Dostojevskis Fjodors

Eglīte un kāzas

Fjodors Dostojevskis

Eglīte un kāzas

EGLĪTE un kāzas

NO NEZINĀMA AUTORA PIEZĪMĒM

Šinīs dienās es redzēju kādas kāzas… taču nē! Labāk pastāstīšu jums par eglīti. Kāzas bija jaukas, tās man ļoti patika, tomēr otrs notikums interesantāks. Nezinu, kāpēc, bet, vērodams šīz kāzas, atcerējos eglīti. Tas notika tā. Tieši pirms pieciem gadiem Vecgada vakarā mani uzlūdza uz bērnu balli. Ielūguma sūtītājs bija plaši pazīstams tirgonis, kurš prata izmantot sakarus, paziņas, intrigas, tāpēc jādomā, ka šī bērnu balle noderēja vecākiem par iemeslu, lai sanāktu kopā un it kā nejauši un bez nodoma parunātu par citām svarīgām lietām. Es biju cilvēks no malas, nebiju nekādi ieinteresēts, tālab jutos diezgan neatkarīgi. Tur bija vēl kāds vientuļš kungs, kurš, tāpat kā es, bija nonācis šajās ģimenes svinībās gadījuma pēc … Es viņu ievēroju ātrāk nekā citus. Tas bija garš, kalsens vīrietis, loti nopietns, visnotaļ pieklājīgi ģērbies. Bet varēja redzēt, ka viņu nepavisam neinteresē ne izpriecas, ne ģimenes svētki; līdzko viņš pagāja kaut kur sāņus, tūdaļ pārstāja smaidīt un rauca savas biezās, melnās uzacis. Izņemot namatēvu, viņam visā šajā ballē nebija neviena pazīstama. Varēja manīt, ka viņam ārkārtīgi garlaicīgi, bet viņš drosmīgi turpināja tēlot pilnīgi apmierināta un laimīga cilvēka lomu. Vēlāk uzzināju, ka tas ir kāds kungs, kurš ieradies no provinces kārtot galvaspilsētā kādu ļoti svarīgu un izšķirīgu lietu, ka viņš atvedis mūsu saimniekam ieteikuma vēstuli, ka mūsu saimnieks viņu atbalsta ne jau con amore [8] un tātad viņu uzlūdzis uz savu bērnu balli aiz pieklājības. Neviens ar viņu nespēlēja kārtis, neviens nepiedāvāja cigārus, neviens neielaidās sarunā, laikam gan jau pa gabalu redzēdami, kas viņš par putnu, tālab manam kungam, lai būtu kur likt rokas, visu vakaru nācās braucīt vaigubārdu. Tā viņam patiesi bija varena. Bet viņš savu vaigubārdu braucīja tik uzcītīgi, ka, skatoties uz viņu, bija gribot negribot jādomā, ka vispirms pasaulē nākusi šī vaigubārda, bet pēc tam tai pievienots pats kungs, lai būtu kāds, kas to brauka.

Bez šī viesa, kurš gluži nejauši bija ielūgts ģimenes svētkos pie namatēva un viņa pieciem dūšīgajiem puikām, man tur patika vēl viens kungs. Bet tas bija pavisam citāds. Viņš bija ievērojama persona. Viņu sauca Juliāns Mastakovičs. Jau acis uzmetot, bija redzams, ka viņš ir sevišķi cienījams viesis un viņa attiecības ar namatēvu tādas pašas kā namatēvam ar kungu, kurš braucīja vaigubārdu. Namatēvs un namamāte izteica viņam bezgala daudz laipnību, pūlējās pakalpot, piedāvāja dzērienus, visādi aptecēja, stādīja priekšā savus viesus, bet viņu pašu nevienam priekšā nestādīja. Es ievēroju, ka saimniekam acīs iemirdzējās asaras, kad Juliāns Mastakovičs, zīmējoties uz šo vakaru, sacīja, ka viņam reti gadoties pavadīt laiku tik patīkami. Man kļuva baismi tik ievērojama cilvēka tuvumā, tālab, patīksminājies par bērniem, iegāju mazajā viesistabā, kas bija pavisam tukša, un apsēdos namamātes puķu lapenē, kura aizņēma gandrīz pusi visas istabas.

Visi bērni bija neiedomājami jauki un nekādi negribēja uzvesties kā pieaugušie cilvēki, par spīti visām mājskolotāju un māmiņu pamācībām. Vienā mirklī viņi norāva no eglītes visas konfektes un paspēja salauzt pusi rotaļlietu, nemaz vēl neuzzinājuši, kam kura domāta. Sevišķi jauks bija melnacains, sprogains zēns, kurš par katru cenu gribēja mani nošaut ar savu koka šauteni. Tomēr no citiem visvairāk atšķīrās viņa māsa, vienpadsmitgadīga meitenīte, skaista kā amoriņš, klusa, domīga, bāla, ar lielām, sapņainām, uz āru vērstām acīm. Citi bērni viņu aizvainoja, tāpēc viņa ienāca tajā pašā istabā, kur sēdēju es, un kaktiņā rotaļājās ar savu lelli. Viesi ar bijību norādīja uz bagātu valsts monopola nomnieku, viņas tēvu, un kāds čukstus piebilda, ka meitiņai pūrā jau noguldīti trīs simti tūkstošu. Es pagriezos, lai redzētu tos, kas tā interesējās par šo faktu, un mans skatiens krita uz Juliānu Mastakoviču, kurš, rokas aiz muguras aizlicis un drusku galvu uz sāniem pieliecis, ārkārtīgi vērīgi klausījās citu kungu mēļošanā. Pēc tam es nevarēju vien nobrīnīties par saimnieku gudrību, dalot bērniem dāvanas. Meitenīte, kurai jau bija trīs simti tūkstošu rubļu pūrā, dabūja visgreznāko lelli. Pēc tam dāvanas kļuva vienkāršākas — atbilstoši tam, kā pazeminājās visu šo lainugo bērnu vecāku dienesta pakāpe. Beidzot pēdējais bērns, desmitgadīgs, vājiņš, maziņš, teterains, sarkanmatains zēns, dabūja tikai vienu stāstu grāmatu, kurā bija i ākstīts par dabas varenību, par aizgrābtības asarām un l.i tālāk, bez ilustrācijām un pat bez vinjetes. Viņš bija saimnieku bērnu mājskolotājas — kādas nabaga atraitnes dēls, ļoti bieži pērts un iebiedēts bērns. Zēnam mugurā bija pavisam lētas drēbes svārciņi. Saņēmis savu grāmatu, viņš ilgi grozījās ap citu bērnu rotaļlietām, viņam ārkārtīgi gribējās paspēlēties ar citiem, tomēr viņš to neuzdrošinājās, varēja redzēt, ka viņš jau juta un saprata savu stāvokli. Man ārkārtīgi patīk novērot bērnus. Cik interesanti ir viņu pirmie patstāvīgie soļi dzīvē! Ievēroju, ka sarkanmataino zēnu tik ļoti valdzināja citu bērnu skaistās rotaļlietas, it sevišķi teātris, kurā viņam visādā ziņā gribējās tēlot kādu lomu, ka viņš nolēma pieglaimoties. Viņš smaidīja un mēģināja izpatikt citiem, viņš atdeva savu ābolu kādam tuklam zēnam, kuram aizsainītī sasietais lakatiņš jau bija pilns ar dažādiem kārumiem, viņš pat piedāvājās nēsāt vienu sev uz muguras, lai tikai viņu nedzītu projām no teātra. Bet pēc brītiņa kāds draiskulis viņu krietni sabukņīja. Zēns neuzdrīkstējās raudāt. Šinī brīdī parādījās mājskolotāja, viņa māmiņa, un pavēlēja, lai viņš netraucējot citiem bērniem rotaļāties. Tad zēns iegāja tanī pašā viesistabā, kur atradās meitene. Viņa izturējās pret zēnu draudzīgi, un viņi abi ļoti cītīgi ņēmās ģērbt un greznot dārgo lelli.

Es jau gandrīz pusstundu biju nosēdējis efeju lapenē un gandrīz aizsnaudos, klausīdamies, kā čivināja sarkanmatainais zēns un skaistule ar trīssimt tūkstošiem pūrā, ņemoties ar lelli, kad piepeši istabā ienāca Juliāns Mastakovičs. Viņš bija izmantojis brīdi, kad bērni strīdējās, un klusām izgājis no zāles. Biju ievērojis, ka viņš pirmīt visai dedzīgi sarunājās ar nākamās bagātās līgavas tēvu — ar kuru nupat bija iepazinies — par kāda dienesta priekšrocībām salīdzinājumā ar citu dienestu. Tagad viņš stāvēja, domās iegrimis, un šķita kaut ko skaitām uz pirkstiem.

— Trīs simti, trīs simti, — viņš čukstēja. — Vienpadsmit … divpadsmit… trīspadsmit un tā tālāk. Sešpadsmit, — pieci gadi! Pieņemsim, ka nogulda uz četriem procentiem, — divpadsmit reizināt ar pieci — sešdesmit, no šiem sešdesmit atkal procenti… nu, pieņemsim, pavisam kopā pēc pieciem gadiem — četri simti. Ja, tj ir… Un viņš, blēdis, nebūs taču noguldījis tikai uz četriem procentiem! Varbūt nolicis uz astoņiem vai desmit. Tātad pieci simti, pieņemsim, vismaz pieci simti tūkstošu; nu, un pārpalikums tualetēm, hm …

Viņš pārtrauca savas pārdomas, nošņauca degunu un jau gribēja iziet no istabas, kad pēkšņi pamanīja meitenīti un palika stāvam. Mani aizsedza puķu podi. Man šķita, ka viņš ir ļoti satraukts. Vai nu viņu bija ietekmējusi aprēķinātā summa, vai kaut kas cits, bet viņš berzēja rokas un nespēja nostāvēt uz vietas. Viņa satraukums pieauga līdz nec plus ultra,x kad viņš, palicis stāvam, uzmeta nākamajai līgavai otru apņēmības pilnu skatienu. Viņš gribēja iet uz priekšu, bet vispirms palūkojās apkārt. Pēc tam uz pirkstgaliem, it kā juzdamies vainīgs, tuvojās bērnam. Viņš nāca klāt smaidīdams, noliecās un noskūpstīja meitenītei galviņu. Viņa, nebūdama šādam uzbrukumam sagatavota, izbailēs iekliedzās.

—      Ko jūs te darāt, mīļo bērniņ? — viņš jautāja čukstus, apkārt skatīdamies un meitenītei vaidziņu glāstīdams.

—     Rotaļājamies …

—     Kā? Ar viņu? — Juliāns Mastakovičs no sāniem paskatījās uz zēnu.

—     Tu, mīļumiņ, labāk ej zālē, — viņš sacīja zēnam.

Zēns klusēja un skatījās uz viņu, acis ieplētis. Juliāns

Mastakovičs atkal pavērās apkārt un atkal noliecās pie meitenītes.

—     Kas jums tur ir, lellīte, vai, mīļo bērniņ? — viņš ieprasījās.

—     Lellīte, — meitene atbildēja, raukdama pierīti, mazliet nobijusies.

—     Lellīte… Bet vai jūs, mīļo bērniņ, zināt, no kā jūsu lellīte taisīta?

—     Nezinu … — atteica meitenīte čukstus un nodūra galviņu uz leju.

—      No lupatiņām, mīlulīt. Tu, puika, labāk ej zālē pie saviem biedriem, — Juliāns Mastakovičs sacīja, uzmezdams zēnam bargu skatienu. Meitenīte un zēns sarauca pierītes un sadevās rokās. Viņiem negribējās šķirties.

—     Bet vai jūs zināt, kāpēc jums uzdāvināja šo lellīti? —

Juliāns Mastakovičs jautāja, balsi aizvien vairāk klusinādams.

—     Nezinu.

—    Tāpēc, ka jūs visu nedēļu bijāt jauks un paklausīgs bērns.

Pēc tam Juliāns Mastakovičs, satraukts līdz pēdējai pakāpei, palūkojās apkārt un beidzot jautāja pavisam klusā, neskanīgā, aiz satraukuma un nepacietības gandrīz izdzisušā balsī:

—     Bet vai jūs, mīļo meitenīt, mani mīlēsiet, ja es ieradīšos ciemos pie jūsu vecākiem?

To pateicis, Juliāns Mastakovičs vēlreiz gribēja noskūpstīt jauko meitenīti, bet sarkanmatainais zēns, redzēdams, ka viņa tūdaļ sāks raudāt, satvēra viņas rociņu un aiz dzijas līdzjūtības pret viņu iešņukstējās. Juliāns Mastakovičs noskaitās ne pa jokam.

—     Projām, ej projām no šejienes, ej projām! — viņš uzkliedza zēnam. — Ej zālē! Ej tur pie saviem biedriem!

—     Nē, nevajag, nevajag! Ejiet jūs projām, — meitenīte sacīja. — Lai viņš paliek, lai viņš paliek! — viņa sacīja, gandrīz jau raudādama.

Kāds trokšņaini pienāca pie durvīm. Juliāns Mastakovičs tūdaļ atlieca savu diženo stāvu un iztrūkās. Bet sarkanmatainais zēns iztrūkās vēl vairāk nekā Juliāns Mastakovičs, pameta meitenīti un gar pašu sienu klusītēm izslīdēja no viesistabas ēdamistabā. Lai nemodinātu aizdomas, arī Juliāns Mastakovičs izgāja ēdamistabā. Viņš bija sarkans kā vēzis un, pametis acis spogulī, it kā nokaunējās pats no sevis. Varbūt viņam kļuva neērti savas pārsteidzības un savas nepacietības dēļ. Varbūt viņu tā bija pārsteidzis, tā savaldzinājis un iedvesmojis iepriekš ar pirkstu palīdzību izdarītais aprēķins, ka viņš, par spīti savam stāvoklim un cieņai, bija izturējies kā puika un steidzies iekarot savu objektu, neņemot vērā to, ka šis objekts kļūs par īstu objektu ne ātrāk kā pēc pieciem gadiem. Sekodams šim cienījamajam kungam, es iegāju ēdamistabā un ieraudzīju savādu skatu. Juliāns Mastakovičs, pietvīcis no apvainojuma un dusmām, biedēja sarkanmataino zēnu, kurš, kāpdamies no viņa aizvien tālāk, aiz bailēm nezināja, kur sprukt.

—     Ej projām, ko tu te dari, ej projām, palaidni, ej projām! Tu te augļus zodz, jā? Ej projām, palaidni, ej projām, smurguli, ej projām, ej pie saviem biedriem!

Pārbiedētais zēns savā izmisumā nolēma izmantot vienīgo glābiņu — viņš palīda zem galda. Tad viņa vajātājs, iekaisis līdz pēdējai pakāpei, izrāva savu lielo batista kabatdrānu un, ar to mādams, sāka dzīt ārā no pagaldes bērnu, kurš tur tupēja gluži sastindzis. Jāpiezīmē, ka Juliāns Mastakovičs bija diezgan paresns. Viņš bija labi nobarojies, sārts, pilnīgs cilvēks ar vēderiņu, ar ļumīgām ciskām, vārdu sakot, īsts spēka vīrs, apaļš kā rieksts. Juliāns Mastakovičs briesmīgi svīda, elsa un kļuva pavisam sarkans. Beidzot viņš gandrīz vai plīsa pušu aiz dusmām — tik liels bija viņa sašutums vai varbūt (kas lai zina?) greizsirdība. Es iesmējos pilnā kaklā. Juliāns Mastakovičs atskatījās un, par spīti savai cieņai, ārkārtīgi samulsa. Šinī brīdī pa pretējām durvīm ienāca namatēvs. Zēns izlīda no pagaldes un tīrīja savus ceļgalus un elkoņus. Juliāns Mastakovičs steidzīgi pielika pie deguna mutautu, ko turēja rokā aiz viena stūrīša.

Namatēvs mazliet izbrīnījies paskatījās uz mums visiem trim, bet, kā jau cilvēks, kurš pazīst dzīvi un skatās uz to nopietni, tūlīt izmantoja gadījumu, ka notvēris savu viesi vienatnē.

—     Lūk, šis ir tas zēns, — viņš sacīja, norādīdams uz sarkanmati, — par kuru man bija tas gods lūgt…

—     Ko? — Juliāns Mastakovičs vaicāja, vēl lāgā neatguvies.

—      Manu bērnu mājskolotājas dēls, — namatēvs turpināja lūdzošā tonī. — Nabaga sieviete, atraitne, godīga ierēdņa sieva; tālab … Julian Mastakovič, ja būtu iespējams . ..

—      Ak, nē, nē, — Juliāns Mastakovičs steidzīgi iesaucās. — Nē, atvainojiet mani, Filip Aleksejevič, tas nekādi nav iespējams. Es apvaicājos; nav vakances, bet, ja arī būtu, tad uz to gaida jau desmit kandidātu, kuriem daudz lielākas tiesības nekā viņam … Ļoti žēl, ļoti žēl…

—      2ēl gan, — namatēvs atkārtoja, — tāds kautrīgs un lēnīgs zēns …

—      Liels palaidnis, cik es ievēroju, — Juliāns Mastakovičs atbildēja, histēriski saviebis muti. — Ej projām, puika, ko tu te stāvi, ej pie saviem biedriem! — viņš sacīja, vērsdamies pie bērna.

Šinī brīdī, kā liekas, viņš nespēja vairs nociesties un pašķielēja uz mani. Arī es nespēju nociesties un sāku smieties viņam tieši acīs. Juliāns Mastakovičs tūdaļ novērsās no manis un tā, lai es dzirdētu, jautāja namatēvam, kas tas par savādu jaunu cilvēku. Viņi sāka sačukstēties un izgāja no istabas. Es pēc tam redzēju, kā Juliāns Mastakovičs, klausīdamies namatēvā, neticīgi šūpoja galvu.

Tiku tikām izsmējies, es atgriezos zālē. Tur varenais vīrs, ģimenes tēvu un māmuļu aplenkts, namatēva un namamātes klātienē kaut ko dedzīgi skaidroja kādai dāmai, ar kuru viņš nupat bija iepazīstināts. Dāma turēja pie rokas meitenīti, ar kuru Julianam Mastakovičam pirms desmit minūtēm bija starpgadījums viesistabā. Tagad viņš izplūda slavinājumos un sajūsmā par šī mīlā bērna skaistumu, talantiem, grāciju un labo audzināšanu. Viņš acīm redzami mēģināja pieglaimoties māmiņai. Māte klausījās viņā gandrīz ar aizgrābtības asarām acīs. Tēva lūpas bija savilkušās smaidā. Namatēvu ielīksmoja vispārējais priecīgais noskaņojums. Visi viesi dzīvoja līdzi, pat bērnu rotaļas tika pārtrauktas, lai netraucētu sarunu. Gaiss bija piesātināts ar goddevību. Es pēc tam dzirdēju, kā interesantās meitenes māmiņa, līdz sirds dziļumiem saviļņota, izmeklētos teicienos lūdza Juliānu Mastakoviču parādīt viņai sevišķu godu, aplaimot viņu ģimeni ar savu dārgo draudzību, dzirdēju, ar kādu neviltotu sajūsmu Juliāns Mastakovičs pieņēma ielūgumu un kā viesi, pieklājības noteikumus ievērodami, izklīda uz visām pusēm un aizkustinošos vārdos slavēja monopola nomnieku, viņa laulāto draudzeni, meitenīti un it sevišķi Juliānu Mastakoviču.

—     Vai šis kungs precējies? — es jautāju gandrīz pilnā balsī kādam no saviem paziņām, kurš stāvēja tuvāk Julianam Mastakovičam.

Juliāns Mastakovičs uzmeta man pētīgu un niknu skatienu.

—     Nē! — mans paziņa atbildēja, līdz sirds dziļumiem sapīcis par manu nesmalkjūtību, kuru es atļāvos tīšām …

Nesen gāju garām ***as baznīcai; mani pārsteidza burzma un daudzās karietes. Visapkārt runāja par kāzām. Diena bija apmākusies un miglaina; kopā ar citiem iespraucos dievnamā un ieraudzīju līgavaini. Tas bija maziņš, apaļīgs, tukls, vēderīgs, ļoti uzcirties cilvēciņš. Viņš skraidīja, rosījās un izrīkoja. Beidzot dzirdēju runājam, ka atvesta līgava. Es izspiedos cauri burzmai un ieraudzīju apburošu skaistuli pirmā plaukumā. Bet skaistule bija bāla un skumja. Viņa izklaidīgi lūkojās apkārt, man pat likās, ka viņas acis ir sarkanas no nesenām asarām. Viņas sejas pantu antīkā stingrība padarīja skaistumu nepieejamu un svinīgu. Bet caur šo stingrību un nopietnību, caur šīm skumjām vēl vīdēja sākotnējais bērnišķīgi nevainīgais vaidziņš, kaut kas ārkārtīgi naivs, neizveidojies, jauns un it kā bez vārdiem saudzību lūdzošs. Runāja, ka viņai nupat palicis sešpadsmit gadu. Uzmanīgāk ieskatījies līgavainī, es pēkšņi pazinu viņā Juliānu Mastakoviču, kuru nebiju redzējis piecus gadus. Pametu acis uz līgavu … Mans dievs! Es ātrāk spiedos ārā no dievnama. Pūlī runāja, ka līgava esot bagāta, ka līgavai pūrā pieci simti tūkstošu … un tualetes vēl par tik un tik…

«Tomēr aprēķins bija labsi» es nodomāju, izspraucies ārā …

eglīte un kāzas

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1848. gada septembrī.

Stāsta «Eglīte un kāzas» varoni Juliānu Mastakoviču Dostojevskis pieminējis jau senāk stāstā «Vājā sirds». Juliāns Mastakovičs ir nelaimīgā ierēdņa Vasjas Šumkova «aizgādnis» un darba devējs. Nevarēdams paveikt uzticēto darbu, Vasja Šumkovs galu galā sajūk prātā. Bet vēl pirms tam Dostojevskis iepazīstinājis lasītājus ar Šumkova «aizgādņa» garīgo seju savā feļetonā «Pēterburgas hronika», kas publicēts 1847. gada 27. aprīlī laikrakstā «Санктпетербургские ведомости». Mēs ieraugām asinskāru plēsoni, kurš veikli paslēpies aiz solīda, godīga cilvēka maskas. Ilustrācijai ņemsim no «Pēterburgas hronikas» dažus fragmentus, kuros raksturots Juliāns Mastakovičs: «Kaut vai šāds pavisam svaigs piemērs: kāds man labi pazīstams cilvēks, mans bijušais labvēlis un savā ziņā pat aizgādnis, mans Juliāns Mastakovičs, nolēmis precēties. Taisnību sakot, nav viegli apprecēties, kad jaunības trakums jau pāri. Viņš vēl tikai taisās precēties, viņam vēl trīs nedēļas līdz kāzām, bet viņš katru vakaru velk mugurā savu balto vesti, liek galvā parūku, piesprauž visas regālijas, nopērk puķu pušķi un brauc valdzināt savu līgavu Glafiru Petrovnu, septiņpadsmitgadīgu meiteni, pilnīgi nevainīgu būtni, kam nav ne jausmas par pasaules ļaunumu.» Un tālāk: «Gorohovajas ielā, ceturtajā stāvā, fasādes pusē, ir viens tāds dzīvoklis. Es pats to savā laikā gribēju noīrēt. Tagad šo dzīvokli īrē kāda tiesas piesēdētāja sieva, pareizāk sakot, viņa bija piesēdētā ja sieva, bet tagad ir atraitne un turklāt ļoti jauka jauna dāma: pēc izskata ļoti pievilcīga. Tāpēc Juliāns Mastakovičs visu laiku raizējas, kā iekārtoties tā, lai pēc kāzām, tāpat kā senāk, kaut arī retāk, vakaros varētu braukt pie Sofijas Ivanovnas aprunāties par viņas iesniegumu tiesai. Sofija Ivanovna jau priekš diviem gadiem iesniegusi kādu lūgumu, un viņas lietu tiesā uzņēmies vest Juliāns Mastakovičs, kuram ir ļoti laba sirds. Tālab uz viņa solīdās pieres saradies tik daudz grumbu. Bet viņš, visam par spīti, uzvelk savu balto vesti, paņem puķu pušķi un konfektes un priecīgā izskatā brauc pie Glafiras Petrovnas. Ir gan cilvēkam laime, es nodomāju, atcerēdamies Juliānu Mastakoviču. Jau brieduma gadus sasniedzis vīrs atrod sev saprotošu draudzeni, septiņpadsmitgadīgu nevainīgu, izglītotu meiteni, kura tikai kopš mēneša atstājusi pansiju. Un cilvēks dzīvos, kā dzīvojis, — pārticībā un laimē!…» (Достоевский Ф. M. Собр. соч., т. 13, 1930, с. 11 — 12.)

Content

Dostojevskis Fjodors Eglīte un kāzas

EGLĪTE un kāzas

eglīte un kāzas