa skaļi ieraudājās, aizsedza ar rokām seju un izskrēja no istabas.

Sākās briesmīga jezga. Ģenerāliene gulēja ģībonī. Tēvocis tupēja pie viņas uz ceļiem un skūpstīja viņai rokas. Jaunava Perepeļicina luncinājās viņiem apkārt un meta uz mums niknus, taču triumfējošus skatienus. Anfisa Petrovna slapināja ar ūdeni ģenerālienei deniņus un noņēmās ar savu flakonu. Praskovja Iļjiņična trīcēdama lēja gaužas asaras; Ježevikins meklēja kaktiņu, kur ielīst, bet guvernante stāvēja bāla, galīgi apjukusi aiz bailēm. Vienīgi Mizinčikovs palika gluži tāds pats, kā bijis. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un noņēmies vērīgi skatījās laukā, nelikdamies ne zinis par visu šo scēnu.

Piepeši ģenerāliene piecēlās no dīvāna, saslējās un nomērīja mani ar bargu skatienu.

—    Ārāt — viņa man uzkliedza, piesperdama kāju.

Jāatzīstas, to nu es nepavisam nebiju gaidījis.

ārā! ārā no mājas, ārā! Kādēļ viņš atbraucis? Tā ka ne viņa smakas lai to nebūtu! Arā!

—     Mamiņ, mamiņ, ko jūs tā! Tas taču ir Serjoža, — tēvocis murmināja, aiz bailēm pie visām miesām drebēdams. — Viņš taču, māmiņ, pie mums viesos atbraucis.

—     Kas par Serjožu? Blēņas! Nekā negribu dzirdēt, ārā! Tas ir Korovkins. Esmu pārliecināta, ka tas ir Korovkins, Nojauta mani neviļ. Viņš atbraucis izēst Fomu Fomiču no mājas; taisni tālab viņu arī ataicinājuši. Mana sirds jūt… Arā, nelieti!

—    Krusttētiņ, ja jau tā, — es teicu, rīstīdamies cēlā sašutumā, — ja tā, tad es… atvainojiet… — Un es tvēru platmali.

—     Sergej, Sergej, ko tu dari?… Nu, lūk, tagad nu šis … Māmiņ! Tas taču ir Serjoža! … Sergej, apžēlojies!— viņš sauca, dzīdamies man pakaļ un lūkodams atņemt platmali. — Tu esi mans viesis, tu paliksi šeit, es tā gribu! To taču viņa tikai tā, — viņš čukstus piebilda, — to viņa, tikai kad saskaišas… Tu tikai tagad, pirmajā laikā, kaut kur paslēpies… pakavējies kaut kur — gan viss pāries. Viņa tev piedos — tici man! Viņa ir laba, bet tikai tā — reizēm aplam izrunājas… Tu dzirdi, viņa tevi uzskata par Korovkinu, bet pēc tam piedos, vari man ticēt… Ko teiksi? — viņš uzkliedza Gavrilam, kas, aiz bailēm trīcēdams, ienāca istabā.

Gavrila neienāca viens; viņam līdzi bija dzimtļaužu puisis, gadu sešpadsmit vecs zēns, ļoti glīts, pieņemts kungu namā sava skaistuma pēc, kā vēlāk uzzināju. Sauca viņu par Falaleju. Viņš bija ģērbies kaut kādā īpašā kostīmā, sarkanā zīda kreklā ar pozamentiem apšūtu apkakli, zelta trešu jostu, melnas kokvilnas samta platbiksēs, āvies kazādas zābaciņos ar sarkaniem atlokiem. Šis apģērbs bija pašas ģenerāliengs izgudrojums. Zēns raudāja gaužām asarām, kas cita pēc citas ripoja no viņa lielajām, gaiši zilajām acīm.

—          Kas nu vēl? — tēvocis uzbrēca. — Kas noticis? Tad runā taču, resgali!

—           Foma Fomičs vēlēja būt šeit; paši nāk iepakaļ, — Gavrila saskumis paskaidroja, — man uz ekzāmentu, bet viņš.,.

—    Bet viņš?

—           Dejoja, cienkungs, — Gavrila raudulīgā balsī atbildēja.

—    Dejoji! — tēvocis šausmās iekliedzās.

—    De-joju! — Falalejs šņukstēdams nobrēca.

—    Kamarinskieti?

—    Ka-ma-rinskieti!

—    Un Foma Fomičs pieķēra?

—    Pie-ķēra!

—          Beigas ir, — tēvocis iekliedzās, — pagalam mana galviņa! — un abam rokam saķēra galvu.

—           Foma Fomičs! — istabā ienākdams, pavēstīja Vidulēcis.

Durvis atvērās, un Foma Fomičs savā paša personā nostājās apstulbušās publikas priekšā.

VI Par balto vērsi un par Kamarinskas zemnieku

Taču, iekām man būs tas gods personīgi iepazīstināt lasītāju ar ienākušo Fomu Fomiču, uzskatu par pilnīgi nepieciešamu sacīt dažus vārdus par Falaleju un paskaidrot, kāpēc īsti tas bija tik briesmīgi, ka viņš dejojis kamarinskieti un Foma Fomičs pieķēris viņu šai jautrajā nodarbībā. Falalejs bija dzimtļaužu puika, bārenis jau no šūpuļa un mana tēvoča nelaiķes sievas krustdēls. Tēvocis viņu ļoti mīlēja. Ar to pilnīgi pietika, lai Foma Fomičs, pārvācies uz Stepančikovu un pakļāvis sev tēvoci, sāktu nīst viņa mīluli Falaleju. Taču zēns kaut kā īpaši iepatikās ģenerālienei un, par spīti Fomas Fomiča dusmām, palika augšā, pie kungiem: to pieprasīja pati ģenerāliene; un Foma piekāpās, saglabādams sirdī aizvainojumu — viņš itin visu uzskatīja par aizvainojumu — un atriebdamies par to gluži nevainīgajam tēvocim, turklāt katrā izdevīgā gadījumā. Falalejs bija brīnum izskatīgs zēns. Viņam bija meitenes seja, īsta ciema skaistules seja. Ģenerāliene viņu loloja un lutināja, saudzīgi glabāja viņu kā glītu, neparastu rotaļlietiņu; un vēl nav zināms, kuru viņa mīlēja vairāk: savu mazo, sprogaino sunīti Ami vai Falaleju. Mēs jau pieminējām zēna apģērbu, ko viņa pati bija izdomājusi. Jaunkundzes viņam izsniedza pomādi, un friziera Kuzmas pienākums bija pa svētdienām sacirtot viņam matus. Šis zēns bija mazliet dīvains radījums. Viņu nevarēja saukt par pilnīgu idiotu vai plānprātiņu, taču viņš bija tik vientiesīgs, tik notiesīgs un atklāts, ka dažk.nl viņu tiešām varēja noturēt par muļķīti. Gadās viņam redze! sapni, viņš tūdaļ iet pie kungiem to izstāstīt. Viņš iejaucas kungu sarunās, nemaz neraizēdamies, ka tās pārtrauc. Viņš stāsta tiem tadas lietas, kas nekādi nav kungiem stāstāmas. Viņš lej pavisam neviltotas asaras, kad kundze krīt ģībonī vai arī kad pārāk nolamā viņa kungu. Viņš jūt līdzi jebkurā nelaimē. Reizēm pieiet pie ģenerālienes, skūpsta viņai rokas un lūdz viņu nedusmoties — un ģenerāliene augstsirdīgi piedod viņam šīs pārdrošības. Viņš ir ārkārtīgi jūtīgs, labs un lēnprātīgs kā jēriņš, jautrs kā laimīgs bērns. No galda viņam atmet pa kumosam.

Viņš allaž mēdz nostāties aiz ģenerālienes krēsla un ir pārlieku kārs pēc cukura. Kad viņam iedod cukura graudu, viņš to uz vietas sagrauž ar saviem piena baltajiem, stiprajiem zobiem, un neaprakstāma tīksme staro viņa jautrajās, zilajās acīs un visā viņa glītajā sejiņā.

Foma Fomičs ilgi dusmojās; taču, beidzot apsvēris, ka ar dusmām nekā nepanāks, piepeši nolēma kļūt par Falaleja labdari. Vispirms viņš, sabāris tēvoci, ka tas pametis novārtā saimes ļaužu izglītību, nolēma nekavējoties mācīt nabaga puikam morāli, labas manieres un franču valodu. «Kā!» viņš sacīja, aizstāvēdams savu aplamo domu domu, kas bija ienākusi prātā ne tikai Fomam Fomičam vien, to var apliecināt šo rindu rakstītājs). «Kā! Viņš vienmēr ir augšā pie savas kundzes; ja nu piepeši viņa, aizmirsusi, ka puika nesaprot franciski, sacīs viņam, piemēram, donnē muā mon mušuār viņam uzreiz vajag attapties un tūliņ pakalpot!» Taču izrādījās, ka Falaleju ne tikvien nevar iedīdīt franču mēlē, bet ka pavārs Androns, viņa tēvocis, kas nesavtīgi bija pūlējies ielauzīt viņu krievu rakstos, sen jau atmetis ar roku un noglabājis ābeci plauktā. Falalejs grāmatu gudrībās bija tik stulbs, ka nesaprata galīgi nekā. Tas vēl nav viss, šai sakarā iznāca pat tracis. Saimes ļaudis sāka Falaleju ķircināt, saukādami par francūzi, bet vecais Gavrila, mūžu kalpojušais tēvoča sulainis, uzdrīkstējās atklāti noliegt franču mēles noderību. Tas nāca ausīs Fomam Fomičam, un viņš pārskaities lika pašam oponentam par sodu mācīties franciski. Ar to tad arī bija sākusies visa tā jezga ar franču valodu, kas tik ļoti sapiktoja Bahčejeva kungu. Ar manierēm bija vēl sliktāk: Foma neparko nevarēja pēc sava prāta izglītot Falaleju, kas, nevērodams aizliegumu, no rītiem nāca stāstīt viņam savus sapņus, ko Foma Fomičs no savas puses uzskatīja par augstākā mērā nepieklājīgu familiaritāti. Falalejs stūrgalvīgi palika Falalejs. Protams, par to visu visupirms dabūja sutu tēvocis.

—     Vai jūs zināt, vai zināt, ko viņš šodien izdarīja? — Foma dažkārt kliedz, lielāka efekta dēļ izvēlējies brīdi, kad visi sapulcējušies kopā. — Vai jūs zināt, pulkvedi, pie ka noved jūsu sistemātiskā lutināšana? Šodien viņš aprija piraga gabalu, ko jūs viņam pie galda pasniedzāt, un vai jūs zināt, ko viņš pēc tam teica? Panācies šurp, panācies jel šurp, nejēgas dvēsele, nāc šurp, idiot, sārtais mūli, tu!

Falalejs pienāca raudādams, abām rokām slaucīdams acis.

—    Ko tu sacīji, kad aprij i savu pīrāgu? Atkārto, visiem dzirdot!

Falalejs neatbild un lej rūgtas asaras.

—     Tad es pateikšu tavā vietā, ja jau tā. Tu sacīji, zvetēdams pa savu piestūķēto un nepieklājīgo vēderu: «Tad nu gan piestampājos pīrāga kā Mārtiņš ziepju!» Apžēlojieties, pulkvedi, vai tad ar tādām frāzēm izsakās

1 pasniedz man mutautiņu (Ir.: «Donnez-moi mon mouchoir»).

izglītotā sabiedrībā, turklāt augstākajā? Vai tu teici tā vai neteici? Runā!

—    Tei-cu! — Falalejs šņukstēdams apstiprina.

—    Nu tad pasaki man tagad: vai Mārtiņš ēd ziepes? Kur īsti tu esi redzējis tādu Mārtiņu, kurš ēd ziepes? Runā taču, lai man būtu priekšstats par šo fenomenālo Mārtiņu!

Klusums.

—     Es tev prasu, — Foma neliekas mierā, — kas īsti ir šis Mārtiņš? Es gribu viņu redzēt, gribu ar viņu iepazīties. Nu, kas tad viņš ir? Reģistrators, astronoms, pošehonietis, dzejnieks, mantzinis, dzimtcilvēks — kaut kam taču viņam jābūt. Atbildi!

—    Dzimt-cil-vēks, — Falalejs pēdīgi izdabū, joprojām raudādams.

—    Kam pieder? Kuriem kungiem?

Taču Falalejs nezina sacīt, kuriem kungiem. Protams, beidzas ar to, ka Foma pārskaities izskrien no istabas un kliedz, ka viņam nodarīts pāri; ģenerālienei uznāk lēkmes, bet tēvocis nolād to stundu, kad viņš dzimis, lūdz visiem piedošanu un visu pārējo dienas cēlienu staigā uz pirkstgaliem pats savas istabās.

Kā par spīti, gadījās tā, ka tūliņ otrā dienā pēc trača ar Mārtiņa ziepēm Falalejs, no rīta atnesis Fomam Fomičam tēju un paguvis pilnīgi aizmirst gan Mārtiņu, gan visas vakarējās nedienas, pastāstīja viņam, ka redzējis sapnī baltu vērsi. Tā tik vēl trūka! Foma Fomičs neaprakstāmā sašutumā uz karstām pēdām ataicināja tēvoci un sāka viņu strostēt par nepieklājīgo sapni, ko redzējis viņa Falalejs. Šoreiz tika lietoti stingri līdzekļi: Falaleju sodīja, viņš tupēja kaktā uz ceļiem. Stingri jo stingri viņam aizliedza redzēt tādus prastus zemnieku sapņus. «Par ko es dusmojos?» Foma skaidroja. «Nemaz nerunājot par to, ka viņš īstenībā nedrīkstētu pat iedomāties bāzties man virsū ar saviem sapņiem, jo vairāk ar balto vērsi; turklāt jums jāatzīst, pulkvedi, — ko gan citu šis baltais vērsis pierāda, ja ne to, ka jūsu neaptēstais Falalejs ir rupjš, nekulturāls, prasts lauķis? Kādas domas, tādi ari sapņi. Vai es jau iepriekš neteicu, ka no viņa nekas neiznāks un ka nevajadzēja viņu atstāt augšā, pie kungiem. Nekad, nekad jūs neattīstīsiet šo bezjēdzīgo prastu ļaužu dvēseli par kaut ko cildenu, poētisku. Vai tu nevari, — viņš turpināja, vērsdamies pie Falaleja, — vai tu nevari irdzēt sapnī kaut ko daiļu, maigu, cēluma apdvestu, kādu ainu no labas sabiedrības, piemēram, kaut vai kungus, k.r. spēlē kārtis, vai dāmas, kas pastaigājas brīnišķīgā dārza?» Falalejs apsolījās nākamajā naktī noteikti redzēt kungus vai dāmas, kas pastaigājas brīnišķīgā dārzā.

Gulēt iedams, Falalejs ar asarām lūdza dievu un ilgi domāja, kā izdarīt, lai neredzētu to nolādēto balto vērsi. Taču cilvēku cerības ir mānīgas. Pamodies nākamajā rītā, viņš ar šausmām atcerējās, ka viņam atkal cauru nakti rādījušies sapņi par nīstamo balto vērsi un nav rādījusies neviena dāma, kas pastaigājas brīnišķīgā dārzā. Šoreiz sekas bija īpašas. Foma Fomičs noteikti paziņoja, ka netic šāda gadījuma iespējai, šādai sapņa atkārtošanās iespējai un ka Falaleju kāds no mājiniekiem vai varbūt pats pulkvedis tīši samācījis, lai sariebtu Fomam Fomičam. Bija daudz brēkas, pārmetumu un asaru. Pret vakaru ģenerāliene saslima; visa māja nokāra degunu. Atlika vēl vāja cerība, ka Falalejs nākamajā, proti, trešajā naklī noteikti redzēs kaut ko no augstākās sabiedrības. Kas tas bija par vispārēju sašutumu, kad veselu nedēļu no vietas katru mīļu nakti Falalejs pastāvīgi redzēja balto vērsi un vienīgi balto vērsi! Par augstāko sabiedrību nebija pat ko domāt.

Taču visinteresantākais bija tas, ka Falalejs nekādi nevarēja attapt samelot, tīri vienkārši pateikt, ka redzējis nevis balto vērsi, bet kaut vai, piemēram, karieti, pilnu ar damam, turklāt Fomu Fomiču; jo vairāk tāpēc, ka samelot šādā ārkārtējā gadījumā pat nebūtu diez kāds grēks. Taču Falalejs bija tik patiesīgs, ka it nemaz neprata samelot, ja arī būtu gribējis. Viņam pat nemēģināja par to ieminēties. Visi zināja, ka viņš jau pašā pirmajā acumirklī nenoturēsies un Foma Fomičs uz līdzenas vietas pieķers viņu melos. Ko tur varēja darīt? Tēvoča stāvoklis kļuva nepanesams. Falalejs bija galīgi nelabojams. Nabaga puisis sāka pat novājēt aiz bēdām. Saimniecības pārzine Malaņja apgalvoja, ka puika esot pamaitāts, un apslacināja viņu ar svētīto ūdeni. Šai derīgajā operācijā piedalījās arī sirdsžēlīgā Praskovja Iļjiņična. Tomēr arī tas nepalīdzēja. Nepalīdzēja itin nekas!

— Kaut viņš izčibējis, tas trīskārt nolādētais! — Falalejs sodījās. — Katru nakti rādās sapņos! Ik vakaru lūdzos: «Nerādies sapnī, baltais vērsi, nerādies sapnī, baltais vērsi!» Bet šis klāt kā likts, nolāpītais, stāv man priekšā — liels, ar ragiem, strupu purnu, tāds, ū-ū-ū!

Tēvocis krita izmisumā. Taču, par laimi, Foma Fomičs piepeši it kā aizmirsa par balto vērsi. Neviens, protams, neticēja, ka Foma Fomičs var aizmirst tik svarīgu apstākli. Visi ar bailēm domāja, ka viņš balto vērsi pietaupa rezervei un laidīs apgrozībā pirmajā izdevīgajā gadījumā. Pēcāk izrādījās, ka Fomam Fomičam tolaik bija kas svarīgāks par balto vērsi: viņam gadījās citas darīšanas un citas rūpes; citas ieceres brieda viņa derīgajā un domu bagātajā galvā. Redziet, kāpēc viņš paļāva Falalejam mierīgi atvilkt elpu. Līdz ar Falaleju uzelpoja arī visi citi. Puisis atguva jautrību, sāka pat aizmirst pagājušo; pat baltais vērsis parādījās aizvien retāk un retāk, kaut arī vēl joprojām pa reizei atgādināja par savu fantastisko esību. Vārdu sakot, viss būtu ritējis gludi, ja nebijis pasaulē kamarinskietis.

Jāpiezīmē, ka Falalejs lieliski dejoja, tā bija viņa galvena spēja, pat kaut kas līdzīgs aicinājumam; viņš dejoja enerģiski, ar neizsīkstošu jautrību, taču it īpaši viņš mīleja Kamarinskas zemnieku. Ne jau nu gluži tā, ka viņam tik |oli būtu palikusi šā gaisīgā tēvaiņa vieglprātīgā un katra ziņā neizskaidrojamā uzvešanās, — nē, viņam patika dejot kamarinskieti vienīgi tāpēc, ka klausīties kamarinskieti un pie šīs mūzikas nedejot viņam neparko nebija pa spēkam. Reizēm pa vakariem divi trīs sulaiņi, kučieri, dārznieks, kas spēlēja vijoli, un dažas no saimes ļaužu dāmām salasījās bariņā kaut kur pašā dibenējā kungu sētas nostūrī, patālāk no Fomas Fomiča; gāja vaļā mūzika, dejas, un pašās beigās savas tiesības svinīgi pieteica arī kamarinskietis. Orķestris sastāvēja no divām balalaikām, ģitāras, vijoles un tamburīna, ar kuru teicami rīkojās kučieris Mitjuška. Vajadzēja redzēt, kas tādā reizē notika ar Falaleju: viņš dejoja līdz neatmaņai, līdz pēdējo spēku izsīkumam, publikas kliedzienu un smieklu uzmundrināts; lāgu lāgiem viņš iespiedzās, kliedza, skaļi smējās, sita plaukstas; viņš dejoja, it kā to rautu līdzi sveša, neaptverama vara, ko nevarēja apvaldīt, un neatlaidīgi pūlējās panākt aizvien straujāk un straujāk plūstošo nebēdnīgā motīva tempu, ritmā dauzīdams papēžus pret zemi. Tie bija viņam patiesas baudas mirkļi; un tas viss būtu ritējis labi un līksmi, ja valodas par kamarinskieti pēdīgi nenākušas Fomam Fomičam ausīs.

Foma Fomičs pamira un tūliņ pat sūtīja pēc pulkveža.

Es, pulkvedi, gribētu uzzināt no jums tikai vienu, — I oma iesāka, — vai jūs esat nozvērējies pilnīgi pazudināt Ao nelaimīgo idiotu vai arī ne gluži? Pirmajā gadījumā es ludaļ noeju malā; ja tomēr ne gluži, tad es…

—    Kas tad nu? Kas noticis? — tēvocis izbijies iesaucās.

—    Kas noticis? Vai jūs zināt, ka viņš dejo kamarinskieti?

—    Nu … nu un tad?

—    Kā — nu un tad? — Foma iespiedzās. — Un to sakāt jūs — jūs, viņa kungs un zināmā mērā pat tēvs! Vai pēc visa tā jums maz ir veselīga sajēga par to, kas īsti ir kamarinskietis? Vai jūs zināt, ka šī dziesma attēlo riebīgu, rupju tēviņu, kas piežūpojies gatavs uz visneķītrāko rīcību? Vai jūs zināt, ko uzdrošinājies aizskart šis izvirtušais vergs? Viņš minis kājām pašas dārgākās saites un, tā sakot, sabradājis tās ar saviem lauķa zābakiem, kas pieraduši mīdīt tikai kroga grīdu! Vai jūs maz saprotat, kci ar savu atbildi esat aizvainojis manas cēlākās jūtas? V«ii jūs saprotat, ka ar savu atbildi esat aizvainojis personiski mani? Vai jūs to saprotat vai ne?

—    Bet Foma… Tā taču ir tikai dziesma, Foma…

—     Kā — tikai dziesma? Un jūs nekaunaties atzīties, ka jūs zināt šo dziesmu, — jūs, dižciltīgas sabiedrības loceklis, tiklu un nevainīgu bērnu tēvs un turklāt vēl pulkvedis! Tikai dziesma! Bet es esmu pārliecināts, ka šī dziesma ņemta no patiesa notikuma! Tikai dziesma! Bet kurš pieklājīgs cilvēks gan var, aiz kauna nesadedzis, atzīties, ka zina šo dziesmu, ka jebkad šo dziesmu dzirdējis? Kurš, kurš?

—    Nu, bet tu taču zini, Foma, ja jau prasi, — tēvocis savā sirdsvientiesībā samulsis atbildēja.

—     Kā! Es zinu? Es … es … tas ir, es! … Apvainojāt! — Foma pēkšņi iekliedzās, trūkdamies augšā no krēsla un niknumā vai aizrīdamies. Viņš nekādi nebija gaidījis tādu satriecošu atbildi.

Nemēģināšu aprakstīt Fomas Fomiča dusmas. Par nepieklājību un savu neattapīgo atbildi pulkvedis ar negodu tika padzīts no tikumības sargātāja acīm. Taču kopš šās reizes Foma Fomičs nozvērējās notvert Falaleju nozieguma vietā dejojam kamarinskieti. Pa vakariem, kad visi domāja, ka viņš ar kaut ko nodarbināts, Foma tīšuprāt klusītēm izzagās dārzā, apstaigāja sakņu dobes un ielīda kaņepēs, no kurienes iztālēm varēja redzēt laukumiņu, kur gāja vaļā dejas. Viņš uzglūnēja nabaga Falalejam kā mednieks putnam, ar baudu domādams par to, kādu lērumu viņš veiksmes gadījumā sacels pa visu māju, kā sados sutu, it īpaši pulkvedim. Pēdīgi viņa neatslābstošās pūles vainagojās panākumiem: viņš notvēra kamarinskieti! Pēc visa tā kļūst saprotams, kāpēc tēvocis plēsa sev matus, ieraudzījis raudošo Falaleju un izdzirdējis, ka Vidulēcis pieteic Fomu Fomiču, kas tik negaidīti un tādā raižpilnā brīdī pats savā personā nostājās mūsu priekšā.

VII Foma Fomičs

Es aplūkoju šo kungu ar saspringtu ziņkāri. Gavrila pareizi bija nosaucis viņu par draņķīgu vīreli. Foma bija maza auguma, gaišiem, jau iesirmiem matiem, kumpu degunu un sīkām grumbiņām pa visu seju. Uz zoda viņam bija liela karpa. Gadu varēja būt ap piecdesmit. Viņš ienāca klusu, vienmērīgiem soļiem, acis nodūris. Taču seja un visa viņa pedantiskā figūriņa pauda visnekaunīgāko pašapziņu. Man par brīnumu, viņš ieradās, ģērbies rīta svārkā, tiesa, ārzemju griezuma, bet tomēr rīta svārkā un turklāt čībās. Krekla apkaklīte bez kaklasaites bija atlocīta ā l'enfant1 ; tas piešķīra Fomam Fomičam ārkārtīgi dumju izskatu. Viņš piegāja pie brīva atzvelteņa, piestūma to pie galda un apsēdās, nebildis nevienam ne vārda. Vienā mirklī aprima visa kņada, visi satraukumi, kas bija valdījuši pirms brīža. Viss noklusa tā, ka varēja dzirdēt mušu lidojam. Ģenerāliene kļuva rāma kā jēriņš. Visa šīs nabaga idiotes iztapība Fomam Fomičam tagad parādījās uz āru. Viņa nevarēja vien noskatīties savā dārgumiņā, ieurbusies viņā ar acīm. Jaunava Perepeļicina, smaidīdama pār visu ģīmi, berzēja rokas, bet nabaga Praskovja Iļjiņična manāmi drebēja aiz bailēm. Tēvocis uzreiz kļuva rosīgs.

— Tēju, tēju, māsiņ! Tikai labi saldu, māsiņ; Foma Fomičs pēc gulēšanas ciena stipri saldu tēju. Tev taču labi saldu, Foma?

1 pēc bērnu krekliņa parauga (fi.). 470

—    Nav man pašlaik prātā jūsu tēja! — Foma teica gausi un ar cieņu, norūpējies atmetis ar roku. — Jums jau tikai visu, kas saldāks!

Šie vārdi un Fomas ienākšana, tik pārlieku smieklīga ar savu pedantisko cienīgumu, mani ārkārtīgi ieinteresēja. Man gribējās zināt, cik tālu, aizmirstot jebkuru pieklājību, galu galā aizies šā vīzdegunīgā kundziņa nekaunība.

—    Foma! — tēvocis iesaucās. — Rekomendēju: mans krustdēls Sergejs Aleksandričs! Tikko atbrauca.

Foma Fomičs nomērīja viņu no galvas līdz kājām.

—     Es brīnos, pulkvedi, ka jūs vienmēr sistemātiski mēdzat mani pārtraukt, — viņš noteica, labu brīdi klusējis, neveltīdams man ne mazāko uzmanību. — Jums stāsta par lietu, bet jūs dievs zina par ko… traktējat… Vai jūs redzējāt Falaleju?

—    Redzēju, Foma …

—    A, redzējāt! Nu tad es viņu jums vēlreiz parādīšu, ja jau redzējāt. Varat papriecāties par savu darinājumu . . . morāliskā nozīmē. — Panācies šurp, idiot! Panācies šurp, tu holandiešu purns! Nu nāc jel, nāc! Nebaidies!

Falalejs pienāca šņukstēdams, muti pavēris, asaras rīdams. Foma Fomičs raudzījās viņā ar baudu.

—    Es ar nolūku nosaucu viņu par holandiešu purnu, Pavel Semjonič, — viņš piezīmēja, atgāzdamies atzveltnī un mazliet pagriezdamies pret blakus sēdošo Obnoskinu, — un vispār, ziniet, nekūda gadījuma neatrodu par vajadzīgu mīkstināt savus izteicienus. Patiesībai jābūt patiesībai. Lai ar ko apsedz netīrumus, tie tomēr ir un paliek netīrumi. Ko tur pūlēties un mīkstināt? Apmānīt sevi un citus! Tikai stulbā labāko aprindu paurī varēja rasties vajadzība pēc tik bezjēdzīgām pieklājībām. Sakiet — ļauju jums spriest — vai jūs atrodat šai purnā kaut ko skaistu? Es domāju diženu, daiļu, cēlu un nevis kaut kādu sarkanu mūli.

Foma Fomičs runāja klusu, izturēti un tīri vai ar majestātisku vienaldzību.

—     Viņā kaut ko skaistu? — atsaucās Obnoskins ar tādu kā nekaunīgu nevērību. — Man liekas, tas gluži vienkārši ir pamatīgs rostbifa gabals — un nekas vairāk.

—     Pieeju šodien pie spoguļa un ielūkojos tajā, — Foma turpināja, uzsvērti izlaizdams vietniekvārdu es. — Ne tuvu neuzskatu sevi par skaistuli, tomēr gribot negribot nonācu pie secinājuma, ka ir taču kaut kas šai pelēko acu skatienā, kas atšķir mani no kaut kāda Falaleja. Tā ir doma, tā ir dzīve, tā ir gudrība šai skatienā! Nelielos tieši ar sevi. Runāju vispār par mūsu kārtu. Tagad, kā jūs domājat, vai var būt kaut vai kāda šķipsniņa, kaut vai kāda niecīga daļiņa dvēseles šai dzīvajā bifštekā? Nē, patiešām, ievērojiet, Pavel Semjonič, cik šiem ļaudīm, kuriem trūkst jebkādu domu un ideālu un kuri ēd vienīgi liellopu gaļu, — cik tiem allaž ir riebīgi svaiga sejas krāsa, rupji un muļķīgi svaiga! Jums gribētos noskaidrot viņa domāšanas pakāpi? Ei tu, paragrāf! Panāc jel tuvāk, ļauj par tevi papriecāties! Ko tā muti esi atplētis? Valzivi taisies aprīt, vai? Vai esi brīnum skaists? Atbildi: esi brīnum skaists?

—    Brī-num-skaists! — Falalejs, raudas valdīdams, izdabūja.

Obnoskins laida vaļā lielo smējienu. Jutu, ka sāku drebēt aiz dusmām.

—    Jūs dzirdējāt? — Foma turpināja, triumfējot vērsdamies pie Obnoskina. — Dzirdēsiet vēl ko labāku! Es atnācu vif,ui eksaminēt. Redziet, Pavel Semjonič, ir cilvēki, kuriem šķiet vēlams samaitāt un pazudināt šo nožēlojamo idiotu. Varbūt es spriežu bargi, alojos, taču es runāju aiz cilvēkmīlestības. Viņš nupat dejoja visnepieklājīgāko no visām dejām. Nevienam šeit nav gar to daļas. Bet nu paklausieties paši. Atbildi: ko tu nupat darīji? Atbildi jel, atbildi uz vietas — dzirdi?

—    De-joju… — Falalejs izspieda, raudām pieņemoties.

—    Ko tad tu dejoji? Kādu deju? Runā taču!

—    Kamarinskieti…

—    Kamarinskieti! Un kas tas kamarinskietis tāds ir? Kas ir kamarinskietis? Vai es kaut ko varu saprast no šīs atbildes? Apgaismo jel mūsu prātu: kas tas tavs kamarinskietis tāds ir?

—    Zem-nieks …

—    Zemnieks! Tikai zemnieks? Brīnos! Tātad ievērojams zemnieks! Tātad tas ir kāds slavens zemnieks, ja par viņu jau tiek sacerētas poēmas un dejas? Nu, atbildi taču!

Spīdzināšana bija Fomam nepieciešama. Viņš spēlējās ir savu upuri kā kaķis ar peli; taču Falalejs klusē, činkst un nesaprot jautājumu.

—    Atbildi taču! — Foma stāj virsū. — Tev jautā: kas las ir par zemnieku? Runā taču! … Kunga vai kroņa, brīvs, atkarīgs, ekonomiskais? Zemnieku ir daudz…

—    E-ko-no-mis-kais …

—    Aha, ekonomiskais! Jūs dzirdat, Pavel Semjonič? Jauns vēsturisks fakts: Kamarinskas zemnieks ir ekonomiskais. Hm… Nu, ko tad ir izdarījis šis ekonomiskais zemnieks? Par kādiem varoņdarbiem viņu tā apdzied un … apdēj o?

Jautājums bija kutelīgs un, tā kā tika izteikts Falalejam, tad arī bīstams.

—    Nu… jūs… tomēr… — dzīrās iebilst Obnoskins, paskatījies uz savu māmiņu, kura sāka kaut kā īpaši grozīties uz dīvāna. Bet ko tur varēja darīt? Fomas Fomiča kaprīzes skaitījās likums.

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, ja jūs neapvaldīsiet šo stulbeni, viņš taču … Paklausieties — ko viņš īsti grib? Falalejs kaut ko samuldēs, ticiet man… — es pačukstēju tēvocim, kas bija apjucis un nezināja, ko iesākt.

—    Tu nu, Foma, tomēr… — viņš iesāka, — rau, iepazīsties, Foma, mans krustdēls, jauns cilvēks, nodarbojas ar mineraloģiju …

—    Es jūs lūdzu, pulkvedi, nepārtrauciet mani ar savu mineraloģiju, no kuras jūs, cik man zināms, nekā nesajēdzat un varbūt arī citi ne. Es neesmu bērns. Viņš man atbildēs, ka šim zemniekam vajadzētu pūlēties savas ģimenes labā, bet viņš pietempies pilns kā mārks, noplītējis krogā savu puskažociņu un tāds piežūpojies skrējis pa ielu. Tas, kā zināms, arī ir viss šās poēmas saturs, kurā slavināta žūpošana. Neraizējieties, tagad viņš zina, ko atbildēt. Nu, atbildi jel: ko ir izdarījis šis zemnieks? Es taču tev pateicu priekšā, tikpat kā mutē ieliku. Bet es tieši no tevis paša gribu dzirdēt: ko viņš ir izdarījis, ar ko kļuvis slavens, ar ko nopelnījis tādu nemirstīgu slavu, ka viņu jau apdzied trubadūri? Nu?

Nelaimīgais Falalejs grūtsirdīgi skatījās apkārt un, nezinādams, ko sacīt, vārstīja muti vaļā un ciet kā no ūdens izvilkta karūsa.

—    Kauns sa-acīt! — viņš beidzot pilnīgi izmisis noīdēja.

—    Aha! Kauns sacīt! — Foma uzvaras priekā nobauroja. — Rau, taisni šādu atbildi es arī centos izdabūt, pulkvedi! Kauns sacīt, bet nav kauns darīt? Lūk, morāle, ko jūs esat sējis, kas ir uzdīgusi un ko jūs tagad… laistāt. Taču nav ko tērēt vārdus. Ej tagad uz virtuvi, Falalej! Patlaban aiz cieņas pret klātesošajiem es tev nekā neteikšu; taču šodien pat, šodien pat tu saņemsi nežēlīgu un sāpīgu sodu. Bet, ja nē, ja arī šoreiz tevi vērtēs augstāk par mani, tad paliec šeit un priecini savus kungus ar kamarinskieti, bet es šodien pat atstāšu šo māju. Pietiek! Es esmu pateicis. Ej!

—   Nu gan jūs, šķiet, par bargu… — nomurmulēja Obnoskins.

«Kā tad, kā tad, kā tad!» tēvocis jau dzīrās iesaukties, taču aprāvās un apklusa. Foma drūmi pašķielēja uz viņu.

—     Es brīnos, Pavel Semjonič, — viņš turpināja, — ko gan pēc visa tā dara mūsdienu literāti, dzejnieki, zinātnieki, domātāji? Kā viņi nepievērš uzmanību tam, kādas dziesmas dzied krievu tauta un kādu dziesmu pavadījumā krievu tauta dejo? Ko līdz šim ir darījuši visi šie Puškini, Ļermontovi, Borozdnas? Brīnos. Tauta dejo kamarinskiHi, šo žūpības apoteozi, bet viņi apdzied kaut kādas neaizmirstulites! Kāpēc gan viņi neraksta tiklākas dziesmas lautas lietošanai un nemet pie malas savas neaizmirstulītes? Tas ir sociāls jautājums! Lai viņi man attēlo zemnieku, bet cildenu kļuvušu zemnieku, tā sakot, laucinieku, nevis lauķi. Lai attēlo šo lauku prātnieku viņa vienkāršībā, varbūt pat vīzēs āvušos — es arī pret to neiebilstu —, taču pārpilnu labiem tikumiem, kurus — to es droši saku — var apskaust pat pārlieku izdaudzinātais Maķedonijas Aleksandrs. Es pazīstu Krievzemi, un Krievzeme pazīst mani: tāpēc arī es tā runāju. Lai attēlo šo zemnieku, varbūt ar ģimeni apkrāvušos sirmgalvi, smacīgā dūmistabā, varbūt pat izsalkušu, taču apmierinātu, kas nekurn, bet svētī savu nabadzību un ir vienaldzīgs pret bagātnieka zeltu. Lai bagātnieks pats dvēseles aizkustinājumā beidzot atnes viņam savu zeltu; lai pat šai gadījumā zemnieka tikumi apvienojas ar viņa kunga un varbūt arī augstmaņa tikumiem. Laucinieks un augstmanis — tik tālu viens no otra uz sabiedrības kāpnēm — beidzot apvienojas tikumos, tā ir cēla doma! Bet tagad — ko mēs redzam? No vienas puses — neaizmirstulītes, bet no otras — dzērājs, izskrējis no kroga, diebj pa ielu sapluinītā izskatā! Nu, kas tur, sakiet, poētisks? Par ko tur lai tīksminās? Kur te prāts? Kur grācija? Kur tikumība? Nesaprotu!

—   Simt rubļu palieku tev parādā, Foma Fomič, par l<idiem vārdiem! — sajūsmināts ieteicās Ježevikins.

—    Bet plikpauri velnu no manis dabūs, — viņš klusīlem man pačukstēja. — Paglaimo, paglaimo!

—    Nu jā … to jūs labi attēlojāt, — pabilda Obnoskins.

—   Kā tad, kā tad, kā tad! — iesaucās tēvocis, klausījies ar vislielāko interesi, un triumfējot uzlūkoja mani.

—    Kāds temats aizsākas, ko! — viņš, rokas berzēdams, man pačukstēja. — Daudzpusīga saruna, velns parāvis! Foma Fomič, te ir mans krustdēls, — viņš piemetināja aiz jūtu pārpilnības. — Viņš arī nodarbojas ar literatūru — rekomendēju.

Foma Fomičs, tāpat kā iepriekš, neveltīja ne mazāko uzmanību tēvoča rekomendācijai.

—    Dieva dēļ, nerekomendējiet mani vairs! Es jūs nopietni lūdzu, — es tēvocim apņēmīgi pačukstēju.

—    Ivan Ivanič! — Foma pēkšņi atsāka, pievērsies Mizinčikovam, to vērīgi uzlūkodams. — Mēs, lūk, nupat runājām: kā jūs domājat?

—    Es? Jūs jautājat man? — Mizinčikovs izbrīnījies atsaucās, un izskatījās tā, it kā viņu nule pat pamodinājuši no miega.

—     Jā gan, jūs, cienītais. Jautāju jums tāpēc, ka augstu vērtēju gudru cilvēku domas, patiešām gudru cilvēku, nevis šādu tādu problemātisku gudrinieku, kuri gudri tikai tāpēc, ka tos nemitīgi rekomendc par gudriniekiem, par zinātniekiem un dažu reizi arī tīšām izsauc, lai parādītu tos balagānā vai tamlīdzīgi.

Akmens bija tēmēts tieši uz mani. Un nebija šaubu, ka Foma Fomičs, kas neveltīja man ne vismazāko uzmanību, tomēr visu šo sarunu par literatūru ievadījis vienīgi manis dēļ, lai ar pirmo soli apstulbinātu, iznīcinātu, samītu Pēterburgas zinātnieku, gudrinieku. Es vismaz par to nešaubījos.

—    Ja gribat zināt manas domas, tad es… es esmu ar jums vienis prātis, — Mizinčikovs gļēvi un negribīgi atteica.

—     Jūs visi esat ar mani vienis prātis! Pat nelabi metas, — Foma piezīmēja. — Teikšu jums atklāti, Pavel Semjonič, — viņš, brītiņu klusējis, turpināja, atkal pievērsdamies Obnoskinam, — ja es arī par kaut ko cienu nemirstīgo Karamzinu, tad ne jau par vēsturi, ne par «Marfu Vietvaldi», ne par «Veco un jauno Krievzemi», bet tieši par to, ka viņš uzrakstījis «Frolu Siļinu»: tas ir dižens eposs. Tas ir tīri tautisks sacerējums, kas nemirs mūžīgi mūžam! Augsti cildens eposs!

—    Kā tad, kā tad, kā tad! Dižena epoha! Frols Siļins ir labdarīgs cilvēks! Atceros, esmu lasījis; vēl izpircis divas meičas un tad raudzījies viņās un raudājis. Cildena rakstura iezīme, — tēvocis piebalsoja, starodams aiz patikas.

Nabaga tēvocis! Viņš neparko nevarēja nociesties, neiesaistījies zinātniskā sarunā. Foma ļauni pasmīnēja, taču nekā neteica.

—     Starp citu, arī tagad raksta aizraujoši, — piesardzīgi iejaucās Anfisa Petrovna. — Lūk, piemēram, «Briseles noslēpumi».

—    Neteikšu, cienītā, — Foma tā kā ar nožēlu iebilda. -— Nesen lasīju vienu no poēmām … Nu, kas tas ir! «Neaizmirstulītes»! Bet, ja gribat zināt, no jaunākajiem man par visiem labāk patīk «Pārrakstītājs» — cik viegla spalvai

«Pārrakstītājs»! — Anfisa Petrovna iesaucās. — Tas ir tas, kurš žurnālā raksta vēstules? Ai, cik tas ir burvīgi! Kāda vārdu spēle!

—    Tieši vārdu spēle. Viņš, tā sakot, spēlējas ar spalvu. Neparasts spalvas vieglums!

—    Jā gan; taču viņš ir pedants, — Obnoskins nevērīgi piebilda.

—    Pedants, pedants — nestrīdos; taču jauks pedants, taču graciozs pedants! Protams, neviena no viņa idejām neiztur pamatīgu kritiku, taču cilvēku aizrauj vieglums. Balamute — piekrītu, taču jauks balamute, taču graciozs balamute! Atcerieties, piemēram, viņš literārā rakstā apgalvo, ka viņam esot savas muižas.

—    Muižas? — uztvēra tēvocis. — Tas ir labi! Kurā guberņā?

Foma apklusa, vērīgi noskatīja tēvoci un turpināja tai pašā tonī:

—     Nu, sakiet jel ar veselu saprātu: kālab man, lasītājam, jāzina, ka viņam ir muižas? Ir — nu tad apsveicu jūs ar to! Taču cik jauki, cik rotaļīgi tas aprakstīts! Viņš dzirkstī asprātībās, viņš sprēgā asprātībās, viņš verd! Tas ir kaut kāds asprātības Narzans! Jā, tā, lūk, vajag rakstīt!

Man šķiet, ka tieši tā es rakstītu, ja būtu ar mieru rakstīt žurnālos…

—    Varbūt vēl labāk, cienītais, — godbijīgi piezīmēja Ježevikins.

—    Pat kaut kas melodisks stilā! — tēvocis piebalsoja.

Foma Fomičs beidzot neizturēja.

—    Pulkvedi, — viņš teica, — vai nevar jūs palūgt — protams, ar visu iespējamo delikātumu — netraucēt mūs un ļaut mums mierīgi pabeigt savu sarunu. Jūs nevarat spriest līdzi mūsu sarunā, nevarat! Nejauciet jel mūsu patīkamo literāro pārrunu. Nodarbojieties ar saimniecību, dzeriet tēju, taču… literatūru lieciet mierā. No tā viņa nekā nezaudēs, ticiet man!

Tas jau nu pārsniedza jebkurus nekaunības kalngalus. Es nezināju, ko domāt.

—    Bet tu taču, Foma, pats sacīji, ka melodisks, — tēvocis sakaunējies skumīgi iebilda.

—   Tā gan, cienītais. Taču es runāju kā lietpratējs, runāju īstajā vietā; bet jūs?

—    Jā gan, cienītais, mēs, teikt, runājam ar prātu, cienītais, — uztvēra Ježevikins, luncinādamies ap Fomu Fomiču. — Prāta, teikt, mums savs mazumiņš ir, aizņemties nevajag, teju, teju divām ministrijām būtu gana, un, ja vajadzēs, tad arī ar trešo tiksim galā, ek, kā tas mums ir, cienītais!

—    Nu, tātad atkal esmu samuldējies! — tēvocis secināja un labsirdīgi pasmaidīja.

—    Vismaz atzīstaties, — piebilda Foma.

—    Nekas, nekas, Foma, es nedusmojos. Es zinu, ka tu mani apturi ka draugs, kā tuvinieks, kā brālis. To es pats tev atļāvu, pat lūdzu to darīt. Tas ir lietderīgi, lietderīgi! Tas manis paša labā! Pateicos un ņemšu vērā.

Mana pacietība bija galā. Viss, ko līdz šim no ļaužu valodām zināju par Fomu Fomiču, man bija licies mazliet pārspīlēts. Turpretim tagad, kad ieraudzīju visu to īstenībā, manam izbrīnam nebija robežu. Es pats sev neticēju; nevarēju aptvert tādu bezkaunību, tādu nekautrīgu patvaru, no vienas puses, un tādu brīvprātīgu verdzību, tādu lētticīgu labsirdību — no otras. Jāsaka gan, pat tēvocis bija apmulsis par tādu bezkaunību. To varēja redzēt. Manī dega vēlēšanās šā vai tā saķerties ar Fomu, pacīkstēties, kaut kā iespaidīgāk sarunāt viņam rupjības, lai tad notiek kas notikdams. Šī doma mani iedvesmoja.

Es meklēju izdevību un gaidīdams pilnīgi aplauzīju savas platmales malas. Tomēr izdevība neradās: Foma neparko negribēja mani pamanīt.

—    Taisnību, taisnību tu saki, Foma, — turpināja tēvocis, visiem spēkiem pūlēdamies izpatikt un šā vai tā nolīdzināt iepriekšējās sarunas nepatīkamo iespaidu. — Tu saki taisnību acīs, paldies, Foma. Vajag pazīt to, par ko runā, un tikai tad spriest. Atzīstos — vainīgs! Esmu jau dažu labu reizi nonācis tādā stāvoklī. Iedomājies, Sergej, es reiz pat eksaminēju… Jūs smejaties. Sak, eita nu! Nudien eksaminēju, tik tiešām. Uzaicināja mani kādā iestādē uz eksāmenu un apsēdināja kopā ar eksaminētājiem, tāpat vien goda pēc, brīva vieta bija. Tad es, atzīstos tev, pat nobijos, tādas bailes uzkrita: es tak itin nevienas zinātnes nepazīstu! Ko lai nu daru! Nupat, nupat, domāju, mani pašu vilks pie tāfeles. Nu, bet pēc tam — nekas, izgāja gludi; es pat uzdevu jautājumus, uzprasīju: kas bija Noass? Vispār atbildēja lieliski; pēc tam ēdām brokastis un par uzplaukumu dzērām šampanieti. Teicama iestāde!

Foma Fomičs un Obnoskins vai plīsa no smiekliem.

Es jau arī pats pēc tam smējos, — tēvocis iesaucās, vis.n labsirdīgi smiedamies un priecādamies, ka visiem kjuvis jautri. Nē, Foma, lai nu šā vai tā, izsmīdināšu jūs visus, pastāstīšu, ka es vienreiz izgāzos… Iedomājies, Sergej, mēs stāvējām Krasnogorskā …

—    Atļaujiet vaicāt, pulkvedi: vai jūs ilgi stāstīsiet šo savu atgadījumu? — Foma viņu pārtrauca.

—     Ak, Foma! Bet tas taču ir pārlieku brīnišķīgs stāsts; taisni plīst var no smiekliem. Tu tikai paklausies: tas ir jauki, nudien jauki. Izstāstīšu, kā es izgāzos.

—    Es vienmēr ar prieku klausos jūsu nostāstus, ja tie ir šādā garā, — Obnoskins žāvādamies noteica.

—    Neko darīt, būs jāpaklausās, — Foma nolēma.

—     Bet jānudien būs labi, Foma. Gribu pastāstīt, Anfisa Petrovna, kā es reiz izgāzos. Paklausies arī tu, Sergej: tas ir pat pamācoši. Mēs stāvējām Krasnogorskā (tēvocis iesāka, starodams aiz patikas, aši bērdams vārdus, steigdamies, ar neskaitāmiem iespraustiem teikumiem, kā viņš to darīja ikreiz, kad sāka kaut ko stāstīt klātesošo iepriecināšanai). Tikko bijām ieradušies, to pašu vakaru dodos uz teātra izrādi. Lieliska aktrise bija Kuropatkina; pēc tam ar štāba rotmistru Zverkovu aizlaidās lapās, nenospēlējusi lugu līdz galam; tā arī nolaida priekškaru…

Tas ir, bendesmaiss jau nu šis Zverkovs bija, gan iedzert, gan kārtis paspēlēt, ne nu īsti žūpa, bet tāpat vien — allaž gatavs ar biedriem laiku īsināt. Bet, kad sāka plītēt pa īstam, tad itin visu aizmirsa: kur dzīvo, kādā valstī, kā pašu sauc — vārdu sakot, galīgi visu; taču īstenībā visai lielisks puisis … Nu tā, cienījamie, sēžu es teātrī. Starpbrīdī pieceļos un sagrūžos kopā ar agrāko biedru Kornoubovu … Vienreizējs puisis, es jums teikšu. Tiesa, gadus sešus nebijām tikušies. Nu, piedalījies kampaņā, krūtis vienos krustos; tagad — nesen dzirdēju — esot jau īstenais padomnieks; civildienestā pārgājis, līdz augstām pakāpēm uzkalpojies… Protams, mēs abi priecīgi. Te šo, te to. Bet ložā mums blakus sēž trīs dāmas; tai, kas pa kreisi, purns tāds, kāds pasaulē ne redzēts … Pēcāk dabūju zināt: visai lieliska sieviete, ģimenes māte, vīru aplaimojusi . .. Nu tā, es uzreiz kā stulbenis — blākt! — Kornouhovam: «Saki, brāl, — vai tu nezini, kas tā par putnu biedēkleni te uzradusies?» — «Kura tad?» — «Nu šitā.» — «Tā ir mana māsīca.» Tfu, velns! Spriediet paši par manu stāvokli! Lai glābtu, kas glābjams, saku: «Tad nē jau, ne tā. Ir nu gan tev acis! Rau, tā, kas tur attālāk sēž: kas tā ir?» — «Tā ir mana māsa.» Ak, piķis tevi laukā! Un viņa māsa, kā par spīti, tīrais rožu pumpuriņš, tik brīnum jauka; un saposusies: saktiņas, cimdiņi, rokas sprādzītes, — vārdu sakot, sēž kā tāds eņģelītis; pēcāk viņa izgāja pie visai lieliska cilvēka Pihtina; viņa ar to aizbēga, bez atļaujas salaulājās; nu, bet tagad viss ir, kā vajag; dzīvo bagāti, vecajiem nenopriecāiies … Nu tad tā. «Tad nē jau,» es saucu un pats nezinu, kur sprukt, «ne tā!» — «Tad tā, kas vidū?» — «Kā tad, vidū.» — «Nu, brāl, tā ir mana sieva.» Starp mums runājot, konfekte, nevis dāmiņa! Tā ir būtu viņu norijis aiz patikas … «Nu,» saku, «vai esi kādreiz redzējis muļķi? Tad redzi, viņš ir tavā priekšā ar visu galvu: cērt, nežēlo!» Smejas. Pēc izrādes mani iepazīstināja un laikam jau bija izstāstījis, nebēdnieks. Tā ka gaužām jau nu smējās. Un atzīstos, nekad vēl nebiju tik jautri pavadījis laiku. Tā redzi, brāl Foma, kā dažkārt var izgāzties! Ha-ha-ha-ha!

Taču velti smējās nabaga tēvocis; velti viņš uzlūkoja visus ar savu jautro un labsirdīgo skatienu: stings klusums bija atbilde uz viņa jautro stāstu. Foma Fomičs sēdēja, drūmi klusēdams, un viņam līdzi visi; tikai Obnoskins viegli vīpsnāja, paredzēdams, kādu drūksti tagad dabūs tēvocis. Tēvocis sakaunējās un nosarka. Fomam to tik vien vajadzēja.

—    Vai jūs beidzāt? — viņš pēdīgi vaicāja, ar svarīgu seju uzrunādams sakaunējušos stāstītāju.

—    Beidzu, Foma.

—    Un priecājaties?

—    Tas ir, kā priecājos, Foma? — nabaga tēvocis skumīgi atjautāja.

—     Vai jums tagad ir vieglāk? Esat gandarīts, ka izjaucāt patīkamu literāru sarunu starp draugiem, pārtraukdami tos un tā apmierinādami savu sīko patmīlību?

—    Ej nu ej, Foma! Es taču gribēju jūs visus uzjautrināt, bet tu …

—    Uzjautrināt? — Foma iekliedzās, pēkšņi neparasti iekaisdams. — Jūs taču esat spējīgs uzdzīt grūtsirdību, nevis uzjautrināt. Uzjautrināt! Bet vai jūs zināt, ka jūsu stāsts bija gandrīz netikumīgs? Es nesaku: nepieklājīgs, — tas skaidrs pats par sevi… Jūs reti sastopamā jūtu neaptēstībā paziņojat, ka esat smējušies par nevainību, par augstas kārtas muižnieci vienīgi tāpēc, ka viņai nav bijis gods jums patikt. Un mums — mums jūs gribējāt likt smieties, las ir, piebalsot jums, piebalsot rupjai un nepieklājīgai rīcībai, un tas viss tikai tāpēc, ka jūs esat šīs mājas saimnieks! Ka gribat, pulkvedi, jūs varat sameklēt sev pielīdējus, bļodlaižas, partnerus, varat tos pat izsaukt no tālām zemēm un tā palielināt savu svītu par ļaunu taisnprātībai un atklātam dvēseles cēlumam; taču nekad Foma Opiskins nebūs ne lišķis, ne jūsu bļodlaiža, ne liekēdis! Lai nu ko, bet to es varu jums apgalvot…

—    Eh, Foma! Tu neesi mani sapratis, Foma!

—    Nē, pulkvedi, es sen esmu jūs izpratis, es saprotu jūs caur un cauri! Jūs kremt neierobežota patmīlība; jūs pretendējat uz neaizsniedzamu prāta asumu un aizmirstat, ka pretenzijas notrulina asumu. Jūs …

—    Rimsties jel, Foma, dieva dēļ! Apkaunies kaut vai no cilvēkiem! …

—     Ir taču skumji to visu redzēt, pulkvedi, bet redzot — nav iespējams klusēt. Es esmu nabags, es mitinos pie jūsu mātes. Kas zina, var vēl nodomāt, ka es glaimoju jums ar savu klusēšanu; bet es negribu, ka šāds tāds pienapuika varētu mani uzskatīt par liekēdi jūsu mājā. Varbūt es, pirmīt šeit ienākdams, tīšuprāt kāpināju savu patiesīgo atklātību, jutos spiests tīšuprāt noiet pat līdz rupjībai tieši tāpēc, ka jūs pats mani noliekat tādā stāvokli. Jūs, pulkvedi, izturaties pret mani pārāk augstprātīgi. Mani var noturēt par jūsu kalpu, par piedzīvotāju. Jums sagādā prieku pazemot mani svešu cilvēku priekšā, kaut gan esmu jums līdzvērtīgs — jūs dzirdat? — līdzvērtīgs visādā ziņā. Varbūt pat es jums parādu laipnību ar to, ka dzīvoju jūsu mājā, nevis jūs man. Mani pazemo; tātad man pašam sevi jāslavē — tas ir dabiski! Es nevaru klusēt, man ir jārunā, bez kavēšanās jāprotestē, un tāpēc es klaji un bez aplinkiem saku jums, ka jūs esat fenomenāli skaudīgs! Jūs, piemēram, redzat, ka cilvēks atklātā, draudzīgā sarunā neviļus parādījis savas zināšanas, erudīciju, gaumi; tad, lūk, jums tas jau nepatīk, jūs nevarat nociesties: «Kas ir, arī es parādīšu savas zināšanas un gaumi.» Bet kāda gan jums ir gaume? Ar atļauju sacīt — jūs no daiļuma sajēdzat tikpat maz — neņemiet ļaunā, pulkvedi, — cik, piemēram, cūka no svētdienas! Tas ir asi, rupji — atzīstos, taču vismaz atklāti un patiesi. To jūs nedzirdēsiet no saviem lišķiem, pulkvedi.

—    Eh, Foma!…

—    Kā tad, «eh, Foma!». Redzams, patiesība nav dūnu pēlis. Nu labi, vēlāk mēs par to vēl parunāsim, tagad atļaujiet arī man mazliet uzjautrināt klātesošos. Vai nu visu laiku jums vienam vajag izcelties. Pavel Semjonič! Vai esat redzējis šo jūras brīnumu cilvēka izskatā? Es jau sen viņu vēroju. Ielūkojieties viņā: viņš taču būtu mani dzīvu aprijis, vienā kampienā!

Runa bija par Gavriiu. Vecais kalpotājs stāvēja pie durvīm un no tiesas sagrauzts raudzījās, kā strostē viņa kungu.

—    Arī es gribu uzjautrināt jūs, Pavel Semjonič, ar izrādi. — Ei tu, kovārni, panāc šurp! Esiet tik laipni, Gavrila Ignatjič, pavirzieties tuvāk! Tas, redziet, Pavel Semjonič, ir Gavrila; par sodu, ka atļāvies rupjības, viņš mācās franču dialektu. Es kā Orfejs mīkstinu šejienes tikumus, tikai nevis ar dziesmām, bet ar franču dialektu. Nu, francūzi, musjē šematon, — viņš ciest nevar, ja viņu uzrunā: musjē šematon, — vai proti uzdoto?

—     Esmu iekalis, — Gavrila, galvu nokāris, atbildēja.

—    Parlē-vū-fransē?

—    Vui, musjē, že-le-parl-en-pē ..

Nezinu, vai Gavrilas skumjais izskats, izrunājot franču teikumu, bija par iemeslu vai arī visi nojauta Fomas vēlēšanos izraisīt vispārējus smieklus, bet, līdzko Gavrila vēra muti vaļā, visi sāka smieties locīdamies. Pat ģenerālienei labpatika iesmieties. Anfisa Petrovna, atkritusi pret dīvāna atzveltni, ar vēdekli aizsegusies, smējās spiegdama. Visjocīgākais likās tas, ka Gavrila, redzēdams, par ko pārvērties eksāmens, neizturēja, nospļāvās un ar pārmetumu teica: — Pavej, līdz kādam negodam esmu sadzīvojis vecumdienās!

Foma Fomičs salēcās.

—    Ko? Ko tu teici? Rupjības runāt sagudrojis?

—    Nē, Foma Fomič, — ar cieņu atbildēja Gavrila, — nav mani vārdi rupjība, un neklājas man, kalpam, tev, dzimušam kungam, rupjības sacīt. Bet ikviens cilvēks, pēc dieva ģīmja radīts, nes sevī viņa ģīmi un līdzību. Man iet jau sešdesmit trešais gads no dzimšanas. Mans tēvs atceras briesmoni Pugačovu, bet manu vecotēvu kopā ar kungu Matveju Ņikitiču — dievs mielo viņu dvēseles! — Pugačs abus vienā apsē pakāra, par ko mans tevs no nelaiķa kunga Afanasija Matvejiča pārāk par citiem tapa godā turēts: par kamardinu kalpoja un par māj zini savu mūžu beidza. Bet es, cienīgs kungs Foma Fomič, lai arī kunga vergs būdams, bet šitādu kaunu kā tagadiņ savu mūžu neesmu pieredzējis!

Un ar pēdējo vārdu Gavrila noplātīja rokas un nolieca galvu. Tēvocis nemierpilns viņu vēroja.

—    Nu, pietiek, pietiek, Gavrila! — viņš uzsauca. — Ko tur tik daudz runāt, pietiek!

—    Nekas, nekas, — Foma noteica mazliet nobālis, smīnēdams aiz sasprindzinājuma. — Lai izrunājas vien; tie taču visi ir jūsu augļi…

—    Visu izteikšu, — Gavrila ar neparastu aizrautību turpināja, — nekā neslēpšu! Rokas sasies, muti neaizsies. Lai nu ar iznāk, Foma Fomič, ka es tavās acīs esmu mēsls no cilvēka, ar vienu vārdu — vergs, bet arīdzan mani tas aizskar! Kalpot tev un godu dot — tas man vienādiņ ir jādara, tābēd ka verga kārtā esmu dzimis un visādu kalpošanu iekš bijāšanas un drebēšanas man pielemts nest. Sēdīsies tu grāmatu sacerēt, mana darīšana ir — neviena apnīkstama pie tevis nepielaist, tābēd ka tas arīdzan iznāk mans īstenais amats. Pakalpot ko vajag — ar mīļu prātu izdarīšu. Bet šitā — ka man vecuma galā svešā aizjūras mēlē jārej un ļaužu priekšā negodā jākrīt! Es tak tagadiņ s. īimes istabā nevaru rādīties. «Francūzis tu esi,» saka, «francūzis!» Nē, cienīgs kungs Foma Fomič, ne jau es viens, muļķagalva, bet arīdzan labi ļaudis sākuši vienā balsī daudzināt, ka jūs tagadiņ esat pagalam nešpetns cilvēks kļuvis un ka mūsu kungs jūsu priekšā tikpat kā mazs bērns; ka, lai nu arī pa dzimšanai esat jenerāļa dēls un, rasi, arīdzan paši bezmaz vai līdz jenerālim uzdienējuši, bet tik pārvarīgi negants gan varētu būt tikai viens īstens fūrijs.

Gavrila beidza. Biju taisni bez prāta aiz sajūsmas. Foma Fomičs sēdēja bāls aiz niknuma vispārējā apjukumā un, šķiet, nejaudāja vēl attapties no negaidītā Gavrilas uzbrukuma, it kā viņš šobrīd vēl apsvērtu: līdz kādai pakāpei viņam saskaisties? Pēdīgi viņš eksplodēja.

—    Kā! Viņš uzdrīkstējās mani nolamāt — mani! Tas taču ir dumpis! — Foma iespiedzās un pietrūkās no krēsla.

Pēc viņa uztrūkās arī ģenerāliene un sasita rokas. Sākās kņada. Tēvocis metās grūst ārā sagrēkojušos Gavrilu.

—     Važās viņu, važās! — kliedza ģenerāliene. — Tūdaļ viņu uz pilsētu projām un nodod zaldātos, Jegoruška! Citādi nebūs tev manas svētības. Uz karstām pēdām liec viņu siekstā un atdod zaldātos!

—    Kā! — kliedza Foma. — Vergs! Haldejs! Hamlets! Uzdrīkstējās mani nolamāt! Viņš, viņš, mana zābaka slauķis! Viņš uzdrīkstējās nosaukt mani par fūriju!

Ar neparastu apņēmību pagajcs uz priekšu.

Atzīstos, ka šai gadījumā esmu pilnīgi vienis prātis ar Gavrilu, — es teicu, skatīdamies Fomam taisni acīs un satraukumā drebēdams.

Viņš bija tā pārsteigts par šo izlēcienu, ka pirmajā brīdī, šķiet, neticēja savām ausīm.

—     Kas tad tas vēl? — viņš beidzot iebrēcās, trakās dusmās klupdams man virsū un iezīzdamies manī ar savām mazajām, asiņu pierietējušām ačelēm. — Kas tu tāds esi?

—    Foma Fomič … — dzīrās iebilst galīgi apjukušais tēvocis, — tas ir Serjoža, mans krustdēls…

Ja viņu neturējuši ciet, viņš laikam būtu gāzies man virsū ar dūrēm.

—           Viņš taču ir piedzēries, — es noteicu, neizpratnē lūkodamies apkārt.

—     Kas? Es? — Foma nebalsī iebļāvās.

—     Jā gan, jūs!

—     Piedzēries?

—     Piedzēries.

To nu Foma nevarēja izturēt. Viņš iespiedzās kā kaujams un metās ārā no istabas. Ģenerāliene laikam gribēja krist ģībonī, taču nosprieda labāk skriet pakaļ Fomam Fomičam. Viņai līdzi aizlikās visi — un visiem pakaļ tēvocis. Kad es atjēdzos un palūkojos apkārt, istabā ieraudzīju vienīgi Ježevikinu. Viņš smaidīja un berzēja rokas.

—          Par jezuītiņu pirmāk solījāties, — Ježevikins pieglaimīgā balsī piebilda.

Ko tā? — es jautāju, nesaprazdams, par ko viņš runā.

—           Par jezuītiņu pirmāk solījāties pastāstīt… anekdotīti, godājamais …

Es izskrēju uz terases un no turienes dārzā. Galva man griezās riņķī..,

VIII Mīlestības atklāšana

Kādu stundas ceturksni es klaiņoju pa dārzu uzbudināts un ārkārtīgi neapmierināts ar sevi, pārdomādams: ko man tagad darīt? Saule rietēja. Piepeši, iegriežoties kādā tumšā alejā, sastapos vaigu vaigā ar Nastjeņku. Acīs viņai bija asaras, rokās mutautiņš, ar ko viņa tās slaucīja.

— Es jūs meklēju, — viņa sacīja.

— Un es jūs, — es viņai atbildēju. — Sakiet — vai es atrodos trako namā vai ne?

—           Nepavisam ne trako namā, — viņa iecirtīgi atteica, uzmetusi man vērīgu skatienu.

—           Bet, ja tā, tad kas šeit īsti notiek? Dieva dēļ, dodiet man kaut kādu padomu! Kurp patlaban aizgāja tēvocis? Vai arī es varu turp iet? Ļoti priecājos, ka jūs sastapu: varbūt jūs mani šā vai tā pamācīsiet.

—    Nē, labāk neejiet vis. Arī es no viņiem aizgāju.

—    Kur tad viņi ir?

—           Kas viņus zina? Varbūt atkal aizskrējuši uz sakņu dārzu, — viņa sapīkusi noteica.

—    Uz kādu sakņu dārzu?

—           Foma Fomičs viņnedēļ sāka kliegt, ka negrib palikt mājā, un piepeši aizdrāzās uz sakņu dārzu, sameklēja būdā lāpstu un sāka rakt dobes. Mēs visi brīnījāmies: nez vai nav sajucis prātā? «Raugiet,» saka, «lai man vēlāk nepārmestu, ka es velti maizi ēdu, rakšu zemi un savu maizi, ko šeit esmu apēdis, atpelnīšu un tad arī aiziešu. Raugiet, cik tālu mani noveduši!» Un tad nu uzreiz visi raud un gandrīz vai ceļos krīt viņa priekšā, ņem viņam lāpstu nost; bet viņš tik rok; visus rāceņus izrakņāja. Reiz ielaidušies uz viņa untumiem — varbūt viņš šoreiz to pašu atkārto. No viņa var sagaidīt.

—           Un jūs… un jūs to stāstāt tik aukstasinīgi! — es iesaucos vislielākajā sašutumā.

Viņa mani uzlūkoja zibošām acīm.

—           Piedodiet, es jau pat nezinu, ko runāju! Paklausieties, vai jums ir zināms, kādēļ esmu šurp atbraucis?

—           N… nē, — viņa nosarkusi atbildēja, un tāda kā smaguma sajūta ēnojās viņas jaukajā sejā.

—           Jūs mani atvainojiet, — es turpināju, — es patlaban esmu satraukts, jūtu, ka tā nevajadzētu sākt sarunu par to… it īpaši ar jums. Taču vienalga! Manuprāt, šādos gadījumos par visu labāka ir atklātība. Atzīstos… tas ir, es gribēju sacīt… jūs zināt tēvoča nodomus? Viņš man pavēlēja jūs bildināt…

—           Ai, kādas blēņas! Nerunājiet tā, lūdzami! — viņa, spēji pietvīkusi, steigšus mani pārtrauca.

Biju neizpratnē.

—    Kā — blēņas? Bet viņš taču man rakstīja.

—           Tātad viņš tomēr jums ir rakstījis? — viņa dzīvi ievaicājās. — Ai, kāds! Un kā viņš nosolījās nerakstīt! Kādas blēņas! Ak kungs, kādas tās ir blēņas!

—    Piedodiet man, — es nomurmināju, nezinādams, ko sacīt, — varbūt es rīkojos neuzmanīgi, rupji… bet šis taču ir tāds brīdis! Apdomājiet: ap mums notiek dievs zina kas…

—    Ai, dieva dēļ, neatvainojieties! Ticiet, ka man jau tāpat grūti to klausīties, bet, starp citu, spriediet pats: arī es gribēju uzsākt ar jums sarunu, lai kaut ko uzzinātu… Ak, cik nepatīkami! Tātad viņš tomēr ir jums i ākstījis! Taisni no tā es visvairāk baidījos! Mans dievs, kas viņš par cilvēku! Bet jūs uzreiz noticējāt un pa kaklu pa galvu drāzāties šurp? Tā tikai vēl trūka!

Viņa neslēpa savu nepatiku. Mans stāvoklis bija neapskaužams.

—    Atzīstos, es negaidīju, — es, pilnīgi samulsis, izdabūju, tādu pagriezienu … taisni otrādi, es domāju …

—    A, jūs tātad domājāt? — viņa teica ar vieglu ironiju, mazliet iekozdama lūpā. — Zināt ko, parādiet man to vēstuli, ko viņš jums rakstīja!

—    Labi, cienītā.

—     Un, lūdzami, nedusmojieties uz mani, neapvainojieties, jau tāpat bēdu diezgan! — viņa runāja lūdzošā balsī, bet tai pašā laikā uz viņas glītajām lūpiņām paplaiksnījās zobgalīgs smaids.

—    Ai, lūdzu, neuzskatiet mani par muļķi! — es dedzīgi iesaucos. — Bet jums varbūt ir aizspriedums pret mani? Varbūt jums kāds par mani ko satenkojis? Varbūt jūs tāpēc, ka es nupat tur izgāzos? Taču tas nav nekas — ticiet man! Es pats saprotu, cik muļķīgs patlaban izskatos jūsu acīs. Lūdzu, nesmejieties par mani! Es nezinu, ko runāju… Un tas viss tāpēc, ka man šie nolādētie divdesmit divi gadi!

—    Ak mans dievs! Un tad?

—    Kā — un tad? Ja kādam ir divdesmit divi gadi, tam taču tas pat uz pieres rakstīts, kā, piemēram, man, kad es pirmīt izlēcu istabas vidū vai arī patlaban jūsu priekšā … Nolāpīts vecums!

—    Ai, nē, nē! — Nastjeņka atvairīja, ar mokām valdīdama smieklus. — Esmu pārliecināta, ka jūs esat gan labs, gan jauks, gan gudrs, un patiešām es to saku no tīras sirds. Bet… jūs tikai esat ļoti patmīlīgs. Šī vaina vēl ir labojama.

—    Man šķiet, es esmu tik patmīlīgs, cik vajadzīgs.

—    Nu nē! Bet pirmīt, kad jūs sakaunējāties — un par ko? — par to, ka, iekšā nākot, paklupāt!… Kādas tiesības jums bija pakļaut izsmieklam savu krietno, savu augstsirdīgo tēvoci, kas jums ir darījis tik daudz laba? Kāpēc jiis gribējāt novelt smieklīgo uz viņa pleciem, kad pats bijāt smieklīgs? Tas bija nelabi, kauns! Tas nedara jums godu, un, atzīstos, jūs tobrīd bijāt man ļoti pretīgs, ta tas ir.

—   Tas tiesa. Biju stulbenis! Pat vairak: es izdarīju nelietību. Jūs to pamanījāt —un esmu jau sodīts. Bariet mani, smej ieties par mani, taču uzklausiet — varbūt jūs beidzot mainīsiet savas domas, — es piebildu, kaut kādu dīvainu jūtu aizrauts, — jūs mani vēl tik maz pazīstat, 1-1 vēlāk, kad iepazīsiet tuvāk, tad … varbūt…

—    Dieva dēļ, izbeigsim šo sarunu! — Nastjeņka iesaucās ar acīm redzamu nepacietību.

—    Labi, labi, izbeigsim. Taču… kur es varu jūs satikt?

—    Kā — kur satikt?

—    Nevar taču būt, ka šie būtu mūsu pēdējie vārdi, Nastasja Jevgrafovna! Dieva dēļ, nolieciet man satikšanos — kaut vai šodien pat! Kaut gan — nupat jau sāk krēslot. Nu tad, ja vien iespējams, citurīt, tā paagrak; es tīšām likšu sevi modināt labi agri. Zināt, tur pie dīķa ir lapene. Es taču atceros, es ceļu zinu. Es taču bērnībā šeit dzīvoju.

—    Satikšanos! Bet kam tas vajadzīgs? Mēs taču patlaban jau runājam.

—     Bet tagad es vēl nekā nezinu, Nastasja Jevgrafovna. Vispirms es no tēvoča visu izdibināšu. Viņam taču galu galā man viss jāizstāsta, un tad varbūt es jums pateikšu kaut ko ļoti svarīgu …

—    Nē, nē! Nevajag, nevajag! — Nastjeņka iekliedzās. — Beigsim visu uzreiz, tūlīt, lai pēc tam nebūtu pat jāpiemin. Un uz to lapeni veltīgi neejiet: apgalvoju jums, ka es turp neiešu, un, lūdzami, metiet ārā no galvas visas šīs blēņas — es jūs nopietni lūdzu…

—    Tātad tēvocis ir rīkojies ar mani kā bez prāta! — es iekliedzos neizturama sašutuma uzplūdā. — Tādā gadījumā — kādēļ viņš mani šurp aicināja?… Bet, klau, kas tas par troksni?

Mēs bijām netālu no mājas. Pa atvērtajiem logiem skanēja spiegšana un kaut kādi neparasti kliedzieni.

—    Mans dievs! — viņa nobālusi sacīja. — Atkal! Tā jau es paredzēju.

—     Jūs paredzējāt? Nastas ja Jevgrafovna, vēl viens jautājums. Man, protams, nav ne mazāko tiesību, tomēr mūsu visu labā uzdrīkstos izteikt jums šo pēdējo jautājumu. Sakiet — un tas būs kā kapā —, sakiet atklāti: vai tēvocis ir jūsos iemīlējies?

—     Ak! Metiet, lūdzami, šīs blēņas ārā no galvas reizi par visām reizēm! — viņa iesaucās, pietvīkusi aiz dusmām. — Arī jūs to pašu! Bijis viņš manī iemīlējies, tad negribētu mani izprecināt jums, — viņa ar rūgtu smaidu piebilda. — Un kur gan, kur jūs to ķērāt? Vai tiešām jūs nesaprotat, kas šeit notiek? Dzirdat šos kliedzienus?

—    Bet… tas ir Foma Fomičs …

—     Jā, protams, Foma Fomičs; bet tagad tas notiek manis dēļ, tāpēc ka viņi runā to pašu, ko jūs, tās pašas aplamības; arī iedomājušies, ka viņš manī iemīlējies. Un, tā kā es esmu nabadzīga, nenozīmīga un tā kā mani aptraipīt viņiem ir tīrais nieks, bet viņi grib viņu apprecināt ar citu, tad nu prasa, lai viņš drošības dēļ padzen mani no mājas, aizsūta pie tēva. Bet, kad viņam par to ierunājas, viņš uzreiz zaudē savaldīšanos; pat Fomu Foni iru gatavs saplosīt. Arī patlaban viņi klaigā par to pašu; es Jūtu, ka par to.

—    Tātad tas viss ir taisnība! Tātad viņš katrā ziņā apprecēs šo Tatjanu?

—    Kādu Tatjanu?

—    Nu, šo muļķi.

—    Viņa nepavisam nav muļķe. Viņa ir laba. Jums nav tiesību tā runāt! Viņai ir cēla sirds, cēlāka nekā daudziem citiem. Viņa nav vainīga, ka ir nelaimīga.

—    Piedodiet. Pieņemsim, ka jums šai ziņā pilnīga taisnība; bet vai jūs nemaldāties pašā galvenajā? Kāpēc tad — sakiet, es ievēroju — viņi laipni uzņem jūsu tēvu? Ja jau viņi tik ļoti dusmotos uz jums, kā jūs apgalvojat, un dzītu jūs projām, tad taču dusmotos arī uz viņu un uzņemtu viņu nelaipni.

—    Bet vai tad jūs neredzat, ko manis labad dara mans tēvs? Viņš kā jokdaris grozās viņu priekšā! Viņu pieņem tieši tāpēc, ka viņš paguvis pieglaimoties Fomam Fomičam. Un, tā kā Foma Fomičs pats ir bijis āksts, tad viņam nu glaimo, ka tagad arī viņam pašam ir āksti. Kā jūs domājat: kā labad tēvs to dara? Viņš to dara manis, vienīgi manis labad. Viņam tas nav vajadzīgs; savā labā viņš nevienam neklanīsies. Viņš varbūt daža acīs ir ļoti smieklīgs, taču viņš ir cēlsirdīgs, viscēlsirdīgākais cilvēks. Viņš domā, dievs vien zina kāpēc — nepavisam ne tāpēc, ka es šeit saņemu labu algu, — apgalvoju jums, viņš domā, ka man labāk palikt šeit, šai mājā. Taču tagad esmu viņu pārliecinājusi, ka tas nav tiesa. Es viņam aizrakstīju gaiši un skaidri. Un nu viņš ir atbraucis, lai ņemtu mani projām un,ja būs galēja nepieciešamība, tad kaut vai rītu pat, jo nu jau gandrīz ir tik tālu: viņi gribētu mani vai apēst, un es droši zinu, ka patlaban viņi tur klaigā par mani. Viņi saplosīs viņu manis dēļ, viņi pazudinās viņu. Bet viņš man ir tikpat kā tēvs — dzirdiet, pat vairāk nekā mans īstais tēvs! Es negribu gaidīt. Es zinu vairāk nekā citi. Rītu pat, rītu pat braukšu projām! Kas zina: varbūt tādā gadījumā viņi vismaz uz kādu laiku atliks viņa kāzas ar Tatjanu Ivanovnu … Tā, tagad nu esmu jums visu izstāstījusi. Pastāstiet to arī viņam, jo es pašlaik nevaru ar viņu pat runāt: mūs novēro, it īpaši šī Perepeļicina. Pasakiet, lai viņš par mani neraizējas, ka es labāk gribu ēst rupju maizi un dzīvot tēva mājelē nekā būt šeit par cēloni viņa mocībām. Esmu nabadzīga, un kā nabadzīgai man jādzīvo. Bet, mans dievs, kas par troksni! Kas par kliegšanu! Kas tur vēl notiek? Nē, lai tur vai kas, es tūliņ iešu turp! Es viņiem visiem izteikšu visu taisni acīs, pati izteikšu, lai notiek kas notikdams! Man tas jādara. Palieciet sveiki!

Viņa aizskrēja. Es stāvēju uz vietas, pilnīgi apzinādamies, cik smieklīga tā loma, ko man pašlaik nācās tēlot, un pilnīgā neziņā par to, kā tas viss atrisināsies. Man bija žēl nabaga meitenes, un es baidījos tēvoča dēļ. Piepeši man blakus atradās Gavrila. Viņš aizvien vēl turēja rokās savu burtnīcu.

—    Lūgtum pie krusttētiņa! — viņš skumīgā balsī pateica.

Es atguvos.

—    Pie tēvoča? Kur viņš ir? Kas ar viņu patlaban notiek?

—    Tējas istabā. Turpat, kur pirmiņ labpatika tēju dzert.

—    Kas tur vēl ir?

—    Viens pats. Gaida.

—    Ko tad? Mani?

—    Pēc Fomas Fomiča aizsūtīja. Pagājušas mūsu jaukās dieniņas! — viņš piebilda, dziļi nopūzdamies.

—    Pēc Fomas Fomiča? Hm! Un kur citi? Kur lielkundze?

—    Savā galā. JībonI iekrita, tagadiņ guļ bez jušanas un raud.

Tā pārspriezdami, bijām nonākuši līdz terasei. Arā jau bija gandrīz pilnīga tumsa. Tēvocis tiešām bija viens pats tai istabā, kur bija notikusi mana saskriešanās ar Fomu Fomiču, un staigāja pa to lieliem soļiem. Uz galdiem dega sveces. Ieraudzījis mani, viņš metās man pretim un cieši saspieda manas rokas. Viņš bija bāls un smagi elpoja; rokas viņam drebēja un laiku pa laikam pār visu viņa augumu pārskrēja nervozas trīsas.

IX Jūsu ekselence

—    Mans draugs! Viss pagalam, viss ir izlemts! — viņš izdvesa tādā kā traģiskā čukstā.

—    Krusttētiņ, — es ieminējos, — es dzirdēju kliegšanu.

—      Kliegšana, brālīt, kliegšana, visvisāda kliegšana bija! Māmiņa guļ ģībonī, un tagad viss iet kājām gaisā. Tomei esmu apņēmies un palikšu pie sava. Tagad, Serjoža, es vairs ne no viena nebaidos. Es gribu viņiem pierādīt, ka arī man ir raksturs, — un pierādīšu! Un tā nu es tīšām aizsūtīju tev pakaļ, lai tu man palīdzētu viņiem pierādīt… Mana sirds ir salauzta, Serjoža … bet man jārīkojas, mans pienākums ir rīkoties ar visu stingrību. Taisnība ir nepielūdzama.

—    Bet kas tad ir noticis, krusttētiņ?

—     Es šķiros no Fomas, — tēvocis apņēmīgā balsī noskaldīja.

—    Krusttētiņ! — es sajūsmā iesaucos. — Nekā labāka jūs nevarējāt izdomāt! Un, ja es kaut vai mazliet varu sekmēt jūsu apņemšanos, tad… esmu jūsu rīcībā mūžīgi mūžam.

—     Pateicos, brālīt, pateicos! Taču tagad jau viss izlemts. Gaidu Fomu; es jau aizsūtīju pēc viņa. Vai nu viņš, vai es! Mums jāšķiras. Vai nu Foma rītu pat aizies no šīs mājas, vai arī, zvēru, es pametu visu un atkal iestājos huzāros! Pieņems; iedos divizionu. Nost visu šo sistēmu! Tagad viss būs pa jaunam! Kam tev šī franču burtnīca? — viņš nikni uzbrēca Gavrilam. — Met to projām! Sadedzini, samīdi kājām, saplēs! Es esmu tavs kungs, un es pavēlu tev franču valodu nemācīties! Tu nevari, tu nedrīksti man neklausīt, tāpēc ka es esmu tavs kungs un nevis Foma Fomičs!…

—    Paldies dievam! — Gavrila klusītēm nomurmināja. Acīm redzot, tie nebija joki.

—    Mans draugs, — tēvocis dziļi izjusti turpināja,

—    viņi prasa no manis neiespējamo! Tu tagad spriedīsi tiesu; tu nostāsies starp viņu un mani kā objektīvs tiesnesis. Tu nezini, tu nezini, ko viņi no manis prasīja — un beigu beigās pieprasīja formāli, izteicās līdz galam. Taču tas ir pretēji cilvēkmīlestībai, cieņai, godam… Es tev visu izstāstīšu, bet vispirms …

—    Es jau visu zinu, krusttētiņ! — es viņu pārtraucu.

—      Es nojaušu… Tikko runāju ar Nastasju Jevgrafovnu.

—    Mans draugs, pašlaik ne vārda, ne vārda par to! — viņš steigšus, it kā satrūcies mani pārtrauca. — Vēlāk es pats tev visu izstāstīšu, taču pagaidām… Kas ir? — viņš uzkliedza ienākušajam Vidulēcim. — Kur tad ir Foma Fomičs?

Vidulēcis bija ieradies ar ziņu, ka Foma Fomičs «nevēlas nākt un prasību ierasties uzskata par neiespējami rupju, cienkungs, tā ka Fomam Fomičam labpatika par to gaužām apvainoties, cienkungs».

—    Ved viņu vedini Stiep ar stiepšanu! Surp viņu! Atvelc viņu ar varu! — tēvocis kliedza, kājas piecirzdams.

Vidulēcis, kas nekad nebija savu kungu redzējis tik niknu, bailēs atkāpās. Es brīnījos.

«Vajag būt kaut kam pār mēru svarīgam,» es nodomāju, «ja cilvēks ar tādu raksturu spēj nonākt līdz šādam niknumam un šādiem lēmumiem.»

Labu brīdi tēvocis klusēdams staigāja pa istabu, it kā pats ar sevi cīnīdamies.

—    Tu tomēr burtnīcu neplēs, — viņš beidzot sacīja Gavrilam. — Pagaidi un pats paliec tepat: varbūt būsi vēl vajadzīgs. Mans draugs, — viņš piebilda, pievērsdamies man, — es laikam nupat par daudz stipri sakliedzu. Viss, ko dara, ir darāms ar cieņu, vīrišķīgi, taču bez kliegšanas, bez apvainojumiem. Tieši tā. Zini ko, Serjoža: vai nebūtu labāk, ja tu no šejienes aizietu? Tev alga viena. Es vēlāk pats tev visu izstāstīšu, vai ne? Kā tu domā? Izdari to manis dēļ, lūdzams!

—    Jūs baidāties, krusttētiņ? Jūs nožēlojat? — es sacīju, vērīgi viņā lūkodamies.

—    Nē, nē, mans draugs, nenožēloju! — viņš iesaucās divkāršotā pacilātībā. — Tagad jau nu es nekā vairs nebaidos. Esmu sācis rīkoties noteikti, ar vislielāko noteiktību. Tu nezini, tu nevari iedomāties, ko viņi no manis prasīja! Vai tiešām man vajadzēja būt ar mieru? Nē, es pierādīšu! Esmu sacēlies un pierādīšu! Kādreiz taču man jāpierāda. Bet zini, mans draugs, es nožēloju, ka tevi aicināju: Fomam varbūt būs ļoti smagi, ja arī tu būsi klāt, tā sakot, kā viņa pazemojuma liecinieks. Redzi, es gribu viņu palūgt aiziet no šejienes, atteikt pieklājīgā veidā, bez jebkāda pazemojuma. Bet es taču tā tikai saku, ka bez pazemojuma. Patiesībā jau, brāl, ir tā, ka, lai cik medainas valodas cilā, aizvainojums būs tik un tā. Es taču esmu rupjš, neaptēsts, kas zina, dumjā prātā vēl ko tādu izgrūdīšu, ka pēc pašam būs žēl. Viņš tomēr manā labā daudz darījis… Izej, mans draugs. Raugi, viņu jau ved, ved! Serjoža, lūdzu tevi, ej ārā! Es tev pēcāk visu izstastī&U. Ej ārā, dieva dēļ!

Un tēvocis izvadīja mani uz terases tai pašā acumirklī, kad Foma nāca iekšā istabā. Taču atzīstos grēkā: es neaizgāju; es nolēmu palikt terasē, kur bija ļoti tumšs un tātad no istabas būtu grūti mani ieraudzīt. Es apņēmos noklausīties.

Ne ar ko neattaisnoju savu rīcību, taču varu droši apgalvot, ka, nostāvējis šo pusstundu uz terases, nezaudējot pacietību, biju veicis lielmocekļa varoņdarbu. No savas vietas es varēju ne tikvien labi dzirdēt, bet pat labi redzēt: durvis bija stikla. Un nu, lūdzu, iedomājieties Fomu Fomiču, kuram bija pavēlēts ierasties, piedraudot lietot spēku, ja atteiksies.

—    Vai tās ir manas ausis, kas dzirdēja šos draudus, pulkvedi? — Foma, iekšā nākdams, ievaimanājās. — Vai man ir pareizi pateikuši?

—     Tavas, tavas, Foma, apmierinies, — tēvocis drosmīgi atteica. — Apsēsties, parunāsimies nopietni, draudzīgi, brālīgi. Sēsties taču, Foma!

Foma Fomičs svinīgi apsēdās atzveltenī. Tēvocis straujiem, nevienmērīgiem soļiem staigāja pa istabu, acīm redzami nevarēdams izšķirties, kā uzsākt sarunu.

—    Tieši brālīgi, — viņš atkārtoja. — Tu sapratīsi mani, Foma, tu neesi mazais bērns; arī es neesmu mazais bērns — vārdu sakot, abi jau esam gados… Hm! Redzi, Foma, dažos punktos mums nesakrīt… jā gan, tieši dažos punktos, un tāpēc, Foma, vai nebūs, brāl, labāk šķirties? Esmu pārliecināts, ka tu esi cēlsirdīgs, ka tu vēli man labu un tāpēc… Bet ko tur tik daudz skaidrot! Es esmu tavs draugs, Foma, mūžīgi mūžam un zvēru to pie visiem svētiem! Te būs piecpadsmit tūkstošu rubļu sudrabā: tas, brāl, ir viss, kas man pie dvēseles, pēdējās druskas sagrabināju, savējiem atrāvu. Ņem droši! Man vajag, mans pienākums ir tevi nodrošināt! Te gandrīz viss ir ķīlu zīmēs un tīrais mazumiņš skaidrā naudā. Ņem droši! Tu man nekā neesi parādā, tāpēc ka es nekad nespēšu samaksāt tev par visu, ko tu manā labā esi darījis. Jā, jā, tieši tā, es to jūtu, kaut arī patlaban galvenajā punktā, teikt, mūsu domas šķiras. Rīt vai parīt… vai kad nu tev patiks… iesim katrs savu ceļu. Brauc uz mūsu pilsētiņu, Foma, pavisam desmit verstu no šejienes; tur aiz baznīcas pirmajā šķērsielā ir mājiņa ar zaļiem aizvirtņiem, ļoti jauka mājiņa, taisni kā tev celta, pieder mācītāja atraitnei. Viņa pārdos. Es tev to nopirkšu vēl virs šīs naudas. Apmeties tur, mūsu tuvumā. Nodarbojies ar literatūru, ar zinībām: gūsi slavu… Ierēdņi tur visi līdz pēdējam cildeni, viesmīlīgi, nesavtīgi; protopops — mācīts vīrs. Pa svētkiem brauksi pie mums viesos — un mēs dzīvosim kā paradīzē! Vēlies tā vai ne?

«Tad, lūk, ar kādiem noteikumiem padzen Fomu!» es nodomāju. «Tēvocis noklusēja man par naudu.»

Ilgu laiku valdīja dziļš klusums. Foma sēdēja atzveltenī gluži kā apstulbis un stingi blenza uz tēvoci, kuram, acīm redzot, kļuva neveikli no šīs klusēšanas un no šā skatiena.

—    Nauda! — Foma beidzot izspieda tādā kā māksloti vārgā balsī. — Kur tā ir — šī nauda? Dodiet to šurp, dodiet šurp ātrāk!

—    Te tā ir, Foma: pēdējās druskas, taisni piecpadsmit, viss, kas bija. Ir kredītbiļetēs, ir ķīlu zīmēs — pats redzēsi … Še!

—    Gavrila! Ņem sev šo naudu, — lēnprātīgi bilda Foma, — tā tev, vecais, var noderēt… Taču nē! — viņš pēkšņi iekliedzās, reizē izgrūzdams kaut kādu ērmotu spiedzienu un pietrūkdamies kājās. — Nē! Vispirms dod to man —

šo naudu, Gavrila! Dod to man! Dod man! Dod man šos miljonus, lai es tos samīdu zem savām kājām, dod, lai es tos saplēšu, apspļaudu, izsvaidu, apgānu, lieku ne-] godā!… Man piedāvā naudu, man! Uzpērk mani, lai es atstāju šo māju! Vai es pareizi dzirdēju? Vai tas esmu es, j kas sadzīvojis līdz šim pēdējam apkaunojumam? Te, te tie ir — jūsu miljoni! Skatieties: lūk, lūk, lūk un lūk! Lūk, ļ kā rīkojas Foma Opiskins, ja jūs līdz šim to nezinājāt, pulkvedi!

Un Foma izsvaidīja visu naudas žūksni pa istabu. Interesanti, ka viņš nesaplēsa un neapspļaudīja nevienu naudas zīmi, kā bija izlielījies; viņš tās tikai mazliet saburzīja, taču arī diezgan piesardzīgi. Gavrila metās uzlasīt naudu no grīdas un pēcāk, kad Foma bija aizgājis, saudzīgi atdeva to savam kungam.

Fomas rīcība tēvoci pilnīgi apstulbināja. Tagad viņš savukārt stāvēja Fomas priekšā sastindzis, neizpratnē, ar pavērtu muti. Pa to laiku Foma atkal novietojās atzveltenī un dvesa kā neizsakāmā uzbudinājumā.

—     Tu esi cēls cilvēks, Foma! — pēdīgi atguvies, tēvocis iesaucas. Tu esi cildenākais no visiem cilvēkiem!

To es zinu, — Foma vārgā balsī, tomēr ar neizsakāmu cieņu atbildēja.

—    Foma, piedod man! Es esmu nelietis tavā priekšā, Foma!

—    Jā gcn, manā priekšā, — Foma piebalsoja.

—    Foma! Es nebrīnos par tavu cēlsirdību, — tēvocis aizrautīgi turpināja, — bet par to, ka es varēju būt līdz tādai pakāpei rupjš, akls un nekrietns, lai piedāvātu tev naudu ar tādiem noteikumiem. Tomēr, Foma, vienā ziņā tu maldies: es nepavisam nedomāju tevi uzpirkt, nemaksāju tev, lai tu atstāj māju, bet no tīras sirds es gribēju, lai arī tev būtu nauda, lai tu neciestu trūkumu, kad aiziesi no manis. Zvēru, ka tā! Uz ceļiem, uz ceļiem esmu gatavs lūgt tev piedošanu, Foma, un, ja gribi, tūdaļ kritT su ceļos tavā priekšā… ja vien gribi…

—    Nevajag man jūsu ceļu locīšanas, pulkvedi…

—     Bet mans dievs! Foma, spried jel pats: es taču biju iekaisis, izvests no pacietības, es nezināju, ko daru… Bet pasaki jel, sa i — ar ko es varu, ar ko spēju izlīdzināt šo aizvainojumu? Pamāci, saki vārdu …

—    Ne ar ko, ne ar ko, pulkvedi! Un varat būt pārliecināts, ka ritu pat es nokratīšu pīšļus no savām kājām uz šā nama sliekšņa.

Un Foma lēnām slējās augšā no atzvelteņa. Tēvocis šausmās klupa klāt viņu no jauna apsēdināt.

—    Nē, Foma, tu neiesi projām, tici man! — tēvocis kliedza. — Nav ko runāt par pīšļiem un par kājām, Foma! Tu neiesi, vai arī es iešu tev līdzi līdz pasaules galam, iešu un iešu tev līdzi tik ilgi, kamēr tu nebūsi man piedevis … Zvēru, Foma, tā es darīšu!

—    Jums piedot? Jūs esot vainīgs? — Foma sacīja. -— Bet vai jūs maz apjēdzat savu vainu manā priekšā? Vai jūs saprotat, ka tagad esat kļuvis vainīgs pat ar to, ka devāt man šeit maizes riecienu? Vai jūs saprotat, ka tagad, šai vienā mirklī, esat saindējis ar nāves zālēm visus tos riecienus, ko līdz šim esmu ēdis jūsu mājā? Jūs nupat pārmetāt man šos riecienus, ikvienu maizes kumosu, ko jau esmu apēdis; jūs patlaban man pierādījāt, ka esmu dzīvojis jūsu mājā kā kalps, kā sulainis, kā kājslauķis zem jūsu lakādas zābakiem. Bet es turpretim savā sirdsskaidrībā līdz šim biju domājis, ka mitinos jūsu mājā kā draugs un brālis. Vai tad tas nebijāt jūs, jūs pats, kas ar savu čūskas mēli tūkstošiem reižu ņēmāties mani pārliecināt par šo brālību? Kālab tad jūs paslepen pināt man šos tīklus, kuros es kā muļķis ieskrēju? Kālab jūs tumsā rakāt man šo vilku bedri, kura tagad pats mani iegrūdāt? Kādēļ nesatriecat mani uzreiz jau agrak ar vienu šīs rungas zvēlienu? Kādēļ paša sākumā neapgriezāt man kaklu kā gailim par to… nu, kaut vai, piemēram, tikai par to, ka tas nedēj olas? Jā, tieši tā. Es palieku pie šā salīdzinājuma, pulkvedi, kaut gan tas ņemts no provinces sadzīves un atgādina mūsdienu literatūras triviālo toni; palieku pie tā tāpēc, ka tajā redzama visu jūsu apvainojumu bezjēdzība; jo es esmu tikpat vainīgs jūsu priekšā kā šis iedomātais gailis, kas nav izdabājis savam vieglprātīgajam saimniekam, nedēdams olas. Apžēlojieties, pulkvedi! Vai tad draugam un brālim maksā ar naudu — un par ko tad? Galvenais, par ko? «Še, sak, mans mīļotais brāli, esmu tev parādā: tu pat glābi man dzīvību; še tev daži Jūdasa sudraba graši, tikai vācies projām no manām acīm!» Cik naivi, cik rupji jūs izturējāties pret mani! Jūs domājāt, ka es alkstu jūsu zelta, kamēr es loloju vienīgi nesavtīgas jūtas — veicināt jūsu labklājību. O, kā jūs salauzāt manu sirdi! Ar manām viscēlākajām jūtām jūs spēlējāties kā kaut kāds zeņķis, kas spēlē nez kādu svaiku! Sen, sen jau, pulkvedi, es to paredzēju — lūk, kāpēc man jau sen aiztrūkst elpa no jūsu maizes, šī maize spriežas man kaklā! Lūk, kāpēc mani spieda jūsu pēļi, spieda un nevis auklēja! Lūk, kāpēc jūsu cukurs, jūsu konfektes man bija kā sīvi pipari un nevis saldumi! Nē, pulkvedi! Dzīvojiet viens, baudiet labklājību viens un ļaujiet Fomam iet savu sāpju ceļu ar maišeli pār muguru! Tā arī būs, pulkvedi!

—    Nē, Foma, nē, tā nedrīkst būt, tā nebūs! — novaidējās pilnīgi iznīcinātais tēvocis.

—    Jā, pulkvedi, jā, tieši tā būs, jo tā tam jābūt! Rītu pat es aizeju no jums. Izkaisiet savus miljonus, noklājiet ar kredītbiļetēm visu manu ceļu, visu lielo ceļu līdz pašai Maskavai — un es lepni, nicīgi šoļošu pa jūsu naudas zīmēm; šī pati kāja, pulkvedi, sabradās, notraipīs, samīdīs šīs zīmes, un Foma Opiskins remdēs izsalkumu vienīgi ar savas dvēseles cēlumu! Esmu teicis un pierādījis! Ardievu, pulkvedi! Ardie-vu, pulkvedi!

Un Foma atkal sāka slieties augšā no atzvelteņa.

—    Piedod, Foma, piedodl Aizmirsti!… — tēvocis lūdzošā balsī atkārtoja.

—     «Piedod!» Bet kam gan jums mana piedošana? Nu labi, pieņemsim, ka es jums piedošu; esmu kristīgs cilvēks; es nevaru nepiedot; es jau arī patlaban esmu jums gandrīz piedevis. Taču spriediet jel pats: vai tas būs kaut cik saskaņā ar veselu saprātu un dvēseles cildenumu, ja es tagad jel vienu minūti palikšu jūsu mājā? Jūs taču mani dzināt laukā!

—    Saskaņā, saskaņā, Foma, apgalvoju tev, ka būs saskaņā!

—     Saskaņā? Bet vai mēs tagad esam vienlīdzīgi? Vai tiešām jūs nesaprotat, ka es, tā sakot, esmu iznīcinājis jūs ar savu cēlsirdību un jūs pats esat sevi iznīcinājis ar savu pazemojošo rīcību? Jūs esat iznīcināts, bet es — paaugstināts. Kur tad ir vienlīdzība? Bet vai var būt draugi bez tādas vienlīdzības? Es to saku ar sirds sāpju brēcienu, nevis gavilēdams, nevis paceldamies jums pāri, kā jūs varbūt domājat.

—    Bet arī no manas mutes taču skan sirds sāpju brēciens, Foma, tici man..,

—     Un tas ir tas pats cilvēks, — Foma turpināja, pāriedams no bargā toņa uz svētulīgu, — tas pats cilvēks, kura dēļ es tik daudz reižu neesmu naktis gulējis! Cik gan reižu dažkārt es savās bezmiega naktis neesmu cēlies no gultas, aizdedzinājis svecīti un teicis pats sev: «Tagad viņš mierīgi guļ, paļaudamies uz tevi. Neguli jel tu, Foma, esi nomodā pār viņu; varbūt tu izdomāsi vēl kaut ko šā cilvēka labklājībai.» Tā, lūk, domāja Foma savās bezmiega naktīs, pulkvedi! Un, lūk, kā viņam šis pulkvedis atmaksā! Taču pietiek, pietiek!

—    Bet es izpelnīšos, Foma, es atkal izpelnīšos tavu draudzību — zvēru tev!

—     Izpelnīsieties? Bet kur tad ir garantija? Kā kristietis es piedošu un pat mīlēšu jūs; taču kā cilvēks, kā cēlsirdīgs cilvēks es negribot jūs nicināšu. Man tas jādara, mans pienākums ir to darīt tikumības vārdā, tāpēc ka — atkārtoju to jums — jūs esat sevi apkaunojis, bet es esmu rīkojies cildeni, cik vien cildeni var rīkoties. Nu kurš no jūsējiem būtu spējīgs uz šādu rīcību? Kurš no viņiem atteiksies no tādas milzu naudas, no kādas atteicās, starp citu, nabaga visu nicinātais Foma aiz mīlestības uz diženumu? Nē, pulkvedi, lai pielīdzinātos man, jums tagad būtu jāizdara vesela rinda cēlu darbu. Bet kādu cēlu darbu gan spējat veikt jūs, ja nevarat pat uzrunāt mani ar jūs kā sev līdzīgu, bet sakāt man tu kā kalpam?

—     Foma, bet es taču aiz draudzības uzrunāju tevi ar tu! — tēvocis ievaimanājās. — Es nezināju, ka tev tas nepatīkami… Mans dievs! Būtu es tikai zinājis…

—    Jūs, — Foma turpināja, — jūs, kas nevarējāt vai, labāk sakot, negribējāt izpildīt pašu nenozīmīgāko, pašu niecīgāko no visiem lūgumiem, kad es jūs lūdzu uzrunāt mani kā ģenerāli «jūsu ekselence»…

—    Bet, Foma, tā taču būtu, tā sakot, augstāko tiesību aizskaršana, Foma!

—     Augstāko tiesību aizskaršana! Iekaluši kaut kādu grāmatu frāzi un atkārtojat to-kā papagailis. Bet vai jūs zināt, ka jūs apkaunojāt, grūdāt mani negodā ar atteikšanos sacīt man «jūsu ekselence», apkaunojāt ar to, ka, neizpratis manus iemeslus, nostādījāt mani par kaprīzu muļķi, kas pelnījis trako māju! Nu vai tiešām es pats nesaprotu, ka būtu smieklīgs, ja gribētu dēvēties par ekselenci, es, kas nicinu visas šīs pakāpes un laicīgus godinājumus, kuri paši par sevi ir niecīgi, ja nav apsvētīti ar labiem tikumiem? Par miljonu neņemtu ģenerāļa pakāpi bez tikuma! Bet tomēr jūs uzskatījāt mani par bezprāti! Jūsu pašu labuma dēļ es ziedoju savu patmīlību un pieļāvu, ka jūs, jūs varējāt mani uzskatīt par bezprātīgu, jūs un jūsu zinātnieki! Vienīgi tālab, lai apgaismotu jūsu prātu, attīstītu jūsu tikumību un applūdinātu jūs jaunu ideju stariem, es nolēmu prasīt no jums ģenerāļa titulu. Es tieši gribēju, lai jūs turpmāk neuzskatītu ģenerāļus par visaugstākajiem spīdekļiem uz visas zemeslodes; gribēju jums pierādīt, ka dienesta pakāpe bez dvēseles cēluma nav nekas un ka nav ko priecāties par jūsu ģenerāļa ierašanos, kad varbūt jums līdzās stāv tikumības apstaroti cilvēki. Taču jūs tik nemitīgi dižojāties ar savu pulkveža pakāpi, ka jums bija grūti pateikt man; «Jūsu ekselence.» Raugiet, tas ir tas iemesls! Lūk, kur tas jāmeklē, nevis kaut kādu svešu likteņu tīkojumos! Viss iemesls ir tas, ka jūs esat pulkvedis, bet es vienkārši Foma …

—    Nē, Foma, nē! Apgalvoju tev, ka tā tas nav. Tu esi mācīts cilvēks, tu neesi vienkārši Foma … es uzskatu …

Uzskatāt! Labi! Tad sakiet taču man, ja jau uzsk.iliit: ka jus domājat, vai es esmu ģenerāļa stāvokļa cienīgs? Atbildiet noteikti un uz vietas: esmu cienīgs vai neesmu? Es gribu pavērot jūsu prātu, jūsu attīstību.

—    Par godīgumu, par nesavtību, par prātu, par visaugstāko dvēseles cēlumu — esat cienīgs! — tēvocis ar lepnumu noskandēja.

—    Bet, ja esmu cienīgs, tad kāpēc jūs nesakāt man «jūsu ekselence»?

—    Foma, es varbūt teikšu …

—     Bet es prasu! Tagad, pulkvedi, es prasu, uzstāju un prasu! Es redzu, cik jums tas grūti, tāpēc arī prasu. Šis upuris no jūsu puses būs pirmais solis uz jūsu cēlo darbu, tāpēc ka — neaizmirstiet to — jums jāizdara vesela virkne cēlu darbu, lai pielīdzinātos man; jums jāpārvar pašam sevi, un tikai tad es noticēšu jūsu patiesīgumam …

—    Rītu pat, Foma, es tevi uzrunāšu «jūsu ekselence»!

—    Nē, nevis rītu, pulkvedi, rītu pats par sevi. Es prasu, lai jūs tagad — šo pašu brīdi sakāt man «jūsu ekselence»!

—    Lūdzu, Foma, esmu ar mieru… Tikai kā tad nu tā — tūliņ, Foma? …

—    Kāpēc tad ne tūliņ? Vai varbūt jums kauns? Tādā gadījumā tas mani aizvaino, ja jūs kaunaties.

—    Nu jā, varbūt gan, Foma, esmu gatavs… es pat lepojos … Tikai kā tad nu tā, Foma, ne no šā, ne no tā — «sveicināti, jūsu ekselence»? Tā taču nevar…

—    Nē, nevis «sveicināti, jūsu ekselence», tas jau skan aizvainojoši; tas izklausās pēc joka, pēc farsa. Es neļaušu dzīt ar sevi tādus jokus. Atjēdzieties, uz vietas atjēdzieties, pulkvedi! Mainiet savu toni!

—    Vai tu nejoko, Foma?

—    Pirmkārt, Jegor Iļjič, nevis tu, bet Jūs — neaizmirstiet to; un nevis Foma, bet Foma Fomičs.

—    Nudien, Foma Fomič, es ar prieku! No visas sirds, labprāt… Tikai ko tad es teikšu?

—    Jūs nevarat izšķirties, ko pievienot vārdam «jūsu ekselence», — tas ir saprotams. Sen jau būtu izskaidrojušies! Tas ir pat attaisnojami, it īpaši — ja cilvēks nav sacerētājs, izsakoties pieklājīgāk. Nu, es jums palīdzēšu, ja jūs neesat sacerētājs. Sakiet man līdzi: «Jūsu ekselence!…»

—    Nu, jūsu ekselence.

—     Nē, nevis «nu, jūsu ekselence», bet vienkārši: «Jūsu ekselence!» Es jums saku, pulkvedi, mainiet savu toni! Ceru arī, ka jūs neņemsiet ļaunā, ja es uzaicināšu jūs viegli paklanīties un reizē ar to noliekt augumu uz priekšu. Ar ģenerāli runā, noliecoties ar visu augumu, tādā veidā paužot cieņu un gatavību, tā sakot, lidot viņa uzdevumā. Es pats esmu bijis ģenerāļu sabiedrībā un visu to zinu… Nu tātad, cienītais: «Jūsu ekselence.»

—    Jūsu ekselence …

—     Cik es esmu neizsakāmi iepriecināts, ka beidzot man ir izdevība lūgt jums piedošanu, ka uzreiz nesaskatīju jūsu ekselences dvēseli. Uzdrīkstos apgalvot, ka turpmāk nežēlošu savus vājos spēkus vispārīgam labumam … Nu, pietiks no jums!

Nabaga tēvocis! Viņam vajadzēja atkārtot visu šo penteri teikumu pa teikumam, vārdu pa vārdam! Es stāvēju un sarku, it kā būtu vainīgs. Mani smacēja niknums.

—     Nu, vai jūs tagad nejūtat, — mocītājs sacīja, — ka jums uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi, it kā jūsu dvēselē būtu nolaidies kāds eņģelis? … Vai jūtat šā eņģeļa klātesību? Atbildiet man!

—    Jā, Foma, tiešām kļuva tā kā vieglāk, — tēvocis atbildēja.

—    It kā jūsu sirds pēc tam, kad jūs sevi pārvarējāt, tā sakot, būtu ar elji svaidīta?

—    Jā, Foma, tiešām, gāja kā pa taukiem.

—    Kā pa taukiem? Hm… Es, starp citu, nerunāju ar jums par taukiem … Nu, bet vienalga. Redziet, pulkvedi, ko nozīmē izpildīts pienākums! Uzveiciet taču sevi! Jūs esat patmīlīgs, neaptverami patmīlīgs.

—    Patmīlīgs, Foma, redzu, — tēvocis ar nopūtu izdvesa.

—    Jūs esat egoists un pat briesmīgs egoists …

—    Egoists, kā tad, egoists, tas tiesa, Foma, arī to redzu; kopš tevi iepazinu, arī to dabūju zināt.

—    Es jums tagad saku kā tēvs, kā maiga māte … jūs visus atstumjat no sevis un aizmirstat, ka mīlīgs teliņš divas govis zīž.

—    Arī tas tiesa, Foma!

—    Jūs esat rupjš. Jūs tik rupji laužaties cilvēka sirdī, tik pulmīlīgi uzplijaties, lai jūs ievēro, ka kārtīgs cilvēks gatavs bēgt no jums aiz trejdeviņām zemēm!

Tēvocis vēlreiz dziļi nopūtās.

—    Esiet taču maigāks, uzmanīgāks, laipnāks pret citiem, citu labad aizmirstiet sevi, tad arī citi atcerēsies jūs. Dzīvo un ļauj citiem dzīvot — tā ir mana devīze! Ciet, strādā, lūdz dievu un ceri — tās ir patiesības, ko es vēlētos iedvest uzreiz visai cilvēcei. Sekojiet tām, un tad es pirmais pavēršu jums savu sirdi, raudāšu jums pie krūts … ja būs vajadzīgs … Bet tā — es un es, un mana žēlastība! Apnīk taču galu galā tā jūsu žēlastība, ja atļauts sacīt.

—    Saldrunīgs cilvēks! — Gavrila svētbijīgi izdvesa.

—    Tas tiesa, Foma; es visu to jūtu, — tēvocis aizkustināts piebalsoja. — Tomēr es neesmu pie gluži visa vainīgs, Foma; tā esmu audzināts, ar zaldātiem kopā dzīvojis. Bet zvēru tev, Foma, arī es pratu just. Kad atvadījos no pulka, tad visi huzāri, viss mans divizions taisni raudāja, daudzināja, ka tādu kā mani vairs nesastapšot… Tad es tolaik tā ir nodomāju, ka varbūt neesmu vēl pavisam pazudis cilvēks.

—    Atkal egoistiska iezīme! Atkal es pieķeru jūs patmīlībā! Jūs lielāties un it kā garām ejot pārmetat man huzāru asaras. Kā tad es nelielos ne ar viena asarām? Bet būtu ar ko, laikam būtu gan, ar ko.

—    Tas man tā nejauši paspruka, Foma, nenocietos, atcerējos vecos labos laikus.

—    Labie laiki no debesīm nekrīt, mēs paši tos radām; lie iemājo mūsu sirdī, Jegor Iļjič. Kāpēc tad es allaž esmu laimīgs un, par spīti ciešanām, apmierināts, mierīgs parā un nevienam neesmu par apnikšanu, ja nu varbūt muļķiem, vējgrābšļiem, zinātniekiem, kurus nesaudzēju un negribu saudzēt. Neieredzu muļķus! Un kas tie tādi ir — šie zinātnieki? «Zinību vīrs» — bet zinība, teikt, viņam iznāk nevis zinība, bet tīrā blēdība. Nu ko viņš pirmīt sacīja? Dodiet man viņu šurp! Dodiet šurp visus tos mācītos! Visu varu apgāzt, visas viņu tēzes varu apgāzt! Nerunājot nemaz par dvēseles cildenumu …

—    Protams, Foma, protams. Kas tad par to šaubās?

—     Pirmīt, piemēram, es izrādīju gudrību, talantu, kolosālu erudīciju, cilvēka sirds pazīšanu, mūsdienu literatūras pazīšanu; es parādīju un spoži atklāju, kā no šāda tāda Kamarinskas zemnieka talantīgam cilvēkam var pēkšņi izaugt dižens sarunas temats. Bet kas notika? Vai kāds no viņiem mani pienācīgi novērtēja? Nē, novērsās. Esmu taču pārliecināts, ka viņš jau ir sastāstījis jums, ka es nekā nezinu. Bet te varbūt viņa priekšā sēdēja pats Makiavelli vai kāds Merkadante, kuram tik vien vainas, ka viņš ir nabags un dzīvo nepazīts. Nē, tas viņam tā secen nepaies! … Dzirdu vēl par kaut kādu Korovkinu. Kas tas tāds par zostēviņu?

—    Tas, Foma, ir gudrs cilvēks, zinību vīrs… Es viņu gaidu. Tas jau nu droši būs labs, Foma!

—     Hm! Šaubos. Jādomā, kāds mūsdienu ēzelis, apkrāvies ar grāmatām. Dvēseles viņiem nav, pulkvedi, sirds viņiem nav! Bet kas gan ir zināšanas bez tikuma?

—    Nē, Foma, nē! Kā viņš runāja par ģimenes laimi! Sirds tā vien iegremdējas sevī, Foma!

—    Hm! Paskatīsimies, pārbaudīsim arī Korovkinu. Bet nu pietiek, — Foma nobeidza, celdamies no atzvelteņa. — Es vēl nevaru jums pilnīgi piedot, pulkvedi; apvainojums bija nāvīgs; taču es pielūgšu dievu, un varbūt dievs sūtīs mieru aizvainotai sirdij. Rīt mēs par to vēl parunasim, bet šobrīd ļaujiet man iet. Esmu noguris un j litos vārgs …

—    Ai, Foma! — tēvocis sarosījās. — Tu taču patiešām esi noguris! Zini ko? Vai negribi iestiprināties, kaut ko uzkost? Es tūliņ pavēlēšu.

—    Uzkost! Ha-ha-ha! Uzkost! — Foma, nicīgi smiedamies, atteica. — Vispirms padzirdina tevi ar indi, tad vaicā — vai negribi uzkost? Sirds brūces grib aizdziedināt ar kaut kādām novārītām sēnītēm vai skābētiem ābolīšiem! Kāds jūs, pulkvedi, esat nožēlojams materiālists!

—    Eh, Foma, es taču nudien no tīras sirds …

—    Nu labi. Lai nu paliek. Es aizeju, un jūs bez kavēšanās dodieties pie savas māmuļas: krītiet ceļos, raudiet gaužas asaras, bet izlūdzieties no viņas piedošanu — tas jums jādara, tas ir jūsu pienākums!

—    Ak, Foma, es visu laiku par to vien domāju; pat tagad, ar tevi runājot, domāju par to pašu. Esmu ar mieru kaut vai līdz rītausmai stāvēt uz ceļiem viņas priekšā. Taču padomā, Foma, ko no manis prasa! Tas taču ir netaisni, tas ir cietsirdīgi, Foma! Esi augstsirdīgs līdz galam, aplaimo mani pilnīgi, padomā, izlem, un tad … tad … zvēru …

—     Nē, Jegor Iļjič, nē, tā nav mana darīšana, — Foma atbildēja. — Jūs zināt, ka es visā tai būšanā it nemaz nejaucos iekšā; tas ir, jūs, pieņemsim, esat pārliecināts, ka visam par cēloni esmu es, taču apgalvoju jums, ka no paša sākuma esmu no šīs lietas pilnīgi atgājis malā. Tā ir vienīgi jūsu mātes griba, un viņa, protams, vēlas jums labu … Ejiet jel, steidzieties, lidojiet un labojiet apstākļus ar savu paklausību! Lai saule nenoriet pār jūsu dusmām! Bet es… es cauru nakti lūgšu dievu par jums. Es jau sen nezinu, kas ir miegs, Jegor Iļjič! Palieciet sveiki! Piedodu arī tev, vecais, — viņš piebilda, pagriezies pret Gavrilu. — Zinu, ka tu nerīkojies pēc sava prāta. Piedod arī tu man, ja esmu tev pāri nodarījis … Palieciet sveiki, palieciet sveiki visi, un lai dievs jūs svētī!

Foma izgāja. Es tūliņ metos istabā.

— Tu noklausījies? — tēvocis iekliedzās.

—    Jā, krusttētiņ, es noklausījos! Un jūs — un jūs varējāt viņam sacīt «jūsu ekselence»! …

—          Ko lai dara, brālīt? Es pat lepojos… Tas nav nekas cēla varoņdarba labad; bet cik cēlsirdīgs, cik nesavtīgs, cik dižens cilvēks! Sergej, tu taču dzirdēji… Un kā gan es varēju tur bāzties ar šo naudu, taisni nesaprotu! Mans draugs! Es biju aizrāvies, es biju pārskaities; es viņu nesapratu, es turēju viņu aizdomās, apvainoju … taču nē! Viņš nevarēja būt mans pretinieks — to es tagad redzu… Un atceries, cik cēla izteiksme bija viņa sejā, kad viņš atteicās no naudas?

—    Labi, krusttētiņ, lepojieties, cik uziet, bet es braucu — mana pacietība ir galā! Pēdējo reizi jautāju, sakiet: ko jūs no manis prasāt? Kādēļ mani aicinājāt, un ko no manis gaidāt? Un, ja viss ir galā un es neesmu jums vajadzīgs, tad es braucu. Es nevaru panest šādus

":atus! Braucu šodien pat.

—     Mans draugs… — tēvocis pa savam paradumam sarosījās, — pagaidi tikai pāris minūšu; es, brāl, tagad eju pie māmiņas… tur man jāpabeidz… kas svarīgs, liels, ļoti liels .. . Bet tu pagaidām ej savā istabā. Rau, Gavrila tevi aizvedīs uz vasaras mājiņu. Zini vasaras mājiņu? Tā ir taisni dārzā. Es jau izrīkoju, arī tavu čemodānu aiznesa turp. Bet es drīz būšu klāt, izlūgšos piedošanu, izšķiršos par vienu lietu — tagad es jau zinu, kā rīkoties, — un tad uz karstām pēdām pie tevis, un tad visu, visu, visu līdz pēdējam sīkumam tev izstāstīšu, visu sirdi izkratīšu tavā priekšā. Un … un … un kādreiz taču pienāks arī mums laimīgas dienas! Pāris minūšu, tikai pāris īsu minūšu, Sergej!

Viņš paspieda man roku un steigšus izgāja. Nekā nevarēja darīt, vajadzēja atkal sekot Gavrilam.

X Mizinčikovs

Vasaras mājiņa, kur mani atveda Gavrila, tika saukta par «jauno» tikai ieraduma pēc, taču celta bija jau sen, iepriekšējo muižnieku laikā. Tā bija glīta koka ēciņa dažu soļu atstatumā no vecās mājas, pašā dārzā. No trim pusēm to apņēma augstas, vecas liepas, kas ar saviem zariem skāra jumtu. Visas četras istabas šai mājiņā bija glīti mēbelētas un paredzētas viesiem. Iegājis man domātajā istabā, kur jau bija pārnests mans čemodāns, ieraudzīju uz galdiņa blakus gultai pastpapīra lapu, kas bija grezni aprakstīta dažādiem burtiem, apdarināta ar ziedu vijām, astainiem un ķeburainiem burtu rotājumiem. Sākuma burti un vijas bija izzīmētas dažādās krāsās. Viss kopā tas bija gaužām jauks kaligrāfisks darinājums. No pirmajiem vārdiem, ko izlasīju, sapratu, ka tas ir man adresēts lūgumraksts, kurā es tapu dēvēts par «izglītotu labdari». Virsraksts bija «Vidulēča žēlabas». Lai cik ļoti es piepūlēju savu uzmanību, lūkodams kaut vai ko saprast no uzrakstītā, — manas pūles palika veltīgas: tās bija pārspīlēti uzpūstas blēņas, rakstītas augstā, sulainiskā stilā. Noģidu tikai, ka Vidulēcis patlaban nonācis bēdīgā stāvoklī un lūdz manu palīdzību, kaut kādā ziņā ļoti uz mani paļaujas, «ņemot vērā manu izglītību», un noslēgumā lūdz aizrunāt par viņu tēvocim un ietekmēt to ar «savu mašīnu», kā burtiski bija minēts vēstījuma beigās. Es vēl to lasīju, kad atvērās durvis un ienāca Mizinčikovs.

—    Ceru, ka atļausiet ar jums iepazīties, — viņš vaļīgi, tomēr ārkārtīgi pieklājīgi sacīja, sniegdams man roku. — Pirmīt es nevarēju pateikt jums ne pāris vārdu, kaut gan no pirmā acu uzmetiena jutu vēlēšanos iepazīt jūs tuvāk.

Es tūliņ atbildēju, ka arī pats priecājos un tā joprojām, kaut gan biju visai riebīgā omā. Mēs apsēdāmies.

—    Kas tas jums tur ir? — viņš jautāja, pametis skatienu uz lapu, ko vēl turēju rokā. — Vai tikai tās nav Vidulēča žēlabas? Tiešām gan! Biju pārliecināts, ka Vidulēcis uzklups arī jums. Arī man viņš pasniedza taisni tādu pašu lapu ar tām pašām žēlabām; bet jūs viņš jau sen gaida un, jādomā, ir laikus gatavojies. Nebrīnieties: šeit ir daudz dīvainību un tiešām ir par ko pasmieties.

—    Tikai pasmieties?

—    Nu vai tad raudāt? Ja gribat, es jums pastāstīšu Vidulēča biogrāfiju, un esmu pārliecināts, ka jūs pasmiesieties.

—    Atzīstos, neesmu pašlaik noskaņots domāt par Vidulēci, — es īgni atvairīju.

Man bija skaidrs, ka Mizinčikova apmeklējumam un viņa laipnajai valodai ir savs nolūks un ka es Mizinčikova kungam, vienkārši sakot, esmu vajadzīgs. Pirmīt viņš bija sēdējis nopietns, sarauktu pieri, turpretim tagad bija jautrs, smaidīgs un gatavs stāstīt garu garos stāstus.

No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka šis vīrs lieliski valda pār sevi un, kā liekas, labi pazīst cilvēkus.

—    Nolādētais Foma! — es sacīju un nikni zvēlu ar dūri pa galdu. — Esmu pārliecināts, ka viņš ir visa šejienes Jaunuma cēlonis un visur jaucas iekšā! Nolādētais radījums!

—    Jūs, šķiet, esat uz viņu pārlieku noskaities, — Mizinčikovs piezīmēja.

—    Pārlieku noskaities! — es iesaucos, acumirklī iekaisis. — Protams, pirmīt es par daudz aizrāvos un ar to devu ikvienam tiesības mani nosodīt. Es ļoti labi saprotu, ka zaudēju savaldīšanos un izgāzos visos punktos, un domāju — nebūtu vajadzības man to paskaidrot… Saprotu arī, ka pieklājīgā sabiedrībā tā nemēdz darīt; taču apdomājiet, vai maz bija iespējams palikt mierīgam? Tā taču ir trako māja, ja gribat zināt! Un .. .un … galu galā es gluži vienkārši braukšu no šejienes projām — tā ja!

—    Jūs smēķējat? — Mizinčikovs mierīgi pavaicāja.

—    Jā.

—    Tad, jādomā, atļausiet arī man uzsmēķēt. Tur neļauj, un es esmu tīri vai saskumis. Esmu ar jums vienis prātis, — viņš turpināja, aizkūpinājis papirosu, — ka tas viss atgādina trako māju, taču varat būt pārliecināts, ka es neatļaušos jūs nosodīt — tieši tāpēc, ka jūsu vietā es varbūt trīskārt vairāk nekā jūs būtu iekaisis un zaudējis savaldīšanos.

—    Bet kāpēc tad jūs nezaudējāt savaldīšanos, ja tiešām arī jūs bijāt sašutis? Gluži otrādi, atceros jūs ļoti aukstasinīgu un atzīstos — man šķita pat dīvaini, ka jūs neaizstāvējāt nabaga tēvoci, kas ir gatavs darīt labu … visiem un ikvienam.

—    Jums taisnība: viņš daudziem ir darījis labu; taču uzskatu, ka aizstāvēt viņu būtu pilnīgi veltīgi: pirmkārt, tas arī viņam neko nedotu un būtu pat tā kā pazemojoši, un, otrkārt, mani rīt pat padzītu. Bet es jums teikšu atklāti — mani apstākļi ir tādi, ka esmu spiests ar pateicību izmantot šejienes viesmīlību.

—    Es it nemaz nepretendēju uz jūsu atklātību attiecībā uz apstākļiem… Taču man gribētos jautāt, tā kā jūs šeit dzīvojat jau kādu mēnesi…

—     Laipni lūdzu, jautājiet, esmu jūsu rīcībā, — Mizinčikovs steidzīgi atbildēja, pavirzīdams krēslu tuvāk.

—    Nu tā, piemēram, paskaidrojiet: nupat Foma Fomičs atteicās no piecpadsmit tūkstošiem sudrabā, kas jau bija viņam rokās, — es to redzēju pats savām acīm.

—    Kā? Vai tiešām? — Mizinčikovs iesaucās. — Stāstiet, lūdzami!

Es izstāstīju, noklusējis par «jūsu ekselenci». Mizinčikovs klausījās ar alkatīgu ziņkāri; viņš pat it kā pārvērtās sejā, kad nonāca līdz piecpadsmit tūkstošiem.

—    Veikli! — viņš sacīja, noklausījies stāstījumu. — Nebūtu pat gaidījis no Fomas.

—    Tomēr atteicās no naudas! Kā to izskaidrot? Vai tiešām ar dvēseles cēlumu?

—    Atteicās no piecpadsmit tūkstošiem, lai vēlāk paņemtu trīsdesmit. Kaut gan — vai zināt? — viņš padomājis piebilda. — Es šaubos, ka Fomam bija kāds aprēķins. Viņš ir nepraktisks cilvēks, savā ziņā pat tāds kā dzejnieks. Piecpadsmit tūkstošu… hm! Vai zināt: viņš būtu to naudu ņēmis, taču nenoturējās pretim kārdinājumam pavaikstīties, paklīrēties. Viņš, es jums teikšu, ir tāds rūgumpods, tāds asarains ķēpausis un turklāt neierobežots patmīlis!

Mizinčikovs pat saskaitās. Varēja redzēt, ka viņš sašutis un put ii k«i skauž. Rs ziņkāri raudzījos viņā.

—     Hm! Jāgaida lielas parmaiņas, — viņš domīgi piebilda. — Tagad Jegors Iļjičs gatavs pielūgt Fomu kā dievu. Ko var zināt, varbūt dvēseles aizkustinājumā tiešām apprecēsies, — viņš caur zobiem novilka.

—    Tādat jūs domājat, ka visādā ziņā notiks šīs riebīgās, pretdabiskās laulības ar šo jukušo muļķi?

Mizinčikovs vērīgi palūkojās uz mani.

—    Nelieši! — es nesavaldīgi iekliedzos.

—     Lai nu šā, vai tā, viņiem ir diezgan pamatota ideja: viņi apgalvo, ka tēvocim taču kaut kas jādara ģimenes labā.

—    Maz laikam viņš tās labā ir darījis! — es sašutis iesaucos. — Un jūs — un jūs varat sacīt, ka tā ir pamatota doma — apprecēt šo vulgāro muļķi!

—     Protams, esmu ar jums vienis prātis, ka viņa ir muļķe … Hm! Tas ir labi, ka jūs tā mīlat krusttētiņu; arī es jūtu līdzi. .. kaut gan ar viņas naudu varētu lieliski noapaļot īpašumu. Tomēr viņiem ir arī citi iemesli: viņi baidās, ka Jegors Iļjičs neapprec to guvernanti… atceraties, tāda interesanta meitene?

—    Bet vai… vai tas ir ticami? — es satraukts vaicāju. — Man šķiet, tas ir izrunāts. Sakiet, dieva dēļ, mani tas ārkārtīgi interesē …

—    O, iemīlējies līdz ausīm! Tikai, protams, slēpj.

—    Slēpj! Jūs domājat, viņš slēpj? Nu, bet viņa? Viņa to mīl?

—    Ļoti var būt, ka arī viņa. Starp citu, viņai būtu izdevīgi iziet pie viņa: viņa ir ļoti nabaga.

—    Bet kāds pamats ir jūsu minējumam, ka viņi mīl viens otru?

—    To taču nevar nepamanīt; turklāt viņi, kā liekas, slepus satiekas. Dzirdēti pat apgalvojumi, ka viņa ar to esot neatļautos sakaros. Jūs tikai, lūdzami, neatstāstiet. Es jums to uzticu kā noslēpumu.

—    Vai gan iespējams tam ticēt? — es iesaucos. — Un jūs — un jūs atzīstaties, ka tam ticat?

—    Protams, es neticu visā pilnībā, es tur klāt neesmu bijis. Tomēr ļoti var būt.

—    Kā — var būt! Atcerieties tēvoča cēlo sirdi, goda prātu!

—    Piekrītu; taču var arī aizrauties, un tad katrā ziņā viss beidzas ar likumīgām laulībām. Tāda aizraušanās bieži gadās. Tomēr, atkārtoju, es nepavisam neuzskatu šīs ziņas par pilnīgi ticamām, it īpaši tāpēc, ka viņu šeit pagalam notriepuši dubļiem: runāja pat, ka viņai bijis sakars ar Vidulēci.

—    Redziet nu! — es iekliedzos. — Ar Vidulēci! Vai tas maz iespējams? Nu, vai nav pretīgi pat dzirdēt kaut ko tamlīdzīgu? Vai tiešām arī tam jūs ticat?

—    Es taču jums saku, ka ne visai ticu, — Mizinčikovs mierīgi atbildēja, — kaut gan — varētu arī gadīties. Pasaulē viss kas var gadīties. Es taču tur klāt neesmu bijis un bez tam uzskatu, ka tā nav mana darīšana. Bet, tā kā es redzu, ka jūs visu to ņemat pie sirds, tad turu par savu pienākumu piebilst, ka tas par to sakaru ar Vidulēci patiešām maz ticams. Tās visas ir Annas Nilovnas — šīs Perepeļicinas intrigas; viņa palaidusi šīs baumas aiz tīras skaudības, jo pati kādreiz agrāk sapņojusi apprecēties ar Jegoru Iļjiču — nudien! — uz tā pamata, ka viņa ir apakšpulkveža meita. Tagad nu viņa vīlusies un šausmīgi ārdās. Bet nu gan, šķiet, esmu jums par šīm lietām visu izstāstījis un, atzīstos, šausmīgi neieredzu tenkas, jo vairāk tāpēc, ka mēs tikai šķiežam dārgo laiku. Es, redziet, atnācu pie jums ar nelielu lūgumu.

—    Ar lūgumu? Apžēlojieties, visu, ar ko vien varu būt noderīgs …

—    Saprotu un pat ceru kaut cik jūs ieinteresēt, jo redzu, ka mīlat savu krusttētiņu un ņemat dzīvu dalību viņa liktenī attiecībā uz laulībām. Taču, pirms izsaku šo lūgumu, man pie jums ir vēl viens lūgums.

—    Kāds tad?

—    Redziet, tāds: varbūt jūs būsiet ar mieru izpildīt manu galveno lūgumu, varbūt arī ne, tomēr katrā gadījumā, iekām to izsaku, es jūs padevīgi lūgtu parādīt man vislielāko laipnību un dot muižnieka un krietna cilvēka goda vārdu, ka viss, ko no manis dzirdēsiet, paliks starp mums kā visdziļākais noslēpums un ka jūs nekādā gadījumā un nevienam cilvēkam šo noslēpumu neizpaudīsiet un neizlietosiet savā labā to ideju, ko šobrīd atrodu par nepieciešamu jums izteikt. Esat ar mieru vai ne?

Ievads bija svinīgs. Es devu piekrišanu.

—    Nu tātad? … — es sacīju.

—    Patiesībā viss ir ļoti vienkārši, — Mizinčikovs iesākti. Es, vai redzat, gribu aizvest Tatjanu Ivanovnu un viņu apprecēt; vārdu sakot, būs apmēram tā kā Gretnagrīnā — jūs saprotat?

Es paraudzījos Mizinčikova kungam taisni acīs un labu brīdi nevarēju izteikt ne vārda.

—     Atzīstos, ka nekā nesaprotu, — es pēdīgi izdabūju, — un turklāt, — es turpināju, — domādams, ka man ir darīšana ar saprātīgu cilvēku, es, no savas puses, nekādi negaidīju…

—    Gaidījāt vai negaidījāt, — Mizinčikovs mani pārtrauca, — citiem vārdiem sakot, tas nozīmē, ka esmu muļķis un mans nolūks muļķīgs, vai nav tiesa?

—    Nepavisam nē, godātais … taču …

—    O, lūdzu, nekautrējieties savos izteicienos! Neraizējieties; jūs ar to man sagādāsiet pat lielu prieku, jo tā es tieku tuvāk pie mērķa. Starp citu, es jums piekrītu, ka no pirmā acu uzmetiena tas viss var likties diezgan dīvaini. Taču uzdrīkstos jums apgalvot, ka mans nodoms ne tikvien nav muļķīgs, bet ir pat visaugstākajā mērā saprātīgs un, ja jūs būsiet tik laipns un uzklausīsiet visus apstākļus…

—    O, lūdzami! Klausos ar vislielāko interesi.

—     īstenībā tur gandrīz nav ko stāstīt. Redziet: es pašlaik esmu parādos un bez kapeikas. Turklāt man ir māsa, meitene gadu deviņpadsmit, apaļa bārene, dzīvo pie svešiem un, ziniet, ir bez jebkādiem līdzekļiem. Pie tā daļēji vainīgs esmu arī es. Mēs saņēmām mantojumā četrdesmit dvēseļu. Vajadzēja arī tā sagadīties, ka taisni tolaik mani paaugstināja par kornetu. Nu, vispirms, saprotams, ieķīlāju un pēc tam notriecu tīrā. Dzīvoju aplam, slēju degunu gaisā, tēloju Burcovu, spēlēju kārtis, dzēru — vārdu sakot, aplam, pat atcerēties kauns. Tagad esmu nācis pie prāta un gribu pilnīgi mainīt dzīves veidu. Taču, lai to darītu, man pilnīgi nepieciešami simt tūkstoši asignācijās. Bet, tā kā dienēdams es nekā nepanākšu, pats ne uz ko neesmu spējīgs un man nav gandrīz nekādas izglītības, tad, saprotams, atliek tikai divas iespējas: vai nu nozagt, vai apprecēt bagātu sievu. Šurp es atnācu gandrīz bez zābakiem, atnācu, nevis atbraucu. Kad taisījos atstāt Maskavu, māsa man iedeva savus pēdējos trīs rubļus. Šeit es ieraudzīju šo Tatjanu Ivanovnu, un tūliņ man radās ideja. Uz vietas nolēmu upurēt sevi un apprecēties. Jums jāpiekrīt, ka tā ir tikai saprātīga rīcība. Turklāt es to daru vairāk māsas labā … nu, protams, arī savā labā …

—    Bet, atļaujiet, jūs gribat Tatjanu Ivanovnu formāli bildināt?

—     Lai dievs pasarg! Mani uz karstām pēdām no šejienes izlingotu, un arī viņa pati nenāks; bet, ja viņai piedāvās aizvešanu, bēgšanu, tad viņa tūliņ būs ar mieru. Tur jau ir tas āķis: ka tikai būtu kaut kas romantisks un efektīgs. Protams, tas viss bez kavēšanās beigsies ar mūsu likumīgām laulībām. Ja tikai izdotos viņu izvilināt no šejienes!

—    Bet kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka viņa katrā ziņā ar jums bēgs?

—    O, esiet bez rūpēm! Par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Taisni uz to jau balstās galvenā doma, ka Tatjana Ivanovna ir spējīga uzsākt mīlas dēku ar kuru katru pretimnācēju, vārdu sakot, ar jebkuru, kam vien iešausies prātā uz viņas jūtām atsaukties. Redziet, kāpēc es iepriekš prasīju no jums goda vārdu, ka arī jūs neizmantosiet šo ideju. Jūs, bez šaubām, sapratīsiet, ka man būtu pat grēks neizmantot šādu izdevību, it īpaši — ja ņem vērā manus apstākļus.

—    Tātad viņa ir pilnīgi ārprātīga … ak! Atvainojiet, — es attapies piemetināju. — Tā kā jums tagad ir uz viņu izredzes, tad …

—    Lūdzami, nekautrējieties, es jau jums teicu. Jūs vaicājat, vai viņa ir pilnīgi ārprātīga. Ko lai jums atbild? Protams, ārprātīga viņa nav, jo vēl nav ieslodzīta trako namā; turklāt šai mānijā uz mīlas dēkām es tiešām nesaskatu īpašu ārprātu. Viņa, par spīti visam, ir tomēr godīga jaunava. Redziet, līdz pagājušajam gadam viņa dzīvojusi šausmīgā nabadzībā, kopš pašas dzimšanas mitinājusies pie savām aizgādnēm pilnīgā apspiestībā. Sirds viņai neparasti jūtīga; bildinājis viņu neviens nav — nu, saprotiet: sapņi, vēlēšanās, cerības, sirds kvēle, ko vienmēr vajadzēja apvaldīt, mūžīgas kalpības mokas — tas viss, protams, varēja jūtīgu raksturu novest līdz sabrukumam. Un te pēkšņi viņa saņem bagātību; jūs piekritīsiet, ka tas kuram katram var sajaukt prātus. Nu, protams, tagad viņu aplido, ap viņu lakstojas, un visas viņas cerības ir atplaukušas. Pirmīt viņa stāstīja par frant.u baltā vestē: tas ir fakts, kas noticis taisni tā, kā viņa to attēloja. No šā fakta varat spriest arī par pārējo. Ar noputam, ar vēstulītēm, ar pantiņiem jūs viņu uzreiz pievilināsiet; un, ja piedevām pie visa tā aplinkus ieminēsieties par zīda kāpnītēm, par spāņu serenādēm un visām šīm blēņām, tad varat darīt ar viņu, kas vien jums tīk. Es jau pamēģināju un tūliņ panācu slepenu satikšanos. Tomēr pagaidām es visu pārtraucu līdz izdevīgākam laikam. Bet pēc dienām četrām viņa jāaizved visādā ziņā. Dienu iepriekš es sākšu ap viņu mest cilpas, nopūsties; es diezgan labi spēlēju ģitāru un dziedu. Naktī — satikšanās lapenē, bet, gaismai austot, — būs klāt kaleša; es viņu izvilināšu, sēdīsimies iekšā un laidīsim projām. Jūs saprotat, ka nekāda riska te nav: viņa ir pilngadīga, turklāt tā būs viņas pašas labā griba. Un, ja jau viņa reiz būs ar mani aizbēgusi, tātad skaidrs, kādās saistībās viņa ar mani stājusies… Aizvedīšu viņu uz pieklājīgu, bet nabadzīgu māju — šeit četrdesmit verstu attālumā tāda ir —, kur līdz kāzām viņu turēs stingri un neviena pie viņas klāt nelaidīs; pa tam lāgam es laiku velti nezaudēšu; kāzas nokārtosim pa trim dienām — tas ir iespējams. Protams, vispirms vajadzīga nauda; taču es aprēķināju, ka visai šai intermēdijai vajag ne vairāk par piecsimt sudrabā, un šai ziņā es ceru uz Jegoru Iļjiču: viņš dos, protams, nezinādams, kādam nolūkam. Vai tagad sapratāt?

—    Saprotu, — es teicu, beidzot visu pilnīgi apjēdzis. — Taču sakiet — ar ko tad es varu būt jums noderīgs?

—    Ak, ar ļoti daudz ko, apžēlojieties! Citādi es nemaz nebūtu lūdzis. Es jau jums teicu, ka esmu noskatījis kādu cienījamu, taču nabadzīgu ģimeni. Jūs varat palīdzēt man gan šeit, gan tur un beigu beigās kā liecinieks. Atzīstos, bez jūsu palīdzības es būšu tikpat kā bez rokām.

—    Vēl viens jautājums: kāpēc jūs pagodinājāt mani, izvēlēdamies par jūsu uzticības personu cilvēku, kuru vēl nepazīstat, jo es tikai dažas stundas esmu šeit?

—    Jūsu jautājums, — Mizinčikovs atbildēja ar pašu laipnāko smaidu, — jūsu jautājums, atklāti sakot, sagādā man lielu prieku, jo dod man izdevību izteikt jums īpašu cieņu.

—     O, par daudz goda!

—     Nē, redziet, es jūs pirmīt mazliet papētīju. Jūs, pieņemsim, esat gan dedzīgs, gan … nu, jauns; taču, lūk, par ko es esmu pilnīgi pārliecināts: ja jau jūs man devāt solījumu, ka nevienam neizpaudīsiet, tad skaidrs, ka to turēsiet. Jūs neesat Obnoskins — tas pirmkārt. Otrkārt, jūs esat godīgs un neizmantosiet manu ideju savā labā, protams, izņemot to gadījumu, ja jūs gribētu iesaistīties ar mani draudzīgā darījumā. Tādā gadījumā es varbūt arī būšu ar mieru atkāpties un atdot jums savu ideju, tas ir, Tatjanu Ivanovnu, un visiem spēkiem palīdzēt viņas nolaupīšanā, taču ar noteikumu, ka mēnesi pēc kāzām saņemšu no jums piecdesmit tūkstošus asignācijās, par ko jūs, saprotams, kā nodrošinājumu iepriekš izsniegtu man parādrakstu par apaļu summu bez procentiem.

—    Kā? — es iesaucos. — Tātad jūs viņu jau piedāvājat arī man?

—     Dabiski, es varu atkāpties jums par labu, ja pārdomāsiet un gribēsiet. Es, protams, zaudēju, taču … ideja pieder man, bet par idejām parasti ņem naudu. Treškārt, beigu beigās es aicināju jūs tāpēc, ka man nav izvēles. Bet, ņemot vērā šejienes apstākļus, ilgi vilcināties nav iespējams. Turklāt drīz būs dievmātes debessbraukšanas gavēnis, un tad nelaulās. Ceru, ka tagad jūs mani pilnīgi saprotat?

—     Pilnīgi — un vēlreiz apsolos jūsu noslēpumu glabāt pilnīgā slepenībā; taču būt jūsu sabiedrotais šai gadījumā nevaru un uzskatu par savu pienākumu nekavejoties jums to paziņot.

—    Kāpēc tad ne?

—    Kāpēc ne? — es iesaucos, pēdīgi ļaudams vaļu manī sablīvušajām jūtām. — Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tāda rīcība ir pat nekrietna? Pieņemsim, jūsu apsvērumi ir pilnīgi pareizi, jo balstās uz šīs jaunavas plānprātu un nelaimīgo māniju; taču tam vien jau vajadzētu jūs kā krietnu cilvēku atturēt! Jūs pats taču sakāt, ka viņa pelnījusi cieņu, kaut arī ir smieklīga. Un nu uzreiz jūs izmantojat viņas nelaimi, lai izmānītu no viņas simt tūkstošus! Jūs, protams, nebūsiet viņai īsts vīrs, kas pilda savus pienākumus: jūs noteikti viņu pametīsiet… Tas ir tik nekrietni, ka, neņemiet ļaunā, es pat nesaprotu, kā jūs uzdrošinājāties lūgt mani ar jums sadarboties!

—     Fu tu, mans dievs, kas par romantismu! — Mizinčikovs iesaucās, uzlūkodams mani ar neviltotu izbrīnu.

—   Tomēr nē, tas nav pat romantisms, bet jūs, šķiet, gluži vienkārši nesaprotat pasākuma būtību. Jūs sakāt, ka tas esot nekrietni, bet patiesībā izdevīgi tas ir ne tik daudz man kā viņai … Padomājiet vien!

Protams, ja skatās no jūsu viedokļa, tad varbūt arī iznāk, ka tā būs visaugstsirdīgākā rīcība, ja jūs apprecēsiet Tatjanu Ivanovnu, — es atbildēju, sarkastiski smīnēdams.

—     Bet kā tad citādi? Tieši tā, tieši visaugstsirdīgākā rīcība! — savukārt iekaisdams, Mizinčikovs izsaucās.

—   Padomājiet vien: pirmkārt, es upurēju sevi un esmu ar mieru kļūt par viņas vīru — tas taču arī kaut ko nozīmē! Otrkārt, lai arī viņai ir droši savi simt tūkstoši sudrabā, es tomēr ņemu tikai simt tūkstošus asignācijās un esmu jau devis sev vārdu neņemt no viņas ne kapeikas vairāk visu savu mūžu, kaut arī varētu, — arī tas taču kaut ko nozīmē! Beidzot, ielūkojieties dziļāk: vai viņa var nodzīvot savu mūžu mierīgi? Lai viņa nodzīvotu mierīgi, vajadzētu atņemt viņai naudu un viņu pašu ieslodzīt trako namā, jo kuru katru brīdi var sagaidīt, ka viņu apcels kāds slaists, blēdis, spekulants ar ķīļbārdiņu un ūsiņām, ar ģitāru un serenādēm, apmēram tāds kā Obnoskins, kas viņu aizmānīs, apprecēs, aptīrīs viņu līdz kreklam un tad pametīs kaut kur lielceļa malā. Rau, šeit, piemēram, ir godīga māja, bet viņu taču pietur tikai tāpēc, ka spekulē uz viņas naudiņu. No šādām izredzēm vajag viņu atbrīvot, paglābt. Nu, bet jūs saprotat, līdzko viņa apprecēsies ar mani, — visas šīs varbūtības izgaist. Es apņemos gādāt, lai nekāda nelaime viņu neskar. Pirmkārt, bez kavēšanās iekārtošu viņu Maskavā kādā pieklājīgā, taču nabadzīgā ģimenē — tā nav tā, ko pirmīt minēju, šī ir cita ģimene; pie viņas pastāvīgi atradīsies mana māsa; viņu pieskatīs, cik labi vien iespējams. Naudas viņai paliks savi divsimt piecdesmit, varbūt pat trīssimt tūkstoši asignācijās: ar to — zināt, cik labi var izdzīvot! Par viņas izpriecām tiks gādāts: visādas izklaidēšanās, balles, maskarādes, koncerti. Viņa var pat sapņot par mīlas dēkām; tikai, protams, sevi es šai ziņā nodrošināšu: sapņo, cik uziet, bet darīt — nē, nē! Tagad, piemēram, kurš katrs var viņai darīt pāri, bet tad — neviens: viņa ir mana sieva, viņa ir Mizinčikova, bet savu vārdu kaunā likt es neļaušu. Tas vien jau kaut ko nozīmē! Dabiski, ar viņu kopā es nedzīvošu. Viņa — Maskavā, es — kaut kur Pēterburgā. To es neslēpju, jo runāju ar jums pilnīgi atklāti. Bet kas par to, ka mēs dzīvosim šķirti? Padomājiet, pavērojiet viņas raksturu: vai tad viņa spēj būt sieva un dzīvot kopā ar vīru? Vai ar viņu iespējama jebkāda pastāvība? Tā taču ir visvieglprātīgākā būtne visā pasaulē. Viņai nepieciešama nemitīga pārmaiņa; viņa spējīga jau otrā dienā aizmirst, ka vakar izgājusi pie vīra un kļuvusi likumīga sieva. Galu galā es taču darītu viņu nelaimīgu, ja dzīvotu ar viņu kop.i un prasītu stingri izpildīt pienākumus. Dabiski, es aizbraukšu pie viņas reizi gadā vai biežāk un ne jau pēc naudas — varat man ticēt. Es teicu, ka vairāk par simt tūkstošiem asignācijās no viņas neņemšu, un neņemšu arī! Attiecībā uz naudu es izturos pret viņu augstākā mērā nevainojami. Atbraukdams uz divām trim dienām, es pat sagādāšu viņai prieku un nevis garlaicību: kopā ar viņu smiešos, stāstīšu viņai anekdotes, vedīšu vinu uz balli, mīlināšos, dāvināšu piemiņas lietiņas, dziedāšu romances, nopirkšu viņai sunīti, šķiršos no viņas romantiski un pēc tam rakstīšu un saņemšu mīlestības vēstules. Un viņa būs sajūsmā par tādu romantisku, iemīlējušos un jautru vīru! Manuprāt, tas ir racionāli; tā vajadzētu rīkoties visiem vīriem. Vīri tikai tad sievām šķiet dārgi, kad nav klāt, un, sekojot savai sistēmai, es Tatjanas Ivanovnas sirdi visu viņas mūžu pildīšu saldām jūtām. Ko viņa vairāk var vēlēties? Sakiet! Tā taču ir paradīze, nevis dzīve!

Es klausījos klusēdams un ar izbrīnu. Man bija skaidrs, ka apstrīdēt Mizinčikova kungu nav iespējams. Viņš bija fanātiski pārliecināts par savu taisnību un pat par sava projekta diženumu un runāja par to ar izgudrotāja sajūsmu. Tomēr palika vēl kāds delikāts apstāklis, ko bija nepieciešami noskaidrot.

—       Vai jums nav ienācis prātā, ka viņa bezmaz ir jau tēvoča līgava? Viņu nolaupīdami, jūs tēvoci ļoti apvainosiet; jūs aizvedīsiet viņu tepat vai kāzu priekšvakarā un turklāt vēl no viņa paša aizņemsieties naudu šā darījuma veikšanai!

—    Aha, taisni šai punktā es jūs ķeru! — Mizinčikovs dedzīgi iesaucās. — Neraizējieties, es paredzēju jūsu iebildumu. Taču pirmkārt un galvenokārt — tēvocis vēl nav viņu bildinājis, tātad es varu arī nezināt, ka viņu noskatījuši tam par līgavu; turklāt, lūdzu, ņemiet vērā, ka es šo pasākumu esmu iecerējis jau pirms trim nedēļām, kad vēl nekā nezināju par šejienes nolūkiem, un tāpēc morālā ziņā viņa priekšā nemaz nejūtos vainīgs, un, stingri spriežot, nevis es viņam, bet viņš man ņem nost līgavu, ar kuru — paturiet to vērā — man jau ir bijusi slepena satikšanās nakts laikā lapenē. Un beidzot — atļaujiet— vai jūs pats nupat nebijāt neganti pārskaities, ka jūsu krusttētiņu spiež precēt Tatjanu Ivanovnu, bet nu uzreiz aizstāvat šīs laulības, runājat par nez kādu ģimenes apvainojumu, par godu! Es taču, taisni otrādi, izdaru jūsu krusttētiņam vislielāko pakalpojumu: glābju viņu — jums tas jāsaprot! Viņš uz šīm precībām raugās ar riebumu un turklāt mīl citu jaunavu. Nu kāda gan sieva viņam var būt Tatjana Ivanovna? Un arī viņa būs nelaimīga, jo, lai nu šā vai tā, — vajadzēs taču viņu ierobežot, lai nesviež jauniem cilvēkiem rožu ziedus. Bet, ja es naktī viņu aizvedīšu, tad jau nu nekāda ģenerāliene, nekāds Foma Fomičs nekā nevarēs padarīt. Atvest atpakaļ tādu līgavu, kas aizbēgusi pirms pašām laulībām, tas jau nu būs pārāk piedauzīgi. Vai tad tas nav pakalpojums, nav labadarījums Jegoram Iļjičam

Atzīstos, šis pēdējais arguments mani stipri ietekmēja.

—    Bet kas būs, ja viņš rīt bildinās? — es ieteicos. — Tad tik un tā būs jau mazliet par vēlu: viņa formāli būs tēvoča līgava.

—    Dabiski, ka par vēlu. Taisni tālab ir jāpapūlas, lai tā nenotiktu. Kāpēc tad es lūdzu jūsu palīdzību? Vienam pašam man grūti, bet divatā mēs to nokārtosim un panāksim, lai Jegors Iļjičs bildināšanu atliek. Vajag aizkavēt visiem spēkiem, sliktākā gadījumā varbūt piekaut Fomu Fomiču un ar to novērst vispārēju uzmanību, tā ka viņiem kāzas nebūs ne prātā. Protams, tas tikai sliktākā gadījumā; es to minu piemēra pēc. Šai ziņā tad nu es ceru uz jums.

—    Vēl viens — pēdējais jautājums: vai jūs nevienam, atskaitot mani, neesat savu nodomu atklājis?

Mizinčikovs pakasīja pakausi un savieba visai skābu seju.

—     Atzīstos, — viņš atbildēja, — šis jautājums man ir rūgtāks par rūgtu. Tur jau ir tas joks, ka es šo savu domu atklāju… vārdu sakot, izdarīju vislielāko muļķību! Atklāju — kā jūs domājat, kam? Obnoskinam! Tā ka es vairs pat sev pašam neticu. Taisni nesaprotu, kā tas gadījās! Viņš te visu laiku grozījās apkārt; es viņu vēl lāgā nepazinu un, kad man uznāca iedvesma, biju kā drudzī; un, tā kā es uzreiz sapratu, ka man vajadzīgs palīgs, tad arī aprunājos ar Obnoskinu… Nepiedodami, nepiedodami!

—    Nu, un ko tad Obnoskins?

—     Ar sajūsmu piekrita, bet otrā dienā agri no rīta pazuda. Pēc dienām trim ierodas atkal kopā ar māmuļu. Ar mani ne vārda, pat izvairās, it kā baidās. Es uz vietas sapratu, kur tas āķis. Bet viņa māmuļa ir tik slīpēta blēde, ka taisni vai visas elles speltes cauri gājusi. Agrāk bijām pazīstami. Viņš, protams, tai visu izstāstījis. Es klusēju un gaidu; viņi spiego, un tā nu ir mazliet saspīlēta situācija… Tāpēc tad es arī steidzos.

—    Kas jums no viņiem īsti draud?

—     Neko lielu viņi, protams, neizdarīs, bet, ka sataisīs mēslus, tas nu ir skaidrs. Pieprasīs naudu par klusuciešanu un par palīdzību: to es sagaidu… Tikai daudz es viņiem nevaru dot un nedošu — tā esmu nolēmis: vairāk par trim tūkstošiem asignācijās nav iespējams. Spriediet pats: trīs tūkstoši šeit, pieci simti sudrabā kāzas, tāpēc ka tēvocim jāatdod viss pilnā mērā; turklāt veci parādi; nu, māsai kaut cik — tā, kaut vai cik. Vai tur no simt tūkstošiem daudz paliks pāri? Tā taču ir putēšana!… Starp citu, Obnoskini aizbrauca.

—    Aizbrauca? — es ziņkārīgi pārvaicāju.

—    Tūliņ pēc tējas; nu, rauj viņus velns! Bet rit, redzēsiet, būs atkal klāt. Nu, kā tad būs, esat ar mieru?

—    Atzīstos, — es sadrūvējies atteicu, — nezinu pat, kā lai pasaku. Tas ir tāds delikāts jautājums… Protams, es visu turēšu slepenībā, es neesmu Obnoskins; tomēr… šķiet, uz mani jums nav ko cerēt.

—     Redzu, — sacīja Mizinčikovs, sliedamies augšā no krēsla, — ka jums vēl nav apnikuši Foma Fomičs un vecmāmuļa un ka jūs, kaut arī mīlat savu labo, krietno tēvoci, vēl neesat pietiekami dziļi izpratis, kā viņu moka. Jūs taču šeit vēl neesat ne degunu lāgā apsildījis… Bet pacietību! Padzīvosiet šeit rītdienu, pavērosiet un pret vakaru būsiet ar mieru. Citādi taču jūsu krusttētiņš ir pagalam — vai jūs to saprotat? Viņu visādā ziņā piespiedīs apprecēties. Neaizmirstiet, ka rīt varbūt viņš Tatjanu Ivanovnu bildinās. Tad būs par vēlu; vajadzētu izšķirties šodien.

—    Tiešām, es vēlu jums panākumus, taču palīdzēt… nezinu, ir tā kā …

—     Zinām. Nu, pagaidīsim līdz rītam, — Mizinčikovs, zobgalīgi smīnēdams, izlēma. — La nuit porte conseil.1 Uz redzēšanos. Es pienākšu rīt tā paagrāk, bet jūs padomājiet …

Viņš pagriezās un, kaut ko svilpodams, izgāja.

Viņam turpat pa pēdām izgāju arī es atvēsināt galvu. Mēness vēl nebija uzlēcis; nakts bija tumša, gaiss silts un spiedīgs. Lapas kokos nekustējās. Kaut gan jutos drausmīgi noguris, man gribējās pastaigāties, izklaidēties, sakopot domas, taču nebiju pagājis ne desmit soļu, kad piepeši izdzirdu tēvoča balsi. Viņš ar kādu citu kāpa uz mājiņas lievenēm un ārkārtīgi aizrautīgi runāja. Es tūliņ griezos atpakaļ un uzsaucu viņam. Tēvocis nāca ar Vidulēci.

XI Galīga neizpratne

—    Krusttētiņ! — es sacīju. — Beidzot tomēr es jūs sagaidīju.

—    Mans draugs, es arī pats traucos pie tevis. Rau, tikai beigšu ar Vidulēci, un tad izrunāsimies pēc sirds patikšanas. Man daudz kas tev jāpastāsta.

1 Rīts gudrāks par vakaru (Ir.).

—    Kā, vēl ar Vidulēci! Ak, atstājiet jel viņu, krust-

tētiņ!

—           Vēl tikai kādas piecas vai desmit minūtes, Sergej, un es būšu pilnīgi tavā rīcībā. Redzi: ir darīšanas.

—    Bet viņš droši vien ar muļķībām, — es sapīcis iebildu.

—           Ko lai tev saku, mans draugs? Atradis īsto brīdi, kad līst virsū ar savām blēņām! It kā tu, brāl Grigorij, nebūtu varējis atrast citu laiku savām sūdzībām. Nu, ko es tavā labā varu darīt? Pažēlo jel tu mani, brālīt! Jūs taču, tā sakot, esat nomocījuši mani pie nabaga, dzīvu apēduši ar visiem kauliem! Jaudas man vairs nav ar viņiem, Sergej!

Un tēvocis novēcinājās abām rokām visdziļākajā grūtsirdībā.

—           Kas tad tas ir par tik svarīgu jautājumu, ka pat atlikt nevar? Bet man, krusttētiņ, tik ļoti vajadzētu…

—           Eh, brāl, tā jau klaigā, ka es par savu kalpotāju tikumību nerūpējoties! Kas zina, šis rīt vēl pasūdzēsies, ka neesmu viņu uzklausījis, un tad…

Un tēvocis atkal atmeta ar roku.

—           Nu tad beidziet jel ar viņu ātrāk! Varbūt arī es varu palīdzēt? Uzkāpsim augšā. Kas tad viņam tur ir? Ko viņš grib? — es jautāju, kad bijām iegājuši istabā.

—           Nu redzi, mans draugs, viņam nepatīk savs uzvārds, lūdz pārmainīt. Kā tev tas liekas?

—           Uzvārds? Kā tā?… Nu, krusttētiņ, iekām dzirdu, ko viņš pats teiks, atļaujiet man jums pasacīt, ka tikai jūsu mājā var notikt tādi brīnumi, — es teicu, noplātījis rokas aiz pārsteiguma.

—           Eh, brāl! Šitā es arī protu rokas noplātīt, tikai jēgas tur maz! — tēvocis īdzīgi noteica. — Ej jel parunā ar viņu pats, pamēģini. Viņš jau divus mēnešus plijas man virsū …

—          Nepamatots uzvārds, cienkungs! — atsaucās Vidulēcis.

—    Kāpēc tad nepamatots? — es izbrīnījies jautāju.

—    Tā, cienkungs. Visādu nejaucību izsaka.

—           Kāpēc tad nejaucību? Un kā gan to var pārmainīt? Kurš tad maina uzvārdus?

—           Apžēlojieties, cienkungs, vai jel kādam ir tādi uzvārdi?

—    Piekrītu, ka tavs uzvārds ir mazliet neparasts, — cs turpināju pilnīgā neizpratnē, — bet ko tur tagad var darīt? Tavam tēvam taču arī bija tāds pats uzvārds?

—     Tas patiesi, cienkungs, ka no sava tēva es tādā vīzē esmu nācis uz mūžīgiem laikiem ciest, tā ka man pielemts sava vārda pēc daudz apsmiekla saņemt un daudz sirdēstu piedzīvot, cienkungs, — Vidulēcis atbildēja.

—    Varu saderēt, krusttētiņ, ka te nav bez Fomas Fomiča ziņas! — es sašutis iesaucos.

—    Nu nē, brālīt, nu nē, tu maldies. Patiešām, Foma viņu atbalsta. Paņēma pie sevis par sekretāru, tas tad ir viss viņa amats. Nu, protams, Foma viņu attīstīja, pildīja ar dvēseles cēlumu, savā ziņā atdarīja viņam acis… Tā, redzi, es tev visu izstāstīšu…

—    Tieši tā tas ir, cienkungs, — Vidulēcis viņu pārtrauca, — Foma Fomičs ir mani īstenie labdari, cienkungs, un, būdami mani īstenie labdari, viņi apgaismoja manu niecību, kāds es esmu tārps zemes virsū, tā ka caur viņiem es pirmo reizi savu likteni apjēdzu, cienkungs.

—    Redzi nu, Serjoža, redzi, kā tas viss ir, — tēvocis turpināja, pēc veca paraduma sākdams steigties. — Viņš s.ikumā dzīvoja Maskavā, gandrīz no pašiem bērna gadiem, kalpoja pie glītrakstīšanas skolotāja. Būtu tu paskatījies, kā viņš tur iemācījies rakstīt: gan ar krāsām, gan ar zeltu, — un apkārt, zini, kupidonus sazīmē — vārdu sakot, mākslinieks! Iļjuša pie viņa mācās; pusotra rubļa maksāju par stundu. Foma pats noteica pusotra rubļa. Pie apkārtējiem muižniekiem uz trijām mājām braukā; tie arī maksā. Vai redzi, kā ģērbjas! Turklāt vēl raksta dzejoļus.

—    Dzejoļus! Tā tikai vēl trūka!

— Dzejoļus, brālīt, dzejoļus, nedomā, ka es jokoju, īstus dzejoļus, tā sakot, versifikācijas, un tā, zini, saska¬nīgi par visu ko — uz rāviena jebkuru priekšmetu pantos apraksta. īsts talants! Māmiņai uz vārda dienu tādu panegiriku bija uztaisījis, ka mēs mutes vien iepletām: gan no mitoloģijas viņam tur mūzas lidinās, tā ka pat, zini, var redzēt to... nu, kā viņu? ... formu apaļīgumu, — vārdu sakot, pilnīgi atskaņās iznāk. Foma laboja. Nu, es, protams, neko, es no savas puses pat priecājos. Lai sacerē vien, ka tikai kādus nedarbus nepastrādā. Es, brāl Grigorij, tev kā tēvs saku. Foma bija dabūjis zināt, izskatīja dzejoļus, uzmudināja un paņēma pie sevis par priekšā lasītāju un pārrakstītāju — ar vārdu sakot, izglītoja. Tur viņam taisnība, ka ar labdarībām apbēris. Nu, šitā, zini, viņam galvā tāds cildens romantisms radies un neatkarības sajūta — Foma man to visu paskaidroja, bet man jau, patiesību sakot, piemirsies; taču es, atzīstos, arī pats — bez Fomas — gribēju viņu atlaist brīvestībā. Tā kā kauns, zini! Bet Foma ir pretim, saka, viņš viņam esot vajadzīgs, iemīlējis, saka, esot viņu; turklāt saka: man, kungam, vairāk goda, ka starp paša dzimtļaudīm ir dzejnieki; ka nez kādi baroni 'kaut kur tā esot dzīvojuši un ka tas esot en grand  . Nu, ja en grand, tad en grandi Es, brāl, jau sāku viņu cienīt — saproti?... Tikai dievs zina kā viņš nu sāka uzvesties! Visļaunākais tas, ka to dzejoļu dēļ viņš pret visiem saimes ļaudīm slien degunu gaisā un ne runāt ar tiem negrib. Tu neņem ļaunā, Grigorij, es tev kā tēvs saku. Apsolījās jau pērnziem pre¬cēties; ir te starp saimes ļaudīm viena meiča Matrjona, tāda jauka meitene, zini, godīga, strādīga, jautra. Bet nu uzreiz nē: negribu, saka, un vairāk nekā; atteicās. Vai nu uzdomāj ies pārāk liels savā garā, vai arī nolēmis vispirms kļūt slavens un tad citā vietā pameklēties...

—    Vairāk gan pēc Fomas Fomiča padoma, cienkungs, — Vidulēcis piezīmēja, — tāpēc ka viņi, cienkungs, ir mani īstenie labvēļi…

—    Nu jā, kā tad nu bez Fomas Fomiča! — es neviļus iesaucos.

—    Eh, brālīt, tas nav galvenais! — tēvocis steigšus mani pārtrauca. — Bet redzi — viņam tagad nekur nav glābiņa. Tā meiča, sprigana, nebēdnīga, visus pret viņu sarīdījusi: visi viņu ķircina, pucina, pat sētas puikas viņu āksta godā tur …

—    Vairāk gan Matrjonas vainas pēc, cienkungs, — Vidulēcis piezīmēja, — tāpēc ka Matrjona ir galīga muļķe un, būdama galīga muļķe, turklāt vēl raksturā nesavaldīga sieviete, tā iztaisījusi, ka man viņas pēc tādā vīzē iznāk savu dzīvi ciezdamam pārciest.

—    Eh, brāl Grigorij, es taču tev teicu, — tēvocis turpināja, pārmetoši uzlūkojis Vidulēci. — Redzi, Sergej, viņi tur kaut kādu neķītrību sacerējuši atskaņā ar viņa uzvārdu. Viņš nu lien man virsū, sūdzas, lūdz, vai nevar viņa uzvārdu kaut kā pārmainīt… un ka viņš jau sen cietis no nedaiļskanības …

—    Neuzcildināts uzvārds, cienkungs, — iesprauda Vidulēcis.

—    Nu tak klusē jel, Grigorij! Foma arī piekrita… tas ir, ne nu īsti piekrita, bet, raugi, kāds apsvērums: ja nu gadījumā dzejoļus vajadzēs drukāt, kā Foma prožektē, tad tāds uzvārds varbūt arī kaitēs — vai nav tiesa?

—    Tātad viņš grib dzejoļus nodrukāt, krusttētiņ?

—    Nodrukāt, brālīt. Tas jau ir izlemts — uz mana rēķina, un titullapā būs izlikts: tāda un tāda dzimtcilvēks; un priekšvārdā Fomam no autora pateicība par izglītību. Veltīts Fomam. Foma pats raksta priekšvārdu. Nu tad iedomājies, ja titullapā būs rakstīts: «Vidulēča raksti».

—    «Vidulēča žēlabas», cienkungs, — Vidulēcis izlaboja.

—    Nu redzi, nu, turklāt vēl žēlabas! Nu kas par uzvārdu — Vidulēcis? Pat delikātas jūtas aizskar; arī Foma tā teica. Un visi šie kritiķi, kā stāsta, tādi kašķīgi, zobgaļi; Brambeuss, piemēram… Viņiem taču viss ir nieks! Uzvārda pēc vien nosmies, tā, kas zina, sapaisīs sānus, ka nenokasīties, — vai nav tiesa? Tā nu es arī saku: manis pēc liec uz dzejoļiem, kādu uzvārdu gribi — par pseidonīmu sauc vai kā, lāgā vairs neatceros: kaut kāds nīms bija. Bet nē, saka, pavēliet visai saimei, lai mani arī šeit uz visiem laikiem sauc jauna vārdā, tā ka lai man saskaņā ar talantu arī uzvārds būtu uzcildināts…

—    Varu saderēt, ka jūs bijāt ar mieru, krusttētiņ.

—    Es, brāl Serjoža, ka tikai nebūtu ar viņiem jāstrīdas,— lai jau! Zini, tolaik mums ar Fomu bija tāda nesaprašanās. Tā nu mums kopš tā laika iet vaļā: ik nedēļa, ik jauns uzvārds, un allaž tādus vien maigus izraugās — Oleandrovs, Tulpanovs … Atceries, Grigorij, sākumā tu lūdzi, lai tevi saucot «Dārgais» — «Grigorijs Dārgais»; pēc tam tev pašam vairs nepatika, tāpēc ka kāds mūlāps bija sadzenājis atskaņu «vārgais». Tu sūdzējies; mūlāpu sodīja. Divas nedēļas tu gudroji jaunu uzvārdu — cik gan tu neesi to pārcilājis! — pēdīgi biji sagudrojis, atnāci lūgt, lai tevi saucot par «Ulanovu». Nu, saki man, brālīt, nu kas vēl var būt dumjāks par Ulanovu? Es arī ar to biju mierā un izdevu otru pavēli, lai tevi pārdēvē par Ulanovu. Tikai tāpat vien, brālīt, — tēvocis piebilda, vērsdamies pie manis, — lai tikai tiktu vaļā. Trīs dienas tu staigāji, būdams «Ulanovs». Visas sienas, visas palodzes lapenē biji sabojājis, ar zīmuli šņāpdams parakstu: «Ulanovs». Tur taču pēc tam pārkrāsoja. Veselu grāmatu Holandes papīra izniekoji parakstiem: «Ulanovs, spalvas izmēģinājums; Ulanovs, spalvas izmēģinājums». Beidzot arī te neveiksme; bija tev sadabūjuši atskaņu «glupanovs». Negribu glupanovu — atkal uzvārda maiņa! Kādu tu tur vēl biji sameklējis, es pat vairs neatceros?

—    Danceris, cienkungs, — Vidulēcis atbildēja. — Ja jau man pielemts ar manu uzvārdu izteikt dancotāju, tad lai jau būtu uzcildināts pēc svešzemju modes: Danceris, cienkungs.

—    Nu ļā, Danceris; es, brāl Sergej, arī tā biiu mierā. Tikai te jau nu viņi tādu atskaņu bija uzkasījuši, ka pat sacīt nevar! Šodien klāt atkal, izgudrojis atkal kaut ko jaunu. Varu derēt, ka viņam omā jau jauns uzvārds. Ir vai nav, Grigorij, atzīsties!

—    Es patiešām, cienkungs, sen jau gribēju nolikt jums pie kājām jaunu uzvārdu, uzcildinātu.

—    Kādu tad?

—    Esbuketovs.

—    Un nav kauns, vai tev, Grigorij, tiešām nav kauns? Uzvārdu no pomādes kārbiņas! Un vēl gudrs cilvēks saucoties! Esi tak, jādomā, nez cik par to izdomājies! Tas taču rakstīts uz smaržām.

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, — es pusčukstus iebildu, — tas taču tīri vienkārši ir muļķis, gatavais muļķis!

—    Ko lai dara, brālīt? — tēvocis tāpat čukstus atbildēja. — Visi apgalvo, ka gudrs un ka tās ir cēlas īpašības, kas viņā kūsā …

—    Raisieties taču no viņa vaļā, dieva dēļ!

—    Paklau, Grigorij! Man, brālīt, pašlaik nav vaļas, atvaino! — tēvocis iesāka tādā kā lūdzošā balsī, šķiet, viņš baidījās pat no Vidulēča. — Nu padomā pats, nu, vai man tagad laiks ar tavām sūdzībām noņemties! Tu saki, viņi tev atkal nez ko nodarījuši pāri? Nu labi, dodu tev goda vārdu, ka rīt visu izmeklēšu, bet tagad ej dieva vārdā … Pagaidi! Ko dara Foma Fomičs?

—    Aizgāja atdusēties, cienkungs. Ja kāds par viņiem prasīs, lika atbildēt, ka viņi nolēmuši šonakt ilgi kavēties lūgšanās, cienkungs.

—    Hm! Nu ej, brālīt, ej! Redzi, Serjoža, viņš taču allaž ir pie Fomas, tā ka es pat no viņa baidos. Saimes ļaudis viņu tāpēc arī neieredz, ka viņš par tiem visu

Fomam pienes. Rau, tagad nu aizgāja, bet, kas zina, gan jau rīt par kaut ko nosūdzēs. Bet es, brālīt, tur visu tā nokārtoju, tagad esmu pat mierīgs… Steidzos pie tevis. Beidzot nu esmu atkal kopā ar tevi! — viņš izjusti teica, spiezdams man roku. — Bet es taču, brāl, domāju, ka tu esi pagalam saskaities un noteikti aizmuksi. Sūtīju, lai tevi uzmana. Nu, tagad paldies dievam! Bet pirmīt, teikt, kā tas Gavrila, ko? Un Falalejs arī, un tu — visi kā viens! Nu, paldies dievam, paldies dievam, beidzot tak izrunāšos ar tevi, cik tīk! Visu sirdi tev atklāšu. Serjoža, nebrauc projām: tu vien man esi palicis, tu un Korovkins…

—    Bet atļaujiet, ko tad jūs tur tādu nokārtojāt, krusttētiņ, un kas man te būtu ko gaidīt pēc visa tā, kas noticis? Atzīstos, man taisni galva plīst pušu!

—     Bet vai man neplīst, ko? Man viņa, brāl, tagad jau pusgadu valsi griež, mana galva, sacīt! Bet paldies dievam! Tagad viss ir nokārtojies. Pirmkārt, man piedeva, pilnīgi piedeva — ar dažādiem nosacījumiem, protams; bet tagad jau nu es gandrīz ne no kā nebaidos. Arī Sašurkai piedeva. Saša, teikt, Saša pirmīt, teikt… dedzīga sirsniņa! Mazuliet aizrāvās, bet zelta sirsniņa! Ar šo meiteni es lepojos, Serjoža! Lai dievs viņu svētī šodien rn allažiņ! Ari tev piedeva — un pat vai zini, kā? Vari darīt visu, kas patīk, staigat pa visām istabām un pa dārzu un pat ja ierodas viesi — vārdu sakot, visu, kas patīk; bet tikai ar vienu noteikumu, ka tu rīt māmiņas un Fomas Fomiča klātbūtnē nekā pats nerunāsi — tas ir obligāts noteikums, proti, ne pušplēsta vārda, es jau tavā vietā apsolījos —, bet tikai klausīsies, ko vecākie… tas ir, es gribēju sacīt, ko runās citi. Viņi sacīja, ka tu esot jauns. Sergej, tu neapvainojies; tu taču patiešām vēl esi jauns … Arī Anna Nilovna tā saka . ..

Protams, es biju ļoti jauns un tūliņ uz līdzenas vietas to pierādīju, iekarsis sašutumā par tik aizvainojošiem noteikumiem.

—    Paklausieties, krusttētiņ, — es tīri vai bez elpas iebrēcos, — pasakiet man tikai tik daudz un nomieriniet mani: vai es esmu īstā trako mājā vai varbūt ne?

—     Nu, re nu, brālīt, tu tūliņ ar kritiku! It nekādi nevari nociesties, — tēvocis apbēdināts atsaucās. — Vai nu tūliņ trako māja; tāpat tikai pārsteigšanās no abām pusēm. Taču arī tev, brālīt, jāatceras — kā tu pats, sacīt, uzvedies? Atminies, ko tu viņam tur sarunāji — cilvēkam, var sacīt, cienījamos gados?

—    Tādiem ļaudīm, krusttētiņ, cienījamu gadu nav.

—    Nu, to nu tu, brāl, šauj pār svītru! Tā jau ir brīvdomība! Es, brāl, arī pats neesmu pret saprātīgu brīvdomību, bet tas jau nu, brāl, bija pāri mēram, tas ir, tu mani pārsteidzi, Sergej.

—    Nedusmojieties, krusttētiņ, esmu vainīgs, taču vainīgs jūsu priekšā. Bet kas attiecas uz jūsu Fomu Fomiču …

—    Nu re, tūliņ jau nu jūsul Eh, brāl Sergej, netiesā viņu bargi: mizantropisks cilvēks — un vairāk nekā, slimīgs! No viņa nevar stingri prasīt. Toties cēlsirdīgs, tas ir, tīri vienkārši cēlsirdīgākais no visiem cilvēkiem. Tu taču pats pirmīt biji liecinieks, viņš taisni spīdēja. Bet, ka šos stiķus dažkārt palaiž, tad uz to nav ko skatīties. Nu kuram gan tā negadās?

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, taisni otrādi — kuram tad tā gadās?

—    Eh, ieņēmies vienu un to pašu! Labsirdības tev trūkst, Serjoža, neproti piedot…

—    Nu labi, krusttētiņ, labi! Lai tas paliek. Sakiet — vai jūs satikāt Nastasju Jevgrafovnu?

—     Eh, brāl, par viņu jau tad visa tā runa bija. Redzi, Serjoža, pirmkārt, pats galvenais: mēs visi nolēmām rīt apsveikt viņu dzimšanas dienā — Fomu, sacīt, tāpēc ka rīt patiešām ir viņa dzimšanas diena. Sašurka ir laba meitene, bet viņa kļūdās; tā arī iesim visi barā jau pirms rīta dievkalpojuma, labi agri. Iļjuša viņam nolasīs dzejoļus, tas viņu kā glaudīt noglaudīs, vārdu sakot, paglaimos. Ak, ja arī tu, Serjoža, kopā ar mums viņu apsveiktu! Viņš varbūt tev pilnīgi piedotu. Cik jauki būtu, ja jūs salabtu! Aizmirsti, brāl, aizvainojumu, Serjoža, arī tu pats taču viņu aizvainoji… Viscienījamākais cilvēks!

—    Krusttētiņ! Krusttētiņ! — es iekliedzos, zaudēdams pēdējo pacietību. — Es ar jums gribu runāt par lietu, bet jūs … Vai jūs maz zināt, es vēlreiz atkārtoju, vai jūs zināt, kas notiek ar Nastasju Jevgrafovnu?

—     Kā tad, brālīt, ko tu runā! Kāpēc tu kliedz? Viņas dēļ jau tad pirmīt visa tā jezga iznāca. Kaut gan patiesībā tā neizcēlās pirmīt, tā ir izcēlusies jau sen. Es tikai negribēju tev iepriekš par to stāstīt, lai tevi nebaidītu, tāpēc ka viņi to tīri vienkārši gribēja padzīt — nu, un no manis prasīja, lai es sūtu to projām. Vari iedomāties manu stāvokli… Nu, bet paldies dievam! Tagad tas viss ir nokārtojies. Viņi — vai redzi, atzīstos jau tev visā — domāja, ka es pats esmu viņā iemīlējies un gribu viņu precēt, vārdu sakot, skrienu postā, jo tā jau nu tiešām būtu skriešana postā: viņi man tur pirmīt to izskaidroja… Tad nu tā — lai mani glābtu, arī bija nolēmuši viņu padzīt. To visu māmiņa, bet par visiem trakāk Anna Nilovna. Foma pagaidām klusē. Bet tagad es viņus visus pārliecināju, ka tā nav, un, atzīstos tev, jau paziņoju, ka tu formāli esi Nastjeņkas līgavainis un tālab arī ieradies. Nu, tas viņus daļēji apmierināja, un tagad viņa paliek, kaut arī ne pavisam, vēl tikai tā — pārbaudei, bet tomēr paliek. Pat tu uzreiz pacēlies vispārības acīs, kad paziņoju, ka bildini. Vismaz māmiņa tā kā nomierinājās. Vienīgi Anna Nilovna aizvien vēl purpina. Nemaz nezinu, ko izdomāt, lai viņai izdabātu. Un ko gan viņa īsti grib — šī Anna Nilovna?

—    Krusttētiņ, kā jūs alojaties, krusttētiņ! Vai jūs zināt, ka Nastasja Jevgrafovna rīt pat brauc projām, ja vien jau tagad nav aizbraukusi? Vai zināt, ka tēvs tieši tālab šodien atbraucis, lai viņu aizvestu? Ka tas jau galīgi izlemts, ka viņa pati man šodien to pateica un pašās beigās lika jūs sveicināt — vai jūs to zināt vai nezināt?

Tēvocis kā bija, tā arī palika stāvam vaļā muti. Man likās — viņš sarāvās, un no viņa krūtīm izlauzās vaids.

Nezaudēdams ne mirkli, es steidzos atstāstīt viņam visu savu sarunu ar Nastjeņķu, manu bildinājumu un viņas noteikto atraidījumu, viņas dusmas uz tēvoci par to, ka tas uzdrošinājies ar vēstuli mani aicināt; paskaidroju, ka viņa ar savu aizbraukšanu cer viņu paglābt no laulībām ar Tatjanu Ivanovnu, — vārdu sakot, neslēpu nekā, pat tīšuprāt pārspīlēju visu, kas šais ziņās bija nepatīkams. Es gribēju tēvoci satriekt, lai piespiestu viņu noteikti rīkoties, — un tiešām satriecu. Viņš iekliedzās un satvēra galvu.

—    Kur viņa ir, vai tu nezini? Kur viņa patlaban ir? — viņš pēdīgi izdabūja, nobālis aiz izbailēm. — Un es, muļķis, nācu šurp jau gluži mierīgs, domāju, ka viss jau nokārtojies, — viņš izmisis piebilda.

—          Nezinu, kur pašlaik, tikai pirmīt, kad sākās šīs klaigas, viņa gāja pie jums: viņa gribēja to visu pateikt skaļi, visiem dzirdot. Droši vien viņu nelaida klāt.

—    Tā tikai vēl trūka, lai būtu laiduši! Ko viņa tur būtu izstrādājusi! Ak, lepnā, karstā galviņa! Un kurp viņa ies, kurp gan? Kurp? Un tu, tu jau ari esi labais! Kāpēc tad viņa tevi atraidīja? Blēņas! Tev vajadzēja viņai patikt. Kāpēc tu viņai neiepatikies? Atbildi taču, dieva dēļ, ko tu stāvi!

—    Apžēlojieties, krusttētiņ! Vai tad var uzdot tādus jautājumus?

—     Bet arī tas taču nav iespējams! Tev ir, ir ar viņu jāprecas! Kādēļ tad es tevi tramdīju šurp no Pēterburgas? Tev jādara viņa laimīga! Tagad viņu dzen projām no šejienes, bet tad viņa būs tava sieva, man īsta krustmeita, — neaizdzīs. Bet citādi — kurp gan viņa ies? Kas ar viņu notiks? Par guvernanti? Bet tās taču ir tīrās aplamības — par guvernanti! Kamēr atradīs vietu, no kā mājās dzīvos? Vecajam viņu ir deviņi gabali uz kakla; paši mirst badu. Viņa taču neņems no manis ne graša, ja izbridīs cauri šīm neķītrajām tenkām, — ne viņa, ne tēvs. Un kā arī lai tiek no tām laukā — šausmas! Šeit būs skandāls — es zinu. Bet viņas alga jau sen izņemta uz priekšu ģimenes vajadzībām: viņa taču tos uztur. Nu, pieņemsim, es ieteikšu viņu par guvernanti, sameklēšu tādu godīgu un cildenu ģimeni… Taču — velns parāvis! — kur tu šos ņemsi, cildenus, teikt, patiesi cildenus cilvēkus? Nu, pieņemsim, būt jau ir, pieņemsim, pat daudz, ko tur dievam acīs lēkt! Taču, mans draugs, ir tomēr bīstami: vai tad var cilvēkiem uzticēties? Turklāt nabadzīgs cilvēks ir aizdomu pilns: viņam tā vien liekas, ka par maizi un laipnību viņam liek samaksāt ar pazemojumiem. Tie viņu aizvainos; viņa ir lepna, un tad … ko tad? Un kas būs, ja piedevām pie visa vēl pagadās šāds tāds nelietis pavedējs?… Viņa iespļaus tam sejā — es zinu, ka iespļaus, — bet tas nelietis taču viņu apvainos, uz viņu tomēr var krist negods, ēna, aizdomas, un tad … Galva plīst pušu! Ak tu kungs un dievs!

—     Krusttētiņ, piedodiet man vienu jautājumu, — es svinīgi sacīju, — nedusmojieties uz mani, saprotiet, ka atbilde uz šo jautājumu var daudz ko izšķirt; man pat zināmā mērā ir tiesības prasīt no jums atbildi, krusttētiņ!

—    Kas ir? Kas tas par jautājumu?

—    Sakiet kā dieva priekšā, atklāti un tieši: vai jūs nejūtat, ka pats esat mazliet iemīlējies Nastasjā Jevgrafovnā un labprāt viņu precētu? Padomājiet: tieši tāpēc taču viņu šeit vajā.

Tēvoča visai enerģiskais žests pauda pašu drudžaināko nepacietību.

—    Es? Iemīlējies? Viņā? Viņi taču visi ir driģeņu saēdušies vai arī sazvērējušies pret mani! Kālab tad es tevi būtu aicinājis, ja ne tālab, lai viņiem visiem pierādītu, ka viņi driģeņu saēdušies? Un kālab tad es viņu tev precinu? Es? Iemīlējies? Viņā? Jukuši viņi visi ir, vairāk nekā!

—    Ja jau tas tā, krusttētiņ, tad atļaujiet man visu izteikt. Svinīgi apliecinu jums, ka es šādā pieņēmumā neatrodu itin nekā ļauna. Taisni otrādi, jūs darītu viņu laimīgu, ja jau tā viņu mīlat, un lai dievs dod, ka tā būtu! Lai dievs dod jums mīlestību un saticību!

—    Bet apžēlojies, ko tu runā! — tēvocis gandrīz ar šausmām iekliedzās. — Brīnos, ka tu to vari runāt tik aukstasinīgi… un… vispār tu, brāl, visu laiku nez kur steidzies — es manu tevī tādu noslieci. Nu, vai tās nav aplamības, ko tu sarunāji? Kā, pasaki tu man, es varētu viņu precēt, ja skatos uz viņu kā uz savu meitu un nekā citādi! Man pat kauns būtu skatīties uz viņu kaut kā citādi, tas būtu pat grēks! Es esmu vecs vīrs, bet viņa — kā puķīte! Pat Foma man to paskaidroja tieši tādiem vārdiem. Mana sirds kvēlo pret viņu tēva mīlestībā, bet tu runā par laulībām! Var jau būt, ka aiz pateicības viņa mani neatraidītu, bet vēlāk taču viņa mani nicinās par to, ka esmu izmantojis viņas pateicību. Es viņu pazudināšu, pazaudēšu viņas pieķeršanos. Savu dvēseli es viņai būtu atdevis, manai drostaliņai! Mīlu viņu tāpat kā Sašu, pat vairāk, atzīstos tev. Saša ir mana meita pēc taisnības un likuma, bet šo es ar mīlestību esmu padarījis par savu meitu. No nabadzības es viņu esmu pacēlis un uzaudzinājis. Mans eņģelis — mana nelaiķe Katja viņu mīlēja, kā meitu viņu man novēlēja. Es viņai devu izglītību: ir franciski viņa runā, ir klavieres spēlē, tāpat grāmatas un visu… Kāds viņai mīļš smaids! Vai tiki pamanījis, Serjoža? Šķiet, smejas par tevi, bet patiesībā nepavisam nesmejas, bet, taisni otrādi, mīl… Tā nu es domāju, ka tu atbrauksi, bildināsi viņu; viņi arī pārliecināsies, ka es pēc viņas netīkoju, un mitēsies izplatīt visas šīs neķītrības. Viņa tad arī paliktu pie mums klusumā, mierā — un cik mēs tad būtu laimīgi! Jūs abi esat mani bērni, abi tikpat kā bārenīši, abi ar manu gādību uzauguši… es jūs tā mīlētu, tā mīlētu! Dzīvību par jums atdotu, nekad no jums nešķirtos, visur ar jums kopā! Ak, cik mēs varētu būt laimīgi! Un kālab gan cilvēki pastāvīgi dusmojas, tur ļaunu prātu, nīst cits citu? Tā vien, tā vien būtu ņēmies un izskaidrojis viņiem visu! Tā vien būtu izlicis viņiem priekšā visu sirds patiesību! Ak tu kungs un dievs!

—    Jā gan, krusttētiņ, jā, tā tas viss ir, bet tikai, raugiet, viņa man atteica …

—    Atteica! Hm.. . Bet zini, es it kā nojautu, ka viņa tev atteiks, — viņš domīgi sacīja. — Taču nē, — viņš iesaucās, — es neticu! Tas nav iespējams! Tādā gadījumā taču viss izjuks! Tu droši vien kaut kā neuzmanīgi iesāki, varbūt pat aizvainoji; kas zina, ņēmies ar komplimentiem šķiesties … Izstāsti man vēlreiz, Sergej, kā tas bija!

Es vēlreiz atkārtoju visu sīki jo sīki. Kad nonācu pie tā, ka Nastjeņķa ar savu aiziešanu cer paglābt tēvoci no Tatjanas Ivanovnas, viņš rūgti pavīpsnāja.

—    Paglābt, — viņš sacīja, — paglābt līdz nākamajam rītam!

—    Jūs taču, krusttētiņ, negribat sacīt, ka precēsiet Tatjanu Ivanovnu? — es iztrūcies iekliedzos.

—    Bet ar ko citu tad es maksāšu, lai Nastju rīt nepadzen? Rīt pat bildināšu; formāli apsolījos.

—    Un jūs esat apņēmies, krusttētiņ?

—    Ko lai dara, brālīt, ko lai dara? Tas saplosa man sirdi, taču esmu apņēmies. Rīt bildināšu; kāzas nolemts nosvinēt klusu, mājas apstākļos; tas, brāl, ir pat labāk — mājas apstākļos, tā sakot. Tu varbūt nāksi par līgavas vedēju. Es jau izteicu tādu mājienu, tā ka viņi pagaidām tevi projām nedzīs. Ko lai dara, brālīt? Viņi saka: «Būs bērniem bagātība.» Protams, ko gan bērnu labad nedara? Griezies vai ar kājām gaisā, jo vairāk tāpēc, ka īstenībā tas varbūt ir arī taisnīgi. Kaut kas taču man ģimenes labā jādara. Nevaru taču visu laiku dzīvot kā liekēdis!

—    Bet, krusttētiņ, viņa taču ir nepilnīga! — es aizmirsies iesaucos, un sirds man sāpīgi sažņaudzās.

—    Tūliņ jau nu nepilnīga! Nepavisam nav nepilnīga, tikai tāpat, zini, nelaimes pārcietusi… Ko lai dara, brālīt, labi jau būtu, ja ar prātu… Kaut gan — ari tās ar prātu gadās visādas. Bet cik viņa laba, ja tu zinātu, cik cēlsirdīga!

—    Mans dievs! Un viņš jau samierinās ar šo domu! — es izmisis sacīju.

—    Bet ko tad lai dara, ja ne tā? Manis paša labā taču cenšas, un galu galā es jau nojautu, ka agri vai vēlu, bet izvairīties neizdosies: piespiedīs precēties. Tad jau labāk tūliņ, nevis tāpēc vēl naidoties. Es tev, brāl Serjoža, visu atklāti izteikšu: pa daļai esmu pat priecīgs. Ja jau apņēmies, tad apņēmies, vismaz no pleciem nost — tā kā mierīgāk. Es, raugi, arī šurp nācu gandrīz jau pavisam mierīgs. Tāds, redzams, mans liktenis. Un galvenais — ir panākts, ka Nastja paliek pie mums. Es taču arī piekrišanu devu tikai ar šo nosacījumu. Bet nu viņa pati grib bēgt! Tā vis nebūs! — tēvocis iesaucās un piecirta kāju. — Paklau, Sergej, — viņš apņēmīgi piebilda, — pagaidi mani šeit, nekur neaizej; es vienā mirklī būšu atpakaļ.

—    Kurp jūs, krusttētiņ?

—    Varbūt es viņu satikšu, Sergej; viss noskaidrosies, tici man, ka viss noskaidrosies, un… un… un tu ar viņu apprecēsies — dodu tev goda vārdu!

Tēvocis veicīgi izmetās no istabas un pagriezās uz dārzu, nevis uz māju. Es pa logu viņu vēroju.

XII Katastrofa

Es paliku viens. Mans stāvoklis bija neciešams: es biju atraidīts, bet tēvocis gribēja mani apprecināt gandrīz vai ar varu. Domas man juka un mežģījās. No prāta neizgāja Mizinčikovs un viņa priekšlikums. Lai notiek kas notikdams, tēvocis jāglābj! Es pat domāju iet sameklēt Mizinčikovu un viņam visu izstāstīt. Bet uz kurieni aizgāja tēvocis? Viņš pats teicās iet uzmeklēt Nastjeņķu, tomēr pagriezās uz dārzu. Man prātā pazibēja doma par slepenu satikšanos, un sirdi sažņaudza gaužām nepatīkama sajūta. Atcerējos Mizinčikova vārdus par slepenu sakaru … Brīdi padomājis, ar sašutumu atmetu visas savas aizdomas. Tēvocis nespēja krāpt: tas ir acīm redzams. Mans nemiers

pieauga ar katru bridi. Neapzinoties izgāju uz lievenēm un devos dziļāk dārzā pa to pašu aleju, kurā bija nozudis tēvocis. Patlaban lēca mēness. Dārzu es pazinu, biju to izstaigājis krustām šķērsām un nebaidījos apmaldīties. Nonācis pie vecās lapenes, kas vientulīgi nīka pie aizauguša, glemiem klāta dīķa, es pēkšņi apstājos kā zemē iemiets: šķitu dzirdam lapenē balsis. Nevaru izteikt, kāds dīvains sašutums mani pārņēma! Biju pārliecināts, ka tur ir tēvocis un Nastjeņķa, un pamazām gāju tuvāk, katram gadījumam mierinādams savu sirdsapziņu ar to, ka eju parastā solī un nelūkoju piezagties. Piepeši noskanēja skaidri sadzirdams skūpsts, tad kaut kādi jūsmīgi vārdi un tūliņ pēc tam — spalgs sievietes kliedziens. Tai pašā brīdī no lapenes izskrēja sieviete baltās drānās un aizzibēja man garām kā bezdelīga. Man pat šķita, ka viņa aizklāja rokām seju, lai netiktu pazīta: droši vien lapenē bija mani pamanījuši. Taču kāds bija mans izbrīns, kad kavalierī, kas sekoja izbiedētajai dāmai, pazinu Obnoskinu — Obnoskinu, kurš, pēc Mizinčikova vārdiem, jau sen bija aizbraucis! Savukārt arī Obnoskins, mani ieraudzījis, ārkārtīgi samulsa: visa viņa nekaunība bija vējā.

—     Atvainojiet, bet… es nekādi nebiju gaidījis jūs šeit sastapt, — viņš smaidīdams un stostīdamies izmocīja.

—    Arī es jūs ne, — es zobgalīgi atteicu, — jo vairāk tāpēc, ka dzirdēju — jūs jau esot aizbraucis.

—    Nē-e … tas ir tā… es kādu gabaliņu pavadīju māmiņu. Bet vai drīkstu ar jums runāt kā ar augstsirdīgāko cilvēku pasaulē?

—    Par ko tad?

—    Ir gadījumi — un jūs pats tam piekritīsiet —, kad patiesi cildens cilvēks spiests vērsties pie otra patiesi cildena cilvēka viscēlākajām jūtām… Ceru, jūs mani saprotat?

—    Neceriet: galīgi nekā nesaprotu.

—    Jūs redzējāt dāmu, kas kopā ar mani bija lapenē?

—    Redzēju, taču nepazinu.

—    Ā, nepazināt!… Šo dāmu es drīz saukšu par savu sievu.

—    Apsveicu! Bet ar ko tad es varu būt jums noderīgs?

—           Tikai ar vienu: glabājot kā dziļāko noslēpumu, ka esat redzējis mani kopā ar šo dāmu.

«Kas gan tā varētu būt?» es nodomāju. «Vai tikai ne …»

—           Tiešām nezinu, mans kungs, — es atbildēju Obnoskinam. — Ceru, jūs atvainosiet, ka nevaru jums apsolīt …

—           Nē, dieva dēj, esiet tik labs, — Obnoskins lūdzās. — Saprotiet manu stāvokli: tas ir noslēpums. Jūs tāpat varat būt līgavainis, tad arī es no savas puses …

—    Cst! Kāds nāk!

—    Kur?

Tiešām, soļu trīsdesmit no mums tikko manāmi pavīdēja garām ejoša cilvēka ēna.

—           Tas … tas droši vien ir Foma Fomičs! — Obnoskins nočukstēja, drebēdams pie visām miesām. — Es viņu pazīstu pēc gaitas. Mans dievs! Un vēl soļi — no otras puses! Dzirdat… Palieciet sveiki! Pateicos jums un… lūdzu jūs …

Obnoskins pazuda. Pēc mirkļa manā priekšā it kā no zemes izauga tēvocis.

—           Tas esi tu? — viņš man uzsauca. — Viss pagalam, Serjoža! Viss pagalam!

Es pamanīju, ka ari viņš dreb pie visām miesām.

—    Kas pagalam, krusttētiņ?

—           Iesim! — viņš gandrīz bez elpas izdvesa un, cieši satvēris mani aiz rokas, vilka sev līdzi. Taču visu ceļu līdz dārza mājiņai viņš nebilda ne vārda, neļāva arī man runāt. Es gaidīju kaut ko pārdabisku un gandrīz nebiju vīlies. Kad iegājām istabā, viņam kļuva nelabi; viņš bija bāls kā mironis. Es tūliņ uzslacināju viņam ūdeni. «Laikam gan noticis kaut kas ļoti briesmīgs,» es nodomāju, «jā tāds cilvēks zaudē samaņu.»

—           Krusttētiņ, kas jums notika? — es beidzot viņam jautāju.

—           Viss pagalam, Serjoža! Foma pārsteidza mani dārzā kopā ar Nastjeņķu tai pašā brīdī, kad es viņu skūpstīju.

—           Skūpstījāt? Dārzā! — es iekliedzos, izbrīnā lūkodamies tēvocī.

—           Dārzā, brālīt. Dievs ieveda grēkā. Es gāju, lai katrā ziņā viņu satiktu. Gribēju viņai ieskaidrot, pārliecināt viņu — par tevi, proti. Bet viņa jau veselu stundu bija

mani gaidījusi tur, pie salauztā sola aiz dīķa… Turp viņa bieži nāk, kad vajag ar mani parunāties.

—    Bieži, krusttētiņ?

—     Bieži, brālīt! Pēdējā laikā gandrīz katru nakti satikāmies. Bet viņi laikam bija mūs izsekojuši, zinu jau, ka izsekojuši, un zinu, ka tur Anna Nilovna piestrādājusi. Mēs uz kādu laiku pārtraucām; dienas četras nekas nenotika; bet, raugi, šodien atkal ievajadzējās. Pats redzēji, kāda vajadzība bija: kā tad citādi es būtu varējis viņai pateikt? Aizeju, cerēdams satikt, bet viņa tur jau veselu stundu sēž, gaida mani: arī vajadzējis kaut ko man paziņot …

—    Mans dievs, kāda neuzmanība! Jūs taču zinājāt, ka

jums seko?

—    Bet tas taču kritisks gadījums, Serjoža; daudz kas bija vienotram sakāms. Dienā jau es pat skatīties uz viņu nedrīkstu: viņa vienā kaktā, bet es tīšuprāt raugos uz otru, it kā pat nemanītu, ka viņa ir pasaulē. Bet naktī satiekamies un izrunājamies no visas sirds…

—    Nu, un kā tad, krusttētiņ?

—    Nepaspēju ne pāris vārdu pabilst, zini, sirds man sāka dauzīties, acīs saskrēja asaras; sāku viņu pierunāt, lai iziet pie tevis, bet viņa man pretī: «Laikam jau jūs mani nemīlat, laikam nekā jūs neredzat,» — un tad uzreiz kā krita man ap kaklu, apvija rokas man apkārt, sāka, skaļi elsodama, raudāt! «Es,» saka, «vienīgi jūs mīlu un ne pie viena cita neiešu. Es jūs jau sen mīlu, bet arī pie jums neiešu, es rīt pat braukšu projām un iestāšos klosterī.»

—     Mans dievs! Vai tiešām viņa tā arī teica? Nu, un kas tālāk, tālāk, krusttētiņ?

—    Skatos, bet mūsu priekšā Foma! Nez no kurienes uzradies. Vai tiešām sēdējis aiz krūma un šo grēku

gaidījis?

—    Nelietis!

—    Es sastingu. Nastjeņķa metās bēgt, bet Foma Fomičs, ne vārda neteicis, pagāja mums garām, man tikai ar pirkstu padraudēja, — vai tu saproti, Serjoža, kas rīt būs par traci?

—    Kā nu to var nesaprast!

—    Vai tu saproti, — viņš izmisis iekliedzās, trūkdamies augšā no krēsla, — ka viņi grib viņu pazudināt, apkaunot, likt negodā, meklē ieganstu noķengāt viņu par

bezgodi un par to padzīt; un nu, lūk, iegansts atradies! Viņi taču daudzināja, ka viņai ar mani esot riebīgi sakari! Viņi taču, nelieši, apgalvoja, ka arī ar Vidulēci! To visu skandināja Anna Nilovna. Kas tagad būs? Kas būs rīt? Vai tiešām Foma izstāstīs?

—     Noteikti izstāstīs, krusttētiņ.

—     Un ja izstāstīs, ja tikai izstāstīs… — tēvocis iekodis lūpu zobos, dūres vīstīdams, dvesa, — taču nē, neticu! Viņš nestāstīs, viņš sapratīs… tas ir augstākā mērā cēlsirdīgs cilvēks! Viņš to pažēlos …

—     Pažēlos nu vai nepažēlos, — es uzstājīgi pateicu, — bet katrā ziņā jūsu pienākums ir rīt pat bildināt Nastas ju Jevgrafovnu.

Tēvocis sastindzis raudzījās manī.

—     Vai jūs saprotat, krusttētiņ, ka jūs grūžat meiteni negodā, ja šis gadījums iziet pasaulē? Vai jūs saprotat, ka jums šī nelaime jānovērš iespējami drīzāk, ka jums vajag droši un lepni paskatīties visiem acīs, atklāti bildināt, uzspļaut visiem viņu argumentiem un Fomu samalt miltos, ja tas kaut iepīkstēsies pret viņu?

—     Mans draugs! — tēvocis iesaucās. — Es par to, jau šurpu nākdams, domāju!

—     Un ka tad nolēmāt?

—    Negrozāmi! Es jau biju apņēmies, iekams sāku tev stāstīt!

—    Bravo, krusttētiņ!

Un es metos viņu apkampt.

Mēs ilgi runājām. Es izliku viņam priekšā visus argumentus, visu nepielūdzamo nepieciešamību precēt Nastjeņķu, ko viņš, blakus minot, saprata labāk nekā es. Taču mana daiļrunība bija ierosināta. Es priecājos tēvoča dēļ. Viņu urdīja pienākums, citādi viņš neparko nebūtu sacēlies. Bet pret pienākumu, pret maksājamu parādu viņš juta svētu bijību. Tomēr, visam par spīti, es galīgi nesapratu, kā šī lieta nokārtosies. Es zināju un akli ticēju, ka tēvocis neparko neatkāpsies no tā, ko reiz atzinis par savu pienākumu; taču man tā kā negribējās ticēt, ka viņam pietiks spēka sacelties pret saviem mājiniekiem. Un tāpēc es centos iespējami stiprāk saurdīt viņu un virzīt un darbojos ar visu savu jaunekļa dedzību.

—    Jo vairāk, jo vairāk tāpēc, — es sacīju, — ka tagad jau viss izlemts un jūsu pēdējās šaubas izgaisušas. Ir noticis tas, ko jūs negaidījāt, kaut gan patiesībā visi to redzēja un visi bija pamanījuši agrāk par jums: Nastasja Jevgrafovna jūs mīl! Vai tiešām jūs pieļausiet, — es pacēlu balsi, — lai šī tīrā mīlestība kļūst viņai par kaunu un negodu?

—     Nekad! Bet, mans draugs, vai tiešām es beidzot būšu tik laimīgs? — tēvocis iesaucās, krizdams man ap kaklu. — Un kā gan viņa tā mani iemīlējusi un par ko? Par ko? Šķiet, nav manī nekā tāda… Esmu vecis, salīdzinot ar viņu; to nu es nebiju gaidījis! Eņģelis, mans eņģelis!… Paklau, Serjoža, tu pirmīt vaicāji, vai es neesot viņā iemīlējies, — vai tev bija kāda ideja?

—     Es tikai redzēju, krusttētiņ, ka jūs viņu mīlat tā, ka stiprāk mīlēt nevar, — mīlat un tai pašā reizē pats to neapjaušat. Apžēlojieties! Jūs aicināt mani šurp, gribat mūs saprecināt vienīgi tālab, lai viņa kļūtu jūsu krustmeita un vienmēr būtu jūsu tuvuma..,

—    Un tu… tu man piedod, Sergej?

—    Eh, krusttētiņ!…

Un viņš atkal mani apskāva.

—     Pielūkojiet tomēr, krusttētiņ, visi ir pret jums; vajag sacelties un iet pret visiem — un ne vēlāk kā rīt.

—     Jā … jā, rīt! — viņš mazliet domīgi atkārtoja. — Un, zini, ķersimies pie lietas vīrišķīgi un ar īstu dvēseles cildenumu, ar rakstura spēku… tieši ar rakstura spēku!

—    Tikai nenobīstieties, krusttētiņ!

—    Nenobīšos, Serjoža! Nezinu tikai, kā iesākt, kā ķerties klāt.

—     Nedomājiet par to, krusttētiņ. Rītdiena visu izšķirs. Šodien nomierinieties. Jo vairāk domā, jo sliktāk. Un, ja Foma runās pretim, — uz karstām pēdām padzīt viņu no

mājas un samalt miltos!

—     Bet vai nevarētu nedzīt? Es, brāl, esmu tā nolēmis: rīt pat iešu pie viņa agri, ar mazu gaismiņu, visu izstāstīšu, raugi, tāpat kā nupat tev; nevar būt, ka viņš mani nesapratīs; viņš ir cēlsirdīgs, cēlsirdīgākais no visiem cilvēkiem! Taču zini, kas mani satrauc: un ja nu māmiņa šodien ir brīdinājusi Tatjanu Ivanovnu par rītdienas bildinājumu? Tad jau nu slikti!

—    Neraizējieties par Tatjanu Ivanovnu, krusttētiņ!

Un es viņam izstāstīju ainu lapenē ar Obnoskinu. Tēvocis bija ārkārtīgi pārsteigts. Es ne vārda neieminējos par Mizinčikovu.

—     Fantasmagoriska persona! Patiešām fantasmagoriska persona! — viņš iesaucās. — Nabadzīte! Viņi tai piebrauc, grib izmantot viņas vientiesību. Vai tiešām Obnoskins? Bet viņš taču aizbrauca… Dīvaini, pārlieku dīvaini! Esmu pārsteigts, Serjoža … Rīt pat vajadzēs to izdibināt un attiecīgi rīkoties… Bet vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka tā bija Tatjana Ivanovna?

Atbildēju, ka seju gan netiku redzējis, taču aiz dažiem iemesliem esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā bija Tatjana Ivanovna.

—     Hm! Nez vai nav romāniņš ar kādu no saimes meičām, bet tev likās, it kā būtu Tatjana Ivanovna? Vai tikai nebija Daša, dārznieka meita? Slīpēta skuķe! Ir jau manīta, tāpēc arī saku, ka ir manīta. Anna Nilovna izsekojusi … Bet nē, tomēr ne! Viņš taču teicis, ka grib precēt. Dīvaini! Dīvaini!

Beidzot mēs šķīrāmies. Es apskāvu tēvoci un devu viņam savu svētību.

—    Rīt, rīt, — viņš atkārtoja, — viss izšķirsies, iekām tu būsi piecēlies, izšķirsies. Iešu pie Fomas un izturēšos pret viņu bruņnieciski, atklāšu viņam visu kā īstam brālim, visus sirds stūrīšus, visu savu iekšpusi. Paliec sveiks, Serjoža! Liecies gulēt, tu esi noguris; es jau gan droši vien cauru nakti ne acu neaizdarīšu.

Viņš aizgāja. Es tūliņ apgūlos, piekusis un nomocījies pie nabaga. Aiz muguras bija grūta diena. Mani nervi bija satraukti, un, laizdamies miegā, es vairākkārt sarāvos un uztrūkos. Taču, lai cik dīvaini bija mani iespaidi, liekoties gultā, tomēr šī dīvainība gandrīz nekā nenozīmēja salīdzinājumā ar oriģinālo atmodu nākamajā rītā.

OTRA UN PĒDĒJA DAĻA

I Gūstīšana

Es gulēju cieši, bez sapņiem. Piepeši jutu, ka man uz kājām uzgulis desmit pudu smagums. Es iekliedzos un uzmodos. Bija jau diena; logos raudzījās spoža saule. Uz manas gultas vai, pareizāk sakot, uz manām kājām sēdēja Bahčejeva kungs.

Nebija ne mazāko šaubu: tas bija viņš. Šā tā atbrīvojis kājas, es piecēlos gultā sēdus un raudzījos viņā ar trulu neizpratni, kā daždien nule no miega pamodies cilvēks.

—     Un viņš vēl skatās! — resnais vīrs iesaucās. — Nu, ko tu manī tā blenz? Celies, mīlīt, celies! Pusstundu jau modinu. Izberzē jel miegu no acīm!

—    Kas tad noticis? Cik pulkstenis?

—     Pulkstenis, mīlīt, rāda vēl agru stundu, bet, ek, mūsu Fevroņja, pat gaismu nepagaidījusi, aizlaidusies lapās. Celies, braucam gūstīt!

—    Kas tā par Fevroņju?

—     Nu, mūsu nepilnīgā, sacīt, aizšmaukusi, jau pirms gaismas aizlaidusies lapās! Es pie jums, mīlīt, uz acumirklīti, tikai pamodināt, bet, āre če, ņemos te ar tevi savas pāris stundas! Celieties, mīlīt, arī krusttētiņš jūs gaida. Sagaidījām nu gan svinības! — viņš piemetināja ar tādu kā ļauni priecīgu sapīkumu balsī.

—    Par ko un par kuru jūs runājat? — es nepacietīgi jautāju, kaut gan sāku jau nojaust. — Vai tā būtu Tatjana Ivanovna?

—    Nu kā tad! Tā pati gan! Es teicu, brīdināju — negribējāt klausīties. Še tev nu sveiciens no viņas svētku reizē! Uz mīlēšanos jukusi, mīlestības būšanas viņai cieši galvā iesēdušās. Tfu! Bet tas, teikt, tas nu arī ir labais — ar to bārdeli, teikt!

—    Vai tiešām ar Mizinčikovu?

—    Tfu, kad tevi tukšā! Tu, mīlīt, izberzē jel acis, atžirbsti kauču vai lielai svētku dienai par godu! Laikam jau būsi vakar pie vakariņām pavairāk iekampis, ja tagad vēl rūgst! Ar kādu Mizinčikovu? Ar Obnoskinu, nevis ar Mizinčikovu. Ivans Ivanovičs Mizinčikovs ir kārtīgs cilvēks un nupat taisās kopā ar mums dzīties pakaļ.

—     Ko jūs sakāt? — es iekliedzos un pat salēcos gultā. — Vai tiešām ar Obnoskinu?

—     Tfu tuf apnīkstamais! — resnis atbildēja, pietrūkdamies kājās. — Es pie viņa kā pie izglītota cilvēka atnācu paziņot, kas gadījies, bet viņš vēl šaubās! Nu, mīlīt, ja gribi mums līdzi, tad slienies augšā un stīvē kājās savas bikšeles, man te nav ko muti klabināt; arī tā jau esmu te ar tevi dārgo laiku izšķiedis.

Un viņš ārkārtīgi sašutis atstāja istabu.

Jaunās ziņas pārsteigts, es izlēcu no gultas, steigšus saģērbos un noskrēju lejā. Domādams sameklēt tēvoci mājā, kur, šķiet, visi vēl gulēja un par notikušo nekā nezināja, es piesardzīgi uzkāpu pa parādes lievenēm un priekšnamā sastapu Nastjeņku. Viņa bija steigā uzmetusi tādu kā peņuāru vai rīta kleitu. Mati bija nekārtībā; varēja redzēt, ka viņa tikko pietrūkusies no gultas un, šķita, priekšnamā kādu gaida.

—    Sakiet — vai taisnība, ka Tatjana Ivanovna aizbraukusi ar Obnoskinu? — viņa bāla un izbijusies, balsij aiztrūkstot, steidzīgi ievaicājās.

Stāsta, ka taisnība. Es meklēju tēvoci; mēs gribam dzīties pakaļ.

—    Ai! Atvediet, drīzāk atvediet viņu atpakaļ! Viņa aizies bojā, ja jūs viņu neatvedīsiet.

—    Bet kur tad ir krusttētiņš?

—     Jādomā, tur, pie staļļiem; tur jau jūdz kalešā. Es viņu šeit gaidīju. Paklausieties, pasakiet viņam manā vārdā, ka es visādā ziņā gribu braukt projām šodien pat; esmu galīgi izlēmusi. Tēvs ņems mani pie sevis; es braucu tūliņ, ja būs iespējams. Tagad viss pagalam! Viss zaudēts!

Tā runādama, viņa pati vērās manī kā sajukusi un piepeši izplūda asarās. Šķiet, viņa bija tuvu histērijai.

—     Apmierinieties! — es viņu lūdzu. — Tas taču viss ir uz labu, jūs redzēsiet… Kas jums notika, Nastas ja Jevgrafovna?

—     Es… es nezinu… kas ar mani ir, — viņa aizelsdamās runāja, kā neatmaņā spiezdama man rokas. — Sakiet viņam…

Šai brīdī aiz durvīm pa labi atskanēja troksnis.

Viņa atlaida manu roku un satrūkusies, neizrunājusi līdz galam, aizskrēja augšup pa kāpnēm.

Es atradu visu kompāniju, proti, tēvoci, Bahčejevu un Mizinčikovu, saimniecības sētā pie staļļiem. Bahčejeva kalešā patlaban pārjūdza citus zirgus. Viss bija sagatavots braukšanai, gaidīja tikai mani.

—    Rau, arī viņš! — tēvocis, man pienākot, iesaucās.

—    Vai dzirdēji, brāl? — viņš piebilda ar kaut kādu dīvainu izteiksmi sejā.

Izbailes, apjukums un reizē tāda kā cerība jautās viņa skatienos, balsī un kustībās. Viņš apzinājās, ka viņa liktenī noticis ļoti svarīgs apvērsums.

Tūliņ pat man visu sīki jo sīki izstāstīja. Bahčejeva kungs, pavadījis visai nelādzīgu nakti, ar mazu gaismiņu izbraucis no savas mājas, lai pagūtu uz agro dievkalpojumu klosterī verstis piecas no viņa sādžas. Pašā pagriezienā no lielceļa uz klosteri viņš piepeši ieraudzījis tarantasu drāžamies milzīgā ātrumā un tarantasā Tatjanu Ivanovnu un Obnoskinu. Tatjana Ivanovna noraudājusies un tāda kā izbijusies, iekliegdamās, it kā palīdzību lūgdama, izstiepusi rokas pret Bahčejeva kungu, tā vismaz izrietēja no viņa stāstījuma. «Bet tas nelietis ar bārdeli, teikt,» viņš piebilda, «sēž ne dzīvs, ne miris, paslēpies; taču velti vien, brāl, nenoslēpsies vis!» Ilgi nedomādams, Stepans Aleksejevičs pagriezis atpakaļ uz ceļu un ataulekšojis Stepančikovā, uzmodinājis tēvoci, Mizinčikovu un pēdīgi arī mani. Nolēmuši uz karstām pēdām dzīties pakaļ.

—    Ak, Obnoskins, Obnoskins… — tēvocis atkārtoja, vērīgi manī lūkodamies, it kā vēlētos reizē ar to pateikt man vēl ko citu, — kas to būtu domājis!

—     No šā zemiskā cilvēka vienmēr varēja sagaidīt jebkuru nekrietnību! — Mizinčikovs iesaucās ar visdziļāko sašutumu un tūliņ novērsās, vairīdamies no mana skatiena.

—     Kas tad būs, mēs braucam vai ne? Jeb vai līdz vakaram stāvēsim un stāstīsim pasakas? — Bahčejeva kungs pārtrauca sarunas, kāpdams kalešā.

—    Braucam, braucam! — tēvocis atsaucās.

—    Tas viss uz labu, krusttētiņ, — es viņam pačukstēju,

—    vai redzat, cik tagad viss lieliski nokārtojies?

—    Ei nu, brāl, negrēko… Ak, mans draugs! Viņi tagad tīri vienkārši padzīs viņu — par sodu, ka nav izdevies, — saproti? Šausmas, kā es paredzu!

Kas tad īpaši būs, Jegor Iļjič, čukstēties vai braukt? — Bahčejeva kungs vēlreiz uzbrēca. — Kazi, atjūgt zirdziņus un padot uzkodu — kā jūs domājat? Varbūt iemest šņabulīti?

Šie vārdi tika teikti ar tik niknu sarkasmu, ka nebija nekādas iespējas tūliņ neapmierināt Bahčejeva kungu. Visi bez kavēšanās sakāpa kalešā, un zirgi laidās auļos.

Kādu brīdi mēs visi klusējām. Tēvocis raidīja man zīmīgus skatienus, taču runāt ar mani, visiem dzirdot, negribēja. Viņš bieži nogrima domās, tad it kā mozdamies nodrebēja un satraukts lūkojās apkārt. Mizinčikovs bija šķietami mierīgs, smēķēja cigāru un raudzījās apkārt ar nepatiesi apvainota cilvēka cieņu. Toties Bahčejevs uzbudinājās visu vietā. Viņš klusām purpināja, uzlūkoja visus un visu ar nepārprotamu sašutumu, sarka, tosa, nemitīgi spļāva sāņus un neparko nevarēja nomierināties.

—    Vai jūs, Stepan Aleksejič, esat pārliecināts, ka viņi brauca uz Mišinu? — "tēvocis pēkšņi ievaicājās.

—    Tas, brāl, ir divdesmit verstu no šejienes, — viņš piemetināja, vērsdamies pie manis, — maza sādžiņa, trīsdesmit dvēseļu; nesen to no iepriekšējiem īpašniekiem ieguvis kāds bijušais guberņas ierēdnis. Prāvnieks, kāds pasaulē vel nav redzēts 1 Tā vismaz par viņu runā — var būt ari, ka aplam. Stepans Aleksejičs apgalvo, ka Obnoskins taisni turp devies un ka šis ierēdnis tagad viņam palīdzot.

—    Kā gan citādi? — Bahčejevs sarosījies iesaucās.

—    Es saku skaidri, ka uz Mišinu. Tikai tagad viņš no tās Mišinas varbūt jau latatās — Obnoskins, sacīt. Kā ne, trīs stundas sētā par tukšu notarkšķējām!

—    Neraizējieties, — iebilda Mizinčikovs, — vēl aizķersim.

—    Kā tad, aizķersim! Tā jau šis tevi tur gaidīs! Lādīte tagad rokās — bija un izbija!

—    Apmierinies, Stepan, Aleksejič, apmierinies, dārgais, — tēvocis sacīja. — Viņi vēl nekā nebūs paguvuši izdarīt — gan redzēsi.

—    Nebūs paguvuši! — Bahčejeva kungs nikni atkārtoja.

—    Ko gan viņa nepagūs sadarīt, tik tā slava, ka lēnīga! «Lēniņa, sak, lēniņa!» — viņš smalkā balstiņā piebilda, it kā kādu pārmēdīdams. — «Bēdu izcietusies.» Rau, tagad nu viņa no mums aizlaidusies lapās, nelaimīgā, teikt! Dzenies viņai tagad pakaļ pa lieliem ceļiem, mēli izkāris, ar mazu gaismiņu! Ne dievu pielūgt cilvēkam nepaļauj svētku dieniņā! Tfu!

—     Bet viņa taču ir pilngadīga, — es ieteicos, — nedzīvo aizbildnībā. Atpakaļ aizvest viņu nevar, ja viņa pati negribēs. Kā tad mēs rīkosimies?

—     Protams, — tēvocis atbildēja, — taču viņa gribēs — varu tev apgalvot. To viņa tikai tagad tā… Līdzko ieraudzīs mūs, tūliņ atgriezīsies, par to es galvoju. Nevar taču, brāl, pamest viņu tā — likteņa varā par upuri; tas, tā sakot, ir pienākums …

—    Nedzīvo aizbildnībā! — Bahčejevs iekliedzās, uz vietas klupdams man virsū. — Muļķe viņa ir, mīlīt, gatavā muļķe — un nevis tā, ka nav aizbildnībā. Es tev vakar par viņu ne stāstīt negribēju, bet pirms dažām dienām aiz pārskatīšanās biju iegājis viņas istabā, skatos: viņa viena pati spoguļa priekšā — rokas sānos — danco ekosēzi! Un kā uzcirtusies: kā no žurnāla, taisni kā no žurnāla! Nospļāvos un nācu laukā. Tad jau man viss bija skaidrs kā pēc grāmatas.

—     Kāpēc tad tā apvainot? — es mazliet bikli iebildu. — Zināms, ka Tatjana Ivanovna… nav pie pilnas veselības … vai, labak sakot, viņai tāda mānija… Man liekas, vainīgs ir vienīgi Obnoskins, nevis vina.

—     Nav pie pilnas veselības! Ko tu neteiksi! — resnis uztvēra, tumši piesarcis aiz dusmām. — Tīri vai nozvērējies cilvēku tracināt! Kopš vakardienas šitādu zvērestu nodevis! Muļķe viņa ir, mans kungs, atkārtoju tev, kolosāla muļķe, nevis tā, ka nav pie pilnas veselības; no mazām dienām uz kupidonu jukusi! Are, tagad nu tas novedu, viņu pie posta gala. Bet par to — ar bārdeli, teikt, nav pat ko pieminēt. Droši vien pūš tagad prom ar naudiņu pilnos auļos — dziņ-dziņ-dziņ — un smīkņā bārdā.

—    Vai tad jūs patiešām domājat, ka viņš tūdaļ to pametīs?

—     Kā citādi? Neba nu valcīs līdzi tādu dārgumu? Un kāda velna šī viņam vajadzīga? Aptīrīs un apsēdinās kaut kur zem krūma ceļmalā — un pazudīs kokos, bet šī lai sēž mierā zem krūma un osta puķītes!

—     Nu jau gan tu esi aizrāvies, Stepan, tā tas nebūs! — tēvocis iesaucās. — Bet, starp citu, kāpēc tu tā dusmojies? Es brīnos par tevi, Stepan, kas tev par daļu?

—     Vai tad es esmu cilvēks vai neesmu? Dusmas taču sanāk; no malas skatoties, sanāk dusmas. Es taču varbūt, taisni viņu mīlēdams, runāju. Eh, sasper jupis visu pasauli! Nu, kādēļ es šurp atbraucu? Kādēļ es nogriezos no ceļa? Kas man daļas? Kas man daļas?

Tā Bahčejeva kungs sūrojās; taču es viņā vairs neklausījos un sāku domāt par to, kurai patlaban dzināmies pakaļ, — par Tatjanu Ivanovnu. Lūk, īsa viņas biogrāfija, ko vēlāk savācu no pilnīgi ticamiem avotiem un kas nepieciešama, lai izskaidrotu viņas dēkas. Nabaga bārabērns, uzaudzis svešā, neviesmīlīgā mājā, pēc tam nabaga meitene, pēc tam nabaga jaunava un beidzot — nabaga pārziedējusi vecava, Tatjana Ivanovna visu savu nabadzīgo mūžu bija tukšojusi pāri plūstošo bēdu, sērdienības, pazemojumu, pārmetumu kausu un pilnībā izbaudījusi visu svešas maizes rūgtumu. Pēc dabas jautra, augstākā mērā jūtīga un vieglprātīga, viņa sākumā vēl šā tā pacieta savu sūro likteni un varēja dažbrīd arī smieties vislīksmākiem, bezrūpīgākiem smiekliem, taču ar gadiem liktenis beidzot paveica savu. Pamazām Tatjana Ivanovna sāka dzeltēt un vājēt, kļuva ērcīga, slimīgi jūtīga un ieslīga gluži neierobežotā, bezgalīgā sapņainībā, ko bieži pārtrauca histēriskas asaras, krampjainas raudas. Jo mazāk laicīga labuma viņai pameta dzīves īstenība, jo vairāk viņu valdzināja un mierināja iztēlē uzburtas sapņu ainas. Jo noteiktāk, jo neatgūstamāk nīka un pēdīgi iznīka pavisam viņas pēdējās reālās cerības, jo skurbinošāki kļuva viņas nekad nepiepildāmie sapņi. Neaptveramas bagātības, nevīstošs skaistums, pielūdzēji — smalki, bagāti, ievērojami, visi no vietas kņazi un ģenerāļu dēli, kas saglabājuši viņai savas sirdis neskartas un tīras un mirst pie viņas kājām aiz bezgalīgas mīlestības, un, beidzot, viņš — viņš, skaistuma ideāls, pilnības iemiesojums, kurš sevī apvieno visus iespējamos labos tikumus, dedzīgs un mīlošs, mākslinieks, dzejnieks, ģenerāļa dēls, — visi kopā vai pēc kārtas — tas viss sāka viņai ainoties ne tikvien sapnī, bet gandrīz vai īstenībā. Viņas saprāts jau sāka šķobīties un nespēja izturēt šīs noslēpumaino nemitīgo sapņo jumu opija devas… Un piepeši liktenis viņu galīgi izjokoja. Pašā pēdīgajā pazemotības pakāpē — pār mēru skumjā, sirdi nomācošā īstenībā, kad viņa kalpoja par laika kavētāju pie kādas vecas, bezzobainas kundzenes, visīdzīgākās visā pasaulē, bija vainīga pie visa, saņēma pārmetumus par katru maizes kumosu, par katru novalkātu drēbes lupatu, cieta apvainojumus no jebkura, kam vien iepatikās viņu apvainot, dzīvoja neviena neaizsargāta, sava bēdu likteņa izmocīta un klusībā gremdējās visneprātīgāko un kairāko fantāziju lieglaimē, — pēkšņi pienāca ziņa par kāda viņas attāla radinieka nāvi; tam jau sen bija apmiruši visi tuvinieki (par ko viņa aiz savas vieglprātības nekad nebija painteresējusies), pats bijis savādnieks, dzīvojis noslēgtībā kaut kur aiz trejdeviņām zemēm — nomaļā nostūrī vientuļi, drūmi, nedzirdami un nodarbojies ar frenoloģiju un augļošanu. Un tā nu milzīga bagātība brīnumainā kārtā nokrita no debesīm un kā zelta straume izlija pie Tatjanas Ivanovnas kājām: izrādījās, ka viņa ir mirušā radinieka vienīgā likumīgā mantiniece. Viņa saņēma uzreiz simttūkstoš rubļu sudrabā. Šis likteņa izsmiekls viņu galīgi piebeidza. Kā gan — patiešām — jau tā vājais saprāts lai nenoticētu sapņiem, kad tie tiešām sāka piepildīties? Un tā nu nabadzīte galīgi atvadījās no vēl atlikušās pēdējās vesela saprāta kripatiņas. Vai pamirdama aiz laimes, viņa neatsaucami aiztraucās savā burvīgajā neiespējamo fantāziju un kārdinošo māņu pasaulē. Nost visus apsvērumus, visas šaubas, visus īstenības šķēršļus, visus tās neatvairāmos un kā divreiz divi skaidros likumus! Trīsdesmit pieci gadi un sapnis par žilbinošu daiļumu, skumjais rudens dzestrums un viss bezgalīgas mīlas svētlaimes krāšņums, pat nestrīdēdamies cits ar citu, sadzīvoja viņas būtnē. Vienu reizi mūžā sapņi jau piepildījušies — kāpēc gan lai nepiepildītos arī viss pārējais? Kāpēc lai neierastos viņš? Tatjana Ivanovna neprātoja, bet ticēja. Taču, gaidot viņu, ideālu, līgavaiņi — dažādu ordeņu kavalieri un vienkārši kavalieri, militārie un civilie, virsnieki un kavalergardi, augstmaņi un parasti dzejnieki, tādi, kas bijuši Parīzē, un tādi, kas bijuši tikai Maskavā, bārdaini un bezbārdaini, ar ķīļbārdiņām un bez ķīļbārdiņām, spānieši un nespānieši (taču galvenokārt spānieši) — sāka viņai rēgoties dienu un nakti šausminošā daudzumā, kas novērotājos izraisīja nopietnas bažas; atlika tikai viens solis līdz trako mājai. Spožām, no mīlas apskurbušām virknēm ap viņu drūzmējās visi šie daiļie rēgi. Nomodā — īstajā dzīvē viss risinājās tikpat fantastiski: ko vien viņa uzlūkoja — tas tūdaļ iemīlējās; lai kurš gāja garām — tas bija spānietis; ja kāds nomira — tad katrā ziņā no mīlestības uz viņu. To visu kā tīšuprāt viņas acīs apstiprināja arī tas, ka viņai tiešām sāka skraidīt pakaļ tādi ļaudis kā, piemēram,

Obnoskins, Mizinčikovs un desmitiem citu ar tiem pašiem nolūkiem. Piepeši visi sāka viņai izdabāt, sāka viņu lutināt, sāka viņai glaimot. Nabaga Tatjana Ivanovna pat iedomāties negribēja, ka tas viss notiek naudas dēļ. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka uz kaut kādu mājienu visi cilvēki uzreiz labojušies, visi kā viens kļuvuši līksmi, jauki, laipni, labsirdīgi. Viņš pagaidām vēl nerādījās; taču, kaut arī nebija šaubu, ka viņš ieradīsies, pašreizējā dzīve arī tāpat bija tik laba, tik valdzinoša, tik pilna visādu izpriecu un cienastu, ka varēja arī pagaidīt. Tatjana Ivanovna ēda konfektes, plūca tīksmes ziedus, lasīja romānus. Romāni vēl vairāk iekvēlināja viņas iztēli un parasti tika mesti malā pēc otrās lappuses. Viņa nespēja lasīt tālāk, viņu aizrāva sapņos jau pašas pirmās rindiņas, visniecīgākais mājiens uz mīlestību, reizēm pat tikai vietas, istabas, tualetes apraksts. Nemitīgi tika vesti jauni tērpi, mežģīnes, cepurītes, galvas rotas, lentes, paraudziņi, piegrieztnes, izšuvumu raksti, konfektes, ziedi, sunīši. Trīs kalpones meitistabā augām dienām sēdēja pie šuvekļa, un jaunkundze no rīta līdz vakaram un pat naktī pielaikoja ņieburus, kruzuļus un grozījās pie spoguļa. Saņēmusi mantojumu, viņa kļuva pat tā kā jaunāka un glītāka. Līdz pat šim laikam nezinu, kāda rada viņa bija nelaiķim ģenerālim Krahotkinam. Esmu vienmēr bijis pārliecināts, ka šo radniecību izdomājusi ģenerāliene, gribēdama pievākt Tatjanu Ivanovnu un, lai tur vai kas, ieprecināt tēvocim viņas naudu. Bahčejeva kungam bija taisnība, kad viņš runāja par kupidonu, kas novedis Tatjanu Ivanovnu līdz posta galam; un, kad tēvocis, izdzirdējis par viņas bēgšanu ar Obnoskinu, gribēja dzīties viņai pakaļ un atvest viņu atpakaļ kaut vai ar varu, — tā bija visracionālākā doma. Nabadzīte nebija spējīga dzīvot bez aizbildnības un, nonākusi pie nelabiem cilvēkiem, tūliņ aizietu bojā.

Bija desmitā stunda, kad iebraucām Mišinā. Tā bija maza, nabadzīga sādžele verstis trīs no lielceļa, iegrimusi tādā kā bedrē. Sešas vai septiņas zemnieku mājeles, nokvēpušas, greizi sašķiebušās, tik tikko piesegtas samelnējušiem salmiem, skumīgi un nemīlīgi noraudzījās garāmbraucējā. Ceturtdaļversti visapkārt ne dārziņa, ne krūmiņa. Viens vienīgs vecs vītols snauda, nokāries pār zaļgani pieglumējušu peļķi, ko sauca par dīķi. Šāda jauna mītne, jādomā, nevarēja Tatjanai Ivanovnai atstāt nekādu priecīgo iespaidu. Kungu māja bija jauncirsta, gara, šaura guļbūve ar sešiem logiem rindā, uz ātru roku apjumta salmiem. Muižnieks ierēdnis nule tikai sāka saimniekot. Pat sētsvidus vēl nebija nožogots, un tikai no vienas puses aizsākts jauns zedeņu žogs, no kura vēl nebija paspējušas nobirt sakaltušas lazdu lapas. Pie žoga stāvēja Obnoskina tarantass. Mēs uzkritām vainīgajiem kā sniegs uz galvas. Pa vaļējo logu skanēja kliedzieni un raudas.

Baskājis puika, ko satikām durvīs, pa kaklu pa galvu likās projām. Pašā pirmajā istabā uz gara, ar katūnu apvilkta «turku» dīvāna bez atzveltnes sēdēja noraudājusies Tatjana Ivanovna. Ieraudzījusi mūs, viņa iespiedzās un ar rokām aizklāja seju. Viņai līdzās stāvēja Obnoskins izbijies un nokaunējies, ka žēl skatīties. Viņš bija tiktāl apjucis, ka metā> spiest mums rokas, it kā priecādamies par mūsu ierašanos. Pa pievērtajām otras istabas durvīm vīdēja kādas dāmas kleita: kāds noklausījās un noskatījās pa mums nemanāmu spraudziņu. Saimnieki nerādījās; likās, viņu nemaz nebija mājās; visi nez kur noslēpušies.

—     Palūk, te jau viņa ir, ceļiniece! Un vēl ar rociņām aizsegusies! — Bahčejeva kungs izsaucās, mums līdzi ieklupdams istabā.

—    Apvaldiet savu sajūsmu, Stepan Aleksejič! Tas galu galā ir nepieklājīgi. Patlaban tiesības runāt ir vienīgi Jegoram Iļjičam, bet mēs šeit esam pilnīgi nepiederošas personas, — Mizinčikovs asi aizrādīja.

Tēvocis, uzmetis stingru skatienu Bahčejeva kungam un it kā nemaz nepamanījis Obnoskinu, kas steidzās pie viņa ai rokas spiedienu, piegāja pie Tatjanas Ivanovnas, kas joprojām sēdēja, plaukstām aizsegusi seju, un ar gluži neliekuļotu līdzjūtību vismaigākajā balsī uzrunāja viņu:

—    Tatjana Ivanovna, mēs visi jūs tā mīlam un cienām, ka paši atbraucām uzzināt jūsu nodomus. Vai jums labpatiks braukt kopā ar mums uz Stepančikovu? Iļjušam ir vārda diena. Māmiņa jūs nepacietīgi gaida, bet Sašurka un Nastja droši vien ir izraudājušās jūsu dēļ visu rītu…

Tatjana Ivanovna bikli pacēla galvu, palūkojās uz viņu caur pirkstiem un piepeši, pārplūzdama asarām, krita viņam ap kaklu.

—    Ai, vediet, ātrāk vediet mani projām no šejienes! — viņa, skaļi raudādama, lūdzās. — Ātrāk, cik vien ātri var!

—    Izlēkšojusies, nu samuldējās! — Bahčejevs nošņāpis, piegrūzdams man ar roku.

—    Tātad visam beigas, — tēvocis dzedri uzrunāja Obnoskinu, gandrīz uz viņu nepaskatījies. — Tatjana Ivanovna, lūdzu, sniedziet savu roku! Braucam!

Aiz durvīm atskanēja čaukstoņa; durvis nočīkstēja un pavērās plašāk.

—    Tomēr, ja skatās no cita viedokļa, — iebilda Obnoskins, tramīgi raudzīdamies uz pievērtajām durvīm, — tad padomājiet jel pats, Jegor Iļjič… jūsu rīcība manā mājā… un galu galā es jūs sveicinu, bet jūs pat negribējāt ar mani sasveicināties, Jegor Iļjič…

—    Jūsu rīcība manā mājā, mans kungs, bija nekrietna rīcība, — tēvocis atbildēja, uzmetis Obnoskinam bargu skatienu, — bet šī māja nav pat jūsējā. Jūs dzirdējāt: Tatjana Ivanovna nevēlas šeit palikt nevienu brīdi. Ko tad jūs vēl gribat? Ne vārda — vai dzirdat, ne vārda vairāk, es jūs lūdzu! Es ļoti vēlos izvairīties no turpmākiem paskaidrojumiem, un arī jums tas būs izdevīgāk.

Taču te Obnoskins tiktāl bija zaudējis dūšu, ka sarunāja gluži negaidītas aplamības.

—    Neniciniet mani, Jegor Iļjič, — viņš pusčukstus iesaka, gandrīz vai raudādams aiz kauna un ik pa brīdim atskatīdamies uz durvīm, jādomā, baidīdamies, ka tur neuzdzird, — tā nebija mana, bet māmiņas gudrība. Es to nedarīju aiz kaut kāda aprēķina, Jegor Iļjič, es tikai tāpat vien; protams, darīju arī aiz aprēķina, Jegor Iļjič… taču darīju to ar cēlu nodomu, Jegor Iļjič: es kapitālu būtu izlietojis labiem mērķiem… es būtu palīdzējis nabagajiem. Es gribēju arī veicināt mūsdienu apgaismības kustību un pat sapņoju nodibināt stipendiju universitātē… Redziet, kādā veidā es gribēju izlietot savu bagātību, Jegor Iļjič, nevis lai šā vai tā, Jegor Iļjič…

Mums visiem piepeši sametās neizsakāmi liels kauns. Pat Mizinčikovs piesarka un novērsās, bet tēvocis tā samulsa, ka nemaz neattapa, ko sacīt.

—    Nu, nu, pietiek, pietiek! — viņš beidzot izdabūja. — Apmierinieties, Pavel Semjonič. Ko lai dara! Kuram gan negadās… Ja gribi, atbrauc, brāl, pusdienās… būšu priecīgs…

Taču gluži citādi izturējās Bahčejeva kungs.

—    Stipendiju nodibināt! — viņš nikni ierēcās. — Šitaiš jau nu gan nodibinātu! Droši vien pats gatavs noraut

Kuram katram pretimnācējam… Pats bez biksēm, bet nez kādu stipendiju līdīšot dibināt! Ak tu lupatlasi, lupatlasi! Tā ari uzvarējis maigu sirsniņu! Un kur tad viņa ir — tā mātes kundze, sacīt, vai paslēpusies? Lai tad es neesmu es, ja nesēž kaut kur tur viņpus aizslietņa vai arī aiz bailēm nolīdusi pagultē …

—    Stepan, Stepan! — tēvocis iekliedzās.

Obnoskins pietvīka un jau dzīrās protestēt; taču, pirms viņš paguva atvērt muti, durvis atdarījās un pati Anfisa Petrovna, uzbudināta, zvērojošām acīm, sasarkusi aiz dusmām, ielidoja istabā.

—     Ko tas nozīmē? — viņa brēca. — Kas šeit īsti notiek? Jūs, Jegor Iļjič, ar visu savu varzu ielaužaties pieklājīgā mājā, baidāt dāmas, izrīkojaties!… Pēc kā tas izskatās? Es, paldies dievam, vēl neesmu prātu izkūkojusi, Jegor Iļjič! Un tu, lempi, — viņa, joprojām brēkdama, klupa virsū dēlam, — tūdaļ laidi bimbas vaļā viņu priekšā! Tavu māti apvaino viņas pašas mājā, bet tu plāti muti! Vai tu pēc visa tā maz esi kārtīgs jauns cilvēks? Lupata tu esi pēc visa tā, nevis jauns cilvēks!

Ne vakarējās mīlīgās izturēšanās, ne modes dāmas manieru, pat ne lornetes — nekā tāda Anfisai Petrovnai tagad nebija. Tā bija īsta fūrija, fūrija bez maskas.

Tēvocis, līdzko viņu ieraudzīja, steidza saņemt Tatjanu Ivanovnu zem rokas un grasījās atstāt istabu; taču Anfisa Petrovna uz vietas nostājās viņam ceļā.

—    Tā jūs ārā netiksiet, Jegor Iļjič! — viņa no jauna sāka tarkšķēt. — Kādas jums tiesības ar varu aizvest Tatjanu Ivanovnu? Jums dusmas, ka viņa izglābusies no jūsu riebīgajiem tīkliem, kuros jūs ar savu māmiņu un to stulbeni Fomu Fomiču viņu bijāt iepinuši! Jums pašam būtu gribējies viņu apprecēt aiz riebīga aprēķina. Atvainojiet, godātais, šeit valda cēlākas domas! Tatjana Ivanovna, redzēdama, ka jūsu mājā pret vņu kaut ko perina, ka viņu dzen postā, pati uzticējās Pavlušam. Viņa pati lūdza, tā sakot, glābt viņu no jūsu tīkliem; viņa bija spiesta bēgt no jums naktī — tā, lūk, godātais! Lūk, pie kā jūs viņu bijāt noveduši! Vai tā nav, Tatjana Ivanovna? Un, ja tā ir, tad kā jūs drīkstat ar veselu bandu ielauzties pieklājīgā muižnieka mājā un ar varu vest projām dižciltīgu jaunavu, nevērojot viņas kliegšanu un asaras? Es neļaušu! Neļaušu! Es neesmu prātu zaudējusi!… Tatjana Ivanovna paliks šeit, jo viņa tā grib! Iesim, Tatjana Ivanovna, nav viņos ko klausīties: tie ir jūsu ienaidnieki, nevis draugi. Nebaidieties, ejam! Es viņu tūdaļ izvadīšu laukā…

—    Nē, nē! — Tatjana Ivanovna izbailēs iebrēcās. — Es negribu, negribu! Kas viņš par vīru! Es negribu iziet par sievu pie jūsu dēla! Kas viņš man par vīru!

—    Negribat? — Anfisa Petrovna iespiedzās, niknumā aizelsdamās. — Negribat? Atbraucāt un nu vairs negribat? Kā jūs tādā gadījumā uzdrīkstējāties mūs krāpt? Kā jūs tādā gadījumā drīkstējāt solīties? Naktī bēgāt ar viņu, pati uzmācāties, maldinājāt mūs, un mums bija tādas izdošanas! Mans dēls varbūt jūsu dēļ zaudēja lielisku partiju! Viņš varbūt desmitiem tūkstošu pūra naudas pazaudēja jūsu dēļ! Nē, cienītā, jūs samaksāsiet, jums tagad jāsamaksā; mums ir pierādījumi; jūs naktī bēgāt…

Mēs nenoklausījāmies šo tirādi līdz galam. Visi reizē, sagrupējušies ap tēvoci, virzījāmies uz priekšu — taisni virsū Anfisai Petrovnai — un izgājām uz lievenēm. Tūliņ mums piebrauca kalešu.

—    Tā rīkojas vienīgi tikai bezgoži, vienīgi neģēļi! — Anfisa Petrovna trakās dusmās kliedza no lievenēm. — Es iesniegšu sūdzību! Jūs samaksāsiet… Jūs braucat uz negodīgu māju, Tatjana Ivanovna! Jūs nevarat iziet par sievu pie Jegora Iļjiča; viņš jūsu acu priekšā dzīvo ar savu guvernanti!…

Tēvocis saka drebēt, nobala, iekoda lūpu zobos un ar skubu sēdināja Tatjanu Ivanovnu kalešā. Es piegāju kalešai no otras puses un gaidīju savu kārtu, kad varēs kāpt iekšā, kad pēkšņi man līdzās iegadījās Obnoskins un satvēra mani aiz rokas.

—    Vismaz atļaujiet man cerēt uz jūsu draudzību, — viņš cieši spieda man roku un sacīja ar tādu kā izmisuma vaibstu sejā.

—    Kā tas ir — draudzību? — es jautāju, celdams kāju uz kalešas kāpšļa.

—    Tā, godātais! Es jau vakar saskatīju jūsos visai izglītotu cilvēku. Nenosodiet mani… Īstenībā mani pavedināja māmiņa, bet es te stāvu gluži malā. Man vairāk ir tieksme uz literatūru — ticiet man; bet šo te visu māmiņa…

—    Ticu, ticu, — es sacīju, — palieciet sveiki!

Mēs sasēdāmies, un zirgi sāka auļot. Vēl ilgi mums nopakaļ skanēja Anfisas Petrovnas lamas un lāsti, un pa visiem mājas logiem piepeši izliecās kaut kādas nepazīstamas sejas un raudzījās uz mums ar mežonīgu ziņkāri.

Tagad mēs kalešā bijām pieci; Mizinčikovs pārsēdās uz bukas, atstājis iepriekšējo vietu Bahčejeva kungam, kuram nu iznāca sēdēt tieši pretim Tatjanai Ivanovnai. Tatjana Ivanovna bija ļoti apmierināta, ka mēs viņu aizvedām, taču aizvien vēl raudāja. Tēvocis mierināja viņu kā mācēdams. Pats viņš bija skumjš un domīgs: varēja redzēt, ka Anfisas Petrovnas nešpetnie vārdi smagi un sāpīgi atbalsojas viņa sirdī. Jāsaka gan, ka atceļš mums būtu beidzies bez jebkāda satraukuma, ja pie mums nebijis Bahčejeva kunga.

Apsēdies pretim Tatjanai Ivanovnai, viņš šķita gluži kā apmāts; viņš nevarēja vienaldzīgi noskatīties, grozījās savā vietā, kļuva sarkans kā vēzis un drausmīgi valbīja acis; it īpaši, kad tēvocis ņēmās mierināt Tatjanu Ivanovnu, resnis zaudēja savaldīšanos un rūca kā buldogs, kad to kaitina. Tēvocis ik pa brīdim pameta uz viņu pa bažīgam skatienam. Beidzot Tatjana Ivanovna, pamanījusi sava pretimsēdētāja neparasto dvēseles stāvokli, sāka viņā vērīgi lūkoties; tad paskatījās uz mums, pasmaidīja un piepeši, paķērusi savu saulsardziņu, graciozi un viegli uzsita ar to Bahčejeva kungam pa plecu.

—    Bezprātis! — viņa pabilda ar visburvīgāko rotaļīgumu un tūliņ aizsedza seju ar vēdekli.

Šī izdarība bija piliens pārpilnā traukā.

—     Ko-o-o? — resnis ierēcās. — Ko tas nozīmē, madame'? Tātad tu jau arī mani sāc lenkt!

—     Bezprātis! Bezprātis! — Tatjana Ivanovna atkārtoja un piepeši sāka skaļi smieties un sist plaukstas.

—    Stāt! — Bahčejevs uzkliedza kučierim. — Stāt!

Apstājāmies. Bahčejevs atvēra durtiņas un ar skubu

trausās ārā no kalešas.

—    Kas tev notika, Stepan Aleksejič? Uz kurieni? — tēvocis pārsteigts jautāja.

—     Nē, man nu pietiek, — resnis atteica, aiz sašutuma drebēdams, — sasper jupis visu pasauli! Esmu par vecu, madame, lai man ar amoriem piebrauktu. Es, cienītā, labāk jau tad uz lielceļa nobeigšos! Ardievu, madame, koman-vū-portēvū! [42]

Un viņš patiešām sāka stibot kājām. Kaleša soļiem b auca nopakaļ.

—    Stepan Aleksejič, — sauca tēvocis, beidzot zaudēdams pacietību, — nemuļķojies, pietiek, kāp iekšā! Laiks braukt uz mājām!

—    Eita pa gaisu! — Stepans Aleksejevičs noņurdēja, no iešanas aizelsies, jo aiz sava resnuma bija pagalam atradinājies staigāt.

—    Salaid pilnos auļos! … — Mizinčikovs uzkliedza kučierim.

—    Ko tu, ko tu, pagaidi! … — tēvocis dzīrās iebilst, bet kaleša jau drāzās pilnā sparā. Mizinčikovs nebija maldījies: uz vietas parādījās vēlamās sekas.

—    Stāt! Stāt! — mums aiz muguras atskanēja izmisīgs bļāviens. — Apturi, razbainiek! Apturi, bendesmaiss tāds! …

Beidzot resnis mūs panāca — pārguris, gandrīz bez elpas, sviedru lāsēm uz pieres, atraisījis kaklasaiti un noņēmis naģeni. Drūms, ne vārda neteicis, viņš ietrausās kalešā, un šoreiz es viņam atdevu savu vietu; tā viņš vismaz nesēdēja pretim Tatjanai Ivanovnai, kura, vērojot visu šo ainu, smējās locīdamās, sita plaukstas un visu pārējo ceļu nespēja vienaldzīgi noskatīties uz Stepanu Aleksejeviču. Viņš turpretim līdz pašai mājai nebilda ne viena vienīga vārda un noņēmies lūkojās, kā griežas kalešas pakaļējais ritenis.

Bija jau dienas vidus, kad mēs atgriezāmies Stepančikovā. Es devos taisni uz savu dārza mājiņu, kur tūliņ bija klāt Gavrila ar tēju. Gribēju jau iztaujāt večuku, taču turpat vai viņam pa pēdām ienāca tēvocis un tūliņ izsūtīja viņu laukā.[1]

Jauni notikumi

— Es, brāl, pie tevis uz mazu brītiņu, — viņš nevaļīgi iesāka, — steidzos paziņot… Es jau visu izdibināju. Neviens no viņiem šodien pat uz liturģiju nav bijis, izņemot Iļjušu, Sašu un Nastjeņķu. Māmiņai, stāsta, esot uznākuši krampji. Braucījuši; ar mokām izbraucījuši. Tagad visiem nolikts sapulcēties pie Fomas, arī mani aicina. Nezinu tikai, vai Fomu apsveikt ar dzimšanas dienu vai ne — tas ir svarīgs punkts. Un, beidzot, kā gan viņi

uzņems visu šo pasāžu? Šausmas, Serjoža, es jau paredzu …

—    Taisni otrādi, krusttētiņ, — es savukārt steidzos iebilst, — viss nokārtojas lieliski. Tagad jau nu jūs nekādi nevarat precēt Tatjanu Ivanovnu — tas vien jau ir ko vērts! Es jau ceļā gribēju jums to paskaidrot.

—     Tā, tā, mans draugs. Bet tas nav galvenais; visā šai notikumā, protams, ir dieva pirksts, kā tu apgalvo; taču es nerunāju par to … Nabaga Tatjana Ivanovna! Kādas gan pasāžas ar viņu atgadās! … Nelietis, nelietis Obnoskins! Kaut gan — ko es saku «nelietis»? Vai tad es nerīkotos tāpat, viņu apprecēdams? … Bet es jau atkal runāju par ko citu … Vai tu dzirdēji, ko šī neliete Anfisa pirmīt kliedza par Nastju?

—    Dzirdēju, krusttētiņ. Vai jūs tagad esat atskārtis, ka jāsteidzas?

—     Katrā ziņā, lai tur vai kas! — tēvocis atbildēja. — Svinīgais brīdis ir klāt. Tikai mēs abi, brāl, par vienu nepadomājām, bet es pēcāk domāju visu cauru nakti: vai viņa pie manis nāks, — lūk, kā!

—    Apžēlojieties, krusttētiņ! Ja jau pati teica, ka mīl…

—    Draudziņ manu, viņa taču tūdaļ piebilda, ka, sak, «neparko pie jums neiešu».

—     Eh, krusttētiņ! To tikai tā mēdz sacīt; turklāt arī apstākļi šodien ir pavisam citādi.

—    Tu domā? Nē, brāl Sergej, tas ir delikāts jautājums, šausmīgi delikāts! Hm… Bet zini, kaut arī es bēdājos, taču sirds man visu nakti tā vien smeldza aiz neizprotamas laimes … Nu, paliec sveiks, es lidoju. Viņi gaida; jau tā esmu nokavējies. Tāpat tikai ieskrēju ar tevi vārdu pārmīt. Ak mans dievs, — viņš iesaucās, griezdamies atpakaļ, — galveno tā arī piemirsu! Zini ko: es taču viņam rakstīju, Fomam, sacīt!

—    Kad?

—     Naktī; bet no rīta, tiklīdz gaisma, nosūtīju vēstuli ar Vidulēci. Es, brālīt, visu attēloju, uz divām lapām visu izstāstīju patiesīgi un atklāti, vārdu sakot, ka mans pienākums, noteikti mans pienākums — saproti? v — ir bildināt Nastjeņķu. Es viņu lūdzu neizpaust par satikšanos dārzā un piesaucu visu viņa dvēseles cēlumu, lai viņš man palīdz pie māmiņas. Es, brāl, protams, uzrakstīju vāji, taču rakstīju no visas sirds un, tā sakot, aplaistīju savām asarām..,

—    Nu un? Nekādas atbildes?

—    Pagaidām vēl ne; tikai pirmīt, kad mēs taisījāmies uz pakaļdzīšanos, es viņu sastapu priekšnamā naktstērpā, rīta kurpēs, ar mici galvā — viņš guļ ar naktsmici —f Iņš nezin kurp gāja. Ne vārda nebilda, pat. nepaskatījās. Es ielūkojos viņam sejā — šitā te, no apakšas, — nekā!

—    Krusttētiņ, neceriet uz viņu; viņš jums sariebs.

—    Nē, nē, brālīt, nerunā tā! — tēvocis iesaucās, rokām gaiņādamies. — Esmu pārliecināts. Turklāt tā taču ir mana pēdējā cerība. Viņš sapratīs; viņš novērtēs. Viņš ir īdzīgs, untumains — nestrīdos; bet, ja nonāks pie augstākās cēlsirdības, tad jau nu viņš atmirdzēs kā pērle… tieši kā pērle. Tu, Sergej, tā runā tāpēc, ka vēl neesi viņu redzējis visaugstākajā cildenumā… Taču, mans dievs, ja viņš patiešām izpaudīs vakarējo noslēpumu, tad … es nemaz nezinu, kas tad būs, Sergej! Kam tad vēl var ticēt pasaulē? Tomēr nē, viņš nevar būt tāds nelietis. Es neesmu viņa zābaka zoles vērts! Nekrati galvu, brālīt, tas ir taisnība — neesmu vērts!

—    Jegor Iļjič! Māmiņa par jums raizējas, cienkungs, — no lejas atskanēja nepatīkamā jaunavas Perepeļicinas balss, viua droši vien pa vaļējo logu bija paspējusi noklausīties visu mūsu sarunu. — Jūs meklē pa visu māju, cienkungs, un nevar atrast.

—    Mans dievs, esmu nokavējies! Tavu nelaimi! — tēvocis uztraucās. — Mans draugs, dieva dēļ, ģērbies un nāc turp! Es taču tālab pie tevis ieskrēju, lai kopā ietu … Skrēju, Anna Nilovna, skrēju!

Palicis viens, es atcerējos manu pirmītējo sastapšanos ar Nastjeņku un priecājos, ka par to nepastāstīju tēvoc'm; tas būtu viņu vēl vairāk satraucis. Es paredzēju lielu negaisu un netiku gudrs, kā tēvocis visu nokārtos un bildinās Nastjeņku. Atkārtoju, pilnīgi ticēdams viņa cildenumam, es neviļus šaubījos par iznākumu.

Vajadzēja pasteigties. Uzskatīju par savu pienākumu viņam palīdzēt un tūliņ sāku ģērbties; taču, lai kā steidzos, vēlēdamies saposties glītāk, aizkavējos. Ienāca Mizinčikovs.

—    Nāku jums pakaļ, — viņš teica, — Jegors Ijļičs lūdz nekavēties.

—    Ejam!

Es biju jau gluži gatavs. Mēs gājām.

—    Kas tur no jauna? — es pa ceļam apjautājos.

—    Visi pie Fomas pilnā sastāvā, — Mizinčikovs atteica. — Foma gražojas, ir tāds kā domīgs un maz runā, velk tā caur zobiem. Pat noskūpstīja Iļjušu, par ko Jegors Iļjičs, protams, sajūsmā. Jau pirmīt ar Perepeļicinas starpniecību paziņoja, lai viņu neapsveicot ar vārda dienu, viņš gribējis tikai pārbaudīt… Vecā gan vēl osta spirtu, taču ir nomierinājusies, jo Foma ir mierīgs. Par mūsu dēku neviens ne pušplēsta vārda, it kā tās nebūtu bijis; klusē, tāpēc ka Foma klusē. Visu rītu nevienu pie sevis neesot laidis, kaut arī vecene pirmīt, kamēr nebijām mājās, pie visiem svētajiem lūgusies, lai atnākot pie viņas apspriesties, un arī pati lauzusies viņa durvīs; taču viņš ieslēdzies un atbildējis, ka lūdzot dievu par cilvēces likteņiem vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņš kaut ko perina: no sejas var redzēt. Bet, tā kā Jegors Iļjičs nav spējīgs no sejas kaut ko nojēgt, tad arī pašlaik ir stāvā sajūsmā par Fomas Fomiča lēnprātību, īsts bērns! Iļjuša samācījies kaut kādus dzejoļus, un mani sūtīja jums pakaļ.

—    Un Tatjana Ivanovna?

—    Ko Tatjana Ivanovna?

—    Vai viņa arī ir tur, pie viņiem?

—    Nē, viņa ir savā istabā, — Mizinčikovs dzedri atbildēja. — Atdusas un raud. Varbūt arī kaunas. Pie viņas laikam patlaban šī… guvernante. Kas tas? Vai tiešām1 tuvojas negaiss? Paskatieties uz debesīm!

—    Liekas, negaiss, — es atbildēju, palūkojies uz melno tūci debesu pamalē.

Šai brīdī mēs kāpām terasē.

—    Bet padomājiet tikai, kāds tas Obnoskins, ko? — es turpināju, nevarēdams nociesties nepārbaudījis šai punktā Mizinčikovu.

—    Neatgādiniet man viņu! Nepieminiet man šo nelieti! — viņš iesaucās, pēkšņi apstādamies, nosarcis, piesperdams kāju. —Muļķis! Muļķis! Izbojāt tik lielisku pasākumu, tik gaišu domu! Paklausieties, es, protams, esmu ēzelis, ka nebiju pamanījis viņa blēdības, — to es svinīgi atzīstu, un jūs varbūt tieši šo atzīšanos gaidījāt. Taču zvēru jums, ja viņš būtu pratis visu nodarīt, kā nākas, es varbūt viņam būtu piedevis. Muļķis, muļķis! Un kā gan sabiedrībā pietur, kā gan pacieš šādus cilvēkus! Kā viņus neaizsūta uz Sibīriju nometināšanā, katorgā! Bet velti! Mani viņi ap stūri neapvedīs! Tagad man vismaz ir pieredze, un mēs vēl paclkstēsimies. Es patlaban apdomāju vienu jaunu ideju … Atzīstiet jel pats: vai tiešām cilvēkam jāzaudē sava tiesa tikai tāpēc, ka šāds tāds muļķis no malas nozadzis viņa ideju un nav pratis to likt lietā? Tas taču ir netaisni! Un galu galā šai Tatjanai noteikti vajag iziet pie vīra — tas ir viņas dzīves uzdevums. Un, ja viņu līdz šim neviens vēl nav ievietojis trako mājā, tad tieši tāpēc, ka viņu vēl var apprecēt. Es jūs iepazīstināšu ar savu jauno ideju …

—    Bet varbūt vēlāk, — es viņu pārtraucu, — jo mēs esam jau klāt.

—    Labi, labi, vēlāk! — Mizinčikovs atbildēja, savilcis muti krampjainā smīnā. — Bet tagad … Pag, kurp jūs ejat? Saku jums: taisni pie Fomas Fomiča! Sekojiet man, jūs tur vēl neesat bijis. Redzēsiet vēl vienu komēdiju … Ja jau nu reiz esam sākuši ar komēdijām…

II Ilijušas vārda diena

Foma apdzīvoja divas lielas un skaistas istabas; tās bija iekārtotas pat labāk nekā visas citas istabas mājā. Diženo cilvēku apņēma pilnīgs komforts. Jaunas, skaistas tapetes pie sienām, raibi zīda aizkari pie logiem, paklāji, trimo, kamīns, greznas mīkstās mēbeles — viss liecināja par saimnieku maigo uzmanību pret Fomu Fomiču. Podi ar puķēm atradās uz palodzēm un uz apaļiem marmora galdiņiem logu tuvumā. Kabineta vidū liels galds, apklāts ar sarkanu vadmalu, no vienas vietas apkrauts grāmatām un rokrakstiem. Lieliska bronzas tintnīca un vesela kaudze spalvu, kuras pārzināja Vidulēcis, — tam visam kopā vajadzēja liecināt par Fomas Fomiča saspringto garīgo darbu. Pie reizes pateikšu, ka Foma, nosēdējis šeit gandrīz astoņus gadus, it nekā jēdzīga nebija sacerējis. Vēlāk, kad viņš jau bija aizgājis labākā dzīvē, mēs skatījām cauri viņa atstātos manuskriptus; izrādījās, ka tie visi ir viens vienīgs draņķis. Atradām, piemēram, vēsturiska romāna sākumu, darbība risinājās septiņpadsmitajā gadsimtā Novgorodā; tad baismīgu, bezatskaņu vārsmās rakstītu poēmu «Anahorēts kapsētā», tad juceklīgu spriedelējumu par krievu zemnieka nozīmi un īpatnību un par to, kā pret viņu jāizturas, un, pēdīgi, nepabeigtu garo stāstu no augstāko aprindu dzīves — «Grāfiene Vlonska». Vairāk nekā nebija. Un tomēr Foma Fomičs bija licis tēvocim ik gadus šķiest bargu naudu grāmatu un žurnālu pasūtīšanai. Taču daudzi no tiem nebija pat atgriezti. Vēlāk es dažu labu reizi tiku atradis Fomu lasot Polu de Koku, ko viņš slēpa no ļaužu acīm kaut kur patālāk. Kabineta dibensienā stikla durvis veda uz pagalmu.

Mūs gaidīja. Foma Fomičs sēdēja atpūtas krēslā, ģērbies kaut kādā garā — līdz papēžiem — svārkā, bet bez kaklasaites. Viņš tiešām bija nerunīgs un domīgs. Kad mēs iegājām, viņš mazliet pacēla uzacis un uzlūkoja mani. Es sveicinot palocījos; viņš atbildēja ar vieglu, jāsaka, diezgan pieklājīgu palocīšanos. Vecmāmuļa, redzēdama, ka Foma Fomičs izturas pret mani labvēlīgi, smaidīdama māja man ar galvu. Nabadzīte no rīta nebija pat gaidījusi, ka viņas dārgumiņš tik mierīgi uzņems vēsti par «pasāžu» ar Tatjanu Ivanovnu, un tāpēc tagad jutās pārlieku ielīksmota, kaut gan no rīta tiešām bija raustījusies krampjos un ģībusi. Aiz viņas krēsla, kā parasti, stāvēja jaunava Perepeļicina sakniebtām lūpām, sāji un nikni smīnēdama un berzēdama kaulainās rokas. Ģenerālienes tuvumā bija novietojušās divas mūžīgās klusētājas vecītes, piedzīvotājas, no augstciltīgajām. Arī kāda šorīt ieklīdusi mūķenīte; un viena kaimiņu muižniece — labi gados un arī bez valodas —, braukdama no rīta dievkalpojuma, bija iegriezusies apsveikt māmiņu ģenerālieni svētkos. Krustmāmiņa Praskovja Iļjiņična bija ieplakusi kaut kur kaktiņā, ar bažām lūkodamās uz Fomu Fomiču un uz māmiņu. Tēvocis sēdēja atzveltnes krēslā, un acīs viņam mirdzēja neparasts prieks. Viņam priekšā stāvēja Iļjuša sarkanā goda krekliņā, sacirtotiem matiem, jauks kā eņģelītis. Saša un Nastjeņķa paslepus no visiem bija iemācījušas viņam kaut kādus pantus, lai šādā dienā iepriecinātu tēvu ar sekmēm mācībās. Tēvocis taisni vai raudāja aiz prieka: negaidītais Fomas lēnīgums, ģenerālienes jautrība, Iļjušas vārda diena, dzejoļi — tas viss izraisīja viņā īstu sajūsmu, un viņš bija svinīgi lūdzis ataicināt mani, lai arī es dalītos vispārējā laimē un noklausītos dzejoļus. Saša un Nast jeņķa, ienākušas gandrīz tūliņ pēc mums, stāvēja blakus Iļjušam. Saša smējās vienā laidā un šobrīd bija laimīga kā bērns. Arī Nast jeņķa, viņā raudzīdamās, sāka smaidīt, kaut gan pirms maza brītiņa bija ienākusi bāla un nospiesta. Viņa vienīgā bija sagaidījusi un nomierinājusi Tatjanu Ivanovnu, kas atgriezās no ceļojuma, un līdz pat šim laikam nosēdējusi augšā pie viņas. Draiskais Iļjuša, vērodams abas savas skolotājas, šķiet, ari nevarēja valdīt smieklus. Likās, viņi visi trīs sagatavojuši kaut kādu pārlieku jocīgu priekšnesumu, ko tagad gribēja nospēlēt… Es biju pavisam aizmirsis Bahčejevu. Viņš sēdēja nomaļus uz krēsla aizvien vēl dusmīgs un sasarcis, klusēja, bozās, šņaukājās un vispār tēloja ģimenes svinībās diezgan drūmu lomu. Ap viņu tipināja Ježevikins; jāsaka gan, viņš tipināja visur, skūpstīja rokas ģenerālienei un atbraukušajai viešņai, nez ko čukstēja jaunavai Perepeļicinai, luncinājās ap Fomu Fomiču, vārdu sakot, paguva būt visur. Viņš arī ar lielu interesi gaidīja Iļjušas pantus, un, man ieejot, metās pretim klanīdamies, ar to izrādīdams vislielāko cieņu un padevību. Nepavisam nevarēja manīt, ka viņš atbraucis šurp aizstāvēt meitu un ņemt to projām no Stepančikovas.

—    Re, arī viņš klāt! — tēvocis, mani ieraudzījis, priecīgi iesaucās. — Iļjuša, brāl, dzejoļus samācījies, tas tik ir pārsteigums, negaidīts pārsteigums! Es, brāl, esmu mēms, tīšuprāt sūtīju tev pakaļ un palūdzu nelasīt, līdz atnāksi… Sēdies tepat blakus! Paklausīsimies. Foma Fomič, atzīsties, brālīt, droši vien tu viņus visus samācīji, Iii mani, večuku, iepriecinātu. Varu zvērēt, ka tā bija!

Ja jau tēvocis Fomas istabā runāja tādā tonī un tādā balsī, tad varētu likties, ka viss kārtībā. Taču tur jau tā nelaime, ka tēvocis nebija spējīgs it nekā noskārst pēc sejas, kā izteicās Mizinčikovs, bet es, paskatījies uz Fomu, tīri neviļus sapratu, ka Mizinčikovam taisnība un kaut kas gaidāms …

—    Neraizējieties par mani, pulkvedi, — Foma atbildēja vārgā balsī, kā cilvēks, kas piedod saviem ienaidniekiem. — Pārsteigumu es, protams, cildinu: tas apliecina jūsu bērnu jūtīgumu un labo uzvedību. Arī dzejoļi ir noderīgi, pat pareizas izrunas pēc … Bet es šorīt nenodarbojos ar dzejoļiem, Jegor Iļjič; es lūdzu dievu… jūs to zināt… Tomēr esmu ar mieru noklausīties arī dzejoļus.

Pa tam es apsveicu Iļjušu un noskūpstīju viņu.

—    Jā gan, Foma, atvaino! Es piemirsu … kaut arī esmu pārliecināts par tavu draudzību, Foma! Noskūpsti jel viņu vēlreiz, Serjoža! Skaties, kas par puisēnu! Nu, sāc, Iļjuša!

Par ko tas ir? Droši vien kāda svinīga oda, kaut kas no Lomonosova?

Un tēvocis pieņēma cienīgu stāju. Aiz nepacietības un prieka viņš tikko jaudāja nosēdēt uz vietas.

—    Nē, papiņ, nav vis no Lomonosova, — sacīja Sašeņka, ar mokām valdīdama smieklus, — bet, tā kā jūs esat bijis karavīrs un karojis pret ienaidniekiem, tad Iļjuša iemācījās dzejoļus par karošanu… par Pambas aplenkšanu, papiņ.

—    Pambas aplenkšana? Nē, neatceros… Kas tā par Pambu, vai tu zini, Serjoža? Laikam kaut kas heroisks.

Un tēvocis vēlreiz pieņēma cienīgu stāju.

—    Sāc Iļjuša! — Sašeņka nokomandēja.

—   Devīts gads, kopš Pedro Gomecs… —

Iļjuša sāka sīkā, vienmērīgā un skaidrā balsī, bez komatiem un punktiem — kā mazi bērni parasti mēdz atskaitīt iekaltus pantus.

—  Devīts Rads, kopš Pedro Gomecs Aplencis ir Pambas pili,

Tikai tīru pienu dzerdams. Arī dona Pedro pulki, Deviņtūkstoš kastīliešu, Kā jau paši solījušies Neņem maizi vairs ne mutē, Tikai tīru pienu dzer.

—       Kā! Ko? Kas tas par pienu? — tēvocis iesaucās, iz-' brīnā mani uzlūkodams.

—    Lasi tālāk, Iļjuša, — Sašeņka mudināja.

—   Katrudien dons Pedro Gomecs Raud par savu bezspēcību, Apmetni pār acīm vilkdams. Desmitais jau gads ir klātu, Uzvaru svin niknie mauri;

Bet no dona Pedro pulkiem Pāri palikuši tikai Deviņpadsmit karotāju.».

—    Bet tas taču ir putrojums! — tēvocis uztraucies iesaucās. — Tas taču nemaz nav iespējams! Deviņpadsmit cilvēku palicis no visa karaspēka, kad agrāk bijis pat visai ievērojams korpuss! Ko tad tas, brālīt, nozīmē?

Te nu Saša vairs neizturēja un izplūda sirsnīgos, bērnišķīgos smieklos; kaut arī jocīga te bija visai maz, taču, viņā raugoties, nebija iespējams valdīt smieklus.

—    Tie, papiņ, ir joku panti, — viņa sauca, šausmīgi priecādamās par savu bērnišķīgo izdomu, — to jau dzejnieks tīšām tā sacerējis, lai visiem būtu jāsmejas, papiņ.

—    Aha! Joku, — tēvocis, sejai atplaukstot, iesaucās, — tas ir, komiskie! Tāpēc arī klausos… Kā tad, kā tad, joku panti. Un jocīgi, ārkārtīgi jocīgi: visu armiju ar pienu pamērdējis pēc nez kāda solījuma. Liela nu gan vajadzība bija dot tādus solījumus! Ļoti asprātīgi — vai nav tiesa, Foma? Tie, redziet, māmiņ, ir tādi komiski panti, kādus sacerētāji reizēm raksta — vai nav tiesa, Sergej, raksta taču? Ārkārtīgi jocīgi! Nu, nu, Iļjuša, kā tālāk?

— Deviņpadsmit karotāju! Savāca tos Pedro Gomecs Un tiem teica: «Deviņpadsmitl Liksim, karogi lai plīvo, Rībināsim kara bungas Un ar skaļām tauru skaņām Atkāpsimies mēs no Pambas! Kaut ar cietoksnis nav kritis, Varam mēs pie sirdsapziņas Zvērēt un pie sava goda, Ka ne reizi nepārkāpām Savu doto solījumu: Visus deviņus šos gadus Neesam mēs baudījuši Cita kā tik pienu vien!»

—    Šitāds ērms! Ar ko viņš sevi mierina? — tēvocis atkal iejaucās. — Ka deviņus gadus dzēris pienu!… Vai nu tas kāds tikums? Labāk jau tad pa veselam aunam būtu ēdis nost un nemērdējis ļaudis badā! Skaisti, lieliski! Tagad redzu, redzu: tā ir satīra vai… kā nu to tur sauc, alegorija, vai, varbūt par kādu svešzemju pulkvedi, — tēvocis piemetināja, vērsdamies pie manis, svarīgi saraukdams uzacis un piemiegdams acis, — ko? Kā tu domā? Bet tikai, protams, nevainīga, pieklājīga satīra, kas nevienu neaizvaino. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi un, galvenais, pieklājīgi! Nu, Iļjuša, turpini! Ak, jūs draiskules, draiskules! — viņš piebilda, jūsmīgi raudzīdamies uz Sašu un pazagšus arī uz Nastjeņķu, kas sarka un smaidīja.

—  Šādas runas iedvesmoti, Deviņpadsmit kastīliešu — Visi, seglos šūpodamies, Vārgās balsīs noskandēja: «Sankto Jago Kompostello! Gods un slava donam Pedro! Slava Kastīlijas Lauvam!» Tikai kapelāns Diego

Nīgri izspieda caur zobiem: «Es gan pulkvedis ja būtu — Solītos ēst tikai gaļu, Uzdzert virsū sarkanvīnu!»

—     Nu re, nu! Vai tad es neteicu to pašu? — tēvocis gaužām iepriecināts iesaucās. — Visā armijā atradies viens pats cilvēks ar saprātu un tas pats šāds tāds kapelāns! Kas tas ir, Sergej, viņu kapteinis vai kas cits?

—     Mūks, garīga persona, krusttētiņ.

—     Ak jā, jā! Kapelāns, kapelāns? Zinu, atceros! yēl Radklifas romānos tiku lasījis. Tur tak viņiem ir dažadi ordeņi, vai? … Benediktieši laikam… Vai ir benediktieši? …

—     Ir, krusttētiņ.

—     Hm!… Tā jau es domāju. Nu, Iļjuša, kā tad tālāk? Jauki, lieliski!

—  Un, to izdzirdis, dons Pedro, Skaļi smiedamies, tā sauca: «Aunu celiet viņam priekšā: Brangu palaida viņš joku!…»

—     Atradis laiku smieties. Ir nu gan muļķis! Pašam pēdīgi sanākuši smiekli. Aunu! Tātad bijuši taču arī auni; kāpēc tad viņš pats, teikt, nav ēdis? Nu, Iļjuša, tālāk! Skaisti, lieliski! Neparasti dzēlīgi!

—     Ir jau beigas, papiņ.

—     A, beigas! Patiešām, ko tad vairāk arī atlika darīt, vai nav tiesa, Sergej? Lieliski, Iļjuša! Taisni brīnums, cik jauki! Noskūpsti mani, mīlulīt! Ak tu mans mīļais! Kurš tad īstenībā viņam ieteica, vai tu, Saša?

—     Nē, to Nastjeņķa. Mēs nesen lasījām. Viņa izlasīja un saka: «Kādi jocīgi panti! Kad Iļjušam būs vārda diena, liksim lai viņš iemācās un noskaita. Tad tik būs nenosmieties!»

—     Ak tad Nast jeņķa? Nu, pateicos, pateicos, — tēvocis nomurmināja, pēkšņi nosarcis kā bērns. — Noskūpsti mani vēlreiz, Iļjuša! Noskūpsti arī tu, nebēdniece, — viņš sacīja, apskaudams Sašeņku un aizkustināts raudzīdamies viņai acīs.

—    Pagaidi vien, Sašurka, būs arī tev vārda diena, — viņš piebilda, aiz prieka it kā neattapdams, ko vēl vairāk

sacīt.

Es pievērsos Nastjeņkai un jautāju — kas šos dzejoļus uzrakstījis.

—    Jā, jā! Kas uzrakstījis šos dzejoļus? — Tēvocis kļuva rtsīgs. — Jādomā, gudrs dzejnieks, vai nav tiesa, Foma?

—    Hm … — Foma caur degunu noņurdēja.

Visu laiku, kamēr lasīja pantus, no viņa lūpām nenozuda dzēlīgs, zobgalīgs smīns.

—    Es tiešām esmu aizmirsusi, — Nastjeņķa atteica, bikli paraudzīdamās uz Fomu Fomiču.

—    To, papiņ, uzrakstījis Kuzma Prutkova kungs, «Laikabiedrā» [43] bija nodrukāts, — Sašeņka steidzās paskaidrot.

—    Kuzma Prutkovs! Nepazīstu, — tēvocis nosacīja. — Puškinu — to gan pazīstu… Tomēr redzams, ka dzejnieks ar nopelniem, — vai nav tiesa, Sergej? Un turklāt cilvēks ar viscēlākajām īpašībām — tas ir skaidrs kā diena! Varbūt pat no oficieriem… Visu cienību! Un «Laikabiedrs» ir lielisks žurnāls! Katrā ziņā vajadzēs pasūtīt, ja tur tādi dzejnieki piedalās… Mīlu dzejniekus! Lieliski cilvēki! Visu attēlo pantos! Atceries, Sergej, es pie tevis Pēterburgā redzēju vienu literātu. Viņam vēl tāds neparasts deguns… tiešām … Ko tu teici, Foma?

Foma Fomičs, kas aizvien vairāk un vairāk zaudēja savaldīšanos, skaļi iegrudzinājās.

—     Nē, nē, es tāpat vien … nekas, godātais … — viņš izgrūda, it kā ar mokām valdīdams smieklus. — Turpiniet, Jegor Iļjič, turpiniet! Es savu vārdu teikšu vēlāk … Raugiet, arī Stepans Aleksejičs ar patiku klausās par jūsu pazīšanos ar Pēterburgas literātiem …

Stepans Aleksejevičs, kas visu laiku, domās nogrimis, sēdēja nomaļus, piepeši pacēla galvu, nosarka un nikni pagriezās krēslā.

—    Tu, Foma, mani neaiztiec, bet atstāj mierā! — viņš sacīja, pikti uzlūkodams Fomu savām mazajām, asiņu pieplūduša jām acīm. — Kas man daļas gar tavu literatūru! Tevis tikai dievs man veselību, — viņš nomurmināja zem deguna, — tad manis pēc kaut vai visus… ar visiem sacerētājiem, teikt… volteriānieši, nekas vairāk!

—    Sacerētāji volteriānieši, cienītais? — ieteicās Ježevikins, vienā mirklī atrazdamies blakus Bahčejeva kungam. — Pilnīgu patiesību izteicāt, Stepan Aleksejič. Tā arī Valentīnam Ignatjičam nesen labpatika izteikties. Mani pašu par volteriānieti nosauca — jānudien, cienītais; bet es tak, visi zina, vēl tik maz esmu uzrakstījis… tā tas ir, saskābst meitietim piens krūzē — allaž Voltēra kungs vainīgs. Tā mums ar visu, cienītais.

—     Nu nē, — tēvocis svarīgi iebilda, — tā jau ir alošanās! Voltērs bija tikai dzēlīgs rakstnieks, izsmēja aizspriedumus, bet nekad nebija volteriānietis! To visu par viņu ienaidnieki izpūtuši. Par ko tad īstenībā viņam, nabagam, visu krauj virsū? …

Atkal atskanēja Fomas Fomiča indīgā grudzināšana. Tēvocis tramīgi pavērās viņā un manāmi sakautrējās.

—     Nē, es, redzi, Foma, to visu par žurnāliem, — viņš samulsis sacīja, vēlēdamies kaut ko izlabot. — Tev, brāl Foma, bija pilnīga taisnība, kad tu nesen man ieteici pasūtīt. Es arī pats domāju, ka vajag. Hm… kas tad galu galā izplata apgaismību? Citādi — kas gan tu būsi par tēvzemes dēlu, ja uz to neparakstīsies? Vai nav tiesa, Sergej? Hm… jā… rau, kaut vai «Laikabiedrs»… Bet zini, Serjoža, visspēcīgākās zinības, manuprāt, ir tai biezajā žurnālā, nu, kā tak viņu? Ar to dzelteno apliekamo…

—     «Tēvzemes piezīmes»[44], papiņ.

—     Nu jā, «Tēvzemes piezīmes», arī lielisks nosaukums, Sergej, vai nav tiesa? Tā sakot, visa tēvzeme sēž un pieraksta … Viscēlākais mērķis! Pārlieku derīgs žurnāls! Un cik biezs! Mēģini izdot tādu diližansu! Un zinības tādas, ka taisni vai acis no pieres sprāgst laukā… Nesen ienāku — guļ grāmata; paņēmu aiz ziņkārības, atšķīru un trīs lappuses vienā paņēmienā izrāvu cauri. Taisni, brāl, muti iepletu! Un zini, par visu tur paskaidrots: ko, piemēram, nozīmē slota, lāpsta, pavārnīca, poda dakšas? Manuprāt, slota paliek slota, poda dakšas tā arī ir poda dakšas. Nekā, brāl, lika pagaidīt! Poda dakšas, teikt, ja ņem pēc zinātnes, nav vis poda dakšas, bet emblēma vai mitoloģija, vai nez kāda… neatceros vairs, kas īsti, bet

tikai kaut kas tads iznāca.,. Ta, redz, tas ir! Pie visa kā esam nonākuši.

Nezinu, ko īsti gatavojās darīt Foma pēc tēvoča jaunā izlēciena, taču tobrīd ieradās Gavrila un, galvu nodūris, palika stāvam pie durvīm.

Foma Fomičs viņu zīmīgi uzlūkoja.

—           Vai gatavs, Gavrila? — viņš vaicāja vārgā, bet apņēmīgā balsī.

—           Gatavs, cienkungs, — Gavrila skumīgi atteica un nopūtās.

—    Un manu sainīti ieliki ratos?

—    Ieliku, cienkungs.

—           Nu, tad arī es esmu gatavs! — sacīja Foma un gausi cēlās augšā no atzvelteņa. Tēvocis izbrīnījies lūkojās viņā. Ģenerāliene pietrūkās no savas vietas un nemierīgi raudzījās apkārt.

—           Atļaujiet man tagad, pulkvedi, — Foma ar cieņu iesāka, — palūgt jūs uz kādu brīdi pārtraukt interesanto tematu par literārām poda dakšām; to jūs varēsiet turpināt bez manis. Bet es, atvadoties no jums uz mūžu, gribētu teikt jums dažus pēdējos vārdus…

Izbailes un pārsteigums lika klausītājiem sastingt.

—           Foma! Foma! Kas ar tevi notiek? Uz kurieni tu taisies? — tēvocis beidzot iekliedzās.

—           Es taisos atstāt jūsu māju, pulkvedi, — Foma atteica visrāmākajā balsī. — Esmu nolēmis doties, kurp acis rāda, un tāpēc par savu naudu nolīgu vienkāršus zemnieku ratus. Tajos pašlaik guļ mans sainītis; tas nav liels: dažas iemīļotas grāmatas, divi pāri veļas — un tas arī viss. Es esmu nabags, Jegor Iļjič, taču neparko pasaulē tagad neņemšu jūsu zeltu, no kura arī vakar jau atteicos.

—           Bet, dieva dēļ, Foma, ko tas nozīmē? — tēvocis iebrēcās, nobālis kā drēbe.

Ģenerāliene iespiedzās un izmisusi blenza Fomā Fomičā, izstiepusi pret viņu rokas. Jaunava Perepeļicina metās viņai palīgā. Piedzīvotājas sēdēja kā pārakmeņojušās. Bahčejeva kungs smagi piecēlās no krēsla.

—    Nu tik ies vaļā! — Mizinčikovs man pačukstēja.

Šai brīdī tālumā ieducinājās pērkons: sākās negaiss.

IV Izraidīšana

—     Jūs laikam jautājāt, pulkvedi: «Ko tas nozīmē?» — Foma svinīgi skandēja, it kā tīksminādamies ar vispārējo apjukumu. — Brīnos par jautājumu. Paskaidrojiet jel man no savas puses — kā jūs spējat man tagad skatīties taisni acīs? Izskaidrojiet man šo pēdējo psiholoģisko mīklu par cilvēka nekaunību, un tad es aiziešu, vismaz kļuvis bagātāks ar jaunu atziņu par cilvēku cilts samaitātību.

Taču tēvocis nespēja atbildēt: viņš raudzījās uz Fomu izvalbītām acīm, vaļā muti, sabijies un iznīcināts.

—     Ak kungs! Kādas šausmas! — novaidējās jaunava Porepeļicina.

—     Vai jūs saprotat, pulkvedi, ka tagad jums jāļauj man aiziet vienkārši un bez izprašņāšanas? Jūsu mājā pat es, padzīvojis un domājošs cilvēks, sāku jau nopietni bažīties par savu morālo skaidrību. Ticiet, ka ar iztaujāšanu nepanāksiet neko citu kā vien apkaunojumu pats sev.

—    Foma! Foma! — tēvocis iekliedzās, un auksti sviedri izspiedās viņam uz pieres.

—     Un tāpēc ļaujiet bez paskaidrojumiem pateikt jums tikai dažus atvadu un novēlējuma vārdus, manus pēdējos vārdus jūsu mājā, Jegor Iļjič. Kas darīts, ir padarīts un atpakaļ nav atsaucams. Ceru, ka jūs saprotat, par ko es runāju. Taču es jūs uz ceļiem lūdzu: ja jūsu sirdī atlikusi kaut maza tikumības dzirkstelīte, apvaldiet savas kaislības! Un, ja postīgā inde nav vēl pārņēmusi visu ēku, tad dzēsiet ugunsgrēku, kamēr iespējams!

—    Foma! Es tev apgalvoju, ka tu maldies! — tēvocis iesaucās, pamazām atgūdams sajēgu un ar šausmām juzdams tuvojamies atrisinājumu.

—     Apvaldiet kaislības, — Foma turpināja tādā pašā svinīgā balsī, it kā nedzirdējis tēvoča iesaukšanos, — uzveiciet sevi! «Ja gribi uzvarēt visu pasauli — uzvari sevi!» Tas ir likums, pie kā es vienmēr turos. Jūs esat muižnieks; jums vajadzētu mirdzēt kā briljantam savos īpašumos, bet kādu riebīgu nesavaldības piemēru jūs šeit rādāt saviem kalpotājiem! Caurām naktīm es esmu lūdzis dievu par jums un drebējis, pūlēdamies atrast jūsu laimi. Es to neatradu, jo laime iemīt labos tikumos…

—     Bet tas taču nav iespējams, Foma! — tēvocis vēlreiz viņu pārtrauca. — Tu esi pārpratis un runā pavisam ko citu…

—     Tātad neaizmirstiet, ka jūs esat muižnieks, — Foma turpināja, atkal nedzirdējis tēvoča izsaucienu. — Nedomājiet, ka atpūta un baudkāre ir muižnieku kārtas misija. Postīga doma! Nevis atpūta, bet rūpes — rūpes dieva, ķeizara un tēvzemes priekšā! Strādāt, pūlēties ir muižnieka pienākums, strādāt, kā strādā pats pēdīgais viņa zemnieks!

—     Ko tad, es laikam iešu zemnieka vietā art? — norūca Bahčejevs. — Es taču arī esmu muižnieks …

—     Un nu es runāšu ar jums, kalpotāji, — Foma turpināja, pievērsdamies Gavrilam un Falalejam, kas bija parādījies pie durvīm, — mīliet savus kungus un izpildiet viņu gribu pazemīgi un lēnprātīgi! Par to tad arī jūsu kungi jūs iemīlēs. Bet jūs, pulkvedi, esiet pret viņiem taisnīgs un līdzjūtīgs! Tas ir tāds pats cilvēks — pēc dieva līdzības, tā sakot, mazgadīgs — kā bērns, ko ķeizars un tēvzeme jums uzticējusi. Tas ir liels pienākums, taču liels būs arī jūsu nopelns!

—    Foma Fomič, balodīt! Ko tu īsti esi sadomājis? — izmisumā brēca ģenerāliene aiz šausmām gatava krist ģībonī.

—    Nu, liekas, pietiks, — Foma nobeidza, nelikdamies zinis pat par ģenerāliem. — Tagad par sīkumiem; pieņemsim, tie ir niecīgi, tomēr nepieciešami, Jegor IJjič! Harinas klānā jums līdz pat šim laikam nav nopļauts siens. Nenokavējiet, nopļaujiet — un nopļaujiet labi drīz! Tāds ir mans padoms …

—    Bet Foma …

—     Jūs gribējāt — es to zinu — nocirst Zirjanovas meža gabalu; necērtiet — tas ir otrs mans padoms. Saudzējiet mežus, jo meži saglabā mitrumu zemes virskārtā … 2ēl, ka jūs pārāk vēlu iesējāt vasarājus; taisni brīnums, cik vēlu jūs sējāt vasarājus!

—    Bet Foma …

—     Pietiek! Visu nevar pateikt, un nav arī īstais laiks! Es atsūtīšu jums rakstveida pamācību īpašā burtnīcā. Palieciet nu sveiki, palieciet sveiki visi! Dievs ar jums, lai tas kungs jūs svētī! Svētīju arī tevi, mans bērns, — viņš turpināja, pievērsdamies Iļjušam, — un lai dievs tevi sarga no tavu nākamo kaislību postīgās indes! Svētīju ari tevi, Falalej; aizmirsti kamarinskieti!… Un jūs — un visus … Atcerieties Fomu… Iesim nu, Gavrila! Palīdzi man iekāpt, vecais!

Un Foma devās uz durvīm. Ģenerāliene iespiedzās un metās viņam pakaļ.

—    Nē, Foma! Es tevi tā nelaidīšu! — iekliedzās tēvocis un, panācis viņu, satvēra aiz rokas.

—    Tātad jūs gribat rīkoties ar varu? — Foma augstprātīgi noprasīja.

—    Jā, Foma… arī ar varu! — tēvocis atbildēja, aiz uztraukuma drebēdams. — Tu pārāk daudz pateici, un tev jāpaskaidro! Tu esi pārpratis manu vēstuli, Foma!…

—     Jūsu vēstuli! — Foma iespiedzās, acumirklī aizsvildamies, it kā būtu gaidījis tieši šo mirkli, lai eksplodētu. — Jūsu vēstuli! Te tā ir — jūsu vēstule! Te tā ir! Es saplēšu šo vēstuli, es spļauju uz šo vēstuli, es mīdu kājām jūsu vēstuli un ar to izpildu svētāko cilvēka pienākumu! Lūk, ko es daru, ja jūs ar varu piespiežat mani izskaidroties! Redziet! Redziet! Redziet!…

Un papīra driskas pajuka pa istabu.

—     Atkārtoju, Foma, tu neesi sapratis! — tēvocis kliedza, aizvien vairāk un vairāk nobālēdams. — Es piedāvāju savu roku, Foma, es meklēju savu laimi…

—    Roku! Jūs esat pavedis šo jaunavu un pūšat man miglu acīs, piedāvādami viņai roku; jo vakarnakt es jūs abus redzēju dārzā zem krūmiem!

Ģenerāliene iebrēcās un nespēkā iekrita atzveltenī. Izcēlās šausmīga jezga. Nabaga Nastjeņka sēdēja bāla, gluži kā mirusi. Izbijusies Sašeņka, apskāvusi Iļjušu, drebēja kā drudzī.

—     Foma! — tēvocis iebrēcās kā neprātā. — Ja tu izpaudīsi šo noslēpumu, tā būs visneģēlīgākā rīcība pasaulē!

—     Es izpaudīšu šo noslēpumu, — Foma spiedza, — un tā būs viscēlākā rīcība! Es tālab arī esmu dieva sūtīts, lai atmaskotu visu pasauli tās neķītrībās! Es esmu ar mieru uzrāpties uz zemnieka mājas salmu jumta un no turienes izkliegt jūsu riebīgo rīcību visiem apkārtnes muižniekiem un visiem garāmbraucējiem!… Jā gan, ziniet visi, ka vakarnakt es sastapu viņu ar šo visnevainīgākā izskata jaunavu dārzā zem krūmiem!…

—    Ah, kāds kauns! — nopīkstēja jaunava Perepeļicina.

Foma! Nedzen sevi postā! — tēvocis kliedza, dūres

vīstīdams, acīm zvērojot.

—     Un viņš, — Foma spiedza, — viņš, izbijies, ka es viņu ieraudzīju, uzdrīkstējās ar melīgu vēstuli kārdināt mani, godīgu, atklātu cilvēku, lai es skatos caur pirkstiem uz viņa noziegumu — jā gan, noziegumu… jo līdz šim visnevainīgāko jaunavu jūs padarījāt par …

—    Vēl vienu aizskarošu vārdu par viņu, un — es tevi nositīšu, Foma, zvēru tev!…

—    Es saku šo vārdu, jo visnevainīgāko jaunavu jūs paspējāt padarīt par pēdīgo izvirtuli starp visām jaunavām!

Tikko Foma bija izteicis pēdējo vārdu, kad tēvocis sagrāba viņu aiz pleciem, pagrieza kā salmiņu un ar sparu svieda pret stikla durvīm, kas veda no kabineta nama pagalmā. Trieciens bija tik spēcīgs, ka pievērtās durvis atsprāga līdz kājai vaļā un Foma, kūleniski nolidojis pa septiņiem akmens pakāpieniem, izstiepās pagalmā. Izdauzītās rūtis šķindēdamas bira pa lieveņa kāpnītēm.

—    Gavrila, pievāc viņu! — tēvocis uzbrēca bāls kā līķis. — Iesēdini ratos, un lai pēc divām minūtēm ne viņa smakas nebūtu Stepančikovā!

Lai nu kas bija Fomam Fomičam bijis padomā, bet šādu atrisinājumu gan viņš droši vien nebija gaidījis.

Neņemšos aprakstīt, kas notika pirmajā brīdī pēc šīs pasāžas. Sirdi plosošs brēciens, ar kadu ģenerāliene ievēlās atzveltenī; jaunava Perepeļicina, kas sastinga aiz brīnumiem par allaž padevīgā tēvoča negaidīto rīcību; piedzīvotāju vaimanas un žēlabas; gandrīz līdz nesamaņai pārbijusies Nastjeņķa, ap kuru rosījās tēvs; aiz bailēm galvu zaudējusī Sašeņka; tēvocis, kas neizsakāmā satraukumā soļoja pa istabu, gaidīdams, kad atžilbs māte; visbeidzot, Falalejs kurš, skaļi brēkdams, apraudāja savus kungus; kopā ņemot, tā bija neaprakstāma aina. Piebildīšu vēl, ka šai brīdī sākās stiprs negaiss; pērkona spērieni granda biežāk un biežāk, un lietus rupjām lāsēm sitās logos.

—    Še tev nu svētku dieniņa! — nomurmināja Bahčejeva kungs, noliecis galvu un izpletis rokas.

—    Pavisam nelāgi, — es viņam pačukstēju, arī galīgi samulsis aiz satraukuma, — taču vismaz padzina Fomiču un atpakaļ jau nu vairs nesauks.

—     Māmiņ! Vai esat atguvusies? Vai jums ir vieglāk? Vai jūs beidzot varat mani uzklausīt? — tēvocis vaicāja, nostājies pie vecās atzvelteņa.

Tā pacēla galvu, salika rokas un lūdzoši uzlūkoja dēlu, ko vēl nekad mūžā nebija redzējusi tik pārskaitušos.

—     Māmiņ, — viņš turpināja, — mērs ir pilns, jūs pati redzējāt. Es gluži citādi gribēju visu to izteikt, taču stunda ir situsi un nav ko atlikt! Jūs dzirdējāt apmelojumu, tad uzklausiet arī attaisnojumu. Māmiņ, es mīlu šo viscēlāko un cildenāko jaunavu, mīlu sen un nekad nebeigšu mīlēt. Viņa aplaimos manus bērnus un būs jums visgodbijīgākā meita, tāpēc tagad, jums dzirdot, manu tuvinieku un draugu klātbūtnē es svinīgi nolieku savu lūgumu pie viņas kājām un lūdzu viņu parādīt man to bezgalīgo godu un kļūt par manu sievu!

Nastjeņķa nodrebēja, tad pietvīka līdz matu galiem un pietrūkās no krēsla. Ģenerāliene labu brīdi blenza uz dēlu, it kā nesaprazdama, ko viņš runā, un piepeši ar spalgu brēcienu nokrita viņa priekšā ceļos.

—    Jegoruška, balodīt manu, sauc atpakaļ Fomu Fomiču! — viņa kliedza. — Tūliņ sauc atpakaļ, citādi es šovakar pat nomiršu bez viņa!

Tēvocis sastulba, redzēdams sirmo māti, parasti tik patvaļīgu un kaprīzu, savā priekšā uz ceļiem. Sāpju vaibsts pavīdēja viņa sejā; beidzot viņš attapies steidza celt viņu augšā un atkal apsēdināja krēslā.

—     Sauc atpakaļ Fomu Fomiču, Jegoruška, — vecene joprojām vaimanāja, — sauc atpakaļ viņu, manu balodīti! Dzīvot nevaru bez viņa!

—     Māmiņ! — tēvocis sarūgtināts iesaucās. — Vai jūs tiešām nekā nedzirdējāt no tā, ko es jums nupat teicu? Es nevaru aicināt Fomu atpakaļ — saprotiet to! Nevaru un man nav tiesību pēc zemiskā un nekrietnā apmelojuma, ko viņš izteica par šo eņģeli, šo goda un tikumības iemiesojumu. Vai jūs saprotat, māmiņ, ka mans pienākums ir, ka mans gods man tagad liek gandarīt tikumību! Jūs dzirdējāt; es lūdzu šīs jaunavas roku un lūdzu jūs dot mums savu svētību.

Ģenerāliene atkal pietrūkās no savas vietas un nometās ceļos Nastjeņkas priekšā.

—    Meitiņ mīļā! Labulīt manu, — viņa iegaudojās, — neprecies ar viņu! Neprecies ar viņu, bet pierunā, lai sauc atpakaļ Fomu Fomiču! Ubelīt manu, Nastasja Jevgrafovna! Visu tev atdošu, visu tev upurēšu, ja neiesi pie viņa! Es, vecene, visu vēl neesmu nodzīvojusi, šis tas man vēl palicis no mana nelaiķa. Tas viss būs tavs, ar visu tevi apdāvināšu, un arī Jegoruška tevi apveltīs, tikai nedzen mani dzīvu kapā, pierunā viņu saukt atpakaļ Fomu Fomiču!…

Vecene vēl ilgi būtu gaudojusi un muldējusi, ja Perepeļicina un visas piedzīvotājas spiegdamas un vaimanādamas neklupušas klāt celt viņu augšā, sašutušas, ka viņa stāv uz ceļiem algotas guvernantes priekšā. Nastjeņķa aiz izbailēm tikko jaudāja palikt uz vietas, bet Perepeļicina pat apraudājās aiz dusmām.

—     Mirdināt nomirdināsiet jūs māmiņu, cienkungs, — viņa kliedza uz tēvoci, — mirdināt nomirdināsiet! Bet jums, Nastasja Jevgrafovna, gan nevajadzētu sanaidot māmiņu ar viņu dēlu, to arī dievs kungs aizliedz…

—     Anna Nilovna, pievaldiet mēli! — tēvocis uzkliedza. — Diezgan es esmu cietis!…

—     Arī es no jums diezgan esmu izcietusies, cienkungs. Ko jūs man manu sērdienību piemetat, cienkungs? Cik tur vajag, lai bārenei pāri nodarītu? Es vēl neesmu jūsu verdzene, cienkungs! Es pati esmu apakšpulkveža meita! Savu kāju vairs nesperšu jūsu mājā, cienkungs, nesperšu, jā … šodien pat!…

Taču tēvocis neklausījās; viņš piegāja pie Nastjeņkas un godbijīgi satvēra viņas roku.

—     Nastasja Jevgrafovna! Jūs dzirdējāt manu bildinājumu? — viņš teica, raudzīdamies viņā skumīgi, gandrīz vai ar izmisumu.

—     Nē, Jegor Iļjič, nē! Labāk jau lai paliek, — atbildēja Nast jeņķa, savukārt galīgi zaudējusi dūšu. — Tas viss ir pa tukšo, — viņa turpināja, spiezdama viņa rokas un pārplūzdama asarām. — To jūs pēc vakarējā tā… Taču tas nevar būt, jūs pats redzat. Mēs esam maldījusies, Jegor Iļjič… Bet es jūs vienmēr atcerēšos kā savu labdari un … un mūžam, mūžam lūgšu dievu par jums …

Asarās viņai aiztrūka balss. Nabaga tēvocis, acīm redzot, bija paredzējis šo atbildi; viņš pat nedomāja iebilst, uzstāt… Viņš klausījās, noliecies pār viņu, aizvien vēl turēdams viņas roku, mēms un nomākts. Acīs viņam sariesās asaras.

—     Es jau vakar jums sacīju, — Nast ja turpināja, — ka nevaru būt jūsu sieva. — Jūs redzat: jūsējie mani negrib… un es to visu jau sen, jau iepriekš paredzēju; jūsu māmiņa nedos mums savu svētību… arī citi ne. Jūs pats, kaut arī pēcāk nenožēlosiet, jo jūs esat visaugstsirdīgākais cilvēks, tomēr būsiet manis dēļ nelaimīgs… ar jūsu labsirdīgo raksturu…

—     Tieši ar labsirdīgo raksturu! Labiņš, jā gan! Tā, Nastjeņķa, tā! — piebalsoja vecais tēvs, kas stāvēja otrpus krēsla. — Tieši šo, šo, lūk, vārdiņu arī vajadzēja pieminēt …

—     Es negribu, ka manis dēļ jūsu mājā rastos nesaskaņas, — Nast jeņķa turpināja. — Bet par mani neraizējieties, Jegor Iļjič: mani neviens neaiztiks, neviens man pāri nedarīs… es iešu pie tētiņa… šodien pat… Labāk jau atvadīsimies, Jegor Iļjič…

Un nabaga Nast jeņķa atkal sāka gauži raudāt.

—     Nastasja Jevgrafovna! Vai tiešām tas ir jūsu pēdējais vārds? — tēvocis vaicāja, lūkodamies viņā ar neizsakāmu izmisumu. — Sakiet tikai vienu vārdu, un es upurēšu jums visu!…

—     Pēdējais, pēdējais, Jegor Iļjič, — uztvēra atkal Ježevikins, — un viņa jums tik labi to visu paskaidroja, ka es, jāatzīstas, pat negaidīju. Jūs esat vislabākais cilvēks, Jegor Iļjič, tieši vislabākais, un daudz goda jums labpatika mums parādīt, cienītais, daudz goda, daudz goda, cienītais … Un tomēr mēs ar jums nesaderam, Jegor Iļjič. Jums vajag tādas līgavas, Jegor Iļjič, kas būtu gan bagāta, gan dižciltīga, gan brīnum skaista un arī ar dziedamo balsi lai būtu, un lai visa vienos briljantos un strausa spalvās pa jūsu istabām staigātu, godātais. . . Tad arī Foma Fomičs varbūt piekāpsies… un svētīs. Bet Fomu Fomiču jūs sauciet atpakaļ, godātais! Velti, velti jūs atļāvāties viņam tā pāri nodarīt, godātais! Viņš taču, labu gribēdams, aiz pārliecīgas dedzības tā sarunāja, godātais … Paši pēcāk sacīsiet, ka labu gribēdams, — redzēsiet gan! Pārlieku cienījams cilvēks. Bet tagad, vej, izmirks līdz ādai… Labāk jau nu tūliņ būtu saukuši atpakaļ, tāpēc ka tik un tā būs taču jāsauc, godātais…

—    Sauc, sauc viņu atpakaļ! — ģenerāliene iebrēcās. — Viņš, mans balodītis, tev taisnību saka…

—     Jā gan, godātais, — Ježevikins turpināja, — raugiet, arī jūsu māmiņa beidzas vai nost — veltīgi, godātais… Sauciet vien atpakaļ, godātais! Bet mēs ar Nastju pa to laiku dosimies ceļā…

—     Pagaidi, Jevgraf Larionič, — tēvocis iesaucās, — lūdzams! Vēl viens vārds man sakāms, Jevgraf, tikai viens vārds…

To teicis, viņš pagāja nost, apsēdās kaktā atzveltnes krēslā, nolieca galvu un ar rokām aizsedza acis, it kā nez ko apdomādams.

Tobrīd nogranda briesmīgs pērkona spēriens tepat vai virs pašas mājas. Visa ēka nodrebēja. Ģenerāliene sāka kliegt, Perepeļicina arī, piedzīvotājas, aiz pārbīļa sastulbušas, meta krustus un kopā ar viņām arī Bahčejeva kungs.

—    Tētīt žēlīgo, pravieti Iļja! — piecas vai sešas balsis reizē nočukstēja.

Spērienam sekoja tik briesmīgs lietus gāziens, ka likās — vesels ezers piepeši apsviedies otrādi virs Stepančikovas.

—    Bet Foma Fomičs — kas gan tagad klajā laukā ar viņu notiks? — nopīkstēja jaunava Perepeļicina.

—    Jegoruška, sauc viņu atpakaļ! — ģenerāliene izmisīgā balsī iebrēcās un kā neprātīga metās uz durvīm. Piedzīvotājas viņu turēja ciet, apstāja viņu, mierināja, činkstēja, spiedza. Ļembasts bija, ka bail.

—    Vienos svārciņos izgāja, kaut vai mētelīti būtu paņēmuši līdzi! — Perepeļicina nerimās. — Arī bez lietussarga aizgāja. Nospers viņus tagad zibiņi!

—    Visādā ziņā nospers, — piebalsoja Bahčejevs, — un pēc tam vēl lietus izmērcēs.

—    Kaut vai jūs būtu klusējis! — es viņam pačukstēju.

—    Tad viņš taču ir cilvēks — jeb vai nav? — Bahčejevs man pikti atcirta. — Nav taču suns. Laikam jau pats vis negribēsi līst laukā. Nu, ej jel papeldies prieka pēc!

Nojauzdams atrisinājumu un baidīdamies par to, piegāju pie tēvoča, kas šķita sastindzis savā atzveltenī.

—    Krusttētiņ, — es teicu, noliekdamies viņam pie auss, — vai tiešām jūs būsiet ar mieru saukt atpakļ Fomu Fomiču? Saprotiet, ka tas būtu nepieklājības kalngals, vismaz kamēr šeit ir Nastasja Jevgrafovna.

—    Mans draugs, — tēvocis atbildēja, pacēlis galvu, apņēmīgi raudzīdamies man acīs, — es spriedu tiesu par sevi šai brīdī un tagad zinu, kas man darāms. Neraizējies, Nastjai netiks pāri nodarīts — es tā nokārtošu…

Viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie mātes.

—    Māmiņ, — viņš teica, — apmierinieties! Es atvedīšu Fomu Fomiču atpakaļ, es viņu panākšu; viņš vēl nevar būt tālu aizbraucis. Taču es zvēru — viņš atgriezīsies tikai ar vienu noteikumu: šeit publiski, visu apvainojuma liecinieku klātbūtnē viņam jāatzīst sava vaina un svinīgi jālūdz piedošana šai visucēlākajai jaunavai. To es panākšu! Es viņu piespiedīšu… citādi viņš nepārkāps šīs mājas slieksni! Tāpat svinīgi zvēru jums, māmiņ: ja viņš tā būs ar mieru pats no laba prāta, tad es esmu gatavs krist viņam pie kājām un atdošu viņam visu, visu, ko varu atdot, nedarot pāri saviem bērniem. Bet pats es, sākot ar šo dienu, aizeju malā no visa. Norietējusi mana laimes zvaigzne! Es atstāju Stepančikovu. Dzīvojiet šeit visi mierīgi un laimīgi! Bet es braucu uz pulku — kara vētrās, kaujas laukā vadīšu savu izmisuma pilno likteni… Pietiek! Braucu!

Šai brīdī atvērās durvis, un Gavrila, galīgi izmircis, viss vienos dubļos nostājās apjukušās sabiedrības acu priekšā.

—    Kas ar tevi ir? No kurienes? Kur Foma? — tēvocis sauca, mezdamies Gavrilam pretim.

Viņam ar skubu sekoja visi un alkatīgā ziņkārē apstāja večuku, no kura duļķains ūdens vārda pilnā nozīmē lija straumēm. Spiedzieni, vaimanas, klaigas pavadīja katru Gavrilas vārdu.

—    Pie birztaliņas atstāju, verstis pusotras no šejienes, — viņš sāka raudulīgā balsī. — Zirgs no zibiņa satrūkās un metās grāvī.

—     Nu… — tēvocis iekliedzās.

—    Rati apgāzās …

—    Nu… Un Foma?

—    Iekrita grāvī, kungs.

—    Nu jel, nu, stāsti tālāk, mocītāj!

—    Sānus sadauzīja, kungs, un apraudājās. Es zirgu izjūdzu un jāšus atjāju šurp ziņot, cienkungs.

—    Un Foma palika tur?

—    Piecēlās un lēnā prātā gāja ar ķeģīti tālāk, — Gavrila nobeidza, tad nopūtās un nodūra galvu.

Dāmu asaras un skaļie šņuksti nav aprakstāmi.

—    Polkanu! — tēvocis uzsauca un šāvās ārā no istabas. Pieveda Polkanu, tēvocis tāpat bez segliem uzlēca tam mugurā, un pēc brītiņa zirga pakavu dipoņa mums vēstīja, ka sākusies pakaļdzīšanās Fomam Fomičam. Tēvocis aizauļoja, pat cepuri neuzlicis.

Dāmas saklupa pie logiem. Starp vaimanām un kunkstieni bija dzirdami arī padomi. Sprieda par tūlītēju siltu vannu, par Fomas Fomiča noberzēšanu ar' spirtu, par krūšu tēju, par to, ka Foma Fomičs «kopš paša rīta ne maizes drupatiņas nav mutē ņēmuši un ka viņi tagad ir tukšā dūšā». Jaunava Perepeļicina atrada viņa aizmirstās brilles futrālī, un šis atradums izraisīja neparastu efektu: ģenerāliene paķēra tās ar vaimanām un asarām un, neizlaizdama no rokām, atkal pieplaka logam — vērot ceļu. Gaidas beidzot sasniedza pašu pēdējo sasprindzinājuma pakāpi… Otrā kaktā Sašeņka mierināja Nastju; viņas bija apskāvušās un raudāja. Nastjeņķa turēja aiz rokas Iļjušu un ik brīdi skūpstīja viņu, atvadīdamās no sava skolnieka. Iļjuša raudāja visā galvā, pats vēl nezinādams, par ko. Ježevikins un Mizinčikovs, turēdamies savrup, nez ko apsprieda. Man likās, ka arī Bahčejevs, vērodams meitenes, taisās pinkšķēt. Es piegāju pie viņa.

— Nekā, mīlīt, — viņš man sacīja, — Foma Fomičs, kas zina, būtu arī aizgājis no šejienes, tak nav vēl pienācis laiks: nav vēl sarūpējuši zeltragu vēršus viņa ekipāžai. Esiet bez bēdu, mīlīt, saimniekus viņš no mājas izēdīs, bet pats paliks!

Negaiss bija pāri, un, acīm redzot, Bahčejeva kungs savu pārliecību bija mainījis.

Piepeši atskanēja: «Ved! ved!» — un dāmas spiegdamas metās uz durvīm. Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kopš tēvocis aizjāja: šķita, nebūtu iespējams tik ātri panākt Fomu Fomiču; taču mīkla vēlāk atrisinājās pavisam vienkārši: Foma Fomičs, atlaidis Gavrilu, tiešām «gāja lēnā prātā ar ķeģīti», taču, sajutis sevi pilnīgā vientulībā, vētrā, pērkonam graujot un lietum gāžot, visai apkaunojoši nobijās, pagriezās uz Stepančikovas pusi un joza Gavrilam pakaļ. Tēvocis viņu sastapa jau sādžā. Viņi tūdaļ apturēja garām braucošus ratus; saskrēja zemnieki un iesēdināja tajos aprimušo Fomu Fomiču. Tā viņu arī nogādāja taisni atplestajās rokās ģenerālienei, kura gandrīz vai prātu zaudēja aiz šausmām, ieraudzījusi, kāds viņš izskatās. Viņš bija vēl netīrāks un slapjāks nekā Gavrila. Sacēlās šausmīga kņada; gribēja tūdaļ stiept viņu augšā un pārmainīt veļu; klaigāja par pliederiem un citiem stiprinošiem līdzekļiem, šaudījās uz visām pusēm bez kādas jēgas; runāja visi reizē… Taču Foma it kā nekā un neviena neievēroja. Viņu ieveda zem rokām. Nokļuvis līdz savam atzveltnes krēslam, viņš smagi atslīga tajā un aizvēra acis. Kāds iekliedzās, ka viņš mirstot; izcēlās šausmīga gaudošana; taču stiprāk par visiem rēca Falalejs, pūlēdamies izspraukties cauri kundzeņu drūzmai pie Fomas Fomiča pabučot viņam rociņu..,

V Foma Fomičs nodibina vispārēju laimi

—    Kur mani atveduši? — Foma beidzot ierunājās tādā balsī kā cilvēks, kas mirst par taisnību.

—    Nolādētais ļēpurs, — Mizinčikovs man blakus nočukstēja, — it kā nu neredzētu, kurp viņu atveduši! Tad ta nu tagad lauzīsies!

—    Tu esi pie mums, Foma, tu esi savējo pulciņā! — tēvocis iesaucās. — Sapurinies, apmierinies! Un patiešām, būtu nu tagad pārģērbies, Foma, citādi vēl saslimsi… Vai negribi iestiprināties, ko? Tā, šitā… mazu glāzīti, lai sasildītos …

—    Malagu pašlaik būtu iedzēris, — Foma nostenējās un atkal aizvēra acis.

—    Malagu? Diezin vai mums ir, — tēvocis sacīja, nemierīgi skatīdamies uz Praskovju Iļjiņičnu.

—    Kā nu nebūs, — Praskovja Iļjiņična atsaucās, — veselas četras pudeles palikušas! — un tūliņ pat, atslēgas žvadzinādama, skrēja atnest malagu; visas dāmas, salipušas ap Fomu kā mušas ap ievārījuma podu, pavadīja viņu skaļām pamācībām. Toties Bahčejeva kungs bija visaugstākajā mērā sašutis.

—    Malagas sagribējis! — viņš gandrīz dzirdami nopukojās. — Pat vīnu pieprasīja tādu, ko neviens nedzer! Nu, kurš gan tagad dzer malagu, izņemot tādu pašu nelieti kā viņš? Tfu, jūs nolāpītie! Nu, ko gan es te vēl stāvu? Ko es te gaidu?

—    Foma, — iesāka tēvocis, klupdams pie katra vārda, — tagad redzi… kad tu esi atpūties un atkal ar mums kopā… tas ir, es gribēju sacīt, Foma, ka saprotu, kā pirmīt apvainojis, tā sakot, visnevainīgāko būtni…

—     Kur, kur viņa ir, mana nevainība? — Foma uztvēra it kā drudža murgos. — Kur ir manas zelta dienas? Kur esi tu, mana zelta bērnība, kad es nevainīgs un daiļš skraidīju pa laukiem pakaļ pavasara taurenītim? Kur, kur ir šis laiks? Atdodiet man manu nevainību, atdodiet man to! …

Un Foma, rokas izplētis, vērsās pie visiem pēc kārtas, it kā viņa nevainība būtu kādam no mums kabatā. Bahčejevs taisni vai plīsa aiz dusmām.

—     Skat tik, ko sagribējis! — viņš nikni norūca. — Padodiet šim viņa nevainību! Bučoties viņš ar to grib, vai? Kas zina, jau zeņķis būdams, ir bijis tāds pats razbainieks kā tagad. Varu zvērēt, ka ir bijis.

—    Foma!… — tēvocis dzīrās atsākt.

—    Kur, kur viņas ir — tās dienas, kad es vēl ticēju mīlestībai un mīlēju cilvēkus, — Foma auroja, — kad es apkampos ar cilvēku un raudāju pie viņa krūts? Bet tagad — kur es esmu? Kur es esmu?

—    Tu esi pie mums, Foma, apmierinies! — tēvocis rauca. — Un es, raugi, ko gribēju tev sacīt, Foma…

—    Kaut vai tagad būtu klusējuši, cienkungs, — nošņācās Perepeļicina, nikni pazibsnījusi savām čūskas ačelēm.

—    Kur es atrodos? — Foma turpināja. — Kas ir ap mani? Tie ir bifeļi un vērši, kas pagriezuši pret mani savus ragus. Dzīve, kas gan tu tāda esi? Dzīvo, dzīvo, tieci likts negodā, apkaunots, noniecināts, piekauts, un, kad tavu kapu aizbērs smiltīm, tikai tad cilvēki attapsies un nospiedīs tavus nabaga kaulus zem monumenta!

—    Ļautiņi, par monumentiem sāk runāt! — Ježevikins, rokas sasitis, nočukstēja.

—    O, nelieciet man monumentu, — Foma kliedza, — nelieciet man to! Nevajag man nekādu monumentu! Savās sirdīs celiet man monumentu, vairāk nekā nevajag, nevajag, nevajag!

—    Foma, — tēvocis viņu pārtrauca, — diezgan nu! Apmierinies! Nav ko runāt par monumentiem. Tu tikai uzklausi … Redzi, Foma, es saprotu, ka tu varbūt, tā sakot, degi cildenās ugunīs, kad pirmīt man pārmeti; taču tu biji aizrāvies, Foma, pāri tikumības robežai… tici man, Foma, tu maldījies…

—     Vai jūs mitēsieties, cienkungs? — atkal iepīkstējās Perepeļicina. — Vai jūs nogalināt gribat nelaimīgu cilvēku tāpēc, ka viņš ir jūsu rokās, cienkungs? …

Tūliņ pēc Perepeļicinas saskurinājās arī ģenerāliene un līdz ar viņu visa viņas svīta; visi gaiņājās rokām pret tēvoci, lai viņš apklust.

—    Anna Nilovna, klusējiet pati, bet es zinu, ko runāju! — tēvocis stingri atteica. — Tā ir svēta lieta, goda un taisnības lieta, Foma! Tu esi prātīgs cilvēks, tev tūliņ šo pašu brīdi jālūdz piedošana visucēlākajai jaunavai, kuru tu apvainoji.

—    Kādai jaunavai? Kādu jaunavu es esmu apvainojis? — Foma jautāja, neizpratnē pārlaizdams skatienu visiem, it kā pilnīgi aizmirsis visu notikušo un nesapratis, par ko te runā.

—    Jā gan, Foma, un, ja tu tagad pats no brīva prāta augstsirdīgi atzīsi savu vainu, tad zvēru tev, Foma, es kritīšu pie tavām kājām un tad…

—    Ko tad es īsti esmu apvainojis? — Foma gaudoja.

—    Kas tā par jaunavu? Kur viņa ir, kur ir šī jaunava? Atgādiniet man kaut vai ko par šo jaunavu!…

Tobrīd Nastjeņķa samulsusi un izbijusies piegāja pie Jegora Iļjiča un paraustīja viņu aiz piedurknes.

—    Nē, Jegor Iļjič, lieciet viņu mierā, nevajag nekādu atvainošanos! Kam tas viss? — viņa lūdzošā balsī sacīja.

—    Metiet to pie malas!…

—    A, tagad es sāku atcerēties! — Foma iekliedzās.

—    Mans dievs! Es sāku atcerēties! O, palīdziet, palīdziet man atcerēties! — viņš lūdzās, acīm redzot, briesmīgā uztraukumā. — Sakiet: vai tiesa, ka mani no šejienes padzina kā viskraupaināko suni? Vai tiesa, ka mani ķēra zibens? Vai tiesa, ka mani šeit nosvieda no lievenēm? Vai tiesa, vai tas tiesa?

Dāmu dzimuma raudas un vaimanas bija visdaiļrunīgākā atbilde Fomam Fomičam.

—    Tā, tā, — viņš mala tālāk, — es sāku atcerēties… tagad es atceros, ka pēc zibens un sava kritiena, negaisa vajāts, skrēju šurp, lai izpildītu savu pienākumu un tad pazustu uz mūžiem. Paceliet mani mazliet! Lai cik vārgs es patlaban jūtos, taču man jāizpilda savs pienākums.

Viņu tūdaļ pacēla no atzvelteņa. Foma nostājās oratora pozā un izstiepa roku.

—    Pulkvedi! — viņš sauca. — Tagad es esmu pilnīgi atžilbis; pērkons vēl nav saspēris manas prāta spējas; tiesa, nav vēl pārgājis labās auss kurlums, ko radīja varbūt ne tik daudz pērkons, cik kritiens no lieveņa… Bet kas nu par to! Un kuram gan kāda daļa gar Fomas labo ausi!

Pēdējiem vārdiem Foma piešķīra tik daudz skumjas ironijas un pavadīja tos ar tik žēlabainu smaidu, ka no jauna atskanēja aizkustināto dāmu vaidieni. Visas viņas ar pārmetumu un dažas ar niknumu raudzījās uz tēvoci, kas jau sāka pamazām iznīkt no tik saderīga vispārības uzskatu izpauduma. Mizinčikovs nospļāvās un aizgāja pie loga. Bahčejevs aizvien stiprāk un stiprāk grūstīja mani ar elkoni; viņš tikko jaudāja nostāvēt uz vietas.

—     Tagad klausieties jel visi manu grēksūdzi, — Foma iegaudojās, pārlaizdams visiem lepnu un apņēmīgu skatienu, — un reizē ar to arī izlemiet nelaimīgā Opiskina likteni! Jegor Iļjič! Sen jau es vēroju jūs, vēroju, sirdij pamirstot, un redzēju visu, visu jau tad, kad jūs vēl pat neno jautāt, ka es jūs vēroju. Pulkvedi! Varbūt es alojos, taču es pazinu jūsu egoismu, jūsu neierobežoto patmīlību, jūsu fenomenālo baudkāri, un kurš gan var man pārmest, ja es negribot sāku drebēt par visnevainīgākās būtnes godu?

—    Foma, Foma… tu tomēr tik plaši neizsakies, Foma! — tēvocis iesaucās, bažīgi vērodams ciešanu izteiksmi Nastjeņkas sejā.

—Ne tik daudz šīs būtnes nevainība un paļāvība mani mulsināja, cik viņas pieredzes trūkums, — Foma turpināja, it kā nedzirdējis tēvoča brīdinājumu. — Es redzēju, ka maigas jūtas uzplaukst viņas sirdī kā pavasara roze, un neviļus atcerējos Petrarku, kas teicis, ka «nevainība tik bieži atrodas par mata tiesu no bojā ejas». Es nopūtos, vaidēju, un, kaut gan par šo jaunavu, tik tīru kā pērle, biju gatavs likt ķīlā visas savas asinis, — vai es varēju galvot par jums, Jegor Iļjič? Pazīdams jūsu neapvaldītās kaislību dziņas, zinādams, ka jūs esat gatavs visu ziedot mirkļa baudai, es piepeši ieniru šausmu bezdibenī, baiļodamies par viscildenākās jaunavas likteni…

—    Foma! Vai tiešām tu varēji tā domāt? — tēvocis izsaucās.

—     Sirdij pamirstot, es jūs vēroju. Ja gribat zināt, kā es cietu, pajautājiet Šekspīram: viņš savā Hamletā jums pastāstīs par manas dvēseles stāvokli. Es kļuvu aizdomīgs un briesmīgs. Savā nemierā, savā sašutumā es visu redzēju melnās krāsās, un tā nebija tā «melnā krāsa», par kuru dzied pazīstamajā romancē, — ticiet man! Tāpēc tad arī jūs redzējāt manu toreizējo vēlēšanos dabūt viņu projām no šīs mājas: es gribēju viņu glābt; tāpēc jūs arī visu pēdējo laiku redzējāt mani viegli sakaitināmu, niknu uz visu cilvēku dzimumu. O! Kas mani tagad samierinās ar cilvēci? Jūtu, ka varbūt esmu bijis neiecietīgs un netaisns pret jūsu viesiem, pret jūsu krustdēlu, pret Bahčejeva kungu, prasīdams no viņa astronomiju; taču kurš var man pārmest manu toreizējo dvēseles stāvokli? Atsaucoties atkal uz Šekspīru, teikšu, ka nākamība ainojās man kā drūms nezināma dziļuma atvars, kura dibenā gulēja krokodils. Es jutu, ka mans pienākums ir novērst nelaimi, ka esmu nolikts, ka esmu radīts šim nolūkam, — un kas notika? Jūs nesapratāt manas dvēseles viscēlākos dzenuļus un maksājāt man visu šo laiku ar niknumu, nepateicību, zobgalībām, pazemojumiem.

—    Foma! Ja tā… protams, es jūtu… — tēvocis iesaucās ārkārtīgā saviļņojumā.

—    Ja jūs tiešām jūtat, pulkvedi, tad esiet tik laipns, noklausieties līdz galam un nepārtrauciet mani! Turpinu: tātad visa mana vaina bija vienīgi tā, ka es pārlieku raizējos par šā bērna likteni un laimi; jo viņa vēl ir bērns salīdzinājumā ar jums. Visaugstākā cilvēkmīlestība mani tolaik darīja par tādu kā dusmu un aizdomu velnu. Es biju gatavs klupt cilvēkiem virsū un plosīt tos. Un vai zināt, Jegor Iļjič, ka visa jūsu rīcība it kā tīšām ik mirkli apstiprināja manu neuzticību un pārliecināja, ka visas manas aizdomas ir pamatotas? Vai jūs zināt, ka vakar, kad jūs apbērāt mani ar savu zeltu, lai aizdabūtu mani tālāk no sevis, es nodomāju: «Viņš manā personā raida projām cavu sirdsapziņu, lai ērtāk varētu izdarīt noziegumu…»

—    Foma, Foma! Vai tiešām tu vakar tā domāji? — tēvocis šausminājās. — Kungs dievs, un man par to nebija ne jausmas!

—    Pašas debesis man iedvesa šīs aizdomas, — Foma turpināja. — Un spriediet paši — ko es varēju domāt, kad akls gadījums mani tai pašā vakarā noveda pie tā liktenīgā sola dārzā? Ko es jutu tai brīdī — ak dievs! — ieraudzījis beidzot pats savām acīm, ka visas manas aizdomas pēkšņi apstiprinās visspožākajā veidā? Taču man vēl atlika viena cerība, vāja, protams, bet tomēr cerība, — un kas notiek? Šorīt jūs pats to sadragājat pīšļos un drumslās! Jūs atsūtāt man vēstuli; jūs izsakāt nodomu precēties; lūdzat neizpaust… «Bet kāpēc gan,» es nodomāju, «kāpēc viņš uzrakstījis tieši tagad, kad esmu jau viņu pieķēris, un nevis agrāk? Kāpēc gan viņš jau agrāk neatsteidzās pie manis laimīgs un daiļš — jo mīlestība izdaiļo seju —, kāpēc viņš toreiz nemetās manos apkampienos, neraudāja pie manām krūtīm bezgalīgas laimes asaras un neatklāja man visu, visu?» Jeb vai es esmu krokodils, kas būtu jūs tikai aprijis un nebūtu jums devis derīgu padomu? Jeb vai es esmu kāds pretīgs vaguls, kas jums tikai iekostu un nevis veicinātu jūsu laimi? «Vai es esmu viņa draugs vai pats riebīgākais starp visiem kukaiņiem?» — lūk, jautājums, ko es šorīt sev uzdevu. «Kālabad galu galā,» es domāju, «kālabad viņš aicināja no galvaspilsētas savu krustdēlu un precināja viņu šai jaunavai, ja ne tālab, lai apkrāptu gan mūs, gan vieglprātīgo krustdēlu un pa to laiku slepus turpinātu visnoziedzīgākos nolūkus.» Nē, pulkvedi, ja kāds nostiprināja manī pārliecību, ka jūsu savstarpējā mīlestība ir noziedzīga, tad to darījāt jūs un vienīgi jūs! Vēl vairāk, jūs esat noziedzies arī pret šo jaunavu, jo jūs viņu, šķīstu un tikumīgu, ar savu neizdarību un egoistisko neuzticēšanos esat pakļāvis apmelojumam un smagām aizdomām.

Tēvocis, galvu nodūris, klusēja: Fomas daiļrunība acīm redzami bija ņēmusi virsroku pār visiem viņa iebildumiem, un viņš jau apzinājās sevi par pilnīgu noziedznieku. Ģenerāliene un viņas sabiedrība klusu ciešot un ar svētu bijību klausījās Fomā, bet Perepeļicina ar ļaunu gandarījumu raudzījās uz nabaga Nastjeņķu.

—    Satriekts, uztraukts, nomākts, — Foma runāja tālāk,

—      es šodien ieslēdzos un lūdzu dievu, lai dievs man iedveš pareizas domas. Beidzot es nolēmu pēdējo reizi un atklātība jūs pārbaudīt. Varbūt es pārāk dedzīgi ķēros pie tā, varbūt par daudz ļāvos savam sašutumam, taču par maniem viscēlākajiem nodomiem jūs mani izsviedāt pa logu. Krizdams pa logu, es savā prātā domāju: «Lūk, tā pasaulē allaž tiek atalgota tikumība!» Tad es atsitos pret zemi un lāgā vairs neatminu, kas ar mani tālāk notika.

Spiegšana un vaimanas pārtrauca Fomu Fomiču pie šīs traģiskās atceres. Ģenerāliene jau metās pie viņa ar malagas pudeli, ko īsi pirms tam bija izrāvusi no ienākušās Praskovjas Iļjiņičnas rokām, taču Foma majestātiski atstūma ir malagu, ir ģenerālieni.

—    Pagaidiet! — viņš iesaucās. — Man jāpabeidz.

—    Kas notika pēc mana kritiena — es nezinu. Zinu tikai vienu: ka patlaban slapjš, ar izredzēm saķert drudzi stāvu šeit, lai nodibinātu jūsu abu laimi. Pulkvedi! Pēc daudzām pazīmēm, kuras es pašlaik negribu paskaidrot, esmu beidzot pārliecinājies, ka jūsu mīlestība ir bijusi šķīsta un pat cildena, kaut arī reizē ar to nepiedodami baidījusies uzticēties. Piekauts, pazemots, turēts aizdomās, ka esmu apvainojis jaunavu, par kuras godu es kā viduslaiku bruņinieks biju gatavs izliet savas asinis līdz pēdējai lāsītei, es tagad esmu apņēmies parādīt jums, kā Foma Opiskins atriebjas par viņam nodarītām pārestībām. Sniedziet man savu roku, pulkvedi!

—     Ar prieku, Foma! — tēvocis iesaucās. — Un, tā kā tu tagad esi pilnībā izskaidrojies par viscildenākās personas godu, tad… protams… še mana roka, Foma, kopā ar manu nožēlu…

Un tēvocis dedzīgi sniedza viņam roku, vēl nenojauzdams, kas no tā iznāks.

—     Dodiet arī jūs man savu roku, — Foma turpināja vārgā balsī, pašķirdams ap viņu sablīvējušos dāmu pūli un uzrunādams Nastjeņķu.

Nastjeņķa apjuka, samulsa un bikli raudzījās uz Fomu.

—    Nāciet, nāciet, tuvāk, mans mīļais bērns! Tas ir nepieciešams jūsu laimei, — Foma mīlīgi piebilda, joprojām turēdams tēvoča roku savējā.

—     Kas viņam īsti ir aiz ādas? — Mizinčikovs nomurmināja.

Nast ja izbijusies un drebēdama lēni tuvojās Fomam un bikli pasniedza viņam rociņu.

Foma satvēra šo rociņu un ielika to tēvoča plaukstā.

—     Savienoju jūs un dodu jums savu svētību, — viņš visai svinīgā balsī noskandēja, — un, ja bēdu sagrauzta cietēja svētība var sekmēt jūsu labklājību, tad esiet laimīgi! Lūk, kā atriebjas Foma Opiskins! Urā!

Vispārējam pārsteigumam nebija robežu. Atrisinājums bija tik negaidīts, ka visus pārņēma sastingums. Ģenerāliene, kā bija, tā arī palika ar vaļā muti un malagas pudeli rokā. Perepeļicina nobāla, viņa drebēja aiz niknuma. Piedzīvotājas sasita rokas un taisni vai pārakmeņojās savās vietās. Tēvocis sāka drebēt, dzīrās kaut ko sacīt, taču nejaudāja. Nast ja nobāla kā līķis un bikli iebilda, ka «tas nav iespējams» … taču bija jau par vēlu. Bahčejevs pats pirmais — jādod viņam atzinība — piebiedrojās Fomas Fomiča urā saucienam, pēc viņa es, pčc manis visā savā skanīgajā balstiņā Sašeņka, kas uz vietas metās apskaut tēvu; tad Iļjuša, pēc tam Ježevikins; visupēc arī Mizinčikovs.

—     Urā! — Foma vēlreiz nokliedza. — Urā! Un nu uz ceļiem, mani sirdsmīļie bērni, uz ceļiem vismaigākās mātes priekšā! Lūdziet viņas svētību, un, ja vajag, es pats locīšu ceļus kopā ar jums …

Tēvocis un Nast ja, vēl nepaskatījušies viens uz otru, iztrūkušies un, šķiet, neapjēguši, kas ar viņiem notiek, nokrita ģenerālienes priekšā ceļos; visi sadrūzmējās viņiem apkārt; taču vecā stāvēja tīri kā sadulbusi, nepagalam nesaprazdama, kā rīkoties. Foma arī šeit nāca palīga: viņš pats noslīga ceļos pie savas pavēlnieces. Tas uzreiz iznīcināja visu viņas nesapratni. Pārplūzdama asaram, viņa pēdīgi izdabūja, ka ir ar mieru. Tēvocis pietrūkās kājās un sažņaudza Fomu savos apkampienos.

—    Foma, Foma!… — viņš izteica, bet balss viņam aiztrūka, un viņš nespēja turpināt.

—    Šampanieti! — ieaurojās Stepans Aleksejevičs. — Urā!

—    Nē, cienkungs, nevis šampanieti, — iejaucās Perepeļicina, kura jau bija paspējusi atgūties un apjēgt visus apstākļus un līdz ar to arī sekas, — bet svecīti aizdedzināt, pie svētbildes dievu pielūgt un ar svētbildi arī apsvētīt, kā visi dievticīgi cilvēki mēdz darīt, cienkungs …

Tūdaļ visi metās izpildīt prātīgo padomu; izcēlās šausmīga kņada. Vajadzēja aizdedzināt svecīti. Stepans Aleksejevičs piestūma krēslu un kāpa augšā nolikt svecīti pie svētbildes, taču uzreiz salauza krēslu un smagi nolēca uz grīdas, tomēr noturēdamies kājās. Ne drusciņas nesaskaities, viņš tūdaļ ar cieņu atdeva vietu Perepeļicinai. Tieviņā Perepeļicina vienā mirklī nodarīja darāmo: svece aizdegās. Mūķene un piedzīvotājas ņēmās mest krustus un klanīties līdz zemei. Noņēma pestītāja svētbildi un pienesa ģenerālienei. Tēvocis un Nastja vēlreiz noslīga ceļos, un ritēja ceremonija, ko ar dievbijīgām pamācībām kuplināja Perepeļicina, ik pa brīdim atkārtodama: «Līdz zemei paklanieties, svētbildi, ek, noskūpstiet, māmiņai rociņu nomutējiet, godātie!» Pēc līgavaiņa un līgavas arī Bahčejeva kungs uzskatīja par savu pienākumu noskūpstīt svētbildi un arī māmiņai ģenerālienei nomutēja rociņu. Viņš bija neaprakstāmā sajūsmā.

—    Urā! — viņš vēlreiz nokliedza. — Bet tagad jau nu gan iedzersim šampanieti!

Jāsaka gan, ka visi bija sajūsmā. Ģenerāliene raudāja, bet nu jau prieka asaras; savienība, ko svētīja Foma, viņas acīs tūliņ kļuva gan pieklājīga, gan svēta, bet galvenais — viņa juta, ka Foma Fomičs ir izrīkojies izcili un nu jau paliks pie viņas uz laiku laikiem. Visas piedzīvotājas — vismaz izskata pēc — pievienojās vispārējai sajūsmai. Tēvocis drīz krita māmiņas priekšā ceļos un skūpstīja viņai rokas, drīz metās apskaut mani, Bahčejevu, Mizinčikovu un Ježevikinu. Iļjušu viņš tikko nenožņaudza savos apkampienos. Saša ņēmās apskaut un skūpstīt Nastjeņku, Praskovja Iļjiņična mirka asarās. Bahčejeva kungs, to pamanījis, piegāja pie viņas noskūpstīt rociņu. Večuks Ježevikins bija gaužām aizkustināts un kaktā raudāja, slaucīdams acis savā vakarējā rūtainajā mutautā. Otrā kaktā šņukstēja Gavrila un svētbijīgi vērās Fomā Fomičā, bet Falalejs dīca pilnā galvā, gāja visiem klāt un tāpat visiem skūpstīja rokas. Visi bija jūtu pārmākti. Neviens pat neuzņēma valodas, neviens nemēģināja izskaidroties; viss jau šķita pateikts, skanēja tikai priecīgi izsaucieni. Neviens vēl neaptvēra, kā gan tas viss tik pēkšņi un ātri nokārtojies. Zināja vienīgi tik daudz, ka to visu izdarījis Foma Fomičs un ka šis fakts ir svarīgs un negrozāms.

Taču nebija pagājušas vēl ne piecas minūtes kopš vispārējās laimes sākuma, kad piepeši mūsu vidū ieradās Tatjana Ivanovna. Kādā veidā, ar kādu nojautu viņa, sēdēdama augšā, savā istabā, varēja tik ātri uzzināt par mīlestību un par kāzām? Viņa iespurdza ar starojošu seju, prieka asarām acīs, valdzinoši greznā tērpā (augšā viņa tomēr bija paguvusi pārģērbties) un ar skaļiem izsaucieniem tūdaļ metās apskaut Nastjeņķu.

—     Nast jeņķa, Nast jeņķa, tu viņu mīlēji, un es nemaz nezināju! — viņa gavilēja. — Mans dievs! Viņi mīlēja viens otru, viņi cieta klusībā, slepenībā! Viņus vajāja! Kāds romāns! Nastja, manu dūdiņ, saki man visu patiesību: vai tiešām, patiešām tu mīli šo bezprāti?

Par atbildi Nastja viņu apskāva un noskūpstīja.

—     Mans dievs, kāds burvīgs romāns! — un Tatjana Ivanovna sita plaukstas aiz sajūsmas. — Paklau, Nastja, paklau, eņģelīt manu: visi šie vīrieši —visi kā viens ir nepateicīgi briesmoņi un nav mūsu mīlestības vērti. Taču viņš varbūt ir labākais no visiem. Panāc šurp pie manis, bezprāti! — viņa sauca, uzrunādama tēvoci un tverdama viņu aiz rokas. — Vai tiešām tu esi iemīlējies? Vai tiešām tu esi spējīgs mīlēt? Skaties uz mani: es gribu ielūkoties tev acīs; es gribu redzēt — vai šīs acis melo vai ne? Nē, nē, tās nemelo, tanīs staro mīlestība. O, cik es esmu laimīga! Nast jeņķa, mans draugs, paklausies, tu neesi bagāta: es tev dāvināšu trīsdesmit tūkstošus.

Ņem, dieva dēļ! Man nevajag, nevajag; man vēl paliks daudz. Nē, nē, nē, nē! — viņa iekliedzās un sāka gaiņāties rokām, redzēdama, ka Nastja grib atteikties. — Klusējiet arī jūs, Jegor Iļjič, tā nav jūsu darīšana! Nē, Nastja, tā nu es esmu nolēmusi — tev dāvināt, es jau sen gribēju tev dāvināt un tikai gaidīju tavu pirmo mīlestību … Es vērošu jūsu laimi. Tu mani aizvainosi, ja neņemsi; es raudāšu, Nastja … Nē, nē, nē un nē!

Tatjana Ivanovna bija tādā sajūsmā, ka vismaz šobrīd nebija iespējams un bija pat žēl runāt viņai pretim. To neviens arī neatļāvās, bet atlika līdz citai reizei. Viņa metās skūpstīt ģenerāliem, Perepeļicinu — mūs visus. Bahčejevs ar vislielāko goddevību aizspraucās pie viņas un palūdza atļauju noskūpstīt viņai rociņu.

—    Drostaliņ manu! Dūjiņa tu mana! Piedod man, stulbenim, ka es pirmīt tā, — es nezināju, ka tev zelta sirsniņa!

—    Bezprāti! Es sen tevi pazīstu, — aizrautīgā rotaļīgumā nošļupstēja Tatjana Ivanovna, ar cimdu uzsita Stepanam Aleksejevičam pa degunu un aizspurdza no viņa kā maiga vēsmiņa, aizķerdama viņu ar savu krāšņo tērpu. Resnis godbijīgi atkāpās sāņus.

—    Visai cienījama jaunava, — viņš aizgrābts noteica.

—      Bet vācietim degunu par jaunu pielīmēja, — viņš konfidenciāli pačukstēja, priecīgi raudzīdamies man acīs.

—    Kas tas par degunu? Kādam vācietim? — es izbrīnā jautāju.

—    Nu, tam pasūtītājam, kas savai vācietei roku bučo, un šī ar nēzdodziņu asaras slauka. Jevdokims man jau vakar salaboja; un pirmīt, kad atgriezāmies no gūstīšanas, es aizsūtīju jāti-ieku pakaļ… Drīz atvedīs. Lieliska mantiņa!

—    Foma! — tēvocis iesaucās neprātīgā sajūsmā. .— Tu eoi mūsu laimes dibinātājs! Kā lai es tev to atmaksāju?

—    Nekādi, pulkvedi, — Foma atbildēja ar svētulīgu vaibstu. — Joprojām neveltiet man uzmanību un esiet laimīgi bez Fomas!

Viņš, protams, jutās aizvainots: vispārējos jūtu izplūdumos viņu bija it kā piemirsuši.

—    Tas viss aiz sajūsmas, Foma! — tēvocis iesaucās.

—     Es, brāl, vairs pat neatskārstu, kur atrodos. Paklau, Foma, esmu nodarījis tev pārestību. Visas manas dzīves, visas manas asins būs par maz, lai gandarītu tavu pārestību, un tāpēc es klusēju, pat neatvainojos. Taču, ja tev kādreiz būtu vajadzīga mana galva, mana dzīvība, ja man tevis dēļ vajadzētu mesties pavērtā bezdibenī, tad tikai pasaki — un tu redzēsi… Vairāk nekā es neteikšu, Foma.

Un tēvocis atmeta ar roku, pilnīgi apzinādamies, ka nav iespējams vēl ko piebilst, kas varētu spēcīgāk izpaust viņa domu. Viņš tikai lūkojās Fomā pateicīgām, asaru pilnām acīm.

—     Lūk, kādi viņi ir eņģeļi, cienkungs! — Fomu slavinot, savukārt nopīkstēja jaunava Perepeļicina.

—    Jā, jā! — Sašeņka piebalsoja. — Es pat nezināju, ka jūs esat tik labs cilvēks, Foma Fomič, un izturējos pret jums necienīgi. Bet jūs man piedodiet, Foma Fomič, un ticiet man, ka es no visas sirds jūs mīlēšu! Ja jūs zinātu, kā es tagad jūs cienu!

—     Jā gan, Foma! — pievienojās Bahčejevs. — Piedod arī man, stulbenim! Nepazinu es tevi, nepazinu! Tu, Foma Fomič, esi ne vien mācīts vīrs, bet arī — taisni sakot — varonis! Visa mana māja tavā rīcībā. Bet vislabāk atbrauc pie manis, brāl, aizparīt kopā ar māmiņu ģenerālieni un, protams, ar līgavaini un līgavu, un — ko tur tik daudz! — ar visiem mājiniekiem pie manis! Pusdienas paēdīsim, ka vai nu, — iepriekš nelielīšos, bet to gan saku: vienīgi putna piena jūsu cienāšanai nesadabūšu. Dodu lielo goda vārdu!

Šo jūtu izplūdumu laikā pie Fomas Fomiča piegāja arī Nastjeņka un bez liekiem vārdiem cieši apskāva viņu un noskūpstīja.

—    Foma Fomič! — viņa sacīja. — Jūs esat mūsu labdaris; jūs tik daudz izdarījāt mūsu labā, ka es pat nezinu, kā jums par visu to atmaksāt, zinu tikai, ka būšu jums pati maigākā, pati godbijīgākā māsa …

Viņa nejaudāja izteikt līdz galam, viņas vārdi apslāpa asarās. Foma noskūpstīja viņu uz galvas un pats apraudājās.

—     Bērni mani, sirdsmīļie bērni! — viņš sacīja. — Dzīvojiet, ziediet un laimes mirkļos kādreiz pieminiet nabaga trimdinieku! Par sevi es teikšu, ka nelaime varbūt ir tikumības māte. To, liekas, ir teicis Gogolis, vieglprātīgs rakstnieks, kuram tomēr dažkārt gadās veselīgas domas. Trimda ir nelaime. Kā klaidonis tagad staigāšu pa pasauli ar savu ceļaspieķi un — kas zina? — varbūt caur savu nelaimi kļušu vēl tikumīgāks. Šī dorna ir vienīgais man atlikušais mierinājums!

—    Bet… kurp tad tu iesi, Foma? — tēvocis izbailēs iesaucās.

Visi nodrebēja un traucās pie Fomas.

—    Vai gan es varu palikt jūsu mājā pēc jūsu pirmītējā -oļa, pulkvedi? — Foma ar neparastu cieņu vaicāja.

Taču viņam neļāva runāt: vispārēja brēka apslāpēja viņa vārdus. Viņu apsēdināja atzveltenī, viņu lūgtin lūdza, viņu apraudāja, un es pat nezinu, ko ar viņu vēl darīja. Protams, viņam nebija ne prātā iet projām no «šīs mājas», tāpat kā nebija arī pirmīt, kā nebija arī vakar, kā nebija arī tolaik, kad viņš raka sakņu dārzā. Viņš zināja, ka tagad viņu svētbijīgi aizturēs, ķersies viņam stērbelēs, it īpaši — kad viņš visus ir aplaimojis, kad visi atkal viņam tic, kad visi gatavi viņu uz rokām nēsāt, uzskatot to par godu un laimi. Taču laikam gan pirmītējā mazdūšīgā atgriešanās, kad viņš bija nobijies no negaisa, mazliet skrubināja viņa patmīlību un kūdīja viņu vēl šā vai tā tēlot varoni; bet galvenais — urdīja kārdinājums palauzīties; varēja tik jauki parunāt, notēlot, izskaistināt, saslavēt sevi, ka nebija nemaz iespējams pretoties šim kārdinājumam. Viņš ari nepretojās; viņš rāvās ārā no rokām, kas viņu nelaida; viņš pieprasīja savu ceļaspieķi, lūdza atdot viņam viņa brīvību, atlaist viņu uz visām četrām pusēm, tāpēc ka «šai mājā» viņš ir apkaunots, piekauts, tāpēc ka viņš atgriezies tikai tālab, lai nodibinātu vispārēju laimi; galu galā vai tad viņš var palikt «nepateicīgo mājā un ēst virumu, kas, lai gan sātīgs, taču aizdarīts ar sitieniem»? Beigu beigās viņš vairs nestīvējās. Viņu atkal apsēdināja atzveltenī; taču viņa daiļrunība neapsīka.

—    Vai gan man šeit nedarīja pāri? — viņš klaigāja. — Vai te mani neķircināja, netrina mēles gar mani? Vai jūs, pulkvedi, jūs pats — gluži kā nejēgas mietpilsoņu bērni pilsētas skolās — ik stundu nerādījāt man pigu? Jā gan, pulkvedi, es palieku pie šā salīdzinājuma, tāpēc ka jūs, ja arī nerādījāt man to fiziski, taču vienalga — tās bija morālas pigas; bet morālas pigas dažkārt aizvaino pat vairāk nekā fiziskas. Nerunājot nemaz par belzieniem …

—          Foma, Foma! — tēvocis sauca. — Nenobendē mani, to pieminēdams! Es jau tev teicu, ka visu manu asiņu ir par maz, lai nomazgātu šo aizvainojumu. Esi taču augstsirdīgs, aizmirsti, piedod un paliec vērot mūsu laimi! Tavu pūliņu augļus, Foma! . . .

—    Es gribu mīlēt, mīlēt cilvēku, — Foma ārdījās, — bet man nedod cilvēka, liedz mīlēt, atņem man cilvēku! Dodiet, dodiet man cilvēku, lai es vari to mīlēt! Kur ir šis cilvēks? Kur šis cilvēks paslēpies? Kā Diogēns ar lukturi es meklēju viņu visu mūžu un nevaru atrast, un nevaru nevienu mīlēt, pirms nebūšu atradis šo cilvēku. Lai posts piemeklē to, kas mani padarījis par cilvēk nīdēju! Es brēcu: dodiet man cilvēku, bet man grūž priekšā Falaleju! Vai Falalejs būs tas, ko es iemīlēšu? Vai es gribēšu iemīlēt Falaleju? Vai es galu galā varu mīlēt Falaleju, ja arī gribētu? Nē; kāpēc ne? Tāpēc ka viņš ir Falalejs. Kāpēc es nemīlu cilvēci? Tāpēc ka viss, kas vien ir pasaulē, ir Falalejs vai arī līdzīgs Falalejam. Es negribu Falaleju, es nīstu Falaleju, es spļauju uz Falaleju, es samīšu Falaleju, un, ja vajadzētu izvēlēties, tad es iemīlēšu drīzāk Asmodiju nekā Falaleju. Nāc, nāc šurp, mans mūžīgais mocītāj, nāc jel šurp! — viņš uzbļāva, piepeši pievērsies Falalejam, kurš visnevainīgākajā kārtā, uz pirkstgaliem paslējies, raudzījās no bara, kas bija ielencis Fomu Fomiču. — Nāc šurp! Es jums pierādīšu, pulkvedi, — Foma kliedza, ar roku vilkdams sev klāt Falaleju, kas bija gluži bez atmaņas aiz bailēm, — es jums pierādīšu, cik patiesi ir mani vārdi par pastāvīgām zobgalībām un pigām! Saki, Falalej, un saki patiesību: ko tu šonakt redzēji sapnī? Jūs redzēsiet, pulkvedi, redzēsiet savus augļus! Nu, Falalej, runā!

Nabaga zēns, trīcēdams aiz bailēm, aplaida visapkārt izmisušu skatienu, meklēdams glābiņu; taču visi tikai drebēja un ar šausmām gaidīja viņa atbildi.

—     Nu, kas ir, Falalej, es gaidu!

Par atbildi Falalejs savieba seju, izstiepa lūpas un iebaurojās kā telēns.

—    Pulkvedi, jūs redzat šo spītību? Vai tiešām tā ir dabiska? Pēdējo reizi jautāju tev, Falalej, saki: kādu sapni tu šonakt redzēji?

—    Par…

—    Saki, ka redzeji mani, — Bahčejevs pateica priekšā.

—    Par jūsu tikumiem, cienītais! — pie otras auss pačukstēja Ježevikins.

Falalejs tikai blenza apkārt.

—     Par… par jūsu tik… par balto vēr-si! — viņš noīdēja un beidzot apraudājās gaužām asarām. ļ

Visi novaidējās. Taču Fomam Fomičam bija uznākusi | neparastas augstsirdības lēkme.

—     Vismaz es redzu tavu atklātību, Falalej, — viņš teica, — atklātību, kādu nemanu citos. Dievs ar tevi! Ja tu, citu samācīts, tīšuprāt ērcini mani ar šo sapni, tad ! dievs atmaksās gan tev, gan citiem. Bet, ja ne, tad es | cienu tavu atklātību, jo pat pašā pēdīgajā no radījumiem, kāds esi tu, esmu pieradis saskatīt dieva ģīmi un līdzību … Es piedodu tev, Falalej! Mani bērni, apkam' piet mani, es palieku! …

«Paliek!» atskanēja jūsmīgi saucieni.

—    Palieku un piedodu. Pulkvedi, atalgojiet Falaleju ar i cukuru, lai viņš neraud tādā vispārējas laimes dienā!

Protams, tādu augstsirdību uzskatīja par apbrīnojamu. Tā rūpēties tādā brīdī — un par ko? Par Falalej u! Tēvocis steidza izpildīt pavēli par cukuru. Tūliņ uz vietas — dievs zina no kurienes — Praskovjai Iļjiņičnai rokās gadījās sudraba cukurtrauks. Tēvocis ar drebošu roku izņēma divus graudus, tad trīs, tad ļāva tiem nokrist zemē un pēdīgi, redzēdams, ka aiz saviļņojuma nekā nevar izdarīt, iesaucās:

—    E! Lai jau iet par godu tādai dienai! Še, Falalej! — un iebēra viņam azotē visu cukurtrauka saturu.

—    Tas tev par atklātību, — viņš pamācīgi piebilda.

—    Korovkina kungs, — pieteica pēkšņi durvīs parādījies Vidulēcis.

Radās mazs sajukums. Korovkina apmeklējums nāca acīm redzami nelaikā. Visi jautājoši pavērās tēvocī.

—    Korovkins! — tēvocis mazliet samulsis iesaucās. — Protams, es priecājos… — viņš piebilda, bikli paraudzīdamies uz Fomu, — bet tiešām nezinu, vai lūgt viņu iekšā tagad — šādā brīdī. Kā tu domā, Foma?

—    Nekas, nekas, — Foma labvēlīgi noteica, — aiciniet arī Korovkinu; lai arī viņš piedalās vispārējā laimē.

Vārdu sakot, Foma Fomičs bija eņģeliskā noskaņojumā.

—    Vispazemīgi uzdrīkstos ziņot, godātais, — Vidulēcis piezīmēja, — ka Korovkins nav īsti labā izskatā.

—    Nav labā izskatā? Kā? Ko tu melsies? — tēvocis uzkliedza.

—    Taisni tā, cienkungs: nav gluži skaidrā, cienkungs …

Taču, iekams tēvocis paguva atvērt muti, nosarkt, nobīties un līdz pēdējai iespējai sakaunēties, sekoja ari mīklas atrisinājums. Durvīs parādījās pats Korovkins, ar roku pastūma pie malas Vidulēci un nostājās izbrīnītus sabiedrības acu priekšā. Tas bija drukns pazema auguma kungs, gadu četrdesmit vecs, tumšiem, iesirmiem, īsi apcirptiem matiem, apaļu, zilgansārtu seju, mazām, asiņu pieplūdušām acīm, ar augstu, plūksnainu, mugurpusē aizsprādzētu kaklasaiti, ārkārtīgi nodriskātā, spalvām un sienazālēm aplipušā frakā ar lielu plīsumu padusē; bikses — pantalon impossible [45]; tālu atpakaļ atmestā rokā viņš turēja neticami notaukotu naģeni. Šis kungs bija pilns kā mārks. Iemeimurojis istabas vidū, viņš apstājās līgodamies, dzērāja pārdomās bakstīdamies ar degunu uz priekšu; tad lēnām ar platu muti pasmaidīja.

—     Atvainojiet, kungi, — viņš izstomīja, — es… tā sakot… (viņš iesita knipi pa apkaklīti) dabūju!

Ģenerāliene uzreiz pieņēma aizvainotas cieņas izskatu. Foma, sēdēdams atzveltnes krēslā, nomērīja ekscentrisko viesi ar ironisku skatienu. Bahčejevs raudzījās viņā ar neizpratni, kurai cauri tomēr spīdēja zināma līdzjūtība. Toties tēvoča apjukums bija gluži neiedomājams. Viņš ar visu sirdi cieta Korovkina dēļ.

—     Korovkin, — viņš jau iesāka, — paklausieties!

—     Atande, godātais! — Korovkins viņu pārtrauca. — Stādos priekšā: dabas bērns … Bet ko es redzu? Šeit ir dāmas… Kāpēc tad tu, nelieti, man neteici, ka tev te ir dāmas? — viņš piebilda, ar blēdīgu smaidu raudzīdamies uz tēvoci. — Nekas, nebaidies! … Stādīsimies priekšā arī daiļajam dzimumam… Brīnum daiļās dāmas! — viņš iesāka, ar pūlēm valstīdams mēli un stigdams pie katra vārda. — Jūs redzat nelaimīgo, kurš … nu jā, un tā tālāk… Pārējais paliek neizteikts … Muzikanti, polku!

—     Vai jūs negribētu nosnausties? — ievaicājās Mizinčikovs, mierīgi tuvodamies Korovkinam.

—     Nosnausties? Jūs to sakāt, lai apvainotu?

—     Ne drusciņas. Zināt, pēc ceļa noder …

—     Neparko! — Korovkins sašutis atteica. — Tu domā,

es esmu piedzēries? Ne druskas… Bet, starp citu, kur pi? jums guļ?

—    Iesim, es jūs tūliņ aizvedīšu.

—     Kurp? Uz šķūni? Nekā, brāl, nepiemānīsi! Es tur jau pa nakti gulēju… Bet lai notiek — ved arī… Kāpēc' lai neietu ar labu cilvēku? … Spilvena nevajag; karavīram spilvena nevajag … Bet tu man, brāl, dīvāniņu, dīvāniņu pagādā … Jā, paklau, — viņš apstājies piebilda, — tu, es redzu, esi lādzīgs puisis; pagādā tu man šito — saproti? — romeo, tā sakot, tik vien kā lāsīti, ko paģiras salāpīt… vienīgi ko paģiras salāpīt, vienu pašu lāsīti, tas ir, glāzīti.

—    Labi, labi! — Mizinčikovs apsolīja.

—     Labi… Bet pagaidi, vajag taču atvadīties … Adieu, mesdames un mesdemoiselles… Jūs, tā sakot, ievainojāt … Nu, bet ko tur! Vēlāk izskaidrosimies… tikai pamodiniet mani, kad sāksies… vai pat piecas minūtes pirms sākuma… Bez manis nesākt! Vai dzirdat? Nesākt! …

Un jautrais kungs aizgāja Mizinčikovam līdzi. Visi klusēja. Neveiklība vēl turpinājās. Beidzot Foma, ne vārda neteikdams, sāka pamazām nedzirdami ķiķināt; sī! ais smiekliņš parauga aizvien skaļākos smieklos. To redzēdama, jautrāka kļuva arī ģenerāliene, kaut gan viņas sejā aizvien vēl nedzisa aizvainotas cieņas vaibsts. Nevilši smiekli sāka skanēt no visām pusēm. Tēvocis stāvēja kā apstulbis, sarkdams līdz asarām, un labu brīdi nespēja pabilst ne vārda.

—     Kungs dievs! — viņš pēdīgi izdabūja. — Kas gan to varēja paredzēt? Taču… bet tas taču var ar kuru katru gadīties. Foma, es tev apgalvoju, ka tas ir visgodīgākais, viscēlsirdīgākais cilvēks un pat ārkārtīgi izglītots, daudz lasījis,. Foma… tu redzēsi!…

—     Redzu, cienītais, redzu, — Foma atteica, aizelsdamies no smiekliem, — tiešām neparasti izglītots, tiešām1 daudz lasījis!

—    Un par dzelzceļiem kā runā! — pusbalsī piemetināja

Ježevikins.

—     Foma!… — tēvocis gribēja atsākt, bet viņa vārdus pārmāca skaļa smieklu šalts. Foma Fomičs smējās no visas sirds. To redzēdams, sāka smieties arī tēvocis.

—          Ek, ko tur tik daudz! — viņš aizrautīgi teica. — Tu esi augstsirdīgs, Foma, tev ir dižena sirds: tu nodibināji manu laimi… tu taču piedosi arī Korovkinam.

Nesmējās vienīgi Nastjeņķa. Mīlas pilnām acīm viņa nolūkojās savā līgavainī un, šķiet, gribēja sacīt:

«Cik tu tomēr esi jauks, cik labs, cik ļoti cēlsirdīgs cilvēks, un kā es tevi mīlu!»

VI Noslēgums

Fomas triumfs bija pilnīgs un nesatricināms. Patiešām — bez viņa nekas nebūtu nokārtojies, un notikušais fakts iznīcināja visas šaubas un iebildumus. Aplaimoto pateicība bija bezgalīga. Tēvocis un Nast jeņķa tā vien vēcinājās rokām, kad es mēģināju aplinkus ieminēties, kāds process bija izraisījis Fomas piekrišanu viņu kāzām. Sašeņka klaigāja: «Labais, labais Foma Fomičs, es viņam spilvenu ar zīlītēm izšūšu!» — un pat kaunināja mani par manu cietsirdību. Jaunatgrieztais Stepans Aleksejičs laikam gan būtu mani nožņaudzis, ja man ienāktu prātā, viņam dzirdot, šā vai tā necienīgi izteikties par Fomu Fomiču. Viņš tagad kā šunelis staigāja Fomam pa pēdām, lūkojās viņā ar svētbijību un pie katra Fomas vārda piemetināja: «Gaužām cildens cilvēks tu esi, Foma! Mācīts cilvēks tu esi, Foma!» Kas attiecas uz Ježevikinu, tad tas bija visaugstākajā mērā sajūsmināts. Večuks sen senim bija redzējis, ka Nast jeņķa sagrozījusi Jegoram Iļjičam galvu, un kopš tā laika gan miegā, gan nomodā sapņojis par to, kā izdot pie viņa savu meitu. Viņš loloja šo cerību līdz pēdējam brīdim un atteicās no tās tikai tad, kad neatteikties vairs nebija iespējams. Nu Foma bija visu pārkārtojis. Protams, večuks ar visu savu sajūsmu tomēr izprata Fomu Fomiču caur un cauri; vārdu sakot, bija skaidrs, ka Foma Fomičs uzkundzējies šai mājā uz laiku laikiem un ka viņa tirānijai nu vairs nebūs gala. Ir zināms, ka paši nepatīkamākie, paši untumainākie cilvēki kaut uz laiku pierimst, kad apmierina viņu vēlēšanās. Fomu Fomiču — taisni otrādi — veiksmes padarīja it kā vēl dumjāku, viņš slēja degunu aizvien augstāk un augstāk. Pirms pašām pusdienām pārmainījis veļu un pārģērbies, viņš apsēdās atzveltnes krēslā, paaicināja tēvoci un visu i mājinieku klātbūtnē ņēmās lasīt viņam jaunu sprediķi.!

—    Pulkvedi, — viņš iesāka, — jūs stājaties likumīgā ļ laulībā. Vai jūs saprotat to pienākumu…

Un tā tālāk un tā tālāk; iedomājieties desmit «Journal des Dйbats» formāta lappuses vissmalkākajā drukā, pildī-j tas ar visnejēdzīgākajām aplamībām, kurās nebija itin nekā par pienākumiem, bet bija tikai visnekautrīgākie sla-j vinājumi viņa paša — Fomas Fomiča gudrībai, lēnprātībai, augstsirdībai, vīrišķībai un nesavtībai. Visi bija izsalkuši, ; visiem gribējās pusdienot, un tomēr neviens neuzdrīkstēļ jās iebilst, un visi svētbijīgi noklausījās visas aplamības līdz galam; pat Bahčejevs ar visu savu vilka ēstgribu noļ sēdēja nepakustēdamies, pauzdams vispilnīgāko cieņu, j Iztīksminājies ar savu daiļrunību, Foma Fomičs beidzot i kļuva jautrs un pie pusdienām pat diezgan stipri iedzēra, uzsaukdams visneiespējamākos tostus. Viņš ņēmās runāt asprātības un zoboties, protams, par jaunajiem. Visi skaļi smējās un aplaudēja. Taču daži joki bija tik jēli un nepārprotami, ka pat Bahčejevs sakaunējās. Beidzot Nastjeņķa pietrūkās no galda un aizskrēja. Tas Fomā Fomičā izraisīja neaprakstāmu sajūsmu; taču viņš tūdaļ atģidās — īsos, bet kodolīgos vārdos attēloja Nastjeņkas labās īpašības un uzsauca tostu par viņas veselību. Tēvocis, kas pirms brīža bija kaunējies un cietis, tagad bija gatavs Fomu Fomiču apskaut. Vispār līgavainis un līgava it kā kautrējās viens no otra un no savas laimes, un es ievēroju: kopš svētīšanas brīža viņi vēl nebija pārmijuši ne vārda, pat it kā vairījās viens otru uzlūkot. Kad visi piecēlās no galda, tēvocis piepeši nez kur pazuda. Viņu meklēdams, es ieklīdu terasē. Tur, sēdēdams pie kafijas, Foma, brangi iesviķojies, nez ko gari un plaši klāstīja. Pie viņa bija tikai Ježevikins, Bahčejevs un Mizinčikovs. Es apstājos paklausīties

—    Kāpēc, — Foma kliedza, — kāpēc es par savu pārliecību esmu gatavs kaut tūliņ kāpt uz sārta? Kāpēc, kāpēc?

—    Bet tas taču, Foma Fomič, būs pilnīgi lieki — uz sārta, teikt, cienītais! — zobojās Ježevikins. — Nu kas tur par jēgu? Pirmkārt, sāp taču, cienītais, un, otrkārt, ja sadedzinās — kas paliks pāri?

—    Kas paliks? Paliks cildeni pelni. Bet kur nu tev mani saprast, kur mani novērtēt! Jums nav dižu cilvēku, atskaitot šādus tādus Cēzarus un Maķedonijas Aleksandrus. Bet ko ir paveikuši tavi Cēzari? Ko aplaimojuši? Ko ir paveicis tavs slavinātais Maķedonijas Aleksandrs? Visu zemi, teikt, iekarojis? Bet dod tu man tādu pašu falangu, tad arī es iekarošu, un tu iekarosi, un viņš iekaros… Toties viņš nogalināja tikumīgo Klitu, bet es nebūtu nogalinājis tikumīgo Klitu… Puišelis! Nelietis! Žagarus viņam vajadzētu sadot, nevis slavināt pasaules vēsturē … un pie reizes arī Cēzaram!

—    Vismaz Cēzaru jau nu pasaudzējiet, Foma Fomič!

—    Nesaudzēšu to muļķi! — Foma kliedza.

—     Nesaudzē gan! — dedzīgi uztvēra Stepans Aleksejevičs — arī jau krietnā žvingulī. — Nav viņus ko saudzēt, tie visi ir puskokalēcēji, ka tikai dabūtu uz vienas kājiņas pagrozīties! Muļķadesas tādi! Ekur viens pirmīt nez kādu stipendiju grasījās dibināt. Bet kas ir stipendija? Velns viņu sazina ko tā nozīmē! Varu saderēt, kaut kāda jauna draņķība. Bet tas otrs pirmīt, teikt, pieklājīgā sabiedrībā meimuro tentertenteriem un prasa rumu! Manuprāt, kāpēc gan neiedzert? Dzer vien, dzer, bet tad ieliec šķērssienu un pēc tam varbūt dzer atkal… Nav viņus ko saudzēt! Blēži visi no vietas! Vienīgi tu, Foma, esi mācīts vīrs!

Ja Bahčejevs kam nodevās, tad nodevās ar visu sirdi un bez jebkādas kritikas.

Es sameklēju tēvoci dārzā pie dīķa, visvientuļākajā vietā. Viņš bija kopā ar Nastjeņķu. Ieraudzījusi mani, Nastjeņka iespurdza krūmos, it kā juzdamās vainīga. Tēvocis nāca man pretim starojošu seju; acīs viņam bija sajūsmas asaras. Viņš satvēra abas manas rokas un cieši saspieda.

—     Mans draugs! — viņš sacīja. — Es līdz pat šim brīdim it kā neticu savai laimei… Nast ja arī. Mēs tikai brīnāmies un slavējam visuaugsto dievu. Nupat viņa raudāja. Tici vai ne, es vēl līdz šim neesmu attapies, esmu tāds kā galīgi apjucis: ticu un neticu. Un par ko gan man tas? Par ko? Ko es esmu paveicis? Ar ko izpelnījies?

—    Ja nu kāds ir pelnījis, krusttētiņ, tad tas esat jūs, — es aizrautīgi attraucu. — Es vēl neesmu redzējis tik godīga, tik brīnišķīga, tik ārkārtīgi laba cilvēka kā jūs…

—     Nē, Serjoža, nē, tas ir par daudz, — viņš tā kā ar nožēlu atbildēja. — Taisni tas jau ir slikti, ka mēs esam labi (tas ir, es runāju par sevi vienu pašu), kad mums ir labi; bet, kad klājas slikti, tad nenāc tuvumā! Mēs ar Nastju nule par to runājām. Lai cik spožā gaismā manu acu priekšā rādījās Foma, bet — tici vai ne — es varbūt līdz pat šai dienai viņam lāgā neticēju, kaut arī raudzīju tevi pārliecināt, ka viņš ir pati pilnība; pat vakar nenoticēju, kad viņš atteicās no tādas dāvanas. Ar kaunu atzīstos. Sirds trīc, visu atceroties. Bet es nevaldīju pār sevi… Kad viņš pirmīt pateica par Nastju, man it kā pašā sirdī kaut kas iedzēla. Es neapjēdzu un rīkojos kā zvērs…

—    Ko tur runāt, krusttētiņ, tas varbūt bija pat dabiski.

Tēvocis gaiņājās rokām.

—     Nē, nē, brāl, nemaz nerunā! Es to tīri vienkārši aiz manas samaitātās dabas, tāpēc ka esmu īdzīgs un baudkārs egoists un bez apvaldas nododos savām kaislībām. Arī Foma tā saka. (Ko uz to varēja atbildēt?) Tu nezini, Serjoža, — viņš, dziļu jūtu pārņemts, turpināja, — cik reižu es esmu bijis ērcīgs, nežēlīgs, netaisns, augstprātīgs un ne tikai pret Fomu vien! Lūk, tagad man tas viss uzreiz nāk atmiņā un ir tā kā kauns, ka līdz šim vēl nekā neesmu izdarījis, lai būtu tādas laimes cienīgs. Arī Nastja nupat runāja to pašu, kaut gan es tiešām nezinu, ko viņa būtu nogrēkojusies, jo viņa ir eņģelis, nevis cilvēks! Viņa man teica, ka mēs esam dievam lieli parādnieki, ka tagad mums jācenšas kļūt labākiem, darīt tikai labus darbus… Un, ja tu būtu dzirdējis, cik dedzīgi, cik brīnum skaisti viņa to visu runāja! Mans dievs, kas tā ir par meiteni!

Viņš saviļņots apklusa. Pēc brītiņa viņš turpināja:

—     Mēs, brāl, nolēmām it īpaši lolot Fomu, māmiņu un Tatjanu Ivanovnu. Bet Tatjana Ivanovna! Cik ārkārtīgi cēlsirdīga būtne! O, cik vainīgs es esmu visu priekšā! Arī tavā priekšā esmu vainīgs… Bet, ja kāds tagad uzdrīkstēsies darīt pāri Tatjanai Ivanovnai — o! — tad… Nu, tur nav ko runāt!… Arī Mizinčikova labā vajadzēs kaut ko darīt.

—    Jā, krusttētiņ, es tagad esmu mainījis savas domas par Tatjanu Ivanovnu. Nevar viņu necienīt un nejust viņai līdzi.

—     Kā tad, kā tad, — tēvocis dedzīgi piebalsoja, — nevar necienīt! Un tad, piemēram, Korovkins, tu droši vien smejies par viņu, — viņš piebilda, bikli ielūkodamies man sejā, — un mēs visi pirmīt par viņu smējāmies. Bet tas taču varbūt ir nepiedodami… viņš varbūt ir visai lielisks, ārkārtīgi labs cilvēks, taču liktenis… viņu piemeklējušas nelaimes… Tu netici, bet tas varbūt tiešām tā ir.

—    Nē, krusttētiņ, kāpēc gan lai neticētu?

Un es dedzīgi sāku runāt par to, ka pašā viszemāk kritušajā radījumā var vēl saglabāties viscēlākās cilvēciskās jūtas, ka neizpētījami ir cilvēka dvēseles dziļumi, ka nedrīkst nicināt kritušos, bet, taisni otrādi, tie jāuzmeklē un jāpalīdz tiem piecelties, ka nav pareizs vispārpieņemtais labā un tikumiskā mērs un tā tālāk, un tā tālāk — vārdu sakot, es iekvēlojos un pat pastāstīju par naturālo skolu; noslēgumā noskaitīju dzejoli:

Kad maldu tumsu izbridusi.,,

Tēvocis bija ārkārtīgi sajūsmināts.

—     Mans draugs, mans draugs! — viņš aizkustināts sacīja. — Tu mani pilnīgi saproti un labāk par mani izteici visu, ko es pats gribēju teikt. Tā, tā! Ak kungs! Kāpēc gan cilvēks ir ļauns? Kāpēc es tik bieži mēdzu būt ļauns, ja ir tik labi, tik brīnišķīgi būt labam? Redzi, arī Nastja nupat sacīja to pašu … Bet paskaties taču, cik šeit ir jauka vieta, — viņš piebilda, skatīdamies apkārt, — kāda daba! Kas par ainavu! Šitāds koks! Paveries: cilvēkam tikko rokām aptverams! Kāds sulīgums, kas par lapotni! Un kāda saule! Kā pēc negaisa viss visapkārt atplaucis, noskalots… Šķiet taču, ka arī koki kaut ko saprot par sevi, jūt un bauda dzīvi… Vai tiešām ne — ko? Kā tu domā?

—    Ļoti var būt, krusttētiņ. Savā veidā, protams…

—     Nu jā, protams, savā veidā… Brīnumainais, brīnumainais radītājs! … Bet tev taču vajag labi atcerēties visu šo dārzu, Serjoža: kā tu te rotaļājies un skraidīji, kad biji mazs! Es taču atceros, kad tu biji mazs, — viņš piemetināja, raudzīdamies manī ar neizsakāmas mīlestības un laimes apdvestu skatienu. — Tev tikai pie dīķa neatļāva iet vienam pašam. Un atceries — vienu vakaru nelaiķe Katja pasauca tevi un ņēmās apmīļot… Tu pirms tam visu laiku biji skraidījis pa dārzu un izskatījies gluži sasarcis; matiņi tev tādi gaiši, cirtaini… Viņa tos bužināja, bužināja un tad teica: «Cik labi, ka tu viņu, sērdienīti, esi pie mums paņēmis.» Atceries vai ne?

—    Tik tikko, krusttētiņ.

—    Tolaik bija vakars, un saule apspīdēja jūs abus, bet es sēdēju kaktā un smēķēju pīpi, un lūkojos uz jums… Es, Serjoža, katru mēnesi braucu uz pilsētu pie viņas kapa, — viņš piebilda klusinātā balsī, kurā jautās trīsas un apvaldītas asaras. — Es nupat Nastjai par to stāstīju; viņa sacīja, ka turpmāk mēs abi kopā brauksim pie viņas.

Tēvocis apklusa, pūlēdamies apmākt savu saviļņojumu.

Šai brīdī pie mums pienāca Vidulēcis.

—    Vidulēci! — tēvocis satrūcies iesaucās. — Tevi Foma Fomičs sūtīja?

—    Nē, cienkungs, es vairāk savas vajadzības pēc.

—    A, nu lieliski! Tagad dabūsim zināt par Korovkinu. Es taču jau pirmīt gribēju jautāt… Es viņam, Serjoža, liku tur novērot Korovkinu… Kas tad ir, Vidulēci?

—     Uzdrošinos ziņot, cienkungs, — sacīja Vidulēcis, — ka vakar jums labpatika pieminēt par manu lūgumu, cienkungs, un apsolīt man jūsu augsto aizstāvību pret ikdienējām pārestībām, cienkungs.

—    Vai tiešām tu atkal par uzvārdu? — tēvocis satrūcies iesaucās.

—    Ko tad lai dara, cienkungs? Ikstundīgas pārestības, cienkungs…

—    Ak, Vidulēci, Vidulēci! Ko lai ar tevi dara? — tēvocis sagrauzts nogaudās. — Nu kas tev var būt par pārestībām? Tu taču tīri vienkārši zaudēsi prātu, trako mājā beigsi savu mūžu!

—    Liekas, es esmu pie pilna prāta, cienkungs… — Vidulēcis jau iesāka.

—     Nu jā jau, jā, — tēvocis viņu pārtrauca. — Es, brālīt, to tāpat vien saku, tavā labā, nevis gribēdams apmainot. Nu, kas tev tur par pārestībām? Varu saderēt, kaut kādi nieki.

—    Nav glābiņa, cienkungs.

—    No kā?

—     No visiem, cienkungs, un it īpaši no Matrjonas. Viņas vainas pēc man pielemts savu mūžu vienās ciešanās vadīt. Ir zināms, cienkungs, ka visi ievērojami cilvēki, kas mani no mazatnes redzējuši, ir teikuši, ka es uz mata pēc ārzemnieka izskatoties, it īpaši ar ģīmja pantiem. Kā tad nu iznāk, cienkungs? Tā paša pēc man tagad nekur nav glābiņa. Līdzko es eju garām, visi man pakaļ sauc

visādus nelabus vārdus; pat mazi bērneļi, cienkungs, kurus vispirmāk vajag ar žagariem nosukāt, pat tie klaigā … Lūk, arī pašlaik, kad es šurp nācu, klaigāja… Nav vairs jaudas, cienkungs. Aizstāviet, lūdzami, ņemiet savā aizsardzībā, cienkungs!

—           Ak, Vidulēci! … Nu, ko tad viņi tādu klaigā? Droši vien kaut kādas blēņas, ko pat ievērot nav vērts.

—    Nepieklājīgi būs izteikt, cienkungs.

—    Nu ko tad īsti?

—    Riebjas izrunāt, kungs.

—    Saki nu vien!

—    Griška griež danci, rij pomeranci.

—           Fu tu, kas par cilvēku! Es domāju, ka diezin kas! Nospļaujies un ej garām!

—    Spļāvu, cienkungs; kliedz vēl trakāk.

—           Paklausieties, krusttētiņ, — es iejaucos, — viņš taču sūdzas par to, ka viņam šai mājā nav glābiņa. Aizsūtiet viņu kaut vai pagaidām uz Maskavu pie tā kaligrāfa. Viņš taču, jūs teicāt, pie kāda kaligrāfa esot dzīvojis.

—    Nu, brāl, tas arī beidza mūžu traģiski!

—    Kā tad?

—           Viņiem, cienkungs, — Vidulēcis atbildēja, — gadījās nelaime piesavināties svešu mantu, par ko viņus ar visu viņu talantu iesēdināja cietumā, kur viņi neglābjami aizgāja bojā.

—           Labi, labi, Vidulēci; tu tagad apmierinies, bet es visu izmeklēšu un nokārtošu, — tēvocis sacīja, — apsolu tev. Nu, ko dara Korovkins? Guļ?

—           Nebūt ne, cienkungs. Viņiem nupat labpatika aizbraukt. Es tieši to nācu ziņot, cienkungs.

—           Kā — aizbraukt? Ko tu runā? Kā tad tu viņu izlaidi? — tēvocis iekliedzās.

—           Aiz labas sirds, cienkungs; žēlums bija noskatīties. Kā pamodās un atcerējās visu procesu, tā tūliņ iebelza sev pa galvu un sāka bļaut nelabā balsī, cienkungs.

—    Nelabā balsī!

—           Godbijīgāk būs izteikties: izgrūda daudzas un dažādas vaimanas. Kliedza: kā viņi tagad rādīšoties acīs daiļajam dzimumam? Un tad piemetināja: «Es neesmu cilvēku dzimuma cienīgs!» Un tā vien žēlīgi runāja izmeklētos vārdos, cienkungs.

—    Ārkārtīgi delikāts cilvēks! Es tev teicu, Sergej… Bet kā tad tu, Vidulēci, viņu palaidi, ja es tieši tev liku viņu sargāt? Ak mans dievs, mans dievs!

—    Visvairāk aiz žēlīgas sirds, cienkungs. Viņi lūdza nesacīt. Viņu pašu kučieris zirgus sabaroja un aizjūdza. Un par aizvakar iedoto summu, cienkungs, lika pazemīgi pateikties un pasacīt, ka atsūtīšot parādu visdrīzākā laikā pa pastu, cienkungs.

—    Kādu īsti summu, krusttētiņ?

—    Viņi minēja divdesmit piecus rubļus sudrabā, — sacīja Vidulēcis.

—    To es, brāl, viņam toreiz aizdevu — stacijā; viņam pietrūka. Protams, viņš atsūtīs ar pirmo pastu… Ak mans dievs, cik man žēl! Nez vai nesūtīt pakaļ, Serjoža?

—    Nē, krusttētiņ, labāk nesūtiet vis.

—     Es pats arī tā domāju. Redzi, Serjoža, es, protams, neesmu filozofs, bet es domāju, ka ikvienā cilvēkā ir vairāk labā, nekā no ārpuses izskatās. Tā arī Korovkinā; viņš neizturēja kaunu… Bet iesim nu pie Fomas! Esam aizkavējušies; var apvainoties par nepateicību, neuzmanību … Iesim nu! Ai, Korovkins, Korovkins!

Romāns ir galā. Mīlētāji savienojās, un labā ģēnijs Fomas Fomiča personā nepārprotami uzsāka mājas valdīšanu. Te varētu dot ļoti daudz pieklājīgu paskaidrojumu, taču īstenībā visi šie paskaidrojumi tagad ir pilnīgi lieki. Vismaz tādas ir manas domas. Visādu paskaidrojumu vietā teikšu tikai dažus vārdus par visu mana stāsta varoņu turpmāko likteni: bez tā, kā zināms, nebeidzas neviens romāns, un tas ir pat noteikts priekšrakstos.

«Aplaimoto» kāzas tika nosvinētas sešas nedēļas pēc aprakstītajiem notikumiem. Visu nodarīja klusu, ģimenes lokā, bez īpaša spožuma un bez liekiem viesiem. Es biju Nastjeņkas — līgavas vedējs, no tēvoča puses — līgavaiņa vedējs bija Mizinčikovs. Jāsaka gan, bija arī viesi. Taču pats pirmais, pats galvenais, protams, bija Foma Fomičs. Viņam izdabāja, viņu nēsāja uz rokām. Tomēr nez kā gadījās, ka vienu reizi viņam nepiedāvāja šampanieti vienlaik ar citiem. Tūliņ ari gāja vaļā — pārmetumi, vaimanas, brēka. Foma aizdrāzās uz savu istabu, ieslēdzās, gaudoja, ka viņu nicinot, ka tagad jau nu ģimenē ienākuši «jauni cilvēki» un tāpēc viņš vairs nav nekas, ka viņš ir tikai skaidiņa, kas jāmet ārā. Tēvocis krita izmisumā, Nastjeņķa raudāja; ģenerālienei pēc paraduma uznāca krampji… Kāzu dzīres atgādināja bēres. Un taisni septiņi gadi šādas kopdzīves ar labdari Fomu Fomiču bija lemti manam nabaga tēvocim un nabadzītei Nastjeņkai. Līdz pat savai nāvei (Foma Fomičs nomira pērn) viņš rūga, īgņājās, lauzījās, dusmojās, bārās, taču «aplaimoto» godbijība pret viņu ne tikvien negāja mazumā, bet diendienā pat pieauga proporcionāli viņa kaprīzēm. Jegors Iļjičs un Nastjeņka, būdami kopā, bija tik laimīgi, ka pat baiļojās par savu laimi, uzskatīja, ka dievs viņiem to piešķīris pāri par mēru, ka viņi nav pelnījuši tādu žēlastību, un domāja, ka varbūt viņiem lemts vēlāk savu laimi izpirkt ar krustu un bēdām. Skaidrs, ka Foma Fomičs varēja šai padevīgajā namā darīt visu, kas viņam ienāca prātā. Un ko gan visu viņš neizdari jās pa šiem septiņiem gadiem! Nevar pat iedomāties, līdz kādām neapvaldītām fantāzijām dažkārt nonāca viņa pārsātinātā, dīkā dvēsele, izgudrojot visai izsmalcinātas kaprīzes, īstas morālas Lukula dzīres. Trīs gadus pēc tēvoča kāzām nomira vecmāmuļa. Foma, palicis bāreņos, bija izmisis un satriekts. Pat tagad vēl tēvoča mājā ar šausmām piemin viņa toreizējo stāvokli. Kad bēruši ciet kapu, viņš lauzies uz to un brēcis, lai aprok viņu līdzi. Veselu mēnesi viņam nedevuši rokā ne nažus, ne dakšiņas, bet reiz četratā ar varu atvēruši viņam muti un izņēmuši no tās kniepadatu, ' d viņš grasījies norīt. Kāds no šā stīviņa lieciniekiem, kas to bija vērojuši no malas, aizrādīja, ka Foma Fomičs pa to laiku tūkstošiem reižu būtu varējis kniepadatu norīt, tomēr neesot norijis. Taču šo minējumu visi uzņēma ar lielu sašutumu un uzreiz pārmeta aizdomīgajam cietsirdību un nepieklājību. Vienīgi Nastjeņka neteica ne vārda un mazmazdrusciņ pavīpsnāja, pie tam tēvocis paraudzījās viņā ar zināmām bažām. Vispār jāpiezīmē, ka Foma, lai arī slēja spuras gaisā, lai arī gražojās tēvoča mājā tāpat kā agrāk, taču tik despotiskus un nekaunīgus brāzienus, kādi bija agrāk, nu vairs neatļāvās. Foma žēlojās, raudāja, pārmeta, urdījās, kaunināja, taču vairs nerājās kā agrāk — nebija tādu scēnu kā «jūsu ekselence», un to, liekas, bija panākusi Nastjeņka. Viņa gandrīz nemanāmi piespieda Fomu šur vai tur piekāpties un šur vai tur padoties. Viņa negribēja redzēt vīru pazemotu un panāca savu. Foma skaidri redzēja, ka tā viņu gandrīz izprot. Es saku gandrīz, jo ari Nastjeņķa lutināja Fomu un pat ikreiz atbalstīja vīru, kad tas aizrautīgi slavināja savu gudrinieku. Viņa gribēja, lai citi viņas vīrā cienītu it visu, un tāpēc, citiem dzirdot, attaisnoja arī viņa pieķeršanos Fomam Fomičam. Taču esmu pārliecināts, ka Nastjeņkas zelta sirsniņa bija aizmirsusi visas agrākās pārestības: viņa Fomam visu piedeva tobrīd, kad tas savienoja viņu ar tēvoci, turklāt viņa laikam nopietni ar visu sirdi bija pārņēmusi tēvoča ideju, ka no «cietēja» un bijušā āksta nevar daudz prasīt, bet, taisni otrādi, vajag dziedināt viņa sirdi. Nabaga Nastjeņka pati bija no pazemotajiem, pati bija cietusi un to atcerējās. Pēc mēneša Foma pierima, kļuva pat laipns un lēnprātīgs; toties sākās citas — gluži neparedzētas lēkmes: laiku pa laikam viņš iekrita tādā kā letarģiskā miegā, kas visus visaugstākajā mērā pārbiedēja. Pēkšņi, piemēram, cietējs kaut ko runā, pat smejas un tad vienā mirklī sastingst — un sastingst tieši tai pašā stāvoklī, kādā atradies mirklī pirms lēkmes; ja, piemēram, viņš nule smējies, tad tā arī palika ar smaidu uz lūpām; ja kaut ko turējis rokā, kaut vai dakšiņu, tad dakšiņa tā arī paliek gaisā paceltajā rokā. Pēc tam, protams, roka roslīgst, taču Foma Fomičs nu vairs nekā nejūt un neatceras, ka tā noslīgusi. Viņš sēž, skatās, pat mirkšķina acis, taču nekā nerunā, nekā nedzird un nesaprot. Tā reizēm turpinājās pa veselai stundai. Protams, mājā visi taisni vai mirst aiz bailēm, aiztur elpu, staigā uz pirkstgaliem, raud. Pēdīgi Foma atmostas, juzdams briesmīgu bezspēku, un apgalvo, ka itin nekā nav dzirdējis un nav redzējis pa visu šo laiku. Cilvēks tā laužas, pozē, iztur veselas stundas brīvprātīgu moku vienīgi tālab, lai pēc tam varētu pateikt: «Skatieties uz mani, es arī just jūtu dziļāk nekā jūs!» Galu galā Foma Fomičs nolādēja tēvoci «par nemitīgām pārestībām un necienību» un pārcēlās dzīvot pie Bahčejeva kunga. Stepans Aleksejevičs, kas pēc tēvoča kāzām vēl daudzkārt bija ķildojies ar Fomu Fomiču, taču ikreiz beigās pats lūdzis no viņa piedošanu, šoreiz ķērās pie lietas ar neparastu dedzību: viņš sagaidīja Fomu ar entuziasmu, sabaroja kā uz kaušanu un uz līdzenas vietas nolēma formāli saķildoties ar tēvoci un pat iesniegt pret viņu prasību tiesā. Viņiem kaut kur bija strīda zemes gabaliņš, par kuru viņi īstenībā nekad nebija strīdējušies, jo tēvocis pilnīgi bez jebkādiem strīdiem atstāja to Stepana Aleksejeviča rīcībā. Neteicis ne vārda, Bahčejeva kungs lika iejūgt kalešā, aizdrāzās uz pilsētu, uzskrlvēja tur lūgumrakstu un iesniedza tiesā, lūgdams formāli piespriest viņam zemi līdz ar tiesu izdevumiem un zaudējumu atmaksu, tādējādi sodot patvarību un laupīšanu. Pa tam lāgam Foma — tūliņ otrā dienā —, sagarlaikojies pie Bahčejeva kunga, piedeva tēvocim, kas bija atbraucis nolūgties, un devās atpakaļ uz Stepančikovu. Kad Bahčejeva kungs, atgriezies no pilsētas, nesastapa Fomu, viņš bija briesmīgi pārskaities; taču pēc trim dienām viņš ieradās Stepančikovā atzīt savu vainu, lūdza tēvocim piedošanu un saplēsa savu lūgumrakstu. Tēvocis tai pašā dienā salabināja viņu ar Fomu Fomiču, un Stepans Aleksejevičs atkal staigāja kā šunelis Fomam pa pēdām un, tāpat kā agrāk, katra vārda galā piemetināja; «Gudrs cilvēks tu esi, Foma! Mācīts cilvēks tu esi, Foma!»

Foma Fomičs tagad dus kapā blakus ģenerālienei; kapu rotā dārgs piemineklis no balta marmora, viss izraibināts asarainiem citātiem un cildinošiem uzrakstiem. Reizēm Jegors Iļjičs un Nastjeņķa, nākdami no pastaigas, svētbijīgi iegriežas aiz baznīcas apžoga palocīties Fomam. Viņi arī tagad vēl nespēj runāt par viņu bez īpašām jūtām, atceras katru viņa vārdu, atceras, ko viņš ēdis, kas viņam bijis pa prātam. Viņa mantas glabā kā dārgumu. Sajutušies gluži bāri, tēvocis un Nast ja vēl vairāk pieķērās viens otram. Bērnus viņiem dievs nav devis; par to viņi gaužām skumst, taču kurnēt nedrīkst. Sašeņka sen jau apprecējusies ar kādu jauku jaunu cilvēku. Iļjuša mācās Maskavā. Tā nu iznācis, ka tēvocis un Nast ja dzīvo divatā vien un dievina viens otru. Rūpes vienam par otru nonākušas līdz tādam kā slimīgumam. Nast ja nemitīgi lūdz dievu. Ja viens no viņiem nomirs pirmais, tad otrs, man šķiet, nenodzīvos pat nedēļu. Taču lai dievs viņiem dod ilgu mūžu! Uzņem viņi visus ar lielu viesmīlību un gatavi dalīties ar jebkuru nelaimīgo visā, kas vien viņiem ir. Nast jeņķa labprāt lasa svēto dzīves gājumus un sagrauzta runā, ka ar parastiem labiem darbiem vēl ir par maz, ka vajadzētu visu izdalīt trūkumcietējiem un būt laimīgiem nabadzībā. Ja nebijis rūpju par Iļjušu un Sašeņku, tēvocis tā arī būtu izdarījis, jo viņš visās lietās ir pilnīgi vienis prātis ar sievu. Pie viņiem dzīvo Praskovja Iļjiņična un ar prieku visur viņiem izdabā; viņa vada arī saimniecību. Bahčejeva kungs viņu bildināja drīz pēc tēvoča kāzām, taču viņa tam kategoriski atteica.

No tā sprieda, ka viņa ies klosterī, taču arī tas nenotika. Praskovjai Iļjiņičnai piemīt kāda apbrīnojama rakstura īpašība: pilnīgi aizmirst sevi to cilvēku labad, kurus viņa iemīlējusi, ik brīdi izgaist viņu priekšā, lūkoties viņiem acīs, iztapt visvisādām viņu iegribām, uzmanīt viņus, kalpot viņiem. Tagad, pēc ģenerālienes — savas mātes nāves, viņa uzskata par pienākumu nešķirties no brāļa un visādi izdabāt Nastjeņkai. Vecais Ježevikins vēl ir dzīvs un pēdējā laikā pasācis aizvien biežāk un biežāk apmeklēt meitu. Sākumā viņš tēvoci dzina izmisumā ar to, ka pilnīgi norobežoja sevi un savu sīko smeltni (tā viņš dēvēja savus bērnus) no Stepančikovas. Visi tēvoča aicinājumi viņu neietekmēja: viņš bija ne tik daudz lepns, cik klīrīgs un aizdomīgs. Patmīlīgais aizdomīgums reizēm kļuva īsti slimīgs. Doma, ka viņu, nabagu, uzņems bagātā mājā aiz žēlastības, uzskatīs par uzbāzīgu un uzmācīgu, bendēja viņu nost; viņš dažkārt pat atteicās no Nastjeņkas palīdzības un pieņēma tikai pašu nepieciešamāko. Turpretim no tēvoča viņš negribēja pieņemt itin nekā. Nastjeņķa bija pārlieku maldījusies, toreiz dārzā man teikdama par tēvu, ka tas tēlo ākstu viņas dēļ. Tiesa, toluik viņam briesmīgi gribējās izdot Nastjeņku pie vīra; taču ākstu viņš tēloja tīri vienkārši aiz iekšējas nepieciešamības, lai izlādētu sakrājušos niknumu. Prasība kaisīt zobgalības un dzēlīgus vārdiņus bija viņam asinīs. Viņš, piemēram, kariķēja pašu zemiskāko, pašu verdziskāko lišķi, taču tai pašā laikā skaidri lika saprast, ka dara to tikai izskata pēc; un, jo pazemojošāki bija viņa glaimi, jo dzēlīgāk un klajāk tiem cauri spīdēja izsmiekls. Tāda jau bija viņa maniere. Visus viņa bērnus izdevās ievietot labākajās mācību iestādēs Maskavā un Pēterburgā, bet arī tikai tad, kad Nast jeņķa viņam skaidri pierādīja, ka tas viss notiek par viņas pašas līdzekļiem, proti, no tiem trīsdesmit tūkstošiem, ko viņai bija dāvinājusi Tatjana Ivanovna. Patiesību sakot, šos trīsdesmit tūkstošus nekad arī neņēma no Tatjanas Ivanovnas, bet, lai viņa nebēdātos un neapvainotos, apmierināja viņu ar solījumu — tiklīdz ģimenē radīsies neparedzētas vajadzības, tūdaļ pieņems viņas palīdzību. Tā arī izdarīja: izskata pēc dažādā laikā paņēma no viņas divus diezgan prāvus aizņēmumus. Taču pirms trim gadiem Tatjana Ivanovna nomira, un Nast ja tomēr dabūja savus trīsdesmit tūkstošus. Nabaga Tatjana Ivanovna nomira pēkšņā nāvē. Visa ģimene posās uz balli pie kāda no kaimiņu muižniekiem, un viņa nule kā bija paguvusi ietērpties savā balles kleitā un galvā uzlikt burvīgu baltu rožu vainagu, kad pēkšņi sajuta nelabumu, apsēdās atzveltenī un nomira. Ar to pašu vainagu galvā viņu ari apglabāja. Nastja bija izmisusi. Tatjanu Ivanovnu mājā bija lolojuši un kopuši kā bērnu. Viņa pārsteidza visus ar savu saprātīgo testamentu: atskaitot Nastjeņkas trīsdesmit tūkstošus, viss pārējais — ap trīssimt tūkstošu asignācijās — bija novēlēts nabadzīgu meiteņu — bāreņu audzināšanai un naudas pabalstiem, mācību iestādes beidzot. Viņas nāves gadā pie vīra izgāja arī jaunava Perepeļicina, kura pēc ģenerālienes nāves bija salikusi tēvoča mājā, cerēdama pieglaimoties Tatjanai Ivanovnai. Pa tam lāgam atraitņos bija iekļuvis ierēdnis muižnieks, kuram piederēja Mišina — tā pati mazā sādžiņa, kur mums iznāca saķeršanās ar Obnoskinu un viņa māmuļu Tatjanas Ivanovnas dēļ. Šis ierēdnis bija negants prāvnieks, un no pirmās sievas viņam bija seši bērni. Domādams, ka Perepeļicinai ir nauda, viņš sāka sūtīt viņai bildinājumus, un viņa uzreiz bija ar mieru. Taču Perepeļicina bija plika kā baznīcas žurka: viņai piederēja pavisam tikai trīssimt rubļu sudrabā, tie paši Nastjeņkas dāvināti uz kāzām. Tagad vīrs un sieva ecējas no rīta līdz vakaram. Viņa plūkā aiz matiem vīra bērnus un dala tiem dunkas, bet viņam (vismaz tā runā) skrāpē ģīmi un vienā laidā bāž acīs savu apakšpulkvedisko izcelšanos. Arī Mizinčikova dzīve nokārtojusies. Viņš prātīgi atmeta visas savas cerības uz Tatjanu Ivanovnu un sāka pamazām mācīties lauksaimniecību. Tēvocis viņu ieteica kādam bagātam grāfam — muižniekam astoņdesmit verstu no Stepančikovas; grāfam piederēja trīs tūkstoši dvēseļu, un pats viņš retumis ieradās savās muižās. Pamanījis Mizinčikova spējas, ņemdams vērā ieteikumu, grāfs viņam piedāvāja pārvaldnieka vietu savās muižās, padzinis iepriekšējo pārvaldnieku — vācieti, kurš, par spīti izdaudzinātajam vāciešu godīgumam, smalki aptīrīja savu grāfu. Pēc pieciem gadiem muižu nevarēja ne pazīt: zemnieki bija iedzīvojušies turībā, ieviestas agrāk neiespējamas saimniecības nozares, ienākumi turpat vai divkāršojušies — vārdu sakot, jaunais pārvaldnieks izcēlās ar savām saimniekotāja spējām, viņu daudzināja pa visu guberņu. Cik liels bija grāfa izbrīns un bēdas, kad Mizinčikovs pēc apaļiem pieciem gadiem, nevērodams nekādus lūgumus, nekādas piemaksas, kategoriski uzteica vietu un atstāja dienestu! Grāfs domāja, ka viņu aizvilinājuši kaimiņu muižnieki — varbūt pat uz citu guberņu. Un cik visi bija pārsteigti, kad piepeši — pāris mēnešu pēc aiziešanas no darba Ivanam Ivanovičam Mizinčikovam uzradās lieliska muiža ar simt dvēselēm taisni četrdesmit verstu no grāfa muižas! To viņš bija nopircis no kāda izputējuša huzāra — sava agrākā drauga. Šīs simt dvēseles viņš tūdļ ieķīlāja, un pēc gada viņam apkaimē pieradās vēl sešdesmit dvēseļu. Tagad viņš pats ir muižnieks un saimniecība viņam nepārspējama. Visi brīnās: kur viņš tik daudz naudas rāvis? Citi tikai krata galvu. Taču Ivans Ivanovičs ir pavisam mierīgs un pilnīgi apzinās savas tiesības. Viņš izsaucis no Maskavas savu māsu — to pašu, kura viņam bija atdevusi savus pēdējos trīs rubļus zābakiem, kad viņš devās uz Stepančikovu, — visai jauku, ne vairs gluži jaunu meiteni, lēnīgu, piemīlīgu, izglītotu, taču pārlieku iebaidītu. Viņa visu laiku bija mitinājusies kaut kur Maskavā par laika kavētāju pie nez kādas labdares; tagad viņa ar bijāšanu izturas pret brāli, saimnieko viņa mājā, uzskata viņa gribu par likumu un sevi par pilnīgi laimīgu. Brālītis viņu nelutina un krietni vien nostrādina, taču viņa to nemana. Stepančikovā viņu pārlieku iemīļojuši; runa, ka Bahčejeva kungs neesot pret viņu vienaldzīgs. Viņš būtu to bildinājis, taču baidās tikt atraidīts. Starp citu, par Bahčejeva kungu mēs ceram sīkāk parunāt kādu citu reizi citā stāstā.

Tā nu, šķiet, par visiem būtu pateikts… Jā, piemirsu: Gavrila ir kļuvis gaužām vecs un pilnīgi aizmirsis franču valodu. No Falaleja iznācis visai kārtīgs kučieris, bet nabaga Vidulēcis jau sen nokļuvis trako namā un laikam turpat arī nomiris… Šinīs dienās braukšu uz Stepančikovu un katrā ziņā tēvocim par viņu apjautāšos.

PIEZĪMES

Šajā sējumā ievietoti Dostojevska sacerējumi, kas radušies četrdesmito gadu beigās, un pirmie stāsti, kuri sarakstīti pēc atgriešanās no katorgas. Petropavlovskas cietoksnī uzrakstīto stāstu «Mazais varonis» (1849) un stāstu «Krusttētiņa sapnis» (1859), kurš iezīmē Dostojevska literārās daiļrades «otru sākotni», šķir desmit gadus ilgs piespiedu klusēšanas laiks. Tomēr, paša rakstnieka vārdiem runājot, šie gadi nebija neauglīgi: «Garīgā rosme neapsīka ne mirkli.» (Достоевский Ф. M. Письма под редакцией А. С. Долинина, т. 1, 1928, с. 166.) Katorgas gadi un tas laiks, kad Dostojevskis bija cara zaldāts, viņu pirmo reizi tuvināja tautas masām un bezgala bagātināja viņa dzīves pieredzi, un padarīja dziļāku cilvēka psiholoģijas izpratni. «Cik gan daudz tautas tipu un raksturu no katorgas esmu paņēmis līdz. Es ar viņiem saradu un tāpēc, kā šķiet, viņus ļoti labi iepazinu. Noklausījos tik daudzu klaidoņu un laupītāju stāstus par viņu gaitām un drūmo, bēdu pilno dzīvi. Pietiks veseliem sējumiem. Kas par brīnumainiem ļaudīm! Vispār laiku neesmu zaudējis veltīgi. Ja es neiepazinu Krieviju, tad krievu tautu gan iepazinu jo labi, tik labi, kā droši vien to pazīst tikai retais.» («Письма», т. 1, с. 139.)

Turklāt tieši šajā periodā sākās dziļš lūzums Dostojevska apziņā. «Kas šajos četros gados notika ar manu dvēseli, maniem ideāliem, ar manu prātu un sirdi — to es tev neizklāstīšu,» viņš rakstīja brālim. «Tas būtu garš stāsts. Taču mūžīgā ieraušanās sevī, lai izbēgtu no rūgtās īstenības, ir nesusi augļus.» (Turpat, 137. lpp.) «Šī ilgā, fiziski un morāli tik grūtā, pelēkā dzīve mani salauza.» (Turpat, 141. lpp.) Dostojevskis atsacījās no jaunības gadu revolucionārajām idejām. Taču rakstnieka jaunā pārliecība neizveidojās uzreiz, un tā arī uzreiz neatspoguļojās viņa daiļradē. Šis process noritēja pakāpeniski un aktivizējās līdz ar šķiru cīņas saasināšanos Krievijā sešdesmitajos gados.

Ziņas par Dostojevska radošajām iecerēm atrodam viņa vēstulēs no Semipalatinskas. Tās parāda, ka pirmie stāsti, ko Dostojevskis uzrakstījis pēc atgriešanās no katorgas, ietver sevī tikai nelielu, ne visai nozīmīgu daļu no viņa plašajiem radošajiem nodomiem.

1856. gada 18. janvārī A. N. Maikovam rakstītajā vēstulē tiek pieminēts «liela apjoma stāsts», kas iecerēts jau katorgā, «galvenais sacerējums», kurš, lai neizbojātu domu, lai to neuzrakstītu sasteigti, patlaban jāatliek; tiek runāts ari par komisko romānu, kas izveidojies uz kādreiz aizsāktās komēdijas pamata: «Es pa jokam sāku rakstīt komēdiju un pa jokam izdomāju tik daudz komisku situāciju, tik daudz komisku personu, un mans varonis man tā iepatikās, ka atmetu komēdijas formu, kaut gan tā izdevās labi, jo man iegribējās pēc iespējas ilgāk izsekot sava jaunā varoņa piedzīvojumiem un pašam tiku tikām izsmieties par viņu.» (Turpat, 166.—167. lpp.) 1856. gada vēstulēs nepārtraukti tiek pieminēts nodoms septembri uzrakstīt jaunu romānu, kas būs labāks par «Nabaga ļaudīm» (turpat, 171. lpp.). «Svarīgākais, ka es sēžu un rakstu romānu, un tas man sagādā baudu. Tikai tā es varu iekarot slavu un piesaistīt sev uzmanību.» (Turpat, 184. lpp.) «Ne ar ko citu (literatūras jomā) es tagad nenodarbojos, tikai strādāju pie šī romāna, jo mana sirds tiektin tiecas pēc tā.» (Turpat, 222. lpp.) Sis romāns netika pabeigts, un ļoti iespējams, ka tā materiālus autors izmantoja citos sacerējumos. Vēlāk, kā parāda 1857. gada beigās un 1858. gada sākumā rakstītās vēstules, liela vieta Dostojevska iecerēs piederēja citam romānam, kurā būtu atspoguļotas tā laika sabiedriskās dzīves galvenās problēmas. Taču darbu pie šī romāna arī vajadzēja pamest. «Romāna rakstīšanu es atliku līdz tam laikam, kad būšu atgriezies Krievijā. To es darīju aiz nepieciešamības. Romāna ideja ir izraudzīta diezgan veiksmīgi, raksturs gluži jauns… šis raksturs, kā liekas, mūsu tagadējā Krievijas dzīvē ir stipri izplatīts, sevišķi patlaban, spriežot pēc pašreizējās kustības un idejām, kas spārno visus …» (Turpat, 236. lpp.)

Dostojevskis aizvien tiecies runāt par visaktuālākajiem jautājumiem, aprakstīt parādības, kuras tikko radušās, smelt tās no sava laika dzīves visdziļākā avota. «… Gribu uzrakstīt labi, taču pietrūkst dažu materiālu, kuri jāsavāc pašam Krievijā. Uz labu laimi rakstīt negribu. Un tāpēc esmu pametis darbu pie sava lielā romāna…» (Turpat, 241. lpp.) Šajos gados Dostojevskis pārdomā arī «Piezīmes no Mirušo nama» — grāmatu, kas atspoguļotu Omskas cietumā uzkrātos iespaidus. Ne vienu reizi vien viņš atgriežas arī pie domas pamatos pārstrādāt stāstu «Dubultnieks».

1858. gada 31. maijā Dostojevskis pavēsti brālim: «…Rakstu divus stāstus, kuri būs tikai apmierinoši (un tad ari tā būtu dieva laime).» (Turpat, 236. lpp.)

Divi stāsti — «Krusttētiņa sapnis» un «Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji» — presē parādījās gandrīz vienā laikā, 1859. gadā. Tie abi vēl daudzējādā ziņā saistīti ar Gogoļa skolu, kuras ietekmē veidojās rakstnieka agrīnā daiļrade. Līdz ar to tieši šie stāsti ievada jaunu — «pārejas» periodu Dostojevska daiļrades ceļā, un šis periods turpinās apmēram līdz 1864. gadam. Tādējādi stāsts «Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji» atspoguļo polemiku ar Beļinska sociālo teoriju, un šajā nozīmē šeit tiek turpinātas un vēl vairāk akcentētas stāstā «Dubultnieks» iezīmētās tendences.

Visi Dostojevska sacerējumi, kas ievietoti šajā sējumā, rakstnieka dzīves laikā atkārtoti izdoti divas reizes — tos izdevis N. A. Osnovskis 1860. gadā un F. Stellovskis 1865. un 1866. g. Bez tam katru sacerējumu Stellovskis izdevis arī atsevišķā brošūrā, kas iespiesta no tā paša salikuma. (Šo izdevumu sīku raksturojumu skat. 1. sējuma piezīmēs.) Stāstu «Baltās naktis», «Mazais varonis», «Krusttētiņa sapnis» un «Stepančikovas ciems» rokraksti nav saglabājušies. Mums ir iespēja iepazīties tikai ar stāsta «Ņetočka Ņezvanova» VII nodaļas melnraksta nelielu fragmentu (to N. F. Beļčikovs publicējis apcerējumā «Kā Dostojevskis rakstīja romānus». — «Печать и революция», 1928, К? 2, с. 88—93).

Darbi, kas ievietoti šajā sējumā, tiek iespiesti pēc F. M. Dostojevska pilnīgā rakstu kopojuma 1865. g. un 1866. g. izdevuma, izlabojot iespiedkļūdas pēc iepriekšējiem izdevumiem.

BALTĀS NAKTIS

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1848. g. decembra numurā un veltīts dzejniekam A. N. Pļeščejevam. Gatavojot 1860. g. izdevumu, Dostojevskis žurnālā iespiestajā tekstā izdarījis būtiskus labojumus. Starp citu, izņemta šāda frāze: «Stāsta, ka soda tuvums liekot noziedzniekam izjust īstu nožēlu un dažkārt radot nocietinātā sirdī sirdsapziņas ēdas. Stāsta, ka tas notiekot baiļu iedarbībā.» Acīm redzot, pēc katorgas nākamais «Piezīmju no Mirušo nama» autors uzskatījis par nepiedienīgu pavirši pieminēt «noziegumu un sodu» stāstā, kas nepavisam nav saistīts ar šo tematu. Tai pašā laikā Dostojevskis būtiski papildinājis varoņa stāstījumu ar viņa iemīļoto vēsturisko un literāro tēlu uzskaitījumu (no vārdiem «Jūs varbūt jautāsiet — par ko viņš sapņo?» līdz vārdiem «… manu mazo eņģelīt.»). No šī jaunā fragmenta redzams, cik ļoti stāstītāju «Baltajās naktīs» saviļņo heroiski romantiskas tēmas, kas ir krasā kontrastā ar viņa pilnīgo pasivitāti un nevarību reālajā dzīvē. Garo stāstu «Baltās naktis», tāpat ari «Ņetočku Ņezvanovu» Dostojevskis veltījis savai iemīļotajai sapņotāja tēmai. Šī tēma ir valdzinājusi Dostojevski visu mūžu, un 1876. g. viņš pat taisījies rakstīt romānu «Sapņotājs».

«Balto nakšu» varonis ir nabadzīgs Pēterburgas inteliģents, cilvēks ar augstu garīgo kultūru. Viņš rakstniekam dārgs tieši ar to, ka vulgāru, mietpilsonisku interešu pasaulē jūtas svešs, nederīgs. Pats sapņotājs ļoti precīzi raksturo savu dzīvi, kur «jaucas kopā kaut kas tīri fantastisks, kvēli ideāls un tai pašā reizē… pelēcīgi prozaisks un ikdienišķīgs, lai neteiktu — neticami banāls». Sapņainība ir īpatnējs protesta veids pret banalitāti, taču tas ir pasīvs, vājš protests. «Петербургская летопись» (1847) feļetonos Dostojevskis izskaidroja sapņainību ar sociāliem apstākļiem; viņa varonis nespēj atrast tādu nodarbošanos, kas atbilstu augstam cilvēciskam ideālam: «… Vai gan daudziem no mums, krievu cilvēkiem, ir iespējas darīt savu darbu ar mīlestību, kā nākas; tāpēc ka jebkurš darbs prasa darītāja patiku, mīlestību, prasa visu cilvēku. Vai gan daudzi galu galā ir atraduši savu darba lauku? Dažs darbs vēl prasa iepriekšējus līdzekļus, nodrošinājumu, bet uz dažu darbu cilvēks nejūt tieksmi — atmet ar roku, un, paskat vien, darbs jau izslīdējis no rokām. Tad ari raksturos, kuri alkst darboties, taču ir vāji, sievišķīgi, maigi, pamazām rodas tas, ko dēvē par sapņainību, un cilvēks beidzot nav vairs cilvēks, bet kaut kāda dīvaina vidējās dzimtes būtne — sapņotājs.» (Достоевский Ф. M. Поли. собр. художественных произведений. Т. 13, 1930, с. 29—30.) Ieraudamies noslēgtā, fantastiskā pasaulītē, Dostojevska sapņotājs nolemj sevi pilnīgai un traģiskai vientulībai. «… Īstenība rada sapņotāja sirdī smagu, naidīgu iespaidu, un viņš steidzas nolīst savā slepenajā zelta stūrītī, kas patiesībā bieži vien ir pieputējis, neuzposts, nekārtīgs, netīrs kakts. Pamazām mūsu nedarbnieks sāk vairīties no vispārības interesēm, un pakāpeniski, nemanāmi viņā sāk notrulināties patiesās dzīves talants. Viņam, dabiski, sāk likties, ka baudas, ko viņam sagādā patvaļīgā fantāzija, ir pilni);:.ikas, krāšņākas, tīkamākas par īsto dzīvi.» (Turpat, 31. )pp.) Tieši tāds arī ir garā stāsta «Baltās naktis» varonis. «Es esmu sapņotājs, man ir tik maz īstas dzīves,» viņš atzīstas. Raksturīgi, ka garajā stāstā, kas ir paša varoņa atmiņas, tikai vienu reizi garām ejot pieminēts, ka viņš kaut kur kalpo. Dienests, attiecības ar darba biedriem, par kurām nemitīgi un mokoši domā Devuškins, Goļadkins, Proharčins, «Balto nakšu» varoni nepavisam neinteresē. Viņa sapņos dīvaini sasaistās draudzība ar Hofmanu un varoņa loma Kazaņas ieņemšanā, bruņinieka mīlestība un kauja pie Berezinas. Sapņotājs savā dvēselē ir dzejnieks: viņam viegli iedomāties nepazīstama cilvēka raksturu vienīgi pēc tā sejas, pat ar namiem viņš «ievada pazīšanos», izšķirdams tos «pēc balss». Varoņa sarunu valoda romantiski stilizēta. Ne velti Nastjeņka piezīmē, ka viņš runā tā, «it kā lasītu grāmatu». Un arī pats varonis skaidri redz savu nevarību, nepilnvērtību. Visdārgākie brīži viņam bijuši tie, kad viņš iesaistījies dzīves īstenībā. Atšķirībā no Gogoļa sapņotāja mākslinieka Piskareva («Невский проспект», 1835), kuram pirmā sadursme ar dzīvi izrādījās traģiska, jo īstenība rupji piekrāpa sapni, Dostojevska varonis pašā dzīvē saskatīja to, kas ir labāks, augstāks par sapni. Taču šis atklājums neatnesa laimi vientuļniekam «ar vājo sirdi». Viņa liktenis ir atteikšanās un rūgta vientulība. Sapņotāja garīgajā sejā ir vaibsti, kas viņu tuvina

Devuškinara, kaut ari viņš atrodas uz augstākas attīstības pakāpes. Šie vaibsti — morāla skaidrība, maigums un pilnīga pašaizliedzība mīlestībā — raksturīgi pašiem dārgākajiem Dostojevska varoņiem, starp citu, tādam autobiogrāfiskam varonim kā rakstnieks Ivans Petrovičs romānā «Pazemotie un apvainotie» (1861).

7.   lpp. Epigrāfs ņemts no I. S. Turgeņeva dzejoļa «Ziediņš» (1843). Pants nav citēts gluži precīzi.

8.   lpp. … debesu impērijas krāsa. — Domāta dzeltenā krāsa. Līdz 1912. gadam Ķīnas («Debesu impērijas») nacionālais karogs bija drakona attēls uz dzeltena fona.

24. lpp. Hofmans Ernests Teodors Amadejs (1776—1822) — redzamākais vācu romantisma pārstāvis. Viņa darbos («Velna eliksīri», «Mazais Cahess» u. c.) dzīve arvien parādās kā fantastiskā un reālā vienojums.

24. lpp. Bērtuļa nakts. — 1572. g. 24. augusta naktī pirms sv. Bērtuļa dienas katoļi Parīzē sarīkoja hugenotu masu slaktiņu. Šis notikums atainots Prospera Merimē vēsturiskajā romānā «Kārļa IX laiku hronika».

Tālāk nosaukti ievērojamā angļu rakstnieka Valtera Skota (1771— 1832) Krievijā populāro romānu personāži — Diāna Vernona («Robs Rojs»), Klāra Movbreja («Senronānas ūdeņi»), Džēfija Densa («Edinburgas cietums»).

24. lpp. … Huss prelātu sapulces priekšā. — Jans Huss (1369— 1415) — lielais čehu patriots, kas cīnījās par nacionālas, no katolicisma neatkarīgas baznīcas nodibināšanu un iedvesmoja pret vācu feodāļiem vērsto nacionālās atbrīvošanās kustību. 1415. gadā baznīcas sapulce Konstancē piesprieda Husam sadedzināšanu uz sārta pēc tam, kad viņš liedzās atteikties no «ķecerības».

24. lpp. … miroņu sacelšanās Robertā. — «Roberts-Velns» — franču komponista Meierbēra (1791—1864) opera.

Tālāk pieminēti romantiskās poēzijas darbi: «Al» (pēc Gētes) — V. A. Zukovska (1783—1852) dzejolis un «Brenda» — I. I. Kozlova (1779—1840) balāde.

24. lpp. … poēmas lasīšana pie grāfienes V. D. — Runa ir par Aleksandras Kirilovnas Voroncovas-Daškovas (1818—1856) salonu.

24. lpp. Danlons Zoržs 2aks (1759—1794) — ievērojams franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks XVIII gadsimta beigās.

24. lpp. Kleopatra e i suoi amanti — tēma, kas tika uzdota improvizatoram Puškina garajā stāstā «Ēģiptes naktis» (1835).

24. lpp. … namiņš Kolomnā — no Puškina stāsta dzejā «Namiņš Kolomnā» (1830).

33. lpp. Aivenho — Valtera Skota romāns (Ivanhoe).

ŅETOČKA ŅEZVANOVA

Garais stāsts «Ņetočka Ņezvanova» pirmoreiz iespiests žurnālā «Отечественные записки» 1849. gadā (janvārī, februārī, maijā) ar nosaukumu «Ņetočka Ņezvanova. Stāsts par kādu sievieti».

Dostojevskis šo darbu rakstījis vairāk nekā divus gadus un cerējis, ka tas būs kaut kas sevišķs. «Tagad esmu apkrāvies ar darbu,» viņš raksta brālim 1846. gada decembrī, «5. janvāri esmu apsolījies nodot Krajevskim romāna «Ņetočka Ņezvanova» Idaļu, par kura publicēšanu tu droši vien esi lasījis žurnālā «Отечественные записки». Šo vēstuli rakstu aizgūtnēm, ar pārtraukumiem, jo pie romāna strādāju dienu un nakti… Strādāju ļoti aizrautīgi. Man visu laiku šķiet, ka esmu sācis tiesas prāvu pret visu mūsu literatūru, žurnāliem, kritiķiem un ar mana romāna trim daļām žurnālā «Отечественные записки» šogad iemantošu sev pirmo vietu par spīti maniem nelabvēļiem.» («Письма», т. 1, с. 104.) Dostojevskim ļoti, ļoti gribējās atgūt «Nabaga ļaužu» autora kādreizējo slavu, ko stipri bija iedragājis «Dubultnieks» un «Proharčins».

Līdztekus «Ņetočkai Ņezvanovai» Dostojevskis rakstīja arī «Saimnieci». «Saimnieces» lielā neveiksme, kas Dostojevskim bija pavisam negaidīta, Beļinska krasi negatīvā atsauksme dziļi skāra Dostojevski, stipri aizvainoja viņa patmīlību. Ar vēl lielāku entuziasmu viņš sāk cerēt uz «Ņetočku Ņezvanovu». 1849. gada februāra sākumā viņš raksta žurnāla «Отечественные записки» izdevējam Krajevskim: «Lai turētu vārdu un nodotu noteiktajā laikā, es sev gauži darīju pāri, jo biju sarakstījis starp citu tik vājus darbus vai (vienskaitlī) — tik vāju darbu kā «Saimnieci»… un pēc tam ilgi nespēju sadūšoties, lai uzrakstītu kaut ko nopietnu un krietnāku. Ikviena neveiksme mani padara slimu… Andrej Aleksandrovič, es ļoti labi zinu, ka «Ņetočkas Ņezvanovas» janvārī iespiestā pirmā daļa ir labs darbs, tik labs, ka žurnālam «Отечественные записки», protams, nav jākaunas atvēlēt tam savas slejas. Zinu, ka tas ir nopietns darbs. Galu galā to saku nevis es, bet saka visi.» Šinī gadījumā Dostojevskis nebija kļūdījies. Varēja cerēt, ka «Ņetočka Ņezvanova» tiešām būs jaunā autora liels un nozīmīgs darbs. Dostojevskis savā jaunajā stāstā pirmoreiz bija izvirzījis mērķi parādīt cilvēka rakstura attīstību no bērnības līdz brieduma gadiem uz plaša sociālās dzīves fona. Darba galvenie varoņi pieder pie «sapņotāju» kategorijas (Jefimovs, Ņetočkas māte, pati varone, Aleksandra Mihailovna un tās iemīļotais). Sižeta pamatā ir nesamierināma sadursme starp «tīri fantastisko, kvēli ideālo» un «blāvi prozaisko», «gandrīz neticami vulgāro». Ikviena sapņotāja liktenis īpatnēji atspoguļo šo galveno konfliktu. Stāsts ir spilgta sociālo kontrastu ainava, talantīga vijolnieka atkarīgais stāvoklis dzimtcilvēku orķestrī, pilsētas trūcīgo iedzīvotāju nabadzība un — blakus kā «pasakaini brīnišķīgā» simbols — «grezns nams ar sarkaniem aizkariem». Bet arī tur, kur ārēji liekas viscaur valda labklājība, pastāv nevienlīdzība, spēcīgā tirānija pār vājāko. (Tādas ir Aleksandras Mihailovnas attiecības ar vīru.)

Sapņošanas traģēdija iemiesota vispirms Ņetočkas patēva — vijolnieka Jefimova tēlā un viņas mātes — «entuziastes, sapņotājas» tēlā. Viņi abi ir neparasti cilvēki, kas kaislīgi tiecas pēc citādas dzīves, daiļas un patiesi cilvēcīgas. Taču sapņi tikai uz laiku iepriecina dvēseli. Ar slimīgu skarbumu sapņotāji pārdzīvo visas dzīves grūtības un beidzot iet bojā nevienlīdzīgā cīņā. Nabadzīgā mūziķa Jefimova liktenis daudzējādā ziņā ir tipisks māksliniekam raznočincam. Dostojevskis parādījis, cik milzīgi daiļrades spēki var būt cilvēkā, kas nācis no tautas. Vienu no galvenajiem Jefimova garīgā sabrukuma iemesliem Dostojevskis saskata sociālajos apstākļos. Stāstā parādīta Jefimova galīgā nabadzība un nevienlīdzība iepretim muižnieku kārtas māksliniekiem; Jefimovam nav īstas izglītības un līdz ar to nav arī pieraduma nopietni, patstāvīgi strādāt, turklāt viņš ir slimīgi patmīlīgs un labi saprot, cik spēcīgs ir viņa talants. Tas viss noved pie morālas pagrimšanas un ārprāta.

Pastāvīgas un neauglīgas sapņošanas vidē veidojas Ņetočkas raksturs.

Rakstnieks centies parādīt, kā pamazām «dzīvās dzīves» ietekmē Ņetočka pārvar savu noslēgtību, vairs «neaizbāž ausis ar sapņojumiem», kļūst par spēcīga un aktīva rakstura cilvēku. «Pamošanās» sākas Aleksandras Mihailovnas ģimenē, kad Ņetočka pirmoreiz atskārst cilvēku attiecību netaisnīgumu un drosmīgi nostājas pret nelietību, kuras personificējums šeit ir Aleksandras Mihailovnas vīrs Pjotrs Aleksandrovičs, kņaza Valkovska prototips «Pazemotajos un apvainotajos».

Romānam «Ņetočka Ņezvanova» žurnālā bija paredzētas trīs daļas: «Bērnība», «Jaunā dzīve» un «Noslēpums». Dostojevska apcietināšana sakarā ar petraševskiešu prāvu neļāva viņam turpināt šo darbu, un tas palika nepabeigts. Sagatavojot izdošanai Kopotus rakstus 1860. gadā un ņemot vērā, ka «Ņetočkai» turpinājuma nebūs, Dostojevskis būtiski pārveidojis žurnālā iespiesto tekstu. Liela romāna sākumu viņš pārvērtis par «Ņetočkas Ņezvanovas» bērnības un pusaudzes gadu stāstu. Tāpēc iedalījums daļās vairs nav bijis vajadzīgs un radusies kopēja nodaļu numerācija. Salīdzinājumā ar žurnālā iespiesto tekstu izmesta epizode (pēc vārdiem: «… jo zināju, ka tur jau nu gan neviena netraucēšu»), kur tēlota Ņetočkas pazīšanās ar bāreni Lari, zēnu, ko kņazs pieņēmis audzināšanā. Nelaimīgā Lara liktenis daudzējādā ziņā līdzīgs pašas Ņetočkas liktenim: «Viņa tēvs nomira aiz bēdām, bet māte aiz izmisuma, ka zaudēts vīrs. Viņi abi nomira vienā nedēļā. Kaut kādas dīvainas iedomas dēļ, kaut kādas nelaimīgas iedvesmas dēļ Laris sagudroja, ka vecāki nomiruši ne vien aiz bēdām, bet arī tāpēc, ka viņš tos nav mīlējis; nabaga bārenis kopš tā laika mocīja sevi ar nožēlām, pārmetumiem, un viņu nemitīgi kremta sirdsapziņa. Pats briesmīgākais, ka viņš savas bēdas no visiem slēpa un ka neviens nevarēja izkliedēt viņa iedomu veselu gadu pēc vecāku nāves, jo ļaunā doma bija laidusi viņā dziļas saknes un izveidojusi šo bērnu par diezin ko. Jāpiebilst, ka radās arī citi iemesli, kas veicināja šīs domas iesakņošanos. Nelaimīgais Laris ar asarām acīs centās man pierādīt, cik cietsirdīgs zēns viņš esot, un manus atspēkojumus neuzklausīja. Jo sevišķi viņš brīnījās, kā tas bija vērojams pēc viņa paša vārdiem, kāpēc viņš nēršot mīlējis savu tēvu un māti, kamēr tie bijuši dzīvi, un nabadziņš lil.ai pec: viņu nāves atskārtis, cik mīļi tie vipam bijuši. Taču pēc visiem viņa stāstiem bija saprotams — un tas viņa vecumā ir pat neparasti —, ka nelaimīgais zēns bija ļoti, ļoti simpātisks un jūtīgs, ka viņš savus vecākus mīlējis sirsnīgi jo sirsnīgi; bet viņa iedoma nebija izskaužama! Zēns man stāstīja, ka viņa vecāki bijuši nabadzīgi, ka dažkārt cauru vakaru lauzījuši galvu par nieka kapeiku, allaž raizējušies, allaž sūrojušies un gudrojuši, kā varētu kaut ko iekrāt, sadzīvot… Laris minēja daudzus faktus, kuri bija saprotami gan man, gan viņam, lai gan mēs abi nepavisam nebijām tādā vecumā, lai saprastu, kādēļ daudzi ļaudis pasaulē nopūlas dienu un nakti.» («Отечественные записки», 1849, январь—февраль, с. 316—317.)

Lara stāstījumā sevišķi spilgti notēlots ne visai pārticis ierēdnis Fjodors Ferapontovičs, kas zēnu pieņēmis savā apgādībā pēc vecāku nāves. Fjodors Ferapontovičs pieder pie «nomāktajiem ļaudīm», kuru psiholoģiju Dostojevskis iejūtīgi parādījis jau savos pirmajos darbos. «Viņš nebija ļauns; bet vai nu tāpēc, ka viņam kāds darīja pāri, pazemoja viņu un viņam bija kāds slepens ienaidnieks, kas nepārtraukti aizvainoja viņa patmīlību, vai gluži vienkārši tāpēc, ka Fjodors Ferapontovičs bija lielisks cilvēks, bet, sev par nelaimi, pārāk sirsnīgi ticēja šai savai pēdējai īpašībai, — taču viņš, tāpēc ka viņam nebija klausītāju un cienītāju, ārkārtīgi mīlēja nemitīgi klāstīt savā mājā sievai un pat mazgadīgajiem bērniem, kuriem bija iedvesis goddevīgas bailes, cik viņš esot labs, lielisks cilvēks, kādus pakalpojumus viņš izdarījis sabiedrībai, kādus naidniekus sadzīvojis un cik maz iemantojis… ko īsti — neatceros, taču es šeit stāstu viņa stilā. Bet, runājot šādā noskaņā, viņš dažreiz atmaiga no pašcildināšanas un sevis dievināšanas tik ļoti, ka sāka pat raudāt, un katrā ziņā beigās sekoja kaut kas ārkārtīgi efektīgs: viņš vai nu atrāva vaļā halātu, izrieza kailu krūtažu un, pavērsdams to pret saviem neredzamajiem ienaidniekiem, sacīja: «Duriet!» — vai, griezdamies pie mazajiem bērniem, vaicāja bargā, pārmetošā balsī: ko tie viņam atmaksājuši par viņa labdarī jumiem, kurus viņš tiem veltījis? Vai tie viņam atmaksājuši ar labu franču valodas izrunas mācīšanos par visām viņa negulētajām naktīm, par visiem pūliņiem, par visiem viņu labā lietajiem asinssviedriem, par visu, par visu?… Vārdu sakot, Fjodors Ferapontovičs, jau pārlieku sākdams plātīties, atriebjas visiem mājiniekiem par ļaužu un sabiedrības neticamo vienaldzību pret viņa priekšzīmīgo rīcību ģimenē un pilsoņa pienākumu pildīšanu un katru vakaru savu māju pārvērš par mazu ellīti.» [Turpat, 319. lpp.)

Par Fjodoru Ferapontoviču tālāk bija sacīts: «… ne jau pēdējo reizi viņš parādās mana stāsta lappusēs. Turpmāk pienāks atkal viņa kārta.» (Turpat, 320. lpp.)

Un tātad, nolēmis neturpināt «Ņetočku Ņezvanovu», Dostojevskis svītrojis to vēstījuma daļu, kur ievestas jaunas personas sižeta tālākai attīstīšanai. No citiem teksta īsinājumiem, ko Dostojevskis izdarījis 1860. gadā, pats interesantākais ir šāds. Pēc vārdiem «… elkoņiem balstīdamās pret kamīnu, abām rokām cieši sakampusi galvu» svītrotas rindas: «Tanī mirklī kaut kas karsts apkveldināja manu roku. Paskatījos uz Pjotru Aleksandroviču un izbrīnā sarāvos: pa viņa vaigiem ritēja asaras. Visa viņa seja pauda dziļas ciešanas.» Tā Dostojevskis konsekventi atņem Pjotra Aleksandroviča tēlam jebkādu cildenuma nokrāsu.

79. lpp. … viņš kļuvis pai tādu kā mājas Fersitu — tas ir, par žultainu cilvēku, kam patīk rīkoties tieši pretēji visu citu domām. Fersits — Homēra poēmas «Iliāda» personāžs, kurš ļaunprātīgi ieteic grieķiem doties atpakaļ no Trojas mūriem karu nepabeigušiem.

91.   lpp. … Fortinbrasa svītā. — Fortinbrass — V. Šekspīra traģēdijas «Hamlets» personāžs.

92.   lpp. … kāda izdaudzināta krievu autora drāma dzejā… Drāmā bija klāstītas kāda izcila mākslinieka nelaimes, kāda Dženaro vai

Džakobo. — Par mākslinieku Džakobo Sannazare 1834. gadā N. V. Kukoļņiks sarakstījis dramatisku fantāziju «Džakobo Sannazare». Kukoļņika «slava» saistīta ar to, ka tanī pašā 1834. gadā nākusi klajā viņa luga «Visdiženākā roka mūsu tēvzemi ir glābusi», kas sarakstīta uzticama pavalstnieka garā.

153. lpp. … Zans laks Ruso teicis kaut ko līdzīgu. — Slavenais franču rakstnieks un filozofs Ruso (1712—1778) veltījis pedagoģijas problēmām grāmatu «Emīls».

MAZAIS VARONIS

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1857. gada augusta burtnīcā ar pseidonīmu M-skis.

1849. gada 18. jūlijā Dostojevskis raksta brālim no cietokšņa: «Laiku velti neesmu zaudējis: sagudroju trīs stāstus un divus romānus; vienu no tiem tagad rakstu…» («Письма», т. 1, с. 124.) Taču no visiem iecerētajiem darbiem pabeigts tikai viens — «Bērna pasaka». Vēstulē, kurā Dostojevskis ziņo par «Bērna pasakas» pabeigšanu, viscaur mundrs noskaņojums, jaunības entuziasms, kas dveš arī no visa šā darba: «Brāli! Neesmu noskumis, nedz arī zaudējis dūšu. Dzīve visur ir dzīve, dzīve mūsos pašos un nevis ārējos apstākļos. Man līdzās būs cilvēki, un but cilvēkam starp ļaudīm un palikt cilvēkam visu mūžu, vienalga, kādās nelaimēs, neskumt un nesabrukt — tāda ir dzīve, tāds ir tās uzdevums. To esmu atskārtis… Tagad par materiāliem norādījumiem … mana manuskripta — drāmas un romāna melnraksta plāna dažas lapas un pabeigtais stāsts «Bērna pasaka» man ir atņemti, un droši vien tos dabūsi tu.» (Turpat, 129. lpp.) «Bērna pasaka» tiešām palika pie M. M. Dostojevska un iespiestā veidā nāca klajā pēc astoņiem gadiem ar nosaukumu «Mazais varonis». Ziņa par «Bērna pasakas» iespiešanu rakstnieku apbēdināja: «Sen biju nodomājis to pārstrādāt un krietni pārstrādāt,» viņš vaļsirdīgi raksta brālim, «pirmkārt, visu nekur nederīgo sākumu nosvītrot. Bet ko lai dara? Ja iespiests, neko vairs nevar līdzēt.» (Turpat, 231. lpp.) Sagatavojot «Mazo varoni» 1860. gada izdevumam, Dostojevskis izdarījis vairākus labojumus. Pilnīgi nosvītrots priekšvārds — stāstītāja sentimentālā vēršanās pie mīļotās meitenes Mašeņkas, kurai viņš savu stāstu bija veltījis. Atbilstoši tam no stāsta teksta svītrotas arī visas citas Mašeņkai adresētās rindkopas.

«Mazais varonis» rada neapšaubāmu interesi, jo palīdz izprast Dostojevska pasaules uzskatu, viņa ticību cilvēkiem, par spīti visām viņa šaubām un svārstībām.

Bērnu tēlojumam ir izcila vieta rakstnieka daiļradē. Dostojevska tēlojumā bērni visbiežāk ir mazi cietēji, kam pilnīgi laupīta bērnība.

Nevainīgu bērnu ciešanas, pēc rakstnieka domām, vienmēr ir neatvairāms pārmetums visiem, kas ļaunumu uzskata par cilvēku sabiedrības normālu īpašību. Bērnu psiholoģijas analizēšana ikreiz līdz pat «Brāļiem Karamazoviem» ir likusi Dostojevskim šaubīties, vai viņa skeptiskais uzskats par cilvēka dabu ir pareizs. Bērna tēls «Mazajā varonī» Dostojevskim nav gluži parasts, tas ir ārkārtīgi gaišs un harmonisks. Stāsta varonis tēlots tanī laimīgajā vecumā, kad viņam vēl «jauni visi esības iespaidi». Viņš prot saskatīt skaistumu dabā un cilvēka sejā, ko apstaro dziļa garīgā dzīve (tāda ir varoņa attieksme pret madame M.*). Arī stāsta varonis pats jau spēj mīlēt, varbūt vēl pilnīgi neapzinādamies savas pirmās jūtas. Taču viņa mīlestībā nav egoisma, tajā ir tikai poēzija, īsts bruņnieciskums un gatavība izdarīt varoņdarbu. Viņa mīlestība netīko pēc balvas, tā ir radniecīga Šillera varoņu Delorža un Togenburga mīlestībai, kas tā laika krievu lasītājiem labi pazīstama pēc Zukovska tulkojumiem. Četrdesmitajos gados Dostojevskis Šillera romantismā saskatīja cilvēka jūtu heroismu, «cildenā un daiļā» ideālu.

«Iemācījos Šilleru gandrīz no galvas, allaž runāju par viņa darbiem, jūsmoju par tiem,» Dostojevskis raksta vēstulē brālim 1840. gadā («Письма», т. 1, с. 57). Pēc daudziem gadiem Dostojevskis kādā piezīmju burtnīcā raksta, ka krievu literatūras un sabiedriskās domas vēstures zinātniekiem nepieciešams pētīt Zukovska pārtulkoto Šillera darbu ietekmi. «Zukovskis un līdz ar viņu Šillera darbu ietekme — vai tas nav spēks?» (Центр. Гос. архив литературы и искусства СССР. Фонд Ф. М. Достоевского, опись I, № 16, с. 277.)

Šis stāsts, ko Dostojevskis sarakstījis Petropavlovskas cietokšņa kamerā, ir piesātināts ar neparastu optimismu. Rakstnieks liek mazajam varonim atmaskot cietsirdīgo un liekulīgo augstāko sabiedrību, kura uzskata gandrīz par savu aicinājumu apvainot visu patiesi daiļo un «nemitīgi nosodīt romantismu», kā to dara monsieui M. attieksmē pret savu nelaimīgo sievu. «Viņu dēvēja par gudru viru. Tā dažās aprindās sauc īpašu cilvēku sugu, kas dzīvo, cepuri kuldami, uz citu rēķina, kas itin nekā nestrādā, kas itin nekā negrib strādāt un kam mūžīga laiskuma un dīkdienības dēļ sirds vietā tauku pikucis… Viņi, piemēram, gandrīz pārliecināti, ka viņiem turpat vai no visas pasaules tiesības saņemt nodevas, ka tās viņiem ir gluži kā austere, ko viņi tur rezervē; ka visi, izņemot viņus, ir muļķi; ka ikviens cits ir līdzīgs apelsīnam vai sūklim, ko viņi kuru katru brīdi var izspiest, kamēr vajag sulas.» Tālāk Dostojevskis nosauc šāda tipa cilvēkus par Tartifiem, salīdzina viņu individuālistisko dievekli ar Molohu un Baalu. Nav šaubu, ka šos vārdus, kas «slacīti ar rūgtumu un niknumu», pats Dostojevskis, nesenais petraševskiešu sapulču dalībnieks, īsi pirms katorgas adresējis tiem, kas, slēpdamies aiz liekulīgām frāzēm par mīlestību pret cilvēcību, īstenībā atbalstīja tā laika sabiedrisko iekārtu.

229. lpp. … dzimuši par… ialstaliem — Falstafs — slavens Šekspīra varonis («Karaļa Henrija IV hronika», «Vindzoras draiskās sievas»), Dostojevskis šeit runā par Falstafa negatīvajām īpašībām — dīkdienību, blēdīgumu, āmrijību, gļēvulību.

244. lpp. Deloržs! Togenburgs! — Bruņinieks Deloržs no Šillera dzejoļa «Cimds», bruņinieks Togenburgs — varonis Šillera balādē ar tādu pašu nosaukumu.

KRUSTTĒTIŅA SAPNIS

Pirmoreiz iespiests žurnāla «Русское слово» 1859. gada marta numurā.

Laiku, kad sākās darbs pie stāsta, var noteikt tikai aptuveni. No 1856. gada 18. janvārī A. N. Maikovam rakstītās vēstules uzzinām, ka tolaik Dostojevskis bija iecerējis komisko romānu. Tā paša gada rudenī Fjodors Mihailovičs ziņoja brālim: «Fragmentus, pilnībā nobeigtas epizodes no šī lielā romāna es gribētu iespiest jau tagad.» («Письма», т. 2, с. 570—571.) Ļoti iespējams, ka «Krusttētiņa sapnis» tad arī bija «lielā romāna epizode». Šo domu izteica P. N. Sakuļins rakstā «Otrs sākums» (lurpat, 534. lpp.).

Par Dostojevska sākotnējo nodomu rakstīt komēdiju liecina daudzas «Krusttētiņa sapņa» lappuses, kurās apraksts ļoti atgādina dramatiska .sacerējuma remarkas: «Pulkstenis ir taisni desmit»; «Šinī salonā ir ļoti labi nokrāsota grīda un uz sienām skaistas ārzemju tapetes. Mēbeles gan ir diezgan vecmodīgas, tomēr krāsa gandrīz visām ir ieturēta sarkanā tonī. Salonā ir arī kamīns, uz kamīna stāv spogulis, spoguļa priekšā nolikts pulkstenis ar kaut kādu amoru visai nelāgā gaumē. Starp logiem pie sienām vēl redzami divi spoguļi, no kuriem jau noņemti pārvalki»; «Pati Marija Aleksandrovna sēž pie kamīna un ir ļoti labā garastāvoklī, viņa ģērbusies gaiši zaļā tērpā, kas viņai piestāv»; «Viņas priekšā pašlaik stāv kāds jauns cilvēks» utt.

1859. gada sākumā Dostojevskis stāstu nosūtīja žurnālam «Русское слово» un ar satraukumu gaidīja no brāļa ziņas par redakcijas spriedumiem: «Mans draugs, tas man ir ārkārtīgi svarīgi… Ļoti gribas zināt, vai tik cenzūra kaut ko nav izmetusi.» («Письма», т. 2, с. 596—597.)

Stāsts «Krusttētiņa sapnis» uzrakstīts, sekojot Gogoļa skolas tradīcijām. Stāsta galvenā tēma ir vides kaitīgā ietekme uz cilvēka raksturu. Mordasovas pilsētas un pirmām kārtām stāsta galvenās varones Marijas Aleksandrovnas Moskaļovas dzīve ir tukša, amorāla, banāla, taču visi uzskata, ka šāda dzīve ir pilnvērtīga, īstena. Negaidītu izlēcienu apkārtējie cilvēki uztver kā neparastu parādību, savā ziņā varoņdarbu. Banālā vide tā izveidojusi mietpilsoņa apziņu, ka viņš nespēj atšķirt cēlo no zemiskā un ikdienas dzīves tukšība, kurā nav nekā cita kā vien tenkas, sikas intrigas un tamlīdzīgas «svarīgas lietas», viņam aizstāj patiesās cilvēka intereses. Šeit visspēcīgākās jūtas ir alkas pēc bagātības un dižciltības. Tāpēc kņazs K. — vecs grausts, «puskompozīcija», «pusmironis» — šajā sabiedrībā likumsakarīgi ir visu uzmanības centrā un kļūst par pielūgsmes objektu. Dostojevskis ne vienu reizi vien atgriežas pie kņaza ārienes apraksta (ģērbšanās aina), tas viss vajadzīgs, lai pasvītrotu stāsta «Krusttētiņa sapnis» galveno tēmu — muižniecības samāksloto dzīvi, tās garīgo nabadzību.

Mordasovas sabiedrībai nostādīdams pretī savus cildenos varoņus, Dostojevskis tomēr izvairās no moralizēšanas. Viņš pārāk labi izprot, cik spēcīgi iesakņojušies pastāvošie sabiedriskie apstākļi, un necer, ka skolotāja patētiskās runas un Zinas iejūsmīgums tik viegli varētu tos grozīt.

Tā kā stāsta sižets gandrīz jau tuvojas komēdijas žanram un galvenie personāži raksturoti ar īsti satīrisku asumu, jau Dostojevska dzīves laikā radās doma inscenēt «Krusttētiņa sapni». Tomēr pats Dostojevskis vienaldzīgi uzņēma šo ierosinājumu, jo visai augstu nevērtēja savu stāstu. 1873. gada septembrī viņš šai sakarā rakstīja literātam M. P. Fjodorovam: «Es Jums teikšu pēdējo vārdu: labot stāstu neapņemos, es to nevaru izdarīt. Piecpadsmit gadus nebiju pārlasījis «Krusttētiņa sapni». Tagad, pēc pārlasīšanas, uzskatu, ka tas ir slikts. Tolaik Sibīrijā to uzrakstīju, pirmo reizi pēc katorgas gadiem izmēģinādams roku, mans vienīgais mērķis bija atkal uzsākt darbību literatūras laukā, un es briesmīgi baidījos no cenzūras (esmu taču bijušais izsūtītais).» («Письма», т. 3, с. 85.)

253. Ipp. … viņa pat pārspēj pašu Pineti. — Pineti — itāliešu burvju mākslinieks (19. gs. pirmajā pusē).

258. Ipp. Agrākā režīma piekritēji — franču revolūcijas nogāztās Burbonu dinastijas piekritēji.

261. Ipp. …Šī mana vēstījuma pamatā būs Marijas Aleksandrovnas un visas viņas Mordasovas mājas brīnišķīgā pacelšanās slavas augstumos un svinīgā krišana. — Šīs rindas sasaucas ar Balzaka romāna «Vēstījums par parfimērijas veikala īpašnieka Cēzara Biroto godību un krišanu …» (1837) ironisko nosaukumu.

272. Ipp. … un visu to jūs gribat darīt tāpēc, ka esat salasījies kaut kādu tur Šekspīru. — Jau 1844. g. Dostojevskis vēstulē brālim pasvītro, cik nejēdzīgi ir šādi uzbrukumi Šekspīram: «Pēdējā vēstulē Karepins man ne no šā, ne no tā ieteica neaizrauties ar Šekspīru. Apgalvo, ka

Šekspīrs esot līdzvērtīgs ziepju burbulim. Man gribētos, lai tu izprastu šo komisko piesitienu, kas atmasko piktumu uz Šekspīru. Kāpēc gau te bija jāiepin Šekspīrs?» («Письма», т. 1, с. 73—74.)

200. 1pp. … Vīnes kongresa. — Eiropas monarhu un diplomātu kongress Vīnē (1814, 1815) pēc Napoleona krišanas.

292. lpp. Tas ir taisni kā Florians un viņa ganiņi. — Florians Zans Pjērs (1755—1794) — franču rakstnieks, romānu, komēdiju un pastorālu stāstu autors.

322. lpp. … Lozens — Ludviķa XIV galma augstmanis.

339. lpp. … «Mйmoires du Diable» — franču rakstnieka Melhiora Frederika Suljē (1800—1847) melodramatisks romāns ar avantūristisku sižetu.

354. lpp. … vai tu esi lasījis Kazanovas memuārus? — Džovanni Džakomo Kazanova (1725—1798) — itāliešu avantūrists, franču valodā uzrakstīto «Memuāru» autors. Šajos memuāros parādīta plaša galma aristokrātijas dzīves aina dažādās Rietumeiropas zemēs.

371. lpp. … kādu no pavaldonības laika švītiem. — Pēc Ludviķa XIV nāves (1715), kad par karali kļuva mazgadīgais Ludviķis XV, valsti pārvaldīja pavaldonis Filips, Orleānas hercogs. Viņa valdīšanas laikam raksturīga galēja izlaidība galmā.

371. lpp. …varbūt par Ferlakūru. — Ferlakūrs — radies no franču faire la cour — lakstoties.

390. lpp. … nodevās augstāko aprindu izpriecām Vasilija salā un Galcru ostā. — Teikts ironiski: Pēterburgā Vasilija sala un Galeru osta bija ierēdņu un sīkpilsoņu dzīves viela.

STEPANČIKOVAS CIEMS UN TĀ IEDZĪVOTĀJI

Pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1859. g. (novembrī, decembrī). Sākumā Dostojevskis bija domājis garo stāstu iespiest žurnālā «Русский вестник». «… Neatceros, vai tiku tev rakstījis,» viņš jautāja brālim 1858. g. 31. maija vēstulē, «ka esmu ievadījis sarunas ar Katkovu («Русский вестник») un nosūtījis viņam vēstuli, kurā piedāvājos piedalīties viņa žurnālā un apsolīju iesniegt šogad garo stāstu, ja viņš man tūliņ atsūtītu 500 rub. sudrabā?» Un tālāk: «Strādāju patlaban pie garā stāsta žurnālam «Русский вестник.» («Письма», т. I, с. 236.)

1858. g. beigās Dostojevskis pārtrauca darbu pie «Stepančikovas ciema», lai pabeigtu «Krusttētiņa sapni». «… Nepabeidzis līdz septembrim Katkovam apsolīto, attapos un ķēros pie garā stāsta žurnālam «Русское слово» un tagad rakstu to lielā steigā, esmu jau gandrīz pabeidzis. Šinīs dienās nosūtīšu. Pie tā, ko solīju Katkovam, ķer šos tūliņ, līdzko būšu uzrakstījis žurnālam «Русское слово», un drīzā laikā izsūtīšu pusi…» (Turpat, 241. lpp.)

Darbs pie «Stepančikovas ciema» stipri ieilga un tika pabeigts tikai 1859. g. vidū. «Romānu, ko nosūtu Katkovam, uzskatu par nesalīdzināmi labāku nekā «Krusttētiņa sapni». Tur ir divi nopietni raksturi, turklāt jauni, vēl nekur nebijuši. Taču nezinu, kā izdosies romānu pabeigt. Man tas ir šausmīgi apnicis un pat nomocījis mani (burtiski). Ceru, ka «Русский вестник» to nodrukās augustā vai septembrī.» (Turpat, 243. lpp.)

Tomēr pretēji saviem sākotnējiem nodomiem Dostojevskis bija spiests garo stāstu nodot žurnālam «Отечественные записки», jo vispirms «Русский вестник» un pēc tam «Современник» atteicās to pieņemt.

Dostojevski it īpaši uztrauca tas, kā pret viņa garo stāstu izturējās žurnāla «Современник» redaktors Ņekrasovs, kurš savā laikā bija krusttēvs romānam «Nabaga ļaudis», kas tika publicēts izdevumā «Литературный сборник» un sagādāja jaunajam autoram neparastus panākumus. «Tu raksti, ka nesastapi Ņekrasovu mājās,» viņš raksta brālim, kas vadīja sarunas. «Bet redzi, mans draugs: ja tu arī sešpadsmitajā viņu nesastapsi, tad — ka tikai nenokavētos ar manuskriptu! Paies laiks, un viņi oktobra burtnīcā nodrukās kaut ko citu. Tas vēlreiz jāizlasa; bet tu man neraksti, vai atstāji viņam manuskriptu. Un vai nodevi vēstuli? Apsoli, ka uzrakstīsi septiņpadsmitajā, ja sastapsi Ņekrasovu. Protams, sastapsi, un tāpēc šodien ar lielu nepacietību gaidu tavu vēstuli. NB: satiksmē ar Ņekrasovu ievēro visus sīkumus un visus viņa vārdus un, dieva dēļ, lūdzu, uzraksti man visu sīki jo sīki. Mani taču tas ļoti interesē.» (Turpat, 252. lpp.) Ņekrasovs, kas jau pašā sākumā, vēl neiepazinies ar garo stāstu, bija izteicis dedzīgu vēlēšanos iespiest Dostojevska jauno darbu, drīz piedāvāja tādus honorāra noteikumus, kas īstenībā nozīmēja noraidījumu. Tomēr īstais cēlonis tādai krasai Ņekrasova nodomu maiņai, acīm redzot, bija tas, ka viņam nepatika stāsta saturs. Kaut gan Dostojevskis pirmoreiz pievērsies krievu lauku dzīves attēlojumam, viņš gandrīz nemaz nav skāris pašu aktuālāko tai laikā — dzimtbūšanas tēmu (Rostaņeva attiecības ar saimes ļaudīm ir tīrā idille). «… Atvainojiet, ka ilgi vilcinājos ar atbildi,» rakstīja Ņekrasovs. «Izlasījis romānu, iedevu to lasīt vēl kādam no tuvākajiem «Современник» līdzstrādniekiem.» (Turpat, 547. lpp.) Sapratis, ka jautājums ir par garā stāsta saturu, M. M. Dostojevskis deva brālim padomu: «Tev noteikti uz Jaungadu vajag uzrakstīt kaut ko efektīgu. Vispirms jāatgādina lasītājiem par sevi ar kaut ko kaismīgu un graciozu un jāatgādina drīz.»

Visas šīs ziņas Dostojevski ne vien apbēdināja, bet daļēji arī izbrīnīja. Pats viņš, nevērojot dažus stāsta mākslinieciskas dabas trūkumus, uzskatīja to par savu 1859. gada labāko darbu. «Sākums un vidus daļa noslīpēti, beigas rakstītas steigā. Taču es tajā esmu ielicis savu dvēseli, savu miesu un asinis. Es negribu sacīt, ka esmu tajā izteicies līdz galam; tas būtu aplami Būs vēl daudz, ko teikt. Turklāt romānā ir maz sirsnības (t. i., kaismīga elementa, kā, piemēram, «Muižnieku ligzdā»), taču tajā ir divi milzīgi tipiski raksturi, kas radīti un pierakstīti piecus gadus, nevainojami noslīpēti (pēc manām domām) — pilnīgi krieviski raksturi, kas līdz šim krievu literatūrā vāji parādīti.» (Turpat, 246. Ipp.) Un tālāk: «… esmu pārliecināts, ka manā romānā ir ļoti daudz nejauka un vāja. Taču — kaut vai sit mani nost! — ir arī skaistas vietas. Tās plūdušas no dvēseles. Ir lieliska komisma piesātinātas ainas, ir ainas, zem kurām uz vietas būtu parakstījies Gogolis.» (Turpat, 251. Ipp.)

Garā stāsta «Stepančikovas ciems» galvenais saturs ir divu raksturu — Opiskina un Rostaņeva attēlojums. Dobroļubovs atzīmēja, ka «cilvēkus, kuru cilvēciskā cieņa aizvainota, Dostojevska kungs mums parāda divos galvenajos tipos: lēnīgajā un saniknotajā». (Добролюбов H. А. Сочинения в трех томах. Т. 3. М., 1952, с. 476). Pie pirmā no tiem neapšaubāmi pieder Rostaņevs, pie otrā — Opiskins. Opiskina saniknojums daudzējādā ziņā izskaidrojams ar viņa neveiksminieka, piedzīvotāja sūro likteni. Fomas despotisms, viņa ņirgāšanās par citiem ir slimīga reakcija uz to, kas savā laikā darīts ar viņu. Fomas Fomiča aizvainotās personības paslepenā, niknā sacelšanās ne tikai kopumā, bet reizēm pat detaļās atgādina Goļadkina izturēšanos. «No Goļadkina kunga līdz Fomam Fomičam «Stepančikovas ciemā» viņš (Dostojevskis) savā mūžā attēlojis daudz slimīgu, nenormālu parādību,» rakstīja Dobroļubovs (turpat, 464. Ipp.). Opiskina atriebībai nav noteiktas idejiskas ciņns rakstura. Šeit ir ņirgāšanās pašas ņirgāšanās dēļ, bez jebkādas redzamas vajadzības. Iedvesmas pilns despotisms, kas aizrauj pašu despotu, — tāda ir Fomas Opiskina rīcība. Mizinčikovs pareizi saskatījis, ka Foma ir «savā ziņā tāds kā dzejnieks». Brīžam sāk likties, ka nevis agrākās nelaimes padarījušas Fomu tādu, bet ka vainīga viņa nekrietnā daba, ka ļaunums slēpjas tieši tanī. Šeit skaidri jūtama atvirze no Beļinska sociālajām idejām, jo tas rakstīja: «Ļaunums slēpjas nevis cilvēkā, bet sabiedrībā.» N. K. Mihailovskis rakstā «Nežēlīgais talants» uzsvēra nevis Fomas saniknotību kā viņa iepriekšējās dzīves rezultātu, bet pašas viņa dabas nežēlību, Opiskina piederību pie «vilku sugas eksemplāriem».

Dažas Fomas Fomiča runas (to bija pamanījuši jau žurnāla «Отечественные записки» redakcijā) atgādina atsevišķas tēzes Gogoļa reakcionārajā grāmatā «Izmeklētas vietas no sarakstīšanās ar draugiem». Kā zināms no M. M. Dostojevska vēstules, žurnāla izdevējs Krajevskis «sacīja, ka dažas vietas esot lieliskas, Foma viņam ārkārtīgi patīkot Tas viņam atgādinājis N. V. Gogoli viņa dzīves skumjajā periodā.» (Гроссман Jl. П. Жизнь и труды Достоевского. «Academia», 1935, с. 96.) Interesanti, ka 70. gadu sākumā Dostojevskis pats savās melnraksta piezīmēs norādījis uz Gogoļa pēdējā posma uzskatu tiešu kopsakaru ar «pagrīdes» psiholoģiju, kas tik raksturīga Opiskinam.

Pretendējot uz sludinātāja, dzīves skolotāja lomu, Gogolis publiski atteicās no «Revidenta» un «Mirušajām dvēselēm» un «Novēlējumā», ar kuru sākas «Izmeklētas vietas no sarakstīšanās ar draugiem», paziņoja, ka viņa pēdējais un labākais darbs — «Atvadu vēstījums» — tikšot publicēts pēc viņa nāves. Taču šis vēstījums netika uzrakstīts. Dostojevskis šai apstāklī saskatīja spilgtu liecību Gogoļa garīgajam sabrukumam. «Šī ir tā pati pagrīde, kas lika Gogolim svinīgajā novēlējumā runāt par pēdējo vēstījumu, kurš izskanēja no viņa dvēseles, bet kura, kā izrādījās, īstenībā nemaz nebija. Taču, sākdams savu novēlējumu, viņš varbūt nemaz nezināja, ka uzrakstīs par pēdējo vēstījumu.» 1

Darbā «Dostojevskis un Gogolis (pie parodijas vēstures)» J. Tiņanovs parādījis, ka Fomas sprediķis pirms aiziešanas no Rostaņeva mājas atkārto atsevišķus raksta «Krievu muižnieks» atzinumus, bet Opiskina prātojumi par literatūru, par krievu tautas dejām parodē rakstu «Temati liriskam dzejniekam» un daļēji rakstu «Par teātri». Fomas paziņojums: «O, neceliet man monumentu!… Savās sirdīs uzceliet man monumentu…» — parodē zināmos «Izmeklēto vietu» autora vārdus: «Vēlos, lai neliek man nekādu pieminekli, lai pat nedomā par tādu nieku, kas nav kristīga cilvēka cienīgs. Bet, ja kādam no man tuviem cilvēkiem tiešām esmu bijis dārgs, tas uzcels man pieminekli citādi: uzcels to pats sevī…» (Гоголь H. В. Поли. собр. соч. Т. 8 Изд. АН СССР, 1952, с. 219.)

Tā «Stepančikovas ciema» autors, pirms desmit gadiem notiesāts katorgā par petraševskiešu pulciņā lasīto Beļinska vēstuli Gogolim, no jauna izsmēja Gogoļa pēdējās grāmatas neīsto patosu un dzimtbūtnieciskos ideālus. Raksturīgi, ka, parodēdams Gogoli — sludinātāju, Dostojevskis, tāpat kā agrāk, balstījās uz Gogoļa — mākslinieka satīriskajām tradīcijām.

Kaut gan Dostojevska simpātijas pieder pulkvedim Rostaņevam, tas nepavisam nav stāsta pozitīvais varonis. Jūsmas izpaudumi, ko, par viņu runājot, bagātīgi šķiež dažas stāsta personas un vispirms stāstītājs, diez vai ir piedēvējami Dostojevskim. Neapstrīdams paliek tikai viens: pulkvedis pēc savas dabas ir labsirdīgs, viesmīlīgs cilvēks. Atklātība, bērnišķība viņu tuvina rakstnieka iemīļotajiem varoņiem. Taču Rostaņevs ir aprobežots vājas gribas cilvēks, viņš nepavisam nepazīst, nesaprot cilvēkus, visus idealizē. Lai paralizētu pulkveža visstingrāko apņemšanos, pietiek ar jebkuru niecīgu Fomas viltību. Galu gald atbrīvojies no svešas ietekmes, Rostaņevs, izrādās, ir spējīgs kļūt tikai par veclaiku muižnieku, tādu kā Gogoļa Afanasijs Ivanovičs.

Dažas Rostaņeva runas, kurās viņš attaisno sliktus cilvēkus un negodīgu rīcību, Dostojevskis izmanto polemikai ar naturālās skolas lde-

1 No rokraksta materiāliem, kas sagatavoti publikācijai «Literārā mantojuma» F. M. Dostojevskim veltītajā sējumā (ЦГАЛИ. Фонд Ф. M. Достоевского, опись 1, № 11, л.68сб.).

jām, pirmoreiz šai nolūkā minēdams pazīstamās Ņekrasova vārsmas «Kad maldu tumsu izbridusi». Protams, no «Stepančikovas ciema» līdz garajam stāstam «Piezīmes no pagrīdes», kurā šis pats Ņekrasova dzejolis skan asā polemiskā kontekstā, tiks noiets garš ceļš. Taču arī šeit jau manāmi Dostojevska idejiskās evolūcijas elementi. Atšķirībā no Beļinska un viņa sekotājiem Dostojevskis, analizēdams cilvēka raksturu, pārnes smaguma centru no sabiedriskajiem apstākļiem uz atsevišķa cilvēka personiskajām īpašībām. Daži garā stāsta mazāk nozīmīgi raksturi tālāk attīstīti Dostojevska turpmākajā daiļradē. Tāds ir Ježevikins — Ļebedeva pirmtēls «Idiotā» (ar to pašu pieteicienu «Paglaimo, paglaimo») un sulainis Vidulēcis — attāls Smerdjakova priekštecis («Brāļi Karamazovi»).

Strādādams pie «Stepančikovas ciema», Dostojevskis, kā norāda L. P. Grosmans, bieži izmantojis savas «Sibīrijas burtnīcas» pierakstus. Šai burtnīcā Dostojevskis, uzturēdamies Sibīrijā, ierakstījis raksturīgus tautas izteicienus, sakāmvārdus un parunas. Daudzi no tiem gandrīz negrozītā veidā nokļuvuši garajā stāstā.

398. lpp. … ietekmi, kāda ir dažādiem Ivaņiem Jakovļevičiem. — Ivans Jakovļevičs Koreiša (1780—1861) — Maskavas plānprātiņš, izdaudzināts par dievreģi.

404. lpp. … apmēram tādi kā «Maskavas atbrīvošana», «Vētru alamani», «Mīlestības dēli Jeb krievi no4. gadā» …kas… noderēja par patīkamu ēsmu barona Brambcusa asprātībai. — Nemākulīgi sacerējumi ar pseidovēsturisku sižetu. Ar nosaukumu «Maskavas atbrīvošana» XIX gs. sākumā iznāca vairāki darbi, to skaitā 1840. g. I. Gluhareva «Kņazs Požarskis un Ņižņijnovgorodas pilsonis Miņins jeb Maskavas atbrīvošana 1612. gadā». Otrs no minētajiem darbiem ir D. Presnova «Atamans Vētra jeb Aizvolgas voļņica. Krievu romāns no veclaiku nostāstiem» (1835). Trešais nosaukums, acīm redzot, ir parodēts. Par romānu «Atamans Vētra» Beļinskis rakstīja: «Šī grāmata pieder pie tiem sacerējumiem, kuru sākotnējā ideja radusies sīkumtirgū.» (Белинский В. Г. Поли. собр. соч. Т. 1. Изд. АН СССР, 1953, с. 319.)

407.   lpp. Jābūt divkārt smalkjūtīgam pret cilvēku, kuram tu izdari pakalpojumu. — Šie Rostaņeva vārdi gandrīz burtiski atkārto paša Dostojevska domu («Es zinu, ka jūs pret viņu izturēsieties ar divkāršu, trīskāršu pieklājību; pret cilvēku, kuram esi izdarījis pakalpojumu, jāizturas uzmanīgi.» — «Письма», т. 1, с. 157), kas liecina par varoņa zināmu tuvību autoram.

408.  lpp. Foma Fomičs allaž šādā tonī runāja ar «gudro krievu zemnieciņu». — Izteiksmes veids, kādu Foma Fomičs lieto sarunā ar zemniekiem, parodē tās rindas «Izmeklētajās vietās no sarakstīšanās ar draugiem», kur Gogolis ieteic muižniekiem runāt ar zemniekiem apmēram tā: «Ak tu, nemazgātais purns! Pats galīgi sodrējiem notriepies, ka ne acu saredzēt, un vēl negribēsi godājamam godu doti» (Гоголь H. В. Поли. собр. соч. Т. 8, с. 323.) Par šiem Gogola vārdiem Bejinskis sašutis rakstīja: «Un izteiciens: «Ak tu, nemazgātais purns!» No kāda Nozdreva, no kāda Sobakeviča jūs to esat noklausījies, lai pateiktu pasaulei kā lielu atklājumu par derīgu pamācību zemniekiem, kuri jau tāpat nemazgājas, tāpēc ka, noticējuši saviem kungiem, paši sevi neuzskata par cilvēkiem?» (Белинский В. Г. Собр. соч. в трех томах. 1948, с. 709.)

438. lpp. Negribēdams kļūsi par Taleirāņu. — Taleirāns (1754— 1838) — slavens franču diplomāts.

446. lpp. Vai esat lasījusi «Lempi»? — Domāts A. F. Pisemska (1821— 1881) garais stāsts «Lempis» (1850).

453. lpp. … bērnu man ir — tīrā Holmsku ģimene! — «Holmsku ģimene. Dažas krievu muižnieku ģimeņu un neprecēto cilvēku tikumu un dzīves veida iezīmes» — D. N. Begičeva (1786—1855) romāns.

474. lpp. …Puškini, Ļermontovi, Borozdnas.—I. P. Borozdna (1803— 1888) — maz pazīstams, nenozīmīgs dzejnieks. Viņa vārda minēšana blakus Puškinam un Ļermontovam spilgti raksturo Opiskina «izglītību».

476. lpp. «Pārrakstītājs» («Perepiščik») — N. V. Kukoļņika pseidonīms žurnālu rakstos.

481. lpp. Orlejs — sengrieķu mītu varonis, dižs dziedonis, kas ar savu burvīgo skaņu mākslu aizkustinājis dievus apakšzemes valstī.

501. lpp. …pats Makiavelli vai kāds Merkadante. — Makiavelli Nikolo di Bemardo (1469—1527) — itāliešu politisks darbinieks un rakstnieks, viens no redzamākajiem buržuāzijas ideologiem. Merkadante Saverio (1797—1870) — itāliešu komponists.

508.   lpp. … būs apmēram tā kā Gretnagrīnā. — Skotijas ciematiņā Gretnagrīnā varēja slēgt laulības bez iepriekšējām formalitātēm.

509.   lpp. …tēloju Burcovu… — Domāts huzāru oficieris, uzdzīvotājs А. P. Burcovs, pazīstams no D. Davidova (1784—1839) pantiem:

Burcov, kausli trakulīgais, Žūpu brāli dārgais mans!…

(«Aicinājums uz punšu»)

553. lpp. … tiku atradis Fomu lasot Polu de Koku. — Šarls Pols de Koks (1794—1871) — franču rakstnieks.

555. lpp. Devīts gads, kopš Pedro Gomecs — Kozmas Prutkova dzejolis «Pambas aplenkšana», publicēts «Sovremeņņika» 1854. g. marta numurā. Pirmajā pusē dažas dzejoļa rindas Dostojevskis citē neprecīzi.

557. lpp. … vēl Radklifas romānos tiku lasījis. — Anna Radklifa (1764—1823) — angļu romānu rakstniece. Viņas romāns «Udolfas noslēpumi» ieguva pasaules slavu.

Benediktieši — katoļu mūku ordenis.

559. lpp. Poda dakšas, teikt, Ja ņem pēc zinātnes, nav vis poda dakšas, bet emblēma vai mitoloģija. — Žurnāla «Отечественные записки» 1851. g. jūlija numurā bija iespiests A. N. Afanasjeva raksts «Slāvu zemnieka istabas reliģiski pagāniskā nozīme». Vēlāk (1861) Dostojevskis to ironiski dēvēja — «raksts par slotu, poda dakšām un lāpstu un to nozīmi senajā krievu mitoloģijā» — un vaicāja: «… Vai varbūt tādos rakstos «Otečestvennije zapiski» saskata pievēršanos tautiskumam? Ja tā, tad to uzskati un tautiskuma izpratne ir diezgan oriģināli.» (Достоевский Ф. M. Собр. соч. Т. 8, 1930, с. 63.) «Atceries — pulkveža Rostaņeva literāros spriedumus par literatūru, par žurnāliem, par «Oteč. zapiski» zinātniskumu utt.,» Dostojevskis rakstīja brālim. «Kategorisks noteikums: lai Krajevskis no šīs sarunas neizmet ne rindiņas. Pulkveža Rostaņeva domas nevar ne pazemot, ne apvainot Krajevski.» («Письма», т. 1, с. 268.)

581. lpp. …nelaime varbūt ir tikumības māte. To, liekas, ir teicis Gogolis. — «Izmeklētās vietās no sarakstīšanās ar draugiem» Gogolis rakstīja: «… Nelaime dara cilvēku maigāku; viņa daba tad kļūst jūtīgāka. ..» (Гоголь H. В. Поли. собр. соч. Т. 8, с. 236.)

583. lpp. Kur šis cilvēks paslēpies? Kā Diogēns ar lukturi es meklēju viņu. — Diogēns (apm. 404.—323. g. pirms m. ē.) — grieķu filozofs, kas mācīja nicināt pasaulīgus labumus. Pēc nostāstiem, viņš reiz dienas laikā staigājis ar aizdedzinātu lukturi pa Atēnu ielām un uz jautājumu, ko viņš meklē, atbildējis: «Es meklēju cilvēku.»

591. lpp. … noskaitīju dzejoli: «Kad maldu tumsu izbridusi» — pirmā rinda no N. A. Ņekrasova dzejoļa, kas publicēts žurnālā «Отечественные записки» (1846. g. 3. sēj.).

SATURS

Baltās naktis. Sentimentāls romāns. Tulkojusi Anna Ozola- Sakse  7

Ņetočka Ņezvanova. Tulkojis Jānis Ozols… 59

Mazais varonis. No nezināmiem memuāriem. Tulkojis Jānis Ozols 219

Krusttētiņa sapnis. No Mordasovas hronikām. Tulkojis Ernests Birznieks-Upītis 257

Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji. No nepazīstamā piezīmēm. Tulkojusi Anna Ozola-Sakse 395

Piezīmes 603

Fjodors Mihailovičs Dostojevskis

KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS II sējums

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors V. Grants, Tehn. redaktore L. Engere. Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1973. g. 19. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 23. novembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X10832. 20,02 fiz. iespiedi.; 33,62 uzsk. iespiedi.; 38,02 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 26118-D462. Iespiesta Latvijas PSR Ministu Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Grāmatu tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137139, Pašūt, Nr, 350,

1 Brinum jauks atgadījums! (Vāc.)

1 mans mīļais Pol (!r.).

1 krāšņa sieviete … (Fr.)

1 Tas ir labi… (Fr.)

1 šo apburošo būtni… (Fr.)

1 Vai jūs runājat franciski? — Jā, kungs, mazliet runāju. (Fr.: Parlezvous franзais? — Oui, monsieur, je le parle un peu.)

[1] nabaga kņazs! (fr.)

[2] vidutājs (latīniski).

[3] pakalpīgs kavalieris (fr.).

[4] bet tas ir joti nopietni, kungi, nesmejieties! (fr.)

[5] prasme uzvesties (tr.).

[6] vienā ceturtdaļloksnē (latīniski).

[6] «Северная пчела».

[7] labdien, mans draugs, labdienl (fr.)

[8] šis nabaga kņazs! (fr.)

[9] tas ir lieliski! (fr.)

[10] tas ir brīnišķīgi! (Fr.)

[10] atvainojiet, atvainojiet! (Fi.)

[11] burvīgi, burvīgi! (Fr.)

[12] bet kāds skaistums! (fr.)

[13] starp citu ir.).

[14] uz redzēšanos (tr.).

[15] tā ir tāda pati ideja kā visas citas! (Fr.)

[16] spoži (ir.).

[17] paruna — Мужь въ дверь, а жена въ Тверь. (tulk. piez.)

[18] uz redzēšanos, kundze, sveika, debešķīgā jaunkundze! (Fr.)

[18] mans bērns (Ir.).

[18] «Библиотека для чтения».

[19] manu eņģeli (fr.).

[20] jūs saprotat! (fi.)

[21] tomēr, mana dārgā (it.).

[22] kādas šausmas! (Fr.)

[23] bet palieciet sveika, manu eņģeli! (Fr.)

[24] lepni (ir.).

[24] Šeit: vispārējos vilcienos (ir.).

[25] bet kāda burvīga būtnei (fr.)

[26] ak, mans burvīgais bērns! (fr.)

[27] jūs mani sajūsmināt! (fr.)

[28] bezdelīga (fr.).

[29] ak, mana skaistā pavēlniece! (fr.)

8 Ak, mana burvīgā pavēlniece! (Fr.)

[31] «Sātana atminas» (Ir.).

[32] Goda vārds, mans draugs! (Fr.)

[33] burtiski: uz veselību; iespējams, ka tas ir šokolādes šķirnes nosaukums Ir. vai.

[34] pilsoniskā, bet godīgā ģimenē (ir.).

[35] manas iekšas (fr.).

14 — F. Dostojevskis. II

[36] augstāko aprindu dāma (fr.).

[37] bet mans dēls! (fr.)

[38] cūka (fr. cochon).

[39] augstākā sabiedrība (fr.).

[40] brīvība, vienlīdzība, brālība (fr.: libertй, йgalitй, fraternitй).

[41] ar plašu vērienu (fr.).

[42] kā jums klājas? (Fr.: «Comment vous portez-vous?»)

[43] 2.urnālā «Современник».

[44] Žurnāls «Отечественные записки».

[45] neiespējamas bikses (ir.) — īpaša griezuma bikses.

Content

Dostojevskis Fjodors Kopoti raksti II sējums Stāsti 1848-1859

BALTĀS naktis

PIRMĀ NAKTS

OTRA NAKTS

TREŠĀ NAKTS

CETURTĀ NAKTS

RĪTS

NETOČKA ŅEZVANOVA

II

MAZAIS varonis

KRUSTTĒTINA SAPNIS

IX nodaļa

STEPANČIKOVAS ciems un tā iedzīvotai

PIEZĪMES

SATURS