Dostojevskis Fjodors

Dubultnieks

Fjodors Dostojevskis

DUBULTNIEKS

PĒTERBURGAS POĒMA

Rakstnieka labojumi «Dubultnieka» manuskriptā, 1861.—1864. g.

I nodaļa

bija bezmaz astoņi no rīta, kad titulārais padomnieks Jakovs Petrovičs Goļadkins pamodās no ilga miega, nožāvājās, izstaipījās un beidzot pilnīgi atvēra acis. Kādas divas minūtes viņš gan vēl nekustīgi gulēja gultā kā cilvēks, kas nav pilnīgi pārliecināts, vai ir jau pamodies vai vēl joprojām guļ, vai viss, kas ap viņu pašreiz notiek, ir nomods un īstenība vai — viņa nesakarīgo sapņu turpinājums. Taču drīz vien Goļadkina kunga maņas sāka skaidrāk un noteiktāk uztvert parastos ikdienas iespaidus. Kā labi paziņas gulētāju uzlūkoja viņa mazās istabiņas zaļgani netīrās, nokvēpušās, putekļainās sienas, sarkankoka kumode, sarkankoka imitācijā darinātie krēsli, sarkani krāsotais galds, turku dīvāns, kas bija pārvilkts ar iesarkanu, zaļām puķītēm izrakstītu vaskadrānu, un, beidzot, vakar steigā novilktās un uz dīvāna kaudzē samestās drēbes. Arī pelēkā, drūmā un netīrā rudens diena tik dusmīgi un ar tik skābu grimasi ielūkojās caur nespodro logu istabā, ka Goļadkina kungs nekādi nevarēja vairs šaubīties, ka atrodas nevis kaut kur aiz trejdeviņām zemēm, bet Pēterburgā, galvaspilsētā, Sešveikalu ielā, kāda visai liela, pamatīga nama ceturtajā stāvā, pats savā dzīvoklī. Izdarījis tik svarīgu atklājumu, Goļadkina kungs spēji aizvēra acis, it kā nožēlodams, ka nesenais sapnis beidzies, un vēlēdamies to uz brītiņu atsaukt. Bet pēc brīža viņš ar vienu lēcienu bija jau ārā no gultas, droši vien uztvēris beidzot to ideju, ap kuru riņķoja viņa vēl pienācīgi nesakārtotās klaidu domas. Izlēcis no gultas, viņš tūdaļ pieskrēja pie neliela, apaļa spogulīša, kas stāvēja uz kumodes. Lai gan spogulī atainotā samiegojusies, tuvredzīgā seja ar diezgan pliko galvvidu bija tik nenozīmīga, ka no pirmā acu uzmetiena itin neviens nepievērstu tai nekādu uzmanību, taču tās īpašnieks, acīm redzot, palika pilnīgi apmierināts ar to, ko bija redzējis spogulī. «Tas tik būtu joks,» Goļadkina kungs pusbalsī noteica, «tas tik būtu joks, ja man šodien atgadītos kaut kas nepatīkams, ja notiktu kas nelādzīgs, piemēram, izsistos kāda pilnīgi nevajadzīga pūtīte vai gadītos kāda cita nepatikšana; pagaidām gan nevar sūdzēties, pagaidām viss kārtībā.» Ļoti nopriecājies par to, ka viss kārtībā, Goļadkina kungs nolika spoguli agrākajā vietā, bet pats, lai gan bija basām kājām un tādā tērpā, kādā parasti mēdza iet gulēt, pieskrēja pie lodziņa un ļoti ziņkārīgi sāka ar acīm kaut ko meklēt nama pagalmā, uz kuru izgāja viņa dzīvokļa logi. Acīm redzot, arī tas, ko viņš pagalmā saskatīja, viņu pilnīgi apmierināja; sejā atmirdzēja pašapmierināts smaids. Tad — ieskatījies gan vispirms aiz starpsienas sava kambarsulaiņa Petruškas kaktā un pārliecinājies, ka Petruškas tur nav, — uz pirkstgaliem piegāja pie galda, atslēdza kādu atvilktni, parakņājās pašā atvilktnes dibenā, izvilka beidzot no vecu, nodzeltējušu papīru un šādu tādu sīkumu apakšas zaļu, nobružātu kabatas portfeli, uzmanīgi to atvēra — un saudzīgi, ar baudu ielūkojās portfeļa visdziļākajā, visapslēptākajā nodalījumā. Droši vien zaļo, pelēko, zilo, sarkano un dažādu raibu papīrīšu žūksnītis arī visai laipni un labvēlīgi paskatījās uz Goļadkina kungu: ar atplaukušu seju viņš nolika atvērto kabatas portfeli sev priekšā uz galda un, izpauzdams vislielāko prieku, cieši saberzēja rokas. Beidzot izņēma ārā priecinošo valsts asignāciju žūksni un simto reizi, gan tikai rēķinot no vakardienas, sāka tās pārskaitīt, rūpīgi paberzēdams katru naudas zīmi starp īkšķi un rādītāja pirkstu. «Septiņi simti piecdesmit rubļu asignācijās!» viņš pusčukstus nobeidza. «Septiņi simti piecdesmit rubļu… varena summa! Tā ir patīkama summa,» viņš turpināja trīcošā, aiz prieka mazliet vārgā balsī, spiezdams žūksni rokās un zīmīgi smaidīdams, «tā ir ļoti patīkama summa! Katram tā būtu patīkama summa! Gribētu tagad redzēt cilvēku, kam šī summa liktos niecīga? Ar tādu summu cilvēks var tālu tikt…»

«Bet kas tad tas?» Goļadkina kungs nodomāja. «Kur tad Petruška?» Palikdams joprojām tajā pašā tērpā, viņš ieskatījās aiz starpsienas otrreiz. Petruškas aiz starpsienas atkal nebija, tikai dusmojās, uztraucās un zaudēja pašsavaldīšanos tur uz grīdas noliktais patvāris, kas nepārtraukti draudēja bēgt prom un kaut ko dedzīgi, ātri čaloja savā nesaprotamajā valodā, vāvuļodams un svepstēdams Goļadkina kungam — droši vien to, ka — ņemiet taču mani, labi ļaudis, jo esmu jau pilnīgi uzvārījies un gatavs.

«Velns parāvis!» nodomāja Goļadkina kungs. «ŠI slinkā beslija var beidzot izvest cilvēku no pacietības; kur viņš slaistāss?» Pamatotā sašutumā Goļadkina kungs izgāja pt iekštelpā, ko veidoja mazs gaitenītis, kura galā atradās durvis uz priekšnamu, mazlietiņ pavēra šīs durvis un ieraudzīja savu kalpu, ko bija ielencis krietns pūlītis visādu sulaiņu, mājkalpotāju un gadījuma rakstura salašņu. Petruška kaut ko stāstīja, pārējie klausījās. Acīm nsdzot, ne sarunas temats, ne pati saruna Goļadkina kungam nepatika. Viņš nekavējoties pasauca Petrušku un atgriezās istabā pavisam neapmierināts, pat satraukts. «Sis bestija par pliku grasi gatavs pārdot cilvēku, pirmām kārtām kungu,» viņš nodomāja, «un ir jau pārdevis, katrā ziņā pārdevis, esmu ar mieru derēt, par kapeiku pārdevis. Nu, ko teiksi?»

—     Livreja atnesta, kungs.

—     Uzvelc un nāc šurp.

Uzvilcis livreju, Petruška, muļķīgi smaidīdams, iegāja kunga istabā. Viņš bija tērpies neiedomājami dīvaini. Mugurā zaļa, stipri novalkāta sulaiņa livreja ar nobrauņātām zeltītām tresēm un, acīm redzot, šūta vīram, kas bijis veselu aršīnu garāks par Petrušku. Rokās viņš turēja cepuri, arī ar tresēm un zaļām spalvām, bet pie sāniem karājās sulaiņa zobens ādas makstī.

Beidzot, lai aina būtu pilnīga, Petruška, sekojot savam paradumam mājās vienmēr staigāt nevīžīgi ģērbtam, arī tagad bija basām kājām. Goļadkina kungs apskatīja Petrušku no visām pusēm un, acīm redzot, palika apmierināts. Livreja, redzams, bija noīrēta kādam svinīgam gadījumam. Varēja vēl manīt, ka apskates laikā Petruška raugās uz kungu ar tādām kā savādām gaidām un ar neparastu ziņkāri seko katrai viņa kustībai, kas stipri mulsināja Goļadkina kungu.

—     Nu, bet kariete?

—     Arī kariete ir klāt.

—     Uz visu dienu?

—     Uz visu dienu. Divdesmit pieci, asignācijās.

—     Arī zābaki atnesti?

—     Arī zābaki atnesti.

—      Stulbeni! Nevarēji teikt — jā gan, atnesti. Dod tos šurp!

Izrādījis prieku par to, ka zābaki īsti piemēroti, Goļadkina kungs paziņoja, ka vēlas dzert tēju, mazgāties un skūties. Viņš noskuvās visai rūpīgi un tikpat rūpīgi nomazgājās, uz ātru roku padzēra tēju un sāka galveno, galīgo ģērbšanās procedūru: uzvilka gandrīz pilnīgi jaunas bikses, pēc tam elsiņu ar bronzas podziņām, visai koši un patīkami puķotu vesti; ap kaklu apsēja raibu zīda kaklasaiti un beidzot uzvilka arī pilnīgi jaunu un rūpīgi iztīrītu vicmundieri. Ģērbdamies viņš vairāk reižu mīlīgi paskatījās uz saviem zābakiem, ik brīdi paceļot gan vienu, gan otru kāju, nopriecājās par fasonu un visu laiku kaut ko pie sevis čukstēja, pastiprinādams savu domu ar izteiksmīgu grimasi. Torīt gan Goļadkina kungs bija pagalam izklaidīgs, jo gandrīz nemaz nepamanīja, ka Petruška, kas palīdzēja viņam ģērbties, par viņu smaida un viebjas. Beidzot, ticis ar visu galā un pilnīgi apģērbies, Goļadkina kungs ielika kabatā naudas maku, vēlreiz nopriecājās par Petrušku, kas bija apāvis zābakus un tātad arī pilnīgi sagatavojies, un, pamanījis, ka viss jau padarīts un nav vairs ko gaidīt, steigšus, nemierīgi, sirdij mazliet trīcot, notipināja pa kāpnēm lejā. Zila ormaņa kariete ar nez kādiem ģerboņiem dārdēdama pieripoja pie lieveņa. Petruška, samirkšķinādamies ar ormani un kaut kādiem dīkdieņiem, palīdzēja kungam iekāpt karietē, tikko valdīdams muļķīgus smieklus, svešādā balsī uzsauca: «Aiziet!» — uzlēca uz pakaļējā kāpšļa, un kariete rībēdama un grabēdama, šķindēdama un tarkšķēdama aizlaida uz Ņevas prospektu. Tiklīdz zilā ekipāža bija izbraukusi pa vārtiem, Goļadkina kungs stingri saberzēja rokas un sāka smieties klusus, nedzirdamus smieklus kā jautra rakstura cilvēks, kam izdevies varens joks un kas pats par šo joku nevar vien beigt priecāties. Taču tūlīt pēc jautrības lēkmes smieklus Goļadkina kunga sejā nomainīja savāda rūpju izteiksme. Lai gan laiks bija drēgns un apmācies, viņš nolaida abus karietes logus un sāka pa labi un pa kreisi uzmanīgi vērot gājējus, tūlīt sataisīdams nopietnu un cienīgu seju, tiklīdz pamanīja, ka uz viņu kāds skatās. Nogriežoties no Ļiteinajas ielas uz Ņevas prospektu, viņš sarāvās no kādas visai nepatīkamas sajūtas un, saviebies kā nabadziņš, kam nejauši uzmīts uz varžacīm, steidzīgi, pat ar bailēm iespiedās ekipāžas vistumšākajā kaktiņā. Viņš to darīja tāpēc, ka bija sastapis divus darbabiedrus, divus jaunus ierēdņus no tās iestādes, kur strādāja pats. Bet arī ierēdņi, kā Goļadkina kungam likās, savukārt bija stipri pārsteigti, šādos apstākļos sastapdami savu darbabiedru; viens no viņiem pat parādīja uz Goļadkina kungu ar pirkstu. Gol.idkina kungam vēl šķita, ka otrs skaļi sauc viņa vārdu, k.is, protams, uz ielas bija ļoti nepieklājīgi. Mūsu varonis ierāvās kaktā un nelikās ne zinis. «Tādi kā puikas!» viņš saka prātot. «Nu, kas tad te dīvains? Cilvēks ekipāžā; (ilvēkam vajag braukt ar ekipāžu, un viņš arī paņēmis ekipāžu. Sprukstiņi tādi! Es viņus pazīstu — tīrie puikas, kurus vēl vajadzētu nopērt. Saņēmuši algu, viņi domā tikai par to, kā saspēlēt «rakstu vai ērgli» un kur varētu pavazāties, — vienīgi tas viņiem prātā. Tādiem vajadzētu kaut ko pateikt skaidri un gaiši…» Goļadkina kungs nepabeidza un sastinga. Viņam labi pazīstams ņiprs Kazaņas zirdziņu pāris, iejūgts švītīgā droškā, strauji apdzina viņa ekipāžu no labās puses. Droškā sēdošais kungs, nejauši ieraudzījis Goļadkina kungu, kas diezgan neuzmanīgi bija pabāzis galvu pa karietes logu, arī, redzams, bija ļoti pārsteigts par tik negaidītu sastapšanos un, paliecies cik vien iespējams uz priekšu, ar vislielāko ziņkāri un interesi mēģināja ieskatīties tajā karietes kaktā, kur mūsu varonis bija pasteidzies paslēpties. Droškā sēdošais kungs bija Andrejs Filipovičs, nodaļas vadītājs tajā iestādē, kur Goļadkina kungs bija galda priekšnieka palīgs. Goļadkina kungs, redzēdams, ka Andrejs Filipovičs viņu nepārprotami pazinis un skatās, acis iepletis, un ka paslēpties nekādi nav iespējams, nosarka līdz ausu galiem. «Sveicināt vai nesveicināt? Izrādīt, ka esmu redzējis, vai ne? Atzīties vai ne?» mūsu varonis neaprakstāmā mulsumā domāja. «Vai arī izlikties, ka es neesmu es, bet ka tas ir kāds cits, man pārsteidzoši līdzīgs, un izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis? Protams, tas neesmu es, neesmu es, un viss!» Goļadkina kungs runāja, noņemdams cepuri Andreja Filipoviča priekšā un acu no viņa nenovērsdams. «Es, es neko,» viņš ar pūlēm izdvesa, «es pavisam neko, tas nemaz neesmu es, Andrej Filipovič, tas nepavisam neesmu es, neesmu es, un viss.» Drīz tomēr droška pabrauca karietei garām, un priekšniecības skatienu magnētisms beidzās. Goļadkina kungs tomēr vēl joprojām sarka, smaidīja, kaut ko murmināja pie sevis. «Muļķis es biju, ka nedevos pazīstams,» viņš beidzot nodomāja, «vajadzēja tikai rīkoties drosmīgi un atklāti, ar zināmu cēlumu: sak, tā un tā, Andrej Filipovič, arī es esmu ielūgts mielastā, un viss!» Tad, pēkšņi atcerējies, ka ir iekritis, mūsu varonis pietvīka sarkans, sarauca uzacis un uzmeta briesmīgi izaicinošu skatienu karietes priekšējam kaktam, skatienu, kam vajadzēja uz vietas satriekt pīšļos visus viņa ienaidniekus. Beidzot, pēkšņi paklausīdams tādai kā iedvesmai, viņš parāva auklu, kas bija piesieta pie kučiera elkoņa, apturēja karieti un pavēlēja braukt atpakaļ, uz Ļiteinajas ielu. Iemesls bija tas, ka Goļadkina kungam nekavējoties ievajadzējās — droši vien sava paša miera labad — pateikt kaut ko visai interesantu savam ārstam Krestjanam Ivanovičam. Un, lai gan Krestjanu Ivanoviču viņš pazina kopš visai neilga laika, proti, bija to apmeklējis tikai vienu vienīgu reizi pagājušajā nedēļā sakarā ar kādu vajadzību, taču ārsts, kā mēdz teikt, ir tikpat kā garīdznieks, — slēpties būtu muļķīgi, bet pazīt pacientu ir ārsta pienākums. «Tomēr diez vai būs pareizi,» mūsu varonis joprojām domāja, kāpdams ārā no karietes pie kāda Ļiteinajas ielas piecstāvu nama parādei durvīm, pie kurām bija licis apturēt savu ekipāžu, «diez vai būs pareizi? Vai būs pieklājīgi? Vai neieradīšos nelaikā? Bet kas gan par to,» viņš turpināja, kāpdams augšup pa kāpnēm, atvilkdams elpu un cenzdamies nomierināt strauji pukstošo sirdi, kas bija ieņēmusies paradumu strauji pukstēt visās svešās kāpņu telpās, «kas par to? Es taču nāku savās darīšanās, un tas nav nekas peļams … Slēpties būtu muļķīgi. Tā arī izlikšos, ka es jau neko, ka es tikai tāpat vien, garām braucot. Viņš tad redzēs, ka tā tam arī jābūt.»

Tā prātodams, Goļadkina kungs uzkāpa līdz otrajam stāvam un apstājās pie piektā dzīvokļa, kur pie durvīm bija piestiprināta skaista vara plāksnīte ar uzrakstu:

KRESTJANS IVANOVIČS RŪTENŠPICS, medicīnas un hirurģijas doktors

Apstājies mūsu varonis pasteidzās piešķirt sejai pieklājīgu, vaļīgu, zināmā mērā laipnu izteiksmi un dzīrās paraut zvaniņa auklu. Sagatavojies to darīt, viņš tūlīt un diezgan prātīgi apsvēra, ka varbūt labāk būtu rīt un ka pašreiz nekādas lielās vajadzības nav. Bet, tā kā Goļadkina kungs pēkšņi izdzirda uz kāpnēm kāda nācēja soļus, tad piepeši pārlēma un — kad jau, tad jau — ļoti noteikti piezvanīja pie Krestjana Ivanoviča durvīm.

II nodaļa

Medicīnas un hirurģijas doktors Krestjans Ivanovičs Kūtenšpics — ļoti veselīgs, taču jau pavecs vīrs ar biezam, sirmojošām uzacīm un vaigubārdu, izteiksmīgu, kvēlojošu skatienu, ar kuru vien viņš, acīm redzot, aizdzina visas slimības, un, visbeidzot, greznojies ar nozīmīgu ordeni pie krūtīm, — torīt sēdēja savā kabinetā ērtā atzveltnī, dzēra kafiju, ko viņam pašrocīgi bija ienesusi viņa dakteriene, smēķēja cigāru un palaikam rakstīja pacientiem receptes. Kā beidzamajam parakstījis zāles kādam ar hemoroīdiem slimojošam večukam un izvadījis slimnieku pa sāndurvīm ārā, Krestjans Ivanovičs atsēdās, gaidīdams nākamo apmeklētāju. Ienāca Goļadkina kungs.

Acīm redzot, Krestjans Ivanovičs nepavisam nebija gaidījis, ne pat vēlējies redzēt savā priekšā Goļadkina kungu, jo viņš uz brīdi apmulsa un neviļus viņa sejā parādījās tāda kā dīvaina, var pat teikt, neapmierināta izteiksme. Tā kā Goļadkina kungs savukārt gandrīz vienmēr nevietā apjuka un mulsa tajos brīžos, kad gadījās kādu abordēt1 personīgās darīšanās, viņš arī šoreiz, nesagatavojis pirmo teikumu, kas šādos gadījumos viņam bija īsts piedauzības akmens, pagalam apmulsa, kaut ko nomurmināja — laikam gan atvainošanos — un, nezinādams, ko darīt tālāk, paņēma krēslu un apsēdās. Bet, atģidies, ka apsēdies neaicināts, tūlīt sajuta, ka rīkojies nepieklājīgi, steidzās izlabot savu pārkāpumu pret labākās sabiedrības pieklājības normām un labo toni un nekavējoties piecēlās no vietas, kur bija atsēdies bez aicinājuma. Tad, attapies un neskaidri nojautis, ka izdarījis divas muļķības reizē, nekavējoties izšķīrās par trešo, proti, pamēģināja atvainoties, smaidīdams kaut ko nomurmināja, nosarka, samulsa, izteiksmīgi apklusa un beidzot apsēdās galīgi un vairs nepiecēlās, bet tikai tāpat vien — katram gadījumam nodrošinājās ar to pašu izaicinošo skatienu, kuram piemita neparasts spēks pārvērst pelnos un satriekt pīšļos visus Goļadkina kunga ienaidniekus. Turklāt šis skatiens pilnīgi izpauda Goļadkina kunga neatkarību, proti, skaidri liecināja, ka Goļadkina kungam nekas nav padomā, ka viņš ir gluži patstāvīgs — tāpat kā visi — un ka viņš nekādā ziņā nav ieinteresēta

Abordēt (franciski abo/derļ — uzrunāt.

persona. Krestjans Ivanovičs nokāsējās, nokrekšķinājās, acīm redzot, lai izrādītu savu atzinību un piekrišanu apmeklētāja rīcībai, un pievērsa jautājošu inspektora skatienu Goļadkina kungam.

—     Es, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs smaidīdams iesāka, — atnācu jūs traucēt otrreiz un tagad otrreiz iedrošinos lūgt jūsu pretimnākšanu… — Goļadkina kungam, acīm redzot, bija grūti atrast vārdus.

—      Hm … jā, — Krestjans Ivanovičs noteica, izpūzdams no mutes dūmu strūklu un likdams cigāru uz galda, — bet jums vajag ievērot priekšrakstus; es taču jums paskaidroju, ka jūsu ārstēšanās pamatā jābūt dzīves veida pārmaiņai… Nu, piemēram, izpriecas; jums jāapmeklē draugi un paziņas, nevajag būt arī pudeles ienaidniekam; allažiņ jāuzturas jautrā sabiedrībā.

Goļadkina kungs, joprojām smaidīdams, pasteidzās aizrādīt: viņam liekoties, ka viņš ir tāds pats kā visi, ka viņam esot savs dzīvoklis, ka viņš izklaidējoties tāpat kā visi… ka viņš, protams, varot apmeklēt teātri, jo ari viņam, tāpat kā visiem, līdzekļi esot, ka pa dienu viņš esot darbā, bet vakaros mājās, ka viņš nepavisam nevarot sūdzēties; starp citu, tūdaļ vēl piebilda, ka viņš, kā pašam liekoties, neesot sliktāks par citiem, ka dzīvojot mājās, savā dzīvoklī, un beidzot — ka viņam esot Petruška. To pateicis, Goļadkina kungs sastomījās.

—      Hm, nē, tas nav vēlamais dzīves veids, un es jums gribēju jautāt pavisam ko citu. Es vispār interesējos, vai jūs labprāt uzkavējaties jautrā sabiedrībā, vai jautri pavadāt laiku … Nu, vai jūs tagad turpināt melanholisku vai jautru dzīves veidu?

—     Es, Krestjan Ivanovič …

—      Hm … es saku, — doktors pārtrauca, — ka jums radikāli jāpārveido visa sava dzīve un zināmā mērā jālauž savs raksturs. (Krestjans Ivanovičs stipri uzsvēra vārdu «jālauž» un uz brīdi apklusa ar visai nozīmīgu sejas izteiksmi.) Nevairīties no jautras dzīves; apmeklēt izrādes un klubu un nekādā ziņā nebūt pudeles ienaidniekam. Nav labi sēdēt mājās… jūs nekādā ziņā nedrīkstat sēdēt mājās.

—      Man, Krestjan Ivanovič, patīk klusums, — noteica Goļadkina kungs, uzmezdams nozīmīgu skatienu Krestjaņam Ivanovičam un, acīm redzot, meklēdams vārdus, lai skaidrāk izteiktu savu domu, — dzīvoklī esmu tikai es un

I'elruška… gribēju sacīt: mans sulainis, Krestjan Ivanovič. Gribu teikt, Krestjan Ivanovič, ka eju savu ceļu, īpašu ceļu, Krestjan Ivanovič. Es esmu pats par sevi un, ka man liekas, ne no viena neesmu atkarīgs. Es, Krestjan Ivanovič, izeju arī pastaigāties.

—     Kā? … Jā! Nu, pašreiz pastaigāties nemaz nav patīkami; klimats ļoti nelādzīgs.

—     Jā, Krestjan Ivanovič. Es, Krestjan Ivanovič, gan esmu rāms cilvēks, kā man laikam bija jau gods jums paskaidrot, taču mans ceļš iet atsevišķi, Krestjan Ivanovič. Dzīves ceļš ir plats… Es gribu … es gribu, Krestjan Ivanovič, ar to teikt… Atvainojiet mani, Krestjan Ivanovič, es neprotu skaisti runāt…

—     Hm … jūs sakāt…

—     Saku, lai jūs mani atvainotu, Krestjan Ivanovič, ka es, kā man liekas, neprotu skaisti runāt, — Goļadkina kungs noteica pusaizvainotā balsī, mazliet apjukdams un nevarēdams atrast vārdus. — Šai ziņā es, Krestjan Ivanovič, neesmu tāds kā citi, — viņš piebilda ar tādu kā īpašu smaidu, — un daudz runāt neprotu; piešķirt vārdiem skaistumu neesmu mācījies. Toties es, Krestjan Ivanovič, rīkojos, toties es rīkojos, Krestjan Ivanovič!

—     Hm … Kā tad jūs … rīkojaties? — Krestjans Ivanovičs atsaucās. Tad uz brīdi iestājās klusums. Doktors tā kā savādi un neuzticīgi paskatījās uz Goļadkina kungu. Arī Goļadkina kungs savukārt diezgan neuzticīgi pašķielēja uz doktoru.

—      Es, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs turpināja joprojām tādā pašā tonī, būdams mazliet sadusmots un samulsis par Krestjana Ivanoviča ārkārtīgo neatlaidību, — man, Krestjan Ivanovič, patīk miers, nevis labākās sabiedrības troksnis. Tur pie viņiem, es saku, augstākajā sabiedrībā, Krestjan Ivanovič, vajag prast ar zābakiem spodrināt parketu (un Goļadkina kungs mazliet pašvīkāja ar kāju pa grīdu) … tur to prasa, arī kalambūrus prasa… vajag mācēt pateikt sasmaržotus komplimentus … to tur prasa. Bet es to neesmu mācījies, Krestjan Ivanovič, — visas šīs izsmalcinātības neesmu mācījies; nav bijis laika. Esmu vienkāršs cilvēks, nemākslots, un ārējā spožuma manī nav. Šai ziņā es, Krestjan Ivanovič, nolieku ieročus; es tos nolieku, šai ziņā runājot. — To visu Goļadkina kungs pateica, protams, tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka mūsu varonis nepavisam nenožēlo to, ka šai ziņā noliek ieročus un ka izsmalcinātības nav mācījies, bet — pat gluži otrādi — lepojas ar to. Krestjans Ivanovičs, viņā klausīdamies, skatījās grīdā ar visai nepatīkamu grimasi un it kā jau iepriekš kaut ko nojauta. Goļadkina kunga tirādei sekoja diezgan ilgs un zīmīgs klusums.

—     Jūs, liekas, mazliet novirzījāties no temata, — Krestjans Ivanovičs beidzot pusbalsī noteica, — es, atzīstos, nevarēju jūs pilnīgi saprast.

—      Es neprotu skaisti runāt, Krestjan Ivanovič; man jau bija gods ziņot jums, Krestjan Ivanovič, ka neprotu skaisti runāt, — Goļadkina kungs sacīja šoreiz asā un noteiktā tonī.

—     Hm …

—      Krestjan Ivanovič! — Goļadkina kungs atkal iesāka klusā, bet zīmīgā, pa daļai svinīgā balsī, pēc katra teikuma apstādamies. — Krestjan Ivanovič, ienācis šeit, es sāku ar atvainošanos. Tagad atkārtošu teikto un atkal lūgšu jūs brīdi uzklausīt mani. Man, Krestjan Ivanovič, no jums nekas nav slēpjams. Es esmu neievērojams cilvēks, jūs pats to zināt; bet, par laimi, nenožēloju to, ka esmu neievērojams cilvēks. Gluži otrādi, Krestjan Ivanovič, un, runājot pilnīgi atklāti, es pat lepojos ar to, ka esmu nevis ievērojams, bet neievērojams cilvēks. Neesmu intrigants — un arī ar to lepojos. Rīkojos nevis slepeni, bet atklāti, bez viltus, kaut gan savukārt varētu, ļoti varētu kaitēt un pat zinu, kam un kā varētu kaitēt, Krestjan Ivanovič, bet nevēlos sevi aptraipīt un šai ziņā mazgāju rokas nevainībā. Šai ziņā, saku, es tās mazgāju nevainībā, Krestjan Ivanovič! — Goļadkina kungs uz brīdi izteiksmīgi apklusa; viņš bija runājis ar lēnīgu pacilātību.

—      Es eju, Krestjan Ivanovič, — mūsu varonis turpināja, — taisni, atklāti un bez aplinkiem, tāpēc ka es tos nicinu un atļauju tā rīkoties citiem. Necenšos pazemot tos, kas varbūt ir pārāki par mani un jums . .. proti, gribēju teikt par mani un viņiem, Krestjan Ivanovič, negribēju teikt par jums. Man netīk runāt pusvārdos; neciešu nožēlojamas divdomības; man derdzas apmelojumi un tenkas. Masku uzlieku tikai masku ballē, bet nestaigāju ar to ļaudīs katru dienu. Gribētu tikai jautāt jums, Krestjan Ivanovič, kā jūs atriebtos savam ienaidniekam, savam ļaunākajam ienaidniekam — tam, kuru jūs par tādu uzskatītu? — Goļadkina kungs nobeidza, uzmezdams Krēsli anam Ivanovičam izaicinošu skatienu.

Lai gan Goļadkina kungs to visu pateica sevišķi noteikti, skaidri, pārliecināti, apsvērdams vārdus un cenzdamies panākt vislielāko efektu, tomēr viņš tagad ar bažām, ar lielām bažām, ar ārkārtīgām bažām raudzījās uz Krestjanu Ivanoviču. Tagad viņš uzmanīgi skatījās platām acīm un bikli, ar nīgru, skumīgu nepacietību gaidīja Krestjana Ivanoviča atbildi. Bet Goļadkina kungam par izbrīnu un pilnīgu pārsteigumu Krestjans Ivanovičs kaut ko pie sevis nomurmināja; tad piebīdīja atzveltni tuvāk galdam un diezgan sausi, tomēr pieklājīgi pateica kaut ko apmēram tādu — ka viņam laiks ir dārgs, ka viņš lāgā nesaprot, bet ka viņš tomēr, ja vien varētu, ir ar mieru pakalpot, cik tas viņa spēkos, taču par visu pārējo, kas uz viņu neattiecas, viņš nerunās. Tad paņēma spalvu, piebīdīja tuvāk papīru, noplēsa no tā ārsta receptes lieluma sloksnīti un pateica, ka tūliņ izrakstīšot to, kas vajadzīgs.

— Nē-e, nav vajadzīgs, Krestjan Ivanovič, nē-e, tas nepavisam nav vajadzīgs! — Goļadkina kungs noteica, pieceldamies no krēsla un satverdams Krestjanu Ivanoviču aiz labās rokas. — Tas, Krestjan Ivanovič, šoreiz nepavisam nav vajadzīgs …

Pa to laiku, kamēr Goļadkina kungs runāja, ar viņu nolika dīvaina pārmaiņa. Pelēkās acis savādi iemirdzējās, lūpas sāka trīcēt, visi sejas muskuļi, visi vaibsti raustīties, drebēt. Viņš pats trīcēja pie visas miesas. Izdarījis pirmo kustību un apturējis Krestjana Ivanoviča roku, Goļadkina kungs tagad stāvēja nekustīgi, it kā pats sev neticēdams un gaidīdams iedvesmu turpmākai rīcībai.

Tad norisinājās diezgan dīvaina aina.

Mazliet pārsteigtais Krestjans Ivanovičs uz brīdi it kā pielipa pie sava atzveltņa un platām acīm apmulsis skatījās uz Goļadkina kungu, kurš savukārt tāpat raudzījās uz viņu. Beidzot Krestjans Ivanovičs piecēlās, mazliet pieturēdamies pie Goļadkina kunga vicmundiera atloka. Dažas sekundes abi tā stāvēja nekustīgi, nenovērsdami acu viens no otra. Bet tad ļoti dīvainā kārtā ar Goļadkina kungu notika pavisam kas cits. Viņa lūpas sāka trīcēt, zods raustīties, un mūsu varonis gluži negaidot sāka raudāt. Elsodams, ar galvu mādams un ar labo roku sev pie krūtīm sizdams, bet ar kreiso satverdams Krestjana

Ivanoviča mājas tērpa atloku, viņš kaut ko gribēja teikt un nekavējoties paskaidrot, bet nespēja izrunāt ne vārda. Beidzot Krestjans Ivanovičs attapās no pārsteiguma.

—      Nu, pietiek, nomierinieties, sēstieties! — viņš beidzot noteica, cenzdamies iesēdināt Goļadkina kungu atzveltnī.

—     Man ir ienaidnieki, Krestjan Ivanovič, man ir ienaidnieki; man ir ļauni ienaidnieki, kas nozvērējušies mani pazudināt… — Goļadkina kungs bažīgi un čukstus atbildēja.

—     Nu, pietiek, pietiek; lai nu paliek ienaidnieki! Ienaidniekus nevajag pieminēt! Tas nepavisam nav vajadzīgs. Sēstieties, sēstieties, — Krestjans Ivanovičs turpināja, galīgi iesēdinādams Goļadkina kungu atzveltnī.

Goļadkina kungs beidzot apsēdās, nenovērsdams acu no Krestjana Ivanoviča. Krestjans Ivanovičs ar ļoti neapmierinātu sejas izteiksmi sāka staigāt no viena kabineta kakta uz otru. Sekoja ilgs klusums.

—     Esmu jums pateicīgs, Krestjan Ivanovič, ļoti pateicīgs un ar visu sirdi jūtu, ko jūs manā labā pašreiz izdarījāt. Līdz kapa malai neaizmirsīšu jūsu laipnību, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs beidzot noteica, ar aizvainotu sejas izteiksmi pieceldamies no atzveltņa.

—      Nu, pietiek, pietiek! Es jums saku, pietiek! — Krestjans Ivanovičs diezgan stingri atbildēja uz Goļadkina kunga vārdu birumu, vēlreiz nosēdinādams viņu atzveltnī.

—     Nu, kas jums uz sirds? Izstāstiet man, kādas nepatikšanas jums tur gadījušās, — Krestjans Ivanovičs turpināja,

—      par kādiem ienaidniekiem jūs runājat? Kas jums īsti uz sirds?

—      Nē, Krestjan Ivanovič, šoreiz labāk atliksim, — Goļadkina kungs atbildēja, acis nodūris, — labāk pagaidām atliksim visu to uz kādu laiku … uz citu reizi, Krestjan Ivanovič, līdz piemērotākam brīdim, kad viss būs noskaidrojies, dažām personām nokritusi maska un šis tas atklājies. Bet tagad — pagaidām, protams, pēc tā, kas ar mums atgadījies… jūs pats piekritīsiet, Krestjan Ivanovič … Atļaujiet novēlēt jums labu rītu, Krestjan Ivanovič, — Goļadkina kungs sacīja, šoreiz noteikti un pa īstam pieceldamies no vietas un tverdams pēc platmales.

—           Ak tā … kā vēlaties … hm … (Sekoja klusuma luhlia.) Es savukārt, jūs zināt, ko vien varētu… un no Midfl vēlu jums labu.

Es jūs saprotu, Krestjan Ivanovič, saprotu; es jūs tagad pilnīgi saprotu… Katrā ziņā atvainojiet, ka apgrūtina ju jūs, Krestjan Ivanovič.

Hm… Nē, es jums gribēju teikt ko citu. Lai gan, KA vēlaties … Medikamentus joprojām turpiniet…

—           Turpināšu medikamentus, kā jūs sakāt, Krestjan Ivanovič, turpināšu un pirkšu tajā pašā aptiekā… Tanad pat aptiekāram būt, Krestjan Ivanovič, ir jau liels hasniegums…

—     Kā? Kādā nozīmē jūs to domājat?

—           Visparastākajā nozīmē, Krestjan Ivanovič. Gribēju teikt, ka pasaule tagad kļuvusi tāda …

—     Hm …

—           Un ka katrs zeņķis — ne tikai aptiekā — tagad kārtīga cilvēka priekšā ceļ degunu gaisā.

—     Hm … Kā jūs to domājat?

—           Es runāju, Krestjan Ivanovič, par zināmu cilvēku … par mūsu kopējo paziņu, Krestjan Ivanovič, piemēram, kaut vai par Vladimiru Semjonoviču …

—     A! …

—            Jā, Krestjan Ivanovič, un es pazīstu dažus cilvēkus, Krestjan Ivanovič, kuri ne sevišķi ievēro vispārējo uzskatu, ka dažreiz jāsaka arī patiesība.

—     A! … Kā tad tā?

—           Nu tā; tas gan ir cits jautājums; cilvēki dažreiz prot palaist ekstrā numuru.

—     Ko? Ko palaist?

—            Sagādāt negaidītu pārsteigumu, Krestjan Ivanovič. Cilvēki dažreiz prot īstā laikā, piemēram, kādu apsveikt; ir tādi cilvēki, Krestjan Ivanovič.

—     Apsveikt?

—           Jā, apsveikt, Krestjan Ivanovič, kā to šinīs dienās izdarīja viens no maniem labajiem paziņām …

—            Viens no jūsu labajiem paziņām … ko! Kā tad tas notika? — jautāja Krestjans Ivanovičs, uzmanīgi pavērdamies Goļadkina kungā.

—            Jā, viens no maniem tuvākajiem paziņām apsveica ar asesora dienesta pakāpes piešķiršanu kādu citu, arī visai tuvu paziņu, turklāt draugu, kā mēdz teikt, sirdsdraugu. Radās izdevīgs gadījums apsveikt. «No visas sirds,» viņš saka, «priecājos par izdevību apsveikt,

Vladimir Semjonovič, sirsnīgi apsveikt jūs sakarā ar dienesta pakāpes piešķiršanu. Man jo lielāks prieks tāpēc, ka tagad, kā tas visai pasaulei zināms, tikpat kā nav vairs tādu cilvēku, kuriem laimes māte uzsmaida.» — Pēc šiem vārdiem Goļadkina kungs šķelmīgi pamāja ar galvu un, acis piemiedzis, paskatījās uz Krestjanu Ivanoviču …

—     Hm … Tātad pateica …

—     Pateica, Krestjan Ivanovič, pateica un pie tam paskatījās uz Andreju Filipoviču, uz mūsu dārgā drauga Vladimira Semjonoviča tēvoci. Bet kāda man daļa, Krestjan Ivanovič, ka viņš iecelts par asesoru? Kas man par daļu? Un precēties grib, kad vēl, ja būtu atļauts tā teikt, mātes piens uz lūpām nav nožuvis. Taisni tā arī sacīju. Tā, es saku, Vladimir Semjonovič! Nu es esmu visu pateicis; atļaujiet man iet.

—     Hm …

—      Jā, Krestjan Ivanovič, atļaujiet man tagad, es saku, iet. Un tad, lai nošautu divus zaķus ar vienu šāvienu, pēc tam kad biju tik veikli pateicis puisim par laimes mātes smaidu, es, pievērsdamies Klārai Olsufjevnai (tas notika aizvakar pie Olsufija Ivanoviča), — bet viņa nupat bija nodziedājuši jūsmīgu romanci, — saku: «Jums labpatika jūsmīgi nodziedāt romances, tikai klausītāji jūsos neklausījās no tīras sirds.» Un ar to skaidri lieku saprast, Krestjan Ivanovič, skaidri lieku saprast, ka tagad interesējas nevis par dziedātāju pašu, bet pavisam par ko citu …

—     A — nu, un ko tad viņš?

—     Saviebās, kā citronā iekodis, Krestjan Ivanovič, tautas izteicienu lietojot.

—     Hm …

—      Jā, Krestjan Ivanovič. Es arī pašam vecajam saku — Olsufij Ivanovič, saku, zinu, par ko es jums esmu pateicību parādā, pilnā mērā novērtēju jūsu labvēlību, ko esat man gandrīz no bērna kājas izrādījis. Tomēr atveriet acis, Olsufij Ivanovič, es saku. Paskatieties. Es pats vienmēr rīkojos godīgi un atklāti, Olsufij Ivanovič.

—     A, ak tā!

—     Jā, Krestjan Ivanovič. Tā es teicu …

—     Un ko viņš?

—     Ko nu viņš, Krestjan Ivanovič! Vervelē — gan par šo, gan par to, arī es tevi pazīstu, un viņa ekselence esot cilvēks, kas citiem dara labu, un tā' tālāk, un tik lej …

Ko lai dara? Aiz vecuma, kā mēdz teikt, krietni vien sagraibējis.

A, tad tagad tā!

Jā, Krestjan Ivanovič. Un mēs visi domājam tāpat, Kn nu tur vairs! Večuks! Ar vienu kāju jau kapā, tikko

i u velk, kā mēdz teikt, bet, tiklīdz tiek palaista kāda babu tenka, viņš klausās, muti iepletis; bez viņa ne Kust …

—     Tenku, jūs sakāt?

Jā, Krestjan Ivanovič, viņi savārstīja tenku. Tur bija iejaukts arī mūsu lācis un viņa brāļadēls, mūsu dārgais draugs; sapinās ar vecenēm, protams, un savārstīja icnku. Un ko jūs domājat? Ko viņi izgudroja, lai nogalinātu cilvēku?

—     Lai nogalinātu cilvēku?

—           Jā, Krestjan Ivanovič, lai nogalinātu cilvēku, morālā ziņā nogalinātu cilvēku. Viņi palaida … es joprojām runāju par savu tuvo paziņu . ..

Krestjans Ivanovičs pamāja ar galvu.

—           Viņi palaida par viņu baumu. Es jums atzīšos, man pat kauns runāt, Krestjan Ivanovič …

—     Hm …

—            Viņi palaida baumu, ka viņš jau esot devis parakstu par to, ka precēsies, ka viņš jau esot līgavainis kādai citai… Un ko jūs domājat, Krestjan Ivanovič, kam?

—     Tiešām?

—           Edienveikala īpašniecei, kādai piedauzīgai vācietei, pie kuras viņš ēd pusdienas; nevis samaksā parādu, bet piedāvā viņai roku.

—     To viņi saka?

—            Varat man ticēt, Krestjan Ivanovič. Vāciete, nekrietnā, riebīgā, nekaunīgā vāciete Karolīna Ivanovna, ja jums zināms…

—     Atzīstos, ka no savas puses …

—            Es jūs saprotu, Krestjan Ivanovič, saprotu, un arī es no savas puses to izjūtu …

—     Sakiet man, lūdzu, — kur jūs tagad dzīvojat?

—      Kur es tagad dzīvoju, Krestjan Ivanovič?

—     Jā … es gribu … agrāk jūs laikam dzīvojāt…

—            Dzīvoju, Krestjan Ivanovič, dzīvoju, dzīvoju arī agrāk. Kā lai nedzīvotu! — Goļadkina kungs atbildēja, pavadīdams savus vārdus ar smiekliņiem un ar šādu atbildi mazliet samulsinādams Krestjanu Ivanoviču.

—     Nē, jūs mani pārpratāt., es gribēju no savas puses …

—     Es arī gribēju, Krestjan Ivanovič, no savas puses, es arī gribēju, — Goļadkina kungs smiedamies turpināja. — Taču es, Krestjan Ivanovič, pārāk ilgi esmu pie jums aizsēdējies. Jūs, es ceru, atļausiet man tagad… novēlēt jums labu rītu …

—     Hm …

—      Jā, Krestjan Ivanovič, es jūs saprotu, es jūs tagad pilnīgi saprotu, — mūsu varonis sacīja, mazliet klīrēdamies Krestjana Ivanoviča priekšā. — Tātad atļausiet novēlēt jums labu rītu …

Pēc tam mūsu varonis sasita papēžus un izgāja no istabas, atstādams Krestjanu Ivanoviču lielā izbrīnā. Kāpdams lejup pa ārsta kāpnēm, Goļadkina kungs smaidīja un priecīgi berzēja rokas. Uz lieveņa, ieelpodams svaigu gaisu un juzdamies brīvībā, viņš tiešām bija pat gatavs atzīt sevi par laimīgāko cilvēku pasaulē un doties tieši uz departamentu — kad pie parādes durvīm pēkšņi iedārdējās viņa kariete; viņš paskatījās un visu atcerējās. Petruška jau vēra vaļā durtiņas. Savāda un ārkārtīgi nepatīkama sajūta pārņēma Goļadkina kungu. Viņš uz mirkli tā kā nosarka. Kaut kas viņam iedūra sirdī. Goļadkina kungs jau pacēla kāju, lai liktu to uz karietes kāpšļa, kad pēkšņi apgriezās un paskatījās uz Krestjana Ivanoviča logiem. Kā tad! Krestjans Ivanovičs stāvēja pie loga, ar labo roku glaudīja vaigubārdu un diezgan ziņkārīgi noraudzījās uz mūsu varoni.

«Tas dakteris ir muļķis,» Goļadkina kungs nodomāja, kāpdams karietē, «liels muļķis. Var jau būt, ka viņš labi ārstē savus slimniekus, tomēr … dumjš kā zābaks.» Goļadkina kungs apsēdās. Petruška uzkliedza: «Aiziet!» — un kariete sāka atkal ripot uz Ņevas prospektu.

III nodaĻa

Viss šis rīts Goļadkina kungam pagāja vienās vienīgās rūpēs. Ticis uz Ņevas prospekta, mūsu varonis pavēlēja apstāties pie Gostinijdvora. Izlēcis no ekipāžas, viņš Petruškas pavadībā aizsteidzās zem arkādes un iegāja zelta un sudraba izstrādājumu veikalā. Jau pēc Goļadkina kunga izskata vien varēja manīt, ka viņam rūpju pilna galva un briesmīgi daudz darīšanu. Sarunājis veselu pusdienu un tējas servīzi par vairāk nekā tūkstoš piecsimt rubļiem asignācijās un izraudzījies par tādu pašu summu neparasta izskata cigāru etviju un pilnu komplektu sudi.iba bārdas skujamo piederumu, visbeidzot apjautājies vel par šādu tādu savā ziņā derīgu un patīkamu priekšmetu cenu, Goļadkina kungs beidzot apsolīja jau rīt katrā ziņā iegriezties vai pat jau šodien atsūtīt pēc sarunātajam mantām, pierakstīja veikala numuru un, uzmanīgi uzklausījis tirgotāju, kas vēlējās saņemt rokasnaudu, apsolīja savā laikā iemaksāt arī rokasnaudu. Pēc tam steidzīgi atvadījās no pārsteigtā tirgotāja un, veselas pārdevēju plejādes uzrunāts, gāja gar veikalu skatlogiem, ik brīdi lūkodamies atpakaļ uz Petrušku un uzmanīgi meklēdams kādu jaunu veikalu. Garām ejot, iegriezās maiņas veikaliņā un samainīja visas savas lielās naudas zīmes mazākās, un, kaut gan maiņas operācijā zaudēja, toties samainīja, un kabatas portfelis kļuva stipri biezāks, kas, acīm redzot, sagādāja viņam lielu prieku. Beidzot apstājās dāmu drānu veikalā. Atkal sarunājis preces par krietnu summu, Goļadkina kungs arī šeit apsolīja tirgotājam katrā ziņā iegriezties, pierakstīja veikala numuru un uz jautājumiem par rokasnaudu atkal atkārtoja, ka savā laikā būšot arī rokasnauda. Tad iegriezās vēl dažos veikalos; visos viņš līga par cenu, apjautājās, cik maksā dažādas preces, dažreiz ilgi strīdējās ar tirgotājiem, gāja ārā no veikala un reizes trīs nāca atpakaļ, īsi sakot — attīstīja neparasti rosīgu darbību. No Gostinijdvora mūsu varonis tūliņ devās uz kādu pazīstamu mēbeļu veikalu, kur sarunāja mēbeles sešām istabām, ar patiku apbrīnoja kādu modernu un ļoti komplicēti darinātu dāmu tualetes galdiņu, jaunāko modes kliedzienu, un, pārliecinājis tirgotāju, ka katrā ziņā atsūtīs precēm pakaļ, izgāja no veikala, kā parasti apsolīdams rokasnaudu, pēc tam aizbrauca vēl kaut kur un sarunāja vēl šo to. īsi sakot, rosījās bez gala. Beidzot tas viss laikam sāka apnikt pašam Goļadkina kungam. Tad — un dievs vien zina kāpēc — viņu ne no šā, ne no tā sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Tagad viņš neparko nebūtu bijis ar mieru sastapt, piemēram, Andreju Filipoviču vai arī Krestjanu Ivanoviču. Beidzot pilsētas pulkstenis nosita trīs pēc pusdienas. Kad Goļadkina kungs bija galīgi iekāpis karietē, izrādījās, ka no visiem šārīta pirkumiem īstenībā bija iegādāts tikai cimdu pāris un smaržu pudelīte par pusotru rubli asignācijās. Tā kā Goļadkina kungam vēl bija diezgan daudz laika, viņš pavēlēja kučierim pieturēt Ņevas prospektā pie kāda pazīstama restorāna, par kuru līdz tam bija tikai dzirdējis runājam, izkāpa no karietes un steidzās iekšā ieēst, atpūsties un kādu laiku nogaidīt.

Ieēdis tā, kā mēdz ēst cilvēks, kam perspektīvā ir bagātīgs mielasts, proti, uz ātru roku kaut ko iekodis, lai apmierinātu pirmo izsalkumu, un izdzēris glāzīti šņabja, Goļadkina kungs iesēdās atzveltnī un, kautrīgi paskatījies visapkārt, mierīgi sāka lasīt kādu plānu nacionālu avīzīti. Izlasījis pāris rindiņu, piecēlās, paskatījās spogulī, sakārtojās un pieglauda matus, tad piegāja pie loga un paraudzījās, vai viņa kariete gaida . .. pēc tam atkal apsēdās un paņēma laikrakstu. Bij manāms, ka mūsu varonis ir ļoti satraukts. Paskatījies pulkstenī un ieraudzījis, ka ir vēl tikai ceturksnis uz četriem, tātad atliek krietni, ko gaidīt, un līdz ar to nospriedis, ka tāpat sēdēt ir nepieklājīgi, Goļadkina kungs pasūtīja šokolādi, pēc kuras gan pašreiz lielu kāri nejuta. Izdzēris šokolādi un ievērojis, ka laiks nedaudz pavirzījies uz priekšu, viņš izgāja samaksāt rēķinu. Pēkšņi kāds uzsita viņam uz pleca.

Goļadkina kungs apgriezās un ieraudzīja savā priekšā divus darbabiedrus — tos pašus, ar kuriem šorīt bija sastapies Ļiteinajas ielā, — kā pēc gadiem, tā pēc dienesta pakāpes vēl pavisam jaunus puišus. Mūsu varoņa attiecības ar viņiem bija nenoteiktas, ne draudzīgas, ne klaji naidīgas. Protams, abas puses ievēroja pieklājību; turpretī ciešāka tuvināšanās nenotika un arī nevarēja notikt. Pašreizējā sastapšanās Goļadkina kungam bija ārkārtīgi nepatīkama. Viņš mazliet saviebās un uz brīdi apjuka.

—     Jakov Petrovič, Jakov Petrovič! — abi reģistratori sāka tarkšķēt. — Jūs šeit? Kādā …

—      A, tie esat jūs, kungi! — Goļadkina kungs steidzīgi pārtrauca, mazliet mulsdams un juzdamies neērti aiz ierēdņu izbrīna un reizē viņu familiārās izturēšanās, taču pret savu gribu tēlodams omulīgu un brašu kolēģi. — Dezertējāt, kungi, he, he, he! — Pēc tam, lai nezaudētu pašcieņu un izrādītu labvēlību kancelejas jauniešiem, pret kuriem vienmēr bija izturējies, ievērojot pienācīgas robežas, viņš pamēģināja vienam no jaunekļiem uzsist uz pleca, taču šoreiz tuvības apliecinājums Goļadkina kungam neizdevās un iznāca nevis pieklājīgi familiārs žests, bet pavisam kas cits.

—     Kā tad ir, vai mūsu lācis sēž?

—     Kas, Jakov Petrovič?

—     Nu, tak jau lācis, it kā jūs nu nezinātu, ko sauc par luci… — Goļadkina kungs iesmējās un pagriezās pret viesmīli, lai saņemtu atlikumu. — Es runāju par Andreju l; ilipoviču, kungi, — viņš turpināja, norēķinādamies ar viesmīli un šoreiz ar visai nopietnu sejas izteiksmi pievērsdamies ierēdņiem. Abi reģistratori nozīmīgi samirkšķinājās.

—     Vēl sēž un par jums apjautājās, Jakov Petrovič, — viens no viņiem atbildēja.

—     Ak sēž, ko! Nu tad lai sēž vien, kungi. Un par mani apjautājās, ko?

—     Apjautājās, Jakov Petrovič, bet kur jūs tāds iesmaržojies, sapomādējies, īsts frants?

—      Nu tā, kungi, tā! Lai paliek… — Goļadkina kungs atbildēja, skatīdamies sāņus un saspringti smaidīdams. Redzēdami, ka Goļadkina kungs smaida, ierēdņi sāka skaļi smieties. Goļadkina kungs mazliet sabozās.

—      Es jums teikšu, kungi, pa draugam, — mūsu varonis, brīdi klusējis, sacīja, it kā (lai tad arī notiek) nolēmis ierēdņiem kaut ko atklāt, — jūs, kungi, visi mani pazīstat, bet līdz šim pazināt tikai no vienas puses. Šoreiz vainot nevienu nevar, un es atzīstos, ka pa daļai pats biju vainīgs.

Goļadkina kungs saknieba lūpas un nozīmīgi paskatījās uz ierēdņiem. Ierēdņi atkal samirkšķinājās.

—      Līdz šim, kungi, jūs mani nepazināt. Izskaidroties tagad un šeit būtu tā kā mazliet nelaikā un nevietā. Pateikšu jums šo to tikai starp citu. Ir cilvēki, kungi, kuri necieš aplinkus un uzliek maskas tikai masku ballē. Ir cilvēki, kas neuzskata par savu tiešo uzdevumu veikli prast ar zābakiem spodrināt parketu. Ir arī tādi cilvēki, kungi, kas neteiks, ka viņi ir laimīgi un dzīvo pilnvērtīgu dzīvi, kad viņiem, piemēram, kājās labi pašūtas bikses. Un, beidzot, ir cilvēki, kuriem nepatīk velti lēkāt un šaudīties, glaimot un pielīst, bet galvenais, kungi, — bāzt savu degunu tur, kur nevajag … Es, kungi, esmu pateicis gandrīz visu; atļaujiet man tagad iet…

Goļadkina kungs apklusa. Tā kā reģistratoru kungi tagad bija pilnīgi apmierināti, tad abi sāka visai nepieklājīgi smieties, vēderus turēdami. Goļadkina kungs iesvilās dusmās.

—     Smej ieties, kungi, smej ieties vien! Dzīvosiet — redzēsiet, — viņš noteica ar aizvainotu pašcieņu, ņemdams platmali un virzīdamies uz durvīm.

—      Bet es pateikšu vēl ko vairāk, kungi, — viņš piebilda, pēdējo reizi uzrunādams reģistratoru kungus, — pateikšu vēl ko vairāk — mēs ar jums te esam vieni paši. Mani principi ir šādi: ja neizdodas — valdos, izdodas — turos un nekādā ziņā neroku nevienam bedri. Neesmu intrigants — un ar to lepojos. Par diplomātu es nederētu. Vēl mēdz teikt, kungi, ka putns pats skrienot medniekam virsū. Taisnība, esmu gatavs tam piekrist; bet kurš šoreiz ir mednieks un kurš putns? Tas vēl ir jautājums, kungi!

Goļadkina kungs izteiksmīgi apklusa ar visnozīmīgāko sejas izteiksmi, proti, sacēlis uzacis un cieši jo cieši sakniebis lūpas, atvadījās no ierēdņu kungiem un izgāja ārā, atstādams viņus galīgi pārsteigtus.

—     Uz kurieni pavēlēsiet? — diezgan skarbi noprasīja Petruška, kuram jau, acīm redzot, bija apnicis kvernēt aukstumā. — Uz kurieni pavēlēsiet? — viņš noprasīja Goļadkina kungam, ieraudzījis viņa briesmīgo, visu iznīcinošo skatienu, ar kuru mūsu varonis šorīt bija jau divas reizes nodrošinājies un kuru tagad lika lietā trešo reizi, kāpjot lejā pa kāpnēm.

—     Uz Izmailovskas tiltu.

—     Uz Izmailovskas tiltu! Aiziet!

Beidzot pie paša Izmailovskas tilta Goļadkina kungs norādi |,i uz kādu namu; kariete dārdēdama ieripoja pa vāri lem un apstājās pie labās puses piebrauktuves. Ieraudzīta otrā stāva logā sievieti, Goļadkina kungs raidīja tai H&lt;iisa skūpstu. Viņš gan pats neapzinājās, ko dara, jo sājā brīdī tiešām bija ne dzīvs, ne miris. No karieles viņš izkāpa bāls, apjucis; ticis uz lieveņa, noņēma cepuri, mehāniski sakārtojās un, juzdams, ka ceļgali mazliet trīc, devās augšup pa kāpnēm.

—            Olsufijs Ivanovičs? — viņš jautāja sulainim, kas atvēra durvis.

—     Mājās, tas ir, nē, viņa nav mājās.

—            Kā? Ko tu runā, mīļais? Es — es esmu ieradies uz mielastu, brālīt. Tu taču mani pazīsti?

—     Kā nu ne! Bet nav vēlēts jūs pieņemt.

—            Tu… tu, brālīt… tu droši vien maldies, brālīt. Tas esmu es. Es, brālīt, esmu ielūgts; esmu ieradies uz mielastu, — Goļadkina kungs noteica, vilkdams nost mēteli un izrādīdams acīm redzamu nodomu doties istabās.

—            Atļaujiet, nedrīkst. Nav vēlēts pieņemt, jums vēlēts atteikt. Tā!

Goļadkina kungs nobālēja. Šai pašā brīdī istabu durvis atvērās un iznāca Gerasimičs, Olsufija Ivanoviča vecais kambarsulainis.

—     Šis kungs, Jemeļjan Gerasimovič, grib nākt iekšā,

bet es …

—            Bet jūs esat muļķis, Aleksejič. Ejiet istabās, bet šurp atsūtiet nelieti Semjoniču. Nedrīkst, — viņš pieklājīgi, bet noteikti sacīja Goļadkina kungam. — Nekādi nav iespējams. Lūdz atvainot, nevarot pieņemt.

—            Un taisni tā teica, ka nevarot pieņemt? — Goļadkina kungs nedroši jautāja. — Atvainojiet, Gerasimič. Kāpēc tad nekādi nav iespējams?

—            Nekādi nav iespējams. Es ziņoju; pateica: lūdz atvainot. Nevar, sak, pieņemt…

—     Bet kālab ne? Kā tad tā? Kā…

—     Atļaujiet, atļaujiet! …

—            Tomēr kā tad tā? Tā nedrīkst! Ziņojiet… Kā tad tā? Esmu ieradies uz mielastu …

—     Atļaujiet, atļaujiet! . ..

—            Tas nu gan ir kas cits, ja lūdz atvainot; taču atļaujiet, Gerasimič, kā tad tā, Gerasimič?

—     Atļaujiet, atļaujiet! — Gerasimičs atbildēja, visai noteikti ar roku pabīdīdams sāņus Goļadkina kungu un plaši pašķirdams ceļu diviem kungiem, kas tanī brīdī nāca iekšā priekšistabā.

Nācēji bija — Andrejs Filipovičs un viņa brāļadēls Vladimirs Semjonovičs. Viņi abi neizpratnē paskatījās uz Goļadkina kungu. Andrejs Filipovičs gribēja kaut ko teikt, bet Goļadkina kungs bija jau izšķīries; viņš gāja ārā no Olsufija Ivanoviča priekšistabas, acis nodūris, nosarcis, smaidīdams, ar galīgi apjukušu sejas izteiksmi.

—     Es pienākšu vēlāk, Gerasimič; es izskaidrošos; ceru, ka tas drīz vien noskaidrosies, — viņš noteica, atrazdamies jau durvīs un pa daļai uz kāpnēm.

—     Jakov Petrovič, Jakov Petrovič! — atskanēja Goļadkina kungam sekojošā Andreja Filipoviča balss.

Goļadkina kungs tobrīd atradās jau pirmajā kāpņu telpā. Viņš ātri pagriezās pret Andreju Filipoviču.

—     Ko jūs vēlaties, Andrej Filipovič? — Goļadkina kungs jautāja diezgan noteiktā tonī.

—     Kas jums lēcies, Jakov Petrovič? Kādā kārtā?…

—     Tas nekas, Andrej Filipovič. Es te esmu pats par sevi. Tā ir mana privātā dzīve, Andrej Filipovič.

—     Ko jūs teicāt?

—     Es saku, Andrej Filipovič, ka tā ir mana privātā dzīve un ka te, kā man liekas, nevar atrast nekā peļama attiecībā uz manām oficiālajām attiecībām.

—     Kā! Attiecībā uz oficiālajām … Kas jums lēcies, cienījamais kungs?

—     Nekas, Andrej Filipovič, itin nekas; nekaunīgs skuķis, vairāk nekas …

—      Kas? … Ko?! — Andrejs Filipovičs apmulsa aiz pārsteiguma. Goļadkina kungs, kas līdz tam, sarunādamies ar Andreju Filipoviču, bija atradies uz kāpnēm pašā apakšā un, likās, bija gatavs lēkt viņam tieši acīs, redzēdams, ka nodaļas vadītājs mazliet apmulst, gandrīz neapzinīgi paspēra soli uz priekšu. Andrejs Filipovičs atvirzījās atpakaļ. Goļadkina kungs pakāpās vēl vienu soli uz augšu, tad vēl vienu. Andrejs Filipovičs nemierīgi paskatījās apkārt. Goļadkina kungs pēkšņi sāka ātri kāpt augšup pa kāpnēm. Andrejs Filipovičs vēl ātrāk iemetās istabā un aizcirta aiz sevis durvis. Goļadkina kungs palika viens. Tumšs sametās gar acīm. Viņš apjuka pavisam un tagad stāvēja, iegrimis kaut kādās bezjēdzīgās pārdomās, it kā cenzdamies atcerēties vēl kādu ārkārtīgi bezjēdzīgu apstākli, kas bija atgadījies pavisam nesen, «tik, rk!» viņš nočukstēja, ar pūlēm smaidīdams. Pa to laiku lejā uz kāpnēm atskanēja balsis un soļi, droši vien nāca jauni viesi, ko Olsufijs Ivanovičs bija ielūdzis. Goļadkina kungs daļēji atģidās, steidzīgi sacēla augstāk savu jenotādas apkakli, cik nu varēja, aizsedza ar to seju un sāka tenterēdams, tipinādams, steigdamies un klupdams kāpt lejup. Viņš juta visā ķermenī tādu kā vārgumu un stingumu. Mulsums bija tik stiprs, ka, izgājis uz lieveņa, pat nepagaidīja karieti, bet pats devās tieši pāri dubļainajam pagalmam pie savas ekipāžas. Piegājis klāt un sagatavojies kāpt iekšā, Goļadkina kungs izjuta vēlēšanos ielīst zemē vai kopā ar karieti noslēpties kaut vai pelītes alā. Viņam šķita, ka visi Olsufija Ivanoviča nama iemītnieki tagad pa saviem logiem uz viņu vien noskatās. Viņš zināja, ka katrā ziņā tūlīt uz vietas nomirs, ja paskatīsies atpakaļ.

—     Ko tu smejies, stulbeni? — Goļadkina kungs, vārdus bērdams, uzsauca Petruškam, kas gatavojās palīdzēt viņam iekāpt karietē.

—     Par ko lai es smietos? Es neko; uz kurieni tagad

braukt?

—     Uz mājām brauc …

—     Aiziet uz mājām! — Petruška uzsauca, novietodamies uz pakaļējā kāpšļa.

«Balss kā vārnai!» Goļadkina kungs nodomāja. Pa to laiku kariete bija jau aizripojusi diezgan tālu no Izmailovskas tilta. Piepeši mūsu varonis ar visu spēku parāva auklu un uzkliedza kučierim, lai tūlīt griežas atpakaļ. Kučieris apgrieza zirgus un pēc divām minūtēm atkal iebrauca Olsufija Ivanoviča pagalmā. — Nevajag, muļķi, nevajag; atpakaļ! — Goļadkina kungs iesaucās, un kučieris, it kā būtu gaidījis tādu pavēli, neteikdams ne vārda, neapstādamies pie piebrauktuves, aplaidis apkārt visam pagalmam, izbrauca atkal uz ielas.

Uz mājām Goļadkina kungs nebrauca, bet, atstājis aiz muguras Semjonovskas tiltu, pavēlēja nogriezties kādā šķērsieliņā un apstāties pie ārēji diezgan vienkārša traktiera. Izkāpis no karietes, mūsu varonis samaksāja ormanim un tā beidzot tika vaļā no savas ekipāžas. Petruškam pavēlēja iet uz mājām un gaidīt viņa atgriešanos, bet pats iegāja traktierī, paņēma atsevišķu numuru un pasūtīja pusdienas. Sajūta bija ļoti nelādzīga, bet galvā pilnīgs juceklis un haoss. Satraukts viņš ilgi soļoja pa istabu, beidzot apsēdās uz krēsla, atspieda pieri rokās un visiem spēkiem centās apsvērt un atrisināt kaut ko, kas attiecās uz viņa pašreizējo stāvokli…

IV nodaļa

Klāras Olsufjevnas — valsts padomnieka Berendejeva, Goļadkina kunga kādreizējā labvēļa, vienīgās meitas dzimšanas diena — svinīgā diena, ko atzīmēja ar lepnu, krāšņu mielastu, tādu mielastu, kāds sen nav redzēts Izmailovskas tilta un tā apkārtnes ierēdņu dzīvokļos, mielastu, kas vairāk līdzinājās tādām kā Baltazara dzīrēm nekā mielastam, kas ar savu spožumu, greznību un smalkumu atgādināja kaut ko bābelisku, mielastu, kurā pasniedza Kliko šampanieti ar austerēm un augļus no Jeļisejeva un Miļutinu veikaliem, kā arī visādus nobarotus dzīvniekus un kurā piedalījās visas rangu tabulas ierēdņi, — šī svinīgā diena, ko atzīmēja ar tik svinīgu mielastu, noslēdzās ar spožu balli, nelielu ģimenes balli, kurā piedalījās tikai tuvinieki, bet kura tomēr gaumes, dalībnieku izglītības līmeņa un smalkuma ziņā bija spoža. Protams, esmu pilnīgi vienis prātis, ka tādas balles mēdz notikt, tomēr reti. Tādas balles, kas vairāk līdzinās ģimenes priekiem nekā ballēm, var tikt rīkotas vienīgi tādās ģimenēs kā, piemēram, valsts padomnieka Berendejeva ģimene. Teikšu vēl vairāk: es pat šaubos, vai visi valsts padomnieki varētu rīkot tādas balles. Ak, ja es būtu dzejnieks! — protams, vismaz tāds kā Homērs vai Puškins; mazāki gari lai nenāk tuvumā, es jums — ak, lasītāji! — katrā ziņā attēlotu spilgtās krāsās un plašiem otas triepieniem visu šo ārkārtīgi svinīgo dienu. Nē, es sāktu savu poēmu ar mielastu, es sevišķi uzsvērtu to brīnišķo un reizē svinīgo mirkli, kad tika pacelts pirmais tosta kauss par godu svētku karalienei. Es jums attēlotu, pirmkārt, viesus, kuri sastinguši bijīgās gaidās un klusumā, kas vairāk līdzinās Demostēna daiļrunībai nekā klusēšanai. Pēc tam es jums attēlotu Andreju Filipoviču kā vecāko no viesiem, kuram ir pat zināmas tiesības uz pārākumu, kuru rotā sirmums un sirmumam piedienīgi ordeņi, kurš piecēlies no krēsla un pār galvu pacēlis tosta kausu ar dzirkstošu vīnu — vīnu, ko speciāli ved no kādas tālas karaļvalsts, lai dzertu tādos mirkļos kā šis, vīnu, kas vairāk līdzinās dievu nektāram nekā vīnam. Es jums attēlotu viesus un laimīgos svētku karalienes vecākus, kas līdz .11 Andreju Filipoviču pacēluši savus kausus un pievērsuši viņam gaidu pilnos skatienus. Es jums attēlotu, kā ms bieži pieminētais Andrejs Filipovičs, vispirms nobirdinājis kausā asaru, norunāja apsveikumu un novēlējumu, kā uzsauca tostu un izdzēra uz veselību… Taču atzīstos, vaļsirdīgi atzīstos, ka nespētu attēlot visu tā mirkļa svinīgumu, kad pati svētku karaliene Klāra Olsufjevna, kā pavasara roze sarkdama no svētlaimes un kaunīguma, jūtu pārpilnībā iekrita maigās mātes apkampienos, kā maigā māte apraudājās un kā šai sakarā sāka raudāt pats tēvs, cienījamais sirmgalvis un valsts padomnieks Olsufijs Ivanovičs, kas ilgajā dienesta laikā zaudējis spēju cilāt kājas un kam liktenis par tādu centību atlīdzinājis, piešķirot kapitāliņu, namiņu, sādžiņas un skaistuli meitu, — sāka raudāt kā mazs bērns un caur asarām pateica, ka viņa ekselence esot ļoti labs cilvēks. Es nespētu, jā, tiešām nespētu attēlot jums vispārējo aizkustinājumu, kas sekoja šim brīdim, — aizkustinājumu, ko spilgti izpauda pat kāds jauns reģistrators (kurš tobrīd vairāk izskatījās pēc valsts padomnieka nekā pēc reģistratora), kas, klausīdamies Andrejā Filipovičā, arī apraudājās. Andrejs Filipovičs savukārt šinī svinīgajā mirklī nepavisam neizskatījās pēc kolēģijas padomnieka un departamenta nodaļas priekšnieka — nē, viņš likās esam kaut kas cits… nezinu, kas īsti, tikai ne kolēģijas padomnieks. Viņš bija kaut kas vairāk! Beidzot… ak! — kāpēc man nav zināms cildena, spēcīga, svinīga stila noslēpums, lai spētu attēlot visus tamlīdzīgos skaistos un pamācošos cilvēku dzīves brīžus, kas it kā tīšām radīti tālab, lai pierādītu, kā dažreiz tikums triumfē pār negodprātīgumu, brīvdomību, netikumu un skaudību! Es neko neteikšu, bet klusēdams — kas būs labāk par jebkādu daiļrunību — norādīšu jums uz to laimīgo jaunekli, kas sagaida savu divdesmit sesto pavasari, — uz Vladimiru Semjonoviču, Andreja Filipovičā brāļadēlu, kas savukārt piecēlās no vietas, kas savukārt uzsauca tostu un kam bija pievērsti svētku karalienes vecāku asaru pilnie skatieni, Andreja Filipovičā lepnie skatieni, pašas svētku karalienes kaunīgie skatieni, sajūsmināto viesu skatieni un pat dažu gados jaunu šā lieliskā jaunekļa darbabiedru pieklājīgi skaudīgie skatieni. Es neko neteikšu, lai gan man jāaizrāda, ka itin viss šajā jauneklī, kas vairāk atgādina sirmgalvi nekā jaunekli, runājot viņam labvēlīgā nozīmē, — viss, no ziedošajiem vaigiem līdz pat viņam piešķirtajai asesora dienesta pakāpei, viss šinī svinīgajā mirklī spilgti apliecināja, cik augstu var pacelt cilvēku laba uzvedība! Es neaprakstīšu, kā beidzot Antons Antonovičs Setočkins, kāda departamenta galda priekšnieks, Andreja Filipovičā un kādreiz arī Olsufija Ivanoviča darbabiedrs, reizē sens mājas draugs un Klāras Olsufjevnas krusttēvs — vecītis, balts kā ābele, savukārt uzsaukdams tostu, nodziedāja kā gailis un norunāja jautras peršas; kā viņš, tik pieklājīgā veidā aizmirsis pieklājību, ja tā drīkstētu izteikties, līdz asarām sasmīdināja visu sabiedrību un kā pati Klāra Olsufjevna par tādu jautrību un laipnību viņu pēc vecāku pavēles noskūpstīja. Teikšu tikai, ka beidzot viesi, kuriem pēc tāda mielasta, dabiski, vajadzēja justies savā starpā kā radiem un brāļiem, piecēlās no galda; kā vēlāk vecīši un solīdie kungi pēc neilga laiciņa, ko pavadīja draudzīgās sarunās un pat izteica šādas tādas, protams, visai pieklājīgas un laipnas vaļsirdīgas piezīmes, cēlā gaitā iegāja citā istabā un, netērēdami dārgo laiku, sadalījās grupās, ar pašcieņu apsēdās pie galdiem, kas bija pārvilkti ar zaļu vadmalu; kā visas dāmas, apsēdušās viesistabā, pēkšņi kļuva neparasti laipnas un sāka runāt par dažādiem tematiem; kā beidzot pats augsti cienījamais namatēvs, kurš, ar sirdi un dvēseli kalpodams valstij, bija zaudējis spēju cilāt kājas un kuram par to ticis atlīdzināts ar visu jau iepriekš pieminēto, Vladimira Semjonoviča un Klāras Olsufjevnas atbalstīts, sāka ar kruķiem pastaigāties starp viesiem un kā, pēkšņi kļuvis neparasti laipns, nolēma improvizēt mazu, vienkāršu balli, kaut arī tā prasīja zināmus izdevumus; kā šinī nolūkā kāds apsviedīgs jauneklis (tas pats, kurš mielasta laikā vairāk izskatījās pēc valsts padomnieka nekā pēc jaunekļa) tika komandēts pēc muzikantiem; kā pēc tam ieradās muzikanti, kopskaitā veseli vienpadsmit, un kā beidzot tieši pusdeviņos atskanēja franču kadriļas un dažādu citu deju vilinošās skaņas … Lieki būtu teikt, ka mana spalva ir par vāju, nevarīgu un trulu, lai piedienīgi attēlotu balli, ko bija improvizējis neparasti laipnais, sirmais namatēvs. Jā, un kā gan, es jautāšu, kā gan lai spētu es, Goļadkina kunga savā ziņā visai interesanto piedzīvojumu necilais aprakstītājs, — kā gan lai es spētu attēlot šo neparasto un cildeno skaisluma, spožuma, pieklājības, jautrības, laipnā solīduma un Knhdās laipnības, spriganuma un prieka sajaukumu, kā lai i h spētu attēlot, cik rotaļīgi sarunājās un smējās visas šīs iriedņu dāmas, kas vairāk atgādināja fejas nekā dāmas, — runājot viņām izdevīgā nozīmē, — cik daiļi bija viņu liliju baltie un rožainie pleci un sejiņas, vieglie slāvi, draiski rotaļīgās, augstā stilā runājot, homeopāliskās kājiņas? Visbeidzot, kā lai attēloju jums spožos, |autros un solīdos ierēdņus kavalierus, jaunekļus un nosvērtos vīrus, līksmos un pieklājīgi nopietnos kavalierus, kas deju starplaikā mazajā savrupējā zaļajā istabā smēķēja pīpi vai kas deju starplaikā pīpi nesmēķēja, kavalierus, kuriem — no pirmā līdz beidzamajam — bija piedienīga dienesta pakāpe un uzvārds, kavalierus, kam piemīt dziļa skaistuma izjūta un pašcieņa, kavalierus, kas ar dāmām runā lielākoties franču valodā, bet, ja krievu valodā, tad lietojot visizsmalcinātākos izteicienus, komplimentus un dziļdomīgas frāzes, — kavalierus, kas varbūt likai smēķējamā istabā atļāvās zināmu pieklājīgu atkāpi no izsmalcinātās valodas, dažas draudzīgas un laipnas familiaritātes frāzes, piemēram, šādas: «Ak tu viens, Petjka, lieliski nolēkāji polku!» — vai: «Ak tu viens, Vasja, tomēr piespiedi pie vestes savu dāmiņu, kā gribēji!» Lai to attēlotu — kā jau iepriekš man bija gods paskaidrot jums, ak, lasītāji! — mana spalva ir par vāju, un tāpēc es klusēju. Pievērsīsimies labāk Goļadkina kungam, mūsu visai patiesīgā stāsta vienīgajam īstajam varonim.

Jāaizrāda, ka viņš pašreiz atrodas visai dīvainā stāvoklī, lai neteiktu vairāk. Viņš, kungi, arī ir šeit, proti, nevis ballē, bet gandrīz tikpat kā ballē; viņš, kungi, nedara nekā; viņš, kaut arī atrazdamies savrup, tomēr šobrīd stāv ne uz gluži taisna ceļa; viņš tagad stāv — pat savādi izrunāt, — viņš tagad stāv priekšnamā, kurš ved tieši uz Olsufija Ivanoviča dzīvokļa virtuves durvīm. Bet tas nekas, ka viņš tur stāv; viņš tāpat vien. Viņš, kungi, stāv kaktiņā, iespiedies tur, kur ir, kaut arī ne siltāks, toties tumšāks, pa daļai aizslēpies aiz milzīga skapja un veciem aizslietņiem, starp visādiem krāmiem un grabažām, līdz turpmākajam slēpdamies un pagaidām likai vērodams vispārīgo notikumu gaitu kā skatītājs no malas. Viņš, kungi, pašreiz tikai vēro; viņš taču, kungi, arī varētu iet iekšā … kāpēc gan lai viņš neietu? Jāpasper tikai daži soļi, un viņš būs iekšā, turklāt ieies visai veikli. Tagad tikai — stāvēdams gan jau trešo stundu aukstumā starp skapi un aizslietņiem, starp visādiem krāmiem un grabažām — viņš sev par attaisnojumu citēja kādu nelaiķa Francijas ministra Villela izteicienu, ka «viss nāks ar laiku, ja vien būs pacietība gaidīt». Šo izteicienu Goļadkina kungs bija izlasījis kādā nejauši uzietā grāmatā, bet tagad īstā laikā to atcerējās. Šis izteiciens, vispirms, ļoti labi saskanēja ar viņa pašreizējo stāvokli, bet, otrkārt, kas gan neienāk prātā cilvēkam, kurš gandrīz veselas trīs stundas priekšnamā tumsā un aukstumā gaida savu apstākļu laimīgu atrisinājumu? Kā jau teikts, īstā laikā nocitējis bijušā Francijas ministra Villela izteicienu, Goļadkina kungs tūliņ nez kāpēc atcerējās arī bijušo turku vezīru Marcimirisu, kā arī skaisto markgrāfieni Luīzi, kuru dzīves stāstus viņš savā laikā tāpat bija lasījis kādā grāmatā. Tad viņš atcerējās, ka jezuīti izvirzījuši pat par savu principu atzīt par derīgiem visus līdzekļus, lai tikai sasniegtu mērķi. Mazliet uzmundrinājis sevi ar šādu vēsturisku faktu, Goļadkina kungs nosprieda: ko nu par jezuītiem? Jezuīti visi kā viens bijuši vislielākie muļķi, viņš pats pārtrumpos viņus visus, lai tikai kaut uz brīdi paliek tukša bufetes istaba (tā istaba, kuras durvis izgāja tieši uz priekšnamu virtuves pusē, kur Goļadkina kungs atradās pašreiz) — un viņš, par spīti visiem jezuītiem, ņems un droši ieies vispirms no bufetes telpas tajā istabā, kur dzer tēju, pēc tam istabā, kur pašreiz spēlē kārtis, bet tad tieši zālē, kur pašlaik dejo polku. Un ieies, katrā ziņā ieies, nelikdamies ne zinis ne par ko, ieies, ieslīdēs iekšā kā par nieku, un neviens nepamanīs; bet pēc tam pats zinās, kas jādara. Tādā stāvoklī, kungi, tad nu mēs pašreiz atrodam mūsu pilnīgi patiesīgā stāsta varoni, lai gan ir grūti izskaidrot, tieši kas pašlaik notika ar viņu. Patiesība ir tāda, ka līdz kāpnēm un priekšnamam viņš bija pratis nokļūt gluži vienkārši tāpēc, ka, jāsaka, kāpēc gan nenokļūt, kad visi nokļūst; bet doties tālāk neuzdrošinājās, acīm redzot, to nu gan darīt neuzdrošinājās … ne tāpēc, ka kaut ko neuzdrošinātos, bet tāpat vien, tāpēc ka pats negribēja, tāpēc ka vēlējās rīkoties klusītiņām. Tad nu viņš, kungi, pašreiz arī gaida iestājamies klusuma brīdi un gaida to tieši divarpus stundu. Kādēļ gan negaidīt! Arī pats Villels ir gaidījis.

Kā par spīti, tobrīd nedejoja. Dāmas gleznainās grupās pastaigājās pa zāli. Vīrieši lasījās kopā pulciņos vai šaudījās pa zāli, uzlūgdami dāmas. Goļadkina kungs neko neredzēja. Viņš redzēja tikai Klāru Olsufjevnu; viņai līdzās Andreju Filipoviču, tad Vladimiru Semjonoviču un vēl divus vai trīs virsniekus — vēl kādus divus vai trīs jaunus cilvēkus, kas arī bija visai interesanti un deva vai bija jau piepildījuši, kā no pirmā acu uzmetiena varēja spriest, zināmas cerības… Viņš redzēja vēl dažu labu. Vai, pareizāk sakot, nē, viņš vairs nevienu neredzēja, ne uz vienu neskatījās… bet, tās pašas atsperes virzīts, kas to bija pamudinājusi nelūgtam ierasties svešā ballē, devās uz priekšu, tad vēl un vēl uz priekšu; garām ejot, uzgrūdās virsū kādam padomniekam un uzmina viņam uz kājas; tūlīt pēc tam uzkāpa kādai cienījamai vecenītei uz kleitas un to mazliet ieplēsa, pagrūda sulaini ar paplāti, pagrūda vēl dažu labu un, to visu neredzot vai, pareizāk sakot, redzot, bet — kad jau, tad jau — nevienam vairs nepievēršot uzmanību, virzoties arvien tālāk uz priekšu, pēkšņi atradās pie pašas Klāras Olsufjevnas. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņš, pat acu nepamirkšķinājis, šai brīdī ar vislielāko prieku būtu ielīdis zemē; bet izlietu ūdeni vairs nevar sasmelt… nekādi nevar vairs sasmelt. Ko lai dara? «Ja neizdosies — valdies, bet, ja izdosies, — turies. Goļadkina kungs jau nu, protams, nebija intrigants un neprata ar zābakiem spodrināt parketu …» Tā nu tas sagadījās. Turklāt vēl nez kā pa vidu jaucās arī jezuīti… Bet Goļadkina kungam tagad nebija vaļas domāt par viņiem! Visi, kas staigāja, trokšņoja, runāja, smējās, pēkšņi kā uz burvja mājienu apklusa un pamazām sadrūzmējās ap Goļadkina kungu. Goļadkina kungs gan it kā neko nedzirdēja, neko neredzēja, nebija spējīgs skatīties… neparko nebija spējīgs skatīties; viņš nodūra acis un tā stāvēja, starp citu, gan ar goda vārdu solīdamies jau nākamajā naktī kaut kādā veidā nošauties. Ar goda vārdu tā nosolījies, Goļadkina kungs domās sacīja pats sev: «Lai notiek kas notikdams!» — un pašam par lielāko pārsteigumu pilnīgi negaidīti sāka runāt.

Goļadkina kungs iesāka ar apsveikumiem un pieklājīgiem laimes vēlējumiem. Apsveikumi pagāja labi, bet pie laimes vēlējumiem mūsu varonis sapinās. Viņš juta, ka tad, ja sapīsies, viss uzreiz saies dēlī. Tā arī iznāca — sapinās un netika uz priekšu… netika uz priekšu un nosarka; nosarka un apjuka; apjuka un pacēla acis; pacēla acis un paskatījās visapkārt; paskatījās visapkārt un — un sastinga … Visi stāvēja, visi klusēja, visi gaidīja, kas notiks; mazliet tālāk stāvošie sāka sačukstēties, mazliet tuvāk stāvošie — skaļi smieties. Goļadkina kungs uzmeta padevīgu, mulsu skatienu Andrejam Filipovičam. Andrejs Filipovičs atbildēja Goļadkina kungam ar tādu ' Kūlienu, ka, ja mūsu varonis nebūtu jau pilnīgi, pagalam Iznīcināts, tad katrā ziņā tiktu iznīcināts citā reizē — ja vien tas būtu bijis iespējams. Klusums ieilga.

Tas vairāk attiecas uz maniem mājas apstākļiem un m.inu privāto dzīvi, Andrej Filipovič, — puspamirušais (loļadkina kungs tikko sadzirdamā balsī nomurmināja, tas nav oficiāls piedzīvojums, Andrej Filipovič.

—     Kaunieties, mans kungs, kaunieties! — Andrejs Filipovičs pusčukstus noteica ar neizsakāma sašutuma izteiksmi sejā, noteica, paņēma aiz rokas Klāru Olsufjevnu un novērsās no Goļadkina kunga.

—     Man nav ko kaunēties, Andrej Filipovič, — tāpat pusčukstus atbildēja Goļadkina kungs, pārlaizdams nelaimīgus skatienus visapkārt, būdams galīgi apmulsis un renzdamies saskatīt pārsteigtajā pūlī tos viesus, kuriem sociālais stāvoklis būtu tāds pats kā viņam.

—     Nu, nav jau nekas, kungi, nu, nav jau nekas, kungi! Nu, kas tad noticis? Nu, tas jau var gadīties kuram katram, — Goļadkina kungs čukstēja, mazliet izkustēdamies no vietas un cenzdamies izkļūt no apkārt stāvošā pūļa. Viņam deva ceļu. Mūsu varonis šā tā pagāja garām divām rindām ziņkārīgu un pārsteigtu vērotāju. Viņu vadīja liktenis. Goļadkina kungs pats juta, ka viņu vada liktenis. Protams, viņš daudz būtu devis par iespēju, nepārkāpjot pieklājības normas, atrasties tagad savā iepriekšējā vietā priekšnamā, pie sētas puses durvīm; bet, tā kā tas bija absolūti neiespējami, viņš sāka mēģināt nolīst kādā kaktiņā un tur mierīgi stāvēt — rātni, pieklājīgi, savrup, nevienu neaizskarot un nepievēršot sev neviena uzmanību, bet reizē iemantojot viesu un namatēva labvēlību. Goļadkina kungs gan juta, ka viņu it kā nes tādi kā viļņi, ka viņš it kā grīļojas un krīt. Beidzot aizkļuva līdz kādam kaktiņam un nostājās tur kā svešs, diezgan vienaldzīgs vērotājs, ar rokām atbalstījies pret divu krēslu atzveltnēm, tādā veidā pilnīgi tos aizņemdams un cenzdamies pēc iespējas brašiem skatieniem uzlūkot ap viņu sastālušos Olsufija Ivanoviča viesus. Vistuvāk stāvēja kāds virsnieks, gara auguma un skaists puisis, kura priekšā Goļadkina kungs jutās kā sīks kukainītis.

—     Šie divi krēsli, poručik, ir aizņemti: viens Klārai Olsufjevnai, bet otrs tepat dejojošai kņazei Čevčehanovai; es, poručik, šos krēslus tagad sargāju viņām, — Goļadkina kungs aizelsies noteica, pievērsdams lūdzošu skatienu poručika kungam. Poručiks klusēdams un ar nāvējošu smaidu novērsās. Cietis neveiksmi vienā vietā, mūsu varonis pacentās izmēģināt laimi no citas puses un pievērsās tieši kādam izcilam padomniekam ar nozīmīgu krustu kaklā. Bet padomnieks nomērīja viņu ar tik saltu skatienu, ka Goļadkina kungs skaidri sajuta: viņam pēkšņi uzgāž veselu spaini auksta ūdens. Goļadkina kungs apklusa. Viņš nolēma labāk klusēt, neuzrunāt nevienu, parādīt, ka viņš tāpat vien, ka viņš ir tāds pats kā visi un ka arī viņa stāvoklis, kā pašam liekas, ir vismaz pieņemams. Šinī nolūkā viņš sāka cieši skatīties uz sava vicmundiera atlokiem, tad pacēla acis un pievērsa skatienus kādam ļoti cienījama izskata kungam. «Šim kungam ir parūka,» Goļadkina kungs nodomāja, «bet, ja šo parūku noņemtu, tad būtu kaila galva, tikpat kaila kā mana delna.» Izdarījis tik svarīgu atklājumu, Goļadkina kungs atcerējās arī arābu emīrus, kuriem, ja noņemtu no galvas zaļo čalmu, ko viņi valkā, lai apliecinātu savu radniecību ar pravieti Muhamedu, arī atsegtos kaila galva bez matiem. Pēc tam un droši vien tāpēc, ka viņa galvā nez kāpēc asociējās domas par turkiem, Goļadkina kungs aizdomājās līdz turku kurpēm un reizē atcerējās, ka Andrejs Filipovičs valkā zābakus, kas vairāk izskatās pēc kurpēm nekā pēc zābakiem. Bija manāms, ka Goļadkina kungs ar savu stāvokli pa daļai jau apradis. «Ja šī lustra,» Goļadkina kunga galvā pazibēja doma, «ja šī lustra tagad nokristu uz klātesošajiem, es tūlīt mestos glābt Klāru Olsufjevnu. Izglābis viņu, es teiktu: «Neuztraucieties, cienījamā, tas nekas, bet jūsu glābējs esmu es.» Pēc tam …» Šai brīdī Goļadkina kungs pavērsa skatienus sāņus, meklēdams Klāru Olsufjevnu, un ieraudzīja Gerasimiču, Olsufija Ivanoviča veco kambarsulaini. Gerasimičs ar ļoti noraizējušos un oficiāli svinīgu seju nāca tieši viņam klāt. Goļadkina kungs sarāvās un saviebās no kaut kādas neapzinātas un reizē ārkārtīgi nepatīkamas sajūtas. Viņš mehāniski paskatījās visapkārt; iešāvās prātā doma kaut kā pēkšņi, nemanot, klusītiņām izvairīties no grēka, tā vienkārši ņemt un nozust, proti, izdarīt tā, it kā viņu neviens nebūtu redzējis, it kā runa nemaz nebūtu bijusi par viņu. Taču, iekāms mūsu varonis paguva par kaut ko izšķirties, Gerasimičs jau stāvēja viņa priekšā.

— Redziet, Gerasimič, — mūsu varonis sacīja, ar smai-

dipu pievērsdamies Gerasimičam, — jūs ņemiet un pavēliet, — redziet, svecīte tanī kandelabrā, Gerasimič, tūlīt nokritīs; tad nu jūs, ziniet, pavēliet to sakārtot; svecīte tiešām tūlīt nokritīs, Gerasimič …

—     Svecīte? Nē, svecīte stāv taisni; bet pēc jums gan tur kāds jautā.

—     Kas gan tur pēc manis jautā, Gerasimič?

—     To nu es nezinu, tieši kas. Nez kādu kungu sulainis. Vai šeit atrodoties tāds Jakovs Petrovičs Goļadkins? Tad nu izsauciet viņu ārā, šis saka, kādā visai svarīgā un steidzamā darīšanā … tā.

—     Nē, Gerasimič, jūs maldāties; šoreiz jūs, Gerasimič, maldāties …

—     Šaubos…

—     Nē, Gerasimič, nav ko šaubīties; šoreiz, Gerasimič, nav par ko šaubīties. Neviens pēc manis nejautā, Gerasimič, nav neviena, kas pēc manis varētu jautāt, bet es te esmu kā savās mājās, tas ir, savā vietā, Gerasimič.

Goļadkina kungs atvilka elpu un paskatījās visapkārt. Tā jau viņš bija domājis! Visi, kas vien zālē atradās, visi pievērsušies viņam, lai redzētu un dzirdētu, un sastinguši tādās kā svinīgās gaidās. Vīrieši drūzmējās tuvāk un klausījās. Mazliet tālāk nemierīgi sačukstējās dāmas. Pats namatēvs parādījās visai nelielā atstatumā no Goļadkina kunga, un, lai gan no viņa izturēšanās nevarēja manīt, ka arī viņš tieši piedalās Goļadkina kunga lenkšanā, jo tas tika darīts ļoti delikāti, tomēr viss lika mūsu stāsta varonim nepārprotami sajust, ka pienācis izšķirošais brīdis. Goļadkina kungs skaidri redzēja, ka pienācis laiks dot drosmīgu triecienu, likt kaunā savus ienaidniekus. Goļadkina kungs bija satraukts. Goļadkina kungs sajuta tādu kā iedvesmu un trīcošā, svinīgā balsī atkal iesāka, pievērsdamies Gerasimičam, kas stāvēja gaidīdams:

—      Nē, mans draugs, mani neviens nesauc. Tu maldies. Teikšu vēl vairāk, tu kļūdījies arī pirmīt, apgalvodams man … uzdrošinādamies apgalvot man, es saku (Goļadkina kungs pacēla balsi), ka Olsufijs Ivanovičs, kopš neatminamiem laikiem mans labdaris, kurš man savā ziņā bijis tēva vietā, aizvērs manā priekšā sava nama durvis tādā brīdī, kad notiek ģimenes prieki un viņa tēva sirds tiek svinīgi ielīksmota. (Goļadkina kungs pašapmierināti, bet dziļi izjusti paskatījās visapkārt. Viņa skropstās ienesās asaras.) Atkārtoju, mans draugs, — mūsu varonis nobeidza, — tu esi kļūdījies, tu esi cietsirdīgi, nepiedodami kļūdījies…

Brīdis bija svinīgs. Goļadkina kungs juta, ka panācis cerēto efektu. Goļadkina kungs stāvēja, rātni nodūris acis, un gaidīja, ka Olsufijs Ivanovičs aicinās viņu savos apkampienos. Bija manāms, ka viesus pārņēmis satraukums un neziņa; pat nesatricināmais un briesmīgais Gerasimičs sastostījās pie vārda «šaubos» … kad pēkšņi nesaudzīgais orķestris ne no šā, ne no tā laida vaļā polku. Viss bija pagalam, viss vējā. Goļadkina kungs satrūkās, Gerasimičs spēji atkāpās soli atpakaļ, visi, kas vien bija zālē, saviļņojās kā jūra, un Vladimirs Semjonovičs jau lidoja pirmajā pārī ar Klāru Olsufjevnu, bet skaistais poručiks ar kņazi Čevčehanovu. Skatītāji ar interesi un sajūsmu drūzmējās, lai noskatītos uz polkas dejotājiem,— deja bija interesanta, jauna, moderna, un visi bija no tās bez prāta. Goļadkina kungu uz laiku aizmirsa. Bet pēkšņi visi sakustējās, sajuka vienā jūklī, sāka šaudīties šurp un turp; mūzika apklusa … notika kaut kas savāds. Dejojot piekususi Klāra Olsufjevna, aiz noguruma tikko spēdama atgūt elpu, vaigiem kaistot un krūtīm strauji cilājoties, beidzot bezspēkā atkrita atzveltnī. Visu sirdis pievērsās burvīgajam radījumam, visi steidzās cits caur citu viņu apsveikt un pateikties par sagādāto baudu — kad pēkšņi viņas priekšā nostājās Goļadkina kungs. Goļadkina kungs bija bāls un briesmīgi satraukts: likās, arī viņš bija bez spēka un tikko cilāja kājas. Viņš nez kāpēc smaidīja, viņš lūdzoši izstiepa roku, Klāra Olsufjevna aiz pārsteiguma nepaguva savu roku atvilkt un pēc Goļadkina kunga aicinājuma mehāniski piecēlās. Goļadkina kungs sašūpojās uz priekšu, vispirms vienreiz, tad otrreiz, pēc tam pacēla kājiņu, tad to tā kā pašvīkāja, tad tā kā piesita pie grīdas, tad paklupa … arī viņš gribēja dejot ar Klāru Olsufjevnu. Klāra Olsufjevna iekliedzās, visi metās atbrīvot viņu no Goļadkina rokas, un pūlis mūsu varoni atspieda bezmaz desmit soļu atpakaļ. Arī ap viņu salasījās pulciņš. Atskanēja divu veceņu spiegšana un kliedzieni, jo Goļadkina kungs, kāpdamies atpakaļ, bezmaz bija viņas nogāzis zemē. Apjukums bija briesmīgs; visi taujāja, visi kliedza, visi spriedelēja. Orķestris apklusa. Mūsu varonis mīņājās pūlīša vidū un mehāniski, it kā smaidīdams kaut ko murmināja pie sevis: kāpēc gan ne, un polka, kā vismaz viņam liekoties, ir jauna un visai interesanta deja, kas radīta dāmu iepriecināšanai… taču, I&lt;i jau jautājums ievirzīts tā, tad viņš varbūt būtu ar mieru piekrist. Bet Goļadkina kunga piekrišana, liekas, nevienam nebija vajadzīga. Mūsu varonis juta, ka pēkšņi kāda roka smagi satver viņa roku, ka otra roka mazliet atspiežas pret viņa muguru, ka viņu ar tādu kā īpašu gādību kaut kur virza. Beidzot viņš pamanīja, ka iet tieši uz durvīm. Goļadkina kungs gribēja kaut ko teikt, kaut ko darīt… Bet nē, viņš vairs neko negribēja. Viņš tikai mehāniski smaidīja. Beidzot Goļadkina kungs juta, ka viņam uzvelk mēteli, ka uzmauc uz acīm cepuri; ka nu viņš atrodas priekšnamā, tumsā un aukstumā un vispēdīgi uz kāpnēm. Beidzot Goļadkina kungs paklupa, šķita, ka viņš krīt bezdibenī; viņš gribēja iekliegties — un pēkšņi atradās pagalmā. Goļadkina kungam uzvēdīja svaigs gaiss, viņš uz brītiņu apstājās; šinī mirklī līdz viņam atlidoja orķestra skaņas, tas atkal bija sācis spēlēt. Goļadkina kungs pēkšņi atcerējās visu; likās — viņš atkal atgūst visus zudušos spēkus. Viņš strauji atrāvās no tās vietas, kur līdz šim bija stāvējis kā piekalts, un pa kaklu pa galvu metās prom, vienalga, uz kurieni, tikai svaigā gaisā, brīvībā, kur acis rāda …

V nodaļa

Visos Pēterburgas torņos, kur atradās un sita pulksteņi, nosita taisni pusnakti, kad Goļadkina kungs, nezinādams, kur dēties, izskrēja Fontankas krastmalā pie paša Izmailovskas tilta, glābdamies no ienaidniekiem, no vajāšanas, no draudīgi paceltā roku meža, no uztraukto veceņu kliedzieniem, no sieviešu vaimanām un Andreja Filipovičā nāvējošajiem skatieniem. Goļadkina kungs bija iznīcināts — pilnīgi iznīcināts vārda tiešā nozīmē un, ja vēl pašreiz bija saglabājis spēju bēgt, tad vienīgi pateicoties kaut kādam brīnumam, brīnumam, kuram viņš pats beidzot atteicās ticēt. Nakts bija drausmīga — slapja, miglaina, lietaina, sniegaina novembra nakts, kādām parasti seko visāda veida zobu sāpes, iesnas, drudži, angīnas un karsoņi, īsi sakot, visas Pēterburgas novembra veltes. Vējš gaudoja tukšajās ielās, augstu saceldams melno Fontankas ūdeni un draiski raustīdams piekrastes vārgās laternas, kas savukārt piebalsoja vēja gaudām ar smalku, spalgu čīkstēšanu, un tā izveidojās bezgalīgs, pīkstošs, džinkstošs koncerts, kas labi pazīstams katram Pēterburgas iedzīvotājam. Reizē lija un sniga. Vēja trauktās lietus straumes gāzās bezmaz horizontāli kā no ugunsdzēsēju šļūtenes un durstīja un kapāja nelaimīgā Goļadkina kunga seju kā ar tūkstoš adatām. Nakts klusumā, ko pārtrauca vienīgi tāli kariešu dārdi, vēja gaudas un laternu čīkstoņa, bija dzirdams, kā skumīgi šļakst un burbuļo ūdens, kas no visiem jumtiem, lieveņiem, renēm un dzegām tecēja uz granīta ietvēm. Ne tuvumā, ne tālumā nebija nevienas dzīvas dvēseles un, šķita, tik vēlu un tādā laikā arī nevarēja būt. Tātad tikai Goļadkina kungs viens pats ar savu izmisumu šai laikā tipināja pa Fontankas ietvi, parastiem sīkiem, ātriem solīšiem steigdamies pēc iespējas drīzāk sasniegt savu Sešveikalu ielu, nokļūt savā ceturtā stāva dzīvoklī.

Lai gan sniegs, lietus un viss pārējais, kam nav pat nosaukuma, kad zem tumšajām Pēterburgas novembra debesīm plosās sniega viesulis, pēkšņi, negaidīti uzbruka jau tā nelaimju nomāktajam Goļadkina kungam, nesaudzējot viņu un neļaujot atvilkt elpu, ķeroties pie kauliem, aizķepējot acis, no visām pusēm pūšot cauri, novirzot no pareizā ceļa un mulsinot visus prātus, — lai gan tas viss reizē uzbruka Goļadkina kungam, it kā tīšām vienojoties un saskaņojoties ar visiem viņa ienaidniekiem, lai galīgi sagandētu viņam dienu, vakaru un nakti, — par spīti tam visam, Goļadkina kungs palika gandrīz nejūtīgs pret šo beidzamo likteņa vajāšanas pierādījumu: tik stipri viņu bija satriecis un pārsteidzis viss, kas ar viņu pirms dažām minūtēm bija noticis pie valsts padomnieka Berendejeva kunga! Ja tagad kāds svešs, neieinteresēts novērotājs būtu netīšām no malas paskatījies uz Goļadkina kunga skumīgo tipināšanu, tad pat to uzreiz būtu pārņēmušas šausmas par viņa nelaimēm un tas katrā ziņā būtu teicis, ka Goļadkina kungs tagad izskatās pēc tāda, kas grib pats no sevis kaut kur noslēpties, kas grib pats no sevis kaut kur aizbēgt. Jā! — tā tas tiešām bija. Teiksim vēl vairāk: Goļadkina kungs tagad ne tikai gribēja pats no sevis aizbēgt, bet pat pilnīgi izzust, nebūt, pārvērsties pīšļos. Pašreiz viņš nelikās ne zinis gar to, kas notiek visapkārt, nesaprata neko, kas ap viņu darās, un izskatījās pēc tāda, kam patiesībā neeksistē ne nepatīkamais, naksnīgais «lapjdraņķis, ne garais ceļš, ne lietus, ne sniegs, ne vējš, no viss nejaukais laiks. Galoša, kas nomuka no Goļadkina kunga labās kājas zābaka, turpat arī palika dubļos un Hiiiegā uz Fontankas ietves, bet Goļadkina kungs ij nedomāja griezties atpakaļ un to pacelt, viņš pat nepamanīja, ka tā pazudusi. Viņš bija tā apmulsis, ka vairākas reizes pēkšņi, nepievērsdams uzmanību apkārtnei, domādams vienīgi par savu neseno drausmīgo krišanu, nekustīgi kā stabs apstājās ietves vidū; šai mirklī viņš mira, izgaisa; tad pēkšņi kā traks metās prom un bēga, bēga, atpakaļ neskatīdamies, it kā glābdamies no kāda vajātāja, no kādas vēl briesmīgākas nelaimes… Tiešām, stāvoklis bija šausmīgs! … Beidzot, zaudējis pēdējos spēkus, Goļadkina kungs apstājās, atspiedās pret krastmalas margām, kā to darītu tāds cilvēks, kam pēkšņi, gluži negaidot no deguna sākušas tecēt asinis, un cieši vērās duļķainajā, melnajā Fontankas ūdenī. Nav zināms, cik ilgu laiku viņš tā pavadīja. Zināms tikai, ka šai brīdī Goļadkina kungu bija pārņēmis tāds izmisums, viņš bija tā satriekts, tā nomocījies, tā novārdzis un zaudējis jau tā sašļukušās dūšas pēdējās atliekas, ka aizmirsa visu, aizmirsa ir Izmailovskas tiltu, ir Sešveikalu ielu, ir to, kas ar viņu pašreiz notiek… Kāda tam visam nozīme? Viņam taču viss vienalga; atgadījums bija galā, beidzies, tas vairs nav padarāms par nebijušu; ko nu vairs? Pēkšņi… pēkšņi viņš notrīcēja pie visas miesas un neviļus atlēca soļus divus sāņus. Ar neizskaidrojamu nemieru viņš sāka skatīties apkārt; taču neviena nebija, nekas sevišķs nebija noticis — un tomēr… un tomēr viņam šķita, ka pašreiz — nupat kāds būtu stāvējis te, viņa tuvumā, viņam līdzās, arī ar elkoņiem atspiedies pret krastmalas margām, un — tavu brīnumu! — pat kaut ko viņam teicis, teicis lielā steigā, aprauti, diezgan nesaprotami, bet teicis kaut ko visai svarīgu, kas attiecas uz viņu. «Ko, vai tad man būs tikai tā licies, vai?» Goļadkina kungs noteica, vēlreiz paskatīdamies visapkārt. «Bet kur gan es stāvu?… Ek, ek!» galvu šūpodams, viņš nobeidza, tomēr bažīgi, skumīgi, pat ar bailēm sāka vērties drūmajā, drēgnajā tālē, visiem spēkiem sasprindzinādams redzi un ar tuvredzīgiem skatieniem cenzdamies izurbties cauri slapjajai tumsai, kas pletās viņa priekšā. Bet te nebija nekā jauna, Goļadkina kungam nekas sevišķs nedūrās acīs. Likās — viss bija kārtībā, kā pienākas, proti, sniegs sniga vēl stiprāk, vēl lielākām pārslām; divdesmit soļu atstatumā tik tumšs, ka dur vai acī; laternas čīkstēja vēl spalgāk nekā pirmīt, un vējš, likās, vēl raudulīgāk, vēl žēlabaināk gaudoja savu skumjo dziesmu kā neatlaidīgs ubags, kas lūdzas grasi maizītei. «Ak vai! Kas ar mani īsti notiek?» Goļadkina kungs atkal atkārtoja, no jauna dodamies ceļā un allaž mazliet skatīdamies apkārt. Bet pa to laiku kaut kāda jauna sajūta pārņēma visu Goļadkina kunga būtni: grūtsirdība ne grūtsirdība, bailes ne bailes … drudžainas trīsas pārskrēja viņam pār miesu. Brīdis bija nepanesami nepatīkams. «Nu, nekas,» viņš noteica, lai sevi uzmundrinātu, «nu, nekas; varbūt tas nav itin nekas un neviena godu neaizskar. Varbūt tieši tā bija vajadzīgs,» viņš turpināja, pats nesaprazdams, ko runā, «varbūt ar laiku tas viss vērsīsies uz labu, nevienam nebūs nekādu pretenziju un visus attaisnos.» Tā runādams un ar vārdiem sevi mierinādams, Goļadkina kungs mazliet nopurinājās, nokratīja sniegu, kas biezā kārtā bija sakrājies viņam uz cepures, uz apkakles, uz mēteļa, uz kaklasaites, uz zābakiem — visur, taču dīvaino sajūtu, dīvaino, drūmo grūtsirdību viņš nespēja atgainīt, nokratīt no sevis. Kaut kur tālumā nograndēja lielgabala šāviens. «Tad ta laiciņš,» mūsu varonis nodomāja, «klau! Vai tik nebūs plūdi? Acīm redzot, ūdens pārāk strauji cēlies.» Tiklīdz Goļadkina kungs bija to izteicis vai arī tikai nodomājis, viņš ieraudzīja gājēju, kas nāca pretī un droši vien tāpat kā viņš kaut kāda iemesla dēļ bija aizkavējies. Tāda sastapšanās, liktos, bija gluži dabiska, nejauša; tomēr Goļadkina kungs nez kāpēc apmulsa un pat mazliet nobijās, apjuka. Ne nu gluži tādēļ, ka viņš būtu baidījies no ļauna cilvēka, bet varbūt tāpat vien … «Un kas var zināt, kas šis vēlīnais gājējs tāds ir,» Goļadkina kungam pazibēja galvā, «varbūt arī viņš zina, ko dara, varbūt viņš te ir pati galvenā persona un iet nevis bez mērķa, bet ar nolūku, lai šķērsotu manu ceļu un mani aizskartu.» Var gan būt, ka Goļadkina kungs nemaz tieši tā nenodomāja, tikai pēkšņi sajuta kaut ko tamlīdzīgu un visai nepatīkamu. Bet domāt un just nebija vairs laika; nācējs bija vairs tikai divus soļus atstatu. Goļadkina kungs tūdaļ pa paradumam pasteidzās piešķirt sejai pavisam īpašu izteikšffti ..— tādu izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka viņš, Goļadkins, iet pats par sevi, ka viņš tāpat vien, ka ceļš ir pietiekami plats visiem un ka viņš, Goļadkins, pats nevienu taču nertizskar. Pēkšņi viņš apstājās kā sastindzis, it kā viņu būtu ķēris zibens, pēc tam strauji pagriezās, lai noskatītos pakaļ tam, kas nule bija pagājis garām, — apgriezās tā, it kā viņu no mugurpuses būtu kas parāvis, it kā vējš viņu būtu pagriezis kā vēja rādītāju. Gājējs sniegputenī atri gaisa. Arī viņš gāja steidzīgi, arī viņš, tāpat kā Goļadkina kungs, bija cieši saģērbies un satuntuļojies no galvas līdz kājām un, tāpat kā viņš, tipināja pa Fontankas ietvi ātriem, sīkiem solīšiem, brīžiem palaizdams mazu riksi. «Kas tad tas?» Goļadkina kungs čukstēja, neticīgi smaidīdams, tomēr notrīcēja pie visām miesām. Šermuļi pārskrēja viņam pār muguru. Pa to laiku gājējs bija pilnīgi izgaisis, nebija vairs dzirdami pat viņa soļi, bet Goļadkina kungs joprojām stāvēja un skatījās nopakaļis. Tomēr beidzot viņš pamazām attapās. «Ko tas īsti nozīmē,» Goļadkina kungs īgni nodomāja, «ko tad es — vai tiešām esmu zaudējis prātu?» — pagriezās un gāja savu ceļu, arvien vairāk paātrinādams soļus un cenzdamies vispirms ne par ko nedomāt. Šinī nolūkā viņš pēdīgi pat aizvēra acis. Pēkšņi cauri vēja gaudām un sniegputeņa šņākoņai viņš atkal pavisam netālu sadzirdēja kāda nācēja soļu dimu. Viņš satrūkās un atvēra acis. Viņa priekšā atkal soļus divdesmit atstatu melnēja kāds cilvēciņš, kas ātri tuvojās. Šis cilvēciņš steidzās, tipināja, tecēja; atstatums ātri samazinājās. Goļadkina kungs varēja jau pavisam labi saskatīt savu jauno vēlīno biedru — saskatīja un iekliedzās aiz pārsteiguma un šausmām; kājas viņam saļodzījās. Tas bija tas pats pazīstamais gājējs, kuru viņš pirms minūtēm desmit bija palaidis garām un kurš pēkšņi, gluži negaidot tagad atkal iznira viņa priekšā. Taču ne tikai šis brīnums vien pārsteidza Goļadkina kungu — bet pārsteigts Goļadkina kungs bija tā, ka apstājās, iekliedzās, gribēja kaut ko teikt un metās pakaļ nepazīstamajam, pat kaut ko uzkliedza tam, droši vien gribēdams to drīzāk apturēt. Nepazīstamais tiešām apstājās apmēram soļu desmit no Goļadkina kunga un tā, ka tuvējās laternas gaisma krita uz visu viņa augumu, — apstājās, pagriezās pret Goļadkina kungu un ar nepacietīgu, norūpējušos sejas izteiksmi gaidīja, ko viņš teiks. — Atvainojiet, es varbūt esmu kļūdījies, — mūsu varonis trīcošā balsī noteica. Nepazīstamais klusēdams un ar nepatiku pagriezās un sāka strauji iet savu ceļu, it kā steigdamies atgūt Goļadkina kunga dēļ zaudētās divas sekundes. Bet Goļadkina kungs sāka trīcēt pie visas miesas, ceļi saļodzījās, kļuva vārgi, un viņš ievaidēdamies atsēdās uz ietves stabiņa. Tiešām, bija jau arī iemesls tā apmulst. Proti, šis nepazīstamais tagad likās tā kā pazīstams. Tas nu vēl nebūtu nekas. Bet viņš tagad pazina, gandrīz pilnīgi pazina šo cilvēku. Viņš to bija bieži redzējis — šo cilvēku — savā laikā bija redzējis, pat vēl pavisam nesen; kur tas varēja būt? Varbūt pat vakar? Tomēr atkal galvenais nebija tas, ka Goļadkina kungs viņu bieži bija redzējis; un šai cilvēkā arī nekā sevišķa tikpat kā nebija — no pirmā acu uzmetiena tas nepievērstu sev itin neviena uzmanību. Tāds pats cilvēks kā visi, kārtīgs, protams, tāpat kā visi kārtīgi cilvēki, un varbūt viņam piemita arī šādas tādas un pat diezgan nozīmīgas labas īpašības — vārdu sakot, bija ikdienišķs cilvēks. Goļadkina kungs nejuta pret šo cilvēku ne naida, ne dusmu, pat ne vismazākās nepatikas, liktos — gluži otrādi, un tomēr (un šis apstāklis bija galvenais), un tomēr ne par kādiem pasaules dārgumiem viņš negribētu ar to sastapties, it īpaši sastapties tā kā, piemēram, tagad. Teiksim vēl vairāk: Goļadkina kungs pilnīgi pazina šo cilvēku; pat zināja, kā viņu sauc, zināja šā cilvēka uzvārdu; un tomēr neparko, ne par kādiem pasaules dārgumiem negribētu viņu nosaukt, nebūtu ar mieru atzīt, ka viņu sauc tā un tā, ka viņa tēvavārds un uzvārds ir tāds un tāds. Vai ilgu vai īsu laiku turpinājās Goļadkina kunga mulsums, vai viņš ilgi sēdēja uz ietves stabiņa — nevaru pateikt, tikai beidzot, mazliet attapies, pēkšņi, atpakaļ neskatīdamies, metās skriet, cik jaudas; elpa viņam aizrāvās; viņš divas reizes paklupa, bezmaz pakrita — un pie tam bez galošas palika arī otrs Goļadkina kunga zābaks. Beidzot, lai mazliet atvilktu elpu, Goļadkina kungs drusciņ palēnināja gaitu, steigšus paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka nemanot noskrējis visu ceļu gar Fontanku, ticis pāri Aņičkova tiltam, aizdrāzies gabalu pa Ņevas prospektu un tagad stāv uz Ļiteinajas ielas stūra. Goļadkina kungs iegriezās Ļiteinajas ielā. Viņa stāvoklis šai brīdī atgādināja tāda cilvēka stāvokli, kurš stāv briesmīga bezdibeņa malā, kad zeme zem kājām sāk brukt, jau sakustējusies, jau slīd, vēl pēdējo reizi salīgojas, grūst, rauj viņu bezdibenī, bet nelaimīgajam nav ne spēka, ne dūšas atlēkt atpakaļ, novērst acis no baismīgā bezdibeņa; tas viņu vilina, un viņš beidzot lec tajā pats, paātrinādams savas bojā ejas mirkli. Goļadkina kungs zināja, juta un bija pilnīgi pārliecināts, ka pa ceļam ar viņu katrā ziņā notiks vēl kaut kas nelādzīgs, ka viņam gadīsies vēl kaut kāda nepatikšana, ka, piemēram, atkal sastaps šo nepazīstamo, bet — dīvaini, viņš pat vēlējās, lai šī sastapšanās notiktu, uzskatīja to par nenovēršamu un lūdzās tikai, lai tas viss drīzāk beigtos, lai viņa stāvoklis kaut vai kā — tikai drīzāk noskaidrotos. Pa to laiku viņš joprojām drāzās uz priekšu, it kā viņu dzītu kāds nezināms spēks, jo visā ķermenī juta tādu kā vārgumu un stingumu; domāt viņš ne par ko nevarēja, lai gan domu lēveri kā ērkšķi visur ķērās klāt. Kaut kāds noklīdis šunelis, viscaur slapjš un nosalis, piesitās Goļadkina kungam un arī steigšus tecēja līdzi, sāniski sagriezies, asti ierāvis un ausis nokāris, palaikam bikli un saprotoši uz viņu palūkodamies. Kaut kāda tāla, jau sen aizmirsta ideja — atmiņas par kādu sen notikušu atgadījumu — viņam tagad iešāvās prātā, dauzīja kā ar āmuriņu pa galvu, aizdodama dusmas, nelikdama viņu mierā. «Ak, šis nešpetnais šunelis!» Goļadkina kungs čukstēja, pats sevi nesaprazdams. Beidzot viņš ieraudzīja savu nepazīstamo Itāliešu ielas stūrī. Tikai tagad nepazīstamais vairs nenāca pretī, bet gāja uz to pašu pusi, uz kuru gāja viņš, un arī steidzās, turēdamies dažus soļus priekšā. Beidzot abi iegriezās Sešveikalu ielā. Goļadkina kungam aizrāvās elpa. Nepazīstamais apstājās tieši pie tā nama, kurā dzīvoja Goļadkina kungs. Atskanēja zvaniņa šķindas un gandrīz tanī pašā brīdī dzelzs aizbīdņa čīkstoņa. Vārtiņi atvērās, nepazīstamais pieliecās, paspēra soli un nozuda. Gandrīz tanī pašā mirklī piesteidzās arī Goļadkina kungs un kā bulta iešāvās iekšā pa vārtiņiem. Neklausīdamies purpinošajā sētniekā, aizelsies viņš iedrāzās pagalmā un tūlīt ieraudzīja savu interesanto ceļabiedru, ko uz brīdi bija izlaidis no acīm. Nepazīstamais pavīdēja pie ieejas tanīs kāpnēs, kas veda uz Goļadkina kunga dzīvokli. Goļadkina kungs metās viņam pakaļ. Kāpnes bija tumšas, drēgnas un netīras. Visās kāpņu telpās bija sakrauts bezgala daudz visādu iedzīves grabažu, tā ka nepieradis svešinieks, tumsā nokļuvis šinīs kāpnēs, bija spiests kādu pusstundu pa tām klaiņāt, riskēdams pārlauzt kāju un reizē ar kāpnēm lādēdams savus paziņas, kas apmetušies tik grūti pieejamā vietā. Bet Goļadkina kunga ceļabiedram te viss šķita pazīstams, it kā viņš pats šinī namā dzīvotu; pa kāpnēm uzsteidzās viegli, bez grūtībām, labi pārzinādams apstākļus. Goļadkina kungs bija viņu gandrīz pilnīgi panācis; divas vai trīs reizes nepazīstamā cilvēka mēteļa mala pat skāra viņa degunu. Sirds Goļadkina kungam vai pamira. Noslēpumainais cilvēks apstājās tieši pie Goļadkina kunga dzīvokļa durvīm, pieklauvēja, un (kas citā reizē Goļadkina kungu tomēr būtu pārsteidzis) Petruška, it kā būtu gaidījis un nelicies gulēt, tūlīt atvēra durvis un ar sveci rokā sekoja ienācējam. Nezinādams, ko darīt, mūsu stāsta varonis ieskrēja savā dzīvoklī; nenovilcis mēteli un nenoņēmis platmali, izgāja cauri gaitenītim un kā zibens ķerts apstājās istabas durvīs. Visas Goļadkina kunga nojautas bija pilnā mērā apstiprinājušās. Viss, no kā viņš bija baidījies un ko bija nojautis, tagad notika īstenībā. Elpa viņam aizrāvās, galva sāka reibt. Nepazīstamais — arī mētelī un platmali galvā — mazliet smaidīdams sēdēja uz viņa gultas un, acis maķenīt piemiedzis, draudzīgi māja ar galvu. Goļadkina kungs gribēja iekliegties, bet nespēja, gribēja kaut kādā veidā protestēt, bet pietrūka spēka. Mati uz galvas sacēlās stāvus, un viņš kā nemaņā aiz šausmām atsēdās. Un bija arī iemesls. Goļadkina kungs pilnīgi pazina savu nakts biedru. Tas nebija neviens cits kā viņš pats — pats Goļadkina kungs, otrs Goļadkina kungs, bet gluži tāds pats kā viņš, īsi sakot, viņa dubultnieks visādā ziņā . .

VI nodaļa

Otrā dienā tieši pulksten astoņos Goļadkina kungs pamodās savā gultā. Un tūlīt visi vakardienas neparastie notikumi un visa neticamā, neiedomājamā nakts ar tās gandrīz neiespējamiem piedzīvojumiem uzreiz, pēkšņi visā savā šausminošajā īstenībā atausa iztēlē un atmiņā. Negantais, velnišķīgais viņa ienaidnieku niknums un it īpaši šī niknuma beidzamais pierādījums stindzināja Goļadkina kunga sirdi. Bet līdz ar to tas viss bija tik dīvains, nesaprotams, neiedomājams, likās tik neiespējams, ka tiešām grūti bija tam noticēt; Goļadkina kungs pāls būtu ar mieru atzīt visu to par fantastisku murgu, acumirklīgu iztēles nomaldu, prāta aptumsumu, ja, par laimi, no rūgtās dzīves pieredzes nezinātu, cik tālu dažreiz niknums var novest cilvēku, cik negants dažkārt var kļūt

Ienaidnieks, kas atriebjas par aizskarto godu un pašlepnumu. Turklāt Goļadkina kunga it kā salauztie locekļi, smagā galva, sāpošie krusti un nešpetnās iesnas nepārprotami liecināja un apstiprināja, ka pilnīgi ticama ir pajājušās nakts pastaiga un daļēji arī viss pārējais, kas šīs pastaigas laikā noticis. Nu, un, beidzot, Goļadkina kungs i« u sen zināja, ka viņi tur kaut ko gatavo, ka viņiem tur ir kāds cits. Bet kas tad? Labi visu apdomājis, Goļadkina kungs nolēma ciest klusu, padoties un pagaidām šai jaui&lt;ijumā neprotestēt. «Varbūt tāpat vien sadomājuši mani tikai pabaidīt, bet, kad redzēs, ka es neko — neprotestēju un pilnīgi samierinos, lēnprātīgi visu panesu, — atkāpsies, paši atkāpsies un turklāt atkāpsies pirmie.»

Tādas bija tās domas, kas nodarbināja Goļadkina kungu, kad viņš, vāļādamies gultā un staipīdams sāpošos locekļus, šoreiz kā parasti gaidīja Petrušku ierodamies viņa istabā. Gaidīja jau kādu ceturtdaļstundu; dzirdēja, kā sliņķis Petruška aiz starpsienas ņemas ar patvāri, un tomēr nekādi nevarēja sadūšoties un viņu pasaukt. Teiksim vēl vairāk: Goļadkina kungs tagad pat mazliet baidījās no sastapšanās ar Petrušku. «Jo dievs vien zina,» viņš domāja, «jo dievs vien zina, kā tas blēdis raugās uz visu naktī notikušo. Viņš tur klusē, klusē, bet diez kas viņam aiz ādas.» Beidzot durvis iečīkstējās un ienāca Petruška ar paplāti rokās. Goļadkina kungs bikli pašķielēja uz viņu, nepacietīgi gaidīdams, kas notiks, gaidīdams, vai viņš beidzot kaut ko neteiks par zināmo apstākli. Bet Petruška neko neteica, gluži otrādi, bija tāds kā klusāks, drūmāks un dusmīgāks nekā parasti, lūrēja uz visu caur pieri; vispār bija redzams, ka viņš ar kaut ko pagalam neapmierināts; pat ne reizes nepaskatījās uz kungu, kas, starp citu, mazliet aizskāra Goļadkina kungu. Petruška uzlika uz galda visu, ko bija atnesis, pagriezās un klusēdams aizgāja aiz starpsienas. «Zina, zina, visu zina, palaidnis!» Goļadkina kungs murmināja, sākdams dzert tēju. Tomēr mūsu varonis savam sulainim neko netaujāja, lai gan Petruška pēc tam vēl vairāk reižu dažādu vajadzību dēļ ienāca istabā. Goļadkina kungs jutās ļoti satraukts. B ja arī baisi iet uz departamentu. Stipra priekšnojauta teica, ka tieši tur gadīsies kaut kas nelādzīgs. «Es tur aiziešu,» viņš domāja, «bet ja nu pēkšņi kaut ko ieraugu? Vai tagad nebūtu labāk neiet nekur? Vai tagad labāk nepagaidīt? Lai viņi tur darās, kā grib; bet es šodien pagaidītu te, saņemtu spēkus, atkoptos, labi pārdomātu visu notikušo, bet pēc tam izmantotu izdevīgu brīdi — un viņiem visiem kā sniegs uz galvas, taču pats izliktos, it kā nekas nebūtu noticis.» Tā pārdomādams, Goļadkina kungs izsmēķēja pīpi pēc pīpes; laiks skrēja; bija jau gandrīz pusdesmit. «Rau, jau pusdesmit,» Goļadkina kungs domāja, «tagad ierasties darbā jau par vēlu. Turklāt esmu slims, protams, slims, katrā ziņā slims; kas gan teiks, ka ne? Kas man! Bet, ja atsūtīs pārbaudīt, lai nāk vien eksekutors; tiešām, kas gan man kaiš? Man sāp mugura, ir klepus, iesnas; un galu galā es šādā laikā nedrīkstu, nekādi nedrīkstu iet ārā; es varu saslimt, bet pēc tam varbūt pat nomirt; tagad sevišķi liela mirstība …» Ar tādiem argumentiem Goļadkina kungs beidzot pilnīgi nomierināja savu sirdsapziņu un jau iepriekš pats sevi attaisnoja, iedomādamies bārienu, kas bija gaidāms no Andreja Filipovičā par nevīžību darbā. Vispār visos līdzīgos gadījumos mūsu varonim ļoti patika attaisnot pašam sevi ar dažādiem neatspēkojamiem argumentiem un tādā veidā pilnīgi nomierināt savu sirdsapziņu. Un, tā to pilnīgi nomierinājis, viņš paņēma pīpi, piebāza un — tiklīdz bija sācis to, kā nākas, pakšķināt — strauji pielēca kājās no dīvāna, aizsvieda pīpi, žigli nomazgājās, noskuvās, saglauda matus, uzvilka vicmundieri un visu pārējo, paķēra šādus tādus papīrus un aizdrāzās uz departamentu.

Savā nodaļā Goļadkina kungs iegāja bikli, bažīgi gaidīdams kaut ko visai nelabu, — šīs gaidas bija gan neapzinātas, nenoteiktas, taču reizē nepatīkamas; viņš pabailīgi apsēdās parastajā vietā līdzās galda priekšniekam Antonam Antonovičam Setočkinam. Ne uz ko neskatīdamies, nepievērsdams uzmanību nekam citam, viņš iedziļinājās priekšā nolikto papīru saturā. Goļadkina kungs bija nolēmis un pats sev nosolījies pēc iespējas vairīties no visa izaicinošā, no visa, kas varētu viņu stipri kompromitēt, piemēram, no nekautrīgiem jautājumiem, no jociņiem un nepieklājīgiem atgādinājumiem par visiem iepriekšējā vakara apstākļiem; viņš bija nolēmis izvairīties pat no parastajām pieklājības frāzēm sarunās ar darbabiedriem, proti, no jautājumiem par veselību un tamlīdzīgi. Bet bija arī acīm redzams, ka tā turpināt nevar, nav iespējams. Nemiers un neziņa par kaut ko, kas viņu tieši skāra, vienmēr mocīja viņu vairāk nekā pati aizskaršana. Un tāpēc, lai gan viņš bija pats sevī nobolījies nepievērst uzmanību nekam, kas apkārt notiek, un vairīties no visa, lai tas būtu kas būdams, Goļadkina Kungs retumis paslepus, klusītiņām pacēla galvu un zagšus paraudzījās apkārt, pa labi, pa kreisi, ielūkojās darbabiedru sejās un pēc tam mēģināja secināt, vai nav kas ļauns un sevišķs, kas attiecas uz viņu un ko no viņa kaut kadā nosodāmā nolūkā slēpj. Viņš domāja, ka vakardienas notikumam katrā ziņā ir sakars ar visu to, kas ap viņu tagad notiek. Beidzot, grūtsirdības mākts, viņš sāka vēlēties, lai tagad viss ātrāk beigtos, kaut vai dievs zina kā, kaut vai ar kaut kādu nelaimi — vienalga! Kā šoreiz Goļadkina kungu piemeklēja liktenis: tiklīdz viņam šāda vēlēšanās radās, viņa šaubas pēkšņi izgaisa, pie tam visdīvainākajā un negaidītākajā veidā.

Blakus istabas durvis pēkšņi klusu un bailīgi iečīkstējās, it kā ar to apliecinot, ka nācējs ir visai nenozīmīga persona, un kāds Goļadkina kungam labi pazīstams cilvēks kautrīgi pienāca pie tā paša galda, pie kura sēdēja mūsu varonis. Mūsu varonis nepacēla galvu — nē, viņš uzmeta šim cilvēkam tikai paviršu, pavisam īsu skatienu, bet jau zināja visu, saprata visu līdz beidzamajam sīkumam. Viņš aiz kauna nezināja, kur dēties, un iebāza savu nelaimīgo galvu papīros ar tādu pašu nolūku, ar kādu mednieka vajāts strauss bāž galvu karstās smiltīs. Jaunpienācējs paklanījās Andrejam Filipovičam, un drīz vien pēc tam atskanēja formāli laipna balss — tāda, kādā visās darba vietās priekšnieki runā ar jaunpieņemtiem apakšniekiem. — Apsēdieties šeit, — Andrejs Filipovičs noteica, norādīdams jaunajam darbiniekam uz Antona Antonoviča galdu, — lūk, te, iepretim Goļadkina kungam, bet darbu mēs jums tūlīt dosim. — Andrejs Filipovičs nobeidza ar to, ka pamāja jaunpienācējam ar pieklājīgi norādošu žestu, bet pēc tam nekavējoties iedziļinājās dažādos papīros, kuru viņa priekšā bija vesela kaudze.

Goļadkina kungs beidzot pacēla acis un, ja nepaģība, tad vienīgi tāpēc, ka jau iepriekš bija visu nojautis, ka jau iepriekš visu zināja, ar sirdi uzminēdams, kas tas jaunpienācējs īsti ir. Goļadkina kunga pirmā kustība bija aši paskatīties visapkārt, vai nav dzirdama kāda sačukstēšanās, vai par notiekošo netiek palaista kāda kanceleļiska asprātība, vai kāda seja nesaviebjas aiz izbrīna, vai, beidzot, kāds aiz izbailēm nav nokritis no krēsla. Bet Goļadkina kungam par lielu izbrīnu nekas tamlīdzīgs nebija manāms. Goļadkina kunga biedru un darba kolēģu izturēšanās viņu pārsteidza. Tā likās nesavienojama ar veselo saprātu. Goļadkina kungs pat nobijās no tik neparastas klusēšanas. Notikums liecināja pats par sevi; tas bija dīvains, nejēdzīgs, neiedomājams. Bija iemesls uz to reaģēt. Tas viss, protams, tikai pazibēja Goļadkina kunga galvā. Bet viņš pats sēdēja kā uz adatām. Un tam bija savs cēlonis. Tas, kurš tagad sēdēja pretī Goļadkina kungam, bija — Goļadkina kunga šausmas, bija — Goļadkina kunga kauns, bija — Goļadkina kunga vakarējais lietuvēns, īsi sakot, bija pats Goļadkina kungs — nevis tas Goļadkina kungs, kas tagad sēdēja uz krēsla ar ieplestu muti un rokā nekustīgi iežmiegtu spalvu; nevis tas, kurš strādāja par galda priekšnieka palīgu; nevis tas, kas labprāt nelien citiem acīs un iejūk pūlī; beidzot, nevis tas, kura gaita skaidri liecina: «Neaiztieciet mani, un es jūs neaiztikšu,» — vai: «Neaiztieciet mani, es taču jūs neaiztieku,» — nē, tas bija cits Goļadkina kungs, pavisam cits, bet reizē pilnīgi līdzīgs pirmajam — tāda paša auguma, tāpat veidots, tāpat ģērbies, ar tādu pašu kailu galvvidu, īsi sakot, nekas, itin nekas nebija aizmirsts, lai līdzība būtu pilnīga, tā ka, ja nostādītu abus blakus, neviens, itin neviens neņemtos noteikt, kurš ir īstais Goļadkins un kurš neīstais, kurš ir vecais un kurš jaunais, kurs ir oriģināls un kurš kopija.

Mūsu varonis, ja vispār iespējams salīdzinājums, bija tagad tāda cilvēka stāvoklī, par kuru kāds palaidnis zobojas, joka pēc slepus pagriezis pret viņu palielināmo stiklu. «Kas tas ir, sapnis vai ne,» viņš domāja, «īstenība vai vakarējā turpinājums. Kā tad tā? Ar kādām tiesībām to visu dara? Kas atļāvis pieņemt tādu ierēdni; kas devis tiesību to pieņemt? Vai es to redzu pa miegam, vai sapņoju?» Goļadkina kungs mēģināja sev iekniebt, pat mēģināja domāt par iekniebšanu kādam citam … Nē, nav sapnis, tas ir skaidrs. Goļadkina kungs juta, ka sviedri viņam plūst aumaļām, ka ar viņu notiek kaut kas pilnīgi nepa rasts un līdz šim nepiedzīvots, un turklāt, lai nelaime būtu lielāka, nepieklājīgs, jo Goļadkina kungs saprata un izjuta, cik neizdevīgi ir būt pirmajam šādā apkaunojošā stāvoklī. Viņš pat beidzot sāka šaubīties pats par savu esamību, un, lai gan jau iepriekš bija uz visu sagatavojies un vēlējās, lai viņa šaubas kaut vai kādā veidā izgaistu, tomēr pati situācijas būtība, protams, bija gluži nogaidīta. Grūtsirdība viņu māca un mocīja. Brīžiem viņš pilnīgi zaudēja ir jēgu, ir atmiņu. Pēc mirkļa attapies, I imanīja, ka mehāniski un neapzināti velk ar spalvu pa I .ipīru. Neuzticēdamies sev, sāka pārbaudīt uzrakstīto — un nekā nesaprata. Beidzot otrs Goļadkina kungs, kas līdz t.im bija sēdējis rātni un mierīgi, piecēlās un kaut kādas vajadzības dēļ nozuda aiz otras nodaļas durvīm. Goļadkina kungs paskatījās apkārt — nekas, viss klusu; dzirdama tikai spalvu čirkstoņa, pāršķiramo lapu švīkstoņa un klusas sarunas tajos kaktos, kas atradās tālāk no Andreja Filipovičā krēsla. Goļadkina kungs paskatījās uz Antonu Antonoviču, un, tā kā mūsu varoņa sejā droši vien atspoguļojās viņa pašreizējie pārdzīvojumi un pati seja atbilda situācijai, tātad bija savā ziņā gaužām raksturīga, labsirdīgais Antons Antonovičs, nolicis spalvu, ar tādu kā neparastu līdzjūtību apjautājās par Goļadkina kunga veselību.

—     Es, Anton Antonovič, paldies dievam, — Goļadkina kungs stostīdamies noteica, — es, Anton Antonovič, esmu pilnīgi vesels; es, Anton Antonovič, tagad nevaru sūdzēties, — viņš nedroši piebilda, vēl pilnīgi neuzticēdamies tik bieži pieminētajam Antonam Antonovičam.

—     A! Bet man šķita, ka jūs neesat vesels; tas gan nebūtu nekāds brīnums, var gadīties! Sevišķi tagad, tādā epidēmiju laikā. Ziniet…

—     Jā, Anton Antonovič, es zinu, ka ir tādas epidēmijas. Es, Anton Antonovič, ne tādēļ, — Goļadkina kungs turpināja, cieši vērdamies Antonā Antonovičā, — es, redziet, Anton Antonovič, pat nezinu, kā lai jums, tas ir, es gribu teikt, nezinu, no kādas puses lai šim jautājumam pieiet, Anton Antonovič …

—     Ko? Es jūs … ziniet… es, atzīstos, lāgā nesaprotu; jūs … ziniet, paskaidrojiet tuvāk, par ko jums grūti izteikties, — sacīja Antons Antonovičs, kuram pašam b ja pagrūti izteikties, redzot, ka Goļadkina kungam pat asaras saskrējušas acīs.

—    Es, tiešām … te, Anton Antonovič … te — ierēdnis, Anton Antonovič …

—     Nu! Vēl arvien nesaprotu.

—     Es gribu teikt, Anton Antonovič, ka te ir kāds jaunpieņemts ierēdnis.

—     Jā, ir; jūsu uzvārda brālis.

—     Kā? — Goļadkina kungs iesaucās.

—     Es saku: jūsu uzvārda brālis; ari Goļadkins. Vai tik nav jūsu brālis?

—     Nē, Anton Antonovič, es …

—      Hm! Ko jūs sakāt, bet man šķita, ka droši vien jūsu tuvs radinieks. Ziniet, ir tāda savā ziņā iedzimta līdzība.

Goļadkina kungs aiz izbrīna sastinga un uz laiku nebija spējīgs pakustināt mēli. Tik viegli spriest par šādu nejēdzīgu, nepiedzīvotu faktu — faktu, kas tiešām savā ziņā reti sastopams, faktu, kas būtu pārsteidzis pat gluži neieinteresētu vērotāju, — runāt par iedzimtu līdzību tad, kad te viss ir skaidrs kā diena!

—      Ziniet, ko es jums ieteikšu, Jakov Petrovič, — Antons Antonovičs turpināja. — Aizejiet pie ārsta un aprunājieties ar viņu. Ziniet, jūs izskatāties patiešām nevesels. Sevišķi acis jums … ziniet, tajās ir tāda kā sevišķa izteiksme.

—     Nē, Anton Antonovič, es, protams, jūtu … tas ir, gribu jums tomēr jautāt, kā tad šis ierēdnis?

—     Nu?

—     Tas ir, vai jūs neesat ievērojis, Anton Antonovič, viņā kaut ko sevišķu … kaut ko pārāk izteiksmīgu?

—     Proti?

—     Tas ir, es gribu teikt, Anton Antonovič, pārsteidzošu līdzību ar kādu, piemēram, tas ir, ar mani, piemēram. Jūs nupat, Anton Antonovič, runājāt par iedzimtu līdzību, pieminējāt to starp citu. Ziniet, dažreiz gadās dvīņi, tas ir, gluži kā divi ūdens pilieni, tā ka pat atšķirt nevar. Nu, es par to arī runāju.

—     Jā, — Antons Antonovičs sacīja, mazliet padomājis, it kā pirmo reizi brīnīdamies par tādu apstākli, — jā! Jums taisnība. Līdzība tiešām pārsteidzoša, un jūs nekļūdīgi spriežat, ka abus var patiesi samainīt, — viņš turpināja, arvien vairāk ieplezdams acis. — Un ziniet, Jakov Petrovič, tā ir pat brīnumaina līdzība, fantastiska, kā dažreiz mēdz teikt, viņš ir pilnīgi tāds pats kā jūs… Vai esat to pamanījis, Jakov Petrovič? Es jau pats gribēju lūgt, lai jūs paskaidrojat, bet, atzīstos, sākumā nepievērsu tam vajadzīgo vērību. Brīnums, tiešām brīnums! Bet ziniet, Jakov Petrovič, jūs taču neesat šejienietis, neesat šeit dzimis, es saku?

—     Nē.

—           Arī viņš nav šejienietis. Varbūt no tās pašas puses,

ik» kuras jūs. Vai drīkstu jautāt, kur jūsu māmiņa lielākoties dzīvojusi?

—    Jūs teicāt… jūs teicāt, Anton Antonovič, ka viņš nav šejienietis?

—     Jā, nav šejienietis. Un tiešām, cik tas brīnumaini,— turpināja runīgais Antons Antonovičs, kuram papļāpāt par kaut ko bija īsta bauda, — tiešām, tas var izraisīt interesi; un cik bieži gadās paiet cilvēkam garām, pieskarties, pagrūst viņu, bet nepievērst tam vērību. Lai tas tomēr jūs nemulsina. Tā dažreiz gadās. Tas, ziniet, — es jums tūlīt pastāstīšu, — tas pats notika ar manu krustmāti no mātes puses; arī viņa pirms nāves redzēja savu dubultnieci …

—     Nē, es atvainojos, ka pārtraucu jūs, Anton Antonovič, — es, Anton Antonovič, gribētu zināt, kā tad šis ierēdnis, tas ir, uz kāda pamata viņš šeit atrodas?

—    Nu, nelaiķa Semjona Ivanoviča vietā, vakantā vietā; radās vakance, tad nu aizpildīja. Tik tiešām, tas Semjons Ivanovičs bija sirsnīgs cilvēks, atstājis, tā stāsta, trīs bērnus — pavisam maziņus. Atraitne kritusi viņa ekselencei pie kājām. Runā gan, ka šī nesakot patiesību: pašai esot naudiņa, bet viņa to slēpjot…

—     Nē, es, Anton Antonovič, es visu laiku domāju par to vienu apstākli.

—     Proti? Nu jā! Bet kāpēc tad jūs par to tik ļoti interesējaties? Es jums saku: lai tas jūs nemulsina. Tas viss pa daļai tikai pagaidām. Kas tur liels! Jūs taču tas neskar; to jau pats dievs tā nolicis, tāda bijusi viņa griba, un kurnēt par to būtu grēks. Šai gadījumā redzama viņa gudrība. Bet jūs, Jakov Petrovič, cik es saprotu, šoreiz nepavisam neesat vainīgs. Vai nu pasaulē mazums brīnumu! Dabas māte ir dāsna; bet jums par to nebūs jāatbild, jūs pie atbildības nesauks. Piemēra pēc varētu minēt, ceru, ka esat dzirdējis, kā viņus tur sauc, jā, Siāmas dvīņi — saauguši kopā ar mugurām un tā arī dzīvo, kopā ir ēd, ir guļ; stāsta, ka lielu naudu pelnot.

—     Atļaujiet, Anton Antonovič …

—     Es jūs saprotu, saprotu! Jā! Un kas par to? Nekas! Es jums saku, ka pēc manas saprašanas jums nav iemesla apmulst. Kas tur sevišķs? Viņš ir ierēdnis kā jau ierēdnis, tiekas, lietišķs cilvēks. Viņš, saka, esot Goļadkins; neesot šejienietis, saka, esot titulārais padomnieks. Personīgi ar viņa ekselenci esot izskaidrojies.

—     Nu un?

—     Nekas. Stāsta, ka esot pietiekami plaši izskaidrojies, minējis argumentus; teicis, ka tā un tā, jūsu ekselence, bagātības man nav, bet vēlos kalpot valstij un it īpaši jūsu glaimojošajā vadībā… nu, un visu, kas pienākas, ziniet, veikli visu izteicis. Jādomā, gudrs cilvēks. Nu, protams, ieradies ar rekomendāciju, bez tās taču nevar …

—     Nu, un no kā tad … tas ir, es gribu teikt, tieši kas šajā kauna lietā roku pielicis?

—     Jā. Stāsta, ka laba rekomendācija; viņa ekselence, kā stāsta, ar Andreju Filipoviču esot nosmējušies.

—     Ar Andreju Filipoviču nosmējušies?

—     Jā; tikai tā pasmaidījuši un teikuši, ka labi un ka viņiem no savas puses neesot iebildumu, kaut tikai uzticīgi kalpotu …

—     Nu, tālāk. Jūs man tikpat kā dzīvību atdevāt, Anton Antonovič; lūdzu jūs — turpiniet.

—     Atļaujiet, es atkal jūs lāgā… Nu jā; nu, nekas; apstāklis vienkāršs; es jums saku, lai tas jūs nemulsina, un nevajag šai ziņā saskatīt nekā šaubīga …

—     Nē. Es, tas ir, gribu jums, Anton Antonovič, jautāt, vai viņa ekselence nekā vairāk nepiebilda … par mani, piemēram?

—      Tas ir, kā nu ne! Jā! Nu nē, neko; varat būt pilnīgi mierīgs. Ziniet, apstāklis, protams, diezgan pārsteidzošs un sākumā … es, piemēram, sākumā gandrīz pat nepamanīju. Tiešām nezinu, kāpēc nepamanīju līdz tam laikam, kamēr jūs neatgādinājāt. Tomēr varat būt pilnīgi mierīgs. Nekā sevišķa, itin nekā neteica, — labsirdīgais Antons Antonovičs piebilda, pieceldamies no krēsla.

—     Tad nu es, Anton Antonovič …

—     Ak, atvainojiet. Es jau tā esmu ilgi par niekiem nopļāpājis, bet te man svarīgs darbs, steidzams. Vajag pabeigt.

—     Anton Antonovič! — atskanēja Andreja Filipovičā pieklājīgi aicinošā balss. — Viņa ekselence jautāja pēc jums.

—     Tūlīt, tūlīt, Andrej Filipovič, tūlīt eju. — Un Antons Antonovičs, paņēmis žūksnīti dokumentu, aizdrāzās vispirms pie Andreja Filipovičā, bet pēc tam uz viņa ekselences kabinetu.

«Ka tad nu tā?» Goļadkina kungs domāja. «Tad tā tagad mūsu apstākļi iegrozās! Tad tāds vējiņš tagad sācis pie mums pūst… Tas nav slikti; tātad notikumi ņēmuši vispatīkamāko virzienu,» mūsu varonis pie sevis noteica, rokas berzēdams un aiz prieka trīdamies uz krēsla. «Tātad gadījums ar mani ir parasts gadījums. Tā viss ar niekiem vien beidzas, izčākst. Tiešām, neviens neko nesaka, pat neiepīkstas, blēži, sēž tik un strādā savu darbu; lieliski, lieliski! Es labus cilvēkus mīlu, esmu mīlējis un vienmēr labprāt cienīšu… Lai gan, ja tā padomā, šis Antons Antonovičs … bail ticēt; sirms vīrs un aiz vecuma kļuvis stipri ērmots. Bet pats lieliskākais un galvenais ir tas, ka viņa ekselence nekā nav teicis un atstājis faktu bez ievērības: tas ir labi! Pareizi! Tikai ko tas Andrejs Filipovičs ar saviem smiekliņiem jaucas pa vidu? Kas viņam par daļu? Vecais viltnieks! Vienmēr man ceļā, vienmēr cenšas kā melns kaķis pārskriet pār ceļu, vienmēr cilvēkiem par sliktu un par spīti; cilvēkam par spīti un par sliktu …»

Goļadkina kungs atkal paskatījās apkārt, un viņam atkal atausa cerība. Tomēr bija jūtams, ka viņu mulsina kāda neskaidra doma, kāda nelādzīga doma. Viņam pat ienāca prātā pašam tuvoties ierēdņiem, pirmajam iesākt sarunu, pat (varbūt ceļā uz mājām vai tāpat — pieejot klāt, it kā lai aprunātos par darbu), starp citu, ieminēties, ka, kungi, tā un tā, kas par pārsteidzošu līdzību, dīvainu sagadīšanos, apkaunojošu komēdiju, tas ir, pašam pazoboties par visu un tādā veidā pazondēt briesmu dziļumu. Jo kluss ūdens allaž dziļš, mūsu varonis domās secināja. Goļadkina kungs to gan tikai nodomāja, tomēr laikus apķērās. Saprata, ka aizdomājies pārāk tālu. «Tev jau tāda daba!» viņš pie sevis noteica, viegli iesizdams sev ar roku pa pieri. «Tūlīt jau spārnos, nopriecājies, patiesīgā dvēsele! Nē, mēs ar tevi labāk pacietīsimies, Jakov Petrovič, pagaidīsim un pacietīsimies.» Un tomēr, kā mēs jau minējām, Goļadkina kungam atausa jauna cerība, it kā viņš būtu no miroņiem augšāmcēlies. «Nekas,» viņš domāja, «tikpat kā piecsimt pudu smags akmens būtu no krūtīm novēlies! Kas par sagadīšanos! … Bet patiesībā viss ir tik vienkāršs. Krilovam taču taisnība, Krilovam taču taisnība… tas lielais fabulu rakstnieks Krilovs ir liels gudrinieks un āķis! Bet, kas attiecas uz to, tad lai strādā vien, lai strādā vesels, kaut tikai nevienu netraucētu un nevienu neaiztiktu; lai tik strādā, — esmu ar mieru un aprobēju !

Pa to laiku stundas gāja, skrēja, un nemanot pienāca četri. Darbs beidzās; Andrejs Filipovičs paņēma platmali, un visi, kā parasti, sekoja viņa priekšzīmei. Goļadkina kungs pakavējās mazliet ilgāk un tīšām izgāja vēlāk par citiem — pats pēdējais, kad visi jau bija izklīduši katrs uz savu pusi. Izgājis uz ielas, viņš jutās kā paradīzē — tā, ka sajuta pat vēlēšanos pastaigāties pa Ņevas prospektu, kaut arī būtu jāmet līkums. «Ko nozīmē liktenis!» mūsu varonis sacīja. «Visu notikumu negaidīts pagrieziens. Arī laiks noskaidrojies, piesalst, ar kamanām var braukt. Bet sals krieviem derīgs, krievi lieliski jūtas salā! Es mīlu krievu cilvēku. Jauks ir pirmais sniedziņš, kā mednieks teiktu; tādā pirmajā sniedziņā būtu labi iziet uz zaķiem! Tad tik būtu prieks! Bet gan jau!»

Tā izpaudās Goļadkina kunga sajūsma, tomēr prāts viņam visu laiku bija nemierīgs, māca tāda kā grūtsirdība — bet sirds brīžiem tā smeldza, ka Goļadkina kungs nezināja, kā sevi mierināt. «Labāk nogaidīsim dienu un tad priecāsimies. Bet kas tad īsti noticis? Nu, apsvērsim, apspriedīsim. Nu, apspriedīsimies, mans jaunais draugs, apspriedīsimies. Nu, tāds pats cilvēks kā tu, pirmām kārtām gluži tāds pats. Nu, un kas par to? Ja ir tāds cilvēks, vai es par to lai raudu? Kas man? Mani tas neskar; es tikai uzsvilpoju, un viss! Ja jau tā, ko tad vairāk! Lai strādā! Nu, brīnums un dīvainība, tur runā par Siāmas dvīņiem . .. Nu, kam tādi Siāmas dvīņi vajadzīgi? Pieņemsim, Viņi ir dvīņi, bet ari izcili cilvēki dažkārt izturējušies kā savādnieki. Pat no vēstures zināms, ka slavenais Suvorovs dziedājis kā gailis… Nu, to viņš darīja ar gudru ziņu; un lielie karavadoņi… bet ko nu par karavadoņiem? Es esmu pats par sevi — un cauri — un neliekos ne gar vienu ne zinis, un savā nevainībā nicinu ienaidnieku. Neesmu intrigants un ar to lepojos. Tīrs, taisns, kārtīgs, patīkams, lēnīgs …»

Pēkšņi Goļadkina kungs apklusa, aprāvās un sāka trīcēt kā apšu lapa, uz mirkli pat aizvēra acis. Tomēr, cerēdams, ka baiļu cēlonis ir tikai ilūzija, beidzot atvēra acis un bikli pašķielēja pa labi. Nē, nav vis ilūzija! Viņam līdzās tipināja šārīta paziņa, smaidīja, skatījās sejā un,

1 Aprobēju (franciski approbation) — piekritu.

li kas, gaidīja izdevību sākt sarunu. Saruna tomēr nesākās, la abi pagāja soļu piecdesmit. Visas Goļadkina kunga pūles bija vērstas uz to, lai pēc iespējas ciešāk ievīstītos, ierautos mētelī un cik vien dziļi iespējams uzmauktu uz ncīm platmali. Lai apvainojums būtu vēl lielāks, pat viņa drauga mētelis un platmale bija gluži tādi, it kā nupat tos būtu valkājis Goļadkina kungs.

—     Cienījamais kungs, — beidzot sacīja mūsu varonis, cenzdamies runāt gandrīz čukstus un neskatīdamies uz savu draugu, — mēs laikam ejam katrs savu ceļu … Es pat esmu par to pārliecināts, — viņš noteica pēc klusuma brīža. — Beidzot esmu pārliecināts, ka jūs mani esat pilnīgi sapratis, — viņš noslēgumā diezgan stingri piebilda.

—     Es vēlētos, — Goļadkina kunga draugs beidzot sacīja, — es vēlētos … jūs droši vien mani augstsirdīgi atvainosiet … es nezinu, pie kā lai šeit griežos… mani apstākļi, — es ceru, ka jūs atvainosiet manu nekautrību, — man pat šķita, ka jūs, līdzjūtības mudināts, šorīt izturējāties pret mani saprotoši. Es savukārt jau no pirmā acu uzmetiena sajutu pret jums simpātijas, es … — Šai brīdī Goļadkina kungs domās novēlēja savam jaunajam darba biedram nozust no zemes virsas. — Ja es drīkstētu cerēt, ka jūs, Jakov Petrovič, mani iecietīgi uzklausīsiet…

—     Mēs — mēs šeit — mēs … labāk iesim pie manis, — Goļadkina kungs atbildēja. — Mēs tagad pāriesim uz Ņevas prospekta viņu pusi, tur mums abiem būs ērtāk, bet tad pa šķērsieliņu… mēs labāk iesim pa šķērsieliņu.

—     Labi. Varbūt tiešām labāk pa šķērsieliņu, — bikli sacīja Goļadkina kunga lēnīgais ceļabiedrs, ar atbildes toni it kā likdams saprast, ka viņš nevar izvēlēties un ka šādos apstākļos viņš ir gatavs samierināties arī ar šķērsieliņu. Turpretī Goļadkina kungs galīgi nesaprata, kas ar viņu notiek. Viņš neticēja pats sev. Viņš vēl nebija attapies no pārsteiguma.

VII nodaļa

Goļadkina kungs mazliet attapās uz kāpnēm pie ieejas savā dzīvoklī. «Ak, es aitasgalva!» viņš domās sevi nolamāja. «Nu, kur es viņu vedu? Pats bāžu galvu cilpā.

Ko gan nodomās Petruška, ieraudzījis mūs kopā? Ko tas nelietis tagad iedrošināsies domāt? Bet viņš ir aizdomu pilns…» Taču bija jau par vēlu nožēlot; Goļadkina kungs pieklauvēja, durvis atvērās, un Petruška sāka ņemt mēteļus no viesa un sava kunga. Goļadkina kungs pavirši paskatījās, uzmeta tikai īsu skatienu Petruškam, cenzdamies izprast viņa sejas izteiksmi un uzminēt viņa domas. Bet sev par vislielāko izbrīnu ieraudzīja, ka sulainis ij nedomā brīnīties un, pat gluži otrādi, it kā bija gaidījis kaut ko tamlīdzīgu. Protams, viņš arī tagad atgādināja vilku, sānis vien šķielēja un it kā grasījās kādu aprīt. «Vai tik šodien kāds nav viņus visus apbūris,» mūsu varonis domāja, «vai tik nav kāds velns apmājis! Katrā ziņā šodien ar cilvēkiem būs noticis kaut kas sevišķs. Velns parāvis, kas par mokām!» Visu laiku tā domādams un prātodams, Goļadkina kungs ieveda viesi istabā un laipni lūdza apsēsties. Viesis, acīm redzot, bija galīgi apjucis, stipri kautrējās, pazemīgi sekoja visām namatēva kustībām, tvēra viņa skatienus un pēc tiem, likās, centās uzminēt viņa domas. Kaut kas pazemots, nomocīts un iebiedēts izpaudās visos viesa žestos, tā ka viņš, ja būtu atļauts salīdzināt, tobrīd stipri izskatījās pēc tāda, kuram pašam savu drēbju nav, tāpēc apvilcis svešu tērpu: piedurknes raujas uz augšu, viduklis gandrīz pie pakauša, bet viņš ik brīdi rausta īso vestīti, gan sagriežas sāniski un vairās no cilvēkiem, gan mēģina kaut kur noslēpties, gan skatās visiem acīs un klausās, vai ļaudis nerunā kaut ko par viņa apstākļiem, vai nesmejas par viņu, vai nekaunas no viņa, — un cilvēks sarkst, un cilvēks mulst, un cieš pašlepnums… Goļadkina kungs nolika platmali uz loga; no neuzmanīgas kustības tā noripoja uz grīdas. Viesis tūliņ metās to pacelt, noslaucīja putekļus, saudzīgi nolika iepriekšējā vietā, bet savējo uz grīdas pie krēsla, uz kura maliņas pats kautrīgi apsēdās. Šis sīkais apstāklis pa daļai atvēra Goļadkina kungam acis; viņš saprata, ka viesa nabadzība ir visai liela, un tāpēc nelauzīja vairs galvu, ko ar viņu lai iesāk, ļaudams viesim, kā tas pienākas, rīkoties brīvi. Bet viesis savukārt neko neuzsāka, vai nu kautrējās, vai mazliet kaunējās, vai aiz pieklājības gaidīja, ko darīs namatēvs,— nav zināms, grūti bija pateikt. Šai brīdī ienāca Petruška, apstājās durvīs un sāka blenzt sāņus, pavisam ne uz to pusi, kur atradās viesis un kungs.

Vai pavēlēsiet ņemt divas porcijas pusdienu? — viņš aizsmakušā balsi nevērīgi jautāja.

—     Es, es nezinu … jūs — jā, paņem, brālīt, divas porcijas.

Petruška aizgāja. Goļadkina kungs paskatījās uz savu viesi. Tas nosarka līdz ausu galiem. Goļadkina kungs bija labs cilvēks un tāpēc savā labsirdībā tūlīt izveidoja teoriju.

«Nabadzīgs cilvēks,» viņš domāja, «un arī darbā tikai vienu dienu; savā laikā droši vien daudz cietis; varbūt tik vien ir tās mantas kā pieklājīgs uzvalciņš, bet nav naudiņas, par ko paēst pusdienas. Paskat, kāds viņš nomocījies! Nu, nekas, tas pa daļai pat labāk…»

—     Atvainojiet, ka es, — Goļadkina kungs iesāka, — atļaujiet tomēr uzzināt, kā lai jūs godāju?

—     Es … Es … Par Jakovu Petroviču, — gandrīz nočukstēja viesis, it kā kaunēdamies, it kā lūgdams piedošanu par to, ka arī viņu sauc par Jakovu Petroviču.

—     Jakovs Petrovičs! — mūsu varonis atkārtoja, nespēdams slēpt mulsumu.

—     Jā, tieši tā … Vārdabrālis, — Goļadkina kunga lēnīgais viesis atbildēja, uzdrošinādamies pasmaidīt un pateikt kaut ko pa jokam. Bet tūlīt arī aprāvās un kļuva ļoti nopietns, pat mazliet apmulsa, redzēdams, ka namatēvam pašreiz prāts nemaz nenesas uz jokiem.

—     Jūs… atļaujiet jautāt, kādā sakarā man ir gods…

—     Zinādams jūsu augstsirdību un tikumus, — viesis vinu strauji, bet biklā balsī pārtrauca, mazliet pieceldamies no krēsla, — uzdrošinos griezties pie jums un lūgt… pazīšanos ar jums un jūsu atbalstu … — nobeidza viesis, acīm redzot, neprazdams izteikties un meklēdams vārdus, kas nebūtu pārāk pieglaimīgi un pazemojoši, lai sevi nekompromitētu un neciestu pašcieņa, bet kas nebūtu arī pārdroši un neliecinātu par nepieklājīgu vienlīdzību. Vispār var teikt, ka Goļadkina kunga viesis uzvedās kā dižciltīgs ubags salāpītā frakā un ar dižciltības pasi kabatā, ubags, kas vēl nav iepraktizējies, kā pienākas, izstiept roku.

—     Jūs mani mulsināt, — Goļadkina kungs atbildēja, aplūkodams sevi, savas istabas sienas un viesi, — ar ko gan es varētu… es, tas ir, gribu teikt, tieši kādā ziņā es jums varētu pakalpot?

—     Es, Jakov Petrovič, no pirmā acu uzmetiena sajutu

Goļadkina kungs, kad bija labā omā, dažreiz mēdza stāstīt kaut ko interesantu. Tā arī tagad: izstāstīja viesim daudz par galvaspilsētu, par tās izpriecu vietām un skaistumu, par teātri, par klubiem, par Brillova gleznu; par to, kā divi angļi speciāli atbraukuši no Anglijas uz Pēterburgu, lai apskatītu Vasaras dārza žogu, un tūlīt atkal aizbraukuši; par darbu, par Olsufiju Ivanoviču un Andreju Filipoviču; par to, ka Krievija ar katru dienu pilnveidojas un ka te

«Vārda māksla zeļ un zied»,

par anekdotīti, ko bija izlasījis avīzē «Severnaja pčela», un ka Indijā esot neparasti stipra žņaudzējčūska; beidzot par baronu Brambeusu utt., utt. īsi sakot, Goļadkina kungs bija visai apmierināts, pirmām kārtām, tāpēc, ka bija pilnīgi mierīgs; otrkārt, tāpēc, ka ne tikai nebaidījās no saviem ienaidniekiem, bet bija pat gatavs izaicināt viņus visus uz izšķirošu kauju; treškārt, tāpēc, ka pats personīgi izrādīja labvēlību un galu galā darīja labu darbu. Sirdī viņš tomēr apzinājās, ka pašreiz vēl nav gluži laimīgs, ka viņā vēl kūņojas kāds tārpiņš, gan pavisam maziņš, kas pat tagad kremt sirdi. Stipri nomāca atmiņas par vakarvakaru pie Olsufija Ivanoviča. Daudz viņš tagad būtu devis, lai šis tas no tā, kas bija atgadījies vakar, nebūtu noticis. «Bet tas jau nekas!» mūsu varonis beidzot nosprieda un sirdī cieši apņēmās turpmāk uzvesties labi un tamlīdzīgas kļūdas vairs nepielaist. Tā kā tagad Goļadkina kungs pavisam aizrāvās un pēkšņi kļuva gandrīz pilnīgi laimīgs, tad sadomāja pat pabaudīt dzīvi. Petruška atnesa rumu, un tika pagatavots punšs. Viesis un saimnieks tukšoja pa glāzei, tad vēl pa otrai. Viesis kļuva vēl patīkamāks nekā pirmīt un no savas puses ne vienreiz vien pierādīja sava rakstura taisnprātību un labsirdību, stipri pieskaņojās Goļadkina kunga apmierinātajai omai, likās, priecājās līdzi viņa priekiem un uzskatīja viņu par savu patieso un vienīgo labdari. Paņēmis spalvu un gabaliņu papīra, palūdza Goļadkina kungu neskatīties uz to, ko viņš rakstīs, un pēc tam, kad bija beidzis, pats parādīja namatēvam uzrakstīto. Izrādījās, ka tas ir četrrindu pants, kas uzrakstīts diezgan sentimentāli, tomēr jaukā stilā un rokrakstā un, kā redzams, bija paša laipnā viesa sacerēts.

Pantiņš bija šads:

Ja tu mani aizmirsīsi, Tevi es nekad. Viss var dzīvē atgadīties, Neaizmirsti mani tu.

Goļadkina kungs ar asarām acīs apskāva savu viesi un, juzdamies beidzot pilnīgi aizkustināts, pats atklāja viesim dažus savus noslēpumus., pie tam runādams sevišķi bieži pieminēja Andreju Filipoviču un Klāru Olsufjevnu.

Mēs taču ar tevi, Jakov Petrovič, sapratīsimies, — sacīja mūsu varonis viesim, — mēs ar tevi, Jakov Petrovič, sadzīvosim kā roka ar cimdu, kā brāļi, mēs, draudziņ, rīkosimies ar viltu, uz vienu roku rīkosimies ar viltu, no savas puses dzīsim intrigas viņiem par spīti… par spīti viņiem dzīsim intrigas. Bet tu nevienam no viņiem neuzticies. Es jau tevi pazīstu, Jakov Petrovič, un tavu raksturu saprotu, tu taču man visu tūlīt izstāstīsi, taisnīgā dvēsele! Tu, brāl, vairies no viņiem visiem. — Viesis pilnīgi piekrita, pateicās Goļadkina kungam un beidzot arī apraudājās. — Zini, Jaša, — Goļadkina kungs turpināja trīcošā, jau vārgā balsī, — Jaša, apmeties pie manis uz .laiku vai apmeties pavisam. Mēs sapratīsimies. Kas tad tev, brālīt, ko? Un nemulsti un nekurni par to, ka mūsu starpā tagad radies tāds dīvains apstāklis: kurnēt, brāl, ir grēks; tā ir dabas griba! Bet dabas māte ir dāsna, jā gan, brāl Jaša! Saku to, tevi mīlēdams, kā brālis mīlēdams. Bet mēs ar tevi, Jaša, rīkosimies ar viltu un centīsimies iegriezt, un parādīsim viņiem garu degunu. — Punšu beidzot iedzēra pa trešai un ceturtai glāzei, un tad Goļadkina kungam radās divējas sajūtas: viena bija tā, ka viņš ir neparasti laimīgs, bet otra — ka nevar vairs nostāvēt kājās. Viesis, protams, tika uzaicināts palikt pa nakti. Guļasvietu šā tā uzrīkoja uz divām krēslu rindām. Jaunākais Goļadkina kungs pateica, ka drauga mājās pat uz kailas grīdas mīksta guļa, ka viņš aizmigšot, kur pagadās, ar pazemību un pateicību; ka tagad viņš jūtoties kā paradīzē un, pēdīgi, ka savā mūžā piedzīvojis daudz nelaimju un bēdu, visu pieredzējis, visu pārcietis un — kas zina, kas notiks nākotnē? — varbūt vēl būs jāpārcieš. Vecākais Goļadkina kungs pret to protestēja un sāka pierādīt, ka Visas cērības jāliekot uz dievu. Viesis pilnīgi piekrita un teica, ka, protams, neviens neesot tik varens kā dievs. Tad vecākais Goļadkina kungs aizrādīja, ka turkiem savā ziņā taisnība, pat miegā piesaucot dieva vārdu. Pēc tam, iebilzdams pret dažiem zinātniekiem, kas nopaļā turku pravieti Muhamedu, atzīstot to par savā ziņā lielu politiķi, Goļadkina kungs sāka visai interesanti aprakstīt Alžīrijas bārddziņa veikalu, par ko bija lasījis kādas grāmatas nodaļā «Šis un tas». Viesis un namatēvs daudz smējās par turku vientiesību, tomēr bija spiesti pabrīnīties par viņu fanātismu, ko izraisa opijs… Viesis beidzot sāka ģērbties nost, bet Goļadkina kungs aizgāja aiz starpsienas, pa daļai labsirdības mudināts — jo varbūt viesim nebija pat kārtīga krekla mugurā, un lai neliktu justies neveikli jau tā smagi cietušām cilvēkam, — bet pa daļai tāpēc, lai pārliecinātos par Petrušku, pārbaudītu viņu, uzjautrinātu, ja iespējams, un apmīļotu cilvēku, lai itin visi justos laimīgi un lai kāds nepaliktu novārtā. Jāpiezīmē, ka Petruška joprojām mazliet mulsināja Goļadkina kungu.

—      Pjotr, tagad liecies gulēt, — Goļadkina kungs lēnīgi sacīja, ieiedams sava kalpotāja nodalījumā, — tagad liecies gulēt, bet rīt pulksten astoņos pamodini mani. Saproti, Petruša?

Goļadkina kungs runāja neparasti saudzīgi un laipni. Bet Petruška klusēja. Viņš šai brīdī ņēmās ap savu gultu un pat nepagriezās pret kungu, kas viņam būtu bijis jādara kaut vai vienīgi aiz cieņas pret to.

—     Vai tu, Pjotr, dzirdēji, ko es teicu? — Goļadkina kungs turpināja. — Tagad liecies gulēt, bet rīt, Petruša, pamodini mani pulksten astoņos; saproti?

—     Saprotu jau saprotu, kas nu tur ko nesaprast! — Petruška pie sevis noburkšķēja.

—      Nu, tā, tā, Petruša; es to saku tikai tāpēc, lai arī tu justos mierīgs un laimīgs. Mēs visi tagad esam laimīgi, tad nu esi mierīgs un laimīgs arī tu. Bet tagad novēlu tev labu nakti. Guli, Petruša, guli, mums visiem jāstrādā… Tu, brāl, zini, nedomā nez ko …

Goļadkina kungs iesāka, bet apstājās. «Vai nebūs par daudz,» viņš nodomāja, «vai neesmu aizrunājies par tālu? Tā tas ir vienmēr; es allaž pārsālu.» Mūsu varonis iznāca no Petruškas nodalījuma visai neapmierināts ar sevi. Turklāt Petruškas rupjība un nepakļāvība bija viņu mazliet aizskārusi. «Ar blēdi runā mīlīgi, kungs blēdim parāda godu, bet šis neliekas ne zinis,» Goļadkina kungs nodom.ijd. «Bet tāda nešpetna tendence jau piemīt visai šai migai!» Mazliet grīļodamies, viņš atgriezās istabā un, redzēdams, ka viesis jau pavisam apgūlies, brītiņu apsēdās uz viņa guļasvietas. — Bet atzīsties, Jaša, — viņš iesāka » ukstus, galvu klanīdams, — tu taču, nelieti, manā priekšā • ii vainīgs? Tu taču, vārdabrāl, esi, vai zini… — viņš Ilupināja, diezgan familiāri uzrunādams viesi. Beidzot, draudzīgi atvadījies no viņa, Goļadkina kungs gāja gulēt. Viesis pa to laiku jau krāca. Goļadkina kungs savukārt f.«ika taisīties uz guļu, bet vēl smīnēdams čukstēja savā nodabā: «Tu jau šodien esi piedzēries, manu draudziņ Jakov Petrovič, nelietis, plikadīda tāds, — tev jau arī piemērots uzvārds! Nu, par ko tu priecājies? Rīt taču laudāsi, bimbā tāds; ko lai ar tevi iesāku?» Bet tad visu Goļadkina kunga būtni pārņēma diezgan dīvaina sajūta, kaut kas līdzīgs šaubām vai nožēlai. «Es tomēr aizrāvos,» viņš domāja, «tagad galva dūc, un esmu piedzēries; nenoturējos, muļķis tāds! Muļķības sarunāji par deviņiem mēmiem un vēl taisījies rīkoties ar viltu, nelieti. Protams, pārestību piedošana un aizmiršana ir vislielākais tikums, bet tomēr slikti esmu uzvedies, jā gan!» Pēc šiem vārdiem Goļadkina kungs piecēlās, paņēma sveci un uz pirkstgaliem vēlreiz piegāja paskatīties uz guļošo viesi. Ilgi viņš stāvēja pie viņa, dziļās domās iegrimis. «Nepatīkama situācija! Kauns, tīrais kauns, vairāk nekas!»

Beidzot Goļadkina kungs apgūlās. Galva viņam dūca, džinkstēja, dunēja. Viņš sāka aizmirsties, arvien vairāk aizmirsties … pūlējās par kaut ko domāt, atcerēties kaut ko visai interesantu, atrisināt kaut ko visai svarīgu, kaut kādu kutelīgu jautājumu — bet nespēja. Miegs pievārēja viņa nelaimīgo galvu, un viņš aizmiga tā, kā parasti guļ cilvēki, kas nav pieraduši dzert un pēkšņi draugu pulkā kādā mājas ballītē izdzēruši piecas glāzes punša.

VIII nodala

Kā parasti, otrā dienā Goļadkina kungs pamodās pulksten astoņos; bet pamodies tūlīt atcerējās visus vakarvakara notikumus — atcerējās un saviebās. «Ak, kāds muļķis es vakar biju!» viņš nodomāja, pieceldamies gultā sēdus un skatīdamies uz viesa guļasvietu. Bet liels bija viņa izbrīns, kad istabā neieraudzīja ne tikai viesa, bet pat guļasvietas, kur tas bija gulējis. «Kas tad tas?» Goļadkina kungs bezmaz iekliedzās. «Kāpēc tas tā noticis? Ko tagad nozīmē šis jaunais apstāklis?» Kamēr Goļadkina kungs neizpratnē ieplestu muti skatījās uz tukšo vietu, nočīkstēja durvis un ienāca Petruška ar tējas paplāti. — Kur tad, kur tad? — mūsu varonis tikko dzirdami noteica, ar pirkstu rādīdams uz viesim vakarvakarā ierādīto vietu. Petruška sākumā neatbildēja neko, pat nepaskatījās uz kungu, bet pagrieza acis uz istabas labo kaktu, tā ka Goļadkina kungs pats bija spiests paskatīties uz turieni. Pēc zināma klusuma brīža Petruška aizsmakušā un rupjā balsī tomēr atbildēja, ka «kunga nav mājās».

— Tu esi muļķis; es taču esmu tavs kungs, Petruška, — Goļadkina kungs aiztrūkstošā balsī noteica un platām acīm vērās savā kalpotājā.

Petruška neko neatbildēja, bet paskatījās uz Goļadkina kungu tā, ka tas nosarka līdz ausu galiem, — paskatījās ar tādu kā apvainojošu pārmetumu, kas bija tikpat kā lamas. Goļadkina kungam, kā mēdz teikt, nolaidās rokas. Beidzot Petruška paziņoja, ka otrs jau pirms stundām pusotrām aizgājis un nav gribējis gaidīt. Protams, atbilde bija ticama; varēja redzēt, ka Petruška nemelo, ka viņa apvainojošais skatiens un lietotais vārds otrs ir tikai zināmā nešpetnā apstākļa sekas, bet viņš tomēr saprata, kaut arī neskaidri, ka te kaut kas nav kārtībā un ka liktenis gatavo viņam vēl kādu ne visai patīkamu pārsteigumu. «Labi, redzēsim,» viņš domāja, «redzēsim un ar laiku visu sapratīsim . .. Ak kungs!» viņš pēdīgi jau pavisam citādā balsī ievaidējās. «Kādēļ gan es viņu aicināju, kādēļ galu galā to visu darīju? Patiesi pats bāžu galvu viņu blēžu cilpā, pats sev šo cilpu viju. Ak, tu galva, galva! Es taču nevaru nociesties, lai neizmuldētos kā tāds puika, kā tāds kancelejas žurka, kā tāds ierēdņa necienīgs ķēms, kā tāda sapuvusi lupata, skranda, ak, tu tenkotā js, ak, tu bāba! Dievs kungs! Pat pantiņu blēdis uzrakstīja un man mīlestību apliecināja! Kā lai to tā… Kā viņam, blēdim, pieklājīgāk parādīt durvis, kad atgriezīsies? Protams, ir daudz dažādu paņēmienu un veidu. Tā un tā, sak, ņemot vērā manu ierobežoto algu… Vai arī kaut kā pabaidīt viņu, sak, ņemot vērā to un to, esmu spiests izskaidroties… sak, vajag maksāt par dzīvokli un uzturu uz pusēm un naudu dot uz priekšu. Hm, nē, velns parāvis, nē! Tas aptraipītu manu godu. Tas nebūtu vin.iI delikāti. Varbūt izdarīt tā: ņemt un samācīt Petrušku, lai tas viņam kaut kā iegriež, nevērīgi izturas pret vii.ni, pasaka kādu rupjību — un tādā veidā viņu izēst? sarīdīt viņus abus… Nē, velns parāvis, nē! Tas ir bīstami, un ja vēl uz to paskatās no cita viedokļa — nu jā, pavisam nelādzīgi! Pavisam nelādzīgi! Bet, ja nu viņš neatnāk, vai arī tas būtu slikti? Izmuldējos es viņam vakarvakarā! Ak, slikti, slikti! Nepatīkama situācija! Ak, mana galva, nolādētā galva! Nevar tai neko jēdzīgu iestāstīt, panākt, lai tā kļūtu saprātīga! Bet ja nu viņš atnāk un atsakās? Lai dievs dod, ka atnāktu! Es ļoti priecātos, ja atnāktu; es daudz ko dotu, ja viņš atnāktu . ..» Tā prātoja Goļadkina kungs, dzerdams tēju un neatlaidīgi skatīdamies uz sienas pulksteni. «Pašreiz bez ceturkšņa deviņi; būtu jau laiks iet. Bet kaut kas notiks; kas gan šodien notiks? Gribētu zināt, kas te tāds sevišķs slēpias — kāds mērķis, virziens un visādi āķi. Būtu labi uzzināt, ko visi tie mani ienaidnieki grib panākt un kāds būs viņu pirmais solis …» Goļadkina kungs nespēja vairs ilgāk izturēt, pameta neizsmēķēto pīpi, apģērbās un devās uz darbu, vēlēdamies, ja iespējams, stāties briesmām pretī un par visu pārliecināties pats personīgi. Bet briesmas draudēja: to jau viņš pats zināja, ka briesmas draud. «Nu, un mēs tās… pacentīsimies atklāt,» Goļadkina kungs sacīja, priekšnamā velkot nost mēteli un galošas, «tā mēs visus šos jautājumus arī noskaidrosim.» Nolēmis tā rīkoties, mūsu varonis sakārtojās, sataisīja nopietnu un ierēdniecisku seju, un, tiklīdz gribēja ieiet blakus istabā, pēkšņi durvīs ar viņu saskrējās vakardienas paziņa, viņa draugs. Jaunākais Goļadkina kungs, liekas, neievēroja vecāko Goļadkina kungu, kaut gan abi sastapās gandrīz aci pret aci. Jaunākais Goļadkina kungs, liekas, bija aizņemts, kaut kur aizelsies steidzās; seja viņam bija tik oficiāla, tik lietišķa, ka, likās, ikviens varēja tajā izlasīt — «komandēts speciālā uzdevumā».

—      Ak, tas esat jūs, Jakov Petrovič! — sacīja mūsu varonis, ķerdams vakarējo viesi aiz rokas.

—      Vēlāk, vēlāk, atvainojiet, izstāstīsiet vēlāk, — jaunākais Goļadkina kungs iesaucās, traukdamies uz priekšu.

—      Atļaujiet tomēr; jūs laikam gribējāt, Jakov Petrovič, ziniet…

—            Ko? Paskaidrojiet žiglāk! — Un Goļadkina kunga vakarējais viesis it kā piespiesti un negribīgi apstājās un pielika ausi Goļadkina kungam tieši pie deguna.

—      Es jums teikšu, Jakov Petrovič, ka brīnos par jūsu izturēšanos… izturēšanos, kādu es nepavisam nevarēju gaidīt.

—      Visam ir zināma noteikta kārtība. Ierodieties pie viņa ekselences sekretāra un pēc tam griezieties, kā pienākas, pie kancelejas pārvaldnieka kunga. Vai jums ir kāds lūgums?

—     Jūs, es nezinu, Jakov Petrovič, es par jums varu tikai brīnīties, Jakov Petrovič! Jūs droši vien nepazīstat mani vai jokojat aiz sava iedzimtā jautrā rakstura.

—     A, tas esat jūs? — jaunākais Goļadkina kungs sacīja, it kā tikai nupat būtu ieraudzījis vecāko Goļadkina kungu. — Tad tas esat jūs? Vai labi gulējāt? — Un jaunākais Goļadkina kungs, mazliet pasmaidījis — pasmaidījis oficiāli un formāli, lai gan nepavisam ne tā, kā vajadzētu (jo viņš taču katrā ziņā bija vecākajam Goļadkina kungam pateicību parādā), — tātad pasmaidījis oficiāli un formāli, piebilda: viņš no savas puses esot ļoti priecīgs, ka Goļadkina kungs labi gulējis; pēc tam mazliet paklanījās, padīgājās mazliet uz vietas, paskatījās pa labi, pa kreisi, tad nodūra acis, sāka skatīties uz sāndurvīm un, ātrā čukstā nobēris, ka viņam esot speciāls uzdevums, iešmauca blakus istabā. Un prom bija.

«Tad ta joks!» mūsu varonis nočukstēja, uz brīdi apstulbis. «Tad ta joks! Tad tāds te ir tas apstāklis! …» Šai brīdī Goļadkina kungs sajuta, ka viņam nez kādēļ pārskrien šermuļi pār muguru. «Lai gan,» viņš pie sevis turpināja, tipinādams uz savu nodaļu, «lai gan es jau sen teicu, ka būs tāds apstāklis; es jau sen nojautu, ka viņam ir kāds speciāls uzdevums, — tieši vakar teicu, ka viņš tiek izmantots kādā speciālā uzdevumā …»

—      Vai jūs, Jakov Petrovič, esat pabeidzis savu vakardienas dokumentu? — Antons Antonovičs Setočkins pajautāja Goļadkina kungam, kad tas bija apsēdies viņam līdzās. — Vai tas jums ir šeit?

—     Šeit, — nočukstēja Goļadkina kungs, ar tādu kā mulsu sejas izteiksmi uzlūkodams galda priekšnieku.

—     Tā, tā. Es tikai tāpēc ieminējos, ka Andrejs Filipovičs jau divas reizes jautāja. Tā vien pielūkojiet, ka dokumentu pieprasīs viņa ekselence . ..

—     Nē, dokuments ir pabeigts …

Nu tad jau labi.

—     Es, Anton Antonovič, vienmēr, liekas, esmu izpildīļi-i savus dienesta pienākumus apzinīgi un priekšniecības «lolos uzdevumus cenšos veikt kārtīgi un rūpīgi.

Jā. Un ko tad jūs ar to gribat teikt?

Es neko, Anton Antonovič. Es tikai, Anton Antonovi&lt;gribu paskaidrot, ka es… tas ir, gribēju teikt, ka dažreiz nelabvēlība un skaudība netaupa nevienu, meklējot ik dienas sev riebīgu ēsmu …

—    Atvainojiet, es jūs lāgā nesaprotu. Tas ir, par kādu personu jūs pašreiz runājat?

—     Tas ir, es tikai gribēju teikt, Anton Antonovič, ka e|u taisnu ceļu un nicinu aplinkus, ka neesmu intrigants un ar to, ja būtu atļauts izteikties, varu visai pamatoti lepoties . . .

—     Jā. Tā tas ir, un es pēc savas saprašanas atzīstu jūsu spriedumus par pilnīgi pamatotiem; bet atļaujiet arī man, Jakov Petrovič, aizrādīt jums, ka apvainojošas personīgas piezīmes pieklājīgā sabiedrībā nav gluži pieļaujamas; to, ko runā man aiz muguras, es, piemēram, esmu ar mieru pieciest — jo kuru gan aiz muguras nelamā! — bet teikt sev rupjības acīs es, piemēram, mans kungs, dariet kā gribat, nepieļaušu. Es, mans kungs, esmu nosirmojis valsts dienestā un vecumdienās nepieļaušu teikt sev rupjības …

—     Nē, es, Anton Antonovič, jūs, redziet, Anton Antonovič, jūs, liekas, Anton Antonovič, mani neesat īsti pareizi sapratis. Bet es, apžēlojieties, Anton Antonovič, es no savas puses varu uzskatīt tikai par godu …

—     Jā, un arī mūs lūdzu atvainot. Mēs esam mācīti veco laiku garā. Bet jūsu garā — jauno laiku garā mācīties mums ir par vēlu. Lai kalpotu tēvijai, mums līdz šim, liekas, saprašanas pieticis. Man, mans kungs, kā jūs pats zināt, ir atzinības balva par divdesmit piecu gadu ilgu nevainojamu darbu …

—     Es jūtu, Anton Antonovič, es no savas puses visu to tiešām jūtu. Bet es nedomāju tā, es runāju par masku, Anton Antonovič …

—     Par masku?

—      Tas ir, jūs atkal… es baidos, ka jūs pārpratīsiet arī šos manus vārdus, tas ir, manu vārdu jēgu, kā jūs pats izsakāties, Anton Antonovič. Es tikai attīstu viedokli, tas ir, izsaku domu, Anton Antonovič, ka cilvēki, kas valkā masku, nav vairs retums un ka tagad grūti pazīt cilvēku zem maskas …

—     Nu, ziniet, tas nemaz nav tik grūti. Dažreiz pat ļoti viegli, dažreiz pat nav tālu jāmeklē.

—     Nē, ziniet, es, Anton Antonovič, runāju par sevi, ka es, piemēram, masku uzlieku tikai tad, kad pēc tās ir vajadzība, tas ir, vienīgi karnevālos un jautrās sanāksmēs, runājot tiešā nozīmē, bet ka nemaskējos cilvēku priekšā katru dienu, runājot citā, vairāk apslēptā nozīmē. To es gribēju teikt, Anton Antonovič.

—     Nu, to visu mēs pagaidām atliksim; un man nav arī laika, — Antons Antonovičs noteica, pieceldamies no savas vietas un vākdams kopā šādus tādus dokumentus ziņojumam viņa ekselencei. — Bet jūsu jautājums, kā man šķiet, ar laiku noskaidrosies. Pie tam pats redzēsiet, kuram varat ko pārmest un kuru vainot, tāpēc laipni lūdzu atbrīvot mani no tālākiem privātiem un darbam kaitīgiem paskaidrojumiem un sarunām . ..

—      Nē, es, Anton Antonovič, — nobālējušais Goļadkina kungs iesāka nopakaļis aizejošajam Antonam Antonovičam, — man, Anton Antonovič, ziniet, ne prātā nebija nācis. — «Ko tad tas nozīmē?» mūsu varonis, palicis viens, turpināja jau pie sevis. «Kādi vēji tad nu atkal te pūš, un ko nozīmē šis jaunais āķis?» Tai pašā laikā, kad mūsu apjukušais un satriektais varonis gatavojās atrisināt šo jauno jautājumu, blakus istabā atskanēja balsis, kļuva dzirdama tāda kā lietišķa sakustēšanās, durvis atvērās, un Andrejs Filipovičs, kas īsi pirms tam sakarā ar darbu bija iegājis viņa ekselences kabinetā, aizelsies parādījās durvīs un pasauca Goļadkina kungu. Zinādams, kāpēc viņu sauc, un negribēdams likt Andrejam Filipovičam gaidīt, Goļadkina kungs pietrūkās no vietas un, kā pienākas, nekavējoties sāka drudžaini rosīties, sagatavojot un galīgi sakārtojot pieprasīto dokumentu žūksnīti un arī pats gatavojoties sekot dokumentiem un Andrejam Filipovičam viņa ekselences kabinetā. Pēkšņi, gandrīz vai skardams Andreju Filipoviču, kas tobrīd stāvēja durvīs, istabā aizelsies, darbā noskrējies, ar nopietnu, nepārprotami oficiālu sejas izteiksmi iešmauca jaunākais Goļadkina kungs un piesteidzās tieši klāt vecākajam Goļadkina kungam, kas vismazāk bija gaidījis šādu uzbrukumu …

—     Dokumentus, Jakov Petrovič, dokumentus… viņa ekselencei labpatika jautāt, vai dokumenti jums gatavi, —

vo&lt; «ika Goļadkina kunga draugs pusbalsī, vārdus bērihms, saka tarkšķēt, — Andrejs Filipovičs jūs gaida…

—     Zinu arī bez jums, ka gaida, — vecākais Goļadkina Mīlīgs noteica, arī bērdams vārdus un arī čukstus.

Nē, es, Jakov Petrovič, runāju pavisam par ko citu; ofi, Jakov Petrovič, runāju pavisam par ko citu: jūtu jums līdzi, Jakov Petrovič, mana sirds pilna dziļu simpātiju.

No kurām pazemīgi lūdzu jūs mani atbrīvot. AtļauIiet, atļaujiet…

—     Jūs, protams, tos ieliksiet vāciņos, Jakov Petrovič, bet trešo lappusi atzīmēsiet ar ieliktni, atļaujiet, Jakov Petrovič…

—     Atļaujiet tak jūs galu galā …

—     Bet te taču ir tintes traipiņš, Jakov Petrovič, vai esat pamanījis tintes traipiņu?

Šai brīdī Andrejs Filipovičs otru reizi pasauca Goļadkina kungu.

—     Tūlīt, Andrej Filipovič, es tikai te mazliet… Cienījamais kungs, vai jūs saprotat krievu valodu?

—     Vislabāk būtu ar nazīti izkasīt, Jakov Petrovič, labāk paļaujieties uz mani: jūs pats labāk neķerieties klāt, Jakov Petrovič, bet paļaujieties uz mani — es tikai te mazliet ar nazīti…

Andrejs Filipovičs trešo reizi pasauca Goļadkina kungu.

—     Bet apžēlojieties, kur tad te ir traipiņš? Liekas taču, ka nekāda traipiņa nav?

—     Turklāt milzīgs traips, lūk! Atļaujiet, es te to redzēju; atļaujiet… tikai atļaujiet man, Jakov Petrovič, es mazliet ar nazīti, es aiz līdzjūtības, Jakov Petrovič, un ar nazīti, no tīras sirds… tā, un viss būs kārtībā…

Šai brīdī jaunākais Goļadkina kungs pavisam negaidīti, ne no šā, ne no tā, pieveicis vecāko Goļadkina kungu acumirklīgā cīņā, kas starp abiem izcēlās, katrā ziņā pilnīgi pret viņa gribu sagrāba priekšniecības pieprasīto dokumentu un nevis to ar nazīti pakasīja no tīras sirds, kā viņš viltīgi apgalvoja vecākajam Goļadkina kungam, bet ātri satina, pasita padusē, ar diviem lēcieniem atradās blakus Andrejam Filipovičam, kas nebija pamanījis nevienu no viņa nedarbiem, un abi kopā iesteidzās direktora kabinetā. Vecākais Goļadkina kungs palika kā piekalts pie savas vietas, turēdams rokās nazīti un it kā grasīdamies kaut ko kasīt…

Mūsu varonis vēl lāgā nesaprata savu jauno apstākli. Viņš vēl nebija attapies. Viņš sajuta triecienu, bet domāja, ka tas tikai tāpat vien. Briesmīgā, neaprakstāmā j grūtsirdībā viņš beidzot pietrūkās no vietas un metās tieši direktora kabinetā, pa ceļam lūgdams dievu, lai viss nokārtotos kaut kā labvēlīgi un pieņemami… Beidzamajā istabā pirms direktora kabineta viņš saskrējās krūtīs ar Andreju Filipoviču un savu uzvārda brāli. Abi jau nāca atpakaļ; Goļadkina kungs pagāja sāņus. Andrejs Filipovičs runāja smaidīdams un jautri. Goļadkina kunga uzvārda brālis arī smaidīja, luncinājās, tipināja pieklājīgā atstatumā no Andreja Filipovičā un ar sajūsminātu sejas izteiksmi kaut ko čukstēja viņam ausī, uz ko Andrejs Filipovičs visai labvēlīgi māja ar galvu. Mūsu varonis uzreiz saprata situāciju. Bija noticis tas, ka viņa darbs (kā viņš to dabūja zināt vēlāk) gandrīz pārspējis viņa ekselences cerības un bijis veikts tiešām laikā. Viņa ekselence bijis ārkārtīgi apmierināts. Runāja pat, ka viņa ekselence izteicis paldies jaunākajam Goļadkina kungam, lielu paldies; teicis, ka attiecīgā brīdī to atcerēšoties un nekādā ziņā neaizmirsīšot. Protams, Goļadkina kunga pirmā doma bija protestēt, protestēt visiem spēkiem un līdz pēdējai iespējai. Gandrīz nevaldīdams pār sevi, bāls kā nāve viņš metās klāt Andrejam Filipovičam. Bet Andrejs Filipovičs, izdzirdis, ka Goļadkina kungs grib runāt privātā lietā, atteicās to uzklausīt, noteikti aizrādīdams, ka viņam nav neviena brīva mirkļa pat savām vajadzībām.

Sausais tonis un asais noraidījums pārsteidza Goļadkina kungu. «Es labāk kaut kā no citas puses … labāk griezīšos pie Antona Antonoviča.» Goļadkina kungam par nelaimi Antona Antonoviča nebija istabā: arī viņš kaut kur bija ar kaut ko aizņemts. «Taču ne bez nolūka tika lūdzis atbrīvot viņu no paskaidrojumiem un sarunām!» mūsu varonis nodomāja. «Skat, kas viņam bijis prātā — vecajam viltniekam! Tādā gadījumā es gluži vienkārši uzdrošināšos lūgt viņa ekselencei.»

Vēl joprojām bāls, juzdams galvā pilnīgu sajukumu un būdams lielā neziņā, par ko izšķirties, Goļadkina kungs apsēdās uz krēsla. «Daudz labāk būtu bijis, ja tas viss man būtu tikai tā licies,» viņš nepārtraukti domāja. «Tiešām, šāds neizprotams atgadījums bija pat gluži neiespējams. Tā, pirmkārt, ir aplamība, bet, otrkārt, nemaz nevar notikt. Tas droši vien būs man tikai tā šķitis vai arī I/nācis kaut kas cits, nevis tas, kas notika īstenībā; vai mi es pats gāju… un nez kā noturēju sevi par kādu cliu . . . vārdu sakot, tas ir pilnīgi neiespējams gadījums.»

Tiklīdz Goļadkina kungs bija nolēmis, ka tas ir pilnīgi neiespējams gadījums, istabā pēkšņi iedrāzās jaunākais (ioļadkina kungs ar dokumentiem abās rokās un padusē. (larām ejot, pateicis kaut ko nepieciešamu Andrejam I īlipovičam, pārmijis dažus vārdus vēl ar kādu, pateicis K.idam laipnību, familiāri uzrunājis kādu citu, jaunākais (ioļadkina kungs, kuram, acīm redzot, nemaz nebija tik daudz laika, lai to varētu veltīgi šķiest, droši vien gatavojās jau iziet no istabas, bet vecākajam Goļadkina kungam par laimi apstājās pašās durvīs un, garām ejot, uzrunāja divus vai trīs jaunus ierēdņus, kas gadījās turpat tuvumā. Vecākais Goļadkina kungs metās tieši viņam klāt. Tiklīdz jaunākais Goļadkina kungs saprata vecākā Goļadkina kunga nodomu, viņš tūlīt sāka nemierīgi raudzīties apkārt, kur varētu drīzāk aizšmaukt. Bet mūsu varonis jau turēja savu vakarējo viesi aiz piedurknēm. Ierēdņi, kas bija sastājušies ap diviem titulāriem padomniekiem, pašķīrās un ar interesi gaidīja, kas notiks. Vecākais titulārais padomnieks labi saprata, ka klātesošie nav noskaņoti viņam labvēlīgi, labi saprata, ka pret viņu dzen intrigas: jo vairāk tagad vajadzēja noturēties. Mirklis bija izšķirošs.

—     Nu? — noteica jaunākais Goļadkina kungs, diezgan nekaunīgi skatīdamies uz vecāko Goļadkina kungu.

Vecākais Goļadkina kungs tikko vairs spēja paelpot.

—     Es nezinu, cienījamais kungs, — viņš iesāka, — kā lai jums tagad izskaidroju jūsu dīvaino izturēšanos pret mani.

—     Nu. Turpiniet. — Un jaunākais Goļadkina kungs paskatījās apkārt un ar vienu aci pamirkšķināja ap viņiem stāvošajiem ierēdņiem, it kā likdams saprast, ka komēdija nu tikai sāksies.

—     Jūsu paņēmienu nekautrība un nekaunība attiecībās ar mani, cienījamais kungs, šai gadījumā atmasko jūs vēl vairāk… nekā mani vārdi. Nepaļauj ieties uz savu mākslu izlikties: tā ir diezgan nepārliecinoša …

—     Jakov Petrovič, tagad pasakiet man — kā jūs labi gulējāt? — jaunākais Goļadkina kungs atbildēja, skatīdamies tieši acīs vecākajam Goļadkina kungam.

—     Jūs, cienījamais kungs, aizmirstaties, — galīgi apmulsušais titulārais padomnieks sacīja, tikko turēdamies kājās, — es ceru, ka jūs mainīsiet toni. ..

—     Mans dārgais! — noteica jaunākais Goļadkina kungs, saviebdams diezgan nepieklājīgu grimasi pret vecāko Goļadkina kungu, un pēkšņi, pilnīgi negaidot, it kā lai noglāstītu, saķēra viņu ar diviem pirkstiem aiz diezgan tuklā labā vaiga. Mūsu varonis pietvīka sarkans. Tiklīdz vecākā Goļadkina kunga biedrs pamanīja, ka viņa pretinieks, trīcēdams pie visas miesas, aiz dusmām gluži mēms, sarkans kā vēzis un beidzot novests līdz pēdējai savaldīšanās robežai, var pat izšķirties par tiešu uzbrukumu, viņš nekavējoties un visnekaunīgākajā kārtā pats aizsteidzās tam priekšā. Vēl pāris reižu paplikšķinājis viņam pa vaigu, pakutinājis viņu reizes divas un pajokojies vēl dažas sekundes ar nekustīgi stāvošo un aiz niknuma vai prātu zaudējušo vecāko Goļadkina kungu, par lielu prieku apkārt stāvošajiem jauniešiem, jaunākais Goļadkina kungs ar riebīgu nekaunību vispēdīgi uzsita knipi pa vecākā Goļadkina kunga apaļīgo vēderiņu un ar ļoti indīgu un izteiksmīgu smaidu sacīja viņam: — Tu taču niekojies, brālīt Jakov Petrovič, niekojies! Mēs ar tevi, Jakov Petrovič, rīkosimies ar viltu, ar viltu. — Tad, iekāms mūsu varonis paguva kaut cik attapties no beidzamā uzbrukuma, jaunākais Goļadkina kungs pēkšņi (iepriekš tikai uzsmaidījis apkārt stāvošajiem skatītājiem) sataisīja ļoti aizņemta, ļoti lietišķa, ļoti oficiāla cilvēka sejas izteiksmi, nodūra acis, uzmeta kūkumu, sarāvās un, ātri nobēris — «speciālā uzdevumā», pievilka īso kājeli un iešmauca blakus istabā. Mūsu varonis neticēja savām acīm un joprojām nebija spējīgs attapties…

Beidzot viņš atģidās. Vienā mirklī apjēdzis, ka ir pazudis, savā ziņā iznīcināts, ka ir sevi aptraipījis un sagandējis savu reputāciju, ka ir izzobots un apspļaudīts citu cilvēku klātbūtnē, ka viņu nodevīgi apsmējis tas, kuru viņš vēl vakar uzskatīja par savu labāko un uzticamāko draugu, ka ir beidzot izgāzies kā veca sēta, — Goļadkina kungs metās pakaļ savam ienaidniekam. Šai brīdī viņš pat vairs domāt negribēja par savas apsmiešanas lieciniekiem. «Tie visi sarunājušies savā starpā,» viņš noteica pie sevis, «cits citu aizstāv un cits citu rīda pret mani.» Taču, paspēris desmit soļus, mūsu varonis skaidri redzēja, ka vajāšana ir veltīga, un tāpēc atgriezās. «Neizbēgsi!»

viņš domāja. «Pienāks laiks, kad sitīs tava kārti, kas otru gāž pats krīt.» Ar negantu aukstasinību un visenerģiskāko apņēmību Goļadkina kungs aizgāja līdz krēslam Un apsēdās. «Neizbēgsi!» viņš atkal noteica. Tagad nebija vairs runa par kaut kādu pasīvu aizstāvēšanos: bija gaidains izšķirošs uzbrukums, un, kas šai brīdī redzēja Goļadkina kungu — kā viņš, sarkdams un tikko valdīdams satraukumu, grūž spalvu tintnīcā un nikni ņemas rakstīt uz papīra, — tas jau iepriekš varēja pateikt, ka notikums nepaliks bez sekām un nevar arī beigties kaut kādā vienkāršā, bābiskā veidā. Sirds dziļumos viņš bija pieņēmis kādu lēmumu un sirds dziļumos nozvērējies to izpildīt. Patiesību sakot, viņš vēl lāgā nezināja, kā lai rīkojas, tas ir, pareizāk sakot, pavisam nezināja; bet vienalga, tas nekas! «Ar viltvārdību un nekaunību, cienījamais kungs, mūsu laikos neko nevar panākt. Viltvārdība un nekaunība, cienījamais kungs, noved pie cilpas, nevis pie laba gala. Vienīgi Griška Otrepjevs, cienītais, guva panākumus ar viltvārdību, apmānot aklo tautu, un arī uz neilgu laiku.» Neņemot vērā šo pēdējo apstākli, Goļadkina kungs nolēma gaidīt līdz tam laikam, kamēr dažām personām nokritīs maska un šis tas atklāsies. Lai tas notiktu, vispirms bija vajadzīgs, lai pēc iespējas ātrāk beigtos darbs, bet līdz tam mūsu varonis nolēma neko neuzsākt. Taču tad, kad darbs būs beidzies, viņš kaut ko darīs. Tagad viņš zina, kā jārīkojas un kas jādara, kā jāizstrādā viss darbības plāns, lai salauztu lepnības garu un samītu čūsku, kas nicināmā bezspēkā kož pati savā astē. Bet atļaut sevi samīdīt kā vecu lupatu, kurā noslauka netīrus zābakus, Goļadkina kungs nevarēja. To viņš nevarēja pieļaut un sevišķi šinī gadījumā. Nebijis pēdējais apkaunojums, mūsu varonis varbūt arī būtu ar smagu sirdi nolēmis ciest klusu, padoties un pārāk neatlaidīgi neprotestēt; nu, būtu pastrīdējies, būtu izteicis savu pretenziju, pierādījis, ka viņam taisnība, pēc tam būtu mazliet piekāpies, tad varbūt vēl mazliet piekāpies, pēc tam piekristu pavisam, pēc tam un it īpaši tad, ja pretējā puse svinīgi atzītu, ka viņam taisnība, pēc tam varbūt būtu arī salīdzis mieru, pat mazliet būtu atmaidzis, pat — kas zina — varbūt atdzimtu jauna draudzība, cieša, kvēla draudzība, vēl dziļāka nekā vakarējā, un šī draudzība beidzot varētu pilnīgi aizēnot divu personu nepatīkamo, diezgan nepieklājīgo līdzību, tā ka abi titulārie padomnieki būtu ārkārtīgi priecīgi un beidzot nodzīvotu līdz simt gadiem utt. Pateiksim beidzot visu: Goļadkina kungs sāka pat mazliet nožēlot, ka bija aizstāvējis sevi un savas tiesības un par to iedzīvojies nepatikšanās. «Būtu viņš padevies,» Goļadkina kungs domāja, «būtu teicis, ka pajokojis, — es viņam būtu piedevis, būtu piedevis viņam vēl ko vairāk, kaut tikai atklāti būtu atzinies. Bet mīdīt sevi kājām kā vecu lupatu es neļaušu. Un ne tādiem vīriem vien neesmu ļāvis mīdīt sevi kājām, tāpēc jo vairāk nepieļaušu to darīt izvirtušam cilvēkam. Es neesmu lupata; es, mans kungs, neesmu lupata!» īsi sakot, mūsu varonis bija izšķīries. «Jūs pats, mans kungs, esat vainīgs!» Viņš bija izšķīries protestēt — un protestēt visiem spēkiem, līdz pēdējai iespējai. Tāds cilvēks nu viņš bija! Goļadkina kungs nekādi nevarēja pieļaut, ka viņam dara pāri, un it īpaši nevarēja atļaut sevi mīdīt kājām kā lupatu, turklāt atļaut to darīt pilnīgi izvirtušam cilvēkam. Taču nestrīdēsimies, nestrīdēsimies. Varbūt, ja kāds būtu gribējis, ja kādam, piemēram, katrā ziņā būtu sagribējies pārvērst Goļadkina kungu par lupatu, tad tas arī būtu pārvērtis, būtu pārvērtis bez pretestības un nesodīti (Goļadkina kungs pats dažreiz to juta), un būtu iznākusi lupata, nevis Goļadkins, proti — veca, netīra lupata, bet šī lupata nebūtu vis vienkārša lupata, tā būtu ar pašlepnumu, būtu dzīva, apveltīta ar jūtām, kaut aTī šis pašlepnums netiktu respektēts un jūtas paliktu ignorētas, — šīs jūtas būtu dziļi apslēptas netīrajās lupatas krokās, tomēr tās būtu jūtas …

Stundas vilkās neticami gausi; beidzot nosita četri. Pēc brīža visi piecēlās un tūlīt pēc priekšnieka posās katrs uz savām mājām. Goļadkina kungs iejuka pūlī; viņa acis nesnauda un redzēja to, kas bija jāredz. Pēdīgi mūsu varonis ieraudzīja, ka viņa biedrs piesteidzas pie kancelejas apkalpotājiem, kas pasniedza mēteļus, un pēc sava riebīgā paraduma luncinās ap tiem, gaidīdams savējo. Brīdis bija izšķirošs. Goļadkina kungs šā tā izspraucās cauri pūlim un, negribēdams atpalikt, arī sāka prasīt savu mēteli. Bet mēteli vispirms pasniedza Goļadkina kunga biedram un draugam, tāpēc ka arī šeit viņš bija paguvis, kā parasti, pietaisīties klāt, pielīst, apvārdot, izdarīt kādu nekrietnību.

Atri uzvilcis mēteli, jaunākais Goļadkina kungs ironiski paskatījās uz vecāko Goļadkina kungu, tādējādi

iikodamies atklāti un nekautrīgi viņam par spīti, tad ar parasto nekaunību paraudzījās apkārt, vēl kādu brīdi padīgājās starp ierēdņiem — droši vien lai atstātu labu iespaidu, — pateica kādu vārdu vienam, par kaut ko sačukstējās ar otru, pieklājīgi paglaimoja trešajam, veltīja smaidu ceturtajam, pasniedza roku piektajam un jestri aizjoza lejup pa kāpnēm. Vecākais Goļadkina kungs devās viņam pakaļ un sev par neaprakstāmu prieku tomēr panāca viņu uz pēdējā pakāpiena un satvēra aiz mēteļa apkakles. Šķita, ka jaunākais Goļadkina kungs mazliet apjūk un mulsi paskatās apkārt.

—     Kā lai es jūsu rīcību saprotu? — viņš beidzot vārgā balsī nočukstēja Goļadkina kungam.

—     Cienījamais kungs, ja vien jūs esat godprātīgs cilvēks, tad ceru, ka atcerēsieties mūsu vakarējās draudzīgās attiecības, — mūsu varonis noteica.

—     Ak jā. Nu un tad? Vai labi gulējāt?

Satracinātais vecākais Goļadkina kungs uz brīdi zaudēja spēju parunāt.

—    Es gulēju labi… Bet atļaujiet arī jums pateikt, ka jūsu spēle ir pārāk komplicēta …

—      Kas to saka? To saka mani ienaidnieki, — aprauti atbildēja tas, kas dēvēja sevi par Goļadkina kungu, un reizē ar šiem vārdiem negaidot atbrīvojās no īstā Goļadkina kunga vārgajām rokām. Atbrīvojies jaunākais Goļadkina kungs metās lejup pa kāpnēm, paskatījās apkārt, ieraudzīja ormani, iesēdās droškā un vienā mirklī izzuda vecākā Goļadkina kunga skatieniem. Izmisušais un visu pamestais titulārais padomnieks paskatījās apkārt, bet cita ormaņa nebija. Viņš mēģināja skriet, bet kājas ļodzījās. Pārvērstu seju, atplestu muti, satriekts un sarāvies viņš bezspēkā atspiedās pret laternas stabu un tādā stāvoklī dažas minūtes palika ietves vidū. Likās — Goļadkina kungam viss zudis.

IX nodaļa

Viss, acīm redzot, pat daba bija sacēlusies pret Goļadkina kungu; bet viņš vēl turējās kājās un nebija uzvarēts; juta, ka nav uzvarēts. Viņš bija gatavs cīnīties. Attapies pēc pirmā pārsteiguma, Goļadkina kungs tik spēcīgi un enerģiski saberzēja rokas, ka jau pēc ārējā

izskata vien varēja spriest: viņš nepiekāpsies. Tomēr briesmas bija deguna galā, bija acīm redzamas; Goļadkina kungs juta arī to; bet kā lai tām stājas pretī — šīm briesmām? — tāds ir jautājums. Uz brīdi Goļadkina kungam galvā pazibēja doma, vai neatmest visam ar roku, vai gluži vienkārši neatkāpties? Nu, un kas būs tad? Nu, nekas. «Es stāvēšu nomaļus, it kā es nebūtu es,» Goļadkina kungs domāja, «laidīšu visu pār galvu; es neesmu es — un viss; arī viņš paliks nomaļus un varbūt atkāpsies; paluncināsies, blēdis, paluncināsies, pagrozīsies un atkāpsies. Darīšu tā! Es panākšu savu ar pazemību. Un kur tad ir tās briesmas? Nu, kas par briesmām? Es gribētu, lai man kāds parāda, kur te draud briesmas. Tīrais nieks! Parasts notikums! …» Pie šīs domas Goļadkina kungs aprāvās. Vārdi nenāca pār lūpām, viņš pat nolamāja sevi par šādu domu un turpat, tā domādams, pieķēra sevi zemiskumā un gļēvulībā; bet viņa stāvoklis tomēr nemainījās. Viņš juta, ka šai brīdī izšķirties par kaut ko ir neatliekama vajadzība, pat juta, ka daudz būtu devis tam, kurš viņam pateiktu, par ko īsti jāizšķiras. Nu bet kā lai to uzmin? Nebija arī laika minēt. Katram gadījumam, lai netērētu laiku, viņš iesēdās ormanī un aizdrāzās uz mājām. «Nu, kā tu tagad jūties?» viņš pats par sevi nodomāja. «Kā jums tagad labpatīk justies, Jakov Petrovič? Ko gan tu izdarīsi? Ko tu tagad darīsi, nelietis tāds, blēdis tāds! Esi novedis sevi līdz pēdējam un nu raudi, un nu pinkšķi!» Tā sevi strostēja Goļadkina kungs, palēkdamies ormaņa kratīgajos ratos. Sevi strostēt un tā uzplēst brūces Goļadkina kungam šai brīdī bija tāda kā dziļa bauda, bezmaz pat saldkāre. «Nu, ja tagad,» viņš domāja, «uzrastos kāds burvis vai arī oficiāli gadītos tā, ka kāds teiktu: dod, Goļadkin, labās rokas pirkstu — un mēs būsim kviti, nebūs otra Goļadkina, un tu būsi laimīgs, tikai pirksta nebūs, — es atdotu pirkstu, katrā ziņā atdotu, acu nepamirkšķinājis, atdotu. Lai velns to visu būtu parāvis!» izmisušais titulārais padomnieks beidzot iesaucās. «Nu, kam tas viss? Vai nu tam visam vajadzēja notikt un katrā ziņā tam, tieši tam, it kā nebūtu varējis notikt kas cits! Un viss bija sākumā labi, visi bija apmierināti un laimīgi; bet nē, vajadzēja notikt tam! Taču ar vārdiem nekā nevar panākt. Vajag rīkoties!»

Un tā, gandrīz vai izšķīries par kaut ko, Goļadkina kungs, ieiedams savā dzīvoklī un ne mirkli nevilcinādamies, paķēra pīpi un, visiem spēkiem to pakšķinādams un pūzdams dūmu mutuļus pa labi un pa kreisi, ņēmās ārkārtīgā satraukumā skraidīt uz priekšu un atpakaļ pa istabu. Pa to laiku Petruška sāka klāt galdu. Beidzot Goļadkina kungs izšķīrās galīgi, pēkšņi nometa pīpi, uzrāva mugurā mēteli, pateica, ka pusdienas mājās neēdīšot, un izdrāzās ārā no dzīvokļa. Uz kāpnēm viņu panāca aizelsies Petruška, turēdams rokā aizmirsto platmali. Goļadkina kungs paņēma platmali, gribēja, garām ejot, mazliet attaisnoties Petruškas acīs, lai tas nenodomātu nezin ko, — sak, tāds apstāklis, ka pat platmali aizmirsu, utt., — bet, tā kā Petruška pat skatīties negribēja un tūdaļ aizgāja, arī Goļadkina kungs bez jebkādiem paskaidrojumiem uzlika platmali galvā, nosteidzās pa kāpnēm lejā un, murminādams, ka viss varbūt vērsīsies uz labu un kaut kā nokārtosies, lai gan, starp citu, juta, ka pašam sirds trīc, izgāja uz ielas, iesēdās ormanī un aizdrāzās pie Andreja Filipovičā. «Vai tomēr labāk nebūtu rīt?» Goļadkina kungs domāja, ķeroties pie Andreja Filipovičā durvju zvana auklas. «Un ko gan es tādu sevišķu pateikšu? Nekā sevišķa jau nav. Notikums taču pavisam nožēlojams, un tas galu galā tiešām ir nožēlojams, tīrie nieki, tas ir, gandrīz tīrie nieki, tāds nu tas ir — šis apstāklis …» Pēkšņi Goļadkina kungs parāva zvanu, zvans nošķinda, iekšpusē kļuva dzirdami soļi… Šai brīdī Goļadkina kungs pat nolādēja sevi — pa daļai par savu steigu un nekautrību. Nesenās nepatikšanas, kuras Goļadkina kungs, būdams aizņemts ar savām domām, bezmaz bija piemirsis, un nelāgā vārdu pārmaiņa ar Andreju Filipoviču tūlīt atausa atmiņā. Bet bēgt bija jau par vēlu: durvis atvērās. Goļadkina kungam par laimi atbildēja, ka Andrejs Filipovičs no darba mājās nemaz nav pārradies un pusdienas mājās neēd. «Zinu, kur viņš ēd pusdienas: pie Izmailovskas tilta,» mūsu varonis nodomāja un briesmīgi nopriecājās. Uz sulaiņa jautājumu — «kā lai pieteic?» — atbildēja: es, mans draugs, labi, es, mans draugs, vēlāk, — un pat zināmā mērā ņipri nosteidzās lejup pa kāpnēm. Izgājis uz ielas, viņš nolēma atlaist ekipāžu un samaksāja ormanim. Bet, kad ormanis palūdza vēl piedevām, — sak, ilgi, kungs, gaidīju un zirdziņu jūsu dēļ, kungs, nežēloju, — tad iedeva vēl piecas kapeikas piedevām un pat ļoti labprāt, bet pats gāja kājām.

«Apstākļi gan tādi,» Goļadkina kungs domāja, «ka tā to atstāt nevar, tomēr, ja visu apsver, ja tā prātīgi apsver, tad kādēļ man te īsti būtu jālauza galva? Nu nē, es tomēr par to vien domāšu, kādēļ man jālauza galva! Kādēļ lai raizējos, noņēmos, mokos, bēdājos? Pirmkārt, viss jau noticis, un par nenotikušu to padarīt vairs nevar… nevar taču! Spriedīsim tā: uzrodas cilvēks — uzrodas cilvēks ar pietiekami labu rekomendāciju, sak, spējīgs ierēdnis ar labu uzvedību, tikai nabadzīgs un pārcietis dažādas nepatikšanas, visādas ķibeles, — nu, bet nabadzība jau nav nekāds netikums, tātad mani tas neskar. Bet nu tiešām — kas par muļķībām? Tā nu ir sagadījies, ka pati daba radījusi viņu tik līdzīgu otram, ka abi atgādina divus ūdens pilienus, ka viņš ir otra cilvēka pilnīga kopija; bet vai tad tāpēc viņš nebūtu pieņemams departamentā? Ja jau vainīgs liktenis, vienīgi liktenis, vienīgi akls liktenis — vai tad viņš būtu mīdāms kājām kā veca lupata, vai tad pat darbs viņam vairs nebūtu dodams . .. kur tad paliktu taisnība? Viņš ir nabadzīgs, vientuļš, iebiedēts; gan sirds sāp, gan līdzcietība liek par viņu parūpēties! Jā! Neko teikt, jauki gan būtu priekšnieki, ja spriestu tā kā es, dulburis! Ir gan man galva! Dažkārt pietiek muļķības priekš desmitiem! Nē, nē! Labi darījuši, un paldies viņiem, ka devuši darbu nabaga grūtdienim … Nu jā, pieņemsim, piemēram, ka mēs esam dvīņi, ka esam piedzimuši kā dvīņu brāļi — un tas tad arī viss! Nu un tad? Nu, nekas! Visi ierēdņi var pierast… bet, ja mūsu iestādē ienāktu kāds svešs, tas droši vien tādā apstāklī nesaskatītu nekā nepieklājīga un apvainojoša. Te pat ir kaut kas aizkustinošs; var rasties, teiksim, šāda doma: dievs pēc sava prāta radījis divus pilnīgi līdzīgus, un labvēlīgā priekšniecība, redzēdama dieva prātu, pieņēmusi abus dvīņus. Protams,» Goļadkina kungs turpināja, atvilkdams elpu un mazliet pazeminādams balsi, «protams… nu, protams, būtu labāk, ja nebūtu nekā tāda aizkustinoša un ja nebūtu arī nekādu dvīņu… Velns lai parauj visu to! Un kam tas bija vajadzīgs? Un kas tā tāda par sevišķu un neatliekamu vajadzību?! Ak tu kungs un dievs! Velni tādi, kādu putru ievārījuši! Viņam taču arī raksturs savāds, tāds draisks, nekrietns, — nelietis viņš ir, dīdeklis, laiža, pielīdējs, Goļadkins tāds! Varbūt sāks vēl slikti uzvesties un aptraipīs manu uzvārdu, nelietis! Seko nu tagad viņam un pieskati! Kāda sodība! Bet kas par to? Lai! Nu, viņš ir nelietis, — nu, jā viņš ir nelietis, toties otrs ir godīgs. Nu, viņš būs nelietis, bet es būšu godīgs, un cilvēki teiks, ka, lūk, tas (loļadkins ir nelietis, uz viņu neskatieties un nesamainiet nr šo otru; bet šis, lūk, ir godīgs, tikumīgs, lēnīgs, labsirdīgs, ļoti uzticams darbā un cienīgs saņemt augstāku dienesta pakāpi, jā gan! Nu, labi… bet ja nu … Bet ja nu viņi tur ņem un… samaina! No viņa visu ko var sagaidīt! Ak tu kungs un dievs! Un viņš izrīkosies manā vietā, nelietis tāds, — izrīkosies ar mani kā ar vecu lupatu un nemaz nepadomās par to, ka es neesmu veca lupata. Ak tu kungs un dievs! Tad ta nelaime! …»

Tā prātodams un gauzdamies, Goļadkina kungs steidzās uz priekšu, nevērodams ceļu un pats gandrīz nezinādams, uz kurieni iet. Viņš attapās Ņevas prospektā un arī tikai tāpēc, ka saskrējās ar kādu gājēju, saskrējās tik spēji un spēcīgi, ka dzirksteles vien gar acīm nošķīda. Goļadkina kungs, galvu nepaceldams, nomurmināja atvainošanos un tikai tad, kad gājējs, noburkšķējis kaut ko ne visai glaimojošu, bija aizgājis labu gabalu tālāk, pacēla degunu un apskatījās, kur viņš atrodas. Apskatījies un pamanījis, ka atrodas tieši pie tā restorāna, kur bija atpūties, gatavodamies mielastam pie Olsufija Ivanoviča, mūsu varonis pēkšņi sajuta, ka vēders kurkst, atcerējās, ka nav pusdienojis, bet mielasts nekur nav paredzams, un tāpēc, netērēdams dārgo laiku, uzsteidzās pa kāpnēm restorānā, lai kaut ko uz ātru roku, bez liekas kavēšanās iekostu. Un, lai gan restorānā viss bija stipri dārgs, šis mazais apstāklis šoreiz neaizkavēja Goļadkina kungu; apstāties tagad tādu sīkumu dēļ nebija vaļas. Spoži apgaismotā telpā pie letes, uz kuras bija sakrauti veseli kalni visa tā, ko kārtīgi cilvēki mēdz iebaudīt kā uzkodas, stāvēja diezgan blīvs apmeklētāju pūlis. Bufetnieks tik tikko paguva liet, pasniegt, saņemt un izdot naudu. Goļadkina kungs pagaidīja savu kārtu un sagaidījis kautrīgi pastiepa roku pēc pīrādziņa. Atgājis kaktiņā, uzgriezis muguru apmeklētājiem un ar apetīti iebaudījis, viņš atgriezās pie bufetnieka, uzlika uz galda šķīvīti, zinādams cenu, izņēma desmit sudraba kapeikas un uzlika naudu uz letes, cenzdamies uztvert bufetnieka skatienus, lai viņam norādītu: rau, te ir naudiņa; viens pīrādziņš utt.

— No jums rublis un desmit kapeikas, — bufetnieks caur zobiem novilka.

Goļadkina kungs bija stipri pārsteigts.

—     Jūs man to sakāt? … Es … es, liekas, paņēmu tikai vienu pīrādziņu.

—     Paņēmāt vienpadsmit, — bufetnieks pārliecināti aizrādīja.

—     Jūs… kā man liekas, jūs laikam esat kļūdījies… Es tiešām, liekas, paņēmu tikai vienu pīrādziņu.

—     Es skaitīju; jūs paņēmāt vienpadsmit pīrādziņus. Ja ņēmāt, tad jāmaksā; pie mums par velti neko nedod.

Goļadkina kungs bija galīgi pārsteigts. «Kas tad tas, vai ar mani notiek kāda burvestība?» viņš nodomāja. Pa to laiku bufetnieks gaidīja, ko Goļadkina kungs darīs; ap viņu sastājās cilvēki; Goļadkina kungs jau iebāza roku kabatā, lai izņemtu sudraba rubli, lai nekavējoties samaksātu, lai būtu tālāk no grēka. «Nu, ja vienpadsmit, tad vienpadsmit,» viņš domāja, sarkdams kā vēzis, «kas tur liels, ka apēsti vienpadsmit pīrādziņi? Nu, cilvēks izsalcis, tāpēc apēdis vienpadsmit pīrādziņus; lai ēd vesels, par to nav ko brīnīties un smieties…» Pēkšņi Goļadkina kungam kaut kas it kā iedzēla, viņš pacēla acis — un uzreiz atminēja mīklu, saprata visu burvestību; uzreiz noskaidrojās viss neskaidrais… Durvīs uz blakus telpu, gandrīz tieši bufetniekam aiz muguras un ar seju pret Goļadkina kungu, durvīs, kuras, starp citu, mūsu varonis līdz šim bija noturējis par spoguli, stāvēja kāds cilvēciņš — stāvēja viņš, stāvēja pats Goļadkina kungs — nevis vecais Goļadkina kungs, nevis mūsu stāsta varonis, bet otrs Goļadkina kungs, jaunais Goļadkina kungs. Otrais Goļadkina kungs bija, acīm redzot, lieliskā omā. Viņš uzsmaidīja pirmajam Goļadkina kungam, māja viņam ar galvu, mirkšķināja acis, mīņājās uz vietas un izturējās tā, ka, tiklīdz kas, — viņš tūlīt nozudīs, viņš būs jau blakus telpā, bet no turienes varbūt pa sētas durvīm prom … un visa pakaļdzīšanās būtu veltīga. Rokās viņš turēja desmitā pīrādziņa pēdējo kumosu, ko Goļadkina kunga acu priekšā bāza mutē, tīksmīgi nošmaukstinādams lūpas. «Izrīkojās manā vietā, nelietis!» Goļadkina kungs nodomāja, aiz kauna pietvīkdams sarkans. «Nekaunējās no publikas! Vai viņu kāds redz? Liekas, neviens neievēro …» Goļadkina kungs uzmeta sudraba rubli tā, it kā tas būtu apdedzinājis viņam pirkstus un, nelikdamies ne zinis par bufetnieka zīmīgo, nekaunīgo smaidu — triumfa un mierīgas varenības smaidu, izspraucās cauri pūlim un metās ārā, atpakaļ neskatīdamies. «Paldies vismaz par to, ka nesakompromitēja mani galīgi!» vecākais Goļadkina kungs nodomāja. «Paldies razbainiekam — kā viņam, tu liktenim, ka viss vēl nokārtojās labi. Tikai bufetnieks bija rupjš. Ko lai dara, viņam taču savā ziņā taisnība! Rublis un desmit kapeikas pienācās, tāpēc arī viņam bija taisnība. Sak, bez naudas pie mums nevienam neko nedod! Kaut jel būtu bijis pieklājīgāks, dienderis! …»

To visu Goļadkina kungs teica, nokāpdams pa kāpnēm uz lieveņa. Taču uz pēdējā pakāpiena apstājās kā pienaglots un pēkšņi nosarka tā, ka aizskartās patmīlības dēļ pat asaras saskrēja acīs. Kādu pusminūti nostāvējis kā stabs, viņš enerģiski piecirta kāju, ar vienu lēcienu nolēca no lieveņa uz ielas un, atpakaļ neskatīdamies, aizelsies, nejuzdams noguruma, aizdrāzās uz mājām, uz Sešveikalu ielu. Mājās, nenovilcis pat virsdrēbes, lai gan parasti mājās gribēja justies ērti, iepriekš neizsmēķējis pat pīpi, tūlīt apsēdās uz dīvāna, piebīdīja klāt tintnīcu, paņēma spalvu, sameklēja pastpapīra lapu un satraukumā trīcošu roku sāka rakstīt šādu vēstuli:

«Cienījamais kungs Jakov Petrovičl

Nekad es nebūtu ķēries pie spalvas, ja apstākļi un jūs pats, cienījamais kungs, mani uz to nebūtu spieduši. Varat man ticēt, ka vienīgi nepieciešamība pamudinājusi mani uzsākt ar jums šāda veida izskaidrošanos, un tāpēc vispirms lūdzu uzskatīt šo manu rīcību nevis par tīšu nolūku jūs, cienījamais kungs, apvainot, bet par to apstākļu nenovēršamām sekām, kādi tagad mūs saista.»

«Liekas, labi, korekti, pieklājīgi, kaut ari spēcīgi un stingri. Par to viņam, šķiet, nav ko apvainoties. Turklāt man taisnība,» Goļadkina kungs nodomāja, pārlasīdams uzrakstīto.

«Jūsu negaidītā un dīvainā parādīšanās, cienījamais kungs, vētrainajā naktī, pēc tam kad pret mani bija rupji un nepieklājīgi izturējušies mani ienaidnieki, kuru vārdus es aiz nicināšanas pret viņiem nepieminēšu, bija visu mūsu pašreizējo pārpratumu cēlonis. Bet jūsu, cienījamais kungs, neatlaidīgā vēlēšanās pastāvēt uz savu un ar varu iespiesties manas esamības lokā un visās manās praktiskās dzīves attiecībās iet pāri pat tām robežām, ko prasa kaut vai tikai pieklājība un vienkāršas sadzīves normas. Manuprāt, te nebūtu jāpiemin tas fakts, kā jūs, cienījamais kungs, nolaupījāt manu dokumentu un izmantojāt manu godīgo vārdu, lai izpelnītos priekšniecības labvēlību — labvēlību, ko jūs neesat pelnījis. Nav nozīmes šeit pieminēt arī jūsu tīšo un apvainojošo izvairīšanos no nepieciešamajiem paskaidrojumiem sakarā ar šo gadījumu. Beidzot, lai būtu pateikts viss, nepieminu šeit arī jūsu pēdējo dīvaino, var teikt, nesaprotamo izturēšanos pret mani kafejnīcā. Nedomāju gausties par veltīgi zaudēto sudraba rubli, bet man jāizpauž viss mans sašutums, atceroties, kā jūs, cienījamais kungs, acīm redzami aizskārāt manu godu, turklāt vairāku tādu personu klātbūtnē, kas, kaut arī nebija man pazīstamas, tomēr zināja, kas ir labais tonis …»

«Vai es neaizraujos?» Goļadkina kungs nodomāja. «Vai nebūs par daudz; vai nebūs pārāk apvainojoši — šis norādījums uz labo toni, piemēram? Nu, nekas! Vajag parādīt viņam rakstura stingrību. Kaut gan, lai mīkstinātu šo vārdu iespaidu, var beigās mazliet paglaimot un paglaudīt viņu pa spalvai. Bet to mēs vēl redzēsim.»

«Bet es nebūtu, cienījamais kungs, apgrūtinājis jūs ar šo vēstuli, ja nebūtu cieši pārliecināts, ka jūsu sirds cēlums un atklātais, taisnais raksturs jums pašam norādīs uz veidu, kā izlabot visas kļūdas un atjaunot visu to, kas bija iepriekš.

Uzdrošinos palikt pilnīgā cerībā un pārliecībā, ka jūs manu vēstuli neuzskatīsiet par apvainojošu, bet reizē neatteiksieties speciāli šajā gadījumā izskaidroties rakstiski ar mana sulaiņa vidutājību.

Gaidot man ir tas gods palikt,

cienījamais kungs,

jūsu padevīgam kalpam

J. Goļadkinam.»

«Nu, tagad viss ir labi. Darbs padarīts; bija vajadzīga pat rakstiska izskaidrošanās. Bet kas gan vainīgs? Vainīgs viņš pats, pats noved cilvēku līdz nepieciešamībai prasīt rakstiskus dokumentus. Man taču taisnība …»

Pēdējo reizi pārlasījis vēstuli, Goļadkina kungs to salocīja, ielika aploksnē un pasauca Petrušku. Petruška ieradās, kā parasti, samiegojies un par kaut ko ļoti dusmīgs.

— Tu, brālīt, paņemsi šo vēstuli.,. saproti?

Petruška klusēja.

—           Paņemsi to un aiznesīsi uz departamentu; tur uzmeklēsi dežurantu guberņas sekretāru Vahramejevu. V.ihramejevs šodien dežurants. Vai tu to saproti?

—     Saprotu.

—           Saprotu. Nevarēji pateikt: jā gan, saprotu. Pajautāsi pēc ierēdņa Vahramejeva un teiksi viņam, ka tā un tā, kungs liek jūs sveicināt un padevīgi lūgt paskatīties mūsu iestādes adrešu grāmatā — kur dzīvo titulārais padomnieks Goļadkins.

Petruška brīdi klusēja un, kā Goļadkina kungam likās, pasmaidīja.

—            Nu tad tā, tu, Pjotr, pajautāsi viņam adresi un uzzināsi, kur dzīvo jaunpieņemtais ierēdnis Goļadkins.

—     Klausos.

—     Pajautāsi adresi un aiznesīsi šo vēstuli; saproti?

—     Saprotu.

—           Ja tur… kur tu vēstuli aiznesīsi — tas kungs, kuram vēstuli nodosi, nu, Goļadkins… Ko smejies, stulbeni?

—            Kas man ko smieties? Kas tad man? Es neko. Sulaiņiem nav ko smieties …

—            Nu tad tā… ja tas kungs jautās, kā tavs kungs jūtas, kā viņam klājas … nu, ja sāks kaut ko izjautāt, tad tu ciet klusu un atbildi, ka mans kungs — tā nekas, bet lūdz no jums ar jūsu paša roku rakstītu atbildi. Saproti?

—     Jā gan, saprotu.

—            Nu tad tā, mans kungs, saki, tā nekas, ir vesels un pašreiz pošas iet ciemos; bet no jums lūdz rakstisku atbildi. Saproti?

—     Saprotu.

—     Nu ej.

«Vēl ar šo te stulbeni jānoņemas! Smejas vien, un ko tu viņam padarīsi. Par ko viņš smejas? Esmu gan iedzīvojies nelaimē, tad ta uzbrukusi man sodība! Lai gan varbūt viss vēl vērsīsies uz labu … Tas blēdis tagad droši vien stundas divas vazāsies apkārt, vēl kaut kur pazudīs. Nekur viņu nevar sūtīt. Tad ta nelaime! Tad ta esmu iekūlies nelaimē! …»

Tā, pilnam izjuzdams savu nelaimi, mūsu varonis, gaidot Petrušku, izšķīrās par divu stundu ilgu pasivitāti. Kādu stundu viņš staigāja pa istabu, smēķēja, tad nolika pīpi un apsēdās lasīt kādu grāmatu, pēc tam atlaidās uz dīvāna, tad vēlreiz ķērās pie pīpes, pēc tam atkal sāka skraidīt pa istabu. Viņš gribēja paprātot, bet prātot itin ne par ko nebija spējīgs. Beidzot viņa pasīvā stāvokja agonija sasniedza visaugstāko pakāpi un Goļadkina kungs nolēma kaut ko uzsākt. «Petruška atgriezīsies vēl tikai pēc stundas,» viņš domāja, «atslēgu var atstāt sētniekam, bet es pats pa to laiku… noskaidrošu jautājumu, noskaidrošu to, kas attiecas uz mani.» Netērēdams laiku un steigdamies noskaidrot jautājumu, Goļadkina kungs paņēma platmali, izgāja no istabas, aizslēdza dzīvokli, iegāja pie sētnieka, nodeva tam atslēgu līdz ar desmit kapeikām — Goļadkina kungs bija kļuvis neparasti devīgs — un gāja prom, kur bija jāiet. Goļadkina kungs soļoja kājām vispirms uz Izmailovskas tiltu. Gājiens ilga apmēram pusstundu. Nokļuvis līdz sava ceļa mērķim, viņš iegāja tieši pazīstamā nama pagalmā un paskatījās uz valsts padomnieka Berendejeva dzīvokļa logiem. Neskaitot trīs ar sarkaniem aizkariem aizklātus logus, visi pārējie bija tumši. «Olsufijam Ivanovičam šodien droši vien nav viesu,» Goļadkina kungs nodomāja, «viņi visi droši vien tagad vieni paši sēž mājās.» Kādu laiku pastāvējis pagalmā, mūsu varonis jau gribēja par kaut ko izšķirties. Bet izšķiršanās faktam, acīm redzot, nebija lemts notikt. Goļadkina kungs pārdomāja, atmeta ar roku un izgāja atkal uz ielas. «Nē, šurp man nevajadzēja nākt. Kas man te darāms? Es labāk tagad… pats personīgi izpētīšu jautājumu.» Pieņēmis tādu lēmumu, Goļadkina kungs devās uz savu departamentu. Ceļš bija tāls, turklāt briesmīgi dubļains, un slapjš sniegs krita ļoti lielām pārslām. Bet mūsu varonim pašreiz, likās, nekādas grūtības neeksistēja. Izmirkt jau viņš izmirka, tas tiesa, un ari ar dubļiem krietni notašķījās, «bet tas nu tā, toties mērķis sasniegts». Un tiešām — Goļadkina kungs jau tuvojās savam mērķim. Viņš tālumā saskatīja milzīgās kroņa ēkas tumšo apveidu. «Pag!» viņš nodomāja. «Uz kurieni es eju, un ko es te darīšu? Pieņemsim, uzzināšu, kur viņš dzīvo, bet pa to laiku Petruška jau droši vien būs atgriezies un atnesis man atbildi. Es tikai velti tērēju dārgo laiku, bez vajadzības esmu zaudējis laiku. Nu nekas; to vēl var labot. Bet tiešām, vai neiegriezties pie Vahramejeva? Nu, nē! Labāk kādu citu reizi… Ek, nemaz nevajadzēja nākt ārā! Ko lai dara, tāds jau man tas raksturs! Tāds paradums, ka, ir vai nav vajadzība, man

vienmēr jāsteidzas … Hm … cik pulkstenis? Droši vien hus jau deviņi. Petruška var pārnākt un neatradis mani mājās. Izdarīju tīro muļķību, ka nācu ārā… Taisni nedienas!»

Tā, vaļsirdīgi atzinies, ka izdarījis tīro muļķību, mūsu varonis steidzās atpakaļ uz Sešveikalu ielu. Viņš atskrēja noguris, nomocījies. Jau no sētnieka uzzināja, ka Petruška vel nav pat domājis ierasties. «Nu tā! Es to nojautu,» mūsu varonis nodomāja, «bet pulkstenis ir jau deviņi. Ak, kāds viņš tomēr nelietis! Vienmēr kaut kur žūpo! Ak kungs! Kādu nešpetnu dieniņu uzsūtījis man ļaunais liktenis!» Tā pārdomādams un gauzdamies, Goļadkina kungs atslēdza savu dzīvokli, aizdedza uguni, izģērbās pavisam, izsmēķēja pīpi un nomocījies, noguris, izsalcis, juzdamies kā salauzts, gaidīdams Petrušku, atlaidās uz dīvāna. Svece dega nespodri, gaisma šaudījās uz sienām … Goļadkina kungs skatījās, skatījās, domāja, domāja, līdz beidzot aizmiga un gulēja kā nosists.

Viņš pamodās vēlu. Svece bija gandrīz izdegusi, kūpēja un kuru katru brīdi taisījās pilnīgi nodzist. Goļadkina kungs uzlēca kājās, satrūkās un atcerējās visu, itin visu. Aiz starpsienas skanēja Petruškas dobjā krākšana. Goļadkina kungs piesteidzās pie loga — nekur nevienas uguntiņas. Atvēra vēdlodziņu — klusums, pilsēta kā izmirusi, guļ. Tātad pulkstenis varēja būt divi vai trīs; tā arī bija: pulkstenis aiz starpsienas sadūšojās un nosita divi. Goļadkina kungs metās aiz starpsienas.

Pēc ilgām pūlēm viņš uzbukņīja Petrušku un uzrāva to gultā sēdus. Šai brīdī svece nodzisa galīgi. Pagāja minūtes desmit, kamēr Goļadkina kungam izdevās atrast citu sveci un to aizdedzināt. Pa to laiku Petruška paguva aizmigt no jauna. — Nelietis tāds, neģēlis tāds! — Goļadkina kungs noteica, atkal viņu bukņīdams. — Vai tu celsies augšā, vai tu modīsies? — Pēc pusstundu ilgām pūlēm Goļadkina kungam tomēr izdevās savu sulaini pilnīgi uzpurināt un izvilkt šaipus starpsienas. Tikai tagad mūsu varonis ieraudzīja, ka Petruška, kā mēdz teikt, pilns kā mārks un tikko turas kājās.

— Nekrietnelis tāds! — Goļadkina kungs iekliedzās. — Razbainieks tāds! Tu mani esi pazudinājis! Ak kungs, kur gan viņš būs licis to vēstuli! Ak kungs, nu, kā tad tā … Un kāpēc gan es rakstīju vēstuli? Kāda vajadzība bija man to rakstīt! Nelikos es, muļķis, mierā ar to savu

pašlepnumu! Atradis, kur meklēt pašlepnumu! Še tev pašlepnums, nelietis tāds, še tev pašlepnums! Ei, tu! Kur tu liki vēstuli, razbainieks tāds? Kam tu to nodevi?

—      Nevienam nekādu vēstuli neesmu devis; un nekādas vēstules man nav bijis … jā gan!

Goļadkina kungs izmisumā lauzīja rokas.

—     Paklausies, Pjotr … paklausies, uzklausi mani…

—     Klausos…

—     Kur tu gāji? Atbildi.. .

—     Kur gāju… pie labiem ļaudīm gāju! Kas man!

—      Ak tu kungs un dievs! Kur vispirms gāji? Departamentā biji? Paklausies, Pjotr, tu varbūt biji piedzēries?

—      Es — piedzēries? Lai kaut tūlīt pērkons mani nosper, ne pi-pi-pilītes — jā gan …

—      Nē, nē, tas nekas, ka esi piedzēries … Es tikai tāpat vien pajautāju; tas ir labi, ka esi piedzēries; es jau neko, Petruša, es jau neko. Tu varbūt tikai tāpat vien esi piemirsis, bet patiesībā visu atceries. Nu, atceries, vai biji pie ierēdņa Vahramejeva — biji vai ne?

—      Nu ka nebiju, un tāda ierēdņa nemaz nav. Lai kaut vai tūlīt…

—      Nē, nē, Pjotr! Nē, Petruša, es jau neko. Tu taču redzi, ka es neko … Nu, kas tur liels! Arā auksts, drēgns, iedzēri maķenīt, tas nekas. Es nedusmojos. Es pats, brāl, šodien iedzēru… Brāl, atzīsties, atceries: vai biji pie ierēdņa Vahramejeva?

—      Nu, ja jau tā kā pašreiz, tad tik tiešām — biju gan, kaut vai tūlīt…

—      Nu labi, Petruša, labi, ka biji. Tu redzi, es nedusmojos … Nu, nu, — mūsu varonis turpināja, vēl vairāk labinādams savu sulaini, sizdams tam uz pleca un uzsmaidīdams, — nu, ieķēri, nelieti, mazliet… par desmit kapeikām, vai, ieķēri? Blēdis tāds! Nu, nekas jau nav; tu taču redzi, ka es nedusmojos… es nedusmojos, brālīt, nedusmojos …

—      Nē, es neesmu blēdis, dariet, kā vēlaties. Aizgāju gan pie labiem ļaudīm, bet blēdis neesmu un nekad neesmu bijis …

—      Tad nē jel, nē, Petruša! Paklausies, Pjotr: es taču neko, es tak tevi nelamāju, kad nosaucu par blēdi. Es tak to saku tev par mierinājumu, es par to runāju labā nozīmē. Tas taču nozīmē, Petruša, dažam labam paglaimot, nosaucot viņu par veiklu zelli, rūdītu blēdi, par tādu, kas nav ar pliku roku ņemams un nevienam neļaus sevi piešmaukt. Dažam tas tīri labi patīk. Nu, nu, nekas! Nu, saki man tagad, Petruša, neko neslēpjot, vaļsirdīgi kā draugam… nu, vai biji pie ierēdņa Vahramejeva un vai viņš tev adresi iedeva?

—     Arī adresi iedeva, jā, arī adresi iedeva. Labs ierēdnis! Arī tavs kungs, viņš saka, ir labs cilvēks, ļoti labs, viņš saka, cilvēks; es, viņš saka, pasveicini, viņš saka, savu kungu, pateicies un saki, ka es viņu mīlu, viņš saka, dikti cienu tavu kungu — par to, ka, viņš saka, tavs kungs, viņš saka, Petruša, ir labs cilvēks, viņš saka, un arī tu, viņš saka, esi labs cilvēks, Petruša, jā gan …

—     Ak kungs un dievs! Bet adrese, adrese, jūdass tāds? — Beidzamo vārdu Goļadkina kungs izrunāja gandrīz čukstus …

—     Arī adresi… arī adresi iedeva.

—     Iedeva? Nu, kur tad dzīvo tas Goļadkins, ierēdnis Goļadkins, titulārais padomnieks?

—     Bet Goļadkins, viņš saka, dzīvo Sešveikalu ielā. Kad iesi, viņš saka, pa Sešveikalu ielu, tad pa labi, pa kāpnēm ceturtajā stāvā. Tur tad tev, viņš saka, arī būs Goļadkins …

—     Krāpnieks tāds! — pacietību zaudējis, beidzot iekliedzās mūsu varonis. — Razbainieks tāds! Bet tas taču esmu es; tu taču runā par mani. Bet ir vēl otrs Goļadkins; es runāju par to otro, krāpnieks tāds!

—     Nu, kā vēlaties! Kas man! Kā vēlaties — jā gan …

—     Bet vēstule, vēstulē …

—     Kāda vēstule? Nebija nekādas vēstules, un es nekādas vēstules neesmu redzējis.

—     Kur tu to liki — māneklis tāds!

—     Nodevu to, nodevu vēstuli. Pasveicini, viņš saka, pateicies; tavs kungs, viņš saka, ir labs. Pasveicini, viņš saka, savu kungu…

—     Bet kas tad to teica? Vai to teica Goļadkins?

Petruška brīdi klusēja, tad pasmaidīja pār visu seju,

skatīdamies kungam tieši acīs.

—     Paklausies, razbainiek! — Goļadkina kungs iesāka aizelsdamies, aiz dusmām zaudēdams pašsavaldīšanos. — Ko tu ar mani esi izdarījis! Pasaki, ko tu ar mani esi izdarījis! Nokāvis tu mani esi, ļaundaris tāds! Pazudinājis mani, jūdass tāds!

—     Kā nu vēlaties! Kas man! — Petruška kategoriskā tonī noteica, aiziedams aiz starpsienas.

—     Panāc šurp, panāc šurp, razbainiek!

—     Es tagad neiešu pie jums, nepavisam neiešu. Kas man! Iešu pie labiem ļaudīm. Bet labie ļaudis dzīvo godīgi, labie ļaudis dzīvo bez viltus un pa divi nekad nemēdz būt…

Goļadkina kungam rokas un kājas kļuva aukstas kā ledus un elpa aizrāvās …

—     Jā gan, — Petruška turpināja, — viņi pa diviem nekad nemēdz būt, viņi bīstas dieva un godīgiem cilvēkiem pāri nedara …

—      Tu esi nekrietnelis, tu esi piedzēries! Tagad guli, razbainieks tāds! Bet rīt tu man dabūsi, — Goļadkina kungs tikko sadzirdamā balsī noteica. Petruška vēl kaut ko nomurmināja; tad bija dzirdams, ka viņš smagi ieguļas gultā, tā ka gulta nokrakšķ, gari nožāvājas, izstaipās un beidzot sāk krākt kā zāģeris. Goļadkina kungs bija ne dzīvs, ne miris. Petruškas uzvedība, viņa visai dīvainie, kaut arī mīklainie izteicieni, par kuriem patiesībā nebūtu ko dusmoties, it īpaši tāpēc, ka runāja piedzēries cilvēks, un beidzot nelādzīgais apstākļu pavērsiens — tas viss satrieca Goļadkina kungu līdz sirds dziļumiem. «Kas man lika nakts laikā viņu strostēt,» sacīja mūsu varonis, no kādas sāpīgas sajūtas trīcēdams pie visām miesām. «Kāds velns mani dīdīja sapīties ar piedzērušu cilvēku! Kāda jēga gaidāma no piedzēruša! Kā vārdu saka, tā melo. Tomēr — ko viņš, razbainieks, patiesībā gribēja teikt? Ak kungs un dievs! Kāpēc gan es to vēstuli rakstīju, es, slepkava, es, pašnāvnieks tāds! Nebiju spējīgs turēt muti! Vajadzēja izmuldēties! Un kādēļ! Jau eju bojā, esmu kļuvis līdzīgs lupatai, bet nē, vēl jāņemas ar savu pašlepnumu, sak, mans gods aizskarts, sak, tev jāglābj savs gods! Pašnāvnieks tāds!»

Tā runāja Goļadkina kungs, sēdēdams uz dīvāna un aiz bailēm neuzdrošinādamies pat pakustēties. Pēkšņi viņa skatieni apstājās pie kāda priekšmeta, kas augstākā mērā saistīja viņa uzmanību. Bailēs — ka tik tā nav ilūzija, ka tik priekšmets, kas saistīja viņa uzmanību, nav iztēles māns — viņš, lolodams cerību, bikli, ar neaprakstāmu ziņkāri izstiepa pēc tā roku … Nē, nav māns, nav ilūzija!

Vostuie, tiešām vēstule, nepārprotama vēstule — un viņam adresēta… Goļadkina kungs paņēma vēstuli no galda. Sirds briesmīgi sita. «To droši vien atnesis tas blēdis,» viņš nodomāja, «un te nolicis, bet pēc tam aiz^ mirsis, droši vien tā tas būs noticis; droši vien tieši tā viss būs noticis…» Vēstule bija no ierēdņa Vahramejeva, jauna Goļadkina kunga darbabiedra un kādreizējā drauga. «Es gan to visu jau iepriekš nojautu,» nodomāja mūsu varonis, «un nojautu arī visu to, kas būs rakstīts šajā vēstulē …» Vēstule bija šāda:

«Cienījamais kungs Jakov Petrovič!

Jūsu sulainis ir piedzēries, un nekā prātīga no viņa nevar sagaidīt; aiz šā iemesla uzskatu par labāku atbildēt rakstiski. Steidzos jums paziņot, ka uzdevumu, ko jūs man uzticējāt, proti, nodot ar manu starpniecību jums zināmajai personai vēstuli, esmu ar mieru izpildīt kārtīgi un kā pienākas. Bet dzīvo šī jums visai labi pazīstamā un tagad man draugu aizstājusī persona, kuras vārdu es šeit nepieminēšu (tāpēc ka negribu veltīgi nomelnot pilnīgi nevainīga cilvēka reputāciju), kopā ar mani Karolīnas Ivanovnas dzīvoklī, tanī pašā numurā, kur agrāk, kad jūs vēl pie mums dzīvojāt, uzturējās no Tambovas iebraukušais kājnieku virsnieks. Aizrādīšu, ka šo personu jūs varat visur atrast starp godīgiem un sirdī patiesiem cilvēkiem, ko par dažiem nevar teikt. Savus sakarus ar jums es no šā datuma esmu nolēmis pārtraukt; agrākās draudzīgās un saskanīgi biedriskās attiecības starp mums vairs nevar turpināties, tāpēc lūdzu jūs, cienījamais kungs, pēc šīs manas vaļsirdīgās vēstules saņemšanas nekavējoties piesūtīt man pienākošos divus rubļus par ārzemju bārdas nažiem, ko pārdevu, ja jums labpatīk atcerēties, uz parāda pirms septiņiem mēnešiem jau tad, kad dzīvojāt vēl kopā ar mani pie Karolīnas Ivanovnas, kuru es no visas sirds cienu. Bet tā es rīkojos tādēļ, ka jūs, kā to stāsta gudri cilvēki, esat zaudējis pašlepnumu un reputāciju un kļuvis bīstams nevainīgu un nesamaitātu cilvēku tikumībai, jo dažas personas nedzīvo tā, kā to prasa taisnība, turklāt viņu vārdi ir viltus un viņu pieklājīgais izskats aizdomīgs. Tādus cilvēkus, kas būtu spējīgi aizstāvēt no apvainojumiem Karolīnu Ivanovnu, kura vienmēr bijusi pieklājīga uzvedības ziņā un, otrkārt, godīga sieviete, turklāt jaunava, kaut arī jau gados, toties no labas ārzemnieku ģimenes, — var atrast vienmēr un visur, par ko dažas personas lūgušas mani pieminēt šai vēstulē, garām ejot un runājot savā vārdā. Katrā ziņā jūs savlaicīgi visu uzzināsiet, ja tagad vēl nezināt, lai gan, kā gudri cilvēki stāsta, jūs esot sakompromitējis sevi visās galvaspilsētas malās un tātad esat jau daudzās vietās varējis iegūt par sevi, cienījamais kungs, attiecīgas ziņas. Nobeidzot savu vēstuli, paziņoju jums, cienījamais kungs, ka jums zināmo personu, kuras vārdu es šeit aiz saprotamiem godprātīgiem iemesliem nepieminu, ļoti ciena kārtīgi cilvēki; turklāt šai personai ir jautrs un patīkams raksturs, tā gūst panākumus gan darbā, gan starp visiem saprātīgiem cilvēkiem, uz tās vārdu un draudzību var paļauties, un šī persona aiz muguras neaprunā tos, ar kuriem ārēji atrodas draudzīgās attiecībās.

Katrā ziņā palieku

jūsu padevīgais kalps Ņ. Vahramejevs.

P. S. Savu sulaini dzeniet prom: viņš ir dzērājs un, jādomā, sagādā jums daudz nepatikšanu, — un pieņemiet Jevstafiju, kas agrāk strādāja pie mums un pašlaik atrodas bez darba. Bet jūsu pašreizējais kalpotājs ir ne vien dzērājs, bet turklāt zaglis, jo vēl pagājušajā nedēļā pārdeva Karolīnai Ivanovnai mārciņu gabalu cukura par pazeminātu cenu, ko, manuprāt, viņš nevarēja iegūt citādi, kā blēdīgi apzogot jūs pamazītiņām un dažādos laikos. To es jums rakstu, labu vēlēdams, lai gan dažas personas prot tikai aprunāt un krāpt visus cilvēkus, bet it īpaši tos, kuri ir godīgi un kuriem labs raksturs; turklāt aiz muguras ceļ tiem neslavu un sarunā par tiem aplamības vienīgi aiz skaudības un tādēļ, ka paši sevi par tādiem apzīmēt nevar.

V.

Izlasījis Vahramejeva vēstuli, mūsu varonis vēl ilgi palika nekustīgi sēžam uz dīvāna. Tāda kā jauna gaisma lauzās cauri visai neskaidrajai un mīklainajai miglai, kas to jau divas dienas apņēma. Mūsu varonis daļēji sāka saprast… Viņš pamēģināja piecelties no dīvāna un pastaigāt pa istabu, lai sevi uzmundrinātu, kaut cik sakārlotu satrauktās domas, koncentrētu tās uz zināmu jautājumu un tad, mazliet nomierinājies, prātīgi pārdomātu «āvu stāvokli. Bet, tiklīdz viņš gribēja piecelties, tūlīt nevarīgi un bezspēcīgi atkrita atkal atpakaļ. «Protams, &lt;visu to jau iepriekš nojautu; bet kā viņš raksta un kāda ir viņa vārdu īstā jēga? Jēgu es jau, pieņemsim, zinu, bet pie kā tas novedīs? Būtu rakstījis skaidri un gaiši: sak, tā un tā, vajag darīt to un to, — un es būtu izpildījis. Bet tagad apstākļi iegrozās nepatīkami! Ak, kaut ātrāk pienāktu rītdiena un es drīzāk tiktu pie skaidrības! Tagad es zinu, kas jādara. Tā un tā, teikšu, ka apsvērumiem piekrītu, savu godu nepārdošu, un vispār … bet kā viņš, šī zināmā persona, šis nepatīkamais cilvēks, te iekūlies? Un kāpēc iekūlies tieši te? Ak, kaut ātrāk pienāktu rītdiena! Līdz tam laikam viņi mani sakompromitēs, viņi dzen intrigas, rīkojas man par spīti! Galvenais — nedrīkst zaudēt laiku, bet tagad, piemēram, kaut vai vēstule jāuzraksta un jāpateic, ka tā un tā, bet tam un tam es piekrītu. Un rīt mazā gaismiņā nosūtīt un pašam jau tā agrāk … un no otras puses stāties viņiem, mīlīšiem, pretī un aizsteigties priekšā … Sakompromitēs viņi mani — un cauri!»

Goļadkina kungs piebīdīja tuvāk papīru, paņēma spalvu un, atbildot guberņas sekretāram Vahramejevam, uzrakstīja šādu vēstuli:

«Cienījamais kungs

Ņestor Ignatjevič!

Ar skumju izbrīnu es izlasīju jūsu apvainojošo vēstuli, jo skaidri redzu, ka, runājot par dažām nepieklājīgām personām un šķietami godprātīgiem cilvēkiem, jūs domājat mani. Ar patiesu sarūgtinājumu redzu, cik ātri, sekmīgi un dziļi saknes laiduši apmelojumi, kas kaitē manai labklājībai, godam un labajai slavai. Un jo skumjāk un apvainojošāk ir tas, ka pat godīgi ļaudis ar tiešām cēlu domāšanas veidu un, galvenais, ļaudis, kas apveltīti ar taisnu un atklātu raksturu, novēršas no godprātīgiem cilvēkiem un ar savas sirds labākajām īpašībām pievēršas kaitīgām lapu utīm, kas mūsu grūtajos un netikumīgajos laikos, par nelaimi, ļoti spēcīgi un ļaundabīgi savairojušās. Noslēgumā teikšu, ka jūsu pieminēto parādu — divus sudraba rubļus uzskatīšu par svētu pienākumu atdot jums pilnā apmērā.

Kas attiecas uz jūsu izteicieniem, cienījamais kungs, par zināmo sieviešu kārtas personu, par šīs personas nodomiem, aprēķiniem un dažādām iecerēm, tad teikšu jums, cienījamais kungs, ka es visus šos izteicienus sapratu miglaini un neskaidri. Atļaujiet man, cienījamais kungs, saglabāt neaptraipītu manu cēlo domāšanas veidu un godīgo vārdu. Katrā laikā esmu pat gatavs izskaidroties personīgi, atzīstot par pareizāku pateikt patiesību vārdos nekā to uzrakstīt, un bez tam esmu ar mieru panākt dažāda veida miermīlīgu, protams, abpusēju vienošanos. Šai sakarā lūdzu jūs, cienījamais kungs, paziņot minētajai personai manu gatavību panākt vienošanos personīgi un bez tam lūgt viņu noteikt satikšanās laiku un vietu. Man bija sāpīgi lasīt, cienījamais kungs, izteicienus par to, it kā es būtu jūs apvainojis, kļuvis neuzticīgs mūsu kādreizējai draudzībai un jūs aprunājis. To visu es izskaidroju ar pārpratumu, zemiskiem apmelojumiem, skaudību un to cilvēku nelabvēlību, kurus es pamatoti varu saukt par saviem niknākajiem ienaidniekiem. Bet viņi droši vien nezina, ka nevainība ir stipra jau ar savu nevainību vien, ka nekaunība, nekautrība un dažu personu familiaritāte, kas izraisa dvēseles sašutumu, agri vai vēlu izpelnīsies vispārējas nicināšanas zīmogu un ka šīs personas ies bojā savas paša negodīgās un samaitātās sirds dēļ. Noslēgumā lūdzu jūs, cienījamais kungs, pateikt šīm personām, ka viņu dīvainās pretenzijas un nekrietnā, fantastiskā vēlēšanās izspiest citus ņo viņu šās pasaules dzīves ietvariem un ieņemt viņu vietu pelna izbrīnu, nicināšanu, nožēlu un turklāt trako namu; ka bez tam šāda rīcība ir stingri aizliegta ar likumu, kas, manuprāt, ir pilnīgi pareizi, jo katram jābūt mierā ar savu paša vietu. Visam ir robežas, un, ja tas ir joks, tad nepieklājīgs joks, teikšu vēl vairāk — pilnīgi netikumīgs joks, jo iedrošinos jums apgalvot, cienījamais kungs, ka manas nupat izteiktās domas par savām paša vietām ir pilnīgi tikumīgas.

Katrā ziņā man ir tas gods palikt

jūsu padevīgam kalpam.

J. Goļadkins»

X nodaļa

Vispār var teikt, ka vakardienas notikumi līdz sirds dziļumiem bija satriekusi Goļadkina kungu. Mūsu varonis gulēja visai slikti, tas ir, nekādi nevarēja pat uz pie&lt; ām minūtēm tā īsti aizmigt: it kā kāds palaidnis būtu izbēris gultā sagrieztus sarus. Visu nakti viņš pavadīja tudā kā pusmiegā, pusnomodā, grozīdamies no vieniem ;.iniem uz otriem, stenēdams un vaidēdams, uz brīdi aizinigdams, pēc brīža atkal pamozdamies, un tam visam pievienojās tāda kā savāda grūtsirdība, neskaidras atmiņas, nejēdzīgas vīzijas, īsi sakot, viss, kas vien var būt nepatīkams… Te viņa priekšā dīvainā, mīklainā pusgaismā parādījās Andreja Filipovičā seja — kalsnēja, dusmīga seja ar saltu, skarbu skatienu un nejūtīgi pieklājīgu nosodījuma izteiksmi… Un, tiklīdz Goļadkina kungs sāka tuvoties Andrejam Filipovičam, lai viņa priekšā kaut kādā veidā — tā vai citādi attaisnotos un pierādītu, ka viņš nemaz nav tāds, kādu viņa ienaidnieki iztēlojuši, ka viņš ir tāds un tāds un ka viņam bez parastajām iedzimtajām īpašībām ir vēl tādas un tādas, — uzreiz parādījās ar savu negodprātīgo rīcību pazīstamā persona un kaut kādā veidā, kas izraisīja dvēselē vislielāko sašutumu, izjauca visus Goļadkina kunga nodomus, turpat — gandrīz Goļadkina kunga acu priekšā galīgi nomelnoja viņa reputāciju, iemina dubļos viņa pašlepnumu un pēc tam nekavējoties ieņēma viņa vietu darbā un sabiedrībā. Tad atkal Goļadkina kungam kniesa galva no knipja sitiena, ko nesen bija apkaunojošā kārtā dabūjis vai nu kopējā dzīvoklī, vai kaut kur citur, izpildot kādu pienākumu, un tā, ka pret šo knipi bija grūti protestēt . .. Kamēr Goļadkina kungs ņēmās lauzīt galvu, kādēļ gan tik grūti protestēt kaut vai pret tādu knipja sitienu, — šī pati doma par knipi nemanot pieņēma citu veidu, un šis veids bija kaut kāda zināma maza vai diezgan liela nelietība, ko viņš bija redzējis, dzirdējis vai pats nesen izdarījis — un bieži vien izdarījis to pat ne aiz nelietīga motīva, pat ne aiz kaut kāda nelietīga pamudinājuma, bet tāpat vien — dažreiz, piemēram, nejauši, aiz smalkjūtības, citreiz atkal savas pilnīgās nevarības dēļ, nu, un beidzot tādēļ… īsi sakot, Goļadkina kungs pats labi zināja, kādēļ! Goļadkina kungs sarka pat miegā un, cenzdamies nesarkt, murmināja, ka šoreiz, piemēram, varētu parādīt rakstura stingrību, šajā gadījumā varētu parādīt diezgan lielu rakstura stingrību … bet pēc tam nosprieda, ka, «sak, ko nu tur runāt par rakstura stingrību! Sak, kādēļ tā tagad būtu jāpiemin…» Bet visvairāk Goļadkina kungu tracināja un kaitināja tas apstāklis, ka šādās reizēs — un katrā ziņā šādās reizēs — saukta vai nesaukta uzradās ar savu nejēdzīgo un apvainojošo rīcību pazīstamā persona un, lai gan tas, liekas, jau bija zināms — arī murmināja ar nepieklājīgu smaidiņu, ka, «sak, ko nu tur runāt par rakstura stingrību! Kāda, sak, mums ar tevi, Jakov Petrovič, var būt rakstura stingrība! …» Tad atkal Goļadkina kungs sapņoja, ka viņš atrodas kādā jaukā sabiedrībā, kas pazīstama ar visu tās dalībnieku asprātību un cēlo uzvedību; ka Goļadkina kungs savukārt izcēlās ar savu laipnību un asprātību, ka visi viņu iemīļoja, ka iemīļoja pat daži viņa klātesošie ienaidnieki, un tas Goļadkina kungam bija ļoti patīkami; ka visi atzina viņa pārākumu un ka, beidzot, pats Goļadkina kungs ar patiku izdzirda, kā namatēvs, pavezdams sāņus kādu no viesiem, turpat uzslavēja Goļadkina kungu … un pēkšņi ne no šā, ne no tā atkal uzradās ar savu negodprātību un zvēriskajām tieksmēm pazīstamā persona, proti, jaunākais Goļadkina kungs, un tūdaļ, uzreiz, vienā mirklī ar savu ierašanos vien izgaisināja vecākā Goļadkina kunga triumfu un slavu, aptumšoja vecāko Goļadkinu, iemina dubļos vecāko Goļadkinu un skaidri pierādīja, ka vecākais un līdz ar to īstais Goļadkins ir nevis īstais, bet viltotais, ka īstais ir viņš, ka vecākais Goļadkins beidzot nemaz nav tas, par ko viņš izliekas, bet ir tāds un tāds un tātad viņam nedrīkst būt un arī nav tiesību piederēt pie godprātīgu un labā toņa cilvēku sabiedrības… Un tas viss notika tik ātri, ka vecākais Goļadkina kungs pat muti nepaguva atplest, kad visi ar sirdi un dvēseli jau bija pakļāvušies nejaukajam un viltotajam Goļadkina kungam un ar visdziļāko nicināšanu noraidīja viņu, īsto un nevainīgo Goļadkina kungu. Nepalika neviena, kura uzskatus nejaukais Goļadkina kungs vienā mirklī nebūtu pārgrozījis pēc sava prāta. Nepalika neviena — pat visnenozīmīgākā sabiedrības dalībnieka, kuram nevērtīgais un neīstais Goļadkina kungs nebūtu vissalkanākā veidā pielīdis, kuram pēc sava paraduma nebūtu pietaisījies klāt, kura priekšā nebūtu pakvēpinājis, kā parasti, kaut ko ļoti patīkamu un saldu, tā ka apkvēpinātā persona, apliecinot savu vislielāko labsajūtu, tikai oda un šķaudīja līdz asarām. Un, galvenais, tas viss notika vienā acumirklī: aizdomīgā un nevērtīgā Goļadkina kunga izdarību ātrums bija apbrīnojams! Tikko paguvis, piemēram, paluncināties ap vienu, iemantot viņa labvēlību — nepagūsi ne acu pamirkšķināt, kad viņš jau pie otra. Klusītiņām paluncināsies ap otru, izraisīs labvēlīgu smaidu, pievilks savu īso, apaļo, diezgan neveiklo kājeli — un jau klāt pie trešā un izdabā tam, arī ap to draudzīgi luncinās; nepagūsi atvērt muti, nepagūsi ne pabrīnīties, kad viņš jau pie ceturtā, un jau ar ceturto viņam tādas pašas attiecības, — šausmas; burvestība, un vairāk nekas! Un visiem par viņu prieks, un visi viņu mīl, un visi viņu cildina, un visi vienā balsī skandina, ka viņa laipnība un satīriskā asprātība ir daudz patīkamāka nekā īstā Goļadkina kunga laipnība un satīriskā asprātība, un ar to kaunina īsto un nevainīgo Goļadkina kungu un noraida Goļadkina kungu, kurš mīl patiesību, un jau dzen ar dzīšanu prom godprātīgo Goļadkina kungu, un jau birst knipja sitieni pār īsto Goļadkina kungu, kas pazīstams ar sava tuvākā mīlestību! Smagi piemeklētais Goļadkina kungs grūtsirdībā, šausmās un niknumā izskrien uz ielas un sāk līgt ormani, lai drāztos tieši pie viņa ekselences un, ja nu ne pie viņa, tad vismaz pie Andreja Filipovičā, bet — ak, šausmas! — ormaņi nekādi nav ar mieru vest Goļadkina kungu: sak, kungs, nedrīkst vest divus gluži līdzīgus cilvēkus, sak, jūsu labdzimtība, kārtīgs cilvēks cenšas dzīvot godīgi, nevis šā tā un pa divi nekad nemēdz būt. Pilnīgi godīgais Goļadkina kungs neizturamā kaunā paskatījās apkārt un tiešām pats savām acīm pārliecinājās, ka ormaņiem un ar tiem slepus sarunājušajam Petruškam ir pamats tā teikt, jo izvirtušais Goļadkina kungs tiešām atrodas turpat netālu no viņa un, rīkodamies saskaņā ar savas dabas nelietīgajiem paradumiem, arī šoreiz — arī šinī kritiskajā situācijā nepārprotami gatavojas izdarīt kaut ko visai nepieklājīgu, kas nemaz neliecina par sevišķu rakstura cēlumu, ko parasti iegūst audzināšanas gaitā, — rakstura cēlumu, ar ko katrā izdevīgā gadījumā dižojas otrais — riebīgais Goļadkina kungs. Aiz kauna un izmisuma neapjēgdams, ko dara, pazudinātais un pilnīgi taisnīgais Goļadkina kungs metas bēgt, kur acis rāda, ļaudamies likteņa varai, lai notiek kas notikdams; bet pēc katra soļa, pēc katra kājas piesitiena pa ietves granītu šķita, ka no zemes izlec gluži tāds pats, Goļadkina kungam pilnīgi līdzīgs vīrs ar riebīgi samaitātu sirdi. Un visi šie pilnīgi līdzīgie tūlīt pēc parādīšanās sāk skriet cits pakaļ citam un garā virknē kā zosu gājienā velkas un klumpačo vecākajam Goļadkina kungam pakaļ, tā ka nav kur bēgt no pilnīgi līdzīgajiem, tā ka visādā ziņā nožēlu pelnījušajam Goļadkina kungam aiz šausmām aizraujas elpa, tā ka beidzot sarodas briesmīgs lērums pilnīgi līdzīgo, tā ka pēdīgi visa galvaspilsēta pieblīvēta ar pilnīgi līdzīgajiem un policists, redzēdams tādu pieklājības normu pārkāpumu, spiests visus šos pilnīgi līdzīgos ņemt aiz apkakles un ietupināt sargbūdā, kas gadās turpat tuvumā… Stingdams aiz šausmām, mūsu varonis pamodās un, stingdams aiz šausmām, juta, ka arī nomodā nemaz nav patīkamāka jušana . .. Bija grūti, mokoši… Uzmācās tāda grūtsirdība, it kā sirdi krūtīs kāds žņaugtu …

Beidzot Goļadkina kungs nespēja vairs izturēt. «Nē, tā tas neturpināsies!» viņš iekliedzās, apņēmīgi pieceldamies no gultas, un pēc šā kliedziena pilnīgi pamodās.

Diena, acīm redzot, jau sen bija sākusies. Istabā bija neparasti gaišs; spilgti saules stari spiedās cauri salā apsarmojušām loga rūtīm un dāsni piepildīja visu istabu, kas stipri pārsteidza Goļadkina kungu; jo parasti saule tikai pusdienā ieskatījās viņa istabā; agrāk tādi izņēmumi debess spīdekļa gaitā, vismaz cik pats Goļadkina kungs varēja atcerēties, gandrīz nekad nebija notikuši. Tiklīdz mūsu varonis bija paguvis par to pabrīnīties, aiz starpsienas sāka dūkt sienas pulkstenis, tātad bija pilnīgi sataisījies sist. «Ak tā!» nodomāja Goļadkina kungs un skumju pilnās gaidās sagatavojās klausīties … Bet Goļadkina kungam par lielu un negaidītu pārsteigumu viņa pulkstenis saņēma visus spēkus un nosita tikai vienu reizi. «Ko tad tas nozīmē?» iesaucās mūsu varonis, pavisam izlēkdams no gultas. Neticēdams savām ausīm, viņš nakts veļā metās aiz starpsienas. Pulkstenis tiešām rādīja vienu. Goļadkina kungs paskatījās Petruškas gultā; bet istabā no Petruškas nebija ne smakas: viņa gulta, acīm redzot, jau sen bija piekopta un atstāta; ari zābaku nekur nebija — neapšaubāma pazīme, ka Petruškas tiešām nav mājās. Goļadkina kungs metās pie durvīm: durvis aizslēgtas. «Kur gan ir Petruška?» viņš čukstus turpināja, būdams briesmīgi uztraucies uz juzdams, ka visa miesa stipri trīc … Pēkšņi galvā pazibēja kāda doma … Goļadkina kungs piesteidzās pie galda, apskatīja to, pārmeklēja •ii roku, — to jau varēja domāt: viņa vakardienas vēslules Vahramejevam nebija… Arī paša Petruškas aiz starpsienas nebija; sienas pulkstenis rādīja vienu, bet Vahramejeva vakardienas vēstulē bija minēti kaut kādi jauni apstākļi, gan no pirmā acu uzmetiena visai neskaidri apstākļi, kas tagad bija pilnīgi noskaidrojušies. Un beidzot — Petruška, acīm redzot, uzpirktais Petruška! Jā, jā, tā tas ir!

«Tad tur tikuši kaldināti galvenie plāni!» iesaucās Goļadkina kungs, iesizdams sev pa pieri un arvien vairāk atvērdams acis. «Tātad šīs skopās vācietes midzenī slēpjas tas īstais ļaunais gars! Tātad tā bijusi tikai stratēģiska diversija, kad viņa norādīja man uz Izmailovskas tiltu — novērsa uzmanību, mulsināja mani (nekrietnā ragana!) un tādā veidā raka man bedri!!! Jā, tā tas ir! Ja vien apskata jautājumu no šīs puses, tad viss būs noticis tieši tā! Arī nelieša uzrašanās tagad pilnīgi izskaidrojama: visi uz vienu roku. Viņi jau sen to bija pievākuši, gatavojuši un nebaltai dienai rezervē turējuši. Tad re, kā tagad viss noskaidrojies! Kā viss atrisinājies! Nu, nekas! Vēl laiks nav zaudēts! …» Šai brīdī Goļadkina kungs ar šausmām atcerējās, ka pulkstenis jau pāri vieniem. «Bet ja viņi tagad būs jau paspējuši…» Vaids izlauzās viņam no krūtīm … «Nē, blēņas, nebūs paspējuši, — redzēsim …» Viņš šā tā apģērbās, paķēra papīru, spalvu un steigā uzrakstīja šādu vēstuli:

«Cienījamais kungs

Jakov Petrovič!

Vai nu jūs, vai es( bet kopā mums būt nav iespējams! Un tāpēc paziņoju jums, ka jūsu dīvainā, smieklīgā un reizē neiespējamā vēlēšanās izlikties par manu dvīņu brāli un uzdoties par tādu novedīs jūs vienīgi pie pilnīga negoda un neveiksmes. Tādēļ lūdzu jūs jūsu paša personīgās interesēs paiet sāņus un dot ceļu patiesi cēliem cilvēkiem ar godprātīgiem mērķiem. Pretējā gadījumā esmu gatavs izšķirties pat par viskrasākajiem līdzekļiem. Lieku nost spalvu un gaidu … Ziniet, ka esmu gatavs jums pakalpot un — šauties ar pistolēm.

J. Goļadkins»

Nobeidzis vēstuli, mūsu varonis enerģiski paberzēja rokas. Tad, uzvilcis mēteli un uzlicis galvā cepuri, atvēra dzīvokli ar otru — rezerves atslēgu un devās uz departamentu. Līdz departamentam viņš aizgāja, bet iekšā iet neriskēja; tiešām bija jau pārāk vēls; Goļadkina kunga pulkstenis rādīja pustrīs. Pēkšņi kāds, acīm redzot, visai mazsvarīgs apstāklis izkliedēja dažas Goļadkina kunga šaubas: no departamenta ēkas stūra pēkšņi parādījās aizelsies un nosarcis vīrelis un slepus, sīkiem solīšiem uztipināja uz lieveņa, un pēc tam tūlīt ieslīdēja priekšnamā. Tas bija skrīveris Ostafjevs, Goļadkina kungam ļoti labi pazīstams cilvēks, kas zināmos apstākļos bija vajadzīgs un par desmit kapeikām gatavs uz visu. Zinādams Ostafjeva vājību, nopratis, ka tas, pēc tam kad bijis prom visspiedīgākās vajadzības dēļ, droši vien kļuvis vēl kārāks uz desmit kapeikām nekā parasti, mūsu varonis nolēma tās nežēlot, uzlavījās uz lieveņa un pēc tam iešmauca priekšnamā tūlīt aiz Ostafjeva, pasauca viņu un ar noslēpumainu sejas izteiksmi paaicināja sāņus, klusā kaktiņā aiz milzīgas skārda krāsns. Aizvedis viņu tur, mūsu varonis sāka izprašņāt.

—     Nu, mans draugs, kā vispār tur… tu mani saproti? …

—     Klausos, jūsu labdzimtība, esiet sveicināts, jūsu labdzimtība.

—     Labi, mans draugs, labi, es tev būšu pateicīgs, mīļais draugs. Nu, redzi, kā tad nu ir, mans draugs!

—     Ko jums labpatīk jautāt? — To pateicis, Ostafjevs mazliet aizlika roku priekšā mutei, kas nejauši bija pavērusies.

—     Es, redzi, mans draugs, es, tā teikt… tikai neiedomājies nezin ko… Vai Andrejs Filipovičs ir darbā?

—     Darbā.

—     Un arī ierēdņi darbā?

—     Arī ierēdņi darbā, kā pienākas.

—     Un viņa ekselence arī?

—     Un viņa ekselence arī. — Pēc šiem vārdiem skrīveris otrreiz aizlika roku priekšā atvērtajai mutei un ziņkārīgi un savādi paskatījās uz Goļadkina kungu. Mūsu varonim vismaz tā likās.

—     Un nekā tāda sevišķa nav, mans draugs?

—     Nē, nebūt nav.

—           Vai par mani, mīļais draugs, nav tur kaut kas, zini,

i-ids… ko? Es jautāju tikai tāpat vien, mans draugs, M.iproti?

Nē, pagaidām vēl nekas nav dzirdams. — Un skrīveris atkal aizlika roku priekšā mutei un atkal tā savādi paskatījās uz Goļadkina kungu. Iemesls bija tas, ka mūsu varonis tagad centās cieši ielūkoties Ostafjevam sejā, tur Kaut ko saskatīt, proti, vai viņš ko neslēpj. Un tiešām šķita, ka viņš kaut ko slēpj; šķita tāpēc, ka Ostafjevs k|uva arvien it kā rupjāks un atturīgāks un ne vairs ar tādu iejūtību kā sarunas sākumā uzklausīja to, kas Goļadkina kungu interesēja. «Viņam pa daļai taisnība,» Goļadkina kungs nodomāja, «jo kas tad es viņam esmu? Viņš varbūt no pretējās puses jau dabūjis un tāpēc arī aizgājis visspiedīgākās vajadzības dēļ. Bet arī es viņam…» Goļadkina kungs saprata, ka pienācis desmit kapeiku laiks.

—     Še tev, mīļais draugs …

—     Sirsnīgi pateicos jūsu labdzimtībai.

—     Došu vēl vairāk.

—     Klausos, jūsu labdzimtība.

—            Tagad, tūdaļ došu vēl vairāk un, kad viss būs beidzies, došu vēl tikpat daudz. Saproti?

Skrīveris klusēja, stāvēja izstiepies kā diegs un nekustīgi skatījās uz Goļadkina kungu.

—     Nu, tagad saki: vai par mani nekas nav dzirdams?

—            Šķiet, ka pagaidām vēl… tā sakot, pagaidām nekā nav. — Ostafjevs atbildēja, vārdus citu no cita nošķirdams, arī, tāpat kā Goļadkina kungs, sataisīdams mazliet noslēpumainu seju, mazliet raukdams uzacis, skatīdamies grīdā, cenzdamies uzņemt pienācīgu toni un, īsi sakot, visiem spēkiem cenzdamies nopelnīt apsolīto, jo saņemto viņš jau uzskatīja par savu un iegūtu galīgi.

—     Un nekas nav zināms?

—     Pagaidām vēl ne.

—     Bet paklau … zini… varbūt vēl būs zināms?

—     Vēlāk, protams, varbūt būs zināms.

«Slikti!» nodomāja mūsu varonis.

—     Paklau, še tev vēl, mīļais.

—     Sirsnīgi pateicos jūsu labdzimtībai.

—     Vai Vahramejevs vakar te bija?

—     Jā gan, bija.

—            Bet vai nebija arī kāds cits? Mēģini atcerēties, brālīt!

Skrīveris bridi parakņājās atmiņā, bet nekā pienācīga nevarēja atcerēties.

—     Nē, neviena cita nebija.

—     Hm! — Sekoja klusums.

—            Paklau, brālīt, še tev vēl; stāsti visu, visu līdz pēdējam.

—           Klausos, — Ostafjevs tagad bija kļuvis pavisam mīksts: Goļadkina kungam to tikai vajadzēja.

—     Paskaidro man, brālīt, — kā viņš tagad izturas?

—            Neko teikt, labi, — atbildēja skrīveris, platām acīm skatīdamies uz Goļadkina kungu.

—     Tas ir, kā labi?

—            Tas ir tā. — Un Ostafjevs nozīmīgi paraustīja uzacis. Viņš tomēr bija galīgi apmulsis un nezināja, ko lai vēl saka. «Slikti!» Goļadkina kungs nodomāja.

—            Vai tikai viņiem ar Vahramejevu nav kaut kas vairāk?

—     Viss tāpat kā agrāk.

—     Padomā labi.

—     Runā, ka esot.

—     Nur kas tad?

Ostafjevs aizlika roku mutei priekšā.

—     Vai no turienes nav man kāda vēstule?

—            Šodien sargs Mihejevs gāja pie Vahramejeva uz dzīvokli, tur, pie viņa vācietes, tad nu es, ja vajadzīgs, iešu un pajautāšu.

—            Esi tik laipns, brālīt, dieva dēļ! … Es tikai tāpat vien… Tu, brāl, neiedomājies nezin ko, bet es tikai tāpat vien. Un izvaicā, brālīt, uzzini, vai tur negatavojas kaut kas pret mani. Kā rīkojas viņš? Tieši tas man jāzina; uzzini to, mīļais draugs, bet es tev pēc tam būšu pateicīgs, mīļais draugs …

—            Klausos, jūsu labdzimtība, bet jūsu vietā šodien iesēdās Ivans Semjoničs^

—     Ivans Semjoničs? A! Jā! Tiešām?

—     Andrejs Filipovičs norādīja viņam sēsties …

—            Tiešām? Sakarā ar ko? Uzzini to, brālīt, dieva dēļ, uzzini to, brālīt; uzzini itin visu — un es tev būšu pateicīgs, mīļais, man tas jāzina … Tikai neiedomājies nezin ko, brālīt…

—            Klausos, klausos, tūlīt nokāpšu pie jums. Bet vai tad jūs, jūsu labdzimtība, šodien iekšā nenāksiet?

—     Nē, mans draugs, es tikai tāpat vien, es taču tāpat

vien, atnācu tikai paskatīties, mīļais draugs, bet pēc tam &lt;tev būšu pateicīgs, mans mīļais.

— Klausos. — Skrīveris ātri un centīgi metās augšup pl kāpnēm, bet Goļadkina kungs palika viens…

«Slikti,» viņš nodomāja. «Ai, slikti, slikti! Ai, cik slikti t.igad iegrozās mani apstākļi! Ko tas viss varētu nozīmēt? Ko īsti nozīmēja, piemēram, daži šā dzērāja izteicieni, un kas to būs izdarījis? A, es tagad zinu, kas izdarījis. Tas būs noticis tā. Viņi droši vien būs uzzinājuši un nosēdinājuši … Bet ko nozīmē — nosēdinājuši? Nosēdināja viņu Andrejs Filipovičs, to Ivanu Semjonoviču; jā, bet kādēļ viņš to nosēdināja un tieši kādā nolūkā nosēdināja? Droši vien būs uzzinājuši… Te rīkojas Vahramejevs, tas ir, ne Vahramejevs, viņš, Vahramejevs, ir dumjš kā zābaks; bet tie visi rīkojas viņa labā, un arī to mānekli šajā pašā nolūkā man uzrīdījuši; bet vāciete būs sūdzējusies, ak tu vienace! Man vienmēr bija aizdomas, ka visa šī intriga tiek vērpta ar gudru ziņu un ka aiz visām šīm bābu un veceņu tenkām katrā ziņā kaut kas slēpjas; to pašu es teicu arī Krestjanam Ivanovičam, sak, nozvērējušies cilvēku noslepkavot, proti, morālā ziņā, un nu izmanto Karolīnu Ivanovnu. Nē, te, acīm redzot, rīkojas īsti meistari. Te, mans kungs, jūtama meistara roka, nevis Vahramejevs. Es jau teicu, ka Vahramejevs ir dumjš, bet tas … tagad es zinu, kas te viņu visu labā rīkojas: tas māneklis rīkojas, viltvārdis rīkojas! Tikai ar tādiem paņēmieniem vien viņš turas, kā to pa daļai pierāda viņa panākumi augstākajā sabiedrībā. Tiešām būtu vēlams uzzināt, kādas tagad viņa attiecības… kas viņš īsti viņiem ir? Bet kāpēc gan viņi izvēlējušies Ivanu Semjonoviču? Kāda velna pēc viņiem bija vajadzīgs Ivans Semjonovičs? It kā nebūtu varējuši sadabūt kādu citu. Lai gan, sēdini ko sēdinādams, rezultāts tāds pats; vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka viņš, Ivans Semjonovičs, man sen likās aizdomīgs, es viņu jau sen ievēroju: tāds nešpetns, tāds pretīgs večuks, — stāsta, ka aizdodot naudu un ņemot žīdiskus procentus. Bet to visu taču rīko tas lācis. Visā šajā apstāklī iejaukts lācis. Bet sācies tas būs tā. Pie Izmailovskas tilta tas būs sācies; tieši tur tas būs sācies…» Un Goļadkina kungs saviebās, it kā būtu iekodis citronā, droši vien atcerējās kaut ko visai nepatīkamu. «Nu, bet nekas!» viņš nodomāja. «Taču es visu laiku lauzu galvu tikai par to, kas pašam prātā. Kāpēc gan tas

Ostafjevs nenāk? Droši vien būs aizķēries vai ari kāds viņu aizturējis. Tas pa daļai ir pat labi, ka es tā no savas puses intriģēju un roku bedri visiem. Ostafjevam tikai jāiedod desmit kapeikas, un viņš tūlīt… pārsviedīsies manā pusē. Taču paliek jautājums: vai tiešām viņš ir manā pusē? Varbūt arī viņi to savukārt… unr no savas puses vienojušies ar to, vērpj intrigu. Jo viņš taču izskatās pēc razbainieka, blēdis tāds, pēc īsta razbainieka! Slēpjas, krāpnieks! «Nē, nekas,» viņš saka, «un sirsnīgi pateicos jums, jūsu labdzimtība,» viņš saka. Razbainieks tāds!»

Atskanēja soļu dima . .. Goļadkina kungs sarāvās un aizslēpās aiz krāsns. Kāds nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas. «Kas gan tagad varētu tā iet prom?» mūsu varonis nodomāja. Pēc brīža atskanēja atkal kāda nācēja soļi… Nu Goļadkina kungs neizturēja un izbāza no savas paslēptuves mazu mazītiņu deguna galiņu — izbāza un tūlīt atrāva atpakaļ, it kā kāds ar kniepadatu būtu iedūris degunā. Šoreiz nācējs bija zināmā persona, tas ir, māneklis, intrigants un izvirtulis, — nāca, kā parasti, nešpetniem, sīkiem solīšiem tipinādams un kājeles likdams tā, it kā grasītos kādam iespert. «Nelietis!» mūsu varonis noteica pie sevis. Goļadkina kungs tomēr ievēroja, ka nelietim padusē milzīgs zaļš portfelis, kas piederēja viņa ekselencei. «Viņš atkal speciālā uzdevumā,» Goļadkina kungs nodomāja, aiz dusmām vēl vairāk nosarkdams un saraudamies. Tiklīdz jaunākais Goļadkina kungs bija aiztipinājis garām vecākajam Goļadkina kungam, nemaz to nepamanījis, atskanēja trešoreiz kāda nācēja soļi, un šoreiz Goļadkina kungs uzminēja, ka tie ir skrīvera soļi. Tiešām, kāds skrīvērītis ar ieeļļotiem matiem ielūkojās pie viņa aiz krāsns; nācējs gan nebija Ostafjevs, bet cits skrīveris, saukts Pisarenko. Tas pārsteidza Goļadkina kungu. «Kāpēc gan viņš iejaucis noslēpumā vēl citus?» mūsu varonis nodomāja. «Kādi barbari! Nekas viņiem nav svēts!»

—     Kā ir, mans draugs? — viņš sacīja, pievērsdamies Pisarenko. — Kas tevi, mans draugs, sūta?

—     Nāku jūsu jautājumā. Ne no viena pagaidām nekādu ziņu nav. Bet, ja būs, paziņosim.

—     Un Ostafjevs?

—     Viņš, jūsu labdzimtība, nekādi nevar. Viņa ekselence jau divas reizes izgāja cauri nodaļai, un arī man tagad nav vaļas.

—     Paldies, mīļais, paldies … Tikai pasaki man …

—     Dieva vārds, nav vaļas… Ik brīdi jautā pēc mums … Bet esiet tik laipns un pastāviet vēl šeit, un, ja kaut kas jūsu jautājumā kļūs zināms, mēs jums paziņosim …

—     Nē, tu, mans draugs, pasaki…

—      Atļaujiet; man nav vaļas, — Pisarenko sacīja, raudamies vaļā no Goļadkina kunga, kas bija satvēris viņu aiz svārkiem, — tik tiešām nevaru. Esiet tik laipns un pastāviet vēl šeit, mēs jums paziņosim.

—     Tūlīt, tūlīt, mans draugs! Tūlīt, mīļais draugs! Tagad tā: še tev vēstule, mans draugs; bet es tev būšu pateicīgs, mīļais.

—     Klausos.

—     Pacenties nodot, mīļais, Goļadkina kungam.

—     Goļadkinam?

—     Jā, mans draugs, Goļadkina kungam.

—      Labi; tiklīdz būšu visu nokārtojis, aiznesīšu. Bet jūs pagaidām stāviet tepat. Te neviens neredzēs …

—      Nē, es, mans draugs, tu tikai nedomā… es taču te nestāvu tāpēc, lai mani kāds neredzētu. Bet es, mans draugs, te vairs nebūšu.. . būšu tepat šķērsieliņā. Tur ir kafejnīca; tur tad es gaidīšu, bet tu, ja kas gadītos, ziņo man par visu, saproti?

—     Labi. Tikai laidiet vaļā; saprotu …

—      Bet es tev būšu pateicīgs, mīļais! — Goļadkina kungs sauca nopakaļis Pisarenko, kas beidzot bija atbrīvojies … «Blēdis, šķiet, beigās kļuva rupjāks,» nodomāja mūsu varonis, pasiepus iznākdams no aizkrāsnes. «Te ir vēl kāds āķis. Skaidrs … Sākumā bija gan šis, gan tas… Tomēr viņš patiešām steidzās; varbūt tur daudz darba. Un viņa ekselence divas reizes esot izgājis cauri nodaļai. Diez kādā sakarībā? Pū! Bet nu, nekas! Varbūt tas tiešām nav nekas, to mēs tūlīt redzēsim …»

Šai brīdī Goļadkina kungs atvēra durvis un gribēja jau iziet uz ielas, kad pēkšņi tajā pašā brīdī pie lieveņa iedārdējās viņa ekselences kariete. Goļadkina kungs nepaguva ne attapties, kad no iekšpuses atvērās karietes durtiņas un tajā sēdošais kungs uzlēca uz lieveņa. Atbraucējs nebija neviens cits kā tas pats jaunākais Goļadkina kungs, kas pirms minūtēm desmit bija izgājis ārā. Vecākais Goļadkina kungs atcerējās, ka direktora dzīvoklis atrodas tikai pāris soļu atstatu. «Viņš bijis speciālā uzdevumā,» mūsu varonis nodomāja. Pa to laiku jaunākais Goļadkina kungs, paķēris no karietes biezo zaļo portfeli un vēl šādus tādus papīrus, pašās beigās pavēlējis vēl kaut ko kučierim, atvēra durvis, bezmaz pagrūzdams ar tām vecāko Goļadkina kungu, un, tīšām viņu neievērodams, tātad rīkodamies viņam par spīti, žigli uzskrēja augšā pa departamenta kāpnēm. «Slikti!» Goļadkina kungs nodomāja. «Ai, kā tagad iegrozījušies mani apstākļi! Vai tu re, kā viņš uzvedas, ak kungs!» Kādu pusminūti mūsu varonis vēl nostāvēja nekustīgi; beidzot izšķīrās. Ilgi nedomādams, juzdams gan, ka sirds stipri trīc un visu miesu krata_ drebuļi, uzskrēja pa kāpnēm pakaļ savam draugam. «A! Lai notiek kas notikdams, kas tad man? Man tagad vienalga,» viņš domāja, priekšnamā noņemdams cepuri un novilkdams mēteli un galošas.

Kad Goļadkina kungs iegāja savā nodaļā, bija jau stipra krēsla. Ne Andreja Filipovičā, ne Antona Antonoviča istabā nebija. Abi atradās direktora kabinetā ar ziņojumiem, bet direktors, kā bija dzirdams, savukārt steidzās pie viņa augstās ekselences. Sakarā ar šiem apstākļiem un vēl arī tāpēc, ka bija iestājusies krēsla un darba laiks gāja uz beigām., daži ierēdņi, galvenokārt jaunieši, tieši tajā brīdī, kad ienāca mūsu varonis, bija nodarbināti ar zināma veida bezdarbību, proti, lasījās kopā, sarunājās, tērzēja, smējās, bet daži — visjaunākie, tas ir, tādi, ko vēl pat par ierēdņiem uzskatīt nevarēja, pa to starpu paslepus kaktiņā pie loga spēlēja «ērgli vai rakstu». Zinādams, kas ir pieklājība, un pašreiz juzdams tādu kā sevišķu vajadzību atrast un iegūt draugus, Goļadkina kungs nekavējoties piegāja pie dažiem, ar kuriem satika labāk, lai sasveicinātos utt. Bet darbabiedri uz Goļadkina kunga sveicienu atbildēja stipri dīvaini. Viņu nepatīkami pārsteidza tāds kā vispārējs saltums, atturība, pat, var teikt, izturēšanās dzedrums. Roku viņam nesniedza neviens. Daži pateica tikai «sveiki» un atgāja nost; citi vienīgi pamāja ar galvu, dažs labs gluži vienkārši aizgriezās un izlikās, ka neko nav ievērojis, beidzot daži, — un tas Goļadkina kungu aizskāra visvairāk, — daži no tiem jauniešiem, kurus vismazāk varēja saukt par ierēdņiem, puiši, kuri, kā par tiem pamatoti izteicās Goļadkina kungs, prot tikai izdevīgā gadījumā saspēlēt «ērgli vai rakstu» un kaut kur pavazāties, — pamazām ielenca Goļadkina kungu, sagrupējās ap viņu un gandrīz noslēdza viņam izeju. Visi skatījās uz viņu ar tādu kā apvainojošu ziņkāri.

Tā bija slikta zīme. Goļadkina kungs to juta un — prātīgi darīts — sagatavojās no savas puses neko neievērot. Pēkšņi kāds gluži negaidīts apstāklis pilnīgi, kā mēdz teikt, nobeidza un iznīcināja Goļadkina kungu.

Viņu ielenkušo jauno darbabiedru pūlītī pēkšņi un kā par spīti Goļadkina kungam visnepatīkamākajā brīdī uzradās jaunākais Goļadkina kungs, jautrs kā parasti, ar savu parasto smaidiņu, apsviedīgs, arī kā parasti, īsi sakot: nebēdnis, lēkātājs, laiža, smējējs, runīgs un kustīgs kā vienmēr, kā agrāk, gluži tāpat kā vakar, piemēram, kādā vecākajam Goļadkina kungam visai nepatīkamā brīdī. Smaidīdams platu smaidu, grozīdamies, dīgādamies — pie tam viņa smaidiņš tā vien visiem teica: «labvakar», — viņš iespraucās ierēdņu barā, vienam paspieda roku, otram uzsita uz pleca, trešo viegli apskāva, ceturtajam paskaidroja, tieši kādā uzdevumā ekselence viņu sūtījis, uz kurieni braucis, ko izdarījis, ko atvedis līdzi; piekto, droši vien savu vislabāko draugu, noskūpstīja tieši uz lūpām, īsi sakot — viss notika gluži tā kā vecākā Goļadkina kunga sapnī. Atliku likām izlēkājies, izluncinājies ap visiem un ap katru atsevišķi, noskaņojis visus savā labā, vai nu bija vajadzība vai ne, izdabājis pēc sirds patikas visiem, jaunākais Goļadkina kungs pēkšņi, droši vien kļūdīdamies, līdz šim vēl nepaguvis ievērot savu veco draugu, pasniedza roku arī vecākajam Goļadkina kungam. Droši vien arī kļūdīdamies, lai gan tomēr bija ļoti labi ievērojis negodprātīgo jaunāko Goļadkina kungu, mūsu varonis kāri satvēra viņam tik negaidīti pasniegto roku un paspieda to visai cieši un draudzīgi, paspieda to tādā kā savādā, gluži negaidītā saviļņojumā, ar tādu kā žēlabainu sajūtu. Vai nu mūsu varoni pievīla negodprātīgā ienaidnieka pēkšņā rokas sniegšana, vai arī viņš gluži vienkārši apmulsa, vai sirds dziļumos sajuta un noģida, cik neaizsargāts viņš ir, — grūti pateikt. Fakts paliek tas, ka vecākais Goļadkina kungs, būdams pie pilnas apziņas, pēc paša gribas un liecinieku klātbūtnē sirsnīgi paspieda roku tam, kuru sauca par savu nāvīgo ienaidnieku. Bet cik lielas bija vecākā Goļadkina kunga šausmas un dusmas, cik liels bija Goļadkina kunga pārsteigums un kauns, kad viņa nāvīgais ienaidnieks, negodprātīgais jaunākais Goļadkina kungs, pamanījis vajātā, nevainīgā un negodīgi piekrāptā cilvēka kļūdu, bez jebkāda kauna, cietsirdīgi, bez līdzjūtības un sirdsapziņas pārmetumiem pēkšņi neciešami nekaunīgi un rupji izrāva savu roku no vecākā Goļadkina kunga rokas; ar to vēl nepietika — viņš savu roku nopurināja, it kā būtu to notriepis ar kaut ko pavisam nelādzīgu; arī ar to vēl nepietika — viņš nospļāvās sāņus, reizē izdarīdams visapvainojošāko žestu; un pat ar to vēl nepietika — viņš izņēma kabatas lakatu un turpat visnelietīgākā kārtā noslaucīja ar to visus savus pirkstus, kuriem uz brīdi bija pieskārusies vecākā Goļadkina kunga roka. Tā rīkodamies, jaunākais Goļadkina kungs pēc sava nekrietnā paraduma tīšām skatījās apkārt, rīkojās tā, lai visi redzētu viņa izdarības, skatījās visiem acīs un nepārprotami centās radīt tiem visnelabvēlīgāko iespaidu par Goļadkina kungu. Šķita, ka pretīgā jaunākā Goļadkina kunga rīcība izraisa apkārtējos ierēdņos sašutumu; pat vieglprātīgie jaunieši izrādīja neapmierinātību. Visapkārt sākās kurnēšana un runas. Vispārējais saviļņojums nevarēja palikt apslēpts vecākajam Goļadkina kungam; bet pēkšņi — īstā laikā pateikts joks, kas jau sen bija atradies jaunākajam Goļadkina kungam uz mēles, satrieca, iznīcināja mūsu varoņa pēdējās cerības un nosvēra svaru kausus atkal par labu viņa nāvīgajam un nevērtīgajam ienaidniekam.

— Tas ir mūsu krievu Foblāzs, kungi; atļaujiet iepazīstināt jūs ar jauno Foblāzu, — iespiedzās jaunākais Goļadkina kungs, ar parasto nekautrību dīgādamies, kā ūdenszāle kustēdamies starp ierēdņiem un norādīdams uz apstulbušo un reizē pārskaitušos īsto Goļadkina kungu. — Saskūpstīsimies, sirsniņ! — viņš turpināja ar neciešamu familiaritāti, tuvodamies nodevīgi apvainotajam cilvēkam. Nevērtīgā jaunākā Goļadkina kunga joks, likās, atrada ierēdņos atbalsi, jo vairāk tāpēc, ka tajā bija ietverts viltīgs norādījums uz kādu apstākli, kas, acīm redzot, bija jau visiem zināms. Mūsu varonis smagi sajuta uz pleciem ienaidnieka roku. Bet viņš jau bija izšķīries. Ar kvēlojošu skatienu, bālu seju un sastingušu smaidu viņš izkļuva no pūļa un nevienādiem, ašiem soļiem devās tieši uz viņa ekselences kabinetu. Priekšpēdējā istabā viņš sastapās ar Andreju Filipoviču, kas nule bija iznācis no viņa ekselences kabineta, un, lai gan šai istabā atradās diezgan daudz visādu Goļadkina kungam šai brīdī pilnīgi svešu cilvēku, mūsu varonis pat negribēja likties ne zinis ļt.ir šādu apstākli. Nevilcinādamies, noteikti, drosmīgi, p.ils par sevi gandrīz brīnīdamies un klusībā sevi par šo drosmi uzslavēdams, viņš, netērējot laiku, uzrunāja Andreju Filipoviču, kas par šādu negaidītu uzbrukumu bija stipri pārsteigts.

—     A! … Ko jūs… ko jūs vēlaties? — nodaļas priekšnieks jautāja, neklausīdamies Goļadkina kungā, kas bija pie kāda teikuma sastomījies.

—     Andrej Filipovič, vai… vai es drīkstu, Andrej Filipovič, pašreiz, tūlīt un zem četrām acīm runāt ar viņa ekselenci? — izteiksmīgi un skaidri noteica mūsu varonis, pievērsdams Andrejam Filipovičam ļoti enerģisku skatienu.

—     Ko-o? Protams, ne. — Andrejs Filipovičs ar acīm nomērīja Goļadkina kungu no galvas līdz kājām.

—     Es, Andrej Filipovič, saku to tāpēc, ka brīnos: šeit neviens neatmasko viltvārdi un nelieti.

—     Ko-o-o?

—     Nelieti, Andrej Filipovič.

—     Par kuru tad jums labpatīk tā izteikties?

—     Par zināmo personu, Andrej Filipovič. Es, Andrej Filipovič, runāju par zināmo personu: man ir tiesība tā runāt… Es domāju, Andrej Filipovič, ka priekšniecībai vajadzētu atbalstīt šādu manu rīcību, — Goļadkina kungs piebilda, acīm redzot, neapzinādamies, ko pats runā, — Andrej Filipovič … jūs droši vien pats redzat, Andrej Filipovič, ka šī mana godprātīgā rīcība nozīmē arī manu krietno nolūku — atzīt priekšnieku par tēvu, Andrej Filipovič, tāpēc atzīstu labvēlīgo priekšniecību par tēvu un akli uzticu tam savu likteni. Tā un tā, sak … jā gan … — Pie šiem vārdiem Goļadkina kungam balss sāka trīcēt, seja piesarka un divas asaras sariesās abās skropstās.

Andrejs Filipovičs, klausīdamies Goļadkina kungā, bija tā pārsteigts, ka neviļus atkāpās pāris soļu atpakaļ. Tad bažīgi paskatījās apkārt… Grūti pateikt, ar ko šī saruna būtu beigusies. Bet pēkšņi viņa ekselences kabineta durvis atvērās, un dažu ierēdņu pavadībā iznāca viņš pats. Viņam sekoja visi, kas vien atradās istabā. Viņa ekselence piesauca klāt Andreju Filipoviču un gāja tam līdzās, risinādams sarunu par kaut kādiem darba jautājumiem. Kad visi jau gāja ārā no istabas, attapās arī Goļadkina kungs. Kļuvis rāmāks, viņš piemetās klāt Antonam Antonovičam Setočkinam, kas steberēja līdzi aiz visiem, kā Goļadkina kungam likās, ar Joti bargu un norūpējušos sejas izteiksmi. «Izmuldējos arī šoreiz, saputroju arī šoreiz,» viņš nodomāja, «bet nu, nekas.»

—      Ceru, ka vismaz jūs, Anton Antonovič, būsiet ar mieru mani uzklausīt un iedziļināties manos apstākļos, — viņš noteica klusi un aiz uztraukuma vēl mazliet trīcošā balsī. — Visu atstumts, griežos pie jums. Līdz šim vēl nesaprotu, ko nozīmē Andreja Filipovičā vārdi, Anton Antonovič. Paskaidrojiet man tos, ja iespējams …

—     Ar laiku viss noskaidrosies, — Antons Antonovičs stingri, katru vārdu nošķirdams, atbildēja, kā Goļadkina kungam likās, ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka Antons Antonovičs nemaz nevēlas turpināt sarunu. — Drīz visu uzzināsiet. Jau šodien pat jums pēc noteiktās kārtības visu paziņos.

—     Ko nozīmē — pēc noteiktās kārtības, Anton Antonovič? Kāpēc tad tieši pēc noteiktās kārtības? — mūsu varonis bikli ievaicājās.

—     Ne mums abiem, Jakov Petrovič, spriest par to, kā priekšniecība lemj.

—      Kāpēc tad priekšniecība, Anton Antonovič, — noteica Goļadkina kungs, vēl vairāk nobijies, — kāpēc tad priekšniecība? Es neredzu iemesla, kāpēc šai gadījumā vajadzētu traucēt priekšniecību, Anton Antonovič… Jūs varbūt gribat teikt kaut ko sakarā ar vakarējo, Anton Antonovič?

—     Nē jel, ne par vakarējo; te jums klibo kaut kas cits.

—     Kas tad klibo, Anton Antonovič? Man šķiet, Anton Antonovič, ka man nekas neklibo.

—      Bet ar kuru kopā taisījāties rīkoties ar viltu? — Antons Antonovičs asi pārtrauca pilnīgi apstulbušo Goļadkina kungu. Goļadkina kungs notrīcēja un kļuva bāls kā krīts.

—      Protams, Anton Antonovič, — viņš sacīja tikko sadzirdamā balsī, — ja uzklausītu tikai apmelotāju balsi un mūsu ienaidniekus, neievērojot otras puses taisnošanos, tad, protams . .. protams, Anton Antonovič, tad var ciest, Anton Antonovič, arī bez vainas, ciest par neko.

—     Ak tā, bet jūsu negodprātīgā rīcība, kompromitējot cēlu jaunavu no tās krietnās, cienījamās un pazīstamās ģimenes, kas darījusi jums labu?

—     Kas tad tā par rīcību, Anton Antonovič?

—           Ak tā! Vai arī attiecībās ar otru jaunavu, kas ir nabadzīga, toties cēlusies no godīgiem ārzemniekiem, jūs f..ivu slavējamo rīcību esat aizmirsis?

-Atļaujiet, Anton Antonovič… esiet tik laipns, Anton Antonovič, uzklausiet…

—     Bet jūsu nodevīgā rīcība un citas personas apmelošana, apsūdzot šo personu tādos grēciņos, kādus esat pastrādājis pats? Ko? Kā lai to nosauc?

—     Es, Anton Antonovič, nedzinu viņu ārā, — mūsu varonis trīcēdams noteica, — un arī Petruškam, tas ir, savam sulainim, neko tamlīdzīgu neesmu mācījis… Viņš &lt; da manu maizi, Anton Antonovič; viņš baudīja manu viesmīlību, — mūsu varonis izteiksmīgi un ar dziļu izjūtu piebilda, tā ka viņa zods sāka mazliet raustīties un kuru katru brīdi acīs atkal varēja sākt riesties asaras.

—     To jūs, Jakov Petrovič, tikai tā sakāt, ka viņš ēdis jūsu maizi, — smaidīdams platu smaidu, atbildēja Antons Antonovičs, un viņa balsī bija dzirdama viltība, tā ka Goļadkina kungam sirds sažņaudzās.

—     Atļaujiet, Anton Antonovič, vēl pazemīgi lūgt jūs: vai visi šie apstākļi ir zināmi viņa ekselencei?

—     Kā tad! Bet tagad laidiet mani. Man nav vaļas ar jums te… Šodien pat dabūsiet zināt visu, kas jums jāzina.

—     Atļaujiet, dieva dēļ, vēl vienu acumirkli, Anton Antonovič. . .

—     Izstāstīsiet vēlāk …

—     Nē, Anton Antonovič, es, redziet, paklausieties tikai, Anton Antonovič… Es nepavisam neesmu brīvdomātājs, Anton Antonovič, es vairos no brīvdomības; esmu savukārt pilnīgi vienis prātis un pat izteicu tādu domu …

—     Labi, labi. Es jau dzirdēju …

—      Nē, to jūs neesat dzirdējis, Anton Antonovič. Tas ir kas cits, Anton Antonovič, tas ir labi, tiešām labi, un patīkami dzirdēt… Es, kā jau nupat paskaidroju, izteicu tādu domu, Anton Antonovič, ka dievs pēc sava prāta radījis divus pilnīgi līdzīgus cilvēkus, bet labvēlīgā priekšniecība, redzēdama dieva prātu, pieņēmusi abus dvīņus. Tas ir labi, Anton Antonovič. Jūs redzat, ka tas ir ļoti labi, Anton Antonovič, un ka es esmu tālu no brīvdomības. Atzīstu labvēlīgo priekšniecību par tēvu. Tā un tā, labvēlīgā priekšniecība, bet jūs … tā teikt… jaunam cilvēkam vajag strādāt valsts dienestā… Atbalstiet mani, Anton Antonovič, aizstāviet mani, Anton

Antonovič… Es jau neko… Anton Antonovič, dieva dēļ, vēl vienu vārdiņu … Anton Antonovič …

Bet Antons Antonovičs bija jau tālu no Goļadkina kunga. Mūsu varonis nemaz neapjauta, kur viņš atrodas, ko dzird, ko dara, kas ar viņu notiek un ko ar viņu vēl darīs, — tik ļoti viņu bija samulsinājis un satriecis tas, ko viņš nule dzirdēja un kas ar viņu notika.

Lūdzošiem skatieniem viņš meklēja ierēdņu barā Antonu Antonoviču, lai vēl vairāk viņa acīs attaisnotos un pateiktu kaut ko ārkārtīgi labvēlīgu un visai cēlu un patīkamu par sevi pašu … Bet pamazām jauna gaisma sāka spiesties cauri Goļadkina kunga mulsumam, jauna, baismīga gaisma, kas pēkšņi, uzreiz apblāzmoja veselu virkni apstākļu, kuri līdz šim bija bijuši pilnīgi nezināmi un pat nenojausti… Šai brīdī kāds piegrūda mūsu pilnīgi apmulsušajam varonim pie sāniem. Viņš atskatījās. Viņa priekšā stāvēja Pisarenko.

—     yēstule, jūsu labdzimtība.

—     A! … Tu jau tiki aizgājis, mans mīļais?

—     Nē, tā jau šorīt pulksten desmitos atnesta šurp. Sergejs Mihejevs, sargs, atnesa no guberņas sekretāra Vahramejeva dzīvokļa.

—     Labi, mans draugs, labi, es tev būšu pateicīgs, mans mīļais.

To pateicis, Goļadkina kungs iebāza vēstuli sava vicmundiera sānkabatā un aizpogāja visas tā pogas; tad paskatījās apkārt un pārsteigts ievēroja, ka atrodas jau departamenta priekštelpās ierēdņu barā, kas sadrūzmējies pie izejas, jo darbs bija jau beidzies. Goļadkina kungs līdz šim ne tikai nebija pamanījis šo apstākli, bet pat nebija ievērojis un neatcerējās, kā viņam pēkšņi gadījies mētelis mugurā, galošas kājās un platmale rokās. Visi ierēdņi stāvēja nekustīgi un pieklājīgi gaidīja. Proti, viņa ekselence bija apstājies kāpņu lej galā, gaidot savu nez kādēļ aizkavējušos ekipāžu, un risināja visai interesantu sarunu ar diviem padomniekiem un Andreju Filipoviču. Mazliet nostāk no abiem padomniekiem un Andreja Filipovičā stāvēja Antons Antonovičs Setočkins un daži citi ierēdņi, kas smaidīja platu smaidu, redzēdami, ka viņa ekselencei labpatīk jokot un smieties. Arī kāpņu augšgalā sadrūzmējušies ierēdņi smaidīja un gaidīja, kad viņa ekselence atkal sāks smieties. Nesmaidīja vienīgi Fedosejičs, resnvēderis šveicars, kas, izstiepies kā diegs, turējās pie durvju roktura un nepacietīgi gaidīja savu parasto tīksmes brīdi, proti, kad varēs uzreiz, ar vienu rokas vēzienu plaši atvērt vienu durvju pusi un pēc tam, saliecies likumā, pieklājīgi palaist garām viņa ekselenci. Taču par visiem vairāk, acīm redzot, priecājās un bija apmierināts (Ioļadkina kunga necienīgais un negodprātīgais ienaidnieks. Šai brīdī viņš bija aizmirsis visus ierēdņus, pat mitējies pēc sava zemiskā paraduma luncināties un dīgāties «ip viņiem, pat aizmirsis, izmantojot gadījumu, šinī brīdī kādam pielīst. Viņš bija sasprindzinājis visu savu redzi un dzirdi, tā savādi sarāvies, droši vien lai labāk dzirdētu, nenolaida acu no viņa ekselences, un tikai retumis viņa rokas, kājas un galva noraustījās tikko manāmās konvulsijās, kas liecināja par viņa dvēseles slepenajiem pārdzīvoj umiem.

«Vai tu re, kā šis tirinās!» mūsu varonis nodomāja. «Pēc favorīta izskatās, blēdis! Gribētos zināt, ar ko īsti viņš gūst panākumus augstākajā sabiedrībā? Ne prāta, ne rakstura, ne izglītības, ne jūtu; māneklim laimējas! Ak kungs, cik ātri, ja tā padomā, cilvēks var izvirzīties un iegūt visu ļaužu labvēlību! Un viņš tālu tiks, esmu gatavs apzvērēt, ka māneklis tālu tiks — māneklim laimējas! Gribētos vēl zināt, ko īsti viņš tiem čukst ausī? Kādi noslēpumi viņam ar visiem šiem cilvēkiem aizsākas un par kādiem slepeniem jautājumiem viņi runā? Ak kungs! Kaut arī es tā prastu… un arī tā mazliet ar viņiem . .. sak, tā un tā, vai varbūt palūgt viņu … sak, tā un tā, es vairs tā nedarīšu; sak, esmu vainīgs, bet jaunam cilvēkam, jūsu ekselence, mūsu laikos vajag strādāt valsts iestādē; un mans tumšais apstāklis mani nepavisam nemulsina — jā gan! Arī protestēt es ne kaut kādā veidā neprotestēšu un visu panesīšu pacietīgi un pazemīgi — jā gan! Varbūt tiešām rīkoties tā? … Bet viņam, māneklim, ir bieza āda, nekādi vārdi nelīdzēs; uz viņa vieglprātīgo galvu nekādi argumenti neiedarbojas … Tomēr pamēģināsim. Var gadīties, ka man laimējas, tāpēc pamēģināt var.. .»

Nemierā, grūtsirdībā un mulsumā juzdams, ka tā palikt nevar, ka tuvojas izšķirīgais brīdis, ka vajag taču ar kādu izskaidroties, mūsu varonis sāka pamazām tuvoties tai vietai, kur stāvēja viņa necienīgais un mīklainais draugs; bet tajā pašā brīdī pie ārdurvīm iedārdējās sengaidītā viņa ekselences ekipāža. Fedosejičs atrāva durvis un, saliecies deviņos līkumos, palaida garām viņa ekselenci. Visi gaidītāji reizē metās uz izeju un uz brīdi atbīdīja vecāko Goļadkina kungu no jaunākā Goļadkina kunga. «Neaizbēgsi!» noteica mūsu varonis, spraukdamies cauri pūlim un nenovērsdams acu no bēdzēja. Pēdīgi pūlis pašķīrās. Mūsu varonis sajutās brīvībā un sāka dzīties pakaļ savam ienaidniekam.

XI nodaļa

Goļadkina kungam krūtīs trūka elpas; kā spārnos viņš traucās pakaļ savam ātri aizejošajam ienaidniekam. Viņš juta sevī briesmīgas enerģijas pieplūdumu. Un tomēr, lai gan šī briesmīgā enerģija bija jūtama, Goļadkina kungs varēja būt nešaubīgi pārliecināts, ka tobrīd pat parasts ods, ja vien tas šai gadalaikā Pēterburgā varētu dzīvot, ar savu spārnu viegli būtu notriecis viņu zemē. Vēl viņš juta, ka ir pilnīgi sašļucis un novārdzis, ka viņu nes kaut kāds pilnīgi neparasts un svešs spēks, ka viņš pats nemaz neiet, ka, gluži otrādi, kājas grīļojas un atsakās klausīt. Tomēr tas viss vēl varēja vērsties uz labu. «Vai nu uz labu vai ne,» Goļadkina kungs domāja, gandrīz aizelsdamies no ātrā skrējiena, «bet, ka es esmu cīņā zaudējis, par to tagad nav ne mazāko šaubu; ka esmu pagalam, tas jau ir zināms, un tur nekas vairs nav grozāms.» Un tomēr mūsu varonis jutās kā no miroņiem augšāmcēlies, kā kauju izcīnījis, kā uzvaru guvis, kad viņam izdevās satvert aiz mēteļa savu ienaidnieku, kas jau bija pacēlis kāju, lai kāptu tikko salīgtā ormaņa droškā. — Cienījamais kungs! Cienījamais kungs! — viņš beidzot uzsauca panāktajam negodprātīgajam jaunākajam Goļadkina kungam. — Cienījamais kungs, es ceru, ka jūs …

—      Nē, jūs, lūdzu, gan labāk neceriet, — izvairīgi atbildēja Goļadkina kunga nejūtīgais ienaidnieks, ar vienu kāju stāvēdams uz droškas kāpšļa, bet ar otru visiem spēkiem pūlēdamies iekāpt droškā, veltīgi kūļādams kāju pa gaisu, cenzdamies noturēt līdzsvaru un reizē atbrīvot savu mēteli no vecākā Goļadkina kunga, kurš bija ieķēries tajā ar visiem spēkiem, kādus daba tam bija devusi.

—     Jakov Petrovič! Tikai desmit minūtes …

—     Atvainojiet, man nav laika.

—           Atzīstiet pats, Jakov Petrovič… lūdzu, Jakov Petiovič… dieva dēļ, Jakov Petrovič … tā un tā — izskaidroties … vaļsirdīgi… Mazu brītiņu, Jakov Petrovič! …

—     Mans mīļais, nav laika, — Goļadkina kunga liekulīgi godprātīgais ienaidnieks atbildēja ar nepieklājīgu familiaritāti, tai pašā laikā izlikdamies labsirdīgs, — citā reizē, ticiet man, ar atklātu un tīru sirdi; bet tagad — tik tiešām nevaru.

«Nelietis!» nodomāja mūsu varonis.

—     Jakov Petrovič! — viņš skumīgi iesaucās. — Es nekad neesmu bijis jūsu ienaidnieks. Tikai ļauni cilvēki mani apmelojuši… No savas puses esmu gatavs … Jakov Petrovič, ja vēlaties, mēs ar jums kaut vai tūlīt, Jakov Petrovič, ieiesim, vai? Un tur ar tīru sirdi, kā jūs nupat pareizi teicāt, un atklātu, godprātīgu valodu .. . lūk, tajā kafejnīcā: tad viss noskaidrosies pats no sevis — jā gan, Jakov Petrovič! Tad katrā ziņā viss noskaidrosies pats no sevis …

—     Kafejnīcā? Labi. Man nav nekas pretī, ieiesim kafejnīcā, tikai ar vienu noteikumu, mans mīļais, ar vienu noteikumu — ka tur viss noskaidrosies pats no sevis. Sak, tā un tā, sirsniņ, — jaunākais Goļadkina kungs sacīja, kāpdams ārā no droškas un nekaunīgi uzsizdams mūsu varonim uz pleca, — tu, manu draudziņ; tevis dēļ, Jakov Petrovič, esmu ar mieru arī pa šķērsieliņu (kā jums savā laikā, Jakov Petrovič, labpatika izteikties). Tik tiešām, kāds jūs esat blēdis, ko grib, to dara ar cilvēku! — Goļadkina kunga liekulīgais draugs turpināja, ar vieglu smaidiņu grozīdamies un luncinādamies tam apkārt.

Kafejnīca, kurā iegāja abi Goļadkina kungi, atradās nostāk no lielajām ielām un tobrīd bija pilnīgi tukša. Tiklīdz atskanēja zvaniņš, diezgan resna vāciete parādījās pie letes. Goļadkina kungs un viņa necienīgais ienaidnieks iegāja otrā istabā, kur kāds uzblīdis puika īsi apcirptiem matiem ar skaidu klēpi rosījās pie krāsns, pūlēdamies uzkurināt dziestošo uguni. Pēc jaunākā Goļadkina kunga pieprasījuma tika pasniegta šokolāde.

—     Tumīgs sievišķis, — noteica jaunākais Goļadkina kungs, blēdīgi pamirkšķinājis vecākajam Goļadkina kungam.

Mūsu varonis nosarka un neatbildēja.

—     Ak jā, aizmirsu, atvainojiet. Zinu jūsu gaumi. Mēs, mans kungs, esam kāri uz tieviņām vācietītēm, mēs, taisnīgā dvēsele Jakov Petrovič, esam kāri uz tieviņām, taču vēl diezgan patīkamām vācietītēm; istabas pie viņām īrējam, viņu tikumību apdraudam, par bīrzupu un milhzupu savas sirdis viņām atveram un visādus parakstus dodam — to mēs darām, Foblāzs tāds, nodevējs tāds!

To visu teica jaunākais Goļadkina kungs, tādējādi gluži bez vajadzības, tomēr neģēlīgi viltīgi likdams saprast, ka runa ir par zināmu sieviešu kārtas personu, un, to teikdams, luncinājās ap Goļadkina kungu, uzsmaidīja viņam, izlikdamies laipns, liekulīgi izrādīdams sirsnību un prieku par sastapšanos ar viņu. Bet, ievērojis, ka vecākais Goļadkina kungs nemaz nav tāds muļķis, nemaz nav tik neizglītots un tik liels nepraša smalku manieru jautājumos, lai uzreiz noticētu viņam, negodprātīgais cilvēks nolēma mainīt taktiku un rīkoties atklāti. Izteicis savas nelietīgās frāzes, neīstais Goļadkina kungs tūlīt pēc tam ar sirdi satraucošu nekaunību un familiaritāti uzsita solīdajam Goļadkina kungam uz pleca un, ar to vēl neapmierinādamies, sāka labā sabiedrībā pilnīgi nepieklājīgā veidā ar viņu koķetēt, proti, grasījās atkārtot pirmītējo nelietību, tas ir, nevērojot sašutušā vecākā Goļadkina kunga pretošanos un klusināto iekliegšanos, iekniebt viņam vaigā. Redzot tādu izvirtību, mūsu varonis iekaisa un apklusa … gan līdz zināmam laikam.

—     Tās ir manu ienaidnieku runas, — viņš beidzot, ar prātu sevi savaldījis, trīcošā balsī atbildēja. Tai pašā laikā mūsu varonis ar bažām atskatījās uz durvīm. Viņš to darīja tāpēc, ka jaunākais Goļadkina kungs, acīm redzot, bija lieliskā garastāvoklī un spējīgs palaist dažādus jokus, kas publiskā vietā nav piedienīgi un ko, vispārīgi runājot, nepieļauj etiķete, it īpaši augstākajā sabiedrībā.

—     A, nu, tādā gadījumā — kā vēlaties, — jaunākais Goļadkina kungs nopietni atbildēja uz vecākā Goļadkina kunga izteikto domu, nolikdams uz galda ar nepieklājīgu badīgumu iztukšoto tasi. — Nu, man gan ar jums nav daudz ko … Kā tad jums tagad sviežas, Jakov Petrovič?

—     Varu jums teikt tikai vienu, Jakov Petrovič, — mūsu varonis aukstasinīgi un ar pašcieņu atbildēja, — jūsu ienaidnieks es nekad neesmu bijis.

—     Hm… nu, bet Petruška — vai kā tur viņu sauc? Laikam tomēr par Petrušku? Nu jā. Kā viņš jūtas? Labi? Pa vecam?

—      Arī viņš pa vecam, Jakov Petrovič, — mazliet pārsteigtais vecākais Goļadkina kungs atbildēja. — Nezinu, Jakov Petrovič … es no savas puses … godprātīgi un

atklāti runājot, Jakov Petrovič, jums pašam būs jāatzīst, l.ikov Petrovič …

Jā. Bet jūs pats zināt, Jakov Petrovič, — jaunākais (ioļadkina kungs atbildēja klusā un izteiksmīgā balsī, liekulīgi tēlodams skumīgu, nožēlas pilnu un žēlojamu cilvēku, — jūs pats zināt, mēs dzīvojam grūtos laikos … Atsaukšos uz jums, Jakov Petrovič, jūs esat gudrs cilvēks un spriedīsiet taisnīgi, — piebilda jaunākais Goļadkina kungs, nekrietni glaimodams vecākajam Goļadkina kungam. — Dzīve nav rotaļlietiņa — jūs pats zināt, Jakov Petrovič, — zīmīgi nobeidza jaunākais Goļadkina kungs, izlikdamies par gudru un mācītu cilvēku, kas spēj spriest par augstiem tematiem.

—     Es no savas puses, Jakov Petrovič, — mūsu varonis pacilāts atbildēja, — no savas puses, nicinot aplinkus un runājot drosmīgi un vaļsirdīgi, runājot atklātu un godprātīgu valodu un par visu spriežot godprātīgi, teikšu jums un varu atklāti un godprātīgi apgalvot, Jakov Petrovič, ka esmu pilnīgi tīrs un ka, pats zināt, Jakov Petrovič, abpusēja maldīšanās, — viss var gadīties, — sabiedrības spriedums, verdziski iztapīgā pūļa domas… Es runāju vaļsirdīgi, Jakov Petrovič, viss var gadīties. Piebildīšu, Jakov Petrovič, ja spriestu tā, ja jautājumu aplūkotu no godprātīga un cēla viedokļa, tad droši varu teikt, bez liekuļota kauna varu teikt, Jakov Petrovič, — man būs pat patīkami ieskatīt, ka esmu maldījies, man pat patīkami būs to atzīt. Jūs pats zināt, jūs esat gudrs cilvēks, turklāt godprātīgs. Atklāti, bez liekuļota kauna esmu ar mieru to atzīt… — mūsu varonis ar pašcieņu un cēlsirdīgi nobeidza.

—      Liktenis! Jakov Petrovič … bet lai nu tas paliek, — jaunākais Goļadkina kungs nopūzdamies noteica. — Izlietosim labāk mūsu īsos tikšanās brīžus lietderīgākai un patīkamākai sarunai, kā tas pienākas diviem darbabiedriem … Tiešām, pa visu šo laiku man nez kā nav izdevies pateikt jums ne pāris vārdu… Tur es neesmu vainīgs, Jakov Petrovič …

—      Es arī ne, — mūsu varonis dedzīgi pārtrauca, — es arī ne! Mana sirds man saka, Jakov Petrovič, ka es pie tā neesmu vainīgs. Vainosim pie visa likteni, Jakov Petrovič, — vecākais Goļadkina kungs piebilda pavisam samierinošā tonī. Viņa balss pamazām kļuva arvien vārgāka un sāka trīcēt.

—     Kā jums vispār ar veselību? — nekrietnais sacīja saldā balsī.

—     Mazliet klepoju, — vēl saldāk atbildēja mūsu varonis.

—     Esiet piesardzīgs. Tagad tāds epidēmiju laiks, viegli var saķert angīnu, arī es, atzīšos jums, sāku jau vīstīties

flanelī.

—      Tiešām, Jakov Petrovič, tagad var viegli saķert angīnu . .. Jakov Petrovič! — mūsu varonis pēc īsa klusuma brīža sacīja. — Jakov Petrovič! Es redzu, ka esmu maldījies… Es ar aizkustinājumu atceros tos laimīgos brīžus, kurus mums izdevās kopā pavadīt manā nabadzīgajā, bet, uzdrošinos teikt, viesmīlīgajā pajumtē …

—     Savā vēstulē jūs gan rakstījāt ko citu, — pa daļai pārmetoši sacīja pilnīgu patiesību runājošais (gan tikai šai vienā ziņā pilnīgu patiesību runājošais) jaunākais Goļadkina kungs.

—     Jakov Petrovič! Esmu maldījies … Tagad skaidri redzu, ka esmu maldījies, arī rakstot savu nelaimīgo vēstuli. Jakov Petrovič, man kauns skatīties jums acīs, Jakov Petrovič, jūs neticēsiet… Dodiet šurp manu vēstuli, lai es to saplēšu jūsu acu priekšā, Jakov Petrovič, bet, ja tas nekādi nebūtu iespējams, tad lūdzu jūs lasīt to otrādi — pilnīgi otrādi, tas ir, apzināti draudzīgā garā, piešķirot visiem manas vēstules vārdiem pretēju nozīmi. Es esmu maldījies. Piedodiet man, Jakov Petrovič, es pavisam… es esmu rūgti maldījies, Jakov Petrovič.

—     Jūs tā sakāt? — diezgan izklaidīgi un vienaldzīgi iejautājās vecākā Goļadkina kunga viltīgais draugs.

—     Es saku, ka esmu galīgi maldījies, Jakov Petrovič, un ka es no savas puses pilnīgi bez aplama kauna …

—     Nu, tad jau labi! Tas ir ļoti labi, ka esat maldījies, — jaunākais Goļadkina kungs rupji atbildēja.

—     Man, Jakov Petrovič, ienāca prātā pat doma, — godprātīgi piebilda mūsu vaļsirdīgais varonis, nemaz nemanīdams sava šķietamā drauga briesmīgo liekulību, — man pat ienāca prātā doma, sak, radušies divi pilnīgi iīdzīgi_…

—     A! Tad tā ir jūsu doma! …

Šai brīdī ar savu mazvērtību pazīstamais jaunākais Goļadkina kungs piecēlās un tvēra pēc platmales. Joprojām nenojauzdams viltu, piecēlās arī vecākais Goļadkina kungs, vientiesīgi un godprātīgi uzsmaidīdams savam neīstajam draugam, cenzdamies savā sirsnībā viņu apmīļot, uzmundrināt un tādā kārtā nodibināt ar viņu jaunu draudzību.

Ardievu, jūsu ekselence! — pēkšņi iesaucās jaunākais Goļadkina kungs. Mūsu varonis satrūkās, pamanījis sava ienaidnieka sejā pat kaut ko bakhantisku, un, vienīgi lai tiktu no viņa vaļā, pabāza pasniegtajā nekrietneļa rokā divus savus pirkstus, bet šai brīdī… šai brīdī jaunākā Goļadkina kunga nekaunība pārsniedza visas robežas. Satvēris vecākā Goļadkina kunga divus pirkstus un sākumā tos paspiedis, necienīgais turpat Goļadkina kunga acu priekšā uzdrošinājās atkārtot savu nekaunīgo šārīta joku. Cilvēka pacietības mērs bija pilns līdz malām …

Jaunākais Goļadkina kungs jau lika kabatā lakatu, ar ko bija slaucījis pirkstus, kad vecākais Goļadkina kungs attapās un metās tam pakaļ blakus istabā, kur, sekojot savam nekrietnajam paradumam, viņa nesamierināmais ienaidnieks bija pasteidzies mudīgi aizmukt. It kā nekas nebūtu noticis, viņš stāvēja pie letes, ēda pīrādziņus un vienā mierā kā kārtīgs cilvēks amizējās ar konditori vācieti. «Dāmu klātbūtnē nedrīkst,» mūsu varonis nodomāja un ārkārtīgi satraukts piegāja pie letes.

— Sievišķis tiešām nav smādējams! Kā jums šķiet? — jaunākais Goļadkina kungs atsāka savas nepieklājīgās piezīmes, droši vien paļaudamies uz Goļadkina kunga bezgalīgo pacietību. Bet resnā vāciete savukārt skatījās uz abiem apmeklētājiem ar trulu skatienu, acīm redzot, nesaprazdama krievu valodu un laipni smaidīdama. No nekaunīgā jaunākā Goļadkina kunga vārdiem mūsu varonis nosarka kā vēzis un, nespēdams vairs valdīties, metās beidzot viņam virsū ar acīm redzamu nolūku saplosīt savu ienaidnieku gabalos un tā izrēķināties ar viņu galīgi; bet jaunākais Goļadkina kungs, sekojot savam zemiskajam paradumam, bija jau gabalā; viņš laidās lapās, bija jau uz lieveņa. Pats par sevi saprotams, ka pēc pirmā acumirklīgā apstulbuma, kas gluži dabiski bija pārņēmis vecāko Goļadkina kungu, viņš attapās un, cik jaudas, metās pakaļ savam apvainotājam, kas jau sēdās ormanī, kurš viņu bija gaidījis un, acīm redzot, ar kuru viss bija jau iepriekš norunāts. Bet tanī pašā brīdī resnā vāciete, redzēdama divu apmeklētāju bēgšanu, iespiedzās un visiem spēkiem noskandināja zvaniņu. Mūsu varonis, skriedams ārā, paskatījās atpakaļ, pameta viņai naudu par sevi un par nesamaksājušo nekauņu, neprasīdams, lai izdod sīknaudu, un, lai gan bija mazliet aizkavējies, tomēr paguva, kaut gan atkal tikai joņojot, panākt savu ienaidnieku. Ar visiem dabas dotajiem spēkiem pieķēries pie droškas spārna, mūsu varonis kādu laiku drāzās pa ielu, pūlēdamies ietrausties ratos, ko jaunākais Goļadkina kungs visiem spēkiem centās nepieļaut. Pa to laiku ormanis gan ar pātagu un grožiem, gan ar kājas spērieniem un vārdiem skubināja vārgo zirģeli, kas gluži negaidot sāka auļot, cik jaudas, un aiz sava nelādzīgā paraduma ik pēc pāris soļiem spēra ar pakaļkājām. Beidzot mūsu varonim tomēr izdevās ielēkt droškā ar seju pret savu ienaidnieku, atspiesties ar muguru pret ormani un ar ceļgaliem pret nekauņas kājām, bet ar labo roku visiem spēkiem ieķerties sava samaitātā un niknākā ienaidnieka mēteļa noplukušajā kažokādas apkaklē …

Ienaidnieki joņoja un kādu laiku klusēja. Mūsu varonis ar pūlēm spēja atvilkt elpu; ceļš bija gaužām slikts, un viņš ik brīdi palēcās uz augšu, riskēdams nolauzt kaklu. Turklāt viņa niknais ienaidnieks arvien vēl negribēja atzīt sevi par uzvarētu un centās savu pretinieku izgrūst dubļos. Piedevām pie visām nepatikšanām laiks bija drausmīgs. Sniegs krita lielām pārslām un visādi centās aizlīst aiz īstā Goļadkina kunga mēteļa, kas bija atsities vaļā. Visapkārt bija tik tumšs, ka vai acī dur. Grūti bija atšķirt, uz kurieni un pa kādām ielām abi joņo… Goļadkina kungam šķita, ka ar viņu notiek kaut kas jau piedzīvots. Vienu brīdi viņš centās atcerēties, vai nav kaut ko no jautis jau vakar … piemēram, sapnī. Beidzot viņa grūtsirdība sasniedza augstāko agonijas pakāpi. Uzzvēlies virsū savam nesaudzīgajam pretiniekam, viņš mēģināja kliegt. Bet kliedziens noslāpa uz lūpām… Bija brīdis, kad Goļadkina kungs visu aizmirsa un nolēma, ka tas viss nav itin nekas, ka tas notiek tikai tāpat vien — neizskaidrojamā veidā un sakarā ar to protestēt būtu pilnīgi veltīgi un lieki… Bet pēkšņi un gandrīz tanī pašā brīdī, kad mūsu varonis visu to bija izdomājis, kāds neuzmanīgs grūdiens grozīja visu situāciju. Goļadkina kungs kā miltu maiss izkrita no droškas un sāka kaut kur velties, krišanas brīdī pilnīgi pamatoti atzīstot, ka tiešām un stipri nevietā pārsteidzies. Pēdīgi uzlēcis kājās, Goļadkina kungs ieraudzīja, ka viņi kaut kur atbraukuši; droška slavēja kāda pagalma vidū, un mūsu varonis no pirmā acu uzmetiena ievēroja, ka tas ir tā nama pagalms, kurā dzīvo Olsufij s Ivanovičs. Tanī pašā brīdī mūsu varonis pamanīja, ka viņa ienaidnieks jau kāpj uz lieveņa un droši vien dodas pie Olsufija Ivanoviča. Neaprakstāmi skumīgu prātu mūsu varonis metās pakaļ savam ienaidniekam, bet, par laimi, laikus apdomājās. Neaizmirsis samaksāt ormanim, Goļadkina kungs izdrāzās uz ielas un, cik jaudas, sāka skriet, kur acis rāda. Sniegs joprojām krita lielām pārslām; joprojām bija apmācies, slapjš un tumšs. Mūsu varonis nevis gāja, bet drāzās, pa ceļam notriekdams zemē visus — vīrus, sievas un bērnus — un pats savukārt atlēkdams sānis no vīriem, sievām un bērniem. Visapkārt un viņam nopakaļis skanēja bailīgi izsaucieni, spiedzieni, kliedzieni… bet Goļadkina kungs, likās, neapjēdza, ko dara, un nekam negribēja pievērst uzmanību… Viņš attapās tikai pie Semjonovskas tilta un arī tikai tāpēc, ka bija paguvis neveikli aizķert un notriekt zemē divas sievas ar kaut kādām sīkām precēm un reizē pakrist arī pats. «Tas nekas,» nodomāja Goļadkina kungs, «tas viss vēl var vērsties uz labu,» — un tūlīt iebāza roku kabatā, lai ar sudraba rubli samaksātu par izbārstītām piparkūkām, āboliem, zirņiem un tamlīdzīgu ēdamo. Pēkšņi Goļadkina kungam atausa jauna gaisma; kabatā viņš sataustīja vēstuli, ko dienā viņam bija nodevis skrīveris. Atcerējies, starp citu, ka tuvumā atrodas pazīstams traktieris, viņš ieskrēja tajā un, ne mirkli nevilcinādamies, apsēdās pie galdiņa, ko apgaismoja tauku svece, un, nelikdamies ne par ko ne zinis, neklausīdamies viesmīlī, kurš bija ieradies uzzināt, ko apmeklētājs pasūtīs, salauza zīmogu un sāka lasīt vēstuli, kas viņu galīgi pārsteidza.

«Cēlais cilvēk, tu, kas ciet manis dēļ un uz mūžu esi mīļš manai sirdij!

Es ciešu, es eju bojā — glāb mani! Apmelotājs, intrigants un ar savu mazvērtību pazīstamais cilvēks ievilcis mani savos tīklos, un es esmu pazudusi! Esmu kritusi! Tomēr viņš man ir pretīgs, bet tu! … Mūs izšķīra, vēstules, ko es tev rakstīju, pārķēra, un visu to izdarīja netikumīgais, izmantodams savu vienīgo labāko īpašību — līdzību ar tevi. Katrā ziņā cilvēks var būt neglīts, bet valdzināt ar prātu, spēcīgām jūtām un patīkamām manierēm … Es eju bojā! Mani atdod ar varu, un visvairāk šai ziņā intriģē mans tēvs, mans labdaris un valsts padomnieks Olsufijs Ivanovičs, droši vien vēlēdamies ieņemt manu vietu un stāvokli augstākajā sabiedrībā … Bet es esmu izšķīrusies un protestēju visiem līdzekļiem, kādus daba man devusi. Gaidi mani ar savu karieti šodien tieši pulksten deviņos pie Olsufija Ivanoviča dzīvokļa logiem. Pie mums būs atkal balle, ieradīsies arī skaistais poručiks. Es iznākšu ārā, un mēs aizjoņosim. Turklāt ir arī citas valsts iestādes, kur var strādāt tēvijas labā. Katrā ziņā paturi vērā, mans draugs, ka nevainība ir stipra jau ar savu nevainību vien. Paliec sveiks. Gaidi ar karieti pie parādes durvīm. Metīšos tavu apkampienu aizsardzībā tieši pulksten divos pēc pusnakts.

Līdz kapa malai tava Klāra Olsufjevna.»

Izlasījis vēstuli, mūsu varonis dažas minūtes palika it kā apstulbis. Briesmīgā grūtsirdībā, briesmīgā uztraukumā, bāls kā kaļķis viņš ar vēstuli rokās vairāk reižu pagājās pa telpu; piedevām pie visām nelaimēm mūsu varonis nebija ievērojis, ka tieši viņš pašlaik pievērsis sev visu klātesošo uzmanību. Droši vien viņa nekārtīgais apģērbs, nevaldāmais uztraukums, staigāšana jeb, pareizāk izsakoties, skraidīšana, žestikulēšana ar abām rokām, varbūt daži mīklainie vārdi, ko viņš savā nodabā aiz izklaidības izmeta, — droši vien tas viss bija ļoti nelabvēlīgi ietekmējis apmeklētāju spriedumu par Goļadkina kungu; pat viesmīlis sāka raudzīties uz viņu aizdomīgi. Attapies mūsu varonis ievēroja, ka stāv telpas vidū un gandrīz nepieklājīgi, neuzvedīgi raugās uz kādu visai cienījama izskata večuku, kas, paēdis un svētbildes priekšā pielūdzis dievu, atkal apsēdās un savukārt nenovērsa acis no Goļadkina kunga. Mūsu varonis apjucis paskatījās apkārt un pamanīja, ka visi, itin visi raugās uz viņu ļoti draudīgi un aizdomīgi. Pēkšņi kāds atvaļināts karavīrs ar sarkanu apkakli skaļi pieprasīja «Policijas Ziņas». Goļadkina kungs satrūkās un nosarka; nejauši viņš nodūra acis un ieraudzīja, ka ir tik nepieklājīgā apģērbā, kāds pat mājās nebūtu pieļaujams, kur nu vēl sabiedriskā vietā. Zābaki, bikses un visi kreisie sāni bija vienos dubļos, labās kājas bikšu staras saitīte atrauta, bet fraka vairākās vietās saplēsta.

Neremdināmi skumīgu prātu mūsu varonis piegāja pie galda, kur bija lasījis vēstuli, un ieraudzīja, ka pie tā pienāk traktiera apkalpotājs ar tādu kā dīvainu un izaicinoši kategorisku sejas izteiksmi. Apmulsis un galīgi sašļucis, mūsu varonis sāka aplūkot galdu, pie kura viņš pašreiz stāvēja. Uz galda atradās pēc maltītes nenovākti šķīvji, nosmulēta salvete un nule lietots nazis, dakšiņa un karote. «Kas tad te ēdis?» mūsu varonis nodomāja. «Vai tiešām es? Bet viss var būt! Būšu paēdis un pats to nepamanījis; ko lai tagad daru?» Pacēlis acis, Goļadkina kungs atkal ieraudzīja sev līdzās viesmīli, kas grasījās viņam kaut ko teikt.

— Cik man jāmaksā, brālīt? — mūsu varonis trīcošā balsī iejautājās.

Visapkārt atskanēja skaļi smiekli; pat viesmīlis pasmīnēja. Goļadkina kungs noprata, ka arī šoreiz izgāzies un izdarījis briesmīgu muļķību. To sapratis, viņš tik ļoti apjuka, ka bija spiests bāzt roku kabatā pēc lakata — droši vien tāpēc, lai kaut ko darītu un nestāvētu nekustīgi; bet sev pašam un visiem apkārtējiem par neaprakstāmu izbrīnu izvilka nevis lakatu, bet pudelīti ar kaut kādām zālēm, ko pirms dienām četrām bija parakstījis Krestjans Ivanovičs. «Medikamentus tanī pašā aptiekā,» — pazibēja Goļadkina kunga galvā . .. Pēkšņi viņš satrūkās un šausmās bezmaz iekliedzās. Sāka ataust jauna gaisma… Goļadkina kungs ieraudzīja tumšu, iesarkani pretīgu šķidrumu ar draudīgu spīdumu. Pudelīte izkrita no rokām un uz vietas saplīsa. Mūsu varonis iekliedzās un atlēca pāris soļu nost no izlijušā šķidruma … viņš trīcēja pie visām miesām, un sviedri izspiedās uz deniņiem un pieres. «Tātad dzīvība briesmās!» Pa to laiku traktiera apmeklētāji sakustējās, apmulsa; visi apstāja Goļadkina kungu, visi Goļadkina kungam kaut ko teica, daži pat mēģināja Goļadkina kungu satvert. Bet mūsu varonis bija mēms un nekustīgs, nekā neredzēja, nekā nedzirdēja, nekā nejuta . .. Beidzot spēji metās ārā no traktiera, atgrūda visus, kas mēģināja viņu aizturēt, gandrīz bez samaņas iekrita pirmajā ormaņa droškā, kas gadījās ceļā, un aizjoņoja uz dzīvokli.

Dzīvokļa priekšnamā viņš sastapa departamenta sargu Mihejevu ar kroņa aploksni rokās. — Zinu, mans draugs, visu zinu, — mūsu pārgurušais varonis atbildēja vārgā, skumīgā balsī, — tas ir oficiāls paziņojums … — Aploksnē tiešām bija Andreja Filipovičā parakstīts priekšraksts Goļadkina kungam nodot visas lietas, kas atrodas pie viņa, Ivanam Semjonovičam. Paņēmis aploksni un iedevis sargam desmit kapeikas, Goļadkina kungs iegāja dzīvoklī un ieraudzīja, ka Petruška kārto un liek kaudzē visus savus krāmus un grabažas, visas savas mantas, acīm redzot, nodomājis atstāt Goļadkina kungu un pārvākties pie Karolīnas Ivanovnas, kas Petrušku pārvilinājusi, lai ar viņu aizstātu Jevstafiju.

XII nodaļa

Petruška ienāca gāzelēdamies, izturēdamies neparasti vaļīgi, ar tādu kā sulainiski svinīgu sejas izteiksmi. Bija redzams, ka viņam kaut kas padomā, ka viņš pilnam apzinās savu taisnību un izturas kā gluži svešs cilvēks, tas ir, kā cilvēks, kas kalpo kādam citam un nepavisam ne vairs Goļadkina kungam.

—      Redzi nu, mans mīļais, — mūsu varonis, cīnīdamies ar elpas trūkumu, sacīja, — cik tagad pulkstenis, mans mīļais?

Petruška klusēdams aizgāja aiz starpsienas, tad atgriezās un diezgan neatkarīgā tonī paziņoja, ka drīz būs jau pusastoņi.

—     Nu labi, mans mīļais, labi. Nu, redzi, mans mīļais… atļauj pateikt tev, mans mīļais, ka starp mums tagad, liekas, visam beigas.

Petruška klusēja.

—     Nu, tagad, kad starp mums visam jau beigas, saki man atklāti, saki kā draugam — kur tu biji, brālīt?

—     Kur biju? Pie labiem ļaudīm.

—     Zinu, mans draugs, zinu. Es ar tevi vienmēr esmu bijis apmierināts, mans mīļais, arī atestātu tev došu … Nu, tā — tad tagad tu pie viņiem?

—     Neko darīt, kungs! Pats taču zināt. Protams, labs cilvēks nevienam sliktu nemācīs.

—     Zinu, mans mīļais, zinu. Tagad labi ļaudis ir retums, mans draugs; proti viņus pienācīgi novērtēt, mans draugs. Nu, un ko tad viņi?

—     Zināms, ko . .. Tikai pie jums, kungs, es tagad vairs kalpot nevaru; pats zināt.

—     Zinu, mans mīļais, zinu; tavu cītību un centību pazīstu; esmu to redzējis, mans draugs, esmu ievērojis. Es, mans draugs, tevi cienu. Es cienu labu un godīgu cilvēku, kaut ari viņš būtu sulainis.

—     Zināms! Mēs, sulaiņi, protams, pats zināt, ejam tur, kur labāk. Tā nu tas ir. Kas man! Zināms, kungs, bez laba cilvēka nevar iztikt.

—     Nu labi, brālīt, labi; es to jūtu … Še tava nauda, un še tev atestāts. Tagad saskūpstīsimies, brālīt, atvadīsimies … Bet tagad, mans mīļais, es no tevis palūgšu kādu pakalpojumu, pēdējo pakalpojumu, — Goļadkina kungs sacīja svinīgā tonī. — Redzi, mans mīļais, dzīvē visādi gadās. Bēdas, mans draugs, slēpjas arī apzeltītās pilīs, un no tām nekur nevar izbēgt. Tu zini, mans draugs, es pret tevi, liekas, vienmēr esmu bijis laipns…

Petruška klusēja.

—     Es, liekas, pret tevi vienmēr esmu bijis laipns, mans mīļais … Cik tad mums tagad ir veļas, mans mīļais?

—     Tepat vien viss ir. Seši linaudekla krekli, trīs pāri zeķu, četri elsiņi; flaneļa veste; divi apakšā pavelkamie. Pats zināt, viss. Es kungs, no jūsu mantām nekā … Es kunga mantu sargāju. Es ar jums, kungs, kā nākas… bet, ka uz mani kristu kāds grēks, — nekad, kungs; to jau jūs pats zināt, kungs.

—     Ticu, mans draugs, ticu. Es nerunāju par to, mans draugs, nepavisam ne, redzi, mans draugs …

—     Zināms, kungs: to jau mēs zinām. Kad vēl kalpoju pie ģenerāļa Stolbņakova, mani atlaida tad, kad pats aizbrauca uz Saratovu … tur viņam dzimtmuiža …

—     Nē, mans draugs, es par ko citu; es neko … tu tikai nedomā nezin ko, mans mīļais draugs…

—      Zināms. Bet mūs, sulaiņus, pats zināt, viegli apmelot. Taču ar mani bija apmierināti it visi. Ir bijuši ministri, ģenerāļi, senatori, grāfi. Esmu kalpojis pie visiem, pie kņaza Svinčatkina, pie pulkveža Pereborkina, pie ģenerāļa Ņedobarova, tas arī brauca uz savu dzimtmuižu. Zināms jau.

—     Jā, mans draugs, jā; labi, mans draugs, labi. Arī es tagad, mans draugs, braucu prom… Katram savs ceļš zem kājām, mans mīļais, un nav zināms, uz kāda ceļa katrs var nokļūt. Palīdzi nu, mans draugs, man tagad apģērbties; jā, iesaiņo arī manu vicmundieri… otras bikses, palagus, segas, spilvenus …

—     Vai pavēlēsiet visu sasiet sainī?

—           Jā, mans draugs, jā; varbūt labāk sainī… Kas zina, kas ar mums var atgadīties. Bet tagad, mans mīļais, aizej un sameklē karieti…

—      Karieti?

—     Jā, mans draugs, karieti, tādu lielāku un uz ilgāku laiku. Bet tu, mans draugs, nedomā nezin ko…

—     Vai tālu gribat braukt?

—     Nezinu, mans draugs, arī to nezinu. Arī pēli, manuprāt, vajadzēs piesaiņot klāt. Kā tu pats domā, mans draugs? Es uz tevi paļaujos, mans mīļais …

—     Vai tad jums tūlīt labpatiks braukt prom?

—     Jā, mans draugs, jā! Sagadījās tādi apstākļi… tak jau, mans mīļais, tak jau …

—     Zināms, kungs; arī pie mums pulkā ar poručiku notika tas pats, tur muižniekam … aizveda …

—      Aizveda? … Kā! Mans mīļais, tu …

—     Jā, aizveda, un otrā muižā laulājās. Viss bija jau iepriekš sagatavots. Notika pakaļdzīšanās; tikai tad iejaucās nelaiķa kņazs — nu, un visu nokārtoja …

—     Laulājās, jā … bet kā tad tu, mans mīļais, kā tad tu, mans mīļais, to zini?

—     Zināms, kā! Par to jau visi, kungs, runāja. Mēs, kungs, zinām visu… protams, kurš gan nav grēkojis. Tikai es jums tagad teikšu, kungs, atļaujiet man vienkārši, kungs, kā sulainim pateikt; ja jau nu tagad tā, tad teikšu jums, kungs: jums ir ienaidnieks — jums, kungs, ir sāncensis, stiprs sāncensis, jā gan …

—     Zinu, mans draugs, zinu; tu pats, mans mīļais, zini… Nu, tātad es uz tevi paļaujos. Ko lai mēs tagad darām, mans draugs? Ko tu man ieteiksi?

—     Redziet, kungs, ja jau jūs tagad, par piemēru sacīt, tā, kungs, esat nodomājis, tad jums derētu šo to nopirkt — nu, piemēram, palagus, spilvenus, otru — divguļu pēli, labu segu, — tad nu varētu no kaimiņienes lejā, no sīkpilsones, viņai ir labs lapsādas apmetnis; to nu varētu aplūkot un nopirkt, varētu tūlīt noiet apskatīt. Jums tas taču tagad vajadzīgs, labs lapsādas apmetnis ar atlasa virsdrēbi…

—     Labi, mans draugs, labi; esmu ar mieru, mans draugs, es uz tevi paļaujos, pilnīgi paļaujos; manis pēc kaut vai apmetni, mans mīļais … Tikai ātrāk, ātrāk! Dieva dēļ, ātrāk! Nopirkšu arī apmetni, tikai, lūdzu, ātrāk! Drīz būs astoņi, ātrāk, dieva dēļ, mans draugs! Pasteidzies, mans draugs! …

Petruška pameta nesasietu veļas, spilvenu, segu, palagu un visādu krāmu saini, ko bija sācis vākt un siet kopā, un pa kaklu pa galvu metās ārā no istabas. Tikmēr Goļadi.ina kungs vēlreiz paņēma rokās vēstuli — bet lasīt to nespēja. Saķēris abām rokām savu nelaimīgo galvu, viņš izbrīnā piespiedās pie sienas. Neko domāt viņš nebija spējīgs, ne arī darīt; pats nesaprata, kas ar viņu notiek. Beidzot, redzēdams, ka laiks paiet, bet ne Petruškas, ne apmetņa vēl nav, Goļadkina kungs nolēma iet pats. Atvēris durvis uz priekšnamu, viņš izdzirdēja lejā troksni, skaļas balsis, strīdiņu un čalas … Vairākas kaimiņienes par kaut ko tērgāja, kliedza, spriedelēja, trieca — Goļadkina kungs zināja gan, par ko īsti. Bija dzirdama Petruškas balss; tad atskanēja soļi. «Ak dievs! Viņi sasauks šurp puspasauli!» ievaidējās Goļadkina kungs, izmisumā lauzīdams rokas un mezdamies atpakaļ savā istabā. Iesteidzies tajā, viņš, gandrīz neapjēgdams, ko dara, nokrita uz dīvāna un iespieda seju spilvenā. Brītiņu tā pagulējis, viņš pielēca kājās un, negaidīdams Petrušku, uzvilka galošas, uzlika galvā platmali, uzrāva mugurā mēteli, paķēra kabatas portfeli un pa kaklu pa galvu drāzās lejup pa kāpnēm. — Neko nevajag, neko, mans mīļais! Es pats, es visu pats. Tu pagaidām neesi vajadzīgs, bet pa to laiku viss varbūt vēl vērsīsies uz labu, — Goļadkina kungs nomurmināja Petruškam, sastapis to uz kāpnēm; tad izdrāzās pagalmā un ārā no mājas; sirds viņam vai stājās; viņš vēl nebija izšķīries… Ko lai dara, kā lai šajā kritiskajā gadījumā rīkojas …

«Jāizlemj taču, kā lai rīkojos, ak kungs! Vai nu vajadzēja tam visam notikt!» viņš beidzot izmisumā iekliedzās, kātodams, kur acis rāda, uz labu laimi pa ielu. «Vai nu vajadzēja tam visam notikt! Ja nebūtu noticis tas, tieši tas, tad viss būtu nokārtojies; būtu nokārtojies uzreiz, vienā rāvienā, vienā veiklā, enerģiskā, stingrā rāvienā. Galvu lieku ķīlā, ka būtu nokārtojies! Un zinu pat, kā tieši būtu nokārtojies. Tas būtu nokārtojies tā: es būtu, teiksim, darījis tā un tā, bet man, cienījamais kungs, ar atļauju sacīt, ir tā, ka ne uz priekšu, ne atpakaļ; sak, tā jautājumus nekārto; sak, cienījamais kungs, jautājumus tā nekārto, un ar viltvārdību pie mums nekā nevar panākt, viltvārdis, cienījamais kungs, ir nevērtīgs cilvēks, un tēvijai no viņa nav nekāda labuma. Vai jūs to saprotat? Sak, vai jūs to saprotat, cienījamais kungs?! Tā es teiktu …

Lai gan nē … nebūt ne to, nepavisam ne to … Ko es te melšu, muļķis tāds, es, pašslepkava! Pašslepkava tāds, es teiktu pavisam ko citu… Tu, izvirtušais cilvēk, lūk, kā to tagad dara! Nu, kur man tagad dēties? Ko es, piemēram, tagad lai ar sevi iesāku? Kam es tagad deru? Kam tu, par piemēru sacīt, tagad deri, Goļadkins tāds, necienīgais tāds! Nu, ko lai tagad daru? Karieti vajadzēs ņemt; ņem, sak, un piebrauc karieti klāt; sak, kājiņas saslapināsim, ja karietes nebūs … Un kas gan to varēja domāt? Ai, jaunkundzīt, ai, cienītā! Ai, tiklā, izslavētā jaunava! Parādījāt sevi visā godībā, cienītā, neko teikt, parādījāt sevi! Un tas viss notiek aiz netikumīgas audzināšanas; tagad, kad esmu visu to apsvēris un izpratis, redzu, ka tas notiek vienīgi aiz netikumības. Jau no jaunām dienām viņu vajadzēja saņemt stingrāk … un arī žagarus pa reizei, bet viņi to lutina ar konfektēm, ar visādiem saldumiem, un pats večuks viņai svepst: sak, tu man esi tāda un tāda, tu esi laba, sak, grāfam izprecināšu! … Bet lūk, kāda viņa tagad kļuvusi, tagad viņa parāda mums savu īsto seju: sak, redziet, kā es rīkojos! Viņu jau no jaunām dienām vajadzēja turēt mājās, bet tie viņu nodod pansionātā madāmai francūzietei, kaut kādai tur emigrantei Falbalā; bet tur pie emigrantes Falbalā viņa samācās visādas blēņas — tad nu iznāk tā kā pašreiz. Sak, lūdzu, papriecājieties! Sak, esiet ar karieti tikos un tikos pie logiem un nodziediet spāniski izjustu romanci; gaidu jūs un zinu, ka mīlat, un aizbēgsim abi kopā, un dzīvosim būdiņā. Bet galu galā to nemaz nedrīkst darīt; to, mana cienītā, — ja jau runājam vaļsirdīgi — nedrīkst darīt, pat likumi aizliedz godīgu un nevainīgu jaunavu vest prom no vecāku mājām bez viņu piekrišanas! Un beigu beigās kādēļ gan, kāpēc un kāda šoreiz vajadzība? Nu, būtu izgājusi pie kārtīga vīra, kādu liktenis lēmis, un beigta balle. Bet es esmu ierēdnis; es tādēļ varu pazaudēt savu vietu; es, cienītā, tādēļ varu nonākt tiesā — jā gan! — ja jūs to vēl nezinājāt. Tas ir vācietes roku darbs, visam cēlonis ir viņa, ragana, visa jezga sākās ar viņu. Tāpēc ka cilvēku apmelojusi, tāpēc ka palaidusi par viņu bābu tenkas, smieklīgas pasakas pēc Andreja Filipovičā ieteikuma, tāpēc tas arī notiek. Jo kādēļ gan citādi te vajadzētu jaukties iekšā Petruškam? Kāda viņam daļa? Kas blēdim par vajadzību? Nē, es nevaru, cienītā, nekādi nevaru, neparko nevaru … Jūs mani, cienītā, šoreiz gan atvainojiet. Tas viss ceļas no jums, cienītā, nevis no vācietes, nepavisam ne no raganas, bet tieši no jums, jo ragana ir laba sieviete, jo ragana nekādā ziņā nav vainīga, bet vainīga esat jūs, cienītā, — jā gan! Jūs, cienītā, jūs pavedināt mani uz neceļiem … Te cilvēks iet bojā, te cilvēks zaudē pamatu zem kājām un pats sevi nespēj valdīt — kādas tad te var būt kāzas! Un kā tas viss beigsies? Un kā tas tagad nokārtosies! Es daudz ko dotu, lai to visu uzzinātu! …»

Tā izmisumā prātoja mūsu varonis. Pēkšņi attapies, viņš ievēroja, ka stāv uz Ļiteinajas ielas. Laiks bija drausmīgs: bija iestājies atkusnis, sniga sniegs, un lija lietus — nu, gluži kā tajā neaizmirstamajā naktī, briesmīgajā pusnakts stundā, kad sākās visas Goļadkina kunga nelaimes. «Kas nu tagad par kāzu ceļojumu,» domāja Goļadkina kungs, vērdamies sniegā un lietū, «visapkārt nāve… Ak kungs! Nu kur lai es te, piemēram, sameklēju karieti? Tur uz tā stūra, liekas, kaut kas melnē. Paskatīsimies, noskaidrosim. Ak kungs!» turpināja mūsu varonis, virzīdams vārgos un ļodzīgos soļus uz to pusi, kur bija ieraudzījis kaut ko līdzīgu karietei. «Nē, es rīkošos tā: aiziešu, kritīšu pie kājām, ja iespējams, pazemīgi lūgšos. Sak, tā un tā; nododu savu likteni jūsu rokās, priekšniecības rokās; sak, jūsu ekselence, aizstāviet un aplaimojiet cilvēku; tā un tā, sak, tā būtu pretlikumīga rīcība; nepazudiniet, uzskatu jūs par tēvu, neatstājiet… glābiet pašcieņu, godu un labo slavu … glābiet arī no ļaundara, izvirtuša cilvēka … Viņš ir īpašs cilvēks, jūsu ekselence, un arī es esmu īpašs cilvēks; viņš par sevi, bet arī es esmu pats par sevi; tik tiešām, pats par sevi, jūsu ekselence, tik tiešām, pats par sevi; jā gan. Sak, nespēju būt tāds kā viņš; pārtrauciet, lūdzams, lieciet pārtraukt — un izbeigt bezdievīgo, patvaļīgo izrīkošanos manā vietā … lai citi tā nedarītu, jūsu ekselence. Atzīstu jūs par tēvu; priekšniecībai, protams, labdarīgai un gādīgai priekšniecībai, tādas tieksmes vajadzētu atbalstīt. .. Tas būtu pat mazliet bruņnieciski. Sak, atzīstu jūs, labdarīgo priekšniecību, par tēvu, uzticu jums savu likteni un pretī nerunāšu, paļaujos uz jums un pats aizeju no darba … tā!»

—     Vai esi ormanis, mans mīļais?

—     Ormanis.

—     Kariete, brāl, uz visu vakaru …

—     Bet vai tālu labpatiks braukt?

—            Uz visu vakaru, uz visu vakaru; lai kur būtu jābrauc, mans mīļais, lai kur būtu jābrauc.

—     Vai labpatiks braukt ārpus pilsētas?

—            Jā, mans draugs; varbūt arī ārpus pilsētas. Es vēl pats īsti nezinu, mans draugs, nevaru tev droši pateikt, mans mīļais. Redzi, mans mīļais, varbūt viss vēl vērsīsies uz labu. Protams, mans draugs . ..

—     Protams, kungs, protams; lai dievs dod katram.

—            Jā, mans draugs, jā; pateicos, mans mīļais; nu, cik tad prasīsi, mans mīļais?

—     Vai jums tūlīt labpatiks braukt?

—            Jā, tūlīt, tas ir, nē, vienā vietā pagaidīsi… tā mazliet, neilgi pagaidīsi, mans mīļais.

—            Ja jau ņemat uz visu vakaru, tad šādā laikā mazāk par sešiem rubļiem nevar …

—            Nu, labi, mans draugs, labi; es tev būšu pateicīgs, mans mīļais. Tad tu tagad mani vedīsi, mans mīļais.

—            Kāpiet iekšā; atļaujiet, es te vēl mazliet sakārtošu; lūdzu, tagad kāpiet iekšā. Uz kurieni pavēlēsiet braukt?

—     Uz Izmailovskas tiltu, mans draugs.

Ormanis uztrausās uz bukas un sāka skubināt vāju kleperu pāri, ko ar pūlēm atrāva no siles ar sienu, lai brauktu uz Izmailovskas tiltu. Bet Goļadkina kungs pēkšņi parāva auklu, apturēja karieti un žēlā balsī palūdza griezties atpakaļ un braukt nevis uz Izmailovskas tiltu, bet uz kādu citu ielu. Kučieris iegriezās citā ielā, un pēc desmit minūtēm Goļadkina kunga salīgtā ekipāža apstājās pie nama, kurā dzīvoja viņa ekselence. Goļadkina kungs izkāpa no karietes, palūdza kučieri katrā ziņā gaidīt un pats ar trīcošu sirdi uzdrāzās augšā otrā stāvā, parāva zvaniņu, durvis atvērās, un mūsu varonis iegāja viņa ekselences dzīvokļa priekšnamā.

—            Vai viņa ekselencei labpatīk būt mājās? — Goļadkina kungs jautāja sulainim, kas atvēra durvis.

—            Bet ko jūs vēlaties? — sulainis jautāja, noskatīdams Goļadkina kungu no galvas līdz kājām.

—            Es, mans draugs, tā teikt… Goļadkins, ierēdnis, titulārais padomnieks Goļadkins. Sak, tā un tā, izskaidroties …

—     Uzgaidiet; nenāciet…

—            Mans draugs, es nevaru gaidīt; man ir svarīga, neatliekama darīšana …

—     Kas jūs sūta? Jūs ar papīriem?

—       Nē( esr mans draugs, pats par sevi… Pieteic, mans draugs, sak, tā un tā, izskaidroties. Bet es tev būšu pateicīgs, mans mīļais …

—      Nevar. Nav vēlēts pieņemt; viņiem viesi. Lūdzu, rīt pulksten desmitos …

—       Pieteiciet jel, mans mīļais; es nevaru, man nav iespējams gaidīt… Jūs, mans mīļais, par to atbildēsiet…

—       Nu ej taču pieteic; kas tad tev: zābaku žēl, vai? — noteica otrs sulainis, kas bija atgāzies uz sola un līdz tam netika teicis ne vārda.

—      Zābaku žēl! Nevēlēja pieņemt, saproti? Viņu rinda no rītiem.

—     Pieteic. Mēle nokritīs, vai?

—       Es jau pieteikšu: mēle nenokritīs. Nav vēlēts; es teicu — nav vēlēts. Nāciet istabā.

Goļadkina kungs iegāja pirmajā istabā; uz galda stāvēja pulkstenis. Viņš paskatījās: pusdeviņi. Sirds krūtīs iesmeldzās. Viņš jau gribēja griezties atpakaļ, bet šai pašā brīdī garš sulainis, nostājies nākošās istabas durvīs, skaļi izsauca Goļadkina kunga uzvārdu. «Kas par rīkli!» mūsu varonis neaprakstāmi skumīgu prātu nodomāja … «Nu, būtu jel pateicis, tā sakot: tā un tā, pazemīgi un lēnprātīgi ieradies izskaidroties — tā sakot… esiet tik vēlīgs, pieņemiet… Bet tagad viss sabojāts, viss mans nāciens veltīgs; lai gan… jā, nu — nekas …» Prātot vairs nebija laika. Sulainis atgriezās, pateica «lūdzu» un ieveda Goļadkina kungu kabinetā.

Kad mūsu varonis iegāja iekšā, viņam bija tāda sajūta, it kā būtu kļuvis akls, jo itin nekā neredzēja. Pavīdēja gan divi trīs stāvi. «Tie būs viesi,» Goļadkina kungam iešāvās prātā. Beidzot mūsu varonis sāka skaidri saskatīt zvaigzni uz viņa ekselences melnās frakas, tad, ievērojot pakāpenību, pievērsās melnajai frakai un beidzot atguva spēju redzēt visu …

—     Ko-o? — noteica Goļadkina kungam pazīstama baiss.

—     Titulārais padomnieks Goļadkins, jūsu ekselence.

—     Nu?

—     Esmu ieradies izskaidroties …

—     Kā? . . . Ko? …

—       Nu, tā. Tā un tā, esmu ieradies izskaidroties, jusu ekselence.

—     Bet jūs … kas jūs tāds esat? …

—     Go-go-goļadkina kungs, jūsu ekselence, titulārais padomnieks.

—     Nu, un kas jums vajadzīgs?

—     Tā un tā, uzskatu jūs par tēvu; pats aizeju no darba, un aizstāviet no ienaidnieka — tieši tā!

—     Ko tas nozīmē?

—     Zināms …

—     Kas zināms?

Goļadkina kungs klusēja; viņa zods pamazām sāka raustīties …

—     Nu?

—     Es domāju, bruņnieciskums, jūsu ekselence… ka šinī gadījumā ir bruņnieciskums, un priekšnieku uzskatu par tēvu … tā un tā, aizstāviet, ar a … asarām lū … lūdzu, un ka tādas tie … tieksmes va … vajadzētu a … a … atbalstīt…

Viņa ekselence novērsās. Dažus mirkļus mūsu varoņa acis neko nespēja saskatīt. Krūtīs žņaudza. Elpa aizrāvās. Viņš neapjauta, kur stāv.. . Bija tā kā kauns un skumji. Dievs vien zina, kas notika pēc tam … Attapies mūsu varonis ievēroja, ka viņa ekselence runā ar saviem viesiem un it kā skaļi un dedzīgi ar viņiem kaut ko apspriež. Vienu no viesiem Goļadkina kungs tūlīt pazina. Tas bija Andrejs Filipovičs; turpretī otru ne; lai gan arī tas bija it kā pazīstams — garš, plecīgs augums, pavecs, seja apveltīta ar ļoti biezām uzacīm un vaigubārdu un izteiksmīgu, asu skatienu. Nepazīstamajam kaklā bija ordenis, bet mutē cigārs. Nepazīstamais smēķēja un, neizņemdams cigāru no mutes, nozīmīgi māja ar galvu, palaikam uzmezdams skatienu Goļadkina kungam. Goļadkina kungam kļuva tā kā neērti; viņš novērsa acis un tūlīt ieraudzīja vēl vienu visai dīvainu viesi. Durvīs, ko mūsu varonis līdz šim bija noturējis par spoguli, kā tas reiz ar viņu jau bija gadījies, parādījās viņš — zināms, kas, Goļadkina kunga ļoti labs paziņa un draugs. Jaunākais Goļadkina kungs līdz tam tiešām bija atradies otrā — mazākajā istabiņā un kaut ko steidzīgi rakstījis; tagad, acīm redzot, uzrakstītais bija ievajadzējies — un viņš ieradās ar dokumentiem padusē, piegāja pie viņa ekselences un ļoti veikli, gaidīdams, ka viņa personai izrādīs sevišķu uzmanību, paguva iejaukties sarunā, stāvēdams mazliet aiz muguras Andrejam Filipovičam, pa daļai paslēpies aiz nepazīstamā, kas smēķēja cigāru. Acīm redzot,

Miiuiko Goļadkina kungu ārkārtīgi interesēja saruna, kurā viņš bijīgi klausījās, māja ar galvu, mīņājās no vienas kājeles uz otru, smaidīja, ik brīdi raudzījās viņa ekselencē, it kā ar skatieniem lūgdams, lai arī viņam atļauj bilst kaut vārdiņu. «Nelietis!» Goļadkina kungs nodomāja un neviļus paspēra soli uz priekšu. Šai brīdī ģenerālis apgriezās un pats diezgan nedroši piegāja pie Goļadkina kunga.

—     Nu labi, labi; ejiet dieva vārdā. Es izskatīšu jūsu lietu, bet jūs likšu pavadīt… — To teikdams, ģenerālis paskatījās uz nepazīstamo ar kuplo vaigubārdu. Tas piekrizdams pamāja ar galvu.

Goļadkina kungs juta un skaidri saprata, ka viņu notur par kādu citu, nevis par to, kas viņš ir patiesībā. «Lai nu būtu kā būdams, bet izskaidroties taču vajag,» viņš nodomāja, «tā un tā, sak, jūsu ekselence.» Šai brīdī viņš neizpratnē nodūra acis un sev par ārkārtīgu izbrīnu ieraudzīja uz viņa ekselences zābakiem prāvu baltu plankumu. «Vai tiešām saplīsuši?» Goļadkina kungs nodomāja. Tomēr drīz vien Goļadkina kungs atklāja, ka viņa ekselences zābaki nepavisam nav saplīsuši, bet tikai stipri atstaro gaismu, — fenomens, kas pilnā mērā izskaidrojams ar to, ka zābaki bija lakoti un stipri spīdēja. «To sauc par bliku,» nodomāja mūsu varonis, «sevišķi šis apzīmējums tiek lietots mākslinieku darbnīcās; turpretī citur šo atstarojumu sauc par spīdumu.» Tad Goļadkina kungs pacēla acis un redzēja, ka laiks runāt, jo apstākļi kuru katru brīdi varēja ņemt ļaunu virzienu… Mūsu varonis paspēra soli uz priekšu.

—     Tā un tā, jūsu ekselence, — viņš sacīja, — bet ar viltvārdību mūsu laikos neko nevar panākt.

Ģenerālis neatbildēja, bet stipri parāva zvaniņa auklu. Mūsu varonis paspēra vēl soli uz priekšu.

—     Viņš ir nelietīgs un izvirtis cilvēks, jūsu ekselence, — mūsu varonis sacīja, neapzinādamies, ko pats runā, pamirdams aiz bailēm un tomēr droši un noteikti norādīdams uz savu necienīgo dvīņu brāli, kas šinī brīdī dīgājās ap viņa ekselenci, — tā un tā, bet es runāju par zināmo personu.

Goļadkina kunga vārdiem sekoja vispārēja reakcija. Andrejs Filipovičs un nepazīstamais māja ar galvu; viņa ekselence ar visu spēku nepacietīgi raustīja zvaniņa auklu, saucot šurp sulaiņus. Šai brīdī jaunākais Goļadkina kungs savukārt panāca uz priekšu.

—     Jūsu ekselence, — viņš sacīja, — pazemīgi lūdzu jūsu atļauju runāt. — Jaunākā Goļadkina kunga balss skanēja neparasti noteikti; visa izturēšanās liecināja, ka viņš ir pilnīgi pārliecināts par savu taisnību.

—     Atļaujiet jums jautāt, — viņš atkal iesāka, aiz pārmērīgas centības nenogaidīdams viņa ekselences atbildi un šoreiz pievērsdamies Goļadkina kungam, — atļaujiet jums jautāt, kā klātbūtnē jūs tā izsakāties? Kā priekšā jūs stāvat, kā kabinetā atrodaties? … — Jaunākais Goļadkina kungs bija neparasti uztraukts, piesarcis un kvēloja sašutumā un dusmās; pat asaras sariesās viņam acīs.

—     Basavrjukovu kungi! — visā rīklē norēca sulainis, kas parādījās kabineta durvīs. «Laba muižnieku ģimene, ieceļojusi no Mazkrievijas,» Goļadkina kungs nodomāja un tūlīt sajuta, ka kāds visai draudzīgi uzliek viņam roku uz muguras; pēc tam pie muguras piespiedās arī otra roka; nelietīgais Goļadkina kunga dvīņu brālis dīdījās pa priekšu, rādīdams ceļu, un mūsu varonis skaidri redzēja, ka viņu laikam virza uz lielajām kabineta durvīm. «Gluži kā pie Olsufija Ivanoviča,» viņš nodomāja un atradās jau priekšnamā. Atskatījies ieraudzīja sev līdzās divus viņa ekselences sulaiņus un vienu dvīņu brāli.

—     Mana drauga mēteli, mēteli, mēteli, mēteli! Mana labākā drauga mēteli! — ietarkšķējās izvirtušais cilvēks, izraudams no kāda sulaiņa rokām mēteli un, lai nelietīgi un nekrietni paņirgātos, uzmezdams to Goļadkina kungam tieši uz galvas. Cenzdamies atbrīvoties no mēteļa, vecākais Goļadkina kungs skaidri izdzirda abu sulaiņu smieklus. Bet, nevienā neklausīdamies un itin neko nevērodams, viņš jau gāja ārā no priekšnama un atradās uz apgaismotām kāpnēm. Jaunākais Goļadkina kungs viņam sekoja.

—     Ardievu, jūsu ekselence! — viņš nokliedza pakaļ vecākajam Goļadkina kungam.

—     Nelietis! — ārkārtīgā sašutumā noteica mūsu varonis.

—     Nu, lai nu būtu nelietis …

—     Izvirtušais cilvēk!

—     Nu, lai nu būtu izvirtušais cilvēks … — tā cienīgajam Goļadkina kungam atbildēja viņa necienīgais ienaidnieks un ar viņam piemītošo nekaunību, pat acu nepa

mirkšķinājis, raudzījās no kāpņu augšas Goļadkina kungam acīs, it kā lūgdams viņu turpināt. Mūsu varonis sajutumā nospļāvās un izsteidzās uz lieveņa; viņš bija tā satriekts, ka nemaz neatcerējās, kas un kā bija palīdzējis iekāpt karietē. Attapies Goļadkina kungs ieraudzīja, ka viņu ved pa Fontanku. «Tātad uz Izmailovskas tiltu?» Goļadkina kungs nodomāja … Tad Goļadkina kungam sagribējās vēl par kaut ko padomāt, bet viņš to nespēja; viņu bija pārņēmis kaut kas tik šausmīgs, ka to pat izskaidrot nevarēja… «Nu, nekas!» mūsu varonis nosprieda un brauca uz Izmailovskas tiltu.

XIII nodaļa

… Šķita, ka laiks sāks skaidroties. Tiešām, slapjais sniegs, kas līdz tam bija kritis lielām, biezām pārslām, pamazām vērtās arvien retāks un beidzot gandrīz pavisam pārstāja. Kļuva redzamas debesis, un pie tām šur tur iemirgojās zvaigznītes. Bija slapjš, netīrs, mitrs un smacīgs, sevišķi Goļadkina kungam, kas jau tā tikko spēja atvilkt elpu. Izmirkušais un smagais mētelis apņēma visus viņa locekļus ar nepatīkamu siltu mitrumu un ar savu smagumu padarīja vēl vārgākas jau tā stipri ļodzīgās kājas. Tādas kā drudžainas tirpas, kā spēcīgi un skaudri drebuļi kratīja visu miesu; nespēks spieda ārā aukstus, slimīgus sviedrus, tā ka Goļadkina kungs šoreiz pat aizmirsa ar viņam piemītošo stingrību un noteiktību atkārtot savu iemīļoto frāzi, ka tas viss varbūt, droši vien, katrā ziņā ņems un vērsīsies uz labu. «Pagaidām gan tas vēl nav nekas,» piebilda mūsu stingrais un dūšu nezaudējošais varonis, slaucīdams no sejas auksta ūdens lāses, kas visos virzienos tecēja no apaļās un caurcaurēm izmirkušās platmales malām, jo tās vairs neaizturēja ūdeni. Piebildis, ka tas viss vēl nav nekas, mūsu varonis mēģināja apsēsties uz diezgan resna koka kluča, kas mētājas pie malkas grēdas Olsufija Ivanoviča pagalmā. Protams, par spāniešu serenādēm un zīda kāpnēm nebija vairs ko domāt; bet par klusu kaktiņu, kaut arī ne gluži siltu, toties ērtu un apslēptu, tomēr vajadzēja padomāt. Garām ejot jāteic, ka viņu stipri vilināja tas pats kaktiņš Olsufija Ivanoviča dzīvokļa priekšnamā, kur savā laikā, gandrīz šā patiesā stāsta sākumā, mūsu varonis bija nostāvējis savas divas stundas starp skapi un veciem aizslietņiem, starp

dažādiem nevajadzīgiem mājas krāmiem un grabažām. Jo arī tagad Goļadkina kungs stāvēja un gaidīja jau veselas divas stundas Olsufija Ivanoviča pagalmā. Bet, kas attiecas uz kādreizējo kluso un ērto kaktiņu, tad tagad bija radušās dažas neērtības, kādu agrāk nebija. Pirmā neērtība tā, ka toreizējā vieta droši vien ir ievērota un kopš notikuma Olsufija Ivanoviča beidzamajā ballē tiek uzraudzīta; otrkārt, vajadzēja gaidīt norunāto zīmi no Klāras Olsufjevnas, jo katrā ziņā vajadzēja taču būt kādai tādai norunātai zīmei. Tā vienmēr ir darīts, un, «sak, ne mēs pirmie, ne pēdējie». Starp citu, Goļadkina kungs šai sakarībā tūlīt atcerējās kādu jau sen lasītu romānu, kur varone gluži līdzīgos apstākļos deva norunāto zīmi Alfrēdam, piesienot pie loga sārtu lentīti. Taču par sārtu lentīti tagad naktī un Sanktpēterburgas klimatā, kas pazīstams ar savu mitrumu un nepastāvību, nevarēja būt ne runas, īsi sakot, tāda lentīte bija pilnīgi neiespējama. «Nē, šoreiz nevar būt ne domas par zīda kāpnēm,» nosprieda mūsu varonis, «es labāk te tāpat vien, slepus un klusītiņām… es, piemēram, labāk nostāšos šeit,» — un izraudzījās vietiņu pagalmā tieši pretī logiem, pie sakrautās malkas grēdas. Protams, pa pagalmu staigāja daudz svešu cilvēku, braucēju, kučieru; turklāt rībēja ratu riteņi, sprauslāja zirgi utt., tomēr vieta bija ērta: vai nu ievēros vai ne, bet vismaz tagad izdevīgi tas, ka patvērums atrodas zināmā mērā ēnā un Goļadkina kungu neviens neredz; turpretī viņš pats var redzēt itin visu. Logi bija spoži apgaismoti; pie Olsufija Ivanoviča notika kaut kāda svinīga sanāksme. Mūzika gan vēl nebija dzirdama. «Tātad tā nav balle, bet tāpat vien — sabraukuši kaut kāda cita iemesla dēļ,» mūsu varonis domāja, sirdij vai stājoties pukstēt. «Bet vai tiešām šodien?» viņam iešāvās prātā. «Vai tik datums nav nepareizs? Iespējams, viss iespējams … Šoreiz viss iespējams .. . Varbūt vēstule bija uzrakstīta jau vakar, bet es to nesaņēmu — un nesaņēmu tāpēc, ka iejaucās Petruška, blēdis tāds! Vai varbūt uzrakstīta rīt, tas ir, ko es … varbūt man visu vajadzēja darīt, tas ir, gaidīt ar karieti. ..» Nu mūsu varonis sastinga galīgi un sāka kabatā meklēt vēstuli, lai pārliecinātos. Bet vēstules viņam par izbrīnu kabatā nebija. «Kā tad tā?» Goļadkina kungs pusdzīvs nočukstēja. «Kur es to būtu atstājis? Tātad būšu nozaudējis? — tā tik vēl trūka!» viņš beidzot ievaidējās. «Ja nu tā tagad

nonāk ļaunās rokās? (Un varbūt ir jau nonākusi!) Ak kungs! Kādas tam būs sekas! Būs kaut kas tāds, ka labāk… Ak tu mans nenovīdīgais likteni!» Un Goļadkina kungs nodrebēja kā apšu lapa, domādams par to, ka viņa nekrietnais dvīņu brālis varbūt tieši ar nolūku uzmeta viņam mēteli uz galvas, lai nolaupītu vēstuli, par ko būs uzodis no Goļadkina kunga ienaidniekiem. «Turklāt viņš taču parasti pārķer dokumentus,» mūsu varonis nodomāja, «un pierādījums tam … bet ko nu par pierādījumiem! …» Pēc pirmās baiļu lēkmes un apstulbuma asinis sakāpa Goļadkina kungam galvā. Vaidēdams un zobus žņirkstinādams, viņš saķēra karsto galvu, apsēdās uz koka kluča un sāka par kaut ko domāt.. . Bet domas galvā nesaistījās cita ar citu. Zibēja nez kādas sejas, atmiņā gan neskaidri, gan spilgti nāca kaut kādi sen aizmirsti notikumi, līda galvā kaut kādu muļķīgu dziesmu muļķīgi motīvi . .. Viņu pārņēma grūtsirdība, nedabiska grūtsirdība! «Ak dievs! Ak dievs!» kaut cik attapies, nodomāja mūsu varonis, apspiezdams krūtīs dobjas elsas. «Stiprini manu garu manās neizmērojami lielajās nelaimēs! Ka esmu pagalam, pazudis galīgi — par to vairs nav nekādu šaubu, un tas ir dabiski, jo citādi nemaz nevar būt. Pirmām kārtām, esmu zaudējis vietu, katrā ziņā zaudējis, nemaz nevarēju to nezaudēt… Nu, pieņemsim, tas vēl kaut kā nokārtosies. Manas naudiņas, teiksim, sākumam pietiks; jo vajadzēs taču īrēt citu dzīvoklīti, iegādāties šādas tādas mēbelītes … Bet vispirms jau Petruškas pie manis vairs nebūs. Varēšu iztikt arī bez blēža… kā gultas vietas īrnieks; nu, labi! Nākšu un iešu, kad man patiks, un arī Petruška nepurpinās, kad vēlu pārnākšu, — jā gan; tāpēc man kā gultas vietas īrniekam būs labi… Nu, pieņemsim, ka tas viss būtu labi; bet kāpēc es runāju pavisam par ko citu, pavisam par ko citu?» Tad doma par pašreizējo stāvokli atkal iešāvās Goļadkina kungam prātā. Viņš paskatījās visapkārt. «Ak tu kungs! Ak kungs! Par ko īsti es tagad runāju?» pavisam samulsis, viņš nodomāja, saķerdams karsto galvu.

— Vai jums drīz, kungs, labpatiks braukt? — jautāja kāda balss Goļadkina kunga tuvumā. Goļadkina kungs satrūkās; bet priekšā stāvēja, arī izmircis slapjš līdz ādai un nosalis, viņa ormanis, kas aiz nepacietības un gara laika bija sadomājis paskatīties aiz malkas grēdas, vai tur nav Goļadkina kunga.

— Es, mans draugs, neko … es, mans draugs, drīz,, ļoti drīz, bet tu vēl pagaidi…

Ormanis aizgāja, savā nodabā ņurdēdams. «Par ko gan viņš ņurd?» Goļadkina kungs caur asarām domāja. «Es taču viņu esmu nolīdzis uz visu vakaru, man taču . . . man tagad ir tiesība … jā gan! Esmu nolīdzis uz visu vakaru, un beigta balle. Vienalga, kaut vai tāpat būtu jānostāv. Viss ir atkarīgs no manas gribas. Gribu — braucu, negribu — nebraucu. Un arī tas, ka es te stāvu aiz malkas, nav itin nekas … un tu nedrīksti neko iebilst; sak, kungam gribas stāvēt aiz malkas, un viņš stāv… un neviena godu neaizskar — jā gan! Tā tas ir, cienītā, ja gribat zināt. Bet būdiņā, cienītā, tā un tā, mūsu laikos neviens nedzīvo. Jā gan! Bez labiem tikumiem mūsu rūpniecības gadsimtā, cienītā, tālu nevar tikt, kam jūs pati tagad esat biedinošs piemērs … Sak, vajag strādāt par galda priekšnieku un dzīvot būdiņā jūras krastā. Vispirms, cienītā, jūras krastā galda priekšnieku nav, un, otrkārt, mēs abi tādu galda priekšnieka amatu nemaz nevaram dabūt. Jo, pieņemsim, par piemēru, es iesniedzu lūgumu un ierodos — tā un tā, gribu būt galda priekšnieks … un pasargājiet no ienaidnieka … bet jums pateiks, cienītā … ka galda priekšnieku ir daudz, un jūs te neatrodaties pie emigrantes Falbalā, kur mācījāties labus tikumus, kam pati esat biedinošs piemērs. Bet labi tikumi, cienītā, nozīmē sēdēt mājās, turēt cieņā tēvu un priekšlaicīgi nedomāt par līgavaiņiem. Pienāks laiks, cienītā, un līgavaiņi atradīsies — jā gan! Protams, dažādas gudrības neapstrīdami vajag prast, piemēram, dažreiz paspēlēt klavieres, runāt franciski, zināt vēsturi, ģeogrāfiju, ticības mācību un aritmētiku — jā gan! — bet vairāk arī nekā nevajag. Bez tam vēl virtuve; katras labi audzinātas jaunavas pienākums ir pārzināt virtuvi! Bet kas būs tagad? Pirmkārt, mana skaistule, mana cienītā, jūs nelaidīs, bet dzīsies jums pakaļ — un pēc tam beigta balle, klosterī. Un ko tad, cienītā? Ko tad pavēlēsiet darīt man? Vai pavēlēsiet man, cienītā, pēc dažu muļķīgu romānu parauga ierasties uz tuvējā uzkalna un, raugoties uz jūsu ieslodzījuma saltajiem mūriem, mirkt asarās un beidzot, sekojot dažu sliktu vācu dzejnieku un romānistu paradumam, nomirt, vai, cienītā? Bet, vispirms, atļaujiet man jums draudzīgi pateikt, ka tā nemēdz darīt, un, otrkārt, es kā jūs, tā jūsu vecākus būtu kārtīgi nopēris par to, ka deva jums lasīt franču grāmatas; jo franču grāmatas neko labu neiemācīs. Tajās ir inde … samaitājoša inde, c ienītā! Jeb vai jūs domājat, atļaujiet jautāt, jeb vai jūs domājat, ka tā un tā, aizbēgsim nesodīti, un viss… sak, dodiet būdiņu jūras krastā; un tad sāksim dudināt un spriedelēt par dažādām jūtām, un tā mēs visu mūžu nodzīvosim pieticībā un laimē; bet tad uzradīsies mazulis, un mēs, tā teikt… sak, tā un tā, mūsu tēvs un valsts padomniek Olsufij Ivanovič, lūk, uzradies mazulis, tad nu jūs sakarā ar šo īpašo gadījumu noņemiet lāstu un dodiet mums savu svētību? Nē, cienītā, tā atkal nemēdz darīt, un vispirms nemaz neceriet, nekādas dudināšanas nebūs. Tagad vīrs, cienītā, ir kungs, un kārtīgai, labi audzinātai sievai visādā ziņā viņam jāizdabā. Bet mīlināšanās, cienītā, tagad, mūsu rūpniecības gadsimtā, nav modē; pagājuši Žana 2aka Ruso laiki. Tagad vīrs, piemēram, pārnāk izsalcis no darba, sak, sirsniņ, vai nav kas ēdams, vai nav šņabītis, ko iedzert, siļķīte, ko uzkost? Tad nu jums, cienītā, tūlīt jābūt gatavībā ir šņabītim, ir siļķītei. Vīrs ar apetīti uzkodīs un uz jums pat nepaskatīsies, bet teiks: ej, kaķīt, virtuvē un paraugi pusdienas, — un labi ja reizi nedēļā noskūpstīs, pie tam to pašu reizi vienaldzīgi… Tā tas ir, mūsuprāt, cienītā! — un to pašu reizi vienaldzīgi… Tā tas būs, ja jau tā par to spriestu, ja jau tā uz apstākļiem sāktu raudzīties… Bet kāda man te daļa? Kāpēc, cienītā, mani savos untumos pinat iekšā? … «Sak, labais cilvēk, tu, kas ciet manis dēļ un visādā ziņā esi mīļš manai sirdij, un tā tālāk.» Bet pirmkārt — es, cienītā, jums nederu, pati zināt, komplimentus bārstīt neprotu, nemēdzu teikt dāmām visādus iesmaržotus niekus, meitu medniekus neciešu un arī ar augumu, jāatzīstas, nevaru lepoties. Aplamu lielību un kaunu jūs manī neatradīsiet, bet es jums pilnīgi vaļsirdīgi atzīšos. Sak, tā gan, man ir tikai taisns un atklāts raksturs un vesels saprāts; ar intrigām nenodarbojos. Neesmu intrigants un ar to lepojos — jā gan. Staigāju starp labiem cilvēkiem bez maskas, un lai jums būtu pateikts viss …»

Goļadkina kungs pēkšņi satrūkās. Viņa kučiera rudā un galīgi izmirkusī bārda atkal parādījās aiz malkas grēdas .. .

— Es tūlīt, mans draugs; es, mans draugs, zini, tūdaļ, es, mans draugs, tūlīt pat, — Goļadkina kungs atbildēja trīcošā un vārgā balsī.

Kučieris pakasīja pakausi, tad noglauda bārdu, pēc tam paspēra soli uz priekšu … apstājās un neuzticīgi pavērās Goļadkina kungā.

—            Es tūlīt, mans draugs, es, redzi… mans draugs … es mazliet, es, redzi, mans draugs, tikai mazu brītiņu te… redzi, mans draugs …

—            Vai tad nemaz nebrauksiet? — kučieris beidzot sacīja, noteikti un galīgi stādamies virsū Goļadkina kungam.

—            Nē, mans draugs, es tūlīt. Es, redzi, mans draugs,. gaidu …

—     Tā-a …

—            Es, redzi, mans draugs… no kādas sādžas tu esi, mans mīļais?

—     Mēs esam dzimtcilvēki…

—     Vai kungi labi?

—     Nevar sūdzēties …

—            Jā, mans draugs; pastāvi te, mans draugs. Tu, redzi, mans draugs, — vai sen jau Pēterburgā?

—     Būs jau gads, kā braucu …

—     Un tev ir labi, mans draugs?

—     Nevar sūdzēties …

—            Jā, mans draugs, jā. Pateicies liktenim, mans draugs. Meklē, mans draugs, labus cilvēkus. Tagad labi cilvēki ir retums, mans mīļais; labs cilvēks tevi apmazgās, paēdinās un padzirdīs … Bet dažreiz tu redzi, ka arī zelts mirkst asarās, mans draugs … redzi bēdīgu piemēru; jā gan, mans mīļais . ..

Ormanim kļuva žēl Goļadkina kunga.

—     Nu labi, es pagaidīšu. Vai tad ilgi vēl gaidīsiet?

—            Nē, mans draugs, nē; es jau, zini, tā sakot… es jau vairs negaidīšu, mans mīļais. Kā tu domā, mans draugs? Es uz tevi paļaujos. Es te vairs negaidīšu …

—     Vai tad nemaz nebrauksiet?

—            Nē, mans draugs, nē; bet es tev būšu pateicīgs, mans mīļais… jā gan. Cik tev nākas, mans mīļais?

—            Nu, par cik nolīgām, kungs, tik arī dodiet. Gaidīju, kungs, ilgi, jūs jau, kungs, cilvēkam pāri nedarīsiet.

—            Nu, še tev, mans mīļais, še tev. — Un Goļadkina kungs iedeva ormanim visus sešus sudraba rubļus un, galīgi nolēmis netērēt vairs laiku — tas ir, lasīties prom ar labu, jo vairāk tāpēc, ka jautājums bija jau galīgi izšķirts un ormanis atlaists, tātad nebija vairs ko gaidīt, —

tievās prom, izgāja pa vārtiem, nogriezās pa kreisi un, atpakaļ neskatīdamies, aizelsdamies un priecādamies metas skriet. «Varbūt viss vēl vērsīsies uz labu,» viņš domāja, «bet es šādā veidā būšu izglābies no nelaimes.» Tiešām — Goļadkina kungam sirds pēkšņi kļuva neparasti viegla. «Ak, kaut viss vērstos uz labu!» mūsu varonis nodomāja, pats sev tomēr lāgā neticēdams. «Darīšu l«i…» viņš domāja. «Nē, es labāk tā un no citas puses … Vai varbūt labāk rīkoties šitā?…» Tā šaubīdamies un cenzdamies izkliedēt savas šaubas, mūsu varonis aizdrāzās līdz Semjonovskas tiltam, bet, aizjozis līdz turienei, saprātīgi un galīgi nolēma griezties atpakaļ. «Tā būs labāk,» viņš nodomāja. «Es labāk no otras puses, proti, šitā. Es rīkošos tā — būšu malā stāvošs novērotājs, un beigta balle: sak, es esmu novērotājs, malā stāvoša persona — un viss, un lai tur notiek kas notikdams — es nebūšu vainīgs. Jā gan! Tā tas tagad arī būs.»

Nolēmis atgriezties, mūsu varonis tiešām atgriezās, jo vairāk tāpēc, ka prātā bija iešāvusies laimīga doma — uzskatīt sevi par malā stāvošu personu. «Tā būs arī labāk: ne par ko nebūs jāatbild, un redzēšu visu, kas jāredz… jā gan!» Proti, aprēķins bija pareizs, un viss kārtībā. Nomierinājies viņš atkal ieņēma savu kluso un drošo vietiņu aiz malkas grēdas un sāka uzmanīgi skatīties uz logiem. Šoreiz skatīties un gaidīt nevajadzēja ilgi. Pēkšņi pie visiem logiem uzreiz sākās savāda rosība, vīdēja stāvi, pavērās aizkari, veseli cilvēku pūlīši drūzmējās Olsufija Ivanoviča logos, visi ar skatieniem kaut ko meklēja pagalmā. Savas malkas grēdas aizsegā mūsu varonis savukārt sāka ziņkārīgi vērot vispārējo rosību un ar interesi grozīt galvu pa labi un pa kreisi, cik nu to atļāva malkas grēdas īsā ēna, kas viņu aizsedza. Pēkšņi viņš apjuka, satrūkās un aiz šausmām bezmaz apsēdās. Viņam likās, īsi sakot, viņš skaidri saprata, ka meklēja nevis nezin ko: meklēja tieši viņu, Goļadkina kungu. Visi skatās uz viņa pusi, visi rāda uz viņa pusi. Bēgt nebija iespējams: ieraudzīs … Apjukušais Goļadkina kungs piespiedās pēc iespējas ciešāk pie malkas un tikai tad ieraudzīja, ka nodevīgā ēna viņu viļ, ka tā neaizsedz viņu visu. Ar vislielāko prieku mūsu varonis tagad būtu bijis ar mieru ielīst kādā spraudziņā starp malkas pagalēm un, ja vien tas būtu bijis iespējams, rātni tur tupēt. Bet tas nekādi nebija iespējams. Savā agonijā viņš beidzot sāka atklāti un taisni skatīties visos logos uzreiz; tad jau labāk tā … Un pēkšņi aiz kauna samulsa galīgi. Kļuva skaidrs, ka viņu bija ievērojuši, bija ievērojuši visi reizē, visi viņam met ar roku, visi viņam māj ar galvu, visi viņu sauc; tad noklaudzēja un atvērās daži vēdlodziņi; vairākas balsis reizē sāka viņam kaut ko saukt… «Brīnos, kā tos skuķus neper jau bērnībā,» mūsu varonis, galīgi apmulsis, pie sevis murmināja. Pēkšņi no lieveņa noskrēja viņš (zināms, kas) — vicmundierī vien, bez cepures, aizelsdamies, kustēdamies kā ūdens zāle, dīgādamies un uz augšu palēkdamies, liekulīgi izrādīdams briesmīgu prieku par to, ka beidzot ieraudzījis Goļadkina kungu.

—     Jakov Petrovič, — sāka tarkšķēt ar savu mazvērtību pazīstamais cilvēks, — Jakov Petrovič, jūs šeit? Jūs saaukstēsieties. Te ir auksts, Jakov Petrovič. Lūdzu, nāciet iekšā.

—     Jakov Petrovič! Nē, es neko, Jakov Petrovič, — mūsu varonis pazemīgā balsī nomurmināja.

—     Nē, tā nevar, Jakov Petrovič: mūs lūdz, sirsnīgi lūdz un gaida. «Sak, aplaimojiet viesus un atvediet šurp Jakovu Petroviču.» Tā gan.

—     Nē, Jakov Petrovič; es, redziet, man labāk vajadzētu … Man labāk vajadzētu iet uz mājām, Jakov Petrovič … — sacīja mūsu varonis, reizē svildams uz lēnas uguns un stingdams aiz kauna un šausmām.

—      Nē, nē, nē, nē! — tarkšķēja riebīgais cilvēks. — Nē, nē, nē, neparko! Iesim! — viņš enerģiski noteica un vilka vecāko Goļadkina kungu uz lieveņa pusi. Vecākais Goļadkina kungs nemaz negribēja iet, bet, tā kā visi skatījās un pretoties un tielēties būtu bijis muļķīgi, mūsu varonis gāja — lai gan nevarētu teikt, ka gāja, jo pats nepavisam neapzinājās, kas ar viņu notiek. Bet nu nekas, kad jau, tad jau!

Iekāms mūsu varonis paguva kaut cik sakārtoties un attapties, viņš jau atradās zālē. Goļadkina kungs bija bāls, izspūris, satriekts; viņš pārlaida blāvās acis pūlim — šausmas! Zāle, visas istabas — viss, viss bija pilnum pilns. Cilvēku, ka biezs, dāmu vesels puķudārzs; visi drūzmējās ap Goļadkina kungu, visi tiecās pēc Goļadkina kunga, visi ar pleciem bīdīja Goļadkina kungu, kurš ļoti skaidri manīja, ka viņu kaut kur virza. «Taču ne uz durvīm,» Goļadkina kungam iešāvās prātā. Tiešām — viņu virzīja nevis uz durvīm, bet tieši uz Olsufija Ivanoviča « ita atzveltņa pusi. Vienā pusē atzveltnim stāvēja Klāra Olsufjevna, bāla, gurda, skumīga, tomēr krāšņi uzposusies. Goļadkina kungam sevišķi dūrās acīs mazie baltie ziediņi viņas melnajos matos, kas radīja lielisku efektu. Otrā pusē atzveltnim stāvēja Vladimirs Semjonovičs melnā frakā, ar jaunu ordeni pogcaurumā. Goļadkina kungu veda zem rokas un, kā jau iepriekš teikts, taisni pie Olsufija Ivanoviča — vienā pusē jaunākais Go]adkina kungs, kas izlikās ārkārtīgi pieklājīgs un labvēlīgs, par ko mūsu varonis neizsakāmi nopriecājās, bet otrā pusē Andrejs Filipovičs ar visai svinīgu sejas izteiksmi. «Ko tas varētu nozīmēt?» Goļadkina kungs nodomāja. Bet, kad ieraudzīja, ka viņu ved pie Olsufija Ivanoviča, pēkšņi kā zibens uzliesmojums atspīdēja gaisma. Galvā pazibēja doma par pārķerto vēstuli… Neizsakāmā agonijā mūsu varonis nostājās Olsufija Ivanoviča atzveltņa priekšā. «Kā lai tagad izturos?» viņš nodomāja. «Protams, drošsirdīgi, tas ir, vaļsirdīgi un reizē cēli; sak, tā un tā, un tā tālāk.» Bet tas, no kā mūsu varonis, acīm redzot, baidījās, nenotika. Olsufijs Ivanovičs, kā likās, saņēma Goļadkina kungu ļoti laipni un, lai gan roku nepasniedza, tomēr, raugoties viņā, vismaz pašūpoja sirmo galvu, kas jau pati par sevi iedvesa dziļu cieņu, — pašūpoja ar tādu kā svinīgi skumīgu, bet reizē labvēlīgu sejas izteiksmi. Tā vismaz Goļadkina kungam likās. Viņam pat likās, ka Olsufija Ivanoviča nespodrajās acīs paviz asara; viņš paskatījās uz augšu un ieraudzīja, ka arī turpat stāvošās Klāras Olsufjevnas skropstās pamirdz it kā asariņa, ka arī Vladimira Semjonoviča acīs pavīd kaut kas līdzīgs, ka Andreja Filipovičā nesatricināmā un mierīgā pašcieņa arī pelnījusi vispārēju, līdz asarām aizkustinātu atzinību, ka, beidzot, jauneklis, kas kādreiz stipri atgādināja cēlu padomnieku, ļaudamies vispārējai noskaņai, jau gauži raud… Vai arī Goļadkina kungam tas viss varbūt tikai tā likās, tāpēc ka viņš pats saviļņots apraudājās un skaidri juta, ka karstas asaras rit pār aukstajiem vaigiem … Raudu pilnā balsī, samierinājies ar cilvēkiem un likteni, pašreiz no sirds mīlēdams ne vien Olsufiju Ivanoviču, ne vien visus viesus kopā, bet pat savu ļaunprātīgo dvīņu brāli, kas tagad, acīm redzot, nepavisam nebija ļaunprātīgs un pat ne Goļadkina kunga dvīņu brālis, bet pilnīgi neitrāls un pats par sevi ļoti laipns cilvēks, — mūsu varonis aizgrābts gribēja izkratīt Olsufij am

Ivanovičam sirdi; bet aiz visa tā, kas viņā bija sakrājies, nespēja itin neko izteikt, tikai ar ļoti daiļrunīgu žestu klusēdams norādīja uz savu sirdi… Beidzot Andrejs Filipovičs, droši vien gribēdams saudzēt jūtīgo sirmgalvi, paveda Goļadkina kungu sāņus un ļāva viņam, likās, rīkoties pilnīgi brīvi. Smaidīdams, kaut ko savā nodabā murminādams, nespēdams lāgā aptvert notiekošo, bet katrā ziņā gandrīz pilnīgi samierinājies ar cilvēkiem un likteni, mūsu varonis sāka nez kur spraukties cauri biezajam viesu pūlim. Visi viņam deva ceļu, visi skatījās uz viņu ar tādu kā dīvainu ziņkāri un neizskaidrojamu, mīklainu līdzjūtību. Mūsu varonis iegāja otrā istabā — visur tā pati uzmanība; viņš neskaidri juta, ka vesels pūlis seko viņam pa pēdām, ka ievēro katru viņa soli, ka visi paklusām savā starpā kaut ko ļoti interesantu pārspriež, šūpo galvas, runā, tērzē, triec un sačukstas. Goļadkina kungam būtu ļoti gribējies uzzināt, par ko tie visi tā spriedelē un čukstas. Atskatījies mūsu varonis ieraudzīja sev līdzās jaunāko Goļadkina kungu. Sajutis nepieciešamību satvert viņa roku un pavest viņu sāņus, Goļadkina kungs sirsnīgi palūdza otru Jakovu Petroviču palīdzēt viņam visos turpmākajos notikumos un neatstāt kritiskos brīžos. Jaunākais Goļadkina kungs nopietni pamāja ar galvu un cieši paspieda vecākā Goļadkina kunga roku. Sirds mūsu varoņa krūtīs ietrīcējās aiz jūtu pārpilnības. Bet Goļadkina kungam trūka elpas, viņš juta, ka krūtīs žņaudz, žņaudz, ka visas šīs viņam pievērstās acis māc un gurdina… Goļadkina kungs, garām ejot, ieraudzīja to padomnieku, kas valkāja parūku. Padomnieks lūkojās viņā ar stingru, pētošu skatienu, ko vispārējā līdzjūtība nemaz nebija padarījusi laipnāku … Mūsu varonis jau nolēma iet viņam tieši klāt, lai uzsmaidītu un nekavējoties izskaidrotos; bet nodoms neizdevās. Vienu brīdi Goļadkina kungs gandrīz pavisam aizmirsās un zaudēja ir atmiņu, ir samaņu … Atžilbis ievēroja, ka mīņājas plašā viņu ielenkušo viesu lokā. Pēkšņi no istabas pasauca Goļadkina kungu; saucienu uzreiz atkārtoja viss pūlis. Visi saviļņojās, visi sāka runāt, visi metās uz pirmās zāles durvīm; mūsu varoni gandrīz iznesa uz rokām, pie tam cietsirdīgais padomnieks ar parūku turējās cieši līdzās Goļadkina kungam. Beidzot padomnieks paņēma viņu aiz rokas un nosēdināja sev līdzās iepretim Olsufija Ivanoviča atzveltnim, gan stipri atstatu no sirm-

Kalvja. Visi, kas vien atradās istabā, sasēdās vairākās lindās ap Goļadkina kungu un Olsufiju Ivanoviču. Visi apklusa un pierima, visi ievēroja svinīgu klusumu, visi skatījās uz Olsufiju Ivanoviču, acīm redzot, gaidīdami kaut ko ne gluži parastu. Goļadkina kungs ievēroja, ka līdzās Olsufija Ivanoviča atzveltnim un arī tieši pretī padomniekam novietojās otrs Goļadkina kungs ar Andreju Filipoviču. Klusums ieilga; kaut ko tiešām gaidīja. «Gluži kā ģimenē, kad kāds dodas tālā ceļā; tagad tikai vajadzētu piecelties un pielūgt dievu,» nodomāja mūsu varonis. Pēkšņi viesu pūlī bija vērojams neparasts saviļņojums, kas pārtrauca visas Goļadkina kunga pārdomas. Notika kaut kas sen gaidīts. — Brauc, brauc! — atskanēja pūlī. «Kas tad brauc?» Goļadkina kungam pazibēja doma, un viņš notrīcēja no kaut kādas dīvainas sajūtas. — Ir laiks! — sacīja padomnieks, uzmanīgi paskatījies uz Andreju Filipoviču. Andrejs Filipovičs savukārt paskatījās uz Olsufiju Ivanoviču. Cēli un svinīgi Olsufijs Ivanovičs pamāja ar galvu. — Piecelsimies, — sacīja padomnieks, celdams kājās Goļadkina kungu. Visi piecēlās. Tad padomnieks paņēma aiz rokas vecāko Goļadkina kungu, bet Andrejs Filipovičs jaunāko Goļadkina kungu, un abi svinīgi saveda kopā divus pilnīgi līdzīgos cilvēkus, kamēr gaidu pilnais pūlis sastājās ap viņiem. Mūsu varonis neizpratnē paskatījās apkārt, bet viņam tūlīt norādīja uz jaunāko Goļadkina kungu, kas sniedza roku. «Grib mūs samierināt,» nodomāja mūsu varonis un aizkustināts sniedza roku jaunākajam Goļadkina kungam; tad, tad pastiepa galvu uz viņa pusi. To pašu izdarīja arī otrs Goļadkina kungs.. . Šai brīdī vecākajam Goļadkina kungam šķita, ka viņa viltīgais draugs smaida, ka tas ātri un blēdīgi pamirkšķina ļaužu pūlim visapkārt, ka nekrietnā jaunākā Goļadkina kunga sejā pavīd kaut kas ļaunu vēstošs, ka viņš sava jūdasa skūpsta laikā pat saviebj seju tādā kā grimasē . .. Goļadkina kungam galva sāka dunēt, gar acīm metās tumšs; viņam šķita, ka milzums, vesels lērums gluži līdzīgu Goļadkinu ar troksni laužas iekšā pa visām istabas durvīm; bet bija jau par vēlu … Atskanēja skaļš nodevēja skūpsts un …

Tad notika kas pavisam neparasts. .. Zāles durvis klaudzēdams atvērās, un tajās parādījās cilvēks, kura izskats vien sastindzināja Goļadkina kungu. Viņš vairs nespēja pakustināt kājas. Kliedziens noslāpa aizžņaugtajās krūtīs.

Goļadkina kungs gan zināja visu jau iepriekš un sen jau bija no jautis kaut ko tamlīdzīgu. Nepazīstamais lēnām un svinīgi tuvojās Goļadkina kungam… Goļadkina kungs šo cilvēku ļoti labi pazina. Viņš to bija redzējis, ļoti bieži redzējis, vēl šodien bija redzējis… Nepazīstamais bija gara auguma plecīgs vīrs melnā frakā, ar nozīmīgu krustu kaklā un apveltīts ar biezu, ļoti melnu vaigubārdu; lai līdzība būtu pilnīga, trūka tikai cigāra mutē … Toties nepazīstamā skatiens, kā jau iepriekš minēts, Goļadkina kungam lika sastingt šausmās. Ar nopietnu un svinīgu sejas izteiksmi briesmīgais cilvēks piegāja pie mūsu stāsta nožēlojamā varoņa. .. Goļadkina kungs pasniedza viņam roku; nepazīstamais to saņēma un vilka sev līdzi… Ar apmulsušu, pārvērstu seju mūsu varonis paskatījās apkārt…

— Tas ir — tas ir Krestjans Ivanovičs Rūtenšpics, medicīnas un hirurģijas doktors, jūsu sens paziņa, Jakov Petrovič! — kāda pretīga balss ietarkšķējās Goļadkina kungam pie pašas auss. Viņš atskatījās: tas bija ar savu zemisko, nelietīgo dvēseli pazīstamais Goļadkina kunga dvīņu brālis. Nekrietns, ļaunu vēstošs prieks staroja viņa sejā; ar sajūsmu viņš berzēja rokas, ar sajūsmu grozīja galvu, ar sajūsmu dīgājās ap visiem un ikvienu; likās — viņš tūlīt sāks dejot aiz sajūsmas; beidzot palēcās uz priekšu, izrāva kādam sulainim sveci un sāka iet pa priekšu, apgaismodams ceļu Goļadkina kungam un Krestjanam Ivanovičam. Goļadkina kungs skaidri dzirdēja, ka visi, kas vien bija zālē, metas viņam pakaļ, drūzmējas, grūsta cits citu un visi kopā vienā balsī sāk atkārtot Goļadkina kunga vārdus: «Tas nekas, nebaidieties, Jakov Petrovič, tas taču ir jūsu senais draugs un paziņa Krestjans Ivanovičs Rūtenšpics…» Beidzot viņi izgāja uz spoži apgaismotām galvenajām kāpnēm; arī uz kāpnēm cilvēku bija kā biezs, ar troksni atvērās āra durvis, un Goļadkina kungs atradās uz lieveņa kopā ar Krestjanu Ivanoviču. Pie parādes durvīm stāvēja kariete ar aizjūgtiem četriem zirgiem, kas sprauslāja aiz nepacietības. Ļaunā priekā starojošais jaunākais Goļadkina kungs trijos lēcienos noskrēja pa kāpnēm un pats atvēra karieti. Krestjans Ivanovičs ar aicinošu žestu palūdza Goļadkina kungu kāpt iekšā. Aicinošais žests gan nemaz nebija vajadzīgs; bija pietiekami daudz palīdzētāju… Sirdij vai stājoties pukstēt aiz šausmām, Goļadkina kungs paskahļ.is atpakaļ: visas spoži apgaismotās kāpnes bija kā nosētas ar cilvēkiem; no visām pusēm viņā raudzījās ziņkāngi skatieni; pats Olsufijs Ivanovičs sēdēja savā ērtajā • itzveltnī augšējā kāpņu telpā un uzmanīgi, dziļi līdzjūlīgi noraudzījās uz notiekošo. Visi gaidīja. Nepacietīga kurnēšana atskanēja pūlī, kad Goļadkina kungs paskatījās atpakaļ.

—     Es ceru, ka te nav nekā … nekā peļama… vai tāda, kas varētu izraisīt vispārēju nosodījumu… un uzmanību … attiecībā uz manām oficiālajām attiecībām? — mūsu varonis apmulsis noteica. Visapkārt bija dzirdamas čalas un izsaucieni; visi noraidoši kratīja galvu. Goļadkina kungam pār vaigiem sāka ritēt asaras.

—     Tādā gadījumā esmu ar mieru… es pilnīgi paļaujos … un uzticu savu likteni Krestjanam Ivanovičam.

Tikko Goļadkina kungs bija pateicis, ka viņš pilnīgi uztic savu likteni Krestjanam Ivanovičam, briesmīgs, apdullinošs, priecīgs kliedziens izlauzās no visu apkārtējo krūtīm un kā draudīga atbalss atkārtojās gaidītāju pūlī. Tad Krestjans Ivanovičs no vienas puses, bet Andrejs Filipovičs no otras paņēma Goļadkina kungu zem rokas un sāka palīdzēt tam iekāpt karietē; bet dubultnieks pēc sava nekrietnā paraduma bīdīja no mugurpuses. Nelaimīgais vecākais Goļadkina kungs uzmeta visiem un visam pēdējo skatienu un, trīcēdams kā kaķēns, kas apliets ar aukstu ūdeni, — ja būtu atļauts tā salīdzināt, — iekāpa karietē; viņam pakaļ tūlīt iekāpa arī Krestjans Ivanovičs. Karietes durvis aizcirtās; atskanēja pātagas šmīkstoņa, zirgi strauji parāva ekipāžu uz priekšu … visi metās Goļadkina kungam pakaļ. Visu viņa ienaidnieku spalgie, negantie kliedzieni kā atvadu vārdi skanēja nopakaļis. Kādu laiku ap karieti, kas veda prom Goļadkina kungu, vēl vīdēja dažādas sejas; bet pamazām tās sāka arvien vairāk atpalikt un beidzot izzuda pavisam. Ilgāk par visiem līdzi turējās Goļadkina kunga nekrietnais dvīņu brālis. Sabāzis rokas zaļo formas bikšu sānkabatās, viņš ar apmierinātu sejas izteiksmi skrēja līdzi, palēkdamies te vienā, te otrā pusē ekipāžai; bet dažreiz, pieķēries un turēdamies pie lodziņa apmales, piebāza galvu pie paša stikla un atvadīdamies sūtīja Goļadkina kungam gaisa skūpstus; bet arī viņš sāka pagurt, parādījās logā arvien retāk un beidzot izzuda pavisam. Skaudri smeldza sirds Goļadkina kunga krūtīs; asinis kā karsta straume šļācās galvā; viņam trūka elpas, gribējās atpogāt mēteli, atsegt krūtis, apbērt tās ar sniegu un apliet ar aukstu ūdeni. Beidzot viņš iegrima nemaņā .. . Bet atžilbis ieraudzīja, ka zirgi ved viņu pa nepazīstamu ceļu. Pa labi un pa kreisi melnēja mežs; vieta bija nomaļa, neviena cilvēka. Pēkšņi sirds viņam stājās pukstēt: tumsā uz viņu raudzījās divas zvērojošas acis, un šīs divas acis gailēja ļaunu vēstošā, ellišķīgā priekā. Tas nav Krestjans Ivanovičs! Kas tas tāds? Jeb vai tas ir viņš? Viņš! Tas ir Krestjans Ivanovičs, tikai ne agrākais, bet cits Krestjans Ivanovičs! Tas ir briesmīgais Krestjans Ivanovičs! …

—     Krestjan Ivanovič, es … es, liekas, neko, Krestjan Ivanovič, — mūsu varonis bikli un trīcēdams iesāka, gribēdams ar pazemību un lēnprātību kaut cik iežēlināt briesmīgo Krestjanu Ivanoviču.

—     Jūs dabūs kroņ dzīvokl ar malk, liht[5] un apkalpošan, ko jūs nav pelnījs, — bargi un briesmīgi kā spriedums noskanēja Krestjana Ivanoviča atbilde.

Mūsu varonis iekliedzās un saķēra galvu. Ak vai! Viņš to jau sen bija nojautis!

DUBULTNIEKS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1846. g. februāri. («Двойник. Приключения господина Голядкина».)

Tūdaļ pēc romāna «Nabaga ļaudis» pabeigšanas Dostojevskis sāka strādāt pie «Dubultnieka». Viņš cītīgi strādāja 1845. gada vasarā, cerēdams uz rudens pusi darbu pabeigt. 1845. gada 8. oktobri Dostojevskis pastāsta par grūtībām, ar kādām viņš saduras: «Jakovs Petrovičs Goļadkins ir tik nepiekāpīgs, ka bail. Briesmīgs nelietis, netieku ar viņu nekādā galā: nepagalam nevirzās uz priekšu, izsaka pretenzijas, ka, sak, vēl neesot pilnīgi gatavs un pagaidām esot pats sev kungs… Agrāk nekā novembra vidū nav ar mieru beigt savu karjeru. Goļadkins jau tagad ir izskaidrojies ar viņa ekselenci un droši vien (kāpēc gan ne) gatavojas atlūgties no amata. Bet es, viņa sacerētājs, nonāku pavisam nelāgā situācijā.»

Dostojevskis stāstu pabeidza tikai 1846. gada janvārī. 1. februāri viņš rakstīja Mihailam Mihailovičam Dostojevskim: «… es līdz pašam pēdējam laikam, tas ii, līdz 28. datumam, nopūlējos ap nelieti Goļadkinu. Šausmas! Cilvēka aprēķini nekur neder: gribēju pabeigt jau augustā, bet novilku līdz februārim!» («Письма», т. 1, с. 81—88.)

Beļinskis, ar kuru Dostojevskim 1845. gada rudenī nodibinājās cieša draudzība, ļoti interesējās par jauno stāstu, noklausījās autora lasījumā kādas divas trīs nodaļas un ieteica stāstu publicēt žurnālā «Отечественные записки». Iesniegdams Krajevska žurnālam stāstu «Dubultnieks», Dostojevskis kļuva par šī žurnāla līdzstrādnieku, un līdz ar to sākās viņa materiālā atkarība no izdevēja, kurš, ievezdams «mūžīga parāda sistēmu», Dostojevska vārdiem runājot, uzspieda viņam «literārās verdzības un atkarības sistēmu».

Par «Dubultnieku» presē parādījās pretrunīgas atsauksmes, kas lielākoties bija Dostojevskim nelabvēlīgas. Rakstnieks ārkārtīgi slimīgi uztvēra to, ka ar «Dubultnieku» nav apmierināts Beļinskis un viņa pulciņš. 1846. gada 1. aprīlī viņš rakstīja brālim: «Pirmais iespaids izraisīja neapzinātu sajūsmu, visādas runas, troksni, tenkas. Tad nāca kritika: itin visi mūsējie un ari citi kā vienā mutē paziņoja, ka Goļadkins esot tik garlaicīgs un vājš, tik stiepts, ka neesot iespējams to lasīt. Bet komiskākais ir tas — visi skaišas uz mani, ka stāsts tik gari stiepts, un tomēr to lasa un pārlasa aizgūtnēm…» (Turpat, 88. lpp.)

Rakstā «Pēterburgas krājums» Beļinskis analizē Goļadkinu kā sava laika sabiedrībā ļoti izplatītu raksturu: «Romāna varonis — Goļaclkina kungs ir viens no tiem jutīgajiem, pagalam patmīlīgajiem cilvēkiem, kuri tik bieži sastopami mūsu sabiedrības zemākajos un vidējos slāņos. Viņam nemitīgi šķiet, ka viņu apvaino gan ar vārdiem, gan ar skatieniem, gan žestiem, ka pret viņu visur tiek dzītas intrigas, ka viņam allaž rokas apakšā… Ja uzmanīgi paskatās visapkārt, cik gan daudz Goļadkina kungu var ieraudzīt — gan nabadzīgu, gan bagātu, gan stulbu, gan gudru!…»

Beļinskis tālāk atzīmēja, ka «Dubultniekā» ir «vēl vairāk radoša talanta un domu dziļuma nekā «Nabaga ļaudīs»». Nobeigdams «Dubultnieka» analīzi, Beļinskis par Dostojevska literāta likteni sacīja šādus vārdus: «Kamēr viņš strādās literatūras laukā, radīsies talanti, kuri tiks nostādīti viņam pretī, bet galu galā tos aizmirsīs tieši tad, kad viņš sasniegs savas slavas apogeju.» (Поли. собр. соч., т. 10, с. 215—218 )

Gandrīz pēc gada Beļinskis atkal rakstīja par «Dubultnieku» un, lai gan arī šoreiz atzīmēja, ka autors «parādījis milzīgi lielas daiļrades spējas, varoņa raksturu tvēris dziļi un drosmīgi, šajā darbā atklājas liela dzīves gudrība un patiesiba, tāpat arī mākslinieciskā meistarība», taču reizē nosodīja «fantastisko kolorītu» un palika neapmierināts ar neskaidro sižetu, pārmērībām valodā un atkārtojumiem, aizrādīja, ka stāsts pārāk nogurdinošs. Viņš ieteica autoram, izdodot atkārtoti, stāstu ievērojami saīsināt.

Daudz sīkāk Goļadkina tipu izanalizēja Dobroļubovs rakstā «Nomāktie cilvēki». Citēdams to vietu stāstā, kur Goļadkins salīdzina sevi ar lupatu, Dobroļubovs rakstīja: «Man šķiet, ka grūti vēl labāk raksturot nomāktos cilvēkus, tādus ka Goļadkins, cilvēkus, kuri patiešām itin kā pārvērsti par lupatu un tikai netīro skrandu krokās saglabājuši kaut kāda cilvēciskuma paliekas, kas ir tikko manāmas, klusas, tomēr laiku pa laikam liek sevi manīt.» Dobroļubovs Goļadkina vājprātā saskatīja protestu pret «miermīlības teoriju» tādā sabiedriskā iekārtā, kurā «neviens netīkotu pēc tā, kas viņam nav dots, neviens nerautos projām no tās vietas, kurā ir nolikts, neviens nespriedelētu par to, kas sniedzas augstāk par viņa kārtu». Pēc šīs «miermīlības teorijas» Goļadkins varētu dzīvot «pārticībā un mierā». «Bet nekā: kaut kas pacēlies augšup no dvēseles dzīlēm un izvērties visdrūmākajā protestā, uz kādu spējīgs atjautīgais Goļadkina kungs, — vājprātā.» (Собр. соч., т. 2, 1935, с. 387—393.)

Dobroļubovs pirmais norādīja, ka savā dubultniekā Goļadkins itin kā «koncentrē visu maziskumu un veiklās izdarības, visu nekrietnību un izmaņu, kādu vien spēj iztēloties». Goļadkinā dziļi paslēpušās tikumiskās jūtas, un viņa nedrošība praktiskajās lietās protestē pret visām «riebeklībām un blēdībām», ar kuru palīdzību viņš varētu gūt panākumus sabiedrībā kā Goļadkins jaunākais. Tāpat kā Beļinskis, Dobroļubovs atzina, ka Dostojevskim nav izdevies iedzīvināt nozīmīgo dubultnieka tēmu, kura citādā apstrādājumā varētu radīt nevis «ārkārtīgi dīvainu būtni, bet tipu, kura vaibsti būtu saskatāmi daudzos no mums». (Turpat, 353. lpp.)

Šie četrdesmito—sešdesmito gadu progresīvās kritikas spriedumi par «Dubultnieku» attiecas uz 1846. gadā publicētā stāsta tekstu.

Neapmierinātība, ko lasītāji un kritiķi izteikuši par «Dubultnieku», jau četrdesmitajos gados autorā modināja vēlēšanos izdot stāstu pārstrādātā veidā. Sis lēmums kļūst pavisam noteikts pēc Dostojevska atgriešanās no Sibīrijas. 1859. gadā, dzīvodams Tverā, viņš rakstīja brālim: «.. . ap decembra vidu es tev atsūtīšu (vai atvedīšu pats) izlaboto «Dubultnieku». Tici man, brāli, ka šis izlabotais darbs, kuram uzrakstīju arī priekšvārdu, būs tikpat kā jauns romāns. Viņi beidzot redzēs, kas tas ir — «Dubultnieks»! Ceru visus ļoti ieinteresēt. Vārdu sakot, es izaicinu visus uz cīņu, un galu galā, ja tagad «Dubultnieku» neizlabošu, kad gan es to izdarīšu? Kāpēc man zaudēt lielisku ideju, tādu sociāli nozīmīgu tipu, kuru es pirmais atradu, kura atklājējs esmu?» («Письма», т. 1, 1928, с. 257.)

Dostojevskis nepaspēja «Dubultnieku» pārstrādāt 1860. gada izdevumam un ievietot to šajā izdevumā, tomēr viņš neatmeta domu — radikāli pārveidot šo savu sacerējumu.

Dostojevska piezīmju grāmatiņās (1861—1864) atrodami pieraksti, kas liecina par plāniem radikāli pārstrādāt stāstu «Dubultnieks». Pierakstos iecerētas jaunas stāsta epizodes. Taču atrodamas ari tādas piezīmes, kas atspoguļo notikumus Dostojevska dzīvē un viņa pasaules uzskata evolūciju laikā pēc «Dubultnieka» uzrakstīšanas. Dostojevskis bija nodomājis padarīt Goļadkinu par furjeristu, ievest viņu Petraševska pulciņā, piedēvēt viņam sapņus kļūt par sacelšanās vadoni Krievijā un likt Goļadkina jaunākā nodevīgajai rīcībai izpausties politiskās darbības jomā. Piezīmēs atrodami fakti, kas liecina par Dostojevska nodomiem Goļadkina dzīves stāstā ievīt tā laika publicistiskās tēmas, risinot tās ar satīras līdzekļiem.

Kad 1865., 1866. gadā tika gatavots Dostojevska kopotu rakstu jauns izdevums, radās tādi apstākļi, ka rakstniekam vajadzēja ātri uzrakstīt pāri par 40 iespiedloksnēm (romānus «Noziegums un sods» un «Spēlmanis»). Tāpēc viņš nekādi nevarēja radikāli pārstrādāt «Dubultnieku», nevarēja arī izmantot piezīmju grāmatiņās sagatavoto materiālu, jo tad vajadzētu mainīt visa darba kompozīciju, pārveidot arī pašu Goļadkina tēlu. Stellovska izdevuma trešajam sējumam Dostojevskis vienīgi saīsināja «Dubultnieka» tekstu. Viņš nosvītroja garos nodaļu nosaukumus, vairs neievietoja divas vēstules, kas agrāk ietilpa X un XII nodaļas tekstā, izdarīja vēl veselu rindu īsinājumu. Bez tam viņš strādāja pie «Dubultnieka» stila tādā pašā veidā kā pie citu agrīnā perioda sacerējumu stila.

Šis darbs noritēja, galvenokārt īsinot sākotnējo tekstu. Tos plānus, kas bija uzmesti piezīmju grāmatiņās, Dostojevskis nerealizēja. Daži Dostojevska izdarītie īsinājumi padarīja neskaidrāku sižeta attīstības līniju, un atsevišķas vietas kļuva grūtāk saprotamas.

«Dubultnieka» pārstrādāšanas darbs 1866. g. neapmierināja pašu Dostojevski. «Rakstnieka dienasgrāmatā» 1877. gadā (novembris, I nodaļa) viņš rakstīja: «Šis stāsts man absolūti nav izdevies, bet tā ideja bija diezgan labi iecerēta, un neko nopietnāku par šo ideju es nekad literatūrā neesmu iedzīvinājis. Taču ši stāsta forma man galīgi nav izdevusies. Vēlāk, pēc piecpadsmit gadiem, es stāstu stipri salaboju manu toreizējo kopotu rakstu izdevumam, bet arī tajā reizē pārliecinājos, ka šis darbs nav izdevies, un, ja es tagad ņemtu šo ideju un no jauna to ieveidotu stāstā, tad izvēlētos pavisam citu formu, bet 46. gadā es šo formu neatradu un ar stāstu galā netiku.»

146. lpp. … mierīgi sāka lasīt kādu plānu nacionālu avīzīti. — Droši vien te domāta avīze «Северная пчела», ko izdeva F. Bulgarins, kurš bija III Nodaļas aģents un avīzē sevišķi cītīgi izvērsa Nikolaja I valdības sludināto, par «nacionālu» dēvēto «pareizticības, patvaldības un tautiskuma» programmu.

156. lpp. … nelaiķa Francijas ministra Villela… — Zozefs Villels (1773—1854), reakcionārs politisks darbinieks Francijā Restaurācijas periodā. No 1821. līdz 1827. gadam viņš atradās ministru kabineta priekšgalā, pēc 1830. gada jūlija revolūcijas aizgāja no politiskās darbības. Goļadkina atmiņas par Villelu attiecas uz divdesmitajiem gadiem, kad viņa vārds nereti tika minēts krievu avīzēs.

156. lpp. … atcerējās arī bijušo turku vezīru Marcimirisu. — «Stāsts par angļu milorda Georga piedzīvojumu un par Brandenburgas markgrāfieni Frideriku Luīzi, un šajā stāstā dalību ņem arīdzan bijušais turku vezīrs Marcimiriss un Sardīnijas karaliene Terēzija» — Matveja Komarova sacerējums. Pirmais izdevums iznācis 1782. gadā. 1839. gadā iznāca devītais izdevums.

186. lpp. … par Brillova gleznu. — Gleznu «Pompejas pēdējā diena» K. Brillovs pabeidza 1833. gadā Itālijā. 1834. gadā tā tika atvesta uz Krieviju, izstādīta Mākslas akadēmijā, un par to parādījās presē ļoti daudzas jūsmīgas atsauksmes.

232. lpp. Tas Ir mūsu krievu Foblāzs. — Foblāzs — franču rakstnieka Luve de Kuvrē avantūristiskā romāna «Kavaliera de Foblāza dzīve un mīlas dēkas» varonis. Krievu tulkojums parādījās laikā no 1792. līdz 1796. gadam, nākdams klajā 13 daļās.

246. lpp. … «Policijas Ziņas» — «Ведомости С.-Петербургской городской полиции» — avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1839. gada. No 1844. gada tā iznāca katru dienu.

252. lpp. … tie viņu nodod pansionātā… kādai tur emigrantei Falbalā — skat. Puškina poēmu «Grāfs Nuļins»:

… Jo pansijā reiz auga tā, Kur dižciltīgo bērni mācās, Pie emigrantes Falbalā.

Content

Dostojevskis Fjodors Dubultnieks

DUBULTNIEKS

I nodaļa

II nodaļa

III nodaĻa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodala

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

DUBULTNIEKS