Dostojevskis Fjodors

Godīgais zaglis

Fjodors Dostojevskis

Godīgais zaglis

GODĪGAIS zaglis

NO NEZINĀMA AUTORA PIEZĪMĒM

Kādu rītu, kad biju jau saposies iet uz darbu, pie manis ienāca Agrafena, mana ķēkša, veļas mazgātāja un saimniece, un man par pārsteigumu uzsāka sarunu.

Līdz šim viņa bija tāda klusa, vienkārša sieviete, kas bez ikdienišķajiem pāris vārdiem par to, ko gatavot pusdienās, sešos gados nebija pateikusi gandrīz ne vārdiņa. Vismaz es neko vairāk netiku no viņas dzirdējis.

—            Redziet, kungs, man ar jums jāparunā, — viņa pēkšņi iesāka. — Jūs varētu izīrēt istabiņu.

—     Kādu istabiņu?

—     Nu to, kura blakus virtuvei. Skaidrs, kuru.

—     Kāpēc?

—            Kāpēc? Tāpēc, ka ļaudis taču pieņem īrniekus Skaidrs, kāpēc.

—     Kas tad to īrēs?

—     Kas īrēs! īrnieks īrēs. Skaidrs, kas.

—            Bet tur, mīļā, pat gultu nav kur nolikt; būs par šauru. Kas gan tur dzīvos?

—            Kāpēc tur jādzīvo? Kad tikai būtu kur pārgulēt; dzīvot viņš varēs uz loga.

—     Uz kāda loga?

—            Skaidrs, uz kāda, paši zināt. Uz tā, kurš ir priekštelpā. Viņš tur sēdēs, šūs vai kaut ko darīs. Droši vien arī uz krēsla pasēdēs. Viņam ir krēsls; arī galds ir, viss ir.

—     Kas tad viņš tāds ir?

—            Labs, prātīgs cilvēks. Es viņam gatavošu ēst. Pai dzīvokli un uzturu ņemšu trīs sudraba rubļus mēnesī…

Beidzot pēc lielām pūlēm uzzināju, ka Agrafenu kāds pusmūža vīrs pierunājis vai kaut kā piedabūjis, lai laiž viņu virtuvē par īrnieku un lai gatavo viņam ēst. Ko Agrafena ieņēma galvā, tam bija jānotiek; zināju, ka citādi viņa man miera nedos. Tajos gadījumos, kad kaut kas nenotika pēc viņas prāta, Agrafena tūdaļ kļuva domīga un grūtsirdīga, un tāds stāvoklis turpinājās nedēļas divas trīs. Šinī laikā ēdiens kļuva negaršīgs, zuda veļa, grīdas netika mazgātas, vārdu sakot, bija jāpiedzīvo daudz nepatikšanu. Es jau sen biju ievērojis, ka šī nerunīgā sieviete nespēja pieņemt lēmumu, aizstāvēt savu domu. Bet, ja viņas neattīstītajās smadzenēs nejauši radās kaut kas idejai vai nodomam līdzīgs, tad to neizpildīt nozīmēja viņu uz zināmu laiku morāli iznīcināt. Un tālab, vairāk par visu mīlēdams pats savu mieru, es tūdaļ piekritu.

—     Vai viņam ir uzturēšanās zīme, pase vai kāds cits dokuments?

—     Kā tad! Skaidrs, ka ir. Kārtīgs, prātīgs cilvēks, solīja maksāt trīs rubļus.

Otrā dienā manā vienkāršajā vecpuiša dzīvoklī ieradās jaunais iedzīvotājs; tomēr es par to nedusmojos, klusībā biju pat priecīgs. Es dzīvoju vientuļi, noslēdzies no pasaules. Paziņu man gandrīz nav; no mājas izeju reti. Dzīvodams desmit gadu kā kurmis alā, es, protams, biju pieradis pie savas noslēgtības. Bet desmit, piecpadsmit vai vēl vairāk gadu tādā pašā noslēgtībā, ar tādu pašu Agrafenu šai pašā vecpuiša dzīvoklī — zināms, diezgan bēdīgas nākotnes izredzes! Urv tālab, šos apstākļus vērā ņemot, trešais mierīga rakstura cilvēks ir īsta debesu dāvana!

Agrafena nebija melojusi: mans īrnieks bija prātīgs cilvēks. Pēc ieraksta pasē viņš bija atvaļināts zaldāts, bet es to redzēju no pirmā acu uzmetiena, nemaz pasē neskatīdamies. To var viegli pateikt. Mans īrnieks, Astafijs Ivanovičs, bija krietns vīrs. Mēs satikām labi. Bet pats jaukākais bija tas, ka Astafijs Ivanovičs reizēm prata stāstīt interesantus notikumus no paša dzīves. Manā mūžīgajā garlaicībā tāds stāstītājs bija īsta bagātība. Viendien viņš man atkal pastāstīja par vienu paša pieredzētu notikumu. Tas atstāja uz mani diezgan lielu iespaidu. Lūk, kāds gadījums ierosināja šo stāstu.

Reiz es paliku dzīvoklī viens; gan Astafijs, gan Agrafena bija aizgājuši kur kurais. Pēkšņi es, atrazdamies otrā istabā, izdzirdu, ka pie mums kāds ienāk, man likās — svešs; izgāju pretim: patiešām priekšnamā stāvēja svešs neliela auguma vīrelis vienos svārkos, kaut gan laiks bija auksts, rudenīgs.

—     Ko tu te meklē?

— Vai šeit nedzīvo ierēdnis Aleksandrovs?

—     Nē, tāda te nav, brālīt; ardievu.

—     Kā tad tā, sētnieks teica, ka dzīvojot, — ienācējs sacīja, piesardzīgi kāpdamies atpakaļ uz durvīm.

—     Ej, ej, brālīt; ej projām.

Otrā dienā pēc pusdienas, kad Astafijs Ivanovičs pielaikoja man svārkus, kurus biju iedevis viņam pārtaisīt, «iIkal kāds ienāca priekšnamā. Es atvēru durvis.

Vakarējais kungs manu acu priekšā noņēma no pakai.imā manu mēteli, pasita to padusē un metās ārā no dzīvokļa. Agrafena visu laiku skatījās viņā, aiz izbrīna muti «ilplētusi, un neko nemēģināja darīt, lai mēteli glābtu. Astafijs Ivanovičs metās pakaļ blēdim, bet pēc minūtēm desmit atgriezās aizelsies un tukšām rokām. Cilvēks pazuda kā akā iekritis!

—    Neveiksme, Astafij Ivanovič. Labi, ka mums palicis šinelis! Citādi šis blēdis būtu mūs atstājis uz sēkļa!

Bet Astafijs Ivanovičs bija tā pārsteigts, ka es pat par zādzību aizmirsu, uz viņu skatīdamies. Viņš nekādi nespēja atgūties. Ik pēc brīža pameta darbu, ko bija iesācis, un ņēmās atkal no jauna stāstīt, kā tas noticis, kā viņš stāvējis, kā acu priekšā, pāris soļu attālumā, paņemts mētelis — un viss noritējis tik ātri, ka zaglis paguvis aizmukt. Pēc tam viņš atkal ķērās pie darba; tad atkal visu pameta un beidzot aizgāja pie sētnieka izstāstīt par zādzību un pārmest viņam, ka atļauj savā pagalmā notikt tādām lietām. Pēc tam atgriezās un sāka bārt Agrafenu. Pēc tam atkal sēdās pie darba un vēl ilgi pie sevis murmināja, kā tas noticis, kā viņš stāvējis tur, bet es tur un kā mūsu acu priekšā pāris soļu attālumā paņemts mētelis utt. Vārdu sakot, Astafijs Ivanovičs, kaut arī savu darbu prata, tomēr bija ļoti sīkumains un pedantisks.

—     Apveda mūs abus ap stūri, Astafij Ivanič! — es vakarā sacīju, pasniegdams viņam glāzi tējas un aiz gara laika vēlēdamies pamudināt viņu atkal atkārtot stāstu par nozagto mēteli; šis stāsts aiz biežas atkārtošanas un ļoti sirsnīgas stāstīšanas kļuva aizvien komiskāks.

—     Jā, apveda gan ap stūri, kungs! Gaužām žēl, esmu līdz sirds dziļumiem sašutis, kaut arī tās nebija manas drēbes. Manuprāt, pasaulē nav lielāka draņķa par zagli. Kaut arī dažs tevi par velti izkalpina, bet šitāds nozog tavu darbu, tavus sviedrus, ko esi lējis, tavu laiku… Riebīgi, tfu! Negribas runāt, tūdaļ sanāk dusmas. Kā jums, kungs, nav žēl savas mantas?

—     Jā, tiesa gan, Astafij Ivanič; labāk lai manta sadeg, bet zaglim žēl atdot, negribas.

—     Kas tur nu ko gribēt! Protams, zaglis no zagļa atšķiras… Man, kungs, reiz gadījās satikties ar godīgu zagli.

—     Kādā ziņā godīgu? Kurš zaglis gan ir godīgs?

—     Taisnība, kungs! Kurš zaglis gan ir godīgs, tāda nav. Es tikai gribēju teikt, ka laikam bija godīgs cilvēks, bet apzagās. Man bija žēl viņa.

—     Kā tas notika, Astafij Ivanič?

—      Tas notika, kungs, priekš kādiem pāris gadiem. Es toreiz gandrīz veselu gadu biju bez darba, bet, kad vēl dienēju, man piesitās kāds pavisam pagrimis cilvēks. Iepazināmies traktierī. īsts pļēgurs, vazaņķis, slaists, agrāk kaut kur dienējis, bet par pastāvīgu dzeršanu jau sen no darba atlaists. Pavisam nožēlojamsl Dievs zina kas viņam bija mugurā! Dažreiz iešaujas prātā, nez vai viņam ir krekls zem šineļa; visu, ko dabūja, nodzēra. Bet kauslis nebija; vienmēr mierīgs, mīlīgs, labsirdīgs, neko neprasa, allažiņ kautrējas; pats redzu, nabadziņam gribas iedzert, un piedāvāju ar. Tā es ar viņu sadraudzējos, viņš man, tā teikt, pielipa kā dadzis… Man jau vienalga. Un kāds cilvēks! Kā sunītis pakaļ tecēja, kur es, tur viņš; un bijām tikušies tikai vienu pašu reizi, tāds vientiesītis! Sākumā lūdza, lai ielaižot viņu pārnakšņot, — nu, ielaidu; skatos — pase kārtībā. Godīgs cilvēks. Pēc tam otrā dienā arī lūdza pārnakšņot, trešajā viņš atkal ieradās, visu dienu nosēdēja uz loga, beigās palika pārnakšņot. Nu, domāju, ir gan viņš man kaklā uzkāries: jādzirda, jābaro un vēl jālaiž pārnakšņot — man, nabaga cilvēkam, liekēdis jāuztur. Bet senāk viņš bija gājis pie kāda ierēdņa, tāpat kā tagad pie manis, bija pieķēries viņam, abi kopā dzēruši, dzēruši, kamēr ierēdnītis nodzēries un aiz bēdām nomiris. Bet viņu pašu sauca par Jemeļu, Jemeļjanu Iļjiču. Domāju, domāju: ko man ar viņu iesākt? Padzīt — sirdsapziņa neļauj, žēl, tāds nogājies, pagrimis cilvēciņš, dievs ar viņu! Un tik nerunīgs, neko neprasa, sēž klusītēm, tikai skatās acīs kā sunītis. Rau, kā dzeršana pazudina cilvēku! Domāju savā prātā — teikšu viņam: ej Jemeļjanuška, projām; tev pie manis nav ko darīt; neesi atradis īsto, man pašam drīz būs zobi vadzī jākar, kā lai es tevi savā maizē paturu? Sēžu, prātoju — ko viņš darīs, kad es viņam to pateikšu? Domās redzu, kā viņš, izdzirdis manus vārdus, paskatās manī, labu brīdi sēž un neko nesaprot, pēc tam sapratis pieceļas no loga un paņem savu pauniņu, vēl šobrīd man tā stāv acu priekšā — rūtaina, sarkana, caura pauniņa, kurā diezin kas satīts un kuru visur līdzi nēsājis, redzu, kā viņš norausta savu

Mnelīti, lai izskatītos kārtīgi, lai nesaltu un lai neredzētu caurumus, — mans Jemeļa bija smalkjūtīgs cilvēks! Redzu, kā viņš atver durvis un ar asarām acīs iziet kāpnes. Nu, nevar taču cilvēku pavisam pazudināt… žēl! Un kā es pats pēc tam jutīšos! Pagaidi Jemeļjanuška, klusībā prātoju, ilgi pie manis nedzīrosi; drīz es no šī dzīvokļa aizbraukšu, tad tu mani neatradīsi. Tiešām, kungs, aizbraucu arī; toreiz dienēju pie muižnieka Aleksandra f ilipovičā, kurš tagad jau miris, lai miers viņa pīšļiem; viņš man bija teicis: esmu ar tevi ļoti apmierināts, Astalij, kad atgriezīsimies no laukiem, tevi neaizmirsīsim, pieņemsim atkal darbā. Es pie viņiem kalpoju par mājzini,— viņš bija labs kungs, bet tanī pašā gadā nomira. Tikko bijām viņu apbedījuši, savācu savu mantu; biju iekrājis drusku naudiņas, domāju — atpūtīšos — un pārcēlos pie kādas vecenītes, noīrēju pie viņas kaktu. Viņai vispār tikai viens kakts bija brīvs. Viņa arī bija kalpojusi kaut kur par aukli, tagad dzīvoja patstāvīgi, saņēma pensiju. Nu, domāju, tagad ardievu, Jemeļjanuška, mīļo cilvēk, nu tu mani neatradīsi! Bet ko jūs, kungs, domājat? Pārnāku vakarā mājās (biju aizgājis pie paziņas) un pašu pirmo ieraugu Jemeļu, sēž pie manis uz lādes, un rūtainā pauniņa viņam blakus, sēž šinelītī, gaida mani … aiz gara laika paņēmis no vecenītes baznīcas grāmatu un tur to ačgārni. Tomēr atradis! Man nolaidās rokas. Domāju, neko darīt — kāpēc no sākuma nedzinu prom? Tūdaļ skaidri un gaiši noprasīju: «Vai pasi atnesi, Jemeļa?»

Tad apsēdos un sāku prātot, vai viņš, klaidoņa cilvēks, mani stipri traucēs. Un padomājis izlēmu, ka stipri netraucēs. Est viņam vajag, nodomāju. Nu, gabaliņš maizes no rīta — un, lai būtu kāds gardāks pavalgs, jānopērk sīpoli. Arī pusdienās var dot maizi un sīpolu — un vakariņās atkal sīpols ar kvasu un maizi, ja viņš maizi gribēs. Bet, ja būs kāposti, tad mēs abi pieēdīsimies līdz kaklam. Man daudz nevajag, bet dzērājs, kā zināms, neēd nemaz: viņam tikai kādu šņabīti vai aliņu. Ar dzērieniem viņš mani izputinās, es domāju, bet tūdaļ, kungs, man iešāvās prātā vēl kas cits — redziet, kas. Sapratu — ja Jemeļa aizietu, es nekur vairs nevarētu rast sev mieru… Tāpēc apņēmos būt viņam par žēlotāju un labdari. Paglābšu, domāju, viņu no bojā ejas, atradināšu no glāzītes. Pagaidi vien, domāju, labi, Jemeļa, paliec, tikai turies un klausi mani!

Klusībā nolēmu: tagad pieradināšu viņu pie kāda darba — ne jau uzreiz, lai sākumā drusku padzīvo tāpat, bet es tikām paskatīšos, papētīšu, kādas spējas, Jemeļa, tevī varētu atrast. Tāpēc ka katram darbam, kungs, vispirms vajadzīgas iedzimtas spējas. Ņēmos viņu klusītēm vērot. Redzu — vējagrābslis tu esi, Jemeļjanuška! Sāku, kungs, vispirms ar laipniem vārdiem: tā un tā, Jemeļjan Iļjič, būtu labāk pats uz sevi paskatījies un kaut kā sevi savedis kārtībā.

«Esi diezgan vazājies! Palūkojies, kādās panckās tu staigā, tavs šinelītis, neērti sacīt, caurs kā siets; kauna lieta! Liekas, laiks būtu prasties godu.» Mans Jemeļja] nuška sēž, klausās manī, galvu nodūris. Ko lai dara, kungs! Jau tik tālu pagrimis, ka runas spēju nodzēris, ļ prātīgu vārdu neprot pateikt. Jautāsi viņam par gurķiem, viņš tev par pupām atbildēs! Klausās, klausās manī un nopūšas. «Ko tu pūt, Jemeļjan Iļjič?» es viņam jajrtāju.

«Tāpat vien, Astafij Ivanič, nepiegrieziet vērību. Areče, šodien divi meitieši, Astafij Ivanič, uz ielas sakāvās, viena bija otrai netīšām izbērusi groziņu ar dzērvenēm.»

«Un kas tad ir?»

«Bet aiz tam tā otra tīšām izbēra viņas groziņu ar dzērvenēm un turklāt vēl sāka mīdīt ar kāju.»

«Un kas par to, Jemeļjan Iļjič?»

«Nekas, Astafij Ivanič, es tāpat vien.»

«Nekas, es tāpat vien. Ak, tu,» domāju, «Jemeļa, Jemeļjanuška! Prātiņu esi nodzēris …»

«Un tad kādam kungam izkrita papīra nauda vai nu Zirņu, vai Dārza ielā. Un to ieraudzīja kāds nabags, sak, mana laime; bet tūdaļ ieraudzīja arī otrs nabags, sak, nē, tā mana laime! Es ieraudzīju pirmais …»

«Nu un tad, Jemeļjan Iļjič?»

«Abi nabagi sāka kauties, Astafij Ivanič. Pienāca gorodovojs, pacēla naudas zīmi un atdeva kungam, bet abiem kaušļiem piedraudēja ar tuptūzi.»

«Un kas tad ir? Kas tur tik pamācīgs, Jemeļjanuška?»

«Es jau neko. Ļaudis smējās, Astafij Ivanič.»

«Ak tā, Jemeļjanuška! Lai ļaudis smej! Par vara grasi esi savu dvēselīti pārdevis. Bet vai zini, Jemeļjan Iļjič, ko es tev teikšu?»

«Ko tad, Astafij Ivanič?»

«Sāc strādāt, tik tiešām sāc. Simto reizi atkārtoju, sāc strādāt, padomā par sevi!»

«Ko lai es strādāju, Astafij Ivanič? Es tiešām nezinu, ko es varētu strādāt, un man jau arī neviens darbu nedos, Astafij Ivanič.»

«Tu esi dzērājs, Jemeļa, tāpēc jau tevi arī no darba padzina!»

«Tad vēl bufetnieku Vlasu šodien uz kantori izsauca, Astafij Ivanič.»

«Kāpēc viņu izsauca, Jemeļjanuška?» jautāju.

«To nu gan nezinu, kāpēc, Astafij Ivanič. Acīm redzot, tā bija vajadzīgs, tāpēc arī lika atnākt…»

Ak, domāju, mēs abi postā aiziesim, Jemeļjanuška! Par mūsu grēkiem dievs mūs sodīs! Ko lai iesāk ar tādu cilvēku, kungs?

Un tomēr viņš bija diezgan slīpēts zellis, nudien! Klausījās, klausījās mani, bet pēc tam viņam apnika; līdzko mana, ka es esmu noskaities, paņem šinelīti un pazūd — ne čiku, ne grabu! Pa dienu blandās apkārt, pret vakaru pārnāk piesūcies. Kas devis dzert, no kurienes naudu ņēmis — dievs vien zina, es mazgāju rokas nevainībā …

«Nē,» saku, «Jemeļjan Iļjič, labu galu tu neņemsi! Diezgan esi dzēris, dzirdi, diezgan! Ja vēlreiz atnāksi piedzēries, gulēsi kāpnēs. Iekšā nelaidīšu! …»

Noklausījies brīdinājumu, mans Jemeļa sēž vienu dienu, sēž otru dienu, bet trešajā atkal pazūd. Gaidu, gaidu — nenāk! Es jau, jāatzīstas, sāku baiļoties, un žēl arī kļuva. Domāju — ko es viņam esmu izdarījis? Iebiedēju viņu. Kur viņš tagad blandās, nabadziņš! Aizies vēl bojā, dievs kungs apžēlojies! Pienāca nakts, bet Jemeļas nav. No rīta izeju priekšiņā, skatos — viņš priekšiņā pārnakšņojis. Nolicis galvu uz sliekšņa un guļ; aukstumā pavisam sastindzis.

«Ko tu, Jemeļa! Dievs ar tevi! Kāpēc tu guli te?»

«Bet jūs, Astafij Ivanič, pirms dažām dienām dusmojāties, bijāt sarūgtināts un piedraudējāt, ka liksiet man gulēt priekšiņā, tāpēc neuzdrīkstējos iet iekšā, Astafij Ivanič, un apgūlos šeit…»

Mani pārņēma gan dusmas, gan žēlums.

«Tu tak, Jemeļa, varētu kādu citu darbu sameklēt,» saku, «nevis kāpnes sargāt! …»

«Kādu darbu, Astafij Ivanič?»

«Tu, nelaimes putns,» saku (man uznāca tādas dusmas!), «būtu izmācījies kaut vai skrodera amatu. Paskaties, kāds tev šinelis! Vienos caurumos, un tu vēl ar to kāpnes slauki. Būtu adatu paņēmis, caurumus aizdiedzis, lai nav jākaunas no cilvēkiem. Eh, esi gan tu plencis!»

Ko domājat, kungs! Viņš paņēma adatu, — es tikai pajokojos, bet viņš iztrūkās un paņēma. Nometa šinelīti un sāka vērt diegu adatā. Es skatos uz viņu: nu, skaidra lieta, acis iekaisušas, sarkanas; rokas dreb, nekas neiznāk. Vēra, vēra, diegs nelien adatā: viņš gan acis piemiedz, gan diegu paslapē mutē, gan pavirpina pirkstos — viss velti! Nomet un skatās uz mani.

«Nu, Jemeļa, ir gan negals ar tevi! Ja to kāds būtu redzējis, es tev sadotu pa kaklu! Es taču, muļķīti tāds, pajokojos, pazobojos… Dievs ar tevi, turies tālāk no grēka. Sēdi mājās, nedari muļķības, neguli pa nakti kāpnēs, neapkauno mani!»

«Ko lai iesāku, Astafij Ivanič; es taču pats zinu, ka vienmēr esmu piedzēries un nekur nederu! … Tikai jūs, manu lab … labdari, velti kaitinu …»

Piepeši viņa zilās lūpas nodrebēja, pa bālo vaigu noritēja asariņa, trīsēdama ieķērās viņa neskūtajā bārdā; reiz sācis raudāt, mans Jemeļjanuška nespēja nekādi nomierināties . .. Ak kungs! Man gluži kā ar nazi sirdī iedūra.

«Eh, kāds tu esi jutīgs cilvēks, nepavisam nebūtu domājis! Kas to varēja paredzēt? … Nē,» savā prātā nolēmu. «Likšu tevi, Jemeļa, mierā, dari, kā gribi, labu galu tu neņemsi!»

Kas tur, kungs, daudz ko stāstīt. Viss šis notikums tāds tukšs, nožēlojams, nav vērts vārdus tērēt, jūs, kungs, tā teikt, par to nedotu pat pliku vērdiņu, bet es gan dotu daudz, ja vien man būtu ko dot, lai tikai tas nebūtu noticis. Man, kungs, bija garās bikses, kaut viņas izputētu, labas, lepnas bikses, zilas, rūtainas, tās man pasūtīja kāds muižnieks, kurš brauca uz šejieni, bet pēc tam atteicās ņemt, esot par šauru; tā bikses palika man. Domāju: vērtīga manta. Utenī par tām varbūt dos visus piecus, bet, ja ne, tad es no tām iztaisīšu Pēterburgas kungiem divējas īsās bikses un man vēl atliks gabaliņš vestei. Zināt, nabaga cilvēkam, tādam kā es, viss labs diezgan. Bet Jemeļjanuškam tobrīd bija pienākušas drūmas, bēdīgas dienas… Skatos — vienu dienu nedzer, otru dienu nedzer, trešo — nav neko reibinošu mutē ņēmis, pavisam nošļucis, taisni žēl, sēž sakņupis. Domāju: vai nu tev, puis, nav naudiņas, vai arī pats esi pareizo ceļu atradis, pielicis punktu, prāta balsij paklausījis. Lūk, luings, tas notika tā: taisni tobrīd iekrita lieli svētki. Es biju aizgājis uz vakara dievvārdiem; pārnāku mājās, — mans Jemeļjanuška sēž piedzēries uz palodzes un līgojas. I he, domāju, šitā tu, puis! Man ievajadzējās kaut ko no l.ides. Pavej! Bikses pazudušas… Izmeklējos gan šur, gan lur: kā nav, tā navi Izvandīju visu lādi, redzu — nav; man bija tā, it kā ar īlēnu kāds iedurtu sirdī. Metos virsū vecenītei, sākumā viņu nepatiesi apvainoju, apgrēkojos, bet par Jemeļu nenāca ne prātā, kaut arī bija pierādījums — cilvēks sēž piedzēries. «Nē,» mana vecenīte saka, «dievs ar tevi, kavalier, ko es iesākšu ar biksēm, kājās, vai, vilkšu? Man pašai pirms dažām dienām kāds no jūsējiem nozaga lindrakus… Nezinu, nav ne jausmas, kur jūsu bikses,» saka. — «Kas šeit bija atnācis?» prasu. — «Neviens,» saka, «kavalier, nebija, es visu laiku biju mājās; Jemeļjans Iļjičs izgāja un pēc tam atgriezās, lūk, sēž! Pavaicā viņam.» — «Jemeļa,» saku, «vai kaut kādas vajadzības pēc neesi paņēmis manas jaunās bikses, atceries, tās, kuras šuvu muižniekam?» — «Nē,» saka, «Astafij Iļjič, es šiten tās neesmu ņēmis.»

Tavu brīnumu! Meklēju, meklēju — nav! Bet Jemeļa sēž un grīļojas. Tā es, kungs, sēdēju viņa priekšā, notupies uz lādes, un pēkšņi uzmetu viņam caururbjošu skatienu … Ak tu viens, domāju, man iekšā sāka viss vārīties; kļuvu tīri sarkans. Arī Jemeļa paskatījās uz mani.

«Nē,» saka, «Astafij Ivanič, es jūsu bikses, šiten tās… jūs varbūt domājat, ka … bet es neesmu tās ņēmis.»

«Kur tad tās varēja palikt, Jemeļjan Iļjič, tad jau iznāk, ka viņas pašas pazudušas?»

«Var jau arī būt, ka pašas pazudušas, Astafij Ivanič.»

Viņā noklausījies, piecēlos, piegāju pie loga, iededzu lampiņu un sēdos pie darba. Pāršuvu vesti ierēdnim, kurš dzīvo zem mums. Bet pašam krūtīs degtin deg, smelgtin smeldz. Labāk es pats tās bikses būtu krāsnī iemetis. Jemeļa, zināms, tūdaļ noprata, ka man sirds aiz dusmām plīst vai pušu. Tiešām, kungs, ja cilvēks ko ļaunu izdarījis, tad jau pa gabalu jūt briesmas gluži kā putns negaisu.

«Rau, Astafij Ivanič,» Jemeļjanuška iesāka (bet pašam balstiņa dreb), «šodien feldšeris Antips Prohoričs precas ar nesen mirušā kučiera sievu …»

Es paskatījos uz viņu, paskatījos ļoti dusmīgi… Jemeļa saprata. Redzu: pieceļas, pieiet pie gultas un sāk man blakus kaut ko meklēt. Es vēroju — ilgi ņemas un visu laiku murmina: kā nav, tā nav, kur šīs, blēdes, varēja palikt. Gaidu, kas būs; redzu — Jemeja nometas četrrāpus un palien zem gultas. Es nenocietos.

«Ko jūs,» saku, «Jemeļjan Iļjič, četrrāpus ložņājat?»

«Meklēju, vai tur nav bikses, Astafij Ivanič. Jāpaskatās, vai nav tur nejauši aizkritušas.»

«Ko jums, kungs,» saku (aiz sarūgtinājuma sāku godāt viņu par kungu), «ko jums, kungs, par tādu nabaga vienkāršu cilvēku kā es rūpi turēt; nav vērts celīšus trīt!»

«Nekas, Astafij Ivanič, es tāpat… Varbūt bikses tomēr atradīsies, ja pameklēs.»

«Hm!» saku. «Paklau, Jemeļjan Iļjič!»

«Ko,» saka, «Astafij Ivanič?»

«Vai tikai tu,» saku, «neesi tās bikses man vienkārši nozadzis, kā zaglis un blēdis man par manu viesmīlību atmaksādams?» Rau, kā, kungs, mani nokaitināja tas, ka viņš manā priekšā ložņāja uz ceļiem pa grīdu.

«Nē … Astafij Ivanič …»

Bet pats, kā bija, tā palika zem gultas uz mutes guļam. Ilgi gulēja; pēc tam izlīda ārā. Skatos: cilvēks pavisam bāls, gluži kā palags. Piecēlās, apsēdās man blakus uz loga un nosēdēja tā minūtes desmit.

«Nē,» saka, «Astafij Ivanič,» — un pēkšņi pieceļas un pienāk man pavisam klāt, vēl tagad redzu, kāds viņš izskatījās — kā rēgs. «Nē,» saka, «Astafij Ivanič, es šiten tās jūsu bikses neesmu ņēmis.»

Pats dreb pie visām miesām, baksta sev krūtīs ar trīsošu pirkstu, bet balstiņa viņam dreb tā, ka es, kungs, pats izbijos un it kā pieaugu pie loga.

«Labi,» saku, «Jemeļjan Iļjič, kā vēlaties, piedodiet, ja es, muļķa cilvēks, jūs nepatiesīgi apvainoju. Bet bikses lai zūd; gan iztiksim tāpat. Rokas, paldies dievam, ir, zagt neiesim … un ne pie viena nabaga cilvēka nediedelēsim; nopelnīsim paši…»

Jemeļa noklausījās manī, pastāvēja, pastāvēja manā priekšā — atsēdās. Tā arī visu vakaru nosēdēja nepakustējies; es aizeju gulēt, Jemeļa vēl vienmēr sēž turpat. Tikai no rīta — skatos — guļ uz plikas grīdas, sarāvies čokurā, savā šinelītī ietinies, pazemojies pārlieku, pat gultā nav nācis. Nu, kungs, kopš tā laika es viņu sāku neieredzēt, pareizāk sakot, pēc šī notikuma es dažas dienas nevarēju viņu ciest ne acu galā. It kā, piemēram, paša miesīgais dēls būtu apzadzis un līdz sirds dziļumiem

aizvainojis. Ak, domāju, Jemeļa, Jemeļa! Bet Jemeļa, kungs, dzer divas nedēļas bez pārtraukuma. Kļuva galīgi traks, nodzērās pavisam. No rīta aiziet, pārnāk vēlu naktī, un šinīs divās nedēļās nedabūju no viņa ne vārdiņa dzirdēt. Vai nu tiešām viņu pašu toreiz sirdēsti mocīja, vai arī gribēja sevi kaut kā nobeigt. Beidzot — punkts, pārtrauca; droši vien visu bija nodzēris — un sēdēja atkal uz loga. Atceros — sēdēja un nerunāja trīs dienas un naktis; pēkšņi, skatos, cilvēks raud. Sēž, kungs, un raud — un kā vēl! Tek kā no krāna, pats nejūt, ka asaras līst. Bet grūti, kungs, noskatīties, kad pieaudzis cilvēks, turklāt vēl pavecs vīrs — tāds kā Jemeļa — no bēdām tik izmisīgi raud.

«Kas tev kaiš, Jemeļa?» saku.

Jemeļa satrūkās un sāka drebēt. Es pa visu šo laiku pirmo reizi viņu uzrunāju.

«Nekas … Astafij Ivanič.»

«Dievs ar tevi, Jemeļa, lai jau zūd. Ko tu sēdi tāds sabozies?» Man kļuva viņa žēl.

«Tāpat vien, Astafij Ivanič, es ne par to. Gribu ķerties pie kaut kāda darba, Astafij Ivanič.»

«Kas tas būtu par darbu, Jemeļjan Iļjič?»

«Tāpat, vienalga, kāds. Varbūt dabūšu ierēdņa vietu kā senāk. Es jau gāju lūgt pie Fedosija Ivaniča … Nav labi, ka jūs apgrūtinu, Astafij Ivanič. Es, Astafij Ivanič, līdzko dabūšu vietu, tūdaļ jums visu atdošu un par uzturu atlīdzināšu.»

«Kas tur ko runāt, Jemeļa; kas bijis, izbijis! Miers un dievs! Dzīvosim kā senāk!»

«Nē, Astafij Ivanič, jūs varbūt par to pašu … es jūsu bikses neesmu ņēmis…»

«Dievs ar tevi, Jemeļjanuška!»

«Nē, Astafij Ivanič. Es nevaru pie jums vairs dzīvot. Jūs mani atvainojiet, Astafij Ivanič.»

«Dievs ar tevi,» saku, «vai tev, Jemeļjan Iļjič, kāds dara pāri, no mājas dzen ārā, vai?»

«Nē, man nepiedienīgi tā pie jums dzīvot, Astafij Ivanič . . . Labāk iešu projām …»

Cilvēks apvainojies, ieņēmis vienu domu galvā. Skatos uz viņu — tiešām pieceļas, velk mugurā savu šinelīti.

«Uz kurieni tad tu, Jemeļjan Iļjič? Nāc taču pie prāta — ko tu dari? Kur tu iesi?»

«Nē, palieciet sveiks, Astafij Ivanič, neaizturiet mani

(pats atkal raud); labāk tālāk no grēka, Astafij Ivanič. Jūs vairs neesat tāds, kā bijāt.»

«Kāds tad es esmu? Tāds pats! Tu esi kā mazs muļķa bērns, viens aiziesi postā, Jemeļjan Iļjič.»

«Nē, Astafij Ivanič. Jūs, no mājas iziedams, tagad aizslēdzat lādi, bet es, Astafij Ivanič, redzu un raudu … Nē, labāk ļaujiet man iet, Astafij Ivanič, un piedodiet man visu, ko es jums mūsu kopdzīves laikā esmu pāri nodarījis.»

Ko lai iesāk, kungs? Cilvēks ņēma un aizgāja. Nogaidīju vienu dienu, domāju — pret vakaru pārradīsies, — nekā. Otrā dienā nav, trešā — nav. Es izbijos, mocījos ar sirdēstiem, neēdu, nedzēru, negulēju. Jutos kā no laivas izsviests. Ceturtajā dienā devos meklēt, iegriezos visos krodziņos, jautāju, — nav, pazudis Jemeļjanuška! «Vai tikai nav pagalam tava vieglprātīgā galviņa?» domāju. «Varbūt kaut kur pie žoga dzērumā garu izlaidi un tagad guli kā satrunis miets.» Ne dzīvs, ne miris atgriezos mājās. Nolēmu arī nākamajā dienā meklēt. Un pats sevi lādēju, kāpēc es pieļāvu, ka muļķa cilvēks pats uz savu roku no manis aizgāja. Bet piektajā dienā (todien bija svētki), līdz ko aust gaisma, nočīkst durvis. Skatos — ienāk Jemeļa: pats zils, mati vienās dubļu lēkšķēs, it kā būtu gulējis uz ielas, pavisam novājējis, kauli un āda vien; novelk šinelīti, atsēžas uz lādes, skatās manī. Es nopriecājos, bet tad man ap sirdi kļuva vēl skumīgāk nekā pirms tam. Rau, kungs, kā tas iznāk: ja man būtu tādā kārtā kāja paslīdējusi, tad es, varat man ticēt, drīzāk nobeigtos kā suns, taču atpakaļ nenāktu. Bet Jemeļa atnāca. Nu, pats par sevi saprotams, tādā stāvoklī grūti cilvēkam acīs skatīties. Sāku ar viņu laipni runāt, apmīļoju, mierināju. «Nu,» saku, «Jemeļjanuška, priecājos, ka esi atgriezies. Ja būtu atnācis mazliet vēlāk, es ari šodien būtu gājis pa krogiem tevi meklēt. Vai esi ēdis?»

«Edu, Astafij Ivanič.»

«Nemuļķojies — vai esi ēdis? Rau, brālīt, no vakardienas atlicis drusku kāpostu; ar liellopa gaļu vārīti, sātīgi; te būs sīpols ar maizi. Paēd, veselībai par skādi nenāks.»

Es viņam padevu kāpostus un tad ieraudzīju, ka cilvēks varbūt visas trīs dienas nav ne kumosiņa mutē licis, tik izsalcis bija. Droši vien bads viņu bija pie manis atdzinis. Man sirds atmaiga, uz viņu, nabadziņu, skatoties. Domāju — aizskriešu pats uz bufeti. Atnesīšu viņam kādu malciņu, ko atveldzēt dvēseli, un miers mājās! Man vairs nav dusmu uz tevi, Jemeļjanuška! Atnesu šņabi. Rau, saku, Jemeļjan Iļjič, iedzersim uz svētkiem. Gribi glāzīti? Veselības pēc.

Viņš jau pastiepa roku, itin kāri pastiepa, jau gandrīz paņēma, bet aprāvās; maķenīt pagaidīja; skatos — atkal paņem, liek pie mutes, šņabis šļakst viņam uz piedurknes. Pielika pie mutes, nē, tūdaļ nolika atpakaļ uz galda.

«Kas ir, Jemeļjanuška?»

«Lai paliek; es tā … Astafij Ivanič.»

«Vai nedzersi, vai?»

«Jā, es, Astafij Ivanič… vairs nedzeršu, Astafij

Ivanič.»

«Vai tu esi nolēmis pavisam atmest, Jemeļjanuška, vai tikai šodien nedzersi?»

Neatbildēja. Skatos: pēc brītiņa noliec galvu uz rokas. «Kas tev, vai neesi saslimis, Jemeļa?»

«Jā, nejūtos labi, Astafij Ivanič.»

Noguldīju viņu gultā. Skatos — tiešām labi nav: galva deg, bet pašu krata drudzis. Nosēdēju pie viņa visu dienu; pret nakti kļuva sliktāk. Es viņam sataisīju kvasu ar eļļu un sīpoliem, iedrupināju maizīti. «Paklau,» saku, «paklau, iestrēb, varbūt kļūs labāk!» Krata galvu. «Nē,» saka, «es šodien pusdienas neēdīšu, Astafij Ivanovič.» Savārīju viņam visādas tējas, vecenīti pavisam nokausēju, — nav ne par matu labāk. Nu, domāju, slikti! Trešajā dienā no rīta aizgāju pēc ārsta. Turpat netālu dzīvoja pazīstams mediķis Kostopravovs. Vēl tolaik, kad dienēju pie Bosomjaginu kungiem, iepazināmies; viņš mani ārstēja. Atnāca ārsts, izmeklēja; saka — slikti. Nebija vērts, saka, nākt pēc manis. Varētu dot viņam atvieglinošus pulverus. — Nu, pulverus es nedevu; domāju, ārsts melš niekus; bet tikām bija klāt piektā diena.

Viņš, kungs, gulēja manā priekšā uz miršanu. Es sēdēju uz loga, turēju darbu rokās. Vecenīte kurināja krāsni. Visi klusējam. Man, kungs, sirds viņa — tāda pļēgura dēļ lūst vai pušu; it kā es savu miesīgo dēlu apbedītu. Jūtu, ka Jemeļa visu laiku uz mani skatās, jau kopš rīta ievēroju, ka cilvēks pūlas saņemties, grib kaut ko sacīt, bet, kā redzams, neuzdrīkstas. Beidzot palūkojos uz viņu: redzu — nabadziņam acīs tādas skumjas, visu laiku nenovērš no manis skatienu; bet, ieraudzījis, ka es lūkojos viņā, tūdaļ nolaiž plakstus.

«Astafij Ivanič!»

«Kas ir, Jemeļjanuška?»

«Ja, piemēram, manu šinelīti aiznestu uz uteni, vai par to daudz dotu, Astafij Ivanič?»

«Nu diez vai daudz dotu. Varbūt trīs rubļus dotu, Jemeļjan Iļjič.»

Bet patiesībā — pamēģini vien aiznest, tad redzēsi, neko nedabūsi, ļaudis smiesies tev tieši acīs, ka tādu nekur nederīgu mantu nes pārdot. Tomēr, zinādams, cik viņš vientiesīgs, es viņam, dieva dotam cilvēciņam, sameloju.

«Es arī domāju, Astafij Iļjič, ka trīs sidraba rubļus par to vajadzētu dabūt; tīra vadmala, Astafij Iļjič. Kā lai nedod trīs rubļus, ja tīra vadmala?»

«Nezinu,» saku, «Jemeļjan Iļjič; ja gribi pārdot, tad, protams, sākumā jāprasa trīs rubļi.»

Jemeļa brītiņu klusēja; pēc tam atkal pasauca mani.

«Astafij Ivanič! Kad es nomiršu, pārdodiet šinelīti, zārkā man to mugurā nevelciet. Es pagulēšu tāpat; tā ir vērtīga manta; jums var noderēt.»

To dzirdot, kungs, man tā sažņaudzās sirds, ka grūti vārdos izteikt. Redzu — cilvēkam sāk uzmākties pirmsnāves nožēlas. No jauna apklusām. Tā pagāja kāda stunda. Es atkal uz viņu paskatījos, — visu laiku lūkojās manī, bet, kā pamana manu skatienu, tūlīt nodur acis.

«Vai nevēlaties,» saku, «iedzert ūdeni, Jemeļjan Iļjič?»

«Dodiet, lai dievs jums stāv klāt, Astafij Ivanič.»

Iedevu viņam padzerties. Padzērās. «Pateicos,» saka. «Astafij Ivanič.»

«Vai vēl kaut ko nevajag, Jemeļjanuška?»

«Nē, Astafij Ivanič; neko nevajag, es tikai…»

«Ko?»

«Šiten tās…»

«Ko tad, Jemeļjanuška?»

«Bikses … šiten tās … es tās toreiz paņēmu … Astafij Ivanič .. .»

«Gan dievs,» saku, «tev piedos, Jemeļjanuška, bēduli manu! Miers ar tevi…» Bet pašam, kungs, kamols kaklā un asaras birst kā pupas; uz brīdi novērsos.

«Astafij Ivanič …»

Skatos: Jemeļa grib man kaut ko sacīt; pats uzslienas, pūlas saņemties, kustina lūpas … Piesarkst, skatās manī… Pēkšņi redzu: atkal kļūst bāls, bāls, vienā mirklī pilnīgi sakrītas, atmet galvu atpakaļ, ievelk dziļi elpu un atdod dievam dvēseli.

GODĪGAIS ZAGLIS

1848. gada aprīlī žurnālā «Отечественные записки» pirmoreiz publicēti Dostojevska «Pieredzējuša cilvēka stāsti (No nezināma autora pie-

zīmēm)». Pirmais stāsts ar nosaukumu «Atvaļinātais zaldāts», otrais — ar nosaukumu «Godīgais zaglis».

Gatavodams 1860. gada rakstu izdevumu, Dostojevskis no pirmā stāsta paturējis tikai divas pirmās lappuses un atmetis turpinājumu, kurā dots atvaļinātā zaldāta Astafija Ivanoviča raksturojums, pastāstīts par viņa pagātni un iestarpinātas viņa atmiņas par līdzdalību 1812. gada Tēvijas karā. Lai savienotu «Atvaļinātā zaldāta» pirmās lappuses ar otro stāstu, Dostojevskis pierakstīja dažas jaunas frāzes un tālāk izmantoja 1848. gadā žurnālā «Отечественные записки» publicēto «Godīgā zagļa» tekstu, izdarīdams tajā nelielus labojumus. Viņš atmeta otrā stāsta pēdējo frāzi, kas sekoja aiz daudzpunkta. (Šajā frāzē atvaļinātais zaldāts Astafijs Ivanovičs izsaka savus spriedumus par paša atstāstīto notikumu.) Otrā stāsta nosaukums kļuva par apvienotā stāsta nosaukumu.

Jemeļjana Iļjiča tēlā parādīts ierēdnis, kas atlaists no darba dzeršanas dēļ un noslīdējis līdz lielpilsētas dzīves padibenēm. Šo tēlu Dostojevskis bija ieskicējis jau stāstā «Nabaga ļaudis», Makara Devuškina vēstulē, kas rakstīta 28. jūlijā: šajā vēstulē viņš stāsta par satikšanos ar savu bijušo darba biedru Jemeļu. Tēlodams nesavtīgo, pašaizliedzīgo atvaļinātā zaldāta palīdzību Jemeļam, Dostojevskis to it kā pretstata oficiālajai filantropijai, kuras objekts, kā mēs uzzinām no Devuškina vēstules, ir tas pats Jemeļa. «Godīgajā zaglī» savukārt ieskicēts Devuškina tālākais liktenis pēc Vareņkas aizbraukšanas: «Bet senāk viņš bija gājis pie kāda ierēdņa, bija pieķēries viņam, abi kopā dzēruši, dzēruši, kamēr šis ierēdnītis nodzēries un aiz bēdām nomiris.»

Liekas, Dostojevskim bijis nodoms turpināt «Pieredzējuša cilvēka stāstus». Viņa arhīvā saglabājusies lapa ar fragmentu no kāda sacerējuma, kurā stāstītāja lomā atkal būtu Astafijs Ivanovičs. Šā sacerējuma nosaukums ir «Mājas gars», un, ņemot vērā tā radniecību ar «Godīgo zagli», tas varētu būt rakstīts 1848. gadā (fragments publicēts žurnāla «Звезда» 1930. g. 6. numurā, 257. lpp.).

Content

Dostojevskis Fjodors Godīgais zaglis

GODĪGAIS zaglis

GODĪGAIS ZAGLIS