Dostojevskis Fjodors

Idiots

Fjodors Dostojevskis

IDIOTS

ROMANS ČETRAS DAĻAS

PIRMĀ DAĻA

I

Novembra beigās, atkusni, ap pulksten deviņiem rītā, Pēterburgas—Varšavas vilciens pilnā gaitā tuvojās Pēterburgai. Bija tik drēgns un miglains, ka gaismiņu tik tikko manīja; desmit soļu attālumā pa labi un pa kreisi no ceļa pa vagona logiem bija grūti kaut ko saskatīt. Pasažieru vidū gadījās arī tādi, kas atgriezās no ārzemēm; pilnākā likās trešā klase, un tajā sēdēja tikai vienkāršie ļautiņi un tirgonīši, kas. nebrauca pārāk tālu. Visi, kā jau tas parasti notiek, bija noguruši, visiem pa nakti plaksti kļuvuši smagi, visi izsalušies, visiem sejas bāli dzeltenas, pelēcīgas.

Kādā no trešās klases vagoniem mazā gaismiņā pie paša loga viens otram pretim sagadījās divi pasažieri — abi jauni cilvēki, abi gandrīz bez mantām, abi ģērbušies bez sevišķas elegances, abi ar diezgan jaukām sejām, un abiem visbeidzot radās vēlēšanās uzsākt vienam ar otru sarunu. Ja abi zinātu, kas viņos šai brīdī tik jauks, tad, protams, pabrīnītos, ka gadījums tik dīvaini nosēdinājis viņus vienu otram pretim Pēterburgas—Varšavas vilciena trešās klases vagonā. Viens no viņiem bija neliela auguma, ap divdesmit septiņi gadi vecs, cirtainiem, gandrīz melniem matiem, mazām, pelēkām, bet ugunīgām acīm. Deguns viņam bija plats un plakans, seja ar lieliem vaigu kauliem; plānās lūpas nemitīgi savilkās tādā kā nekaunīgā, zobgalīgā un pat ļaunā smīnā; bet piere viņam bija augsta un labi veidota un notušēja parupjo sejas apakšdaļu. Šai sejā sevišķi dūrās acīs nedzīvais bālums, kas piešķīra jauneklim nogurušu izskatu, lai gan viņš bija diezgan spēcīga auguma, dūrās acīs arī kaut kas kaislīgs, gandrīz vai sāpīgs, kas nesaskanēja ar nekaunīgo un brutālo smīnu un viņa aso, pašapmierināto skatienu. Viņš bija silti ģērbies — platā, melnā, ar drēbi pārvilktā jērādas kažokā, un pa nakti viņam nevajadzēja salt, kamēr viņa kaimiņš bija spiests izciest uz savas pārsalušās muguras visu saldmi, ko dod mitrā krievu zemes novembra nakts, kurai viņš, acīm redzot, nebija sagatavojies. Šim mugurā bija diezgan plats un biezs apmetnis bez piedurknēm, ar milzīgu kapuci, taisni tāds, kādu bieži vien ziemā valkā ceļotāji kaut kur tālu ārzemēs, Šveicē vai, piemēram, Ziemeļitālijā, turklāt, protams, nerēķinoties ar tādiem ceļa gabaliem, kāds ir no Eidkūņiem līdz Pēterburgai. Bet, kas derēja un pilnīgi apmierināja Itālijā, nebija gluži piemērots Krievijā. Tas, kam piederēja apmetnis ar kapuci, bija jauns cilvēks, arī ap divdesmit seši vai divdesmit septiņi gadi, augumā pagarš, ļoti blonds, bieziem matiem, iekritušiem vaigiem un ar maziņu, smailiņu, gandrīz gluži baltu bārdeli. Acis viņam bija lielas, gaišzilas un vērīgas; to skatienā vīdēja kaut kas lēnīgs, bet smagnējs, tāda dīvaina izteiksme, pēc kuras no pirmā acu uzmetiena varēja nojaust, ka cilvēks slimo ar krītamo kaiti. Jaunekļa seja bija tomēr patīkama, smalka un kalsna, taču ļoti, ļoti bāla, šobrīd pat nosalusi zilgana. Rokās viņam šūpojās plāns veca, noplukuša fulāra sainītis, kurā, kā likās, atradās visa viņa ceļojuma mantība. Kājās viņam bija kurpes ar biezām zolēm un getras — atkal nekrieviski. Melnmatainais kaimiņš jērādas kažokā visu to noskatīja pa daļai aiz gara laika un beidzot ar to nesmalkjūtīgo smīnu, kurā tik nekautrīgi un nevērīgi dažreiz izpaužas cilvēku labpatika par tuvākā neveiksmēm, jautāja:

—     Salst?

Un paraustīja plecus.

—    Ļoti, — kaimiņš atbildēja ārkārtīgi atsaucīgi, — un, padomājiet, tas vēl atkusnis. Bet ja nu būtu sals? Es pat nedomāju, ka pie mums tik auksti. Esmu atradinājies.

—    Jūs laikam no ārzemēm?

—     Jā, no Šveices.

—     0! Tad nu ir gan!

Melnmatis iesvilpās un skaļi iesmējās. *

Sakās saruna. Gaišmatainais jauneklis šveiciešu apmetnī atbildēja uz visiem sava melnīgsnējā kaimiņa jautājumiem tik labprāt, ka tas likās apbrīnojami, un viņam nobijā nekādu aizdomu, ka daži jautājumi izskanēji! pavisam nevērīgi, nevietā un lieki. Atbildot viņš paziņoja, starp citu, ka tiešām ilgi neesot bijis Krievijā, vamik neka eetri gadi, ka viņu aizsūtījuši uz ārzemēm, Jo viņš bijis slims ar kādu dīvainu nervu slimību, gluži ka krītamo kalti vai Vita deju, viņam uznākuši drebuļi un krampji. Klausīdamies viņā, melnīgsnējais vairākkārt pavīpsnāja; un skaļāk iesmējās tadf kad uz jautājumu: «Kā tad bijar vai izārstēja?» — gaišmatis atbildēja, ka «nē, neizārstēja».

—     Hē! Cik daudz naudas, jādomā, veltīgi samaksājāt, bet mēs te viņiem ticam, — melnīgsnējais dzēlīgi piebilda.

—     Skaidra patiesība! — sarunā iejaucās kāds slikti ģērbies kungs, kurš sēdēja blakus un likās līdzīgs sīka rakstveža vietiņā apsūbējušam ierēdnim, gadu četrdesmit vecs, spēcīgu augumu, ar sarkanu degunu un piņņainu seju. — Skaidra patiesība, tikai krievu spēkus veltīgi izšķiež!

—     Ak, kā jūs gan maldāties, ja runājat par mani, — klusā un samierinošā balsī pārtrauca šveiciešu pacients, — protams, es strīdēties nevaru, tāpēc ka visu nezinu, bet mans ārsts no savas pēdējās naudas man vēl ceļu samaksāja un gandrīz divi gadi tur uz sava rēķina uzturēja.

—     Kā, vai tad nebija neviena, kas maksā? — jautāja melnīgsnējais.

—     Jā. Pavliščeva kungs, kas mani tur uzturēja, priekš divi gadiem nomira; tad es rakstīju šurp ģenerālienei Jepančinai, savai attālai radiniecei, bet atbildes nesaņēmu. Tā nu arī atbraucu.

—    Uz kurieni tad?

—    Tas ir, kur apmetīšos?… Nemaz vēl nezinu, tiešām … tā …

—    Vēl neesat izlēmis?

Un abi klausītāji atkal sāka smieties.

—     Un laikam gan šai sainītī visa jūsu mantība? — jautāja melnīgsnējais.

—     Esmu ar mieru saderēt, ka tas tā ir, — ārkārtīgi apmierināts, uzķēra ierēdnis ar sarkano degunu, — un citas kravas bagāžas vagonos nav, lai gan nabadzība nav netikums, ko te atkal nevar neatzīmēt.

Izrādījās, ka tā arī bija: gaišmatainais jauneklis tūdaļ neparastā steigā to atzina.

—     Jūsu sainītim tomēr ir zināma nozīme, — turpināja ierēdnis, kad bija diezgan izsmējušies (zīmīgi, ka arī pats sainīša īp'ašnieks, raudzīdamies viņos, beidzot sāka smieties, kas padarīja viņus vēl jautrākus), — un, lai gan var saderēt, ka tur nav zelta naudas tīstokļu ar ārzemju napoleondoriem un frīdrihsdoriem, apakšā nav holandiešu dukātu, par ko vēl var spriest kaut vai pēc getrām, kas apņem jūsu ārzemnieciskos apavus, bet… ja jūsu sainītim pieliek vēl klāt tādu kā radinieci, par piemēru, ģenerāliem Jepančinu, tad arī sainītis iegūst dažā ziņā citu nozīmi, saprotams, tikai tanī gadījumā, ja ģenerāliene Jepančina jums tiešām radiniece un jūs nemaldāties aiz izklaidības… kas ļoti raksturīga cilvēkam, nu kaut… aiz pārliecīgām iedomām.

—    Ak, jūs atkal uzminējāt, — gaišmatainais jauneklis uztvēra, — jo tiešām es laikam maldos, tas ir, viņa gandrīz nav radiniece; un es tiešām toreiz nemaz nebrīnījos, ka man uz turieni neatbildēja. Tā jau biju domājis.

—     Velti izdevāt naudu vēstules frankēšanai. Hm… vismaz esat vaļsirdīgs un atklāts, un tas ir teicami! Hm… bet ģenerāli Jepančinu pazīstam — īstenībā tāpēc, ka plaši pazīstams cilvēks; un nelaiķi Pavliščeva kungu, kas jūs Šveicē uzturējis, arī pazinām, ja vien tas bijis Nikolajs Andrejevičs Pavliščevs, tāpēc ka viņi ir divi brālēni. Otrs vēl līdz šim uzturas Krimā, bet Nikolajs Andrej evičs, nelaiķis, bija goda vīrs un ar plašiem sakariem, viņam savā laikā piederēja četri tūkstoši dvēseļu …

—    Tiešām tā, viņu sauca par Nikolaju Andrejeviču Pavliščevu. — Atbildējis jauneklis cieši un vērīgi aplūkoja visziņa kungu.

Šie visziņu kungi dažreiz pat diezgan bieži sastopami zināmās sabiedriskās aprindās. Viņi visu zina, viss viņu nemierīgā prāta vērīgums un visas spējas neatturami traucas uz vienu pusi, protams, tāpēc, ka trūkst svarīgāku dzīves interešu un uzskatu, kā sacītu mūsdienu prātnieks. Ar vārdiem «visu zina» jāsaprot tomēr diezgan ierobežots novads: kur kalpo tāds un tāds, kas viņa paziņas, kāds viņa mantas stāvoklis, kur bijis par gubernatoru, ko apprecējis, cik sieva dabūjusi līdzi pūrā, kas viņam iznāk brālēns pirmajā, kas otrajā augumā utt., utt. tādā pašā garā. Lielākoties šie visziņi staigā ar apdriskātiem elkoņiem un saņem mēnesī septiņpadsmit rubļu algas. Cilvēki, par kuriem viņi zina visus sīkumus, protams, nevarētu izdomāt, kādas • intereses vada viņus, tomēr daudzi no tiem ar šīm zināšanām, kas līdzinās veselai zinātnei, pilnīgi apmierināti, gūst pašcieņu un pat augstako garīgo iepriecinājumu. Un šī zinātne savaldzina. Esmu redzējis zinātniekus, literātus, dzejniekus, politiskus darbiniekus, kas ieguvuši un iegūst šai pašā zinātnē savu augstāko mierinājumu un mērķi, kas pat vienīgi ar to nodrošinājuši sev karjeru. Visu šo sarunas laiku melnīgsnējais jauneklis žāvājās, raudzījās bez mērķa logā un nepacietīgi gaidīja, kad būs galā ceļojums. Viņš bija izklaidīgs, šķita pat ļoti izklaidīgs, gandrīz vai uztraukts, kļuva pat gluži savāds: te klausījās, te neklausījās, te skatījās, te neskatījās, smējās un dažbrīd pats nezināja un nesaprata, par ko smejas.

—     Bet atļaujiet, ar ko man gods… — pēkšņi piņņainais kungs griezās pie gaišmatainā jaunekļa, kuram rokā bija aizsainītis.

—    Kņazs Ļevs Nikolajevičs Miškins, — tas tūlīt visai pakalpīgi atbildēja.

—     Kņazs Miškins? Ļevs Nikolajevičs? Nepazīstu. Pat dzirdējis neesmu, — ierēdnis domīgi atbildēja, — tas ir, es nerunāju par vārdu, vārds vēsturisks, Karamzina vēsturē noteikti var atrast, es par personu, un arī kņazi Miškini nekur vairs nav sastopami, pat valodas apklusušas. .

—     Nu jā! — kņazs tūlīt atbildēja. — Kņazu Miškinu tagad nemaz nav, izņemot mani; man liekas, ka esmu pēdējais. Bet, ja runājam par tēviem un vectēviem, tad tie bijuši pat viensētnieki. Mans tēvs bija armijas podporučiks, no junkuriem. Tikai nezinu, kā ģenerāliene Jepančina gadījusies arī no kņazēm Miškinām, arī pēdējā savā dzimtā …

—    He-he-he! Pēdējā savā dzimtā! He-he! Kā jūs to pateicāt, — ieķiķinājās ierēdnis.

Iesmējās arī melnīgsnējais. Gaišmatis mazliet pabrīnījās, ka viņam gadījās pateikt tik nelāgu kalambūru.

—     Bet iedomājieties, es pateicu, neko nedomādams,— viņš beidzot izbrīnījies paskaidroja.

—    Nu, saprotams, saprotams, — jautri piebalsoja ierēdnis.

—    Vai jūs, kņaz, arī zinības tur mācījāties, pie tā profesora? — pēkšņi jautāja melnīgsnējais.

—    Jā … mācījos …

—    Es nu gan nekad nekā neesmu mācījies.

—     Bet arī es taču tikai šo to, — kņazs piebilda, gandrīz vai atvainodamies. — Mani slimības pēc neuzskatīja par iespējamu sistemātiski mācīt.

—    Rogožinus pazīstat? — melnīgsnējais aši jautāja.

—     Nē, nepazīstu, nepavisam. Es taču Krievijā ļoti maz cilvēku pazīstu. Vai jūs esat Rogožins?

—    Jā, es esmu Rogožins, Parfens.

—     Parfens? Vai tad ne no tiem pašiem Rogožiniem… — ar vēl jo lielāku cienīgumu uzsāka ierēdnis.

—     Jā, no tiem, no tiem pašiem, — nepieklājīgā nepacietībā viņu aši pārtrauca melnīgsnējais, kas, starp citu, ne reizi nebija uzrunājis piņņaino ierēdni, bet no paša sākuma runāja vienīgi ar kņazu.

—     Jā… kā tad tā? — gandrīz vai mēms aiz brīnumiem, acis ieplezdams, jautāja ierēdnis, kam visa seja tūdaļ sāka savilkties godbijībā un iztapībā, pat bijībā, — vai tas nav tas pats Semjons Parfenovičs Rogožins, dzimts goda pilsonis, kas pirms kāda mēneša miris un atstājis pustreša miljona lielu kapitālu?

—     Kā tad tu zini, ka viņš atstājis pustreša miljona tīra kapitāla? — pārtrauca melnīgsnējais, arī šoreiz nemaz nepaskatīdamies ierēdnī. — Vai re! (Viņš pamirkšķināja kņazam, pamezdams ar aci uz ierēdņa pusi.) Kāda gan viņam tur jēga tūlīt par roklaižu līst klāt? Bet tas gan tiesa, ka mans tēvs miris, taču es no Pleskavas pēc mēneša gandrīz vai bez zābakiem braucu mājās. Ne brālis, nelietis, ne māte neatsūtīja ne naudu, ne ziņu — nekā neatsūtīja! Kā sunim! Pleskavā visu mēnesi nogulēju drudzī…

—     Bet tagad miljoniņš ar uzviju uzreiz būs jāsaņem, tas jau nu vismazākais, ak kungs! — ierēdnis sasita rokas.

—     Nu ko gan viņš te, sakiet, lūdzami! — satraukti un nikni pameta atkal uz viņa pusi Rogožins. — Es taču tev ne kapeikas nedošu, kaut tu vai kājām gaisā te manā priekšā staigātu.

—    Un staigāšu arī, un staigāšu arī kājām gaisā.

—    Vai re! Tomēr nedošu, nedošu, kaut vai veselu nedēļu danco!

—    Un nedod arī! Tā tik man vajadzēja; nedod! Bet es dancošu. Sievu, mazus bērnus pametīšu, bet tavā priekšā dancošu. Atļauj man to prieku!

—     Tpū, tu! — melnīgsnējais nospļāvās. — Pirms piecām nedēļām es gluži tāpat kā jūs, — viņš griezās pie kņaza, — ar sainīti vien no tēva uz Pleskavu aizbēgu, pie krustmātes; ar drudzi tur nolikos gultā, bet viņš bez manis ņēmis un nomiris. Trieka piebeigusi. Mūžīga piemiņa nelaiķim, tikai toreiz viņš mani gandrīz nosita! Ticat vai ne, kņaz, dieva vārds! Nebūtu toreiz aizbēdzis, tiešām nosistu.

—     Vai jūs viņu kaut kā aizkaitinājāt? — atsaucās kņazs, ar īpašu interesi aplūkodams miljonāru kažokā. Bet, lai gan varēja būt kas ievērības cienīgs arī pašā miljonā un mantojuma saņemšanā, kņazu pārsteidza un ieinteresēja vēl kas cits; un arī Rogožins pats nezin kāpēc ar sevišķu patiku bija izvēlējies kņazu par savu sarunu biedru, lai gan saruna viņam bija vajadzīga, kā likās, vairāk mehāniski nekā morāliski; vairāk aiz izklaidības nekā aiz sirsnības; aiz nemiera, aiz uztraukuma, lai tikai skatītos kādā un būtu gar ko mēli trīt. Šķita, ka viņš vēl tagad ir karsonī vai vismaz viņu krata drudzis. Turpretī ierēdnis gluži kā pielipa Rogožinam, ne paelpot neuzdrīkstējās, kāri tvēra un apsvēra katru vārdu, kā briljantu meklēdams.

—     Skaisties jau nu noskaitās, varbūt arī biju pelnījis, — Rogožins atbildēja, — bet mani visvairāk nomocīja brālis. Par māmuļu nav ko runāt, veca sieviete, svēto grāmatu lasa, ar vecenēm kopā sēž, un, ko brālis Senka izlems, tam tad arī jābūt. Bet kādēļ viņš man ziņu laikus nelaida? Saprotam! Tiesa gan, es toreiz biju bez samaņas. Arī telegramma, saka, esot laista. Telegramma taču pie krustmātes nonāca. Bet viņa jau trīsdesmito gadu dzīvo atraitnēs un tikai kopā ar plānprātiņiem vien sēž no rīta līdz vakaram. Mūķene ne mūķene, vēl trakāk. No telegrammas viņa pārbijusies un, to neatplēsusi, nodevusi iecirknī, tur tā arī palikusi guļam līdz šim laikam. Tikai Koņevs, Vasilijs Vasiļjevičs, izlīdzēja, par visu atrakstīja. No brokāta pārsega uz tēva šķirsta brālis naktī esot zelta pušķus nogriezis: «Palūk, kādu naudu tie maksā.» Viņš taču par to vien Sibīrijā var nonākt, ja es to gribēšu, jo tā ir svētuma zaimošana. E, tu, putnu baidēkli! — viņš uzrunāja ierēdni. — Kā iznāk pēc likuma: vai tā ir zaimošana?

—    Zaimošana! Zaimošana! — ierēdnis bez kavēšanās apstiprināja.

—    Par to uz Sibīriju?

—    Uz Sibīriju, uz*Sibīriju! Tūdaļ uz Sibīriju!

—     Viņi joprojām domā, ka es vēl esmu slims, — Rogožins turpināja, vērsdamies pie kņaza, — bet es, ne vārda nesacījis, klusītiņām, vēl slims būdams, iesēdos vagonā un nu braucu; atdari vārtus, brālīt Semjon Semjonič! Viņš nelaiķa tēvam mani aprunājis, es zinu. Bet, ka es tiešām Nastasjas Fiļipovnas pēc toreiz tēvu nokaitināju, tas ir tiesa. Tur es viens pats esmu vainīgs. Grēks apsēda.

—    Nastasjas Fiļipovnas pēc? — ierēdnis iztapīgi noteica, it kā kaut ko aptverdams.

—    Tu taču nepazīsti! — Rogožins viņam nepacietīgi uzkliedza.

—    Pazīstu gan! — ierēdnis triumfēja.

—     Palūk! Vai tad mazums Nastasju Fiļipovnu! Un es tev teikšu, cik nekaunīga radība tu esi! Nu, to jau es zināju, ka kaut kāds, palūk, šitāds te radījums tūdaļ kārsies kaklā! — viņš atkal sacīja kņazam.

—     Varbūt pazīstu gan! — ierēdnis uzplijās. — Ļebedevs pazīst! Jums, jūsu gaišība, man labpatikās pārmest, bet ja nu es pierādīšu? Re, tā pati Nastasja Fiļipovna, kuras dēļ jūsu tēvs bija vēlējies jūs pārmācīt ar irbenāja nūju, bet Nastasja Fiļipovna ir Baraškova, tā sakot, pat ievērojama kundze un arī savā ziņā kņaze, bet saietas ar kādu Tocki, Afanasiju Ivanoviču, tikai ar vienu vien, muižnieku un lielkapitālistu, kompāniju un biedrību locekli, kuram liela draudzība ar ģenerāli Jepančinu…

—    Ehē, vai tu redzi! — beidzot tiešām izbrīnījās Rogožins. — Fu, velns, viņš taču tiešām zina.

—     Visu zina! Ļebedevs visu zina! Es, jūsu gaišība, arī kopā ar Ļihačovu Aleksašku divi mēneši braukāju — tāpat pēc tēva nāves — un visu, tas ir, visus kaktus un šķērsieliņas pazīstu, un nogāja tik tālu, ka bez Ļebedeva vairs ne soļa. Tagad viņš parādu cietumā iekārtojies, bet toreiz ir Armansu, ir Korāliju, ir kņazieni Packu, ir Nastasju Fiļipovnu bija gadījies iepazīt un vēl daudz ko bija gadījies iepazīt.

—    Nastasju Fiļipovnu? Vai tad viņa ar Ļihačovu…— Rogožins viņā nikni paskatījās, pat lūpas tam nobālēja un sāka drebēt.

—     N-nekas! N-n-nekas! Gluži it nekas! — ierēdnis apķērās un sarosījās. — N-ne ar kādu, tā sakot, naudu Ļihačovs netika klātu! Nē, nav vis tā kā ar Armansu. Vienīgi Tockis. Un vakarā Lielajā vai arī franču teātrī sēž savā ložā. Oficieri, lai, vai mazumu savā starpā saruna, bet arī tie neko nevar pierādīt: «Re, tā jau ir tā pati Nastasja Fiļipovna,» — un neko vairāk; par tālāko — neko! Tāpēc ka arī nav nekā.

— Tā tas tiešām arī ir, — uzacis saraukdams, drūmi apstiprināja Rogožins, — to pašu arī Zaļoževs toreiz sacīja. Es toreiz, kņaz, trīs gadi vecajā tēva paltrakā skraidīju pa Ņevas prospektu, bet viņa iznāk no veikala, sēstas karietē. Tad manī tūlīt kā uguns aizsvilās. Sastopu Zaļoževu, kur man viņam līdzi tikt, nāk kā komijs no bārddziņa, šim lornete, bet mēs tēva mājā ar trānu noziestos zābakos un pie gavēņa kāpostiem tikām turēti. Šī, viņš saka, neesot man piemērota, viņa esot kņaziene, un saucot viņu par Nastasju Fiļipovnu, uzvārdā par Baraškovu, dzīvojot viņa ar Tocki, bet Tockis nezinot, kā no viņas tikt vaļā, tāpēc ka sasniedzis īstos — tas ir, piecdesmit piecus gadus un gribētu precēt pašu glaunāko skaistulīti visā Pēterburgā. Tūlīt viņš man arī iegalvoja, ka šodien pat es varot Nastasju Fiļipovnu satikt Lielajā teātrī baletā, savā ložā, benuārā, tur viņa sēdēšot. Bet mūsu mājā, nu, pamēģini vien uz baletu aiziet, — tēvam ātra darīšana — nositīs! Es tomēr uz stundu klusītiņām aizskrēju un Nastasju Fiļipovnu atkal redzēju; visu to nakti netiku gulējis. No rīta nelaiķis dod man divas piecprocentīgās biļetes, pa pieci tūkstoši katru, lai es aizejot un pārdodot, lai septiņi tūkstoši pieci simti Andrejeviem uz kantori aiznesot, samaksājot, bet pārējo, kas paliek no desmit tūkstošiem, atgādājot viņam, lai es nekur neiegriežoties, jo viņš gaidīšot mani. Biļetes gan pārdevu, taču pie Andrej eviem kantorī neiegāju, bet, apkārt neskatīdamies, devos uz angļu veikalu un par visu naudu izvēlējos auskaru pāri, pa vienam briljantiņam katrā, gandrīz vai rieksta lielumā, četri simti rubļu vēl paliku parādā, pateicu savu vārdu, noticēja. Ar auskariem steidzos prom pie Zaļoževa: tā un tā, iesim, brāl, pie Nastasjas Fiļipovnas. Devāmies arī. Itin nekā toreiz neredzēju sev apkārt — nekā no visa tā nezinu un neatceros. Taisni pie viņas zālē iegājām, pati iznāca mums pretī. Toreiz nemaz neteicu, ka es pats tas esmu; «Parfens, tā teikt, Rogožins,» saka Zaļoževs, «jums sūta par piemiņu no vakardienas satikšanās; esiet tik laipni, pieņemiet.» Atvēra, paraudzījās, pasmaidīja: «Paldies,» viņa saka, «jūsu draugam Rogožina kungam par viņa laipno uzmanību,» palocījās un aizgāja. Nu, kāpēc es tur nenomiru uzreiz! Un, lai gan gāju projām, tad tāpēc, ka domāju: «Vienalga, dzīvs neatgriezīšos!» Bet lielākais aizvainojums man šķita tas, ka šis bendesmaiss Zaļoževs visu sev piedēvēja. Esmu augumā mazs, ģērbies kā sulainis, stāvu klusēdams, bolu uz Nastasju Fiļipovnu acis, tāpēc ka kauns, bet viņš saposies pēc modes, sapomādējies un sacirtojies, sārtiem vaigiem, rūtainu kaklasaiti — izplūst vienās laipnībās, klanīdamies pievelk kāju, un droši vien viņa tad šo par mani noturēja! «Nu,» es saku, tiklīdz iznācām laukā, «tu man tagad te neiedrošinies ne acis uzmest, saproti!» Šis smejas: «Bet kā tu tagad ar Semjonu Parfeniču norēķināsies?» Tiesa, es gribēju toreiz tūlīt lēkt ūdenī, mājās neiegriezies, taču domāju: «Nu jau vienalga,» — un kā nolādēts atgriezos mājās.

—     Eh! Uh! — vaibstījās ierēdnis, un pat drebuļi viņam uznāca. — Nelaiķis taču ne tikai par desmit tūkstošiem, bet par desmit rubļiem uz viņpasauli aizraidīja. — Viņš pamāja kņazam. Kņazs ziņkārīgi aplūkoja Rogožinu; likās, ka viņš šai brīdī bija vēl bālāks.

—     Aizraidīja! — atkārtoja Rogožins. — Ko tu zini? Tūdaļ, — tas stāstīja tālāk kņazam, — viņš visu bija dabūjis zināt, un arī Zaļoževs katram, ko satika, ņēmās pļāpāt. Tēvs tad nu mani augšā ieslēdza un veselu stundu deva mācību. «Es tikai,» viņš saka, «tevi sagatavoju, bet vēl iegriezīšos tev labunakti novēlēt.» Un ko tu domā? Vecais aizbraucis pie Nastasjas Fiļipovnas, līdz zemei klanījies, lūdzies un raudājis; viņa beidzot iznesusi šim kārbiņu, pasviedusi. «Še tev,» viņa teikusi, «vecais sakārni, tavi auskari, bet tagad man tie desmitkārt dārgāki, jo to dēļ Parfenam bija jāiziet caur tādām vētrām un negaisiem. Pasveicini,» viņa teikusi, «Parfenu Semjonoviču un pateicies viņam.» Nu, bet es pa to laiku ar mātes svētību aizņēmos no Serjožas Protušina divdesmit rubļu un ar vilcienu devos uz Pleskavu, taču ierados tur drudzī; tur mani vecenes ar dievvārdiem ņēmās novārdot, bet es sēžu pilnā, tad devos uz krogiem par pēdējo naudu, pēc tam nemaņā visu nakti uz ielas biju vāļājies, no rīta karsonis klāt, bet naktī pa to laiku vēl suņi bija apgrauzuši. Ar mokām atžilbu.

—    Nu, nu, tagad būs cita dziesma Nastasjai Fiļipovnai! — ierēdnis ķiķināja, rokas berzēdams. — Tagad, kungs, ko nu auskari! Tagad mēs ne tādus vien auskarus dāvāsim …

—          Bet, ja tu kaut reizi par Nastasju Fiļipovnu kādu vārdu bildīsi, tad, zvēru pie dieva, nopēršu tevi. Tas nekas, ka kopā ar Ļihačovu esi braukājis! — Rogožins iesaucās, cieši satverdams viņu aiz rokas.

—    Ja nopērsi, tātad neaizraidīsi! Per! Nopērsi un ar to pašu paturēsi sirdī… Nu jau esam klātu!

Tiešām, vilciens ienāca stacijā. Lai gan Rogožins bija teicis, ka viņš aizbraucis klusītiņām, bet viņu jau gaidīja vairāki cilvēki. Tie kliedza un māja viņam ar cepurēm.

—    Vai re, arī Zaļoževs klāt! — Rogožins nomurmināja, raudzīdamies viņos ar triumfa pilnu un pat itin kā ļaunu smaidu, un pēkšņi griezās pie kņaza. — Kņaz, nezinu, kāpēc tevi esmu iemīlējis. Varbūt tāpēc, ka tādā brīdī satiku, taču arī viņu satiku (viņš norādīja uz Ļebedevu), bet viņu taču neiemīlēju. Atnāc pie manis, kņaz. Mēs šīs kamašas tev noausim, apģērbšu tevi vislepnākajā caunādu kažokā; fraku tev pašūšu visglaunāko, vestīti baltu — vai kādu vien gribi, ar naudu pilnas kabatas piebāzīšu, un… brauksim pie Nastasjas Fiļipovnas! Nāksi vai nenāksi?

—     Paklausiet, kņaz Ļev Nikolajevič! — iespaidīgi un svinīgi uzķēra Ļebedevs. — Ai, nepalaidiet garām! Ai, nepalaidiet! …

Kņazs Miškins piecēlās, pieklājīgi sniedza Rogožinam roku un laipni viņam sacīja:

—     Ar lielāko prieku aiziešu un jums ļoti pateicos par to, ka esat mani iemīlējis. Varbūt šodien pat aiziešu, ja paspēšu. Tāpēc ka, teikšu jums vaļsirdīgi, jūs pats man ļoti iepatikāties un jo sevišķi, kad pastāstījāt par briljanta auskariem. Pat jau pirms auskariem patikāt, lai gan jums ir drūma seja. Pateicos jums arī par apsolītajām drēbēm un par kažoku, jo man tiešām apģērbs un kažoks drīz vien būs vajadzīgs. Bet naudas man šobrīd nav gandrīz ne kapeikas.

—    Nauda būs, pievakarē būs, atnāc!

—     Būs, būs, — uzķēra ierēdnis, — pievakarē līdz jundai jau būs!

—     Bet vai uz sieviešu dzimumu jūs, kņaz, esat nadzīgs? Sakiet nu!

—Es n-n-nē! Es-taču… jūs varbūt nezināt, es taču aiz savas iedzimtās slimības pat nemaz sievietes nepazīstu.

—    Nu, ja tā, — Rogožins iesaucās, — tad tu, kņaz, esi gluži tāds vientiesītis, un tādi kā tu dievam gaužām patīkami!

—    Un tādi dievam kungam gaužām patīkami, — uzķēra ierēdnis.

—     Bet tu nāc man līdzi, žurka, — Rogožins sacīja Ļebedevam, un visi izkāpa no vagona.

Ļebedevs galu galā panāca savu. Drīz vien trokšņainais bars devās projām Vozņesenskas prospekta virzienā. Kņazam bija jānogriežas uz Ļiteinajas ielas pusi. Bija mitrs un drēgns; kņazs iztaujāja pretimnācējus, — līdz viņa ceļa mērķim iznāca verstis trīs, un viņš nolēma braukt ar važoni.

II

Ģenerālis Jepančins dzīvoja pats savā namā netālu no Ļiteinajas ielas, Kristus Apskaidrošanās baznīcas pusē. Bez šā (lieliskā) nama, kura piecas sestdaļas tika izīrētas, ģenerālim Jepančinam Sadovajas ielā piederēja vēl milzīgs nams, kas arī deva ārkārtīgi lielus ienākumus. Bez šiem diviem namiem viņam pie pašas Pēterburgas bija visai ienesīga un prāva muiža, kā arī vēl Pēterburgas apriņķī kaut kāda fabrika. Vecos laikos ģenerālis Jepančins, kā visiem bija zināms, piedalījies nodokļu atpirkumos. Tagad viņš piedalījās un viņam bija visai svarīga loma dažās solīdās akciju sabiedrībās. Viņš bija izdaudzināts par cilvēku ar lielu naudu, plašu darbības lauku un plašiem sakariem. Dažā labā vietā viņš bija pratis kļūt par pilnīgi nepieciešamu, starp citu, arī savā dienestā. Un tomēr bija zināms arī tas, ka Ivans Fjodorovičs Jepančins ir cilvēks bez izglītības, cēlies no zaldātu bērniem; šis apstāklis, bez šaubām, varēja viņam darīt tikai godu, bet ģenerālim, kaut arī viņš bija gudrs cilvēks, piemita arī sīkas, piedodamas vājības, un viņam nepatika daži mājieni. Taču gudrs un veikls cilvēks viņš bija nenoliedzami. Piemēram, viņa Sistēma bija neizcelties, kur vajadzīgs — palikt nemanāmam, un daudzi viņu cienīja taisni par šo vienkāršību, taisni par to, ka viņš vienmēr zināja savu vietu. Un tomēr — ja tikai šie soģi nojaustu, kas dažreiz norisinājās dvēselē Ivanam Fjodorovičam, kurš tik labi zināja savu vietu! Lai gan tiešām viņam bija ka prakse, tā piedzīvojumi sadzīves lietās, kā arī dažas ļoti vēra liekamas spējas, taču viņam tikās vairāk būt svešas idejas piepildītājam nekā cilvēkam ar savu galvu uz pleciem, cilvēkam «bez glaimiem padevīgam» un — kas tik pasaulē nenotiek! — pat krievu cilvēkam, turklāt sirsnīgam. Šai ziņā ar viņu bija atgadījušies pat vairāki amizanti gadījumi, taču ģenerālis neskuma pat par visamizantākajiem gadījumiem; turklāt viņam arī veicās, pat kārtīs, bet viņš spēlēja uz ārkārtīgi augstām summām un pat ar nodomu ne tikai negribēja slēpt šo savu itin kā mazo vājību uz kārtīm, kas tik jūtami un daudzos gadījumos viņam noderēja, bet pat palepojās ar to. Viņš apgrozījās raibā sabiedrībā, protams, tā katrā ziņā sastāvēja no «dūžiem». Bet viss bija priekšā, laiks pacieta, laiks visu pacieta, un visam bija jānāk ar laiku un jāiet savu gaitu. Un arī vecuma ziņā ģenerālis Jepančins bija, kā mēdz sacīt, pašā spēka briedumā, tas ir, viņam piecdesmit seši gadi un ne vairāk, kas katrā ziņā ir ziedošs vecums, kad tikai sākas īstenā dzīve. Veselība, sejas krāsa, stiprie, lai gan nomelnējušie zobi, plecīgais, druknais augums, rūpju pilnā sejas izteiksme no rīta dienestā, jautrā vakaros pie kāršu galda vai pie viņa gaišības — tas viss veicināja tagadējos un nākamos panākumus un kaisīja viņa ekselences dzīves ceļā rozes.

Ģenerālim bija ziedoša ģimene. Tiesa, te gan ne vienmēr plauka rozes, toties bija arī daudz tāda, uz ko jau sen sāka nopietni un sirsnīgi koncentrēties viņa ekselences svarīgākās cerības un mērķi. Un tiešām — kāds mērķis dzīvē svarīgāks un svētāks nekā vecāku mērķis? Kam gan pieķerties, ja ne ģimenei? Ģenerālim bija laulātā draudzene un trīs pieaugušas meitas. Precējies ģenerālis bija jau ļoti sen; būdams vēl poručiks, viņš apprecēja jaunavu, kas bija gandrīz vienā vecumā ar viņu; tā nebija ne skaista, ne izglītota, un pūrā viņš saņēma pavisam tikai piecdesmit dvēseles, — tiesa, tās noderēja viņa tālākās laimes dibināšanai. Bet ģenerālis nekad vēlāk nekurnēja par savām agrīnajām laulībām, nekad nenopēla tās kā neapdomīgās jaunības aizrautību un savu sievu tā cienīja un dažreiz tā bijās no viņas, ka pat mīlēja. Ģenerāliene nāca no kņazu Miškinu dzimtas, gan ne izcilas, tomēr diezgan senas dzimtas, un par savu izcelšanos visai cienīja sevi. Kāda no toreizējām iespaidīgām personām, viens "no tiem gādniekiem, kam gādība tomēr neko nemaksā, bija ar mieru izrādīt interesi par jaunās kņazes precībām. Tas atvēra vārtiņus jaunajam virsniekam un uzgrūda viņu uz īstā ceļa; taču viņam pat nevis grūdiena, bet varbūt viena skatiena pietika — tas nebūtu velti zudis! Ja neskaita dažus izņēmuma gadījumus, laulātie visu savu ilgās kopdzīves laiku bija novadījuši saticīgi. Gados būdama vēl ļoti jauna, ģenerāliene kā dzimusi kņaze un pēdējā savā ciltī, bet varbūt arī aiz dažām savām īpašībām bija pratusi atrast sev dažas ļoti augstu stāvošas labvēles. Vēlāk, pieaugot vīra bagātībai un nozīmei dienestā, viņa sāka šais augstajās aprindās pat mazliet arī iejusties.

Šais pēdējos gados pieauga un uzziedēja visas trīs ģenerāļa meitas — Aleksandra, Adelaida un Aglaja. Tiesa, visas trīs bija tikai Jepančinas, taču no mātes puses — kņazu cilts; viņām bija krietns pūrs un tēvs, kurš vēlāk varēja pretendēt varbūt pat uz ļoti augstu amatu, un. kas tāpat diezgan svarīgi, visas trīs bija izcilas skaistules, arī vecākā, Aleksandra, kurai jau palikuši divdesmit pieci gadi. Vidējai bija divdesmit trīs gadi, bet jaunākajai, Aglajai, tikko palikuši divdesmit. Šī jaunākā bija pat īsta skaistule, un sabiedrībā sāka tai pievērst lielu uzmanību. Bet arī tas vēl nebija viss: visas trīs izcēlās ar izglītību, prātu un talantiem. Bija zināms, ka viņas stipri mīlēja cita citu un cita citu atbalstīja. Minēja pat, ka divas vecākās esot ziedojušās kopējā mājas elka — jaunākās māsas labā. Sabiedrībā viņas ne tikai necentās izvirzīties, bet bija pat pārāk kautras. Neviens viņām nevarēja pārmest augstprātību un vīzdegunību, tomēr visi zināja, ka viņas ir lepnas un apzinās savu vērtību. Vecākā bija mūziķe, vidējā labi gleznoja; bet to gandrīz neviens nezināja ilgus gadus, un tas atklājās tikai pašā beidzamajā laikā un tad arī nejauši. Vārdu sakot, par viņām runāja ārkārtīgi daudz cildena. Bet bija arī nelabvēļi. Ar šausmām runāja par to, cik daudz grāmatu viņas izlasījušas. Apprecēties viņas nesteidzās; zināmus sabiedrības slāņus viņas gan augsti vērtēja, tomēr ne pārāk. Tas likās apbrīnojami, jo vairāk tāpēc, ka visi zināja viņu tēva ievirzi, raksturu, mērķus un vēlmes.

Pulkstenis jau bija ap vienpadsmitiem, kad kņazs piezvanīja pie ģenerāļa dzīvokļa durvīm. Ģenerālis dzīvoja otrā stāvā un aizņēma iespējami pieticīgas telpas, kaut arī proporcionālas savam nozīmīgumam. Kņazam durvis atvēra sulainis livrejā, un viņam ilgi nācās izskaidroties ar šo cilvēku, kas no paša sākuma uzlūkoja viņu un viņa sainīti aizdomīgi. Beidzot pēc vairākkārtējiem un noteiktiem apgalvojumiem, ka viņš tiešām ir kņazs Miškins un ka viņam katrā ziņā jāsatiek ģenerālis neatliekamā vajadzībā, šis cilvēks neizpratnē ieveda viņu mazā priekšnamā blakus pieņemamai istabai, pie kabineta, un nodeva citam cilvēkam, kas dežurēja no rītiem šai priekšnamā un pieteica ģenerālim apmeklētājus. Šis otrais cilvēks bija frakā, pāri četrdesmit gadiem, norūpējušos seju, norīkots speciāli par viņa ekselences kabineta sulaini un pieteicēju, tālab apzinājās savu vērtību.

—    Uzgaidiet pieņemamā istabā, bet sainīti atstājiet te, — viņš noteica nesteigdamies, cienīgi nosēzdamies savā krēslā un bargā izbrīnā noraudzīdamies kņazā, kas novietojās krēslā turpat līdzās viņam ar savu sainīti rokās.

—    Ja atļausiet, — sacīja kņazs, — es uzgaidītu labāk šeit pie jums, ko tad es tur viens pats?

—    Priekšnamā jūs nevarat palikt, tāpēc ka esat apmeklētājs, citiem vārdiem sakot, viesis. Jūs pie paša ģenerāļa?

Sulainis, acīm redzot, nevarēja samierināties ar domu, ka jāielaiž tāds apmeklētājs, un vēlreiz nolēma pajautāt viņam.

—    Jā, man ir darīšanas … — iesāka kņazs.

—    Es jums nejautāju, kas īsti par darīšanām, — mans pienākums tikai jūs pieteikt. Bet bez sekretāra, kā jau teicu, es jūs pieteikt neiešu.

Šā cilvēka aizdomīgums, kā likās, pieauga arvien vairāk; kņazs taču pārāk atšķīrās no ikdienējo apmeklētāju kategorijas, un, lai gan ģenerālim diezgan bieži, gandrīz vai katru dienu zināmā stundā nācās pieņemt — sevišķi darīšanās — dažreiz pat ļoti dažādus viesus, tomēr, par spīti pieredzei un diezgan plaši iztulkojamai instrukcijai, kambarsulainim radās lielas šaubas; sekretāra starpniecība pieteikumam bija nepieciešama.

—    Tad jūs tiešām… no ārzemēm? — kā nevilšus viņš beidzot jautāja — un apjuka; varbūt viņš gribēja jautāt: «Tad tiešām jūs esat kņazs Miškins?»

—    Jā, nupat kā no* vilciena. Man liekas, jūs gribējāt jautāt — vai tiešām esmu kņazs Miškins, bet nejautājāt aiz pieklājības.

—    Hm … — norūca pārsteigtais sulainis.

—     Ticiet man, ka neesmu samelojis, un jums nebūs par mani jāatbild. Bet, ka esmu tādā izskatā un ar sainīti, tad tur nav ko brīnīties; patlaban mani apstākļi nav spoži.

—     Hm. Es, redziet, ne tāpēc bīstos. Pieteikt man ir jāpiesaka, un pie jums iznāks sekretārs, vienīgi ja nu jūs… Tur jau ir tā lieta, ka vienīgi… Vai jūs aiz nabadzības nenākat lūgt pie ģenerāļa — uzdrošinos, ja atļauts, jautāt. #

—    Ai nē, šai ziņā esiet pilnīgi drošs. Man ir cita darīšana.

—     Jūs mani atvainojiet, bet es, uz jums raudzīdamies, pajautāju. Uzgaidiet sekretāru; pats tagad aizņemts ar pulkvedi, bet vēlāk ieradīsies arī sekretārs… kompānijas sekretārs.

—     Ja ilgi jāgaida, tad es jūs palūgtu: vai te nevar kaut kur uzpīpēt? Man pīpe un tabaka ir līdzi.

—     Uz-pī-pēt? — nicināšanas pilnā neizpratnē kambarsulainis uzmeta viņam acis, it kā vēl arvien neticēdams savām ausīm. — Uzpīpēt? Nē, te jūs nevarat uzpīpēt, turklāt jums būtu kauns pat domās to perināt. Hē… jocīgi!

—     Ak, es taču nelūdzu šinī istabā; es taču zinu; bet es izietu kaut kur, kur jūs norādītu, tāpēc ka esmu ieradis un nu jau stundas trīs neesmu pīpējis. Bet kā nu jums tīk, un ir arī sakāmvārds: svešā baznīcā…

—     Nu kā lai jūs tādu pieteicu? — gandrīz neviļus nomurmināja kambarsulainis. — Vispirms tas, ka jums te pat uzturēties nepienākas, bet jāsēž pieņemamā istabā, tāpēc ka jūs esat apmeklētāju strīpā, citiem vārdiem sakot, viesis, un man būs jāatbild… Kā tad jūs, pie mums dzīvot taisāties? — viņš piebilda, vēlreiz pašķielējis uz kņaza sainīti, kas, acīm redzot, nedeva viņam miera.

—     Nē, netaisos. Pat ja aicinātu, tad tomēr nepaliktu. Es tikai iepazīties atbraucu — un vairāk neko.

—     Kā? Iepazīties? — izbrīnījies un ar trīskārt lielāku aizdomīgumu jautāja kambarsulainis. — Kā tad jūs sākumā teicāt, ka darīšanās?

—     Ak, tikpat kā ne! Tas ir, ja vēlaties, ir viena lieta, gribu palūgt padomu, bet, galvenais, priekšā stādīties, tāpēc ka esmu kņazs Miškins, bet ģenerāliene Jepančina arī pēdējā no kņazēm Miškinām, un bez mums abiem Miškinu vairāk nemaz nav.

—    Tad jūs esat arī radinieks? — satrūkās jau tā pārbiedētais sulainis.

—     Un arī tikpat kā ne. Tomēr, ja stingri ņem, protams, radinieki, bet tik tālīni, ka īstenībā ar to nav nemaz ko rēķināties. Es reiz atsūtīju ģenerālienei no ārzemēm vēstuli, bet viņa man neatbildēja. Es tomēr uzskatīju par vajadzīgu nodibināt pazīšanos, kad atgriezīšos. Bet jums visu to tagad skaidroju, lai jums nebūtu šaubu, jo redzu — jūs vēl arvien bažījaties; piesakiet, ka kņazs Miškins, un jau pašā pieteikumā būs redzams mana apmeklējuma iemesls. Pieņems — labi, nepieņems — arī, varbūt pat ļoti labi. Taču liekas — nevar nepieņemt: ģenerāliene taču vēlēsies redzēt savas cilts vecāko un vienīgo pārstāvi, bet viņa savu cilti ļoti augstu vērtē, kā es par viņu droši esmu dzirdējis.

Liktos, ka kņaza runa bija visai vienkārša; bet, jo vienkāršāka tā bija, jo nejēdzīgāka tā kļņva šinī gadījumā, un pieredzējušais kambarsulainis nevarēja nenojaust kaut ko, kas ir gluži pieklājīgi starp cilvēku un cilvēku un gluži nepieklājīgi starp viesi un cilvēku. Bet, tā kā ļaudis ir daudz gudrāki, nekā parasti par tiem domā viņu kungi, tad arī kambarsulainim ienāca prātā, ka te varētu būt viens no diviem: vai nu kņazs ir kaut kāds padauza un katrā ziņā atnācis lūgt aiz nabadzības, vai arī kņazs ir vienkārši muļķītis un viņam trūkst pašapziņas, jo gudrs, pašapzinīgs kņazs nesēdētu vis priekšnamā un par savām da-rīšanām nerunātu ar sulaini, tātad kā vienā, tā otrā gadījumā — ka tik nebūtu par viņu jāatbild.

—    Un tomēr jums labāk būtu doties pieņemamā istabā, — viņš iebilda pēc iespējas uzstājīgāk.

—     Ja es būtu sēdējis tur, tad jums visu nebūtu izskaidrojis, — kņazs jautri iesmējās, — un tātad jūs vēl arvien bažītos, raudzīdamies uz manu apmetni un sainīti. Tagad jums varbūt pat sekretārs nav jāgaida, bet ejiet un piesakiet pats.

—     Es tādu apmeklētāju, kāds esat jūs, bez sekretāra pieteikt nevaru, turklāt vēl pats pirmīt jo sevišķi noteica, lai viņu neviens netraucē, kamēr tur pulkvedis, bet Gavrila Ardalioničs nav jāpiesaka.

—    Vai viņš ir ierēdnis?

—    Gavrila Ardalioničs? Nē. Viņš Kompānijā kalpo. Sainīti gan nolieciet kaut vai te.

—    Es jau par to esmu domājis; ja atļausiet. Un, vai zināt, es novilkšu arī apmetni.

—    Protams, ne jau apmetnī dosieties pie viņa.

Kņazs piecēlās, steigšus novilka apmetni un palika

diezgan pieklājīgā un labi pašūtā, kaut ari jau apvalkātā žaketē. Pār vesti stiepās tērauda važiņa. Važiņā karājās Zenēvas sudraba pulkstenis.

Kaut arī kņazs muļķītis — sulainis jau tā bija nospriedis —, tomēr ģenerāļa kambarsulainim beidzot likās, ka nav pieklājīgi turpināt vēl ilgāk sarunu ar apmeklētāju, kaut arī kņazs viņam nezin kāpēc patika, protams, savā ziņā. Taču no cita viedokļa tas izraisīja viņā noteiktu un rupju sašutumu.

—     Bet kad pieņem ģenerāliene? — kņazs jautāja, atkal nosēzdamies agrākajā vietā.

—    Tā nu vairs nav mana darīšana. Pieņem dažādos laikos atkarībā no personas. Modisti pieņems pat vienpadsmitos. Gavrilu Ardalioniču arī agrāk par citiem pieņem, pat uz agrīnajām brokastīm.

—     Te pie jums telpās ziemas laikā siltāks nekā ārzemēs, — kņazs piebilda, — tur toties uz ielām siltāks nekā pie mums, bet namos ziemā — tur krievu cilvēks neieradis pat dzīvot nevar.

—    Nekurina?

—     Jā, un arī nami iekārtoti pavisam citādi, tas ir, krāsnis un logi.

—    Hm! Un ilgi jums labpatikās braukāt?

—     Četrus gadus. Es gan visu laiku gandrīz vienā vietā nodzīvoju, laukos.

—    Atradinājušies esat no visa mūsējā?

—     Tiesa gan. Ticat vai ne, brīnos par sevi, kā krieviski runāt neesmu aizmirsis. Te ar jums patlaban runāju, bet sevī domāju: «Es taču labi runāju.» Varbūt tāpēc tik daudz arī runāju. Tiešām, no vakardienas krieviski vien gribas runāt.

—    Hm! Hē! Pēterburgā agrāk esat dzīvojis? (Lai kā sulainis turējās, nebija iespējams pārtraukt tik laipnu un pieklājīgu sarunu.)

—     Pēterburgā? Gandrīz nemaz ne, esmu bijis tikai caurbraucot. Arī agrāk nekā te nepazinu, bet tagad, kā dzirdu, tik daudz jauna, ka stāsta — kas arī pazinis, tam no jauna jāmācās pazīt. Te par tiesām tagad daudz runā.

—    Hm!… Tiesas. Tiesas nu gan kā jau tiesas. Bet kā tur — taisnīgāk tiesā vai ne?

—    Nezinu. Es par mūsējām daudz laba esmu dzirdējis. Pie mums atkal nāves soda vairs nav.

—    Un tur ir?

—    Jā. Es Francijā redzēju, Lionā. Mani tur Šneiders paņēma līdzi.

—    Vai kar?

—    Nē, Francijā tikai galvas cērt nost.

—    Un vai bļauj?

—    Kur nu! Tas notiek vienā mirklī. Cilvēku noliek, un tad pār mašīnu, ko sauc par giljotīnu, krīt tāds plats asmens — smagi, ar spēku… Galva atlec tā, ka pat aci nepaspēsi pamirkšķināt. Sagatavošanās ir smaga. Kad pasludina spriedumu, sapoš, sasien, uzved uz ešafota, tad ir šausmīgi! Cilvēki saskrien, pat sievietes, lai gan tur nelabprāt grib, ka sievietes skatās.

—    Nav viņu darīšana.

—    Protams! Protams! Tādas mokas! … Noziedznieks bija gudrs cilvēks, bezbailīgs, spēcīgs, jau gados, uzvārdā Legro. Nu, lūk, es jums saku, ticat vai neticat, kad uzkāpa ešafotā — raudāja, pats bāls kā krīts. Vai tad tas iespējams? Vai tās nav šausmas? Kas gan aiz bailēm raud? Es nemaz neticēju, ka aiz bailēm varētu sākt raudāt liels cilvēks, kas nekad nav raudājis, cilvēks, kam četrdesmit pieci gadi. Kas gan šai brīdī notiek ar dvēseli, kādos gan krampjos tai jāmokās? Ņirgāšanās par dvēseli, nekas cits! Ir sacīts: «Tev nebūs nokaut,» — vai tad tāpēc, ka viņš nokāvis, arī viņš pats jānokauj? Nē, tā nevar. Nu jau mēnesis, kopš to redzēju, bet līdz šim laikam man tas acu priekšā. Reizes piecas sapnī rādījies.

Kņazs pat iejūsminājās runādams, viegls sārtums pārklāja viņa bālo seju, lai gan viņš joprojām runāja klusi. Kambarsulainis ar līdzjūtīgu ziņkāri sekoja viņam, tā ka pat acis nenovērsa; varbūt arī viņš bija cilvēks ar iztēles spēju un mēģināja domāt.

—    Labi vēl, ka mokas nav ilgas, — viņš piebilda, — kad galva atlec.

—    Vai zināt ko? — kņazs dedzīgi uztvēra. — Lūk, jūs to ievērojāt, un to* visi ievēro taisni tāpat kā jūs, un mašīna tādēļ izgudrota — šī giljotīna. Bet man toreiz tūdaļ iešāvās prātā viena doma: bet varbūt tas ir vēl sliktāk? Tas jums liekas smieklīgi, tas jums liekas mežonīgi, bet, ja ir mazliet iztēles spēja, arī tāda doma iešaujas prātā. Padomājiet: ja, piemēram, notiek spīdzināšana, tad ir ciešanas un brūces, miesīgas mokas, tātad tas viss novērš uzmanību no dvēseles ciešanām, tā ka vienīgi ar šīm brūcēm nomokies, līdz nomirsti. Taču galvefias, vissmeldzošākās sāpes varbūt nav vis brūcēs, bet gan apziņā, ka tu zini pilnīgi droši — jau pēc stundas, tad pēc desmit minūtēm, tad pēc pusminūtes, pēc tam tūlīt, nu tūdaļ — dvēsele izlidos no miesām un vairs nebūsi cilvēks, un tas jau pilnīgi droši; galvenais, ka pilnīgi droši. Kad galvu noliec zem paša asmens un dzirdi, kā tas nožvīkst pār galvu, — šī ceturtdaļa sekundes par visu šausmīgākā. Vai zināt, ka tā nav mana fantāzija, bet tā daudzi teica? Es tā ticu tam, ka vaļsirdīgi pasacīšu savas domas. Noslepkavot par slepkavību ir nesalīdzināmi smagāks sods nekā pats noziegums. Slepkavība pēc sprieduma ir daudz šausmīgāka nekā laupītāju izdarīta slepkavība. Tas, kuru noslepkavo laupītāji, nodur naktī, mežā vai kā citādi, katrā ziņā vēl cer, ka izglābsies, līdz pat pēdējam acumirklim. Ir bijuši gadījumi, ka jau rīkle pārgriezta, bet viņš vēl cer vai bēg, vai lūdzas. Bet šeit visu šo pēdējo cerību, ar kuru nomirt desmitkārt vieglāk, atņem šis pilnīgi droši; te ir spriedums, un apziņā, ka tas ir nenovēršami, arī slēpjas visas šausmīgās mokas; lielāku moku par šīm pasaulē nav. Atvediet un nostādiet zaldātu kaujā taisni pret lielgabalu un šaujiet Viņam virsū, viņš vēl arvien cerēs, bet nolasiet šim pašam zaldātam spriedumu, kas pilnīgi drošs, un viņš sajuks prātā vai sāks raudāt. Kas teicis, ka cilvēka daba spējīga to paciest un cilvēks nesajūk prātā? Kādēļ tāda zaimošana, nelietīga, nevajadzīga, veltīga? Varbūt ir kāds cilvēks, kam nolasījuši spriedumu, ļāvuši pamocīties, bet pēc tam sacījuši: «Ej, tev ir piedots.» Lūk, tāds cilvēks varbūt varētu pastāstīt. Par šīm mokām un par šīm šausmām arī Kristus runājis. Nē, ar cilvēku tā nedrīkst rīkoties!

Kambarsulainis, lai gan pats tā nevarētu izsacīt visu kā kņazs, taču — protams, gan ne visu, bet galveno — bija sapratis, ko varēja redzēt pat no aizkustinājuma viņa sejā.

— Ja nu jums būtu tik vēlami, — viņš bilda, — uzpīpēt, tad to manis pēc arī varētu, tikai labi ātri. Tāpēc ka pēkšņi var pasaukt, bet jūsu nav. Lūk, te zem kāpnītēm, redziet durvis. Ieiesiet pa durvīm, pa labi būs kamr barītis: tur var, tikai vēdlodziņu attaisiet, jo tā nav nekāda kārtība…

Bet kņazs nepaspēja iziet uzpīpēt. Priekšnamā pēkšņi ienāca jauneklis ar papīriem rokās. Kambarsulainis vilka viņam nost kažoku. Jauneklis sāka šķielēt uz kņazu.

—    Šis te, Gavrila Ardalionič, — kambarsulainis uzsāka konfidenciāli un gandrīz familiāri, — pieteicās, ka esot kņazs Miškins un kundzes radinieķs, atbraucis ar vilcienu no ārzemēm, arī aizsainītis rokā, tikai…

Tālāko kņazs nevarēja sadzirdēt, jo kambarsulainis sāka čukstēt. Gavrila Ardalionovičs klausījās uzmanīgi un noraudzījās kņazā visai ziņkārīgi, beidzot tas vairs neklausījās un nepacietīgi tuvojās viņam.

—    Jūs esat kņazs Miškins? — viņš jautāja ārkārtīgi laipni un pieklājīgi. Tas bija ļoti skaists jauneklis, arī gadus divdesmit astoņus vecs, slaids gaišmatis, vidēji gara auguma, ar mazu Napoleona bārdiņu, gudru un ļoti skaistu seju. Tikai viņa smaids, lai cik laipns, bija itin kā pārāk smalks; zobi smaidot parādījās pārāk pērļaini un vienādi; skatiens, par spīti visai viņa jautrībai un atklatai vaļsirdībai, šķita pārāk ciešs un pētījošs.

«Viņš droši vien, kad ir viens, pavisam citādi skatās un varbūt nekad nesmejas,» kņazs nodomāja.

Kņazs paskaidroja visu, ko varēja, ļoti steidzīgi un gandrīz to pašu, ko jau agrāk bija skaidrojis kambarsulainim un vēl agrāk Rogožinam. Gavrila Ardalionovičs tikmēr sāka šo to atcerēties.

—    Vai tas bijāt jūs, — viņš jautāja, — kas pirms gada vai pat agrāk Jeļizavetai Prokofjevnai atsūtījāt vēstuli, laikam no Šveices?

—    Taisni tā.

—    Tad jūs te pazīst un droši vien atceras. Jūs pie viņa ekselences? Tūlīt pieteikšu… Viņš tūlīt būs brīvs. Tikai jūs… jums labāk pieņemamajā istabā… Kāpēc viņš ir šeit? — Gavrila Ardalionovičs stingri noprasīja kambarsulainim.

—    Es jau teicu,-pats nevēlējās …

Šai brīdī pēkšņi atvērās kabineta durvis un no tā ar portfeli rokā, skaļi runādams un atvadoties palocīdamies, iznāca kāds karavīrs.

—    Tu šeit, Gaņa? — sauca balss kabinetā. — Panac šurp!

Gavrila Ardalionovičs pameta ar galvu kņazam un steigšus iegāja kabinetā.

Pēc pāris minūtēm durvis atvērās no jauna un atskanēja Gavrilas Ardalionoviča skanīgā un laipnā balss:

—    Kņaz, lūdzu!

III

Ģenerālis Ivans Fjodorovičs Jepančins stāvēja sava kabineta vidū un ārkārtīgā ziņkārē raudzījās ienācējā, pat paspēra viņam pretī divus soļus. Kņazs nāca klāt un stādījās priekšā.

—    Tā, — atbildēja ģenerālis, — ar ko gan varu pakalpot?

—    Nekādu neatliekamu darīšanu man nav; mans nolūks bija tikai iepazīties ar jums. Negribētu traucēt, jo man nav zināms ne jūsu dienas sadalījums, ne jūsu rīkojumi… Bet es tikko pats no vilciena… atbraucu no Šveices …

Ģenerālim jau raisījās smīns, taču viņš padomāja un pievaldījās; pēc tam vēl padomāja, piemiedza acis, noskatīja vēlreiz savu viesi no galvas līdz kājām, tad aši norādīja viņam krēslu, pats nosēdās iepretī un nepacietīgās gaidās pagriezās pret kņazu. Gaņa stāvēja kabineta kaktā pie rakstāmgalda un kārtoja papīrus.

—    Priekš pazīšanās man vispār maz laika, — ģenerālis sacīja, — bet, tā kā jums, protams, ir savs nolūks, tad…

—    Es jau tā nojautu, — kņazs pārtrauca, — ka jūs katrā ziņā saskatīsiet manā apmeklējumā kādu sevišķu nolūku. Bet, dieva vārds, man nav nekāda īpaša nolūka kā vien prieks iepazīties.

—    Prieks, protams, arī man ir ārkārtīgs, bet ne jau vienmēr izpriecas, dažreiz, ziniet, gadās arī darīšanas … Turklāt es nekādi vēl līdz šim nevaru saskatīt mūsu starpā kopīga … tā sakot, iemeslu …

—     Iemeslu nav, nenoliedzami, un kopīgā, protams, maz. Ja esmu kņazs Miškins un jūsu dzīvesbiedre no mūsu cilts, tad tas, saprotams, nav iemesls. Es to ļoti labi saprotu. Tomēr viss mans iegansts tikai te vien slēpjas. GcFdus četrus neesmu bijis Krievijā, pat vēl ilgāk;

un kā es aizbraucu: gandrīz vai jucis! Arī toreiz neko nezināju, bet tagad vēl mazāk. Labu cilvēku man trūkst; ir arī kāda darīšana, un nezinu, kur griezties. Jau Berlīnē nodomāju: «Viņi iznāk gandrīz radinieki, sākšu ar viņiem; varbūt mēs viens otram vēl noderēsim, viņi man, es viņiem, — ja viņi ir labi cilvēki.» Bet es dzirdēju, ka jūs esot labi cilvēki.

—    Ļoti pateicos, — ģenerālis nobrīnījās, — atļaujiet jautāt, kur esat apmeties?

—    Es vēl nekur neesmu apmeties.

—    Tātad tieši no vilciena pie manis? … Ar paunām?

—    Paunu man pavisam tikai viens mazs sainītis ar veļu, vairāk nekā nav; es to parasti nesu rokā. Numurā apmesties paspēšu arī vakarā.

—    Tad jūs vēl arvien esat nodomājis apmesties numurā?

—    Ak jā, protams.

—    Spriežot pēc jūsu vārdiem, es jau nodomāju, ka jūs taisni pie manis.

—    Tas varētu notikt, bet ne citādi kā pēc jūsu uzaicinājuma. Es gan, atzīstos, nebūtu palicis arī aicināts, ne jau diezin kāpēc, tikai tā. .. tāds mans raksturs.

—    Nu, tātad labi, ka neesmu jūs aicinājis un neuzaicinu. Atļaujiet vēl, kņaz, lai jau uzreiz visu noskaidrotu: ta kā mēs nupat te vienojāmies, ka par radniecību starp mums nevar būt ne runas, — lai gan, protams, es justos visai glaimots, — tātad…

—     Tātad celties un iet projām? — Kņazs piecēlās, pat itin kā jautri iesmiedamies, neraugoties uz visām šīm acīm redzamām grūtībām. — Un, lūk, dieva vārds, ģenerāli, lai gan es praktiski gluži nekā nezinu ne par šejienes paražām, ne vispār to, kā te cilvēki dzīvo, bet tā jau es domāju, ka mums katrā ziņā taisni tā iznāks, kā tagad iznāca. Neko darīt, varbūt tā arī vajadzēja… Arī toreiz jūs uz manu vēstuli neatbildējāt… Nu, ardievu, un atvainojiet, ka traucēju…

Kņaza skatiens bija tik piemīlīgs šai brīdī, bet viņa smaidā ne mazākās atēnas, kas paustu kaut vai sīku apslēptu naidīgumu, ka ģenerālis apstājās un pēkšņi gluži citādi paskatījās savā viesī; šī skatiena pārmaiņa norisinājās vienā mirklī. "

—    Vai zināt, kņaz, — viņš sacīja gluži citādā balsī, — es taču jūs nepazīstu, un arī Jeļizaveta Prokofjevna varbūt vēlēsies redzēt uzvārda brāli… Uzgaidiet, ja vēlaties, ja jums laiks atļauj.

—    Ak jā, laiks man atļauj; mans laiks pilnīgi pieder man (un kņazs tūlīt nolika savu mīksto, apaļo platmali uz galda). Man jāatzīstas, es tā jau cerēju, ka Jeļizaveta Prokofjevna varbūt atcerēsies, ka es viņai rakstīju. Pirmīt jūsu kalpam, kad es pie jums tur gaidīju, bija aizdomas, ka es aiz nabadzības esmu atnācis jūs lūgt; es to manīju, bet pie jums, jādomā, šai ziņā stingras instrukcijas; taču es patiešām te esmu ne jau tādēļ, bet vienīgi lai ar cilvēkiem nodibinātu pazīšanos. Tikai man ienāca prātā, ka esmu jūs traucējis, un tas mani dara ļoti nemierīgu.

—    Vai zināt, kņaz, — ģenerālis sacīja, jautri smaidīdams, — ja jūs tiešām esat tāds, kāds liekaties, tad ar jums, šķiet, būs patīkami iepazīties; tikai redziet, esmu aizņemts cilvēks un tūdaļ atkal sēdīšos šo to skatīt cauri un parakstīt, bet pēc tam došos pie viņa gaišības, pēc tam uz darba vietu, tad nu iznāk, ka man ir gan prieks par cilvēkiem … tādiem krietniem, tas ir … bet… Taču esmu tik pārliecināts, ka esat lieliski audzināts, ka… Bet cik jums gadu, kņaz?

—    Divdesmit seši.

—    Ū! Bet es domāju, ka daudz mazāk.

—    Jā, tā jau teic, ka seja man esot jauneklīga. Bet netraucēt jūs es iemācīšos un drīz vien sapratīšu, jo man pašam ļoti nepatīk traucēt… Un, beidzot, man liekas, mēs esam tik dažādi cilvēki pēc paskata… aiz daudziem apstākļiem, ka mums, jādomā, nemaz nevar būt daudz kopīga, bet, ziniet, es šai pēdējai idejai pats neticu, tāpēc ka ļoti bieži tā liekas, ka nav nekā kopēja, bet ir daudz… tas notiek aiz cilvēku slinkuma, ka tie savā starpā tiek šķiroti pēc acumēra un neko nevar atrast … Es varbūt garlaicīgi iesāku? Jūs, kā šķiet…

—    Pāris vārdu: vai jums ir kaut jel kāds īpašums? Vai varbūt esat nodomājis uzsākt kādu darbu? Atvainojiet, ka es tā …

—    Apžēlojieties, es jūsu jautājumu augsti vērtēju un saprotu. Nekādas mantas pagaidām man nav, un nav nekāda darba — arī pagaidām, bet vajadzētu. Un aizņemta nauda man tagad bija, man ceļam iedeva Šneiders, mans profesors, pie kura es ārstējos un mācījos Šveicē;

viņš iedeva taisni tik daudz, tā ka, piemēram, tagad man naudas tikai dažas kapeikas atlikušas. Tiesa, man kāda lieta jākārto, un man vajadzīgs padoms, bet…

—     Sakiet — no kā jūs esat nodomājis pagaidām pārtikt un kādi bija jūsu nodomi? — ģenerālis pārtrauca.

—    Gribēju kaut ko strādāt.

—    Ak, jūs taču esat filozofs; bet vai… apzināties kādus savus talantus, spējas, tas ir, tādas, kas dod dienišķo maizi? Atvainojiet vēlreiz …

—    Ak, nevajag atvainoties. Nē, es domāju, ka man nav ne talantu, ne sevišķu spēju; pat otrādi, tāpēc ka esmu slims cilvēks un kārtīgi neesmu mācījies. Bet, ja runājam par maizi, tad man liekas…

Ģenerālis atkal viņu pārtrauca un atkal sāka iztaujāt. Kņazs no jauna pārstāstīja visu, kas jau bija stāstīts. Izrādījās, ka ģenerālis dzirdējis par nelaiķi Pavliščevu un pat pazinis viņu personīgi. Kāpēc Pavliščevs interesējies par viņa audzināšanu, kņazs arī pats nevarēja izskaidrot, — varbūt vienkārši aiz vecas draudzības ar viņa nelaiķi tēvu. Pēc vecāku nāves kņazs palicis vēl gluži mazs bējns, visu laiku pavadījis un audzis sādžās, jo arī viņa veselībai bijis vajadzīgs lauku gaiss. Pavliščevs uzticējis viņu vecām muižniecēm, savām radiniecēm; viņam pieņemta sākumā mājskolotāja, pēc tam mājskolotājs; viņš paziņoja, starp citu, ka visu gan atceroties, bet maz ko varot pietiekami izskaidrot, tāpēc ka daudz ko viņš neesot apzinājies. Biežās slimības lēkmes esot padarījušas viņu gandrīz par pilnīgu idiotu (kņazs tā arī teica: idiotu). Viņš pēdīgi pastāstīja, ka Pavliščevs reiz Berlīnē saticies ar profesoru Šneideru, šveicieti, kurš nodarbojas taisni ar šīm slimībām un kuram esot iestāde Šveicē, Valē kantonā, viņš ārstējot pēc savas metodes ar aukstu ūdeni, ar vingrošanu, ārstējot arī idiotismu un ārprātu, turklāt mācot un noņemoties vispār ar garīgo attīstīšanu; ka Pavliščevs nosūtījis viņu pie šī profesora uz Šveici pirms gadiem pieciem, bet pats pirms diviem gadiem nomiris pēkšņā nāvē, neatstādams rīkojumus; ka Šneiders paturējis un turpinājis ārstēt viņu vēl pāris gadu; ka tas neesot viņu izārstējis, bet ļoti daudz palīdzējis; un ka, beidzot, pēc viņa paša vēlēšanās un aiz kāda nejauša apstākļa nosūtījis viņu tagad uz Krieviju.

Ģenerālis ļoti izbrīnījās.

—    Un jums Krievijā nav neviena, itin neviena? — viņš jautāja.

—    Tagad nav neviena, bet es ceru, turklāt es saņēmu vēstuli…

—    Varbūt jūs vismaz, — pārtrauca ģenerālis, nesadzirdējis par vēstuli, — kaut ko esat mācījies un jūsu slimība netraucēs jums ieņemt kādu, nu tādu. mazāku vietu dienestā?

—    Ak, droši vien netraucēs. Un vietu es pat ļoti būtu vēlējies, jo pašam gribas redzēt, ko spēju. Bet mācījos visus četrus gadus pastāvīgi, lai gan ne gluži kārtīgi, bet tā — pēc viņa īpašas Sistēmas, turklāt izdevās izlasīt ļoti daudz krievu grāmatu.

—    Krievu grāmatu? Tātad lasīt protat un varat rakstīt bez kjūdām?

—    O, ļoti labi varu.

—    Lieliski — bet rokraksts?

—    Rokraksts ļoti labs. Šinī ziņā man varbūt tiešām ir talants; šai ziņā es esmu taisni kaligrāfs. Ļaujiet man, es jums tūlīt uzrakstīšu kaut ko paraugam, — kņazs dedzīgi sacīja.

—    Esiet tik laipns. Un tas pat vajadzīgs… Man patīk šī jūsu gatavība, kņaz, jūs tiešām esat ļoti mīļš.

—    Jums tik teicamas rakstāmlietas, un cik jums daudz zīmuļu, cik spalvu, cik biezs, teicams papīrs… Un cik jums lielisks kabinets! Lūk, šo ainavu es pazīstu, tas ir Šveices skats. Esmu pārliecināts, ka mākslinieks no dabas gleznojis, un esmu pārliecināts, ka šī vieta redzēta: tas ir Uri kantonā …

—     Ļoti var būt, lai gan tas tepat pirkts. Gaņa, pasniedziet kņazam papīru; te jums spalvas un papīrs, te, uz šā galdiņa, lūdzu. Kas tas? — ģenerālis jautāja Gaņam, kas tikmēr bija izvilcis no sava portfeļa liela formāta ģīmetni un sniedza to viņam. — Ehē! Nastasja Fiļipovna! Pati to, pati tev atstāja, pati? — mundri un ar lielu interesi viņš jautāja Gaņam.

—    Nupat, kad biju aizgājis apsveikt, iedeva. Es jau sen biju lūdzis. Nezinu, vai tikai tas nav no viņas puses mājiens, ka es pats tādā dienā esmu ieradies tukšām rokām, bez dāvanas, — Gaņa piebilda, nepatīkami smaidīdams.

—    Nu nē, — ģenerālis pārliecināti pārtrauca, — kā tu tiešām tā vari domāt! Neliks tad viņa tev manīt… nav taču pašlabuma meklētāja. Turklāt ko gan tu vari dāvināt: te taču vajadzīgi tūkstoši! Vai gan ģīmetni? Bet — pie viena — viņa vēl nav lūgusi no tevis ģīmetni?

—    Nē, vēl nav lūgusi; un varbūt arī nekad nelūgs. Jūs, Ivan Fjodorovič, protams, atceraties, kas gaidāms šovakar? Jūs taču esat no tiem, kas ar nolūku ielūgti.

—    Atceros, atceros, protams, un ieradīšos. Kā nu ne, dzimšanas diena, divdesmit pieci gadi. Hm… Un vai zini, Gaņa, es tev visu atklāšu, lai notiek, saņemies. Afanasijam Ivanovičam un man viņa apsolīja, ka šovakar pie sevis mājās pasacīšot gala vārdu: būt vai nebūt! Tad nu tikai turies.

Gaņa pēkšņi samulsa, tā ka pat mazliet nobālēja.

—    Vai viņa tiešām tā sacīja? — viņš jautāja, un viņa balss it kā nodrebēja.

—    Jau aizvakar nosolījās. Mēs tā uzplijāmies abi, ka piespiedām. Tikai lūdza, lai tev vēl kādu laiku nesakot.

Ģenerālis cieši raudzījās uz Gaņu; Gaņas samulsums viņam, acīm redzot, nepatika.

—    Atcerieties, Ivan Fjodorovič, — Gaņa sacīja satraukti un it kā šaubīdamies, — ka viņa taču deva man pilnīgu rīcības brīvību tik ilgi, kamēr pati būs izlēmusi, un arī tad vēl man piederēs pēdējais vārds…

—    Vai tad tu… vai tad tu… — ģenerālis pēkšņi pārbijās.

—    Es neko.

—    Apžēlojies, ko gan tu ar mums gribi darīt?

—    Es taču neatsakos. Es varbūt to tā nepateicu…

—    Kā nu tu vari atteikties! — ģenerālis īgni noteica, nevēlēdamies pat savaldīt savu īgnumu. — Te, brāl, galvenais nav vis tas, ka tu neatsakies, bet gan tava gatavība, patika, prieks, ar kādu tu uzņemsi viņas vārdus… Kas tavās mājās notiek?

—    Kas nu mājās? Mājās viss notiek pēc manas gribas, tikai tēvs pa paradumam muļķojas, bet viņš taču kļuvis galīgs nekauņa; es. ar viņu pat vairs nerunāju, tomēr žņaugos turu, un tiešām, ja nebūtu mātes, tad parādītu viņam durvis. Māte, protams, tikai raud; māsa dusmojas, bet es viņām pēdīgi tieši pasacīju, ka es pats esmu sava likteņa noteicējs ūn mājās vēlos, liai man… paklausītu. Māsai vismaz to stingri pateicu, mātei dzirdot.

—    Bet es, brāl, vēl arvien nevaru aptvert, — ģenerālis domīgi piebilda, drusku uzraudams plecus un mazliet ieplezdams rokas. — Ņina Aleksandrovna arī viendien, kad bija ieradusies te, — atceries? — vaid un pūš. «Kas jums?» es jautāju. Iznāk tā, ka viņām tas ir negods. Kāds gan negods, atļaujiet jautāt? Kas jel ko var Nastasjai Fiļipovnai pārmest vai kaut ko par viņu sacīt? Vai tiešām to, ka viņa ar Tocki kopā bijusi? Bet tie taču tādi nieki, zināmos apstākļos jo sevišķi! «Jūs,» viņa saka, «nelaidīsiet viņu pie savām meitām.» Nu! Paskaties tik! Ai, kāda gan tā Ņina Aleksandrovna! Kā gan tā var nesaprast, kā tā var nesaprast…

—    Savu stāvokli? — Gaņa pateica priekšā ģenerālim, kas bija sastomījies. — Viņa saprot; jūs uz viņu nedusmojieties. Es, starp citu, tūlīt toreiz ņēmu uz grauda, lai citu darīšanās nejaucas. Un tomēr līdz šim laikam viss mūsu mājās tikai uz to balstās, ka pēdējais vārds vēl nav pasacīts, bet negaiss nāks. Ja šodien tiks pateikts pēdējais vārds, tad arī viss tiks pateikts.

Kņazs dzirdēja visu šo sarunu, sēdēdams kaktiņā pie sava kaligrāfijas parauga. Viņš pabeidza, piegāja pie galda un pasniedza savu lapu.

—    Tad tā ir Nastasja Fiļipovna? — viņš noteica, uzmanīgi un ziņkārīgi paskatīdamies ģīmetnē. — Apbrīnojami skaista! — viņš tūlīt dedzīgi piebilda. Ģīmetnē bija redzama tiešām neparasti skaista sieviete. Viņa bija nofotografēta ārkārtīgi vienkārši un eleganti pašūtā melnā zīda tērpā; mati, acīm redzot, tumšblondi, bija sakārtoti vienkārši, kā mājās; acis tumšas, dziļas, piere domīga; sejas izteiksme dedzīga un tāda kā augstprātīga. Viņai bija mazliet novājējusi seja, varbūt arī bāla… Gaņa un ģenerālis izbrīnā paskatījās uz kņazu…

—    Kā, Nastasja Fiļipovna! Vai tad jūs jau pazīstat Nastasju Fiļipovnu? — ģenerālis jautāja.

—     Jā; tikai vienu dienu Krievijā, bet jau tādu skaistuli pazīstu, — kņazs atbildēja un tūdaļ izklāstīja, kā saticies ar Rogožinu, un atstāstīja visu, ko tas bija teicis.

—     Vēl kas no jauna! — ģenerālis atkal sāka ausīties, ārkārtīgi uzmanīgi noklausījies stāstā, un vērīgi paskatījās Gaņā.

—    Droši vien tās tikai nejēdzības, — Gaņa nomurmināja, arī mazliet apjucis, — tirgoņa dēliņš uzdzīvo. Es par viņu šo to esmu dzirdējis.

—    Es arī, brālīt, esmu dzirdējis, — ģenerālis uzķēra.

—     Jau toreiz — pēc tiem auskariem — Nastasja Fiļipovna visu atgadījumu atstāstīja. Taču tagad pavisam cita lieta. Te varbūt tiešām miljons slēpjas un … kaislība, pieņemsim, ka nejēdzīga kaislība, tomēr pēc kaislības ož, un ir taču zināms, ko šie kungi spējīgi izda it ar visu savu reiboni… Hm! . .. Ka tikai vēl kas neatgadītos! — domīgi nobeidza ģenerālis.

—    Jums no miljona bail? — Gaņa pasmaidīja platu smaidu.

—    Bet jums, protams, nav bail?

—    Kā jums likās, kņaz, — Gaņa pēkšņi griezās pie tā, — kas viņš ir, nopietns cilvēks, vai tikai tāds nekauņa? Kādas jūsu domas?

Gaņā norisinājās kaut kas neparasts, kad viņš uzdeva šo jautājumu. Itin kā jauna un neparasta ideja būtu iedegusies viņam smadzenēs un nepacietīgi zibsnītos acīs. Arī ģenerālis, kas vaļsirdīgi un atklāti raizējās, pašķielēja uz kņaza pusi, taču viņš, likās, negaidīja daudz no atbildes.

—    Nezinu, kā jums to lai pasaka, — kņazs atbildēja,

—     tikai man likās, ka viņā daudz degsmes un pat itin kā slimīgas degsmes. Turklāt arī viņš pats vēl gluži kā slims. Viegli var gadīties, ka jau pirmajās dienās Pēterburgā atkal liksies gultā, sevišķi, ja sāks uzdzīvot.

—    Tā? Jums tā likās? — ģenerālis pieķērās šai idejai.

—    Jā, likās.

—    Un tomēr šāda veida atgadījumi var norisināties arī nevis dažās dienās, bet jau līdz vakaram, šodien pat varbūt kas pagriezīsies citādi. — Gaņa pavīpsnāja par ģenerāļa teikto.

—    Hm! … Protams… Var jau būt, bet tad gan viss būs atkarīgs no tā, kas viņai iešausies prātā, — ģenerālis sacīja.

—    Bet jūs taču zināt, kāda viņa dažreiz ir?

—    Nu kāda tad? — ģenerālis atkal salēcās, nu jau ārkārtīgi uztraucies. — Paklau, Gaņa, tu, lūdzams, šodien viņai daudz pretī nerunā un pacenties tā, zini, būt… vārdu sakot, būt patīkams.. . Hm! … Ko tu tā lūpas šķobi? Klausies, Gavrila Ardalionič, tagad īstais laiks, gluži īstais laiks sacīt: kādēļ mēs tā pūlamies? Saproti, ka es par sava paša labumu, kas te slēpjas, jau sen esmu drošs; tā vai citādi, bet sev par labu es šo lietu nokārtošu. Tockis savu lēmumu pieņēmis negrozāmi, tātad arī es esmu pilnīgi pārliecināts. Un tāpēc, ja es tagad kaut ko vēlos, tad tas ir vienīgi tavā labā. Padomā pats; vai tad tu neuzticies man? Turklāt tu esi cilvēks… cilvēks … vārdu sakot, gudrs cilvēks, un es uz tevi paļāvos .. . bet tas šinī gadījumā, tas… tas …

—    Tas ir galvenais, — Gaņa pateica līdz galam, atkal palīdzēdams ģenerālim izkļūt no neērtā stāvokļa, savilcis lūpas visdzēlīgākajā smīnā, ko vairs negribēja apslēpt. Viņš raudzījās ar savu iekaisušo skatienu tieši acīs ģenerālim, it kā pat vēlēdamies, lai tas izlasītu viņa skatienā visu viņa domu. Ģenerālis kļuva gluži sarkans un aizsvilās ātrās dusmās.

—     Nu jā, prāts ir galvenais! — viņš piekrita, asi raudzīdamies Gaņā. — Jocīgs cilvēks tu esi, Gavrila Ardalionič! Tu taču esi gluži priecīgs, es manu, par šo tirgonīti kā par labu izeju. Te tiešām no paša sākuma vajadzēja pieiet ar prātu; te tiešām jāsaprot un… un jārīkojas abām pusēm godīgi un atklāti vai arī… jāpaziņo jau laikus, lai nekompromitētu citus, jo arī laika tam bija diezgan un pat vēl tagad ir atlicis pietiekami (ģenerālis nozīmīgi pacēla uzacis), lai gan atliek vairs tikai dažas stundas … Tu saprati? Saprati? Vai tu gribi vai negribi galu galā? Ja negribi, saki, un — laipni lūdzam. Neviens jūs, Gavrila Ardalionič, netur, neviens ar varu lamatās nevelk, ja vien jūs te saskatāt lamatas.

—    Es gribu, — pusbalsī, taču apņēmīgi noteica Gaņa, nodūra acis un drūmi apklusa.

Ģenerālis jutās apmierināts. Viņš bija pārsteidzies, bet, acīm redzot, jau nožēloja, ka gājis pārāk tālu. Viņš pēkšņi pagriezās pret kņazu, un likās, ka pār viņa seju pēkšņi pārslīd nemiera pilna doma, ka kņazs taču bijis te un dzirdējis. Bet viņš acumirklī nomierinājās: paskatoties vien uz kņazu, varēja pilnīgi nomierināties.

—    Oho! — ģenerālis iesaucās, raudzīdamies kaligrāfijas paraugā, ko bija pasniedzis kņazs. — Tas taču ir glītraksts! Turklāt tāds glītraksts reti sastopams! Paveries, Gaņa, kas par talantu!

Uz biezas velinpapīra lapas kņazs viduslaicīgiem krievu burtiem bija uzrakstījis frāzi:

«Pazemīgais klostera priekšnieks Pafnutijs roku pielicis.»

—          Lūk, šis, — kņazs paskaidroja ar ārkārtīgu prieku un iejūsmu, — šis ir klostera priekšnieka Pafnutija personīgs paraksts — no četrpadsmitā gadsimta attēla. Viņi lieliski parakstījušies — visi šie mūsu vecie klosteru priekšnieki un metropolīti — un dažkārt ar tādu gaumi, ar tādu centību! Vai tiešām jums nav kaut Pogodina izdevuma, ģenerāli? Tad, lūk, te uzrakstīju citiem burtiem: tie ir pagājušā gadsimta apaļie lielie franču burti, daži burti citādi rakstīti, tas ir vienkāršais raksts, publisko skrīveru raksts, aizgūts no viņu paraugiem (man viens bija), — jūs man piekritīsiet, ka tam daudz labu īpašību. Uzmetiet acis šiem apaļajiem d, a. Es piešķīru franču raksturu krievu burtiem, kas ļoti grūti, taču izdevās tīri labi. Te vēl ir lielisks un oriģināls raksts, lūk, šī frāze: «Centība visu veic.» Tas ir krievu raksts, skrīveru vai, ja vēlaties, kara skrīveru raksts. Tā raksta kroņa papīru ievērojamai personai, arī apaļais raksts itin jauks, trekniem burtiem rakstīts, bet ar apbrīnojamu gaumi. Kaligrāfs gan nepieļautu šos izrotājumus vai, labāk sakot, šos mēģinājumus izrotāt, lūk, šīs nepabeigtās pusastītes, — ievērojiet, — bet visumā, paraugieties, tas taču piešķir raksturu, un tiešām te parādījusies visa kara skrīvera dvēsele: izvērsties gan patiktos, arī talants prasa savu, bet militārā apkakle ar āķi cieši savilkta, disciplīna izpaužas pat rokrakstā, burvīgi! Vēl nesen viens tāds paraugs mani pārsteidza, nejauši to atradu — un kur? Šveicē! Nu, šis te ir vienkāršais, parastais un vistīrākais angļu raksts: tālāk vairs elegancei nav kur iet, viss ir brīnum jauks, zīļains, pērļains, viss nobeigts; bet te vēl variācija un atkal franču, to es aizguvu no kāda ceļojoša franču komija: tas pats angļu raksts, tikai uzspiedums mazdrusciņ stiprāks un biezāks nekā angļu rakstā, bet — gaismas proporcija jau pārkāpta; un ievērojiet vēl: ovāls pārveidots, mazdrusciņ apaļāks, turklāt vēl pieļauts izrotājums, bet izrotājums — tā ir visbīstamākā lieta! Izrotājumam vajadzīga neparasti smalka gaume; bet, ja vien tas izdevies, ja vien atrasta proporcija, tad tādam rakstam trūkst salīdzinājuma, tajā var pat iemīlēties.

—   Oho, cik izsmalcinātos sīkumos jūs iedziļināties! — ģenerālis smējās. — Jūs taču, draudziņ, neesat vienkāršs kaligrāfs, jūs esat mākslinieks — vai ne, Gaņa?

—   Apbrīnojami, — Gaņa sacīja, — jūs pat te redzat savu misiju, — viņš piebilda, zobgalīgi smiedamies.

— Smejies vien, smejies, bet te taču ir karjera, — sacīja ģenerālis. — Vai jūs zināt, kņaz, kādai personai mēs tagad jums dosim papīrus rakstīt? Jums taču uz vietas no paša sākuma var maksāt trīsdesmit pieci rubļi mēnesī. Bet nu jau pusviens, — viņš noteica, paskatījies pulkstenī, — tagad pie lietas, kņaz, jo man jāpasteidzas, bet šodien mēs varbūt vairs netiksimies. Piesēdiet uz brītiņu; es jums jau paskaidroju, ka pieņemt jūs ļoti bieži nespēju; bet palīdzēt jums kādu drusku no sirds vēlos, protams, kādu drusku, tas ir, to visnepieciešamāko, bet tad jau — kā jums pašam būs pa prātam. Vietiņu kancelejā es jums sagādāšu, ne jau grūtu, tomēr tā prasīs akurātību. Tagad par tālāko: dzīvosiet mājās, tas ir, ģimenē pie Gavrilas Ardalioniča Ivolgina, lūk, šī paša mana jaunā drauga, ar kuru lūdzu iepazīties, viņa māmiņa un māsiņa atbrīvojušas savā dzīvoklī divi trīs mēbelētas istabas un izdod tās īrniekiem, kam ļoti labas rekomendācijas, ar pilnu pansiju un apkalpošanu. Manu ieteikumu, esmu pārliecināts, Ņina Aleksandrovna pieņems. Un jums, kņaz, tas vēl vairāk nekā atradums, pirmkārt, tāpēc, ka jūs nebūsiet viens, bet, tā sakot, ģimenes klēpī, un, pēc mana ieskata, jūs nedrīkstat uzreiz palikt viens tādā galvaspilsētā kā Pēterburga. Ņina Aleksandrovna, Gavrilas Ardalioniča māmiņa, un Varvara Ardalionovna, viņa māsiņa, ir dāmas, kuras es bezgala cienu. Ņina Aleksandrovna ir Ardaliona Aleksandroviča laulātā draudzene, un viņš pats ir atvaļināts ģenerālis, mans bijušais biedrs agrākajā dienestā, bet ar viņu es aiz dažiem apstākļiem esmu pārtraucis sakarus, kas tomēr netraucē mani savā ziņā viņu cienīt. To visu es jums paskaidroju, kņaz, lai jūs saprastu, ka es jūs, tā sakot, personīgi iesaku, tātad par jums ar to itin kā galvoju. Maksa pati mērenākā, un es ceru, ka jūsu algas drīzumā pilnīgi pietiks. Tiesa, cilvēkam vajadzīga arī kabatas nauda, kaut vai mazliet, bet jūs neļaunosieties, kņaz, ja es sacīšu, ka jums labāk izvairīties no kabatas naudas un arī vispār no naudas kabatā. Tā man rādās, uz jums skatoties. Bet, tā kā tagad jums naudas maks pavisam tukšs, tad pašam sākumam atļaujiet jums piedāvāt, lūk, šos divdesmit piecus rubļus. Mēs, protams, norēķināsimies, un, ja jūs esat tik atklāts un sirsnīgs cilvēks, kāds liekaties pēc runas, tad pārpratumi arī šai ziņā mums nevar rasties. Bet, ja es par jums tā interesējos, tad man attiecībā uz jums ir pat zināms nolūks; vēlāk jūs to dabūsiet zināt. Redziet, es ar jums esmu pilnīgi atklāts; ceru, Gaņa, tev nav nekas pretī, ja kņazu novietojam jūsu dzīvoklī?

—    O, gluži otrādi! Arī māmiņa ļoti priecāsies… — Gaņa pieklājīgi un vēlīgi apstiprināja.

—    Jums taču, šķiet, vēl tikai viena istaba aizņemta. Tas, kā viņu, Ferd … Fer …

—    Ferdiščenko.

—    Nu jā; nepatīk man šis jūsu Ferdiščenko; tāds neķītrs āksts. Un nesaprotu, kāpēc viņu tā atbalsta Nastasja Fiļipovna? Vai tad patiešām viņš šai radinieks?

—    Ai nē, tie tikai joki! Nav ne miņas no radniecības.

—    Velns viņu rauj! Nu, kā tad jūs, kņaz, esat apmierināts vai ne?

—    Pateicos jums, ģenerāli, jūs izturējāties pret mani kā ārkārtīgi labs cilvēks, jo vairāk tāpēc, ka es pat nelūdzu jūs; es ne aiz lepnības to saku; es tiešām nezināju, kur piemesties. Tiesa, pirmīt mani aicināja Rogožins.

—    Rogožins? Nu nē; es jums tēvišķīgi vai, ja tas jums labāk patīk, draudzīgi ieteiktu pat aizmirst Rogožina kungu. Un vispār es ieteiktu jums turēties pie ģimenes, kurā jūs ieiesiet.

—    Ja jau jūs esat tik laipns, — kņazs uzsāka, — tad man te kāda lieta. Es saņēmu paziņojumu…

—    Atvainojiet, — ģenerālis viņu pārtrauca, — tagad vairs nav ne brītiņa laika. Tūlīt es pateikšu par jums Ļizavetai Prokofjevnai: ja viņa vēlēsies pieņemt jūs tūlīt (un tādā garā es jūs pacentīšos rekomendēt), tad ieteicu izmantot gadījumu un viņai patikt, tāpēc ka Ļizaveta Prokofjevna var būt jums noderīga; jūs taču viņai esat uzvārda brālis. Ja nevēlēsies, neņemiet ļaunā, tad citreiz. Bet tu, Gaņa, ieskaties tikmēr šajos rēķinos, mēs pirmīt ar Fedosejevu nopūlējāmies. Tos nevajadzētu aizmirst ieskaitīt…

Ģenerālis izgāja, un kņazs tā arī nepaspēja pastāstīt par savu lietu, par kuru bija sācis gandrīz vai ceturto reizi. Gaņa aizsmēķēja papirosu un piedāvāja otru kņazam; kņazs pieņēma, bet neuzsāka sarunu, negribēdams traucēt, un sāka aplūkot kabinetu; bet Gaņa tikai ieskatījās cipariem aprakstītajā papīra lapā, ko viņam norādīja ģenerālis. Vi$š bija izklaidīgs: Gaņas smaids, skatiens, domīgums kļuva vēl smagāks, kā kņazam likās, kad viņi palika divatā. Pēkšņi viņš pienāca pie kņaza; tas šinī brīdī atkal bija noliecies pie Nastasjas Fiļipovnas ģīmetnes un aplūkoja to.

—    Tad jums patīk šāda sieviete, kņaz? — Gaņa pēkšņi viņam jautāja, cieši viņā skatīdamies. Un šķita, ka tam būtu kāds sevišķs nodoms.

—    Apbrīnojama seja! — kņazs atbildēja. — Un es esmu pārliecināts, ka viņas liktenis nav no parastajiem. Seja priecīga, bet viņa taču briesmīgi cietusi, vai ne? To acis pauž, lūk, šie divi kauliņi, divi punkti zem acīm, kur sākas vaigi. Tā ir lepna seja, briesmīgi lepna, un es nezinu, vai viņa ir laba. Ak, ja būtu laba! Tad viss būtu glābts!

—     Bet vai Jūs precētu tādu sievieti? — Gaņa turpinaja, nenovērsdams no viņa iekaisušo skatienu.

—    Es nevaru precēt nevienu, neesmu vesels, — kņazs sacīja.

—    Bet Rogožins būtu precējis? Kā jūs domājat?

—    Kā nu ne, apprecēt, es domāju, rītu pat var; apprecētu, bet pēc nedēļas droši vien būtu nodūris viņu.

Tikko kņazs to bija pateicis, Gaņa pēkšņi tā nodrebēja, ka kņazs tikko neiekliedzās.

—    Kas jums kaiš? — viņš jautāja, satverdams to aiz rokas.

—    Jūsu gaišība! Viņa ekselence lūdz jūs ierasties pie viņas ekselences, — paziņoja sulainis, parādīdamies durvīs. Kņazs sekoja sulainim.

IV

Visas trīs jaunavas Jepančinas bija veselīgas jaunkundzes, ziedošas, liela auguma, brīnišķīgiem pleciem, varenām krūtīm, spēcīgām rokām, gandrīz kā vīriešiem, un, protams, aiz sava spēka un veselības viņām kāroja dažreiz labi paēst, ko nemaz arī negribēja slēpt. Viņu māmiņa, ģenerāliene Ļizaveta Prokofjevna, dažreiz skatījās greizi uz viņu neapslēpto ēstgribu, bet, tā kā daža laba viņas doma, par spīti visai ārējai pieklājībai, ar kādu to uzņēma meitas, būtībā jau sen bija zaudējusi sākotnējo neapstrīdamo autoritāti viņu acīs pat tik lielā mērā, ka nodibinājies vienprātīgais treju jaunavu konklāvs ik uz soļa sāka gūt virsroku, tad arī ģenerāliene, lai paturētu savu cieņu, atzina par ērtāku nestrīdēties un piekāpties.

Tiesa, raksturs bieži vien nepaklausīja un nepakļāvās s.iprāta lēmumiem; Ļizaveta Prokofjevna ar katru gadu k|uva arvien kaprīzāka un nepacietīgāka, kļuva pat par tadu kā savādnieci, bet, tā kā pie rokas tomēr palika visai padevīgais un pakļāvīgais vīrs, tad viss, kas bija lieks, kas bija sakrājies, parasti tika izgāzts pār viņa galvu, un pēc tam saskaņa ģimenē atkal atjaunojās un viss ritēja tā, ka labāk nevajag.

Starp citu, ģenerāliene arī pati nebija zaudējusi ēstgribu un parasti pusvienos kopā ar meitām piedalījās bagātīgās brokastīs, kas gandrīz līdzinājās pusdienām. Pa tasītei kafijas jaunkundzes izdzēra jau agrāk — taisni pulksten desmitos savās gultās, kolīdz pamodās. Tā viņām bija iepaticies, un tā bija ievests reizi par visām reizēm. Bet pusvienos tika klāts galds mazajā ēdamistabā, mātes istabu tuvumā, un šinīs intīmajās ģimenes brokastīs ieradās dažreiz arī pats ģenerālis, ja laiks atļāva. Bez tējas, kafijas, siera, medus, sviesta, speciālām pankūkām, ko ļoti cienīja pati ģenerāliene, kotletēm un cita tika pasniegts pat spēcīgs, karsts buljons. Tanī rītā, kurā sākās mūsu stāsts, visa ģimene bija sapulcējusies ēdamistabā un gaidīja ģenerāli, kas bija solījies ierasties pusvienos. Ja viņš nokavētos kaut minūti, viņam tūlīt sūtītu pakaļ; bet viņš ieradās akurāti. Pienākdams sasveicināties ar sievu un noskūpstīt tai roku, viņš šoreiz tās sejā pamanīja kaut ko pārāk neparastu. Un, lai gan viņš jau vakar nojauta, ka šodien taisni tā arī būs kāda «atgadījuma» dēļ (kā viņš pats aiz sava paraduma mēdza sacīt), un, jau vakar aizmigdams, bija norūpējies par to, — tad tomēr tagad atkal zaudēja drosmi. Meitas nāca klāt ar viņu saskūpstīties: tās gan nedusmojās uz viņu, tomēr arī te bija jūtams kaut kas neparasts. Tiesa, ģenerālis aiz dažiem apstākļiem bija kļuvis pārāk aizdomīgs; bet, tā kā viņš bija pieredzējis un veikls tēvs un laulātais draugs, tad tūlīt attiecīgi rīkojās.

Varbūt mēs daudz nekaitēsim mūsu stāsta spilgtumam, ja apstāsimies šeit un ņemsim palīgā dažus paskaidrojumus, lai skaidri un gaiši parādītu tās attiecības un apstākļus, kādos mēs atrodam ģenerāļa Jepančina ģimeni mūsu stāsta sākumā. Mēs jau nupat sacījām, ka pats ģenerālis bija ne visai augsti izglītots, bet, gluži otrādi, kā viņš pats izteicās par sevi, — «pašmācībnieks», tomēr pieredzējis laulāts draugs un veikls tēvs. Starp citu, viņš bija cieši nolēmis nesteidzināt savas meitas apprecēties, tas ir, neuzmākties viņām un pārāk viņas neapgrūtināt ar vecāku mīlestības ilgām pēc viņu laimes, kā negribot un dabiski notiek ik uz soļa pat visgudrākajās ģimenēs, kur vairākas pieaugušas meitas. Viņš pat panāca to, ka arī Ļizaveta Prokofjevna darīja tāpat, lai gan tas vispār bija grūti — grūti tāpēc, ka nedabiski; taču ģenerāļa argumenti bija ārkārtīgi nozīmīgi, dibināti uz taustāmiem faktiem. Un arī līgavas, rīkojoties pec savas gribas un patstāvīgi lemjot, gluži dabiski, būs taču spiestas galu galā nākt pašas pie prāta, un tad tā lieta iedegsies, tāpēc ka ķersies pie tās ar patiku, atmetot untumus un lieku izvēlīgumu: vecākiem atliktu tikai modri un cik iespējams nemanāmi novērot, lai nebūtu dīvainas izvēles vai nedabiskas novirzes, bet pēc tam, uztverot īsto brīdi, uzreiz palīdzēt visiem spēkiem un virzīt lietu ar savu ietekmi. Beidzot, jau tas vien ko nozīmēja, ka ar katru gadu ģeometriskā progresijā pieauga viņu bagātība un sabiedriskais svars: tātad, jo ilgāks laiks pagāja, jo vairāk ieguva arī meitas pat kā līgavas. Bet starp visiem šiem neapstrīdamiem faktiem neapstrīdams kļuva vēl viens fakts: vecākajai meitai Aleksandrai pēkšņi, gandrīz pavisam negaidot (kā jau vienmēr tas notiek), apritēja divdesmit pieci gadi. Gandrīz tanī pašā laikā arī Afanasijs Ivanovičs Toekis, augstāko aprindu cilvēks ar visaugstākajiem sakariem un neparasti bagāts, atkal izrādīja savu vecu veco vēlēšanos apprecēties. Šim cilvēkam bija ap piecdesmit pieci gadi, smalks raksturs, neparasti izsmalcināta gaume, viņš vēlējās apprecēties labi: skaistuma cienītājs viņš bija ārkārtīgs. Tā kā jau labu laiku viņš ar ģenerāli Jepančinu bija neparasti lielos draugos un šo draudzību sevišķi pastiprināja kopējā piedalīšanās dažos finansiālos pasākumos, tad viņš arī paziņoja ģenerālim, tā sakot, lūgdams draudzīgu padomu un norādījumu: vai ir realizējams nodoms apprecēt vienu no viņa meitām? Klusajam un jaukajam ģenerāļa Jepančina ģimenes dzīves plūdumam tuvojās acīm redzams apvērsums.

Neapstrīdami visskaistākā ģimenē, kā jau sacīts, bija jaunākā, Aglaja. Taču arī Toekis pats, būdams ārkārtīgi liels egoists, saprata, ka te viņam nav ko meklēt un ka Aglaja nav viņam nolemta. Varbūt māsu aklā mīlestība un pārāk dedzīgā draudzība arī daudz ko pārspīlēja, bet Aglajas liktenim, pēc viņu domām, patiesi vajadzēja būt nevis vienkārši liktenim, bet iespējami ideālākai paradīzei zemes virsū. Vajadzēja, lai Aglajas vīrs būtu pati pilnība, nemaz nerunājot par bagātību. Māsas pat bija nolēmušas, pie tam bez sevišķiem liekiem vārdiem, ka no savas puses atteiksies, ja būs vajadzīgs, par labu Aglajai: Aglajai pūrs bija paredzēts kolosāls, vēl nedzirdēts. Vecākiem bija zināma šī abu vecāko māsu noruna, un tāpēc, kad Tockis lūdza padomu, viņiem nebija gandrīz nekādu šaubu, ka viena no vecākajām māsām droši vien neatteiksies izpildīt viņu vēlēšanos, jo vairāk tāpēc, ka Afanasijam Ivanovičam nevarēja rasties grūtības pūra dēļ. Bet Tocka bildinājumu pats ģenerālis ar viņam raksturīgo dzīves pazīšanu tūlīt novērtēja ārkārtīgi augstu. Tā kā arī pats Tockis šimbrīžam aiz dažiem sevišķiem apstākļiem savā rīcībā bija ārkārtīgi uzmanīgs un tikai vēl zondēja šo lietu, tad vecāki izteica meitām tikai visai neskaidrus minējumus. Par atbildi saņēma no viņām gan arī ne visai noteiktu, bet vismaz nomierinošu paziņojumu, ka vecākā, Aleksandra, varbūt arī neatteikšoties. Tā bija stingra rakstura jaunava, bet tai pašā laikā laba, prātīga un ārkārtīgi saticīga; viņa varēja apprecēties ar Tocki pat labprāt un, ja dotu vārdu, tad turētu to godam. Viņa nebija spožuma cienītāja, nevajadzēja baidīties, ka viņas dēļ varētu būt rūpes un krasi pavērsieni, viņa pat spēja padarīt dzīvi priekpilnu un mierīgu. Viņa bija ļoti pievilcīga, lai gan ne tik efektīga. Ko gan labāku Tockis varēja vēlēties?

Un tomēr viss virzījās uz priekšu tikai ļoti piesardzīgi. Vienprātīgi un draudzīgi Tockis ar ģenerāli bija nolēmuši pagaidām izvairīties no jebkāda formāla un nelabojama soļa. Pat vecāki vēl arvien nerunāja ar meitām pilnīgi atklāti; bija arī sākusies itin kā disonanse: ģenerāliene Jepančina, ģimenes māte, palika nezin kāpēc neapmierināta, bet tas bija ļoti svarīgi. Te slēpās kāds apstāklis, kas kļuva visam par traucēkli, kāds sarežģīts un smags gadījums, kura pēc visa šī lieta varēja izjukt neglābjami.

Šis sarežģītais un āķīgais «gadījums» (kā mēdza sacīt pats Tockis) bija sācies jau ļoti sen — tā pirms gadiem astoņpadsmit. Blakus vienai no Afanasija Ivanoviča visbagātākajām muižām kādā no vidienes guberņām ar trūkumu kāvās sīks un nabadzīgs muižnieks. Šis cilvēks izcēlās ar savām nemitīgajām un anekdotiskajām neveiksmēm, tas bija atvaļināts virsnieks no labas muižnieku ģimenes un šinī ziņā pat pārāks par Tocki — Filips Aleksandrovičs Baraškovs. Iestidzis parādos un visu ieķīlājis, viņš beidzot, pūlēdamies kā katordznieks, gandrīz kā zemnieks, bija paspējis kaut cik apmierinoši nostādīt uz kājām savu mazo saimniecību. Mazākā veiksme viņu neparasti uzmundrināja. Mundrs un cerību pilns viņš devās uz dažām dienām uz apriņķa pilsētiņu, lai satiktos un, ja iespējams, vienotos galīgi ar kādu no saviem galvenajiem kreditoriem. Kad viņš jau trešo dienu bija pilsētā, pie viņa no viņa sādžiņas jāšus ar apdegušu vaigu un apsvilušu bārdu ieradās viņa stārasts un paziņoja, ka «dzimtmuiža nodegusi» vakar, taisni pusdienlaikā, pie tam «labpatikās sadegt arī kundzei, bet bērniņi veseli palikās». Šo pārsteigumu nespēja panest pat Baraškovs, kas bija pieradis pie «likteņa triecieniem»; viņš sajuka prātā un pēc mēneša nomira karsonī. Nodegušo muižu ar pasaulē izklīdušajiem zemniekiem pārdeva parādu pēc, bet divas mazās meitenītes, sešus un septiņus gadus vecas, Baraškova bērnus, aiz cēlsirdības pieņēma savā gādībā un audzināšanā Afanasijs Ivanovičs Tockis. Tās tika audzinātas kopā ar Afanasija Ivanoviča pārvaldnieka bērniem; pārvaldnieks bija atvaļināts ierēdnis, daudzu bērnu tēvs, turklāt vācietis. Drīz vien palika tikai viena meitenīte, Nastja, bet jaunākā nomira ar garo klepu; Tockis, uzturēdamies ārzemēs, drīz vien pavisam viņas aizmirsa. Pēc gadiem pieciem, garām braucot, Afanasijam Ivanovičam iekrita prātā apskatīt savu muižu, un pēkšņi viņš savā lauku mājā, sava vācieša ģimenē pamanīja apburošu bērnu, meitenīti ap divpadsmit gadu vecumā, draisku, piemīlīgu, lielu gudrinieci, kas solīja izaugt neparasti skaista; šinī ziņā Afanasijs Ivanovičs bija nekļūdīgs lietpratējs. Šoreiz viņš pavadīja muižā tikai dažas dienas, bet paspēja visu izrīkot; meitenes audzināšanā notika svarīga pārmaiņa: tika uzaicināta cienījama un padzīvojusi audzinātāja, pieredzējusi vissmalkāko jaunavu audzināšanā, šveiciete, izglītota sieviete, kas māčīja bez franču valodas arī dažādas zinības. Viņa apmetās lauku mājās, un mazās Nastasjas audzināšana izvērsās ārkārtīgi plaša. Taisni pēc četriem gadiem šī audzināšana beidzās: mājskolotāja aizbrauca, bet Nastjai pakaļ atbrauca kāda kundzene, arī muižniece un Tocka kunga kaimiņiene, tikai jau no citas — tālīnas guberņas, un pēc Afanasija īvanoviča instrukcijas un pilnvaras paņēma Nastju sev līdzi. Šai nelielajā muižā t(īpat bija gan neliels, bet tikko uzcelts koka nams; tas bi ja iekārtots sevišķi grezni, arī sādžiņu kā tīšuprāt sauca par Otradnaju. Muižniece atveda Nastju tieši šai klusajā namiņā un, tā kā viņa pati, bezbērnu atraitne, dzīvoja tikai vienu versti attālu, tad arī pati apmetās kopā ar Nastju. Nastjas tuvumā parādījās vecene atslēgu glabātāja un jauna, pieredzējusi istabene. Mājās bija pagādāti mūzikas instrumenti, izmeklēta jaunavas bibliotēka, gleznas, estampi, zīmuļi, otas, krāsas, apbrīnojami jauks suns, bet pēc divām nedēļām ieradās arī pats Afanasijs Ivanovičs… No tā laika viņš sevišķi iemīlēja šo savu vientuļo sādžiņu stepē, ieradās katru vasaru, viesojās pa divi, pat pa trīs mēneši, un tā pagāja diezgan ilgs laiks — gadi četri mierīgi un laimīgi, ar gaumi un eleganci.

Reiz ziemas sākumā, mēnešus četrus pēc tam, kad Afanasijs Ivanovičs bija vasarā atbraucis Otradnajā, šoreiz tikai uz divām nedēļām, paklīda baumas vai, labāk sakot, Nastasja Fiļipovna bija kaut kā padzirdējusi, ka Afanasijs Ivanovičs Pēterburgā taisās precēt skaistuli, bagātu, dižciltīgu, — vārdu sakot, taisās solīdi un spoži apprecēties. Vēlāk izrādījās, ka šīs baumas nav visos sīkumos pareizas: kāzas arī toreiz bija vēl tikai projektā un viss vēl ļoti nenoteikts, bet Nastasjas Fiļipovnas liktenī tomēr no šī laika notika ārkārtīgas pārmaiņas. Viņa pēkšņi parādīja neparastu apņēmību un atklāja gluži negaidītas rakstura īpašības. Ilgi nedomādama, viņa pameta savu lauku namiņu un pēkšņi ieradās Pēterburgā taisni pie Tocka gluži viena. Tas bija pārsteigts, sāka jau runāt, bet pēkšņi izrādījās — gandrīz no pirmā vp.rda, ka pilnīgi jāmaina izteiksmes veids, balss diapazoni;, agrākās patīkamo un smalko sarunu tēmas, kas līdz šim lietotas ar tādām sekmēm, loģika — viss, viss. Viņa priekšā sēdēja gluži cita sieviete, kas nemaz nelīdzinājās tai, kuru viņš bija pazinis līdz šim un atstājis vēl tikai jūlija mēnesī Otradnajas sādžiņā.

Šī jaunā sieviete, kā izrādījās, pirmkārt, neparasti daudz zināja un saprata — tik daudz, ka bija jāpabrīnās, kur viņa varējusi gūt tādas zināšanas, tik dziļu izpratni. (Vai tiešām no savas* jaunās bibliotēkas?) Vēl vairāk — viņa pat juridiski ārkārtīgi daudz saprata, un viņai bija noteiktas zināšanas ja ari ne par sabiedrību, tad vismaz par to, kā dažas lietas pasaulē notiek; otrkārt, viņa bija gluži cits cilvēks nekā agrāk, tas ir, nevis bikla kā pansijas audzēkne, dažreiz apburoša savā oriģinālajā draiskumā un naivumā, dažreiz skumja un domīga, pilna, izbrīna, neuzticēšanās, jūtīga un nemierīga.

Nē, te skaļi smējās viņam acīs un dzēla viņu ar visindīgākajiem sarkasmiem neparasta un negaidīta būtne, kas tieši paziņoja viņam, ka nekad neesot pret viņu neko citu jutusi kā vien visdziļāko nicināšanu, nicināšanu līdz riebumam, kas uznācis tūlīt pēc pirmā pārsteiguma. Šī jaunā sieviete paziņoja, ka viņai būšot pilnīgi vienalga, ja viņš tūdaļ apprecētu, ko vien vēlētos, bet ka viņa atbraukusi nepieļaut viņam šīs laulības un nepieļaut aiz niknuma, vienīgi tāpēc, ka viņai tā patīk un ka tātad tā arī jābūt, — «nu, kaut vai tāpēc, lai es tikai pasmietos par tevi, cik uziet, jo tagad arī es beidzot gribu smieties».

Tā vismaz viņa izteicās; visu, kas viņai bija prātā, viņa varbūt nemaz neizteica. Bet, kamēr jaunā Nastasja Fiļipovnai skaļi smējās un visu to izklāstīja, Afanasijs Ivanovičs visu apdomāja klusībā un cik spēdams centās sakārtot mazliet izkliedētās domas. Šīs pārdomas turpinājās diezgan ilgu laiku: viņš iedziļinājās un pārlika gandrīz divas nedēļas; bet pēc divām nedēļām viņa lēmums bija pieņemts. Lieta tā, ka Afanasijam Ivanovičam tanī laikā bija,jau piecdesmit gadu un viņš bija augstākā mērā solīds un nosvērts cilvēks. Viņa stāvoklis augstākajā sabiedrībā sen jau bija nostabilizējies uz visstiprākajiem pamatiem. Sevi, savu mieru un ērtības viņš mīlēja un vērtēja par visu augstāk, kā arī pienācās augstākā mērā kārtīgam cilvēkam. Ne mazākā traucējuma, ne mazākās svārstības nevarēja pieļaut tai kārtībā, ko visa dzīve bija veidojusi un kas bija ieguvusi tik brīnum jauku formu. No otras puses, pieredze un dziļā izpratne par lietām atklāja Tockim ļoti drīz un neparasti pareizi, ka tagad viņam darīšana ar pilnīgi neredzētu būtni, ka tā ir tieši tāda būtne, kas ne tikai draud, bet arī katrā ziņā draudus izpildīs, un galvenais — nekas tai nebūs par šķērsli, jo vairāk tāpēc, ka tai galīgi nekas pasaulē nav dārgs, tā ka pat arī iekārdināt to nav iespējams. Te, acīm redzot, slēpās kaut kas cits, te varēja būt sirds un dvēseles juceklis — kaut kas līdzīgs romantiskam sašutumam diezin uz ko un par ko, neremdināmas nicināšanas jūtas, kas gluži nekam nepakļaujas, — vārdu sakot, kaut kas augstākā mērā smieklīgs un nepieļaujams kārtīgā sabiedrībā, un, sastopoties ar to, katram kārtīgam cilvēkam jāsajūt tīrā dieva sodība. Protams, ar Тоска bagātību un sakariem varēja tūdaļ izdarīt kādu mazu un gluži nevainīgu neģēlību, lai izvairītos no nepatikšanām. No otras puses, bija skaidrs, ka arī pati Nastas ja Fiļipovna gandrīz nav spējīga izdarīt nekā ļauna, kaut vai, piemēram, juridiskā nozīmē: pat lielāku skandālu viņa nevarēja sacelt, jo vienmēr tik viegli bija viņu ierobežot. Bet tas viss tikai tādā gadījumā, ja Nastasja Fiļipovna nolemtu rīkoties tāpat kā visas — un kā vispār šādos gadījumos rīkojas, pārāk ekscentriski nepārkāpjot robežas. Bet te nu Tockim noderēja viņa nekļūdīgais skatiens: viņš prata uzminēt, ka Nastasja Fiļipovna pati ļoti labi saprot, cik nekaitīga viņa ir juridiskā ziņā, bet ka viņai gluži kas cits prātā un… viņas zibošajās acīs. Augstu nevērtēdama itin neko un vismazāk sevi (vajadzēja ļoti daudz prāta un iejūtības, lai noprastu šai brīdī, ka viņa jau sen vairs sevi augstu nevērtē, un lai viņš, skeptiķis un augstākās sabiedrības ciniķis, noticētu, cik nopietnas šīs jūtas), Nastasja Fiļipovna bija spējīga pati sevi pazudināt neglābjami un nejēdzīgi — ar Sibīriju un katorgu, lai tikai paņirgātos par cilvēku, pret kuru viņa juta tikai necilvēcisku riebumu. Afanasijs Ivanovičs nekad nebija slēpis, ka viņš bijis drusku pabailīgs vai, labāk sakot, augstākā mērā konservatīvs. Ja viņš zinātu, piemēram, ka viņu noslepkavos pie altāra vai notiks kaut kas tamlīdzīgs, ārkārtīgi nepieklājīgs, smieklīgs un sabiedrībā nepieņemts, tad viņš, protams, nobītos, tomēr ne tik daudz no tā, ka viņu nogalinās un stipri ievainos vai iespļaus publiski sejā u. tml., u. tml., bet gan no tā, ka tas notiks ar viņu tik nedabiskā un nepatīkamā kārtā. Taču Nastasja Fiļipovna taisni to vien pareģoja, lai gan vēl klusēja par to; viņš zināja, ka tā viņu augstākā mērā izpratusi un izpētījusi un tātad zina, kā viņam visvairāk kaitēt. Un, tā kā laulība tiešām vēl bija tikai padomā, tad Afanasijs Ivanovičs nomierinājās un piekāpās Nastasjas Fiļipovnas priekšā.

Viņa lēmumu atbalstīja vēl kāds apstāklis: grūti bija iedomāties, cik ļoti e šī jaunā Nastasja Fiļipovna nebija līdzīga agrākajai pēc sejas. Agrāk viņa bija tikai ļoti glīta meitene, bet tagad… Tockis ilgi nevarēja piedot, ka viņš četri gadi bija skatījies un nebija saskatījis.

Tiesa, liela nozīme arī tam, ka no abām pusēm — iekšēji un negaidīti — notiek apvērsums. Viņš tomēr atcerējās arī agrākos acumirkļus, kad dažreiz viņam bija ienākušas prātā dīvainas domas, raugoties šais acīs: it kā tajās būtu jaušama dziļa un noslēpumaina tumsa. Šis skatiens raudzījās, gluži kā uzdodams mīklu. Beidzamos divi gadus viņš bieži bija nobrīnījies par krāsas pārmaiņu Nastasjas Fiļipovnas sejā: viņa bija kļuvusi briesmīgi bāla un — dīvaini — tāpēc pat skaistāka. Tockis, kas, tāpat kā visi savā mūžā daudz uzdzīvojuši džentlmeņi, sākumā bija ar nicināšanu raudzījies uz to, cik lēti viņam tika šī nepiedzīvojusī dvēsele, beidzamā laikā mazliet šaubījās par savu uzskatu. Lai būtu kā būdams, viņš bija nolēmis jau pērn pavasarī drīzā laikā ļoti labi un izdevīgi izprecināt Nastasju Fiļipovnu kādam prātīgam un kārtīgam kungam, kas kalpo citā guberņā. (Ak, cik briesmīgi un cik ļauni par to tagad smējās Nastas ja Fiļipovna!) Bet tagad Afanasijs Ivanovičs, jaunā iespaida pavedināts, nodomāja, ka viņš varētu atkal izmantot šo sievieti. Viņš nolēma apmetināt Nastasju Fiļipovnu Pēterburgā un sagādāt viņai greznu komfortu. Ja ne tā, tad citādi: ar Nastasju Fiļipovnu varēja padižoties un pat apmierināt godkāri zināmā pulciņā. Un Afanasijam Ivanovičam dārga bija viņa slava šai ziņā.

Bija jau pagājuši pieci gadi, dzīvojot Pēterburgā, un, protams, tik ilgā laikā daudz kas noskaidrojies. Afanasija Ivanoviča stāvoklis nebija apskaužams; visļaunākais, ka viņš, vienreiz zaudējis drosmi, vēlāk vairs nekādi nevarēja nomierināties. Viņš baidījās — un pat nezināja pats, no kā, — gluži vienkārši baidījās no Nastasjas Fiļipovnas. Kādu laiku — pirmos divus gadus viņam jau radās aizdomas, ka Nastasja Fiļipovna pati vēlas doties ar viņu laulībā, bet cieš klusu aiz neparastas godkāres un nelokāmi gaida viņa bildinājumu. Pretenzija būtu dīvaina; Afanasijs Ivanovičs viebās un grima smagās pārdomās. Par lielu un (tāda ir cilvēka sirds!) diezgan nepatīkamu izbrīnu, viņš pēkšņi kāda gadījuma pēc pārliecinājās, ka, pat ja viņš bildinātu, viņu noraidītu. Ilgu laiku viņš to nespēja saprast. Viņam likās iespējams tikai viens izskaidrojums, ka «aizvainotās un fantastiskās sievietes» lepnums nonācis jau līdz tādam afekta stāvoklim, ka viņai drīzāk patīkamāk izsacīt vienu reizi savu nicināšanu atteikumā nekā uz visiem laikiem nostabilizēt savu stāvokli un sasniegt neaizsniedzamu dižumu. Ļaunākais bija tas, ka Nastasja Fiļipovna bija guvusi pārāk lielu virsroku. Arī naudas varai viņa nepadevās un, lai gan pieņēma viņai piedāvāto komfortu, tomēr dzīvoja ļoti pieticīgi un gandrīz neko nebija šais piecos gados sakrājusi. Afanasijs Ivanovičs jau riskēja izlietot ļoti viltīgu līdzekli, lai satriektu savas važas: nemanāmi un izveicīgi viņš izmantoja veiklu palīdzību, sāka to savaldzināt ar visādiem visideālākajiem kārdinājumiem; bet personificētie ideāli: kņazi, huzāri, sūtniecību sekretāri, dzejnieki, romānisti, pat sociālisti — nekas neatstāja ne mazākā iespaida uz Nastasju Fiļipovnu, it kā viņai sirds vietā būtu akmens, bet jūtas būtu izsīkušas un nomirušas pavisam. Dzīvoja viņa lielākoties vientulīgi, lasīja, pat mācījās, mīlēja mūziku. Paziņu viņai bija maz; viņa arvien satikās ar kaut kādām nabadzīgām un smieklīgām ierēdņu sievām, pazina divas aktrises, kaut kādas vecenes, ļoti mīlēja kāda cienījama skolotāja daudzbērnu ģimeni, un šai ģimenē arī viņu ļoti mīlēja un ar prieku uzņēma. Diezgan bieži pa vakariem pie viņas sapulcējās pieci seši paziņas, ne vairāk. Tockis ieradās ļoti bieži un akurāti. Beidzamajā laikā ne bez grūtībām bija iepazinies ar Nastasju Fiļipovnu arī ģenerālis Jepančins. Tai pašā laikā pavisam viegli un bez jebkādām grūtībām ar viņu iepazinās arī kāds jauns ierēdnis, uzvārdā Ferdiščenko, ļoti nepieklājīgs un neķītrs āksts, iemetējs, kas par varēm gribēja būt jautrs. Paziņu pulkā bija arī kāds jauns un dīvains cilvēks, uzvārdā Pticins, kautrs, akurāts un švītīgs, cēlies no nabadzīgiem un kļuvis par augļotāju. Iepazinās arī Gavrila Ardalionovičs… Galu galā Nastasja Fiļipovna iemantoja dīvainu slavu: par viņas skaistumu zināja ikviens, bet tas arī bija viss; neviens nevarēja ne ar ko palielīties, neviens nevarēja neko pastāstīt. Tāda reputācija, izglītība, elegantas manieres, asprātība — tas viss galīgi piesaistīja Afanasiju Ivanoviču pie zināma plāna. Te nu sākās tas moments, ar kuru šais notikumos tik rosmīgi un dedzīgi sāka darboties pats ģenerālis Jepančins.

Kad Tockis tik laipni griezās pie ģenerāļa pēc draudzīga padoma sakarā ar kādu no tā meitām, viņš tūdaļ arī viscildenākā kārtā pilnīgi un vaļsirdīgi atzinās. Viņš atklāja, ka nolēmis izlietot visus līdzekļus, lai atgūtu brīvību; ka viņš neapmierinātos, ja pat Nastasja Fiļipovna pati paziņotu viņam, ka turpmāk liks viņu pilnīgi mierā; ka viņam nepietiek ar vārdiem, ka viņam vajadzīgas vispilnīgākās garantijas. Viņi vienojās un nolēma rīkoties kopīgi. Sākumam nolēma izmēģināt vismaigākos līdzekļus un aizkustināt, tā sakot, tikai «cēlākās sirds stīgas». Abi viņi aizbrauca pie Nastasjas Fiļipovnas, un Tockis bez aplinkiem sāka ar to, ka paziņoja viņai, cik neciešami šausmīgs ir viņa stāvoklis; viņš vainoja sevi visās lietās; vaļsirdīgi sacīja, ka nespējot nožēlot savu sākotnējo izturēšanos pret viņu, jo viņš esot nelabojami baudkārs cilvēks un nevaldot pār sevi, bet ka tagad viņš gribot precēties un ka viss šo augstākā mērā pieklājīgo un labākajās aprindās ievērojamo laulību liktenis esot viņas rokās; vārdu sakot, ka viņš paļaujoties uz viņas cēlo sirdi. Tad sāka runāt ģenerālis Jepančins savā tēva lomā un runāja prātīgi, izvairīdamies no jūtelības, pieminēja tikai, ka pilnīgi atzīstot viņas tiesības izšķirt Afanasija Ivanoviča likteni, veikli padižojās pats ar savu padevību, aizrādot, ka viņa meitas liktenis, bet varbūt arī abu pārējo meitu liktenis tagad atkarīgs no viņas lēmuma. Kad Nastasja Fiļipovna jautāja: «Ko tieši no viņas gribot?» — Tockis ar agrāko, pilnīgi klajo vaļsirdību atzinās viņai, ka esot jau pirms pieciem gadiem tā iebaidīts, ka nespēšot pat tagad vēl pilnīgi nomierināties, kamēr Nastasja Fiļipovna pati nebūšot ar kādu apprecējusies. Viņš tūlīt piebilda, ka šis lūgums, protams, no viņa puses būtu nejēdzīgs, ja viņam nebūtu padomā daži pamatojumi. Viņš esot pamanījis un noteikti uzzinājis, ka ļoti labu aprindu jauneklis, kas dzīvojot augsti cienījamā ģimenē, proti, Gavrila Ardalionovičs Ivolgins, ko viņa pazīstot un uzņemot pie sevis, jau sen viņu mīlot ar visu kaislības spēku un, protams, būtu atdevis pusi mūža par cerību iemantot viņas labvēlību. Tā Gavrila Ardalionovičs pats jau sen esot atzinies viņam, Afanasijam Ivanovičam, aiz draudzības un šķīstas jauneklīgas sirds, un to jau sen zinot arī Ivans Fjodorovičs, jaunekļa labdaris. Beidzot, ja vien viņš, Afanasijs Ivanovičs, nemaldoties, par jaunekļa mīlestību jau sen zinot pati Nastasja Fiļipovna, un viņam pat liekoties, ka viņa raugoties uz šo mīlestību labvēlīgi. Protams, viņam esot visgrūtāk par to runāt. Bet, ja Nastasja Fiļipovna gribētu pieļaut, ka viņam, Tockim, bez egoisma un vēlēšanās nokārtot pašam savu likteni ir jel kaut cik vēlēšanās darīt labu cirI viņai, tad viņa saprastu, ka viņam jau sen viņas vienlulība liekoties dīvaina un esot grūti tajā noskatīties; ka tur esot tikai nenoteikta tumsa, pilnīga neticība dzīves at jaunotnei, kas tik skaisti varētu atdzimt mīlestībā un ģimenē un tā iegūt jaunu mērķi; ka te ejot bojā spējas, varbūt |oti spožas, te esot labprātīga tīksmināšanās ar savām skumjām, vārdu sakot, pat zināms romantisms, kas neesot nedz Nastasjas Fiļipovnas veselā saprāta, nedz viņas cildenās sirds cienīgs. Atkārtojis vēlreiz, ka viņam grūtāk nekā citiem, galā nobeidza, ka nevarot atteikties no cerības, ka Nastasja Fiļipovna neatbildēšot viņam ar nicināšanu, ja viņš izteikšot savu sirsnīgo vēlēšanos nodrošināt viņas nākotni un piedāvāšot viņai septiņdesmit pieci tūkstoši rubļu lielu summu. Viņš piebilda, paskaidrodams, ka šī summa viņai tik un tā jau sen esot norakstīta testamentā; vārdu sakot, tas nepavisam neesot atalgojums … un galu galā — kāpēc gan nepieļaut un nepiedot viņa cilvēcisko vēlēšanos kaut jel kā atvieglināt savu sirdsapziņu utt., utt. — visu, ko saka tamlīdzīgos gadījumos par šo tematu. Afanasijs Ivanovičs runāja ilgi un daiļrunīgi, piemetinādams, tā sakot, itin kā garām ejot, ļoti interesanto ziņu, ka par šiem septiņdesmit pieciem tūkstošiem viņš esot ieminējies nupat pirmo reizi un ka par tiem neesot zinājis pat Ivans Fjodorovičs, kas tepat sēžot: vārdu sakot, nezinot neviens.

Nastasjas Fiļipovnas atbilde pārsteidza abus draugus.

Ne tikai nebija manāms, ka viņā parādītos kaut jel mazliet agrākās zobgalības, agrākā ienaida un dusmu, agrāko skaļo smieklu, no kuriem, tos atceroties vien, vēl tagad Tockim pa muguru skrēja šermuļi, bet, gluži otrādi, viņa it kā priecājās, ka var beidzot parunāties ar kādu vaļsirdīgi un draudzīgi. Viņa atzinās, ka pati jau sen gribējusi lūgt draudzīgu padomu, ka ceļā stājies tikai lepnums, bet ka tagad, kad ledus lauzts, nekas nevarot būt labāk. Sākumā skumji smaidīdama, bet vēlāk jautri un draiskulīgi smiedamās, viņa atzinās, ka agrākās vētras nekādā ziņā vairs nevarot būt; viņa jau sen esot daļēji mainījusi savus uzskatus un, lai gan neesot pārvērtusies savā sirdī, tomēr bijusi spiesta ļoti daudz ko atzīt par notikušu faktu; kas padarīts, tas padarīts, kas pagājis, tas pagājis, tā ka viņai pat liekoties dīvaini, ka Afanasijs Ivanovičs vēl esot tik iebaidīts. Te viņa griezās pie lvana Fj'odoroviča un visdziļākajā cieņā paziņoja, ka jau sen esot dzirdējusi ļoti daudz par viņa meitām un jau sen esot pieradusi dziļi un no visas sirds cienīt viņas. Jau doma vien, ka viņa varētu būt tām kaut cik noderīga, šķiet, darītu viņu laimīgu un lepnu. Tas tiesa, ka viņai tagad esot grūti un skumīgi, ļoti skumīgi; Afanasijs Ivanovičs esot uzminējis viņas sapņus; viņa vēlētos atdzimt, ja ne mīlestībā, tad ģimenē, apzinoties jauno mērķi; bet par Gavrilu Ardalionoviču viņa gandrīz neko nevarot sacīt. Tiešām, liekoties, ka viņš to mīlot; viņa jūtot, ka varētu arī pati viņu iemīlēt, ja spētu noticēt, ka viņš tik stipri tai pieķēries; bet viņš esot ļoti jauns, pat ja neliekuļojot; te grūti izšķirties. Viņai tomēr visvairāk patīkot tas, ka viņš strādājot, pūloties un viens balstot visu ģimeni. Viņa dzirdējusi, ka viņš esot enerģisks cilvēks, lepns, gribot taisīt karjeru, gribot izsisties uz augšu. Dzirdējusi arī, ka Ņina Aleksandrovna Ivolgina, Gavrilas Ardalionoviča māte, esot lieliska un augstākā mērā cienījama sieviete; ka viņa māsa Varvara Ardalionovna esot brīnum jauka un enerģiska jaunava; viņa daudz dzirdējusi par to no Pticina. Viņa dzirdējusi, ka tās ar paceltu galvu panesot savas nelaimes; viņa ļoti vēlētos ar tām iepazīties, bet esot vēl jautājums — vai tās ar prieku uzņems viņu savā ģimenē? Vispār viņa neko nebilstot pret šīm paredzētajām laulībām, bet par to vēl esot kārtīgi jāpadomā; viņa vēlētos, lai viņu nesteidzinātu. Bet, kas attiecas uz septiņdesmit pieciem tūkstošiem, — veltīgi Afanasijs Ivanovičs juties tik neērti, par tiem runājot. Viņa pati saprotot naudas vērtību un, protams, to pieņemšot. Viņa pateicoties Afanasijam Ivanovičam par viņa smalkjūtību, par to, ka viņš pat ģenerālim neesot to sacījis, nemaz nerunājot par Gavrilu Ardalionoviču, kaut gan — kāpēc viņam nezināt to jau iepriekš? Viņai neesot jākaunas par šo naudu, ienākot viņu ģimenē. Lai nu kā, viņa nevienam neesot nodomājusi lūgt piedošanu ne par ko un vēloties, lai to zinātu. Viņa neprecēšoties ar Gavrilu Ardalionoviču, kamēr nebūšot pārliecinājusies, ka nedz tam, nedz tā ģimenei nav kādas apslēptas domas par viņu. Katrā ziņā viņa nekādi neuzskatot sevi par vainīgu, un lai labāk Gavrila Ardalionovičs dabū zināt, uz kāda pamata viņa nodzīvojusi visus šos piecus gadus Pēterburgā, kādās attiecībās ar Afanasiju Ivanoviču un vai daudz sakrājusi mantas. Beidzot, ja viņa arī pieņemot tagad kapitālu, tad nepavisam ne kā samaksu par savu jaunavas negodu, kas neesot viņas vaina, bet vienkārši kā atalgojumu par samaitāto mūžu.

Uz beigām viņa pat tā iekarsa un uzbudinājās, izklāstīdama visu to (kas tomēr bija tik dabiski), ka ģenerālis Jepančins bija ļoti apmierināts un uzskatīja lietu par nobeigtu; bet vienreiz nobaidītais Tockis ari tagad ne gluži noticēja un ilgi baidījās, vai tikai te neslēpjas viltus. Sarunas tomēr bija iesāktas; punkts, uz kuru bija dibināts viss abu draugu manevrs, proti, ka Nastasja Fiļipovna varētu aizrauties ar Gaņu, sāka pamazām noskaidroties un attaisnoties, tā ka pat Tockis sāka reizēm ticēt sekmēm. Tikmēr Nastasja Fiļipovna izskaidrojās ar Gaņu: vārdu tika sacīts ļoti maz, it kā no tā ciestu viņas tiklība. Viņa tomēr pieļāva un atļāva tam mīlēt sevi, bet neatlaidīgi paziņoja, ka ne ar ko negribot saistīties; viņa līdz pat kāzām (ja kāzas notiks) paturot tiesības sacīt «nē», kaut vai pašā pēdējā stundā; gluži tādas pašas tiesības piešķirot arī Gaņam. Drīz vien Gaņa noteikti dabūja zināt — nāca palīgā kāds gadījums —, ka visas viņa ģimenes nelabvēlība pret šīm laulībām un Nastasju Fiļipovnu personīgi, kura izpaudās ģimenes scēnās, jau zināma Nastasjai Fiļipovnai visos sīkumos; pati viņa par to runāt neuzsāka, lai gan viņš to gaidīja diendienā. Varētu vēl daudz ko pastāstīt par visiem šiem notikumiem un apstākļiem, kas atklājās sakarā ar šīm precībām un sarunām; bet mēs jau tā esam aizsteigušies priekšā, jo vairāk tāpēc, ka daži no šiem apstākļiem iezīmējās vēl tikai kā pārāk nenoteiktas baumas. Piemēram, it kā Tockis nezin kā būtu uzzinājis, ka Nastasja Fiļipovna stājusies kādos nenoteiktos un visiem apslēptos sakaros ar jaunavām Jepančinām, — gluži neticamas baumas. Toties citām baumām viņš negribot noticēja un baidījās no tām kā no murga: viņš bija dzirdējis un ticēja, ka Nastasja Fiļipovna pilnīgi skaidri zinot, ka Gaņa precot tikai naudu, ka Gaņam dvēsele tukša, alkatīga, nepacietīga, skaudīga un neaptverami, bez jebkāda mēra patmīlīga; ka Gaņa, lai gan tiešām agrāk kaislīgi centies gūt uzvaru pār Nastasju Fiļipovnu, tomēr, kad abi draugi nolēmuši ekspluatēt šo abpusēji sākušos kaislību savā labā un uzpirkt Gaņu, pārdodot viņam Nastasju Fiļipovnu par likumīgu sievu, tad viņš to sācis ienīst kā lietuvēnu. Viņa dvēselē esot dīvainā kārtā savienojusies kaisle ar naidu, un, lai gan beidzot pēc moku pilnām šaubām viņš solījies precēt šo «nekrietno sievieti», tomēr pats savā sirdī nozvērējies rūgti atmaksāt viņai par to un «iegriezt» viņai vēlāk, kā viņš pats esot izteicies. Tas viss Nastasjai Fiļlpovnai esot zināms, un viņa kaut kam slepenībā gatavojoties. Tockis jau tā bija nobijies, ka pat Jepančinam vairs neziņoja par saviem uztraukumiem; taču gadījās brīži, kad viņš, kā jau vājš cilvēks, jutās atkal pilnīgi mundrs un ātri atdzima garā: viņš, piemēram, kļuva ārkārtīgi mundrs, kad Nastasja Fiļipovna beidzot apsolījās abiem draugiem, ka savas dzimumdienas vakarā sacīšot pēdējo vārdu. Toties visdīvainākās un visneticamākās baumas, kas attiecās uz pašu godājamo Ivanu Fjodoroviču, — ak vai! — arvien vairāk un vairāk izrādījās patiesas.

Te no pirmā acu uzmetiena viss šķita visskaidrākā aplamība. Grūti bija noticēt, ka Ivans Fjodorovičs, būdams cienījamos gados, apveltīts ar lielisku prātu, pie tam tik labi pazīdams dzīvi u. tml., būtu pats iekārojis Nastasju Fiļipovnu — un turklāt tā, tik lielā mērā, ka šī kaprīze gandrīz līdzinoties kaislībai. Uz ko viņš cerēja šai gadījumā — grūti pat iedomāties; varbūt pat uz paša Gaņas palīdzību. Tockis nojauta kaut ko tamlīdzīgu, nojauta, ka pastāv itin kā mēma noruna, kas dibināta uz ģenerāļa un Gaņas savstarpēju saprašanos. Bet ir zināms, ka cilvēks, ko pārāk aizrāvusi kaislība, sevišķi, ja viņš jau gados, kļūst pilnīgi akls un ir gatavs lolot cerību tur, kur tās nemaz nav; vēl vairāk — zaudē prātu un rīkojas kā muļķa bērns, lai gan ir bijis pats gudrības iemiesojums. Bija zināms, ka ģenerālis pagādājis uz Nastasjas Fiļipovnas dzimšanas dienu dāvanai brīnišķīgu pērli, kas maksājusi milzu summu, un par šo dāvanu ļoti interesējās, lai gan viņš zināja, ka Nastasja Fiļipovna ir nesavtīga sieviete. Nastasjas Fiļipovnas dzimšanas dienas priekšvakarā viņš bija kā drudzī, lai gan veikli to slēpa. Taisni par šo pērli bija padzirdējusi ģenerāliene Jepančina. Tiesa, Jeļizaveta Prokofjevna jau sen bija izjutusi sava laulātā drauga aušību, pat pa daļai pieradusi pie tās; bet nevarēja taču palaist garām tādu gadījumu: baumas par pērli ārkārtīgi interesēja viņu. Ģenerālis bija uzokšķerējis to laikus; jau vakar tika izteikti daži vārdiņi; viņš nojauta pamatīgu izskaidrošanos un baidījās no tās. Lūk, kāpēc viņš briesmīgi nevēlējās tanī rītā, ar ko mcs sākām stāstu, doties brokastot ģimenes klēpī. Jau pirms kņaza ierašanās viņš bija nodomājis aizbildināties «ii darīšanām un izvairīties. Izvairīties ģenerālim nereti nozīmēja gluži vienkārši aizbēgt. Viņam kaut šo vienu dienu unr galvenais, šo vakaru gribējās pavadīt bez nepatikšanām. Un pēkšņi īstā laikā pagadījās kņazs. «Kā cieva sūtīts!» ģenerālis nodomāja sevī, ieiedams pie laulātās draudzenes.

V

Ģenerāliene lepojās ar savu cilmi. Kā gan viņa jutās, kad tieši un bez sagatavošanas izdzirda, ka šīs cilts pēdējais kņazs Miškins, par kuru viņa jau bija šo to dzirdējusi, ir tikai nožēlojams idiots un gandrīz vai ubags un aiz nabadzības pieņem žēlastības dāvanas! Ģenerālis tieši centās pēc efekta, lai uzreiz ieinteresētu, novirzītu visu uz citu pusi.

Sevišķos gadījumos ģenerāliene parasti ārkārtīgi iepleta acis un, atlaidusies pret atzveltni, nenoteikti raudzījās uz priekšu, nesacīdama ne vārda. Tā bija liela auguma sieviete, vienos gados ar savu vīru, tumšiem, stipri iesirmiem matiem, mazliet kumpainu degunu, kalsna, dzelteniem, iekritušiem vaigiem un plānām, iegrimušām lūpām. Piere bija augsta, bet šaura; pelēkajām, diezgan lielajām acīm dažreiz bija visnegaidītākā izteiksme. Kādreiz viņai bija piemitusi vājība noticēt, ka viņas skatiens ir neparasti izteiksmīgs; šī pārliecība tā arī palika viņā.

—    Pieņemt? Jūs sakāt, viņu pieņemt tagad, tūlīt? — Un ģenerāliene cik spēdama iepleta acis, skatīdamās uz Ivanu Fjodoroviču, kas grozījās viņas priekšā.

—    O, šinī ziņā var bez jebkādām ceremonijām, ja tikai tev, mans draugs, tīk viņu redzēt, — ģenerālis steidzās izskaidrot. — Pilnīgi bērns un pat tāds nožēlojams; viņam esot kaut kādas lēkmes; viņš patlaban no Šveices, tikko no vagona, ģērbies dīvaini, vācu gaumē, turklāt naudas, burtiski, ne kapeikas; gandrīz vai raud. Es viņam divdesmit pieci rubļi uzdāvināju un gribu pie mums kancelejā sadabūt kādu skrīvera vietiņu. Un jūs, mesdames, lūdzu viņu pamielot, jo viņš, liekas, arī izsalcis…

—    Es brīnos par jums, — ģenerāliene turpināja kā agrāk, — izsalcis un lēkmes! Kādas lēkmes?

—    O, tās neuznāk tik bieži, turklāt viņš gluži kā bērns, tomēr izglītots. Es jūs, mesdames, — viņš atkal griezās pie meitām, — gribēju palūgt noeksaminēt viņu, tomēr derētu zināt, uz ko viņš spējīgs.

—    No-ek-sa-mi-nēt? — ģenerāliene novilka un visdziļākā izbrīnā sāka atkal vērst acis no meitām uz vīru — un otrādi.

—    Ak, mans draugs, nepiešķir tam tādu nozīmi… tomēr — kā tev pašai tīk; es tikai gribētu būt mīļš pret viņu un ievest viņu pie mums, tāpēc ka tas ir labs darbs.

—    Ievest pie mums? No Šveices?!

—    Šveice te neko netraucēs; bet es atkārtoju — kā vēlies. Es taču to daru tāpēc, ka viņš, pirmkārt, ir vārdabrālis un varbūt pat radinieks, bet, otrkārt, nezina, kur piemesties. Es pat nodomāju, ka tev būs mazliet interesanti, jo viņš tomēr no mūsu ģimenes.

—    Protams, maman, ja ar viņu var bez ceremonijām; turklāt viņš nupat iebraucis, grib ēst, — kāpēc nepabarot, ja viņš nezina, kur dēties? — sacīja vecākā, Aleksandra.

—    Un turklāt pilnīgs bērns, ar viņu var vistiņas ķert.

—    Vistiņas ķert? Kā tā?

—    Ak, maman, beidziet izlikties, lūdzu, — Aglaja īgni pārtrauca.

Vidējā, Adelaida, liela smējēja, neizturēja un sāka smieties.

—    Pasauciet viņu, papa, maman atļauj, — Aglaja nolēma. Ģenerālis pazvanīja un lika pasaukt kņazu.

—    Tikai ar tādu norunu, ka katrā ziņā jāaizsien viņam salvete ap kaklu, kad viņš sēdīsies pie galda, — ģenerāliene nosprieda, — pasaukt Fjodoru — vai lai Mavra… Lai stāv viņam aiz muguras un uzmana viņu, kad viņš ēdīs. Vai viņš vismaz izturas mierīgi lēkmēs? Vai neplātās rokām?

—    Gluži otrādi, pat ļoti mīļi audzināts un ar lieliskām manierēm. Dažreiz mazliet vientiesīgs… Te jau viņš arī pats! Lūk, stādu priekšā, savā ciltī pēdējais kņazs Miškins, vārdabrālis un varbūt pat radinieks, pieņemiet, apmīļojiet. Tūdaļ dosies brokastot, kņaz, tad parādiet godu… Bet es jau, piedodiet, esmu nokavējis, steidzos…

—    Zinām, kurp jūs steidzaties, — ģenerāliene cienīgi noteica.

Steidzos, steidzos, mans draugs, esmu nokavējis! Dodiet viņam savus albumus, mesdames, lai viņš jums lur ieraksta, — kāds viņš kaligrāfs, taisni retums! Talants; tur viņš man tā uzvilka senlaiku rokrakstā: «Klostera priekšnieks Pafnutijs roku pielicis.» Nu, uz redzēšanos!

—     Pafnutijs? Klostera priekšnieks? Pagaidiet taču, pagaidiet — uz kurieni tā skrienat, un kas tas par Pafnutiju? — pikti un gandrīz vai uztraukti ģenerāliene uzsauca aizbēgošajam vīram.

—    Jā, jā, mans draugs, tāds klostera priekšnieks bijis senos laikos… bet es pie grāfa, gaida jau sen un, galvenais, pats noteica … Kņaz, uz redzēšanos.

Ģenerālis ātriem soļiem devās projām.

—     Zinu, pie kāda grāfa! — Jeļizaveta Prokofjevna asi noteica un aizkaitināta pievērsa skatienu kņazam. — Kā tad tur bija! — viņa uzsāka, nicīgi un īgni atcerēdamās. — Kā tur bija! Ak jā: kas par klostera priekšnieku?

—    Maman, — Aleksandra uzsāka, bet Aglaja pat piespēra kājiņu.

—    Netraucējiet mani, Aleksandra Ivanovna, — ģenerāliene atcirta viņai, — es arī gribu zināt. Sēdiet te, kņaz, šinī krēslā, pretī, nē, šeit, saulei, gaismai tuvāk pavirzieties, lai es varētu redzēt. Nu, kas tas par klostera priekšnieku?

—    Klostera priekšnieks Pafnutijs, — kņazs atbildēja uzmanīgi un nopietni.

—     Pafnutijs? Tas ir interesanti; nu, ko tad viņš?

Ģenerāliene jautāja nepacietīgi, ātri, asi, nenovērsdama acu no kņaza, bet, kad kņazs atbildēja, viņa māja ar galvu pēc katra tā vārda.

—     Klostera priekšnieks Pafnutijs četrpadsmitā gadsimtā, — kņazs uzsāka, — viņš vadījis nomaļu klosteri pie Volgas, tagadējā Kostromas guberņā. Bijis pazīstams ar savu svēto dzīvi, braucis uz Ordu, palīdzējis nokārtot toreizējās darīšanas un parakstījies zem kāda raksta, un šā paraksta uzņēmumu es redzēju. Man iepatikās rokraksts, un es to iemācījos. Kad pirmīt ģenerālis vēlējās paskatīties, kā es rakstu, lai iekārtotu mani kādā vietā, tad es uzrakstīju vairākus teikumus dažādos rakstos un, starp citu, «Klostera priekšnieks Pafnutijs roku pielicis» paša klostera priekšnieka Pafnutija rokrakstā. Ģenerālim ļoti iepatikās, tāpēc viņš to atcerējās.

VI

—    Aglaja, — ģenerāliene sacīja, — atceries: Pafnutijs, — vai labāk pieraksti, citādi es vienmēr aizmirstu. Es gan domāju, ka būs interesantāk. Kur ir šis paraksts?

—    Palika, šķiet, kabinetā pie ģenerāļa uz galda.

—    Tūdaļ aizsūtīt, lai atnes.

—    Labāk es jums otrreiz uzrakstīšu, ja jūs vēlaties.

—    Protams, maman, — Aleksandra sacīja, — bet tagad labāk būtu ieturēt brokastis; mums gribas ēst.

—    Lai notiek, — ģenerāliene nolēma. — Iesim, kņaz; jums ļoti gribas ēst?

—    Jā, tagad iegribējās ļoti, un es jums ļoti pateicos.

—     Tas ir ļoti labi, ka jūs esat pieklājīgs, un es vēroju, ka jūs nemaz neesat tāds… savādnieks, par kādu jūs te iztēloja. Iesim. Sēdieties, lūk, še, man pretim, — viņa rosījās, nosēdinādama kņazu, kad viņi bija iegājuši ēdamistabā, — es gribu uz jums noskatīties. Aleksandra, Adelaida, pacienājiet kņazu! Vai nav tiesa, ka viņš nemaz nav tāds … slims? Varbūt arī salveti nevajag … Jums, kņaz, sēja salveti pie galda?

—    Agrāk, kad man bija gadi septiņi, šķiet, sēja, bet tagad es parasti sev uz ceļgaliem lieku salveti, kad ēdu.

—    Tā arī vajag. Un lēkmes?

—    Lēkmes? — kņazs mazliet pabrīnījās. — Lēkmes man tagad uznāk diezgan reti. īsti tomēr nezinu; saka — šejienes klimats man būšot kaitīgs.

—    Viņš labi runa, — ģenerāliene piezīmēja, griezdamās pie meitām un joprojām pamezdama ar galvu pēc katra kņaza vārda, — es pat negaidīju. Tātad tas viss nieki un nepatiesība; kā parasti. Ēdiet, kņaz, un pastāstiet: kur esat dzimis, kur audzis? Es visu gribu zināt; jūs ārkārtīgi mani interesējat.

Kņazs pateicās un, ēzdams ar lielu apetīti, sāka no jauna pārstāstīt visu to, par ko viņam šorīt jau vairākkārt bija nācies runāt. Ģenerāliene bija arvien vairāk un vairāk apmierināta. Arī jaunavas diezgan uzmanīgi klausījās. Meklēja radniecību; izrādījās, ka kņazs pārzina savus radurakstus diezgan labi; bet, lai kā noņēmās, viņam ar ģenerālieni neiznāca gandrīz nekādas radniecības. Starp vectēviem un vecmātēm varētu vēl saskatīt attālāku radniecību. Šī sausā sarunu viela sevišķi patika ģenerālienei, kurai gandrīz nekad neiznāca parunāt par saviem radurakstiem, lai kā viņa vēlētos, tā ka viņa piecēlās no galda uzbudinātā garastāvoklī.

—    Iesim visi mūsu lielajā istabā, — viņa sacīja, — ari I. ifiju tur ienesīs. Mums ir tāda kopēja istaba, — viņa jniezās pie kņaza, vezdama to līdzi, — gluži vienkārši mana mazā vieSistaba, kur mēs, kad esam vienas, sanāI. un un katra nododas savam darbam: Aleksandra, lūk, si, mana vecākā meita, klavieres spēlē, lasa vai šuj; Ade-

ida ainavas un ģīmetnes glezno (un neko nevar nobeigt); bet Aglaja sēž, nekā nedara. Man arī darbs slīd no rokām laukā: nekas neiznāk. Nu, esam klāt; sēdiet, Kņaz, šeit, pie kamīna, un stāstiet. Man gribas zināt, kā 1 us stāstāt šo vai to. Es gribu pilnīgi pārliecināties un, kad ar veco kņazieni Belokonsku tikšos, viņai par jums visu pastāstīšu. Es gribu, lai jūs arī viņus visus ieinteresētu. Nu, runājiet taču.

—    Maman, tā uzreiz stāstīt ir ļoti savādi, — iebilda Adelaida, kura tikmēr bija sakārtojusi savu molbertu, paņēmusi otas, paleti un jau sāka kopēt no oriģināla sen iesākto ainavu. Aleksandra un Aglaja nosēdās kopā uz maza dīvāna un, rokas salikušas, taisījās klausīties sarunā. Kņazs ievēroja, ka viņu no visām pusēm aplūko ar sevišķu uzmanību.

—    Es gan nekā nestāstītu, ja man tā liktu, — Aglaja piebilda.

—    Kāpēc? Kas te savāds? Kāpēc lai viņš nestāsta? Mēle ir. Es gribu zināt, kā viņš prot runāt. Nu, kaut ko. Pastāstiet, kā jums patika Šveice, pirmos iespaidus. Jūs redzēsiet, tūlīt viņš iesāks — un lieliski iesāks.

—    Iespaids bija spēcīgs … — kņazs uzsāka.

—    Nu, nu, — uztvēra nepacietīgā Ļizaveta Prokofjevna, griezdamās pie meitām, — sāka taču.

—    Ļaujiet jel, maman, viņam vismaz runāt, — māti apturēja Aleksandra. — Šis kņazs varbūt liels valšķis, bet nemaz nav idiots, — viņa pačukstēja Aglajai.

—     Droši vien tā, es sen to redzu, — Aglaja atbildēja. — Un nekrietni viņš dara, tā izlikdamies. Ko gan viņš grib ar to panākt — iepatikties?

—    Pirmais iespaids bija ļoti spēcīgs, — kņazs atkārtoja. — Kad mani veda prom no Krievijas cauri dažādām vācu pilsētām, es tikai klusēdams noraudzījos un, atceros, pat neko neiztaujāju. Tas notika pēc vairākām stiprām un moku pilnām manas slimības lēkmēm, bet es vienmēr, ja slimība pieņēmās un lēkmes atkārtojās vairākas no vietas, iekritu pilnīgā trulumā, pavisam zaudēju atmiņu, un prāts gan darbojās, bet domas loģiskais plūdums it kā aprāvās. Vairāk par divām vai trim domām secībā es no vietas nespēju sasaistīt. Tā man liekas. Kad lēkmes aprima, es atkal kļuvu ir vesels, ir stiprs, gluži kā tagad. Atceros: mani mocīja neciešamas skumjas; man pat gribējās raudāt; es tikai brīnījos un bažījos; briesmīgi mani ietekmēja tas, ka viss bija svešs; to es sapratu. Svešais mani satrieca. Es pilnīgi atguvos no šīs tumsības, atceros, vakarā Bāzelē, iebraucot Šveicē, un mani pamodināja ēzeļa brēciens pilsētas tirgū. Ēzelis mani briesmīgi pārsteidza un sevišķi nezin kāpēc man iepatikās, un līdz ar to pēkšņi galvā man it kā viss noskaidrojās.

—    Ēzelis? Tas ir savādi, — ģenerāliene piebilda. — Tomēr nav nekā savāda, daža laba no mums ēzelī vēl iemīlēsies, — viņa piebilda, dusmīgi paskatīdamās uz smejošajām jaunavām. — Tā jau mitoloģijā noticis. Turpiniet, kņaz.

—    No tā laika man briesmīgi patīk ēzeļi. Izjūtu pat it kā simpātijas pret tiem. Es sāku par tiem iztaujāt, jo vēl nekad nebiju tos redzējis, un tūdaļ pats pārliecinājos, ka tas ir ļoti derīgs dzīvnieks, darba lops, spēcīgs, pacietīgs, lēts, panesīgs; un šā ēzeļa pēc man pēkšņi visa Šveice iepatikās, tā ka pilnīgi izzuda agrākās skumjas.

—    Tas viss ir ļoti savādi, bet par ēzeli var arī izlaist, pāriesim uz citu tematu. Ko tu visu laiku smejies, Aglaja? Un tu, Adelaida? Kņazs lieliski pastāstīja par ēzeli. Viņš pats to redzējis, bet ko tu esi redzējusi? Tu neesi bijusi ārzemēs.

—    Ēzeli es esmu redzējusi, maman, — Adelaida sacīja.

—    Bet es arī dzirdējusi, — Aglaja uzķēra. Visas trīs atkal sāka smieties. Kņazs smējās līdz ar viņām.

—    To jūs darāt ļoti slikti, — ģenerāliene aizrādīja, — jūs viņām piedodiet, kņaz, viņas ir jaukas. Es ar viņām mūžīgi baros, bet es viņas mīlu. Viņas ir aušīgas, vieglprātīgas, trakas.

—    Kāpēc tā? — kņazs smējās. — Es arī viņu vietā nepalaistu garām tādu izdevību. Bet es tomēr esmu ēzeļa pusē: ēzelis ir labs un derīgs cilvēks.

—    Un jūs esat labs, kņaz? Es aiz ziņkārības jautāju, — ģenerāliene vaicāja.

Visi atkal sāka smieties.

—    Atkal šis nolādētais ēzelis; es. par viņu nemaz nedomāju! — ģenerāliene iesaucās. — Ticiet man, lūdzami, kņaz, es bez jebkāda …

—    Nodoma? Ak, ticu, bez šaubām!

Un kņazs smējās bez mitas.

—    Tas ir loti jauki, ka jūs smejaties. Es redzu, ka jūs esat ļoti labs jauneklis, — ģenerāliene sacīja.

—    Dažreiz neesmu labs, — kņazs atbildēja.

—    Bet es esmu laba, — negaidot piebilda ģenerāliene, — un, ja vēlaties, es vienmēr esmu laba, un tas ir mans vienīgais trūkums, jo nevajag būt vienmēr labai. Es dusmojos ļoti bieži, lūk, uz viņām, uz Ivanu Fjodoroviču jo sevišķi, bet nelāgi ir tas, ka es vislabākā esmu tad, kad dusmojos, Es pirmīt, kad vēl nebijāt atnācis, saskaitos un izlikos, ka nekā nesaprotu un nevaru saprast. Tā ar mani notiek; gluži kā bērns. Aglaja man deva mācību; paldies tev, Aglaja. Tomēr nieki vien ir. Es vēl neesmu tāda muļķe, kā izliekos un kā meitenes mani grib iztēlot. Esmu ar raksturu un ne visai kautrīga. Es saku to bez kāda ļaunuma. Panāc šurp, Aglaja, noskūpsti mani, nu … un pietiks maiguma, — viņa aizrādīja, kad Aglaja jūsmīgi noskūpstīja viņas lūpas un roku. — Turpiniet, kņaz. Varbūt vēl atcerēsieties kaut ko interesantāku par ēzeli.

—     Es joprojām nesaprotu, kā tā uzreiz var stāstīt, — atkal iebilda Adelaida, — es nekādi nespētu attapties.

—    Bet kņazs attapsies, tāpēc ka kņazs ir ārkārtīgi gudrs un gudrāks par tevi vismaz desmit reizes, bet varbūt pat divpadsmit. Ceru,_ nu tu sapratīsi. Pierādiet viņām to, kņaz; turpiniet. Ēzeli tiešām var beidzot mest pie malas. Nu, ko jūs bez ēzeļa vēl esat redzējis ārzemēs?

—     Arī par ēzeli bija gudri teikts, — Aleksandra aizrādīja, — kņazs pastāstīja ļoti interesanti savu slimības gadījumu un to, kā viņam viss iepaticies pēc viena ārēja iespaida. Mani vienmēr interesējis, kā cilvēki zaudē prātu un pēc tam atkal izveseļojas. Sevišķi, ja tas notiek pēkšņi.

—     Vai nav tiesa? Vai nav tiesa? — ģenerāliene satraucās. — Es redzu, ka arī tu dažreiz esi gudra; nu, pietiks smieties! Jūs palikāt, šķiet, pie Šveices dabas, kņaz, nu!

—    Mēs ieradāmies Lucernā, un mani vizināja pa ezeru. Es jutu, cik tas jauki, bet man tad bija briesmīgi grūti, — kņazs sacīja.

—    Kāpēc? — jautāja Aleksandra.

—    Nesaprotu. Man vienmēr grūti raudzīties tādā dabā pirmo reizi, es esmu nemiera pilns; ir labi, un tomēr moka nemiers; tas viss gan bija vēl slimības laikā.

—     Es gan ļoti vēlētos paskatīties, — sacīja Adelaida. — Un nesaprotu, kad beidzot saposīsimies uz ārzemēm. Es pat gleznai sižetu divi gadi nevaru atrast:

Jau Austrums sen un Dienvids apdziedāts..«

Sameklējiet man, kņaz, gleznai sižetu!

—    Es šais lietās nekā nesaprotu. Man liekas: jāpaskatās un jāglezno.

—    Paskatīties neprotu.

—    Ko jūs te runājat mīklās? Nekā nesaprotu! — ģenerāliene pārtrauca. — Kā tā — paskatīties neprotu? Ir acis — un skaties. Ja neproti šeit paskatīties, tad arī ārzemēs neiemācīsies. Labāk pastāstiet, kā jūs pats skatījāties, kņaz.

—    Tā būs labāk, — Adelaida piebilda. — Kņazs taču ārzemēs iemācījies skatīties.

—    Nezinu; es tur tikai veselību uzlaboju; nezinu, vai esmu iemācījies skatīties. Es tur gandrīz visu laiku biju ļoti laimīgs.

—    Laimīgs! Jūs protat būt laimīgs? — Aglaja iesaucās. — Kāpēc tad jūs sakāt, ka neesot iemācījies skatīties? Vēl mūs pamācīsiet.

—    Iemāciet, lūdzu! — smējās Adelaida.

—    Nekā nevaru iemācīt, — arī kņazs smējās, — ārzemēs es gandrīz visu laiku nodzīvoju šai Šveices ciemā; reti izbraucu kaut kur netālu; ko gan es jums iemācīšu? Sākumā man tikai nebija garlaicīgi; es sāku drīz atveseļoties; pēc tam man katra diena kļuva dārga un, jo tālāk, jo dārgāka, tā ka es sāku to manīt. Es gāju gulēt ļoti apmierināts, bet cēlos augšā vēl laimīgāks. Bet, kāpēc tas tā, — diezgan grūti pastāstīt.

—    Un jums nekur vairs negribējās doties, nekas jūs vairs nevilināja? — Aleksandra jautāja.

—    Sākumā, pašā sākumā, jā, vilināja, un mani pārņēma liels nemiers. To vien domāju, kā es dzīvošu; gribēju savu likteni pārbaudīt, sevišķi dažbrīd biju nemiera pilns. Jūs zināt, tādi brīži ir, sevišķi vientulībā.

Mums tur bija ūdenskritums, neliels, augstu no kalna krita un tik tievā strūkliņā, gandrīz stateniski — balts, šalcošs, putojošs; krita augstu, bet likās diezgan zemu, hija pusversti attālu, bet likās, ka līdz tam piecdesmit soļu. Man pa naktīm patika klausīties tā šalkās; tādos brīžos man dažreiz uzmācās liels nemiers. Tāpat dažreiz dienvidū, kad aizgāju kaut kur kalnos, nostājos viens kalnā, apkārt priedes, vecas, lielas, sveķainas; augšā uz klints veca viduslaiku pils, drupas; mūsu ciematiņš tālu lejā tikko redzams; saule spoža, debess zila, klusums baismīgs. Te tad arī sajutu, ka mani vilina kaut kur. un arvien man likās — ja dotos taisni uz priekšu, ietu ilgi, ilgi un aizietu tur aiz tās līnijas, aiz tās pašas, kur debess ar zemi sastopas, tad tur būtu viss atminējums un tūlīt ieraudzītu jaunu dzīvi, tūkstoškārt varenāku un trokšņaināku nekā pie mums; man arvien rādījās sapņos tāda liela pilsēta kā Neapole, tur tikai pilis, trokšņi, dimdoņa, dzīvība … Jā, par daudz ko sapņoju. Un tad man likās, ka arī cietumā var atrast bagātu dzīvi.

—    Šo pēdējo teicamo domu es jau izlasīju savā «Hrestomātijā», kad man bija divpadsmit gadu, — Aglaja sacīja.

—    Tas viss ir filozofija, — piebilda Adelaida, — jūs esat filozofs, esat atbraucis mūs pamācīt.

—    Jums varbūt taisnība, — kņazs pasmaidīja, — es tiešām, kā liekas, esmu filozofs, un — kas zina — varbūt patiesi man ir nodoms pamācīt… Tas var būt, var būt.

—    Un jūsu filozofija gluži tāda pati kā Jevlampijai Nikolajevnai, — Aglaja atkal uzķēra, — ir tāda ierēdnīša atraitne, pie mums nāk, tāda kā piedzīvotāja. Viņai viss dzīves uzdevums — lētas cenas; lai tikai varētu lētāk izdzīvot, tikai par kapeikām vien runā, un, ievērojiet, nauda viņai ir, viņa ir viltniece. Gluži tāpat jūsu bagātā dzīve cietumā un varbūt arī jūsu četrus gadus ilgā laime ciemā, par ko jūs savu Neapoles pilsētu pārdevāt un, šķiet, ar peļņu, lai gan par kapeikām.

—     Par dzīvi cietumā var būt vēl citas domas, — sacīja kņazs, — es dzirdēju stāstām kādu cilvēku, kas bija nosēdējis cietumā gadu divpadsmit; tas bija viens no mana profesora slimniekiem, viņš ārstējās. Viņam uznāca lēkmes, viņš dažreiz bija nemierīgs, raudāja un kādreiz pat mēģināja izdarīt pašnāvību. Dzīve cietumā viņam bijusi ļoti skumja, ticiet man, bet, protams, ne jau sīkumaina. Visa pazīšanās viņam bijusi ar zirnekli un ar kociņu, kas izaudzis pie loga… Taču es labāk jums pastāstīšu par citu satikšanos pērngad ar kādu cilvēku. Tur viens apstāklis bija ļoti dīvains — dīvains, taisnību sakot, tāpēc, ka tāds gadījums ir ļoti rets. Šis cilvēks ticis reiz kopā ar citiem uzvests uz ešafota un viņam nolasīts spriedums — par politisku noziegumu nāves sods nošaujot. Pēc minūtēm divdesmit nolasīts arī lēmums par apžēlošanu un noteikts cits soda mērs; un tomēr laika sprīdī starp diviem spriedumiem — divdesmit minūtes vai vismaz stundas ceturksni viņš nodzīvojis neapšaubāmā pārliecībā, ka pēc dažām minūtēm mirs. Man briesmīgi gribējās klausīties, kad viņš dažreiz atcerējās savus toreizējos iespaidus, un es vairākkārt sāku viņu no jauna izjautāt. Viņš atcerējās visu neparasti skaidri un sacīja, ka it nekad šos brīžus neaizmirsīšot. Soļu divdesmit no ešafota, ap kuru stāvējis pūlis un kareivji, bijuši ierakti trīs stabi, jo noziedznieki bijuši vairāki. Trīs pirmos aizveduši pie stabiem, piesējuši, uzvilkuši viņiem nāves drānas (baltus, garus paltrakus), bet pār acīm uzmaukuši baltas, augstas cepures, lai nebūtu redzamas šautenes; tad pret katru stabu nostājusies vairāku kareivju komanda. Mans paziņa stāvējis astotais pēc kārtas, tātad viņam bijis jāiet pie stabiem trešā kārtā. Mācītājs apstaigājis visus ar krustu. Skaidrs, ka atliek dzīvot minūtes piecas, ne vairāk. Viņš sacīja, ka šīs piecas minūtes likušās viņam bezgalīgi garas, kā milzu bagātība; viņam licies, ka šais piecās minūtēs viņš nodzīvos tik daudz mūžu, ka tūlīt vēl nav nemaz ko domāt par pēdējo acumirkli, tā ka viņš vēl daudz ko paveicis: aplēsis laiku, lai atvadītos no biedriem, tam paredzējis minūtes divas, pēc tam vēl divas minūtes paredzējis, lai padomātu beidzamo reizi par sevi, un pēc tam, lai beidzamo reizi paraudzītos apkārt. Viņš ļoti labi atcerējās, ka veicis taisni šos trīs darbus un taisni tā aplēsis. Viņam bijis jāmirst divdesmit septiņu gadu vecumā veselam un spēcīgam; atvadoties no biedriem, viņš atcerējies, ka vienam no tiem uzdevis diezgan nepiederīgu jautājumu un pat ļoti ieinteresējies par atbildi. Kad viņš jau bija atvadījies no biedriem, pienākušas tās divas minūtes, ko viņš noteicis, lai domātu par sevi; viņš zinājis jau iepriekš, par ko viņš domās: viņš tikai vēlējies iedomāties pēc iespējas ātrāk un spilgtāk, ka, lūk, kā tad tā — viņš tagad ir un dzīvo, bet pēc trirn minūtēm būs jau kaut kas, kāda būtne vai lieta — kas gan īsti? Un kur? Visu to viņš domājis šais divās minūtēs izšķirt. Tuvumā bijusi baznīca, un katedrāles augstais, zeltītais jumts zaigojis spilgtajā saulē. Viņš atcerējās, ka briesmīgi cieši raudzījies šai jumtā un staros, kas no tā zaigojuši; atrauties nespējis no stariem: viņam licies, ka šie stari ir viņa jaunā daba, ka viņš pēc trim minūtēm kaut kā saplūdīs ar tiem … Riebums pret šo jauno, kas būs un tūlīt iestāsies, un neziņa bijusi šausmīga; bet viņš stāsta, ka nekas neesot bijis viņam šinī laikā smagāks par nemitīgo domu: «Un ja nu nebūtu jāmirst! Un, ja nu atdotu dzīvi, — kāda bezgalība! Un tas viss būs mans! Es tad katru minūti veselā mūžībā pārvērstu, nekā nezaudētu, katru minūti skaitīt atskaitītu, vairs nekā veltīgi neizšķiestu!» Viņš sacīja, ka šī doma viņam beidzot pārvērtusies tādā niknumā, ka viņš jau vēlējies, lai viņu ātrāk nošautu.

Kņazs pēkšņi apklusa: visas gaidīja, ka viņš turpinās un izdarīs kādu secinājumu.

—    Jūs beidzāt? — Aglaja jautāja.

—    Ko? Beidzu, — atguvās kņazs, kas brīdi bija nogrimis domās.

—   Kādēļ gan jūs stāstījāt par to?

—    Tāpat vien … man ienāca prātā …

—    Jūs izteicāties ļoti aprauti, — aizrādīja Aleksandra,

—     jūs, kņaz, droši gribējāt secināt, ka nevienu mirkli nevar uzskatīt par mazvērtīgu un dažreiz piecas minūtes dārgākas par dārgumu. Tas viss ir teicami, bet atļaujiet tomēr: kā tad šis paziņa, kas jums tādas briesmu lietas pastāstījis… viņam taču spriedums grozīts, tātad viņam dāvāta šī «bezgalīgā dzīve». Nu, ko tad viņš ar šo bagātību vēlāk darījis? Vai dzīvojis, katru minūti «skaitīt atskaitīdams»?

—    Ak nē, viņš pats man teica, — es viņam jau to vaicāju, — nemaz neesot tā dzīvojis un daudz, daudz minūšu pazaudējis.

—    Nu, tātad te jums pieredze, tātad nevar dzīvot, tiešām «ar skaitu atskaitot». Nezin kāpēc, bet nevar.

—    Jā, nezin kāpēc, bet nevar, — atkārtoja kņazs,

—    man pašam tā likās… Un tomēr negribas ticēt…

—    Tas ir, jūs domājat, ka gudrāk par visiem nodzīvosiet, — sacīja Aglaja.

—    Jā, arī tā esmu dažreiz domājis.

—     Un domājat?

—           Un… domāju, — atbildēja kņazs, joprojām ar klusu un pat biklu smaidu raudzīdamies Aglajā; bet tūdaļ atkal sāka smieties un jautri pavērās viņā.

—     Pieticīgi! — sacīja Aglaja, gandrīz sapīkdama.

—           Cik tomēr jūs esat drošsirdīgas, lūk, jūs smejaties, bet mani viss tā satrieca viņa stāstā, ka es pēc tam sapnī redzēju, taisni šīs piecas minūtes redzēju …

Viņš vērīgi un nopietni vēlreiz pārlaida acis savām klausītājām.

—            Vai jūs nedusmojaties uz mani par kaut ko? — viņš pēkšņi jautāja it kā apmulsis, tomēr skatīdamies visām taisni acīs.

—    Par ko? — visas trīs jaunavas izbrīnā iesaucās.

—    Nu, ka es it kā mācu …

Visas sāka smieties.

—           Ja dusmojaties, tad nedusmojieties, — viņš sacīja — es taču pats zinu, ka mazāk par citiem esmu dzīvojis un mazāk par visiem saprotu dzīvi. Es varbūt dažreiz ļoti savādi runāju . ..

Un viņš galīgi samulsa.

—           Ja sakāt, ka esat bijis laimīgs, tad esat dzīvojis nevis mazāk, bet vairāk; kāpēc tad jūs liekuļojat un atvainojaties? — stingri un ērcīgi uzsāka Aglaja. — Un neuztraucieties, lūdzu, ka jūs pamācāt mūs, tas nav nekāds triumfs no jūsu puses. Ar jūsu kviētismu var simtgadīgu mūžu ar laimi piepildīt. Jums var parādīt nāves sodu un parādīt var mazo pirkstiņu, jūs no viena un no otra vienlīdz teicamu domu secināsiet un turklāt vēl būsiet apmierināts. Tā var dzīvot.

—           Ko tu visu laiku dusmojies, nesaprotu, — iejaucās ģenerāliene, jau sen vērodama runātāju sejas, — un par ko jūs runājat, arī nespēju saprast. Kāds pirkstiņš un kas par niekiem? Kņazs ļoti jauki runā, tikai mazliet skumīgi. Kāpēc tu viņam atņem drosmi? Kad viņš sāka, tad smējās, bet tagad pavisam sadudzis.

—           Nekas, māmiņ. Bet žēl, kņaz, ka jūs nāves sodu neesat redzējis, es jums kaut ko pajautātu.

—     Esmu redzējis nāves sodu, — kņazs atbildēja.

—           Esat redzējis? — iesaucās Aglaja. — Man to vajadzēja just! Tas jau ir kaut kas. Ja esat redzējis, kā tad jus sakāt, ka visu laiku esat laimīgi nodzīvojis? Nu, va es jums nepateicu patiesību?

—           Bet vai tad jūsu ciemā soda ar nāves sodu? — jautaja Adelaida.

—           Es Lionā redzēju, turp braucu kopā ar Šneideru, viņš ņēma mani līdzi. Kā atbraucu, tā tur nokļuvu.

—           Kā tad, jums ļoti patika? Daudz pamācoša? Derīga? — jautāja Aglaja.

—           Man tas nemaz nepatika, un es pēc tam mazliet slimoju, bet atzīstos, ka skatījos kā sastindzis, acu novērst nespēju.

—    Arī es nespētu acis novērst, — sacīja Aglaja.

—           Tur ļoti negrib, ka sievietes iet skatīties, pat avīzēs pēc tam raksta par šādām sievietēm.

—           Tātad, ja atzīst, ka tā nav sieviešu darīšana, tad ar to pašu grib sacīt (un tātad attaisnot); ka tā ir vīriešu darīšana. Apsveicu šo loģiku. Un jūs, protams, tāpat domājat?

—    Pastāstiet par nāves sodu, — pārtrauca Adelaida.

—           Es tagad ļoti negribētu… — kņazs apjuka un it kā sadrūma.

—           Jums tā kā žēl būtu mums pastāstīt, — Aglaja iedzēla.

—           Nē, es tikai tāpēc, ka par šo pašu nāves sodu jau pirmīt pastāstīju.

—    Kam pastāstījāt?

—    Jūsu kambarsulainim, kamēr gaidīju…

—           Kādam kambarsulainim? — atskanēja no visām pusēm.

—           Tam pašam, kas sēž priekšnamā, tāds iesirms, iesarkanu seju; es priekšnamā sēdēju, lai tiktu pie Ivana Fjodoroviča.

—    Tas ir savādi, — ģenerāliene piebilda.

—           Kņazs ir demokrāts, — Aglaja atcirta, — nu, ja Aleksejam esat stāstījis, tad mums nedrīkst atteikt.

—    Es katrā ziņā gribu dzirdēt, — Adelaida atkārtoja.

—           Pirmīt tiešām, — kņazs viņu uzrunāja, mazliet atkal iejūsminādamies (viņš, kā likās, iejūsminājās ļoti ātri un lētticīgi), — tiešām man radās doma, kad jūs man prasījāt gleznai sižetu, dot jums sižetu: uzzīmēt notiesātā seju brīdī pitms giljotīnas cirtiena, kad viņš vēl stāv uz ešafota, iekams nogulsies uz šā dēļa.

—           Kā — seju? Seju vien? — jautāja Adelaida. — Tas būs dīvains sižets, un kas gan tā par gleznu?

—     Nezinu — kāpēc gan ne? — kņazs dedzīgi uzstāja. — Es Bāzelē nesen vienu tādu gleznu redzēju. Man ļoti gribas jums pastāstīt… Es kādreiz pastāstīšu… mani ļoti aizgrāba.

—    Par Bāzeles gleznu jūs katrā ziņā pastāstīsiet vēlāk, — sacīja Adelaida, — bet tagad iztēlojiet man šā nāves soda ainu. Vai varat pastāstīt tā, kā jūs pats to iedomājaties? Kā lai šo seju uzzīmē? Tikai seju vien? Kāda tad ir šī seja?

—     Taisni pēdējā minūtē pirms nāves, — kņazs sāka stāstīt, aizraudamies atmiņās un, acīm redzot, tūlīt aizmirsis visu citu, — taisni tas mirklis, kad viņš uzkāpis pa kāpnītēm un tikko nostājies uz ešafota. Tad viņš pameta acis uz manu pusi; es ieskatījos viņam sejā un sapratu visu… Bet kā to lai pastāsta! Man briesmīgi gribētos, lai jūs vai kāds cits to uzzīmētu! Labāk būtu, ja jūs. Es tūlīt tad nodomāju, ka glezna būs noderīga. Vai zināt, te jānotēlo viss, kas bijis iepriekš, viss, viss. Viņš dzīvojis cietumā un gaidījis soda dienu vismaz tikai pēc nedēļas; viņš cerējis uz parastajām formalitātēm, ka papīram vēl kaut kur jānokļūst un tikai pēc nedēļas tas pienāks. Te pēkšņi kāda gadījuma pēc lieta paātrināta. Piecos no rīta viņš gulējis. Tas bijis oktobra beigās; pulksten piecos vēl ir auksts un tumšs. Ienācis cietuma pristavs — klusītēm, ar sardzi — un uzmanīgi pieskāries viņa plecam, viņš mazliet pacēlies, atspiedies uz elkoņiem, redz gaismu: «Kas tas?» — «Desmitajā stundā nāves sods.» Vēl samiegojies, viņš neticējis, sācis jau strīdēties, ka papīrs pienākšot pēc nedēļas, bet, kad pavisam pamodies, vairs nestrīdējies un apklusis, — tā stāstīja, — pēc tam sacījis: «Tomēr grūti tā uzreiz. ..» — un atkal apklusis un vairs nekā nav gribējis runāt. Stundas trīs četras paiet zināmām lietām: ar mācītāju, brokastīm, kurās viņam pasniedz vīnu, kafiju un vēršgaļu (nu, vai tas nav izsmiekls? Padomā vien, cik tas cietsirdīgi, bet, no otras puses, nudien, šie nevainīgie ļautiņi dara to no skaidras sirds un ir pārliecināti, ka tā ir cilvēkmīlestība), pēc tam tualete (jūs zināt, kas ir noziedznieka tualete?), beidzot ved pa pilsētu uz ešafotu… Es domāju, ka tad arī liekas, ka vēl bezgala daudz laika atliek, ko dzīvot, kamēr ved. Man liekas, viņš katrā ziņā ceļā domāja tā: «Vēl ilgi, vēl trīs ielas atliek dzīvot; lūk, šo nobraukšu, tad vēl tā paliks, pēc tam vēl tā, kur maiznieks pa labi… kad vēl aizbrauksim līdz maizniekam!» Apkārt ļaudis, klaigas, troksnis, desmittūkstoš seju, desmittūkstoš acu — tas viss jāpacieš, bet galvenais — doma: «Te viņu desmit tūkstoši, bet nevienu no tiem nesoda, tikai mani vien soda!» Nu, tas viss tā iepriekš. Ešafotā ved kāpnītes; te viņš pie kāpnītēm pēkšņi sāk raudāt, bet viņš bija spēcīgs un vīrišķīgs cilvēks, runāja, ka bijis liels noziedznieks. Viņam visu laiku klāt stāvēja mācītājs, arī ratos brauca viņam līdzi un visu laiku runāja — taču diezin vai viņš dzirdēja: sāk gan klausīties, bet drīz vien neko nesaprot. Tā tam jābūt. Beidzot sāka kāpt pa kāpnītēm; kājas sasietas, tāpēc viņš kustas sīkiem solīšiem. Mācītājs, jādomā, gudrs cilvēks, nerunā vairs, bet visu laiku sniedz viņam krustu skūpstīt. Lejā pie kāpnītēm viņš bija ļoti bāls, bet, kad uzkāpa un nostājās uz ešafota, kļuva pēkšņi balts kā papīrs, gluži kā balts rakstāmpapīrs. Droši vien viņam kājas kļuva nespēcīgas un sastinga, uznāca nelabums, it kā viņam kas spriestos kaklā un no tā itin kā kutētu, — vai esat to kādreiz jutušas izbailēs vai briesmu brīžos, kad viss saprāts paliek, bet tam nav vairs nekādas varas? Man liekas, ja, piemēram, neglābjami jāiet bojā, nams grūst jums virsū, tad pēkšņi briesmīgi gribas atsēsties un aizvērt acis, un gaidīt — lai notiek kas notikdams… Te nu, kad sākās šis vājums, mācītājs jo ātrāk ar ašu žestu, pats klusēdams, viņam pēkšņi pielika krustu pie pašām lūpām — tādu mazu krustu, sudraba, ar četriem galiem, — bieži lika to klāt, ik pa brīdim. Un, kolīdz krusts pieskārās lūpām, viņš acis atvēra un atkal uz dažām sekundēm it kā atdzīvojās, un kājas viņam klausīja. Krustu viņš skūpstīja alkatīgi, steidzās skūpstīt, gluži kā steigdamies neaizmirst paķert kaut ko vajadzības gadījumam, bet diezin vai šinī brīdī kaut ko reliģiozu apzinājās. Un tā bija līdz pašam dēlim … Dīvaini, ka reti kāds šais pašās beidzamajās sekundēs krīt ģībonī! Gluži otrādi, galva alkaini dzīvo un darbojas spēcīgi, spēcīgi, spēcīgi, kā iedarbināta mašīna; varu iedomāties — kā šaudās dažādas domas, nenobeigtas un varbūt pat smieklīgas, tādas kā nepiederīgas domas: «Tas tur raugās — viņam kārpa uz pieres, re, bendem viena augšējā poga aprūsējusi…» — un tomēr visu zini un visu atceries; viens tāds punkts ir, ko nekādi nevar aizmirst, arī paģībt nevar, un viss ap to — ap šo punktu kustas un griežas. Un, ja padomājam, ka tas tā iet līdz pat pēdējam sekundes ceturksnim, kad jau galva guļ uz bendes bluķa un viņš gaida un… zina — un pēkšņi izdzirdēs sev pāri, kā nožvīkst dzelzs! To katrā ziņā izdzirdēs! Ja es gulētu, es tiešām klausītos un izdzirdētu! Te var būt tikai mirkļa desmitā daļa, bet katrā ziņā izdzirdēsi! Un padomājiet vien, vēl līdz šim laikam strīdas — var būt, ka galva, kad tā jau nocirsta, vēl kādu sekundi zina, ka tā nocirsta, — kas tās par domām! Bet ja nu piecas sekundes!… Uzzīmējiet ešafotu tā, lai būtu redzams skaidri un tuvu tikai pats pēdējais kāpslis; noziedznieks uzkāpis uz tā: galva, seja bāla kā krīts, mācītājs dod krustu, tas alkatīgi stiepj pretī savas zilās lūpas un skatās, un — visu zina. Krusts un galva — tā ir glezna; mācītāja, bendes, viņa divu palīgu sejas un dažas galvas un acis lejā — to visu var uzzīmēt it kā trešajā plānā, miglā, kā aksesuāru… Tāda būtu šī glezna.

Kņazs apklusa un paraudzījās visās.

—    Tam, protams, nav nekā kopēja ar kviētismu, — Aleksandra pie sevis noteica.

—    Pastāstiet, kā jūs bijāt iemīlējies, — sacīja Adelaida.

Kņazs izbrīnā paskatījās viņā.

—    Klausieties, — Adelaida steidzās, — jūs paliekat parādā stāstu par Bāzeles gleznu. Bet tagad es gribu dzirdēt, kā jūs esat bijis iemīlējies; neliedzieties, jūs esat bijis iemīlējies. Turklāt jūs, kolīdz sāksiet stāstīt, nebūsiet vairs filozofs.

—    Jūs, kolīdz beidzat stāstīt, jau kaunaties no tā, ko pastāstījāt, — Aglaja pēkšņi aizrādīja. — Kāpēc tā?

—    Cik tas galu galā muļķīgi, — ģenerāliene atcirta, sašutumā skatīdamās Aglajā.

—    Negudri, — Aleksandra apstiprināja.

—     Neticiet viņai, kņaz, — ģenerāliene griezās pie viņa, — to viņa dara tīšām, aiz niknuma; viņa nebūt nav tik muļķīgi audzināta; nedomājiet nekā ļauna, ka viņas jūs tā tirda. Viņas droši vien kaut ko sadomājušas, bet viņas jūs jau mīl. Es viņu sejas pazīstu.

—    Arī es viņu sejas pazīstu, — kņazs sacīja, sevišķi uzsvērdams savus vārdus.

—    Kā tā? — Adelaida ziņkārīgi jautāja.

—    Ko jūs zināt par mūsu sejām? — ieinteresējās arī abas pārējās.

Bet kņazs klusēja un bija nopietns; visas gaidīja, ko viņš atbildēs.

—    Es jums vēlāk pateikšu, — viņš sacīja klusi un nopietni.

—    Jūs noteikti gribat ieinteresēt mūs, — Aglaja iesaucās, — un kāda svētsvinība!

—    Nu, labi, — Adelaida atkal steidzināja, — ja nu jūs esat tik labs seju pazinējs, tad droši vien esat bijis arī iemīlējies; es tātad esmu atminējusi. Stāstiet taču!

—    Es neesmu bijis iemīlējies, — kņazs atbildēja tikpat klusi un nopietni, — es… biju laimīgs citādi.

—    Kā tad, kā?

—    Labi, es jums pastāstīšu, — kņazs noteica it kā dziļākās pārdomās.

vi

Šneiders sacīja man, viņš esot pilnīgi pārliecinājies, ka es pats esot gluži kā bērns, pilnīgi kā bērns, ka tikai augumā un pēc sejas es līdzinoties pieaugušam cilvēkam, bet attīstības, dvēseles, rakstura un varbūt pat prāta ziņā es neesot pieaudzis cilvēks un tāds arī palikšot, kaut vai līdz sešdesmit gadiem nodzīvotu. Es ļoti smējos: viņš, protams, maldās, jo — kas gan es par bērnu? Tikai viens kas ir tiesa, man tiešām nepatīk būt kopā ar pieaugušajiem, ar cilvēkiem, ar lielajiem — un to es sen esmu ievērojis —, man nepatīk, jo es neprotu. Lai ko viņi runātu ar mani, lai cik labi izturētos pret mani, tomēr ar viņiem kopā man vienmēr nezin kāpēc ir grūti, un es briesmīgi priecājos, kad varu doties drīzāk pie biedriem, bet mani biedri vienmēr ir bijuši bērni un nevis tāpēc, ka es pats būtu bērns, bet gan tāpēc, ka man gluži vienkārši patika būt pie bērniem. Kad es vēl tikko biju sācis dzīvot ciematā — toreiz, kad viens devos pasērot kalnos, — kad es, vientulīgi klejodams, dažreiz, sevišķi pusdienlaikā, mācībām skolā beidzoties, sastapu visu šo trokšņaino baru skrienam ar savām somām, tāfelēm un grifelēm, klaigājot, smejoties un rotaļājoties, tad visa mana dvēsele pēkšņi sāka tiekties uz viņiem. Nezinu, bet katrreiz, kad sastapos ar viņiem, mani pārņēma ārkārtīgi spēcīgas un laimes pilnas jūtas. Es apstājos, smējos aiz laimes, raudzīdamies viņu mazajās, ņirbošajās un mūžam skrejošajās kājiņās, puisēnos un meitenēs, kas skraidīja smiedamies un raudādami (tāpēc ka daudzi jau bija paspējuši sakauties, noraudāties, atkal salīgt mieru un parotaļāties, kamēr aizskrēja no skolas līdz mājām), un es tad aizmirsu visas savas skumjas. Vēlāk — visus šos trīs gadus — es nemaz nevarēju saprast: kā skumst un kāpēc skumst cilvēki? Viss mans liktenis savijās ar bērniem. Es nekad pat nevarēju atstāt ciematu, un man ne prātā nenāca, ka es braukšu kādreiz šurp, uz Krieviju. Man likās, ka es vienmēr būšu tur, bet es beidzot redzēju, ka Šneiders taču nevarēja uzturēt mani, un te atgadījās kāda tik svarīga lieta, ka Šneiders pats steidzināja mani braukt un uzņēmās par mani atbildību, kamēr aizkļūšu līdz šejienei. Es te uzzināšu, kas tā par lietu, un ar kādu apspriedīšos. Varbūt mani gaida pavisam cits liktenis, tomēr tas nav svarīgi un nav arī galvenais. Galvenais ir tas, ka jau ir pārmainījusies visa mana dzīve. Es tur daudz esmu atstājis, pārāk daudz. Viss ir zudis. Es sēdēju vagonā un domāju: «Tagad es dodos pie cilvēkiem; es varbūt nekā nezinu, bet ir sākusies jauna dzīve.» Es nolēmu pildīt to, kas man jādara, godīgi un stingri. Cilvēkos man varbūt būs garlaicīgi un grūti. Es noņēmos būt ar visiem pieklājīgs un atklāts; vairāk no manis taču neviens neprasīs. Varbūt arī te mani noturēs par bērnu — lai! Mani visi nezin kāpēc uzskata par idiotu, es tiešām biju tik slims kādreiz, ka tad biju līdzīgs idiotam; bet kas es par idiotu tagad, kad es pats saprotu, ka mani uzskata par idiotu? Es nāku iekšā un domāju: «Te mani uzskata par idiotu, tomēr es esmu gudrs, bet viņi to pat nenojauš…» Es bieži tā domāju. Kad es Berlīnē saņēmu no turienes vairākas vēstulītes, ko viņi bija jau paspējuši man uzrakstīt, tad tikai es sapratu, ka esmu viņus mīlējis. Ļoti smagi saņemt pirmo vēstuli! Kā viņi skuma, mani pavadīdami! Jau mēnesi agrāk sāka pavadīt: «Lйon s'en va, Lйon s'en va pour toujours!» [4] mēs katru vakaru sapulcējāmies kā agrāk pie ūdenskrituma un arvien runājām par to, kā mēs šķirsimies. Reizēm bija tikpat jautri kā agrāk; tikai, šķiroties līdz rītam, viņi sāka mani cieši un sirsnīgi apkampt, kas agrāk nebija noticis. Daži atskrēja pie manis paslepen no citiem — pa vienam — tikai tādēļ, lai apkamptu un noskūpstītu mani vienatnē, citiem neredzot. Kad es jau devos ceļā, visi pulkā pavadīja mani uz staciju. Dzelzceļa stacija bija no mūsu ciemata kādu versti. Viņi valdījās, lai nebūtu jāraud, bet daudzi neizturēja un raudāja skaļi, sevišķi meitenes. Mēs steidzāmies, lai nenokavētu, bet dažs labs no bara pēkšņi metās man klāt ceļa vidū, apkampa mani ar savām mazajām rociņām un skūpstīja, tādēļ vien bija apturējis visu baru; bet mēs, lai gan steidzāmies, visi apstājāmies un gaidījām, kamēr viņš atvadīsies. Kad es jau sēdēju vagonā un vagons sāka kustēties, viņi visi man nokliedza «urā!» un ilgi palika uz vietas, kamēr vagons pilnīgi nozuda. Un arī es raudzījos… Paklausieties, kad es pirmīt ienācu te un paskatījos jūsu mīļajās sejās, — es tagad cieši lūkojos sejās, — un izdzirdu jūsu pirmos vārdus, man pirmo reizi kopš tā laika kļuva vieglāk ap sirdi. Es nupat jau nodomāju, ka varbūt patiešām piederu pie laimīgajiem: es taču zinu, ka tādus, ko tūlīt var iemīlēt, tik drīz nesastop, bet es jūs, tiklīdz no vagona izkāpu, tūdaļ sastapu. Es ļoti labi zinu, ka par savām jūtām visiem stāstīt ir kauns, bet te es jums stāstu, un no jums man nav kauns. Es neesmu sabiedrisks un varbūt ilgu laiku pie jums neatnākšu. Tikai neuzskatiet to par sliktu domu: es to neteicu tādā ziņā, ka jūs man nebūtu dārgas, un nedomājiet arī, ka esmu par kaut ko aizvainots. Jūs man jautājāt par savām sejām, ko es tajās esmu saskatījis. Es jums ar lielu prieku to pateikšu. Jums, Adelaida Ivanovna, laimīga seja, no visām trim sejām vissimpātiskākā. Jūs esat ne tikai ļoti glīta; uz jums raudzīdamies, es saku: «Viņai ir tāda seja kā labai māsai.» Jūs visam pieejat vienkārši un jautri, bet arī sirdi protat drīz iepazīt. Lūk, tāda man šķiet jūsu seja. Arī jums, Aleksandra īvanovna, seja skaista un ļoti mīļa, bet varbūt jums ir kādas slepenas skumjas; nav šaubu, ka jums ļoti laba sirds, bet jūs neesat jautra. Jūsu sejai kaut kāda īpaša nokrāsa, gandrīz kā Holbeina Madonnai Drēzdenē. Nu, lūk, tas par jūsu sejām; vai es uzminēju? Pašas man likāt minēt. Bet, runājot par jūsu seju, Ļizaveta Prokofjevna, — viņš pēkšņi griezās pie ģenerālienes, — par jūsu seju, man ne vien liekas, bet es esmu gluži pārliecināts, ka jūs esat pilnīgi bērns visās, visās lietās, visās labajās un visās sliktajās, lai gan jau esat gados. Jūs taču uz mani nedusmojaties, ka es tā saku? Jūs taču zināt, par ko es turu bērnus? Un nedomājiet, ka es aiz vientiesības tik vaļsirdīgi visu to teicu jums nupat par jūsu sejām; ai, nē, nepavisam nē! Varbūt arī man bija sava doma.

VII

Kad kņazs apklusa, visas viņā noraudzījās jautri, arī Aglaja, bet sevišķi Ļizaveta Prokofjevna.

— Tā, nu esam viņu noeksaminējušas! — viņa iesaucās. — Jūs, cienījamās dāmas, domājāt, ka jūs viņu protežēsiet kā nabadziņu, bet viņš jūs tikko pats pagodināja ar izvēli, turklāt vēl ar ierunu, ka apciemos mūs tikai retumis. Nu mēs palikām muļķu lomā, un man prieks par to; bet visvairāk Ivans Fjodorovičs. Bravo, kņaz, — jūs pirmīt lika noeksamiriēt. Bet, ko jūs par manu seju sacījāt, tas viss ir tīra patiesība: esmu bērns un zinu to. Es jau pirms jums to zināju: jūs tieši izteicāt manu domu vienā vārdā. Jūsu raksturu es uzskatu par gluži līdzīgu manējam un ļoti priecājos par to; kā divas ūdens lāses. Tikai jūs esat vīrietis, bet es — sieviete un Šveicē neesmu bijusi; tur visa starpība.

—      Nesteidzieties, māmiņ, — Aglaja iesaucās, — kņazs teica, ka viņam visos atzinumos bijusi sevišķa doma un viņš neesot runājis bez nolūka.

—     Jā, jā, — smējās pārējās.

—      Neapceliet, mīļās, viņš varbūt ir vēl viltīgāks nekā jūs visas trīs kopā. Redzēsiet. Bet kāpēc jūs, kņaz, par Aglaju neko neteicāt? Aglaja gaida, arī es gaidu.

—     Es neko nevaru pašreiz pasacīt; es pateikšu vēlāk.

—     Kāpēc? Liekas, izcila diezgan?

—      Ak, jā, izcila; jūs esat neparasta skaistule, Aglaja Ivanovna. Jūs esat tik daiļa, ka bail uz jums skatīties.

—     Un tik vien? Bet īpašības? — ģenerāliene uzstāja.

—      Par skaistumu grūti spriest; es vēl neesmu sagatavojies. Skaistums ir mīkla.

—      Tas nozīmē, ka jūs Aglajai uzdodat mīklu, — sacīja Adelaida, — atmini nu, Aglajai Bet vai viņa ir skaista, kņaz, skaista?

—      Ārkārtīgi! — kņazs dedzīgi atbildēja, aizrautīgi paraudzīdamies Aglajā. — Gandrīz kā Nastasja Fiļipovna, lai gan seja gluži citāda …

Visas izbrīnā saskatījās.

—      Kā ka-a-as? — ģenerāliene novilka. — Kā Nastasja Fiļipovna? Kur jūs redzējāt Nastasju Fiļipovnu? Kāda Nastasja Fiļipovna?

—      Pirmīt Gavrila Ardalionovičs Ivanam Fjodorovičam viņas ģīmetni rādīja.

—     Kā, Ivanam Fjodorovičam ģīmetni atnesa?

—      Parādīt. Nastasja Fiļipovna uzdāvinājusi šodien Gavrilam Ardalionovičam savu ģīmetni, un viņš bija atnesis parādīt.

—      Es gribu redzēt! — ģenerāliene saslējās. — Kur ir šī ģīmetne? Ja viņam uzdāvinājusi, tad arī jābūt pie viņa, bet viņš, protams, vēl kabinetā. Trešdienās viņš vienmēr ierodas strādāt un nekad agrāk par četriem neaiziet. Tūlīt pasaukt Gavrilu Ardalionoviču! Nē, es nemirstu vis nost aiz vēlēšanās viņu redzēt. Esiet tik laipns, kņaz, mīļais, aizejiet uz kabinetu, paņemiet no viņa ģīmetni un atnesiet šurp. Sakiet, ka paskatīties. Lūdzu.

—           Jauks, tikai pārlieku vientiesīgs, — Adelaida sa rija, kad kņazs bija izgājis.

—    Jā, tomēr pārlieku, — apstiprināja Aleksandra

—   tā ka pat smieklīgs mazliet.

Ne viena, ne otra itin kā neizpauda visu savu domu.

—           Viņš tomēr veikli izlocījās attiecībā uz mūsu se jām. — Aglaja sacīja, — visām paglaimoja, pat arī māmiņai.

—    Nebārsti asprātības, lūdzu! — ģenerāliene iesaucās.

—   Nevis viņš paglaimoja, bet es jutos glaimota.

—          Tu domā, ka viņš centās izlocīties? — Adelaide jautāja.

—    Man liekas, viņš nemaz nav tik naivs.

—           Nu iet vaļā! — ģenerāliene saskaitās. — Bet, manuprāt, jūs esat vēl par viņu smieklīgākas. Panaivs, bet pie pilna prāta, viscēlākā nozīmē, protams. Gluži kā es.

«Protams, slikti, ka es par ģīmetni izpļāpāju,» kņazs pārlika pie sevis, ieiedams kabinetā un juzdams tādus kā sirdsapziņas pārmetumus. «Bet… varbūt es pat labu esmu izdarījis izpļāpādams…» Viņam pavīdēja kāda dīvaina ideja, vēl gan ne visai skaidra.

Gavrila Ardalionovičs vēl sēdēja kabinetā un bija nogrimis savos papīros. Jādomā, viņš tiešām velti nesaņēma algu no akciju sabiedrības. Viņš briesmīgi samulsa, kad kņazs lūdza ģīmetni un pastāstīja, kā par ģīmetni tur uzzinājuši.

—           E-ē-eh! Un kāpēc jums vajadzēja pļāpāt! — viņš iesaucās niknā īgnumā. — Nekā jūs nezināt… Idiots! — viņš nomurmināja pie sevis.

—           Piedodiet, es nemaz nepadomāju; tā nejauši iznāca. Es teicu, ka Aglaja gandrīz tikpat skaista kā Nastasja Fiļipovna.

Gaņa palūdza izstāstīt sīkāk; kņazs izstāstīja. Gaņa atkal zobgalīgi paskatījās viņā.

—           Neliek jums miera Nastasja Fiļipovna… — viņš nomurmināja, taču nenobeidzis nogrima domās.

Viņš bija acīm redzami satraukts. Kņazs atgādināja par ģīmetni.

—           Klausieties, kņaz, — Gaņa pēkšņi sacīja, it kā nejauša doma būtu viņam iešāvusies prātā, — man ir liels lūgums pie jums … Bet es tiešām nezinu…

Viņš apjuka un nepabeidza; viņam kaut kas bija padomā, un viņš it kā cīnījās pats ar sevi. Kņazs gaidīja klusēdams. Gaņa vēlreiz pētošu, ciešu skatienu noraudzījās viņā.

—     Kņaz, — viņš atkal uzsāka, — tur uz mani tagad … kāda gluži dīvaina apstākļa pēc… un gluži smieklīga … un es tur nemaz neesmu vainojams… nu, vārdu sakot, tas ir lieki, — tur uz mani, kā liekas, mazliet skaišas, tā ka es kādu laiku negribu iet tur neaicināts. Man briesmīgi vajadzētu parunāt tagad ar Aglaju Ivanovnu. Es katram gadījumam uzrakstīju dažus vārdus (rokās viņam parādījās mazs, salocīts papīriņš) — un es nezinu, kā nodot. Vai jūs, kņaz, neuzņemsieties nodot Aglajai Ivanovnai tūlīt pat, bet tikai vienai pašai Aglajai Ivanovnai, tas ir, tā, lai neviens neredzētu — saprotat? Tas nav diezin kāds noslēpums, tur nav nekā tāda … bet… izdarīsiet?

—    Man tas nav sevišķi ērti, — kņazs atbildēja.

—     Ak, kņaz, man ārkārtīgi nepieciešams! — Gaņa sāka lūgties. — Viņa varbūt atbildēs… Ticiet man, es tikai ārkārtējā, pavisam ārkārtējā gadījumā varēju griezties … Ar ko tad man nosūtīt?… Tas man ir ļoti svarīgi … Briesmīgi svarīgi…

Gaņa briesmīgi baidījās, ka kņazs neuzņemsies, un ar biklu lūgumu raudzījās viņam acīs.

—    Lai notiek, es nodošu.

—     Bet tikai tā, lai neviens nemanītu, — lūdza iepriecinātais Gaņa, — un zināt ko, kņaz, es taču varu paļauties uz jūsu goda vārdu — vai ne?

—    Es nevienam nerādīšu, — kņazs sacīja.

—    Zīmīte nav aizlipināta, bet… — paspruka Gaņam, kas bija kļuvis pārāk rosīgs, un viņš aprāvās samulsumā.

—    Ak, es nelasīšu, — pavisam vienkārši atbildēja kņazs, paņēma portretu un gāja laukā no kabineta.

Gaņa, palicis viens, saķēra galvu rokās.

—    Viens viņas vārds, un es… es tiešām varbūt visu pārtraukšu! …

Aiz uztraukuma un gaidām viņš vairs nespēja sēsties pie papīriem un sāka staigāt pa kabinetu no viena gala uz otru.

Kņazs gāja, domās nogrimis; viņu nepatīkami pārsteidza šis uzdevums, nepatīkami pārsteidza arī doma par Gaņas zīmīti Aglajai. Bet, kad bija atlikušas divas istabas līdz vieSistabai, viņš pēkšņi apstājās, it kā atcerējies kaut ko, paraudzījās apkārt, piegāja pie loga tuvāk gais mai un sāka skatīties Nastasjas Fiļipovnas portretā.

Viņš it kā vēlējās atminēt kaut ko, kas bija apslēpts šai sejā un pirmīt bija viņu pārsteidzis. Pirmītējais iespaids gandrīz neatstāja viņu, un tagad viņš steidzās it kā no jauna kaut ko pārbaudīt. Šī savā skaistumā un vēl nezin kāpēc neparastā seja tagad viņu pārsteidza vēl spēcīgāk. It kā neaptverams lepnums un nicinājums, gandrīz naids būtu šai sejā un tai pašā laikā kaut kas uzticības pilns, kaut kas apbrīnojami atklāts; šie divi kontrasti modināja pat līdzcietību, kad uzlūkoja šos vaibstus. Šis apžilbinošais skaistums bija pat neizturams — šis bālās sejas, gandrīz vai iekritušo vaigu un liesmaino acu skaistums; dīvains skaistums! Kņazs raudzījās kādu brīdi, pēc tam pēkšņi atguvās, paraudzījās apkārt, steigšus pielika ģīmetni pie lūpām un noskūpstīja. Kad pēc brīža viņš iegāja vieSistabā, viņa seja bija gluži mierīga.

Bet, kolīdz viņš ienāca ēdamistabā (vēl aiz vienas istabas, skaitot no vieSistabas), ar viņu durvīs gandrīz sadūrās Aglaja, kas nāca no tās ārā. Viņa bija viena.

—    Gavrila Ardalionovičs lūdza mani jums to nodot,— sacīja kņazs, pasniegdams viņai zīmīti.

Aglaja apstājās, paņēma zīmīti un kaut kā dīvaini paskatījās kņazā. Ne mazākā apjukuma nebija viņas skatienā, varbūt tikai mazs izbrīns, un arī tas, kā likās, attiecās tikai uz kņazu. Aglaja ar savu skatienu šķita jautājam viņam — kā īsti viņš iekūlies šinī lietā kopā ar Gaņu? — un jautāja mierīgi, it kā no augšas. Viņi nostāvēja divus trīs mirkļus viens otram pretī; beidzot kaut kas zobgalīgs tikko jaušami pavīdēja viņas sejā; viņa viegli pasmaidīja un pagāja garām.

Ģenerāliene kādu laiku klusēdama un ar zināmu nevērību aplūkoja Nastasjas Fiļipovnas portretu, ko viņa turēja sev priekšā izstieptā rokā, ar sevišķu efektu attālinot to no acīm.

—     Jā, skaista, — viņa beidzot noteica, — pat ļoti. Es divreiz esmu viņu redzējusi — tikai no tālienes. Tad jums tāds skaistums patīk? — viņa pēkšņi uzrunāja kņazu.

—    Jā … tāds … — kņazs atbildēja ar zināmu piespiešanos.

—    Tas ir, taisni tāds?

—    Taisni tāds.

—    Kāpēc?

—    Šai sejā… daudz ciešanu… — kņazs kā negribot noteica, it kā pats ar sevi runādams, nevis atbildēdams uz jautājumu.

—    Jūs droši vien murgojat, — ģenerāliene nolēma un ar augstprātīgu žestu nometa ģīmetni uz galda,

To paņēma Aleksandra, pie viņas pienāca Adelaida, abas sāka aplūkot. Šai brīdī Aglaja atkal atgriezās vieSistabā.

—    Kāds spēks! — pēkšņi iesaucās Adelaida, māsai pāi plecu alkatīgi skatīdamās portretā.

—    Kur? Kāds spēks? — Ļizaveta Prokofjevna skarbi jautāja.

—    Tāds skaistums ir spēks. — dedzīgi sacīja Adelaida, — ar tādu spēku var pasauli apgriezt otrādi!

Viņa domīgi atgāja pie sava molberta. Aglaja pavērās portretā tikai kā garām ejot, piemiedza acis, pastiepa apakšējo lūpiņu, atgāja nost un apsēdās maliņā, rokas salikusi.

Ģenerāliene pazvanīja.

—    Pasaukt šurp Gavrilu Ardalionoviču, viņš ir kabinetā, — viņa pavēlēja ienākušajam sulainim.

—    Maman! — nozīmīgi iesaucās Aleksandra.

—     Es gribu viņam pāris vārdu pasacīt — un diezgan! — aši atcirta ģenerāliene, pārtraucot iebildumu. Viņa bija, acīm redzot, satraukta. — Pie mums, vai redzat, kņaz, tagad te tikai noslēpumi. Tikai noslēpumi! Tā vajagot, kaut kāda etiķete, muļķīgi. Un tas tādā lietā, kur nepieciešams visvairāk atklātības, skaidrības, godīguma. Sākas laulības, man nepatīk šīs laulības…

—    Maman, ko jūs runājat? — Aleksandra atkal pasteidzās viņu apvaldīt.

—     Ko tu gribi, mīļo meitiņ? Vai tad tev pašai patīk? Bet, ka kņazs klausās, tas nekas, mēs esam draugi. Vismaz es un viņš. Dievs meklē cilvēkus, labus, protams, bet ļauni un untumaini viņam nav vajadzīgi; sevišķi untumaini, kas šodien nospriež tā, bet rītu saka ko citu. Vai saprotat, Aleksandra Ivanovna? Viņas, kņaz, saka — es esot jocīga, bet es protu izšķirt, jo sirds ir galvenais, viss pārējais nieki. Prāts arī vajadzīgs, protams… varbūt taisni prāts ir pats galvenais. Nevīpsnā, Aglaja, es sev pretī nerunāju: muļķe ar sirdi un bez prāta ir tāda pati nelaimīga muļķe kā muļķe ar prātu un bez sirds.

Veca patiesība. Es esmu muļķe ar sirdi bez prāta, bet tu muļķe ar prātu bez sirds; abas mēs esam nelaimīgas, abas arī ciešam.

—    Kas tad jūs dara tik nelaimīgu, maman? — nenocietās Adelaida, kura, kā liekas, vienīgā no visa pulciņa nebija zaudējusi jautro garastāvokli.

—    Pirmkārt skolotās meitiņas, — atcirta ģenerāliene,

—    bet, tā kā ar to vien pietiek, tad par pārējo nav nemaz ko runāt. Daudz vārdu jau tērēts. Redzēsim, kā jūs abas (par Aglaju te nerunāju) ar jūsu prātu un gudrajiem vārdiem izlocīsieties, un vai jūs, ļoti cienījamā Aleksandra Ivanovna, būsiet laimīga ar jūsu godājamo kungu… A! … — viņa iesaucās, redzot ienākam Gaņu.

—   Te nāk vēl viens laulībnieks. Sveiki! — viņa atbildēja uz Gaņas palocīšanos, neuzaicinot viņu apsēsties. — Jūs dodaties laulībā?

—    Laulībā? … Kā? … Kādā laulībā? … — murmināja pārsteigtais Gavrila Ardalionovičs. Viņš briesmīgi samulsa.

—    Es jautāju — vai jūs precaties? — ja jums labāk patīk tāda izteiksme.

—    N-nē… es… n-nē, — sameloja Gavrila Ardalio. novičs, un kauna sārtums ielija viņa sejā. Viņš tikko manāmi uzmeta skatienu maliņā sēdošajai Aglajai un aši novērsa acis. Aglaja auksti, cieši, mierīgi raudzījās viņā, nenovērsdama acu, un vēroja viņa samulsumu.

—     Nē? Jūs teicāt — nē? — neatlaidīgi nopratināja nepielūdzamā Ļizaveta Prokofjevna. — Diezgan, es atcerēšos, ka jūs šodien, trešdienas rītā, uz manu jautājumu atbildējāt man «nē». Kas šodien par dienu, trešdiena?

—    Laikam trešdiena, maman, — atbildēja Adelaida.

—    Nekad viņas nezina, kāda diena. Kāds datums?

—    Divdesmit septītais, — Gaņa atbildēja.

—    Divdesmit septītais? Tas labi aiz zināma aprēķina. Ardievu, jums, kā liekas, daudz darba, bet man laiks ģērbties un braukt; ņemiet savu ģīmetni. Pasveiciniet no manis nelaimīgo Ņinu Aleksandrovnu. Uz redzēšanos, kņaz, mīļais! Iegriezies biežāk, bet es pie vecās Belokonskas tīši iegriezīšos par tevi pastāstīt. Un dzirdiet, mīļais: es ticu, ka dievs jūs taisni manis dēļ no Šveices atvedis uz Pēterburgu. Varbūt jums būs arī citas darīšanas, bet galvenais — esat vajadzīgs man. Dievs taisni

tā aprēķinājis. Uz redzēšanos, mīļās. Aleksandra, ienāc pie manis, mans draugs.

Ģenerāliene izgāja. Gaņa, izsists no sliedēm, apjucis, saniknots, paņēma no galda ģīmetni un, ņirdzīgi smīnēdams, griezās pie kņaza:

—    Kņaz, es tūlīt dodos mājās. Ja jūs neesat mainījis nodomu dzīvot pie mums, tad es jūs aizvedīšu, jūs taču pat adresi nezināt.

—    Pagaidiet, kņaz, — sacīja Aglaja, pēkšņi pieceldamās no sava krēsla, — jūs man vēl albumā ierakstīsiet. Tēvs sacīja, ka jūs esot kaligrāfs. Es jums tūlīt atnesīšu …

Un viņa izgāja.

—    Uz redzēšanos, kņaz, arī es aizeju, — sacīja Adelaida.

Viņa cieši paspieda kņazam roku, draudzīgi un laipni uzsmaidīja viņam un izgāja. Uz Gaņu viņa nepaskatījās.

—    Tas esat jūs, — Gaņa sāka griezt zobus, pēkšņi mezdamies virsū kņazam, tiklīdz visas bija izgājušas, — jūs izpļāpājāt viņām, ka es precos! — viņš ātri murmināja pārvērstu seju, nikni acis zibsnīdams. — Jūs, bezkaunīgais tenkotāj!

—    Es jums saku, jūs maldāties, — mierīgi un pieklājīgi apgalvoja kņazs, — es nemaz nezināju, ka jūs precaties.

—    Jūs pirmīt dzirdējāt, kā Ivans Fjodorovičs sacīja, ka šovakar viss izšķirsies pie Nastasjas Fiļipovnas, un jūs to esat pastāstījis! Jūs melojat! Kā viņas varēja dabūt zināt? Kas gan, velns lai parauj, varēja viņām izstāstīt, ja ne jūs? Vai tad vecene nelika man saprast?

—    Jums labāk jāzina, kas pateicis, ja vien jums liekas, ka jums lika saprast, es ne vārda par to neesmu runājis.

—    Nodevāt zīmīti? Atbilde? — drudžainā nepacietībā pārtrauca viņu Gaņa. Bet taisni tanī brīdī atgriezās Aglaja, un kņazs neko nepaspēja atbildēt.

—    Te būs, kņaz, — Aglaja sacīja, nolikdama uz galdiņa savu albumu, — izmeklējiet lappusi un uzrakstiet man kaut ko. Te būs spalva — turklāt gluži jauna. Tas nekas, ka tērauda? Kaligrāfi, esmu dzirdējusi, ar tērauda spalvām nerakstot.

Sarunādamās ar kņazu, viņa likās nemanām, ka arī Gaņa ir te. Bet, kamēr kņazs sakārtoja spalvu, sameklēja

lappusi un sagatavojās, Gaņa piegāja pie kamīna, kur slavēja Aglaja — turpat pa labi blakus kņazam, un dreboša, aiztrūkstošā balsī sacīja viņai gandrīz vai ausī:

—    Vienu vārdu, pasakiet tikai vienu vārdu — un es esmu glābts.

Kņazs ātri pagriezās un noraudzījās viņos abos. Gaņam sejā bija īsts izmisums; likās — viņš izteicis šos vārdus bez domāšanas, ļoti steigdamies. Aglaja skatījās viņā dažas sekundes gluži tai pašā mierīgajā izbrīnā, kā pirmīt bija raudzījušies kņazā, un, likās, šis viņas mierīgais izbrīns, šī neizpratne, it kā viņa nemaz nespētu saprast, ko viņai saka, bija šai brīdī Gaņam briesmīgāka par vislielāko nicināšanu.

—    Ko tad man uzrakstīt? — kņazs jautāja.

—     Es jums tūlīt nodiktēšu, — sacīja Aglaja, pagriezdamās pret viņu. — Varat sākt? Tad rakstiet: «Es vairāksolīšanā nepiedalos.» Tagad parakstiet datumu un mēnesi. Parādiet.

Kņazs pasniedza viņai albumu.

—    Lieliski! Jūs esat apbrīnojami uzrakstījis; jums ir brīnišķīgs rokraksts! Pateicos jums. Uz redzēšanos, kņaz.. . Pagaidiet, — viņa piebilda, it kā pēkšņi ko atcerēdamās, — iesim, es gribu jums uzdāvināt kaut ko piemiņai.

Kņazs gāja viņai līdzi; bet, iegājusi ēdamistabā, Aglaja apstājās.

—    Izlasiet šo, — viņa sacīja, pasniegdama viņam Gaņas zīmīti.

Kņazs paņēma zīmīti un neizpratnē paskatījās Aglajā.

—     Es taču zinu, ka jūs neesat to lasījis un nevarat būt šā cilvēka uzticības persona. Lasiet, es gribu, lai jūs izlasītu.

Zīmīte bija, acīm redzot, uzrakstīta steigā:

«Šodien izšķirsies mans liktenis, un Jūs zināt, kā. Šodien man vajadzēs dot pēdējo vārdu. Man nav nekādu tiesību cerēt uz Jūsu līdzjūtību, es nedrīkstu lolot nekādu cerību; bet reiz Jūs pateicāt vienu vārdu, vienu vienīgu vārdu, un šis vārds apmirdzēja manas dzīves melno nakti un kļuva man par bāku. Sakiet tagad vēl vienu tādu pašu vārdu — un Jūs glābsiet mani no bojā ejas! Sakiet man tikai: izbeidz visu, — un es visu izbeigšu šodien pat. Ak, cik viegli Jums to pateikt! Šinī

vārdā es izlūdzos tikai Jūsu līdzjūtību un līdzcietību — tik vien, tik vien! Un neko vairāk, neko! Es neiedrošinos lolot kādu cerību, jo neesmu tās cienīgs. Bet pēc Jūsu pateiktā vārda es uzņemšos atkal savu nabadzību, es priecīgs atkal pacietīšu savu izmisuma pilno stāvokli. Es došos cīņā, es priecāšos par to, es atdzimšu tajā un gūšu jaunus spēkus!

Jel atsūtiet man šo līdzcietības vārdu (tikai līdzcietības vien, zvēru Jums!). Nedusmojieties par izmisušā pārdrošību, par slīkoni, ka viņš iedrošinājies pielikt pēdējos spēkus, lai glābtu sevi no bojā ejas.

G. .»

—     Šis cilvēks apgalvo, — Aglaja asi sacīja, kad kņazs bija beidzis lasīt, — ka vārdi «izbeidziet visu» mani nekompromitēšot un nesaistīšot ne ar ko, un pats man to, kā redzat, rakstveidā garantē šai pašā zīmītē. Ievērojiet, cik naivi viņš pasteidzies pasvītrot dažus vārdiņus un cik rupji vīd cauri viņa slepenā doma. Viņš labi zina — ja viņš izbeigtu visu, bet pats, viens, nenogaidot, lai es kaut ko saku, un pat nerunājot ar mani par to, bez jebkādas cerības uz mani, tad manas jūtas pret viņu mainītos un es varbūt kļūtu viņa draugs. Viņš zina to pilnīgi droši! Bet viņam ir netīra dvēsele: viņš zina un nevar izšķirties; viņš zina un tomēr prasa garantiju. Viņš nav spējīgs izšķirties, paļaujoties uz cerību. Viņš grib, lai es viņam simt tūkstošu vietā dotu cerību uz sevi. Bet par agrāk teikto vārdu, ko viņš piemin zīmītē un kas it kā apmirdzējis viņa dzīvi, — par to viņš bezkaunīgi melo. Es gluži vienkārši reiz pažēloju viņu. Bet viņš ir rupjš un bezkaunīgs: viņam toreiz tūdaļ pavīdējusi doma, ka iespējama cerība; es to uzreiz sapratu. No tā laika viņš sāka mani lenkt; lenc arī tagad. Bet pietiek; ņemiet un atdodiet viņam zīmīti atpakaļ, kolīdz būsiet izgājuši no mūsu nama, protams, ne agrāk.

—    Bet ko viņam atbildēt?

—    Neko, protams. Tā ir vislabākā atbilde. Un jūs tātad vēlaties dzīvot viņa mājā?

—    Man pirmīt pats Ivans Fjodorovičs ieteica, — sacīja kņazs.

—    Tad sargieties no viņa, es jūs brīdinu; viņš tagad jums nepiedos, ka jūs viņam atdosiet atpakaļ zīmīti.

Aglaja viegli paspieda kņazam roku un izgāja. Viņas seja bija nopietna un sadrūmusi, viņa pat nepasmaidīja, kad atvadām kņazam pamāja ar galvu.

—           Es tūlīt, paņemšu tikai savu sainīti, — kņazs sacīja Gaņam, — un mēs iesim.

Gaņa piecirta kāju aiz nepacietības. Seja viņam pat satumsa aiz niknuma. Beidzot abi izgāja uz ielas, kņazs ar savu sainīti rokā.

—          Atbilde? Atbilde? — uzplijās viņam Gaņa. — Ko viņa jums teica? Jūs nodevāt vēstuli?

Kņazs klusēdams pasniedza Gaņam viņa zīmīti. Gaņa sastinga.

—           Kā? Mana zīmīte! — tas iesaucās. — Viņš pat nav to nodevis! Ak, man vajadzēja to nojaust! Ak, nol-1lādēts… Protams, ka viņa nekā nesaprata pirmīt! Nu kā tad, kā tad, kā tad jūs nenodevāt, ak, nol-l-lādēts…

—           Piedodiet, gluži otrādi, man tūlīt izdevās nodot jūsu zīmīti, tai pašā brīdī, kad jūs iedevāt, un taisni tā, kā jūs lūdzāt. Tā nonāca pie manis atkal, tāpēc ka Aglaja Ivanovna nupat atdeva man to atpakaļ.

—    Kad? Kad?

—           Tiklīdz es biju beidzis rakstīt albumā un kad viņa aicināja mani sev līdzi. (Jūs dzirdējāt?) Mēs iegājām ēdamistabā, viņa pasniedza man zīmīti, lika izlasīt un nodot jums atpakaļ.

—           Iz-la-sī-īt! — iebrēcās Gaņa gandrīz vai pilnā rīklē. — Izlasīt! Jūs lasījāt?

Un viņš atkal apstājās, sastindzis trotuāra vidū, tā izbrīnījies, ka pat iepleta muti.

—    Jā, lasīju, nupat.

—    Un viņa pati, pati deva lasīt? Pati?

—           Pati, un, ticiet man, es nebūtu lasījis, ja viņa neuzaicinātu.

Gaņa kādu brīdi klusēja un ar mokpilnām pūlēm kaut ko pārdomāja, bet pēkšņi iesaucās:

—           Nevar būt! Viņa nevarēja likt jums lasīt. Jūs melojat! Jūs pats izlasījāt!

—           Es saku taisnību, — kņazs atbildēja agrākajā nesatricināmi mierīgajā balsī, — un ticiet: man ļoti žēl, ka tas atstāj uz jums tik nepatīkamu iespaidu.

—           Bet, nelaimīgais, vismaz viņa jums sacīja kaut ko šai brīdī? Kaut ko taču atbildēja?

—    Jā, protams.

—    Tad runājiet taču, runājiet, ak velns!…

Un Gaņa divreiz uz trotuāra piecirta labo kāju, apautu galošā.

—    Tiklīdz biju izlasījis, viņa sacīja man, ka jūs viņu lencot; ka jūs gribot viņu kompromitēt tā, lai viņa dotu jums cerību un tikai tādēļ, lai, balstīdamies uz šo cerību, jūs varētu bez zaudējumiem atteikties no otras cerības simttūkstoš rubļu vērtībā. Ja jūs to būtu izdarījis, nekaulēdamies ar viņu, būtu sarāvis visas saites pats, neprasīdams uz priekšu no viņas garantiju, tad viņa varbūt kļūtu par jūsu draugu. Tas, šķiet, bija viss. Jā, vēl: kad es jautāju, jau paņēmis zīmīti, kāda būs atbilde, tad viņa sacīja, ka bez atbildes būšot vislabākā atbilde, — laikam tā; atvainojiet, ja esmu piemirsis, kā viņa burtiski teica, un atstāstu jums, kā pats sapratu.

Neizmērojams niknums sagrāba Gaņu, un viņa trakums izlauzās uz āru bez jebkāda ap valdījuma.

—     A! Tad tā! — Viņš grieza zobus. — Tad manas zīmītes sviest pa logu ārā! A! Viņa vairāksolīšanā nepiedalīšoties, — tad es piedalīšos! Tad redzēsim! Man vēl daudz kas … redzēsim!… Aža ragā saliekšu! …

Viņš vaibstījās, bālēja, ņēmās ar putām uz lūpām; viņš vicināja dūres. Tā viņi pagāja dažus soļus. No kņaza viņš nekautrējās ne druskas, it kā viņš būtu viens savā istabā, tāpēc ka ne mazākā mērā neņēma viņu nopietni. Bet pēkšņi viņš kaut ko apsvēra un atguvās.

—     Bet kā gan iespējams, — viņš pēkšņi griezās pie kņaza, — kā iespējams, ka jūs (idiots! — viņš piebilda pie sevis), ka jūs esat iemantojis tādu uzticību divas stundas pēc pirmās iepazīšanās? Kā tā?

Visās šajās mocībās trūka vēl skaudības. Tā pēkšņi iedzēla viņam pašā sirdī.

—    To nu gan es jums nepratīšu izskaidrot, — atbildēja kņazs.

Gaņa nikni noraudzījās viņā.

—    Vai tikai viņa jūs neaicināja ēdamistabā, lai dāvinātu jums savu uzticību? Viņa taču kaut ko jums taisījās dāvināt?

—    Citādi es arī nevaru saprast, vienīgi tā.

—     Bet par ko tad, velns parāvis! Ko jūs tur īsti izdarījāt? Ar ko iepatikāties? Dzirdiet, — viņš nevarēja un nevarēja rimties (visas viņa domas šai brīdī bija nekārtībā savandītas, tā ka viņš pat nespēja tās sakopot), — dzirdiet, vai jūs nevarat kaut jel kā atcerēties un npjēgt pēc kārtas, ko jūs tur īsti runājāt, visus vārdus, no paša sākuma? Vai jūs kaut ko nepamanījāt, vai neatceraties?

—      Ak, labi atceros, — atbildēja kņazs, — no paša sākuma, kad es ienācu un mēs iepazināmies, mēs sākām runāt par Šveici.

—    Nu, pie velna Šveici!

—    Pēc tam par nāves sodu…

—    Par nāves sodu?

—      Jā, tā tur iznāca… tad es viņām pastāstīju, kā pavadīju tur trīs gadus, un kādu notikumu ar kādu turienes nabaga zemnieci…

—      Nu, pie velna nabaga zemnieci! Tālāk! — Gaņa nepacietībā traucās uz priekšu.

—      Pēc tam, kā Šneiders pateica man savas domas par manu raksturu un piespieda mani…

—      Ej ratā ar savu Šneideru, un uzspļaut man viņa domām! Tālāk!

—      Tālāk iznāca tā, ka es sāku runāt par sejām, tas ir, par seju izteiksmēm, un sacīju, ka Aglaja Ivanovna gandrīz tikpat skaista kā Nastasja Fiļipovna. Taisni tad es arī izpļāpājos par ģīmetni…

—      Bet jūs neatstāstījāt, jūs taču neatstāstījāt, ko dzirdējāt pirmīt kabinetā? Nē? Nē?

—    Vēlreiz atkārtoju, ka ne.

—      Bet kā tad, velns… Pag! Vai Aglaja neparādīja zīmīti vecenei?

—      To es varu jums pilnīgi garantēt, ka nerādīja. Es visu laiku biju klāt; un kad lai viņa to darītu.

—      Bet varbūt jūs pats nepamanījāt kaut ko… O, idiots, nol-l-lādēts, — viņš iesaucās, vairs nemaz nevaldīdamies, — pat izstāstīt neko neprot!

Gaņa, reiz sācis lamāties un nesastapis pretestību, pamazām zaudēja savaldīšanos, kā tas vienmēr notiek ar dažiem cilvēkiem. Vēl mazliet, un viņš varbūt sāktu spļaudīties, viņš jau tā bija satracināts. Bet taisni šī trakuma pēc viņš vairs nekā neredzēja; citādi jau sen būtu pievērsis uzmanību tam, ka šis «idiots», pret ko viņš tik nicīgi izturējās, nereti prot pārlieku ātri un smalki visu izprast un ārkārtīgi apmierinoši atstāstīt. Bet pēkšņi notika kaut kas negaidīts.

—      Man jums jāsaka, Gavrila Ardalionovič, — kņazs pēkšņi sacīja, — ka es agrāk tiešām biju tik nevesels, ka patiesi likos gandrīz idiots; bet tagad jau sen esmu izveseļojies, un tāpēc man mazliet nepatīkami, kad mani taisni acīs sauc par idiotu. Lai gan jums var arī piedot, ievērojot jūsu neveiksmes, bet jūs savā piktumā pat pāris reižu mani nolamājāt. Man tas ļoti nepatīkami, sevišķi tā pēkšņi kā jūs, tūlīt sākumā; un, tā kā mēs tagad stāvam krustcelēs, vai tad mums nebūtu labāk šķirties; jūs iesiet pa labi mājup, bet es pa kreisi. Man ir divdesmit pieci rubļi, un es droši vien atradīšu kādu hotel gārni[1].Mēbelētas istabas.

(Franc.)

Gaņa briesmīgi apmulsa un pat nosarka aiz kauna.

—    Atvainojiet, kņaz, — viņš dedzīgi iesaucās, pēkšņi pārsviezdamies no lamāšanās ārkārtīgā laipnībā, — dieva dēļ, piedodiet! Jūs redzat, kādā nelaimē esmu! Jūs vēl gandrīz neko nezināt, bet, ja jūs zinātu visu, tad droši vien kaut jel drusku piedotu man; lai gan, protams, man nevar piedot…

—    Ak, man nemaz nevajag tik lielu atvainošanos, — pasteidzās atbildēt kņazs. — Es taču saprotu, ka jums ļoti nepatīkami un tāpēc jūs arī lamājaties. Nu, dosimies pie jums. Es labprāt…

«Nē, tagad viņu tā palaist nav iespējams,» Gaņa domāja, pa ceļam nikni noraudzīdamies kņazā, «šis blēdis izvilināja man visu, bet pēc tam pēkšņi noņēma masku… Tas kaut ko nozīmē. Nu, to mēs redzēsim! Viss noskaidrosies, viss, viss! Šodien pat!»

Viņi jau stāvēja pie paša nama.

VIII

Gaņas dzīvoklis atradās trešajā stāvā visai spodrās, gaišās un plašās kāpnēs, un tajā bija sešas vai septiņas istabas un istabiņas, gan visparastākās, bet katrā ziņā ne gluži pa kabatai ierēdnim ar ģimeni, kas saņem pat divi tūkstoši rubļu algas. Bet tas bija domāts īrnieku turēšanai pilnā pansijā ar apkalpošanu, un Gaņa ar ģimeni to bija aizņēmis tikai pirms pāris mēnešiem, par lielām nepatikšanām pašam Gaņam, jo tā bija neatlaidīgi lūgušas Ņina Aleksandrovna un Varvara Ardalionovna, vēlēdamās savukārt būt noderīgas un kaut cik palielināt ģimenes ienākumus. Gaņa pukojās un sauca īrnieku turēšanu par nejēdzību; viņam kļuva pēc tam it kā kauns uzturēties sabiedrībā, kur viņš bija paradis ierasties kā jauneklis, kuru gaida spoža nākotne. Visa šī piekāpšanās likteņa priekšā un visa šī nepatīkamā šaurība — tas viss cirta viņam dziļas brūces dvēselē. Jau kādu laiku viņu bezgalīgi un nesamērīgi satrauca katrs sīkums, un, ja viņš bija piekritis kādu laiku piekāpties un pieciest, tad tikai tāpēc, ka jau bija nolēmis visu to grozīt un pārveidot visdrīzākajā laikā. Un tomēr pati šī pārvērtība, pati izeja, kurai viņš bija pieķēries, nebija nekāds sīkais uzdevums — tas bija uzdevums, kura paredzamā atrisināšana draudēja ar vēl grūtākām pūlēm un mokām nekā viss iepriekšējais.

Dzīvokli pārdalīja koridors, kas sākās tieši no priekšnama. Koridoram vienā pusē atradās tās trīs istabas, ko bija nodomāts izīrēt «sevišķi ieteiktiem» īrniekiem; bez tam tai pašā pusē, viņā galā pie virtuves, bija ceturtā istabiņa, šaurāka par visām citām, kurā dzīvoja pats atvaļinātais ģenerālis Ivolgins, ģimenes tēvs, kas gulēja uz plata dīvāna, bet ienākt dzīvoklī un iziet no tā bija spiests caur virtuvi, pa sētas kāpnēm. Tai pašā istabiņā tika novietots arī trīspadsmit gadus vecais Gavrilas Ardalionoviča brālis, ģimnāzists Koja; arī viņam bija lemts te šaurībā dzīvot, mācīties, gulēt uz otra — visai veca, šaura un īsa dīvāniņa, uz caurumaina palaga un, galvenais, apkopt un uzraudzīt tēvu, kas arvien vairāk un vairāk nevarēja bez viņa iztikt. Kņazam ierādīja vidējo no trim istabām; pirmajā pa labi bija apmeties Ferdiščenko, bet trešā pa kreisi bija vēl tukša. Taču Gaņa vispirms ieveda kņazu ģimenes pusē. Šinī ģimenes pusē bija zāle, ko pārvērta, kad vajadzīgs, ēdamistabā, tad arī vieSistaba, kas gan bija vieSistaba tikai no rītiem, bet vakarā kļuva par Gaņas kabinetu un viņa guļamistabu, un, beidzot, trešā istaba, ļoti šaura, un tai durvis vienmēr stāvēja ciet: tā bija Ņinas Aleksandrovnas un Varvaras Ardalionovnas guļamistaba. Vārdu sakot, viss šai dzīvoklī bija šaurs un saspiests; Gaņa tikai klusībā grieza zobus; viņš gan bija un gribēja būt godbijīgs pret māti, bet jau no pirmā brīža varēja novērot, ka viņš ir liels despots ģimenē.

Ņina Aleksandrovna nebija vieSistabā viena, ar viņu kopā sēdēja Var vara Ardalionovna; viņas abas kaut ko adīja un sarunājās ar viesi Ivanu Petroviču Pticinu. Ņina Aieksandrovna likās gadu piecdesmit veca, vāju, iekritušu seju un tumšiem lokiem zem acīm. Izskats viņai bija slimīgs un mazliet skumīgs, bet seja un skatiens diezgan patīkams; ar pirmajiem vārdiem izpaudās nopietnais raksturs, pilns patiesa cienīguma. Par spīti skumīgajam paskatam, viņā varēja nojaust stingrību un pat apņēmību. Ģērbusies viņa bija ārkārtīgi vienkārši — tumšā tērpā, gluži kā vecīte, bet viņas izturēšanās, runas veids, visa iznesība liecināja, ka šī sieviete redzējusi arī labāku sabiedrību.

Varvarai Ardalionovnai varēja būt ap divdesmit trīs gadi, tā bija vidēja auguma jaunava, diezgan kalsna, seja gan nebija sevišķi skaista, taču glabāja sevī noslēpumu, kā patikt bez skaistuma un kaislīgi saistīt pie sevis. Viņa bija ļoti līdzīga mātei, pat ģērbās gandrīz tāpat kā māte, jo nemaz nevēlējās greznoties. Viņas pelēko acu skatiens dažu labu reizi varēja būt ļoti jautrs un laipns, taču visbiežāk tas bija nopietns un domīgs, reizēm pat pārāk, sevišķi pēdējā laikā. Stingrība un apņēmība vīdēja arī viņas sejā, bet varēja nojaust, ka šī stingrība var izpausties pat enerģiskāk un ar lielāku uzņēmību nekā mātei. Var vara Ardalionovna bija diezgan ātras dabas, un brālītis nereti pat baidījās no šīs ātrās dabas. No tās baidījās arī viņu viesis Ivans Petrovičs Pticins, kas tagad sēdēja pie viņām. Tas bija vēl diezgan jauns cilvēks, nepilnus trīsdesmit gadus vecs, vienkārši, bet eleganti ģērbies, ar patīkamām, pat pārlieku solīdām manierēm. Rūsganā bārdele liecināja, ka šis cilvēks nav nodarbināts valsts dienestā. Viņš prata sarunāties gudri un interesanti, bet visbiežāk bija nerunīgs. Vispār viņš atstāja diezgan patīkamu iespaidu. Viņš, acīm redzot, nebija vienaldzīgs pret Varvaru Ardalionovnu un neslēpa savas jūtas. Varvara Ardalionovna izturējās pret viņu draudzīgi, bet uz dažiem viņa jautājumiem atbildēt vēl kavējās, viņai tie pat nepatika; Pticins tomēr nemaz nebija zaudējis dūšu. Ņina Aieksandrovna bija pret viņu laipna, bet pēdējā laikā sāka pat viņam daudz ko uzticēt. Bija zināms, starp citu, ka viņš īpaši nodarbojas ar iedzīvošanos naudā, aizdodams to uz augstiem procentiem pret vairāk vai mazāk drošām ķīlām. Ar Gaņu viņš bija ārkārtīgi lielos draugos.

Pēc pamatīgās, bet saraustītās Gaņas iepazīstināšanas

(viņš visai sausi sasveicinājās ar māti, nemaz nesasveicinājās ar māsu un tūdaļ kaut kur aizveda no istabas Pticuiu) Ņina Aleksandrovna pateica kņazam dažus laipnus vaidus un lika Koļam, kas paskatījās pa durvīm, aizvest kņazu uz vidējo istabu. Koļa bija zēns ar jautru un diezgan piemīlīgu seju, viņa izturēšanās likās uzticības pilna un vaļsirdīga.

—          Kur tad jūsu mantas? — viņš jautāja, ievezdams kņazu istabā.

—    Man ir sainītis; es to atstāju priekšnamā.

—           Es jums tūlīt atnesīšu. Mums ir tikai divas apkalpotājas — ķēkša un Matrjona, tā ka arī es palīdzu. Varja visu pārlūko un skaišas. Gaņa saka, ka jūs šodien esot atbraucis no Šveices?

—    Jā.

—    Un vai labi dzīvot Šveicē?

—    Ļoti.

—    Kalni?

—    Jā.

—    Es jums tūlīt atstiepšu jūsu saiņus.

Ienāca Varvara Ardalionovna.

—           Matrjona jums tūlīt uzklās palagus. Jums ir čemodāns?

—           Nē, sainītis. Tam pakaļ aizgāja jūsu brālis; tas ir priekšnamā.

—           Nekāda saiņa tur nav, tikai šis sainītis; kur jūs nolikāt? — Koļa jautāja, atgriezdamies atkal istabā.

—           Nekāda cita jau arī nav kā vien šis, — kņazs paziņoja, saņemdams savu sainīti.

—           A-ā! Bet es domāju, ka tik Ferdiščenko nav aizstiepis.

—           Nemels niekus, — stingri sacīja Varja, kas arī ar kņazu runāja visai sausi un gandrīz tikai pieklājīgi.

— Chère Babette,  ar mani var apieties arī maigāk, es taču neesmu Pticins.

—           Tevi vajag nopērt, Koļa, tāds muļķis tu vēl esi. Pēc visa, kas vajadzīgs, varat griezties pie Matrjonas; pusdienas ēdam puspiecos. Varat pusdienot kopā ar mums, varat arī savā istabā, kā jums tīk. Iesim, Koļa, netraucē!

—     Iesim, noteiktais rakstur!

Iziedami viņi sadūrās ar Gaņu.

—    Tēvs mājās? — Gana jautāja Koļam un, saņēmis apstiprinošu atbildi, iečukstēja Kojām kaut ko ausī.

Koļa pamāja ar galvu un izgāja reizē ar Varvaru Ardalionovnu.

—    Pāris vārdu, kņaz, pavisam piemirsu jums pasacīt šo… darīšanu pēc. Mazs lūgums: esiet tik laipns, ja tikai jums tas nesagādās pārāk lielas pūles, — nepļāpājiet ne šeit par to, kas man ar Aglaju nupat bija, ne tur par to, ko jūs šeit redzēsiet; tāpēc ka arī šeit diezgan nejēdzību. Pie velna, starp citu… Kaut vai šodien atturieties.

—     Ticiet man, ka esmu daudz mazāk pļāpājis, nekā jūs domājat, — kņazs atbildēja, mazliet sapīcis par Gaņas pārmetumiem. Viņu attiecības acīm redzami kļuva arvien sliktākas.

—    Nu, diezgan šodien jau esmu izcietis jūsu dēļ. Vārdu sakot, es jūs lūdzu.

—    Arī to ievērojiet, Gavrila Ardalionovič, — kas tad mani pirmīt saistīja, un kāpēc es nevarēju pieminēt ģīmetni? Jūs taču man to nelūdzāt.

—     Fū, cik slikta istaba, — Gaņa piebilda, nicīgi lūkodamies apkārt, — tumša, un logi uz sētu. No visiem viedokļiem ņemot, jūs pie mums esat nelaikā… Nu, tā nav mana darīšana; ne jau es istabas izīrēju.

Ieskatījās Pticins un pasauca Gaņu; tas steigšus pameta kņazu, un izgāja ārā, lai gan vēl kaut ko gribēja sacīt, bet, acīm redzot, vilcinājās un it kā kaunējās iesākt; arī istabu viņš nopaļāja, gluži kā nokaunējies.

Kolīdz kņazs bija nomazgājies un paspējis kaut cik uzpost savu ārieni, durvis atvērās un atkal kāds pabāza galvu.

Tas bija ap trīsdesmit gadu vecs kungs, prāva auguma, plecīgs, milzīgu, cirtainu, rūsganu galvu. Seja viņam bija tukla un sārta, lūpas biezas, deguns plats un plakans, acis maziņas, aiztūkušas un zobgalīgas, it kā ik brīdi mirkšķinātu. Visumā viņa izskats bija diezgan nekaunīgs. Ģērbies viņš bija mazliet netīrīgi.

Sākumā viņš pavēra durvis taisni tik daudz, lai varētu iebāzt galvu. Iebāztā galva sekundes piecas apskatīja istabu, tad durvis sāka lēnām atvērties, viss stāvs parādījās uz sliekšņa, tomēr viesis vēl nenāca iekšā, bet no sliekšņa, acis piemiedzis, joprojām aplūkoja kņazu. Beidzot viņš aizvēra durvis, nāca tuvāk, atsēdās krēslā, saņema kņazu cieši aiz rokas un nosēdināja iepretim uz dīvāna.

Ferdiščenko, — viņš sacīja, cieši un itin kā jautājoši ielūkodamies kņazam sejā.

—          Nu, un tad? — atbildēja kņazs, gandrīz vai iesmiedamies.

—          īrnieks, — sacīja atkal Ferdiščenko, joprojām tāpat viņā lūkodamies.

—    Gribat iepazīties?

—           E-eh! — viesis nosacīja, uzbužinājis matus un nopūties, un sāka raudzīties pretējā kaktā. — Vai nauda jums ir? — viņš pēkšņi vaicāja, griezdamies pie kņaza.

—    Nedaudz.

—    Cik īsti?

—    Divdesmit pieci rubļi.

—    Parādiet.

Kņazs izvilka divdesmit piecu rubļu gabalu no vestes kabatas un pasniedza Ferdiščenko. Tas atlocīja, paskatījās, tad apgrieza otrādi, pēc tam pacēla pret gaismu.

—           Diezgan dīvaini, — viņš noteica kā pārdomās, — kāpēc tas nobrūnē? Šie divdesmit piecu rubļu gabali reizēm briesmīgi nobrūnē, bet citi, gluži otrādi, pavisam izbalē. Ņemiet!

Kņazs paņēma savu naudas zīmi atpakaļ. Ferdiščenko piecēlās no krēsla.

—           Es nācu jūs brīdināt: pirmkārt, naudu man neaizdodiet, jo es katrā ziņā lūgšu aizdot.

—    Labi.

—    Jūs esat nodomājis te maksāt?

—    Esmu nodomājis.

—           Bet es neesmu; paldies. Es te no jums pa labi, pirmās durvis — redzējāt? Pie manis centieties ne visai bieži ierasties; pie jums es pienākšu, neraizējieties. Ģenerāli satikāt?

—    Nē.

—    Un neesat dzirdējis?

—    Protams, ne.

—    Kāpēc gan ne?

—    Ardievu.

Un viņš devās uz durvīm. Kņazs vēlāk dabūja zināt, ka šis kungs it kā aiz pienākuma uzņēmies pārsteigt visus ar oriģinalitāti un jautrību, bet viņam tas nekad nav izdevies. Uz dažiem viņš atstājis pat nepatīkamu iespaidu, un tāpēc viņš no sirds skuma, bet savu uzdevumu tomēr nepameta novārtā. Durvīs viņam izdevās it kā atgūties, saduroties ar kādu kungu, kas nāca iekšā; palaizdams šo jauno un kņazam nepazīstamo viesi istabā, viņš vairākkārt kā brīdinādams pamirkšķināja uz viņu no mugurpuses un tādējādi tomēr aizgāja ne bez aplomba.

Jaunais viesis bija liela auguma, gadus piecdesmit piecus vecs vai pat vairāk, diezgan tukls, ar koši sarkanu, gaļīgu un uzblīdušu seju, ko apņēma bieza, sirma vaigubārda, ar ūsām, lielām, mazliet izvalbītām acīm. Šis stāvs būtu diezgan stalts, ja tas neizskatītos tik nolaidies, nodzīvojies, pat it kā notašķījies. Viņš bija ģērbies vecos svārciņos, gandrīz vai cauriem elkoņiem, arī veļa bija notaukota — kā jau pa mājām. Tuvumā viņš mazliet oda pēc degvīna; bet viņa izturēšanās bija efektīga, mazliet it kā iemācīta, tajā redzama cītīga vēlēšanās pārsteigt ar savu cienīgumu. Kungs tuvojās kņazam nesteigdamies, laipni smaidīdams, klusēdams saņēma viņa roku un, paturot to savējā, labu laiciņu skatījās viņam sejā, it kā atcerēdamies pazīstamus vaibstus.

—     Viņš! Viņš! — tas nosacīja klusi, bet svinīgi. — Kā dzīvs! Dzirdu pieminam pazīstamu un dārgu vārdu un atcerējos neatgriežamo pagātni… Kņazs Miškins?

—    Taisni tā.

—    Ģenerālis Ivolgins, atvaļināts un nelaimīgs. Jūsu vārds un tēva vārds, ja drīkstu jautāt?

—    Ļevs Nikolajevičs.

—    Tā, tā! Mana drauga, var sacīt, bērnības drauga Nikolaja Petroviča dēls?

—    Manu tēvu sauca par Nikolaju Ļvoviču.

—    Ļvovičs, — pārlaboja ģenerālis nesteigdamies, bet ar pilnīgu pārliecību, it kā viņš nemaz nebūtu aizmirsis, bet tikai nejauši pārteicies. Viņš apsēdās un arī kņazu, saņēmis aiz rokas, nosēdināja sev līdzās. — Es jūs uz rokām nēsāju.

—    Tiešām? — jautāja kņazs. — Jau divdesmit gadi, kopš mans tēvs miris.

—   Jā; divdesmit gadi; divdesmit gadi un trīs mēneši. Kopā mācījāmies; es tieši kara …

—    Un tēvs arī bija karadienestā, podporučiks Vasiļkovas pulkā.

—    Belomiras. Uz Belomiras pulku pārcēla gandrīz pirms nāves. Es tur stāvēju un svētīju viņu mūžībai. Jūsu māmiņa…

Ģenerālis apklusa kā no skumjām atmiņām.

—    Un arī viņa pēc pusgada nomira no saaukstēšanās, — sacīja kņazs.

—     Ne no saaukstēšanās. Ne no saaukstēšanās, ticiet vecam vīram. Es tur biju, es arī viņu apglabāju. Aiz bēdām pēc sava kņaza, nevis no saaukstēšanās. Jā, man prātā stāv arī kņaziene. Jaunība! Viņas dēļ mēs ar kņazu, bērnības draugi, tikko nekļuvām viens otram par slepkavu.

Kņazs sāka klausīties mazliet neticīgi.

— Es kaislīgi mīlēju jūsu māmuļu, kad viņa vēl bija līgava — mana drauga līgava. Kņazs to pamanīja un jutās frappé  . Atnāk pie manis no rīta septītā stundā, modina. Ģērbjos izbrīnījies; neviens nerunā ne vārda; es visu saprotu. Izvelk no kabatas divas pistoles. Caur lakatu. Bez lieciniekiem. Kam te liecinieki, kad pēc piecām minūtēm aizraidām viens otru mūžībā? Pielādējam, izstiepjam lakatu, nostājamies, pieliekam pistoles viens otram pie sirds un raugāmies viens otram sejā. Pēkšņi asaras aumaļām līst abiem no acīm, nodreb rokas. Abiem, abiem uzreiz! Nu, te, gluži dabiski, apkampieni un savstarpēja augstsirdības cīņa. Kņazs kliedz: tava! Es kliedzu: tava! Vārdu sakot... vārdu sakot... jūs pie mums ... dzīvot?

—    Jā, varbūt kādu laiku, — kņazs nosacīja kā sastomīdamies.

—     Kņaz, māmiņa jūs lūdz pie sevis, — sauca Koļa, ieskatījies pa durvīm. Kņazs jau cēlās, lai ietu, bet ģenerālis uzlika delnu viņam uz pleca un draudzīgi nospieda viņu atpakaļ dīvānā.

—     Kā jūsu tēva patiess draugs gribu brīdināt, — sacīja ģenerālis, — es, jūs redzat pats, es esmu cietis traģiskā katastrofā; bet ko lai dara! Ko lai dara! Ņina Aleksandrovna ir neparasta sieviete. Varvara Ardalionovna, mana meita, ir neparasta meita! Apstākļu spiesti, izīrējam istabas — nedzirdēti zemu esam krituši! Man, kuram atlika kļūt par ģenerālgubernatoru!… Bet par jums mēs priecājamies vienmēr. Un pie tam man mājās traģēdija!

Kņazs raudzījās jautājoši, izrādot lielu interesi.

—    Tiek gatavotas laulības — neparastas laulības. Apšaubāmas sievietes laulības ar jaunu cilvēku, kas varētu būt par kambarjunkuru. Šo sievieti ievedīs namā, kur ir mana meita un kur ir mana sieva! Bet, kamēr es dzīvoju, viņa neienāks! Es nogulšos uz sliekšņa, un lai kāpj man pāri!… Ar Gaņu es tagad tikpat kā nerunāju, izvairos satikties. Es jūs brīdinu tīšuprāt; ja dzīvosiet pie mums, tik un tā kļūsiet par liecinieku. Bet jūs esat mana drauga dēls, un man tiesības cerēt…

—    Kņaz, esiet tik laipns, ienāciet pie manis vieSistabā, — aicināja Ņina Aleksandrovna, jau pati parādījusies pie durvīm.

—     Iedomājies, mans draugs, — iesaucās ģenerālis, — izrādās, ka esmu auklējis kņazu uz savām rokām!

Ņina Aleksandrovna pārmetoši paskatījās ģenerālī un vērīgi kņazā, bet neteica ne vārda. Kņazs devās viņai līdzi; taču, kolīdz viņi ienāca vieSistabā un apsēdās, bet Ņina Aleksandrovna uzsāka ļoti steidzīgi un pusbalsī kaut ko stāstīt kņazam, arī ģenerālis pēkšņi pats ieradās vieSistabā. Ņina Aleksandrovna tūdaļ apklusa un ar redzamu nepatiku noliecās pie sava adīkļa. Ģenerālis varbūt gan manīja šo īgnumu, tomēr joprojām bija vislabākajā garastāvoklī.

—     Mana drauga dēls! — viņš iesaucās, griezdamies pie Ņinas Aleksandrovnas. — Un tik negaidīti! Man sen vairs ne prātā nenāca. Bet, mans draugs, vai tiešām tu neatceries nelaiķi Nikolaju Ļvoviču? Tu vēl paguvi sastapt viņu … Tverā?

—    Es neatceros Nikolaju Ļvoviču. Vai tas jūsu tēvs? — viņa jautāja kņazam.

—    Tēvs; bet viņš, šķiet, mira nevis Tverā, bet Jeļizavetgradā, — kņazs bikli iebilda. — Man teica Pavliščevs…

—     Tverā, — apstiprināja ģenerālis, — īsi pirms nāves notika pārcelšana uz Tveru, pat vēl pirms tam, iekams slimība bija progresējusi. Jūs bijāt vēl pārāk mazs un nevarējāt paturēt prātā ne pārcelšanu, ne ceļojumu; bet

Pavliščevs varēja maldīties, lai gan bija vislieliskākais cilvēks.

—    Jūs pazināt arī Pavliščevu?

—    Viņš bija neparasts cilvēks, bet man pašam iznāca būt par liecinieku. Es devu svētību uz nāves cisām…

—    Mans tēvs taču mira, būdams tiesas uzraudzībā, — kņazs atkal iebilda, — lai gan es nekad nevarēju dabūt zināt, par ko tieši; viņš esot miris hospitālī.

—    O, tas bija ierindnieka Kolpakova lietā, un, nav šaubu, kņazs būtu attaisnots.

—    Tā? Jūs droši zināt? — kņazs jautāja ar sevišķu interesi.

—     Un kā vēl! — ģenerālis iekliedzās. — Tiesa beidzās, neko neizspriedusi. Neiespējama lieta! Var pat sacīt, noslēpumaina lieta: nomirst štāba kapteinis Larionovs, rotas komandieris; kņazu pagaidām ieceļ par vietas izpildītāju; labi. Ierindnieks Kolpakovs izdara zādzību — nozog biedram zābaku ādas — un tās nodzer; labi. Kņazs, — un, iegaumējiet, tas notika feldfēbeļa un kaprāļa klātbūtnē, — nostrostē Kolpakovu un solās viņu nopērt. Ļoti labi. Kolpakovs dodas uz kazarmām, nogulstas uz lāvas un pēc stundas ceturkšņa nomirst. Lieliski, bet gadījums negaidīts, gandrīz neiespējams. Tā vai citādi, bet Kolpakovu apglabā; kņazs ziņo, un pēc tam Kolpakovu izslēdz no sarakstiem. Liktos — ko vēl vairāk? Bet taisni pēc pusgada brigādes skatē ierindnieks Kolpakovs, it kā nekas nebūtu noticis, atrodas Novozemļanskas kājnieku pulka otrā bataljona trešajā rotā, tai pašā brigādē un tai pašā divīzijā.

—    Kā! — kņazs iekliedzās ārkārtīgā izbrīnā.

— Tas tā nav, viņš kļūdās! — pēkšņi pie kņaza grie¬zās Ņina Aleksandrovna, gandrīz skumji raudzīdamās viņā. — Mori mari se trompe.

— Bet, mans draugs, se trompe — to viegli pasacīt, taču izskaidro pati šādu gadījumu! Visi nonāca pilnīgā strupceļā. Es pirmais teiktu — qu' on se trompe . Bet, kā par nelaimi, es biju liecinieks un pats piedalījos komisijā. Visas konfrontācijas rādīja, ka šis ir tas pats, gluži tas pats ierindnieks Kolpakovs, kas pirms pusgada tika apglabāts, noturot parasto parādi un bungām rībot.

Gadījums tiešām rets, gandrīz neiespējams, es piekrītu, bet…

—    Tētiņ, jums pusdienas galdā, — paziņoja Varvara Ardalionovna, ienākdama istabā.

—    A, tas ir jauki, lieliski! Esmu tā izsalcis… Bet gadījums, var sacīt, pat psiholoģisks…

—    Zupa atkal atdzisīs, — Var ja nepacietīgi sacīja.

—    Tūlīt, tūlīt, — murmināja ģenerālis, iziedams no istabas. — Un par spīti visām izziņām… — varēja dzirdēt vēl no koridora.

—     Jums būs daudz kas jāpiedod Ardalionam Aleksandrovičam, ja pie mums paliksiet, — Ņina Aleksandrovna sacīja kņazam, — viņš tomēr jūs pārāk netraucēs; viņš arī pusdienas ēd viens. Jūs būsiet vienis prātis, katram ir savi trūkumi un savas… sevišķas īpatnības, citiem varbūt vēl vairāk nekā tiem, uz kuriem paraduši ar pirkstiem rādīt. Vienu jums ļoti lūgšu: ja mans vīrs griežas pie jums sakarā ar īres maksu, tad sakiet viņam, ka jau esat atdevis man. Tas ir, arī Ardalionam Aleksandrovičam atdotais tāpat jums būtu ierēķināts, bet es vienīgi akurātības dēļ jūs lūdzu… Kas tas, Varja?

Var ja atgriezās istabā un klusēdama pasniedza mātei Nastasjas Fiļipovnas ģīmetni. Ņina Aleksandrovna nodrebēja un sākumā it kā izbīlī, bet tad nomāktā garastāvoklī rūgti aplūkoja to kādu laiku. Beidzot jautājoši paskatījās uz Varju.

—    Viņam šodien dāvana no viņas pašas, — Varja sacīja, — bet vakarā viņiem viss noskaidrosies.

—     Šovakar! — kā izmisumā pusbalsī atkārtoja Ņina Aleksandrovna. — Nūja! Te šaubu vairs nav nekādu, un cerību ari vairs nepaliek: ar ģīmetni viņa visu izteikusi … Vai tad viņš tev pats to parādīja? — viņa piebilda izbrīnā.

—    Jūs zināt, ka mēs jau veselu mēnesi gandrīz ne vārda nerunājam. Pticins man visu izstāstīja, bet ģīmetne tur pie galda uz grīdas mētājās; es pacēlu.

—    Kņaz, — pēkšņi pie viņa griezās Ņina Aleksandrovna, — es gribēju jums jautāt (tādēļ vien, patiesību sakot, es jūs palūdzu šurp) — vai jūs sen pazīstat manu dēlu? Viņš sacīja, šķiet, ka jūs tikai šodien nezin no kurienes esot atbraucis?

Kņazs paskaidroja īsumā par sevi, lielāko daļu izlaizdams. Ņina Aleksandrovna un Varja klausījās.

—    Es negribu neko izdibināt par Gavrilu Ardalionoviču, jūs iztaujādama, — piebilda Ņina Aleksandrovna, — jūs nedrīkstat maldīties šinī ziņā. Ja ir kaut kas, ko viņš man pats negrib atklāt, to es pati negribu uzzināt bez viņa. Es tikai tāpēc, patiesību sakot, ka pirmīt Gaņa jūsu klātbūtnē un vēlāk, kad jūs aizgājāt, uz manu jautājumu par jums atbildēja: «Viņš visu zina, nav ko taisīt garas ceremonijas!» Ko gan tas nozīmē? Tas ir, es gribētu zināt, cik lielā mērā …

Pēkšņi ienāca Gaņa un Pticins; Ņina Aleksandrovna tūdaļ apklusa. Kņazs palika sēžam krēslā blakus viņai, bet Varja pagāja sāņus; Nastasjas Fiļipovnas ģīmetne atradās virsredzamākajā vietā — uz Ņinas Aleksandrovnas darba galdiņa, taisni viņai priekšā. Gaņa, to ieraudzījis, sarauca uzacis, īgni paņēma to no galda un nometa uz sava rakstāmgalda, kas stāvēja istabas otrā galā.

—    Šodien, Gaņa? — jautāja Ņina Aleksandrovna.

—     Kas šodien? — Gaņa it kā satrūkās un pēkšņi uzbruka kņazam. — A, saprotu, jūs jau te arī! … Kas tad jums galu galā — tā kāda slimība vai kas? Nociesties nevarat? Tad saprotiet taču galu galā, jūsu gaišība…

—    Te es esmu vainīgs, Gaņa, un neviens cits, — Pticins viņu pārtrauca.

Gaņa jautājoši paskatījās viņā.

—    Tas tomēr labāk, Gaņa, jo vairāk tāpēc, ka, no vienas puses, viss izlemts, — Pticins nomurmināja un, atgājis sāņus, nosēdās pie galda, izvilka no kabatas kādu papīriņu, kas bija aprakstīts ar zīmuli, un sāka to cieši aplūkot. Gaņa stāvēja sadrūmis un pilns nemiera gaidīja ģimenes scēnu. Kņazam viņš pat nedomāja atvainoties.

—     Ja viss izlemts, tad Ivanam Petrovičam, protams, taisnība, — Ņina Aleksandrovna sacīja, — nesarauc pieri, lūdzams, un neuztraucies, Gaņa, es neko nejautāšu, ko pats negribi sacīt, un, tici man, esmu pilnīgi samierinājusies, esi tik laipns, neuztraucies.

Viņa to sacīja, neatraudamās no darba, kā likās — tiešām mierīgi. Gaņa bija pārsteigts, bet piesardzīgi klusēja un noraudzījās mātē, nogaidot, lai viņa izteiktos skaidrāk. Mājas scēnas jau pārāk daudz no viņa bija prasījušas. Ņina Aleksandrovna pamanīja šo piesardzību un, rūgti smaidīdama,-piebilda:

—    Tu vēl arvien šaubies un netici man; neuztraucies, nebūs ne asaru, ne lūgšanu kā agrāk, vismaz no manas puses ne. Mana vienīgā vēlēšanās ir tā, lai tu būtu laimīgs, un tu to zini; esmu padevusies liktenim, bet mana sirds būs vienmēr pie tevis, vai nu mēs paliksim kopā, vai šķirsimies. Protams, es atbildu tikai par sevi; tu nevari to pašu prasīt no māsas …

—    Ak, atkal viņa! — Gaņa iesaucās, zobgalīgi un naidīgi skatīdamies māsā. — Māmiņ! Zvēru jums atkal to pašu, ko jau esmu jums solījis: neviens un nekad neiedrošināsies necienīgi pret jums izturēties, kamēr esmu.te, kamēr esmu dzīvs. Lai par ko būtu runa, bet es prasīšu pret jums vislielāko cieņu, lai kas kāptu pār mūsu slieksni …

Gaņa kļuva tik priecīgs, ka gandrīz samierinoši, gandrīz maigi raudzījās mātē.

—    Es nemaz sevis dēļ arī neesmu baiļojusies, Gaņa, tu zini; es ne sevis dēļ esmu raizējusies un mocījusies visu šo laiku. Runā, ka šodien viss jums tur tikšot izlemts? Kas tad tiks izlemts?

—    Šovakar savā mājā viņa solījās paziņot: vai piekrīt vai ne, — Gaņa atbildēja.

—    Mēs gandrīz trīs nedēļas vairījāmies runāt par to, un tā bija labāk. Tagad, kad jau viss izlemts, es tikai vienu atļaušos jautāt: kā viņa varēja tev dot piekrišanu un pat uzdāvināt savu ģīmetni, ja tu viņu nemīli? Vai tiešām tu viņu, tādu … tādu…

—    Nu, pieredzējušu, vai?

—    Es tā negribēju izteikties. Vai tiešām tu tā varēji aizmiglot viņai acis?

Neparasts satraukums bija pēkšņi dzirdams šai jautājumā. Gaņa pastāvēja, padomāja brīdi un, neslēpdams izsmieklu, sacīja:

—    Jūs aizrāvāties, māmiņ, atkal nenocietāties, un tā, lūk, mums vienmēr viss ir sācies un aizsvilies. Jūs teicāt: nebūšot ne iztaujāšanas, ne pārmetumu, bet tie ir jau sākušies! Beigsim labāk; tiešām, beigsim; vismaz jums bija nodoms… Es nekad un neparko jūs neatstāšu; cits no tādas māsas būtu aizbēdzis, — re, kā viņa tagad manī skatās! Beigsim ar to pašu! Es jau gandrīz nopriecājos… Un kā jūs varat zināt, ka es pieviļu Nastasju Fiļipovnu? Bet Varja lai dara, kā pašai tīk, un — pietiek. Nu, tagad jau pilnīgi pietiek!

Gaņa iekaisa ar katru vārdu un bez mērķa soļoja pa Istabu. Tādas runas tūdaļ kļuva par vārīgu vietu visiem ģimenes locekļiem.

—    Es teicu, ja viņa te ienāks, tad es no šejienes aiziešu — un vārdu ari turēšu, — Var ja teica.

—    Aiz ietiepības! — Gaņa iesaucās. — Aiz ietiepības arī apprecējusies neesi! Ko tu uz mani šņāc? Man taču uzspļaut, Varvara Ardalionovna; ja tīk — kaut vai tūlīt izpildiet savu nodomu. Apnikusi jūs man esat bezgala. Kā! Jūs beidzot esat izšķīries mūs atstāt, kņaz, — viņš uzkliedza kņazam, redzēdams, ka tas pieceļas no krēsla.

Gaņas balsī bija dzirdama jau tā satraukuma pakāpe, kurā cilvēkam gandrīz pašam prieks par šo satraukumu, viņš pakļaujas tam bez jebkāda valda un gandrīz vai ar pieaugošu baudu, lai kurp tas novestu. Kņazs jau apgriezās durvīs, lai kaut ko atbildētu, bet, redzēdams no sava apvainotāja sejas slimīgās izteiksmes, ka te tikai trūkst tā piliena, kas pārpilda kausu, aizgriezās un izgāja klusēdams. Pēc dažām minūtēm viņš sadzirdēja pēc atbalsīm no vieSistabas, ka saruna, viņam klāt neesot, kļuvusi vēl trokšņaināka un vaļsirdīgāka.

Viņš izgāja caur zāli priekšnamā, lai nokļūtu koridorā un no tā savā istabā. Iedams tuvu garām ārdurvīm, kas veda uz kāpnēm, viņš izdzirda un ievēroja, ka aiz durvīm kāds cenšas visiem spēkiem paraustīt zvaniņu; bet zvaniņā, jādomā, kaut kas bija sabojājies: tas tikai drusku nodrebēja, bet skaņas nebija. Kņazs atbīdīja bultu, atvēra durvis un — pārsteigts atkāpās, pat viscaur nodrebēja: viņa priekšā stāvēja Nastasja Fiļipovna. Viņš tūlīt to pazina pēc ģīmetnes. Acis viņai nozibēja pēkšņā īgnumā, kad viņa to ieraudzīja; viņa aši ienāca priekšnamā, pagrūdusi to no ceļa ar plecu, un pikti sacīja, nomezdama kažoku:

—    Ja slinkums zvaniņu salabot, tad vismaz būtu sēdējis priekšnamā, kad klauvē. Nu vēl kažokam ļāvi nokrist, lempi!

Kažoks tiešām gulēja uz grīdas; Nastasja Fiļipovna, nenogaidījusi, kamēr kņazs to viņai novilks, bija iemetusi to pati viņam rokās, nemaz neskatīdamās, bet kņazs nebija paspējis satvert.

—    Padzīt tevi vajag. Ej pieteic!

Kņazs gribēja kaut ko sacīt, bet tā samulsa, ka nekā neizteica, un ar kažoku, ko bija pacēlis no grīdas, gāja uz vieSistabu.

—     Nu, tagad viņš iet ar visu kažoku! Kāpēc tu nes kažoku? Ha-ha-ha! Vai tu esi jucis, vai?

Kņazs atgriezās un skatījās viņā kā sālsstābs; kad viņa sāka smieties — iesmējās arī viņš, bet mēle vēl arvien viņam bija kā sasalusi. Pirmajā mirklī, kad viņš tai atvēra durvis, viņš bija bāls, tagad pēkšņi sārtums ielija viņam sejā.

—     Kas gan tas par idiotu? — Nastasja Fiļipovna sašutumā iesaucās, piecirzdama kāju. — Nu, kur tu ej? Nu, ko tu pieteiksi?

—     Nastasju Fiļipovnu, — kņazs nomurmināja.

—     Kā tu mani pazīsti? — viņa aši tam jautāja. — Es tevi nekad neesmu redzējusi! Ej pieteic… Kas tur par klaigāšanu?

—     Baras, — kņazs atbildēja un devās uz vieSistabu.

Viņš ienāca diezgan izšķirošā brīdī: Ņina Aleksan-

drovna patlaban jau bija gatava pavisam aizmirst, ka viņa «pilnīgi samierinājusies»; viņa aizstāvēja Varju. Blakus Varjai stāvēja arī Pticins, jau pametis savu ar zīmuli aprakstīto papīriņu. Arī Varja pati daudz nekautrējās, viņa nebija no kautrīgajām; bet brāļa rupjības kļuva ar katru vārdu nepieklājīgākas un neciešamākas. Tādos gadījumos viņa parasti vairs nerunāja un tikai klusēdama zobgalīgi skatījās brālī, nenolaizdama no viņa acu. Šis manevrs, kā viņa jau zināja, bija spējīgs galīgi izsist brāli no sliedēm. Taisni šinī brīdī kņazs pārkāpa istabas slieksni un uzsauca:

—    Nastasja Fiļipovna!

IX

Iestājās vispārējs klusums; visi skatījās kņazā, kā nesaprazdami viņu un — negribēdami saprast. Gaņa sastinga aiz bailēm.

Nastasjas Fiļipovnas ierašanās, jo sevišķi šinī brīdī, sagādāja visiem ļoti dīvainu un rūpju pilnu pārsteigumu. Jau tas vien kaut ko nozīmēja, ka Nastasja Fiļipovna bija ieradusies pirmo reizi; līdz šim viņa bija izturējusies tik augstprātīgi, ka sarunās ar Gaņu neizteica nekādu vēlēšanos iepazīties ar viņa tuviniekiem, bet pašā pēdējā laikā pat nepieminēja tos, it kā to nemaz nebūtu pasaulē. Gaņa gan pa daļai bija priecīgs, ka aizvirzās tālāk viņam lik smagā saruna, tomēr savā sirdī šo uzpūtību nespēja viņai piedot. Lai būtu kā būdams, Gaņa drīzāk sagaidīja, ka viņa pateiks kaut ko zobgalīgu un dzēlīgu par viņa ģimeni, nevis apciemos viņu; viņš droši zināja, ka viņai nav noslēpums viss, kas notiek pie viņa mājās sakarā ar viņa precībām un kā uz viņu skatās viņa tuvinieki. Viņas vizīte tagad, kad viņa bija uzdāvinājusi ģīmetni, un taisni viņas dzimšanas dienā — dienā, kurā viņa bija solījusies izlemt Gaņas likteni, nozīmēja gandrīz vai pašu šo lēmumu.

Izbrīns, ar kādu visi raudzījās kņazā, neturpinājās ilgi: Nastasja Fiļipovna parādījās vieSistabas durvīs pati un atkal, ienākdama istabā, viegli atgrūda kņazu.

—    Beidzot izdevās ienākt… kādēļ jūs zvaniņu tā piesienat? — viņa jautri sacīja, sniegdama roku Gaņam, kas metās viņai pretī, ko kājas nes. — Kāpēc jums tik ērmīga seja? Iepazīstiniet taču mani, lūdzu…

Galīgi apmulsušais Gaņa stādīja viņu priekšā vispirms Varjai, un abas sievietes, iekams sniedza viena otrai roku, saskatījās dīvainiem skatieniem. Nastasja Fiļipovna tomēr smējās un maskējās ar jautrību; bet Varja negribēja maskēties un skatījās drūmi un cieši; pat smaida ēna, ko prasīja vienkārša pieklājība, nepavīdēja viņai sejā. Gaņa pamira; lūgumiem vairs nebija ne nozīmes, ne laika, un tas uzmeta Varjai tik draudīgu skatienu, ka no šā skatiena spēka viņa saprata, ko nozīmē viņas brālim šis brīdis. Te viņa, šķiet, nolēma piekāpties brāļa priekšā un tikko manāmi uzsmaidīja Nastasjai Fiļipovnai. (Visi viņi ģimenē vēl pārlieku mīlēja cits citu.) Mazliet uzlaboja stāvokli Ņina Aleksandrovna, kuru Gaņa, jau pilnīgi apjucis, stādīja priekšā pēc māsas un pat pieveda klāt pie Nastasjas Fiļipovnas. Bet, tikko Ņina Aleksandrovna paspēja uzsākt par savu «sevišķo prieku», kad Nastasja Fiļipovna, nenoklausījusies viņā līdz galam, aši pievērsās Gaņam un, sēzdamās (vēl nemaz neuzaicināta) uz mazā dīvāniņa kaktā pie loga, iesaucās:

—    Kur tad jūsu kabinets… un kur īrnieki? Jūs taču turat īrniekus?

Gaņa briesmīgi nosarka un jau sastomījās, lai kaut ko atbildētu, bet Nastasja Fiļipovna tūlīt piebilda:

—    Kur te var turētīrniekus? Jums pat kabineta nav. Vai no tiem kāds labums? — viņa pēkšņi griezās pie Ņinas Aleksandrovnas.

—    Diezgan ko noņemties, — tā atbildēja, — protams, labumam ir jābūt. Mēs gan tikai nupat…

Bet Nastasja Fiļipovna atkal vairs neklausījās: viņa raudzījās Gaņā, smējās un sauca viņam:

—    Kāda jums seja? Ak mans dievs, kāda jums šai brīdī seja!

Pagāja daži mirkļi šais smieklos, un Gaņas seja tiešām ļoti pārvērtās: viņa stingums, viņa komiskais, gļēvais apjukums pēkšņi pazuda; bet viņš briesmīgi nobālēja; lūpas sāka krampjaini raustīties; viņš klusēdams, cieši un ar nelāgu skatienu, to nenovērsdams, raudzījās savā viešņā, kas joprojām smējās.

Te atradās vēl kāds vērotājs, kurš arī vēl nebija ticis vaļā no tāda kā sastinguma, kas viņam uznāca, ieraugot Nastasju Fiļipovnu; bet viņš, lai gan stāvēja kā «stabs» savā agrākajā vietā, vieSistabas durvīs, tomēr bija paspējis pamanīt bālumu un ļaundabīgo pārmaiņu Gaņas sejā. Šis novērotājs bija kņazs. Gandrīz vai izbīlī viņš pēkšņi mehāniski panācās uz priekšu.

—    Iedzeriet ūdeni, — viņš pačukstēja Gaņam. — Un neskatieties tā …

Bija redzams, ka viņš to izteica bez jebkāda nolūka, bez jebkāda sevišķa nodoma, tāpat, pēc pirmā impulsa; bet viņa vārdi atstāja ārkārtīgu iespaidu. Likās, viss Gaņas niknums pēkšņi gāzās virsū kņazam: tas satvēra viņu aiz pleca un raudzījās viņā klusēdams, atriebīgi un naidīgi, kā nespēdams ne vārda izrunāt. Sacēlās vispārējs satraukums: Ņina Aleksandrovna mazliet pat iekliedzās, Pticins nemierīgs panāca uz priekšu, Koļa un Ferdiščenko, kas parādījās durvīs, izbrīnā apstājās, tikai Var ja vēl joprojām raudzījās caur pieri, taču uzmanīgi visu vērodama. Viņa nesēdās, bet stāvēja malā blakus mātei, salikusi rokas uz krūtīm.

Bet Gaņa atjēdzās tūlīt, gandrīz vai savas kustības pirmajā brīdī, un sāka skaļi un nervozi smieties. Viņš pilnīgi atguvās.

—    Ko jūs, kņaz, ārsts esat, vai? — viņš iesaucās, pēc iespējas jautrāk un vaļsirdīgāk. — Pat nobaidījāt mani; Nastasja Fiļipovna, varu jums stādīt priekšā, šis ir varen vērtīgs subjekts, lai gan es pats tikai kopš šā rīta viņu pazīstu.

Nastasja Fiļipovna neizpratnē raudzījās kņazā.

—          Kņazs? Viņš ir kņazs? Ko jūs domājat, es taču pirmīt priekšnamā noturēju viņu par sulaini un sūtīju šurp pieteikt! Ha-ha-ha!

—     Nav nekāda nelaime, nav nekāda nelaime! — uztvēra Ferdiščenko, steigšus pienākdams un priecādamies, ka sākuši smieties. — Nav nekāda nelaime, se non e vero …1

—     Un es gandrīz vai rāju jūs, kņaz. Piedodiet, lūdzu! Ferdiščenko, kā tad jūs te tādā stundā? Es domāju, ka vismaz jūs jau nu šeit nesastapšu. Kā? Kāds kņazs? Miškins? — viņa atkal jautāja Gaņam, kas tikmēr, vēl joprojām turēdams kņazu aiz pleca, bija paguvis nosaukt tā vārdu.

—     Mūsu īrnieks, — Gaņa atkārtoja.

Acīm redzot, kņazu stādīja priekšā kā retumu (kas noderēja visiem kā izeja no neērtā stāvokļa), gandrīz vai bāztin uzbāza Nastasjai Fiļipovnai; kņazs pat skaidri dzirdēja vārdu «idiots», ko nočukstēja viņam aiz muguras, kā liekas, Ferdiščenko, kaut ko paskaidrojot Nastasjai Fiļipovnai.

—     Sakiet — kāpēc jūs man neteicāt to pirmīt, kad es tik briesmīgi… attiecībā uz jums kļūdījos? — Nastasja Fiļipovna turpināja, aplūkodama kņazu no galvas līdz kājām gluži nekautrīgi; viņa nepacietīgi gaidīja atbildi, it kā pilnīgi pārliecināta, ka atbilde būs katrā ziņā tik muļķīga, ka nemaz nevarēs nesmieties.

—     Es biju pārsteigts, ieraudzīdams jūs tik pēkšņi…— kņazs nomurmināja.

—     Bet kā jūs zinājāt, ka tā esmu es? Kur jūs mani agrāk bijāt redzējis? Kas tad tas, tiešām, es arī it kā būtu viņu kaut kur redzējusi? Un atļaujiet jums jautāt — kāpēc jūs pirmīt sastingāt uz vietas? Kas manī tāds tik stindzinošs?

—     Nu taču, nu! — Ferdiščenko turpināja vaikstīties. — Nu taču! Ak kungs, ko gan visu es uz tādu jautājumu būtu piestāstījis! Nu taču… Lempis tu esi, kņaz, pēc visa tā!

—     Es arī būtu piestāstījis jūsu vietā, — kņazs iesmiedamies teica Ferdiščenko, — pirmīt mani ļoti pārsteidza jūsu ģīmetne, — viņš turpināja, vērsdamies pie Nastasjas Fiļipovnas, — bez tam es ar Jepančinu par jums runāju… bet agrā rītā, kad vēl nebiju iebraucis

Pēterburgā, dzelzceļa vagonā man daudz par jums stāstīja Parfens Rogožins… Un tai pašā brīdī, kad es jums atvēru durvis, es arī domāju par jums, un te pēkšņi stāvat jūs pati.

—    Kā gan jūs mani pazināt, ka es tā esmu?

—    Pēc ģīmetnes un …

—    Un vēl?

—    Un vēl tāpēc, ka taisni tādu jūs biju iedomājies… Es jūs arī it kā būtu redzējis kaut kur.

—    Kur? Kur?

—    Es jūsu acis gluži kā būtu kur redzējis… bet tas nevar būt! Tas man tā… Es te nekad neesmu bijis. Varbūt sapnī…

—    Ak tu, kņaz! — iesaucās Ferdiščenko. — Nē, es savu se non ē vero ņemu atpakaļ. Tomēr… tomēr, to taču visu viņš aiz nevainības! — viņš piebilda ar nožēlu.

Kņazs bija izrunājis savus nedaudzos teikumus nemiera pilnā balsī, apraudamies un bieži atvilkdams elpu. Viss pauda par viņa ārkārtīgo satraukumu. Nastasja Fiļipovna raudzījās viņā ziņkārīgi, bet vairs nesmējās. Šai pašā brīdī pēkšņi cita — skaļa balss, atskanēdama aiz pūļa, kas cieši apņēma kņazu un Nastasju Fiļipovnu, tā sakot, pašķīra pūli un sadalīja to divās daļās. Nastasjas Fiļipovnas priekšā stāvēja pats ģimenes galva, ģenerālis Ivolgins. Viņš bija frakā un ar tīru krūtežu; ūsas viņam bija nokrāsotas…

To vairs Gaņa nespēja paciest.

Patmīlīgs un godkārīgs līdz slimīgam aizdomīgumam, līdz hipohondrijai, izmeklējies abus šos mēnešus kaut jel kādu punktu, uz kuru varētu balstīties pieklājīgāk un parādīt sevi cildenāk, sajuzdams, ka ir vēl iesācējs uzsāktajā ceļā un laikam gan neizturēs, beidzot, aiz izmisuma nolēmis savās mājās, kur viņš bija despots, rīkoties galīgi nekaunīgi, bet nedrīkstēdams tā darīt, kad te klāt Nastasja Fiļipovna, kas viņu līdz beidzamajam brīdim mulsinājusi un nežēlīgi turējusi pakļautībā, «nepateicīgais ubags», kā bija izteikusies pati Nastasja Fiļipovna un kas viņam jau bija atstāstīts, nozvērējies ar visiem zvērestiem visu to vēlāk sāpīgi viņai atdarīt, tai pašā laikā dažreiz klusībā bērnišķīgi sapņodams savilkt galus un samierināt visas pretišķības, — viņš bija spiests tagad tukšot vēl šo briesmīgo kausu un, galvenais, tādā brīdī! Viņam bija jāpārdzīvo vēl vienaS neparedzētas, bet godkārīgam cilvēkam visbriesmīgākās mocības — mokas, ko rada kauna sārtums par saviem tuviniekiem pašam savās mājās. «Vai galu galā pats atalgojums ir tā vērts!» šai mirklī Gaņam iešāvās prātā.

Taisni šai brīdī notika tas, kas šos divus mēnešus bija rādījies viņam tikai naktī sapņos, murgos, kas lika viņam sastingt šausmās, kvēlot kaunā: notika beidzot viņa tēva sastapšanās ar Nastasju Fiļipovnu. Dažreiz viņš, ķircinādams un uzbudinādams sevi, bija mēģinājis iedomāties ģenerāli laulību ceremonijas laikā, bet nekad viņš nespēja iztēlot līdz galam moku pilno ainu un drīzāk to gainīja prom. Varbūt viņš neizmērojami pārspīlēja nelaimi; bet ar godkārīgiem cilvēkiem vienmēr tā notiek. Šos divus mēnešus viņš paspēja diezgan izdomāties un izšķirties un bija nosolījies sev katrā ziņā šā vai tā pievaldīt savu tēvu — kaut uz laiku — un nobēdzināt viņu, ja iespējams, pat ārpus Pēterburgas, vienalga, vai māte tam piekritīs vai ne. Pirms desmit minūtēm, kad ienāca Nastasja Fiļipovna, viņš bija tik pārsteigts, tik satriekts, ka pavisam piemirsa iespējamo Ardaliona Aleksandroviča parādīšanos uz skatuves un nebija devis nekādus rīkojumus. Un, lūk, ģenerālis klāt, visu priekšā, turklāt svinīgi sagatavojies, frakā un taisni tanī laikā, kad Nastasja Fiļipovna «meklē tikai izdevību, lai apbērtu viņu un viņa mājiniekus ar zobgalībām». (Par to viņš bija pārliecināts.) Un tiešām — ko gan citu nozīmē šis viņas apmeklējums, ja ne to? Vai viņa atbraukusi sadraudzēties ar viņa māti un māsu vai apvainot viņas te, viņa paša mājās? Bet no tā, kā novietojušās abas puses, šaubu vairs nevarēja būt: viņa māte un māsa sēdēja sāņus kā apspļaudītas, bet Nastasja Fiļipovna, liekas, bija pat aizmirsusi, ka viņas ir ar to vienā istabā… Un, ja viņa tā izturas, tad, protams, viņai ir savs nolūks.

Ferdiščenko saņēma ģenerāli aiz rokas un pieveda viņu klāt.

— Ardalions Aleksandrovičs Ivolgins, — cienīgi sacīja ģenerālis noliekdamies un smaidīdams, — vecs, nelaimīgs karavīrs un ģimenes tēvs, mūsu ģimeni dara laimīgu cerība uzņemt sevī tik brīnum daiļu…

Viņš nenobeidza: Ferdiščenko aši piebīdīja viņam no mugurpuses krēslu, un ģenerālis, šai pēcpusdienas stundā pavājš uz kājām, smagi iezvēlās vai, labāk sakot, iekrita krēslā; tas viņu tomēr nesamulsināja. Viņš nosēdās taisni pretī Nastasjai Fiļipovnai un ar glaimīgu vaibstu lēnām un efektīgi pievilka viņas pirkstiņus pie savām lūpām. Vispār ģenerāli bija diezgan grūti samulsināt. Viņa āriene, gan dažā ziņā nevīžīga, vēl arvien bija diezgan pieklājīga, ko viņš pats zināja ļoti labi. Agrāk viņam gadījās būt pat ļoti labā sabiedrībā, no kuras viņu pilnīgi izslēdza tikai pirms diviem trim gadiem. No tā paša laika viņš jau pārāk nesavaldīgi nodevās dažām savām vājībām; bet veiklās un patīkamās manieres viņam bija palikušas līdz šim laikam. Nastasja Fiļipovna, kā likās, ārkārtīgi priecājās par Ardaliona Aleksandroviča ierašanos, par kūru, protams, bija dzirdējusi.

—    Esmu dzirdējis, ka mans dēls… — Ardalions Aleksandr ovičs uzsāka.

—    Jā, jūsu dēls! Jūs jau arī esat labais papiņš! Kāpēc jūs nekad neredz manā mājā? Jūs pats slēpjaties, vai dēls jūs slēpj? Jūs nu gan varētu atbraukt pie manis, nevienu nekompromitējot.

—    Deviņpadsmitā gadsimta bērni un viņu vecāki… — ģenerālis atkal uzsāka.

—    Nastasja Fiļipovna! Atlaidiet, lūdzu, Ardalionu Aleksandroviču uz brīdi, pēc viņa jautā, — Ņina Aleksandrovna skaļi sacīja.

—    Atlaist! Apžēlojieties, es tik daudz esmu dzirdējusi, tik sen gribējusi satikt! Kas gan viņam par darīšanām? Viņš taču atvaļināts? Jūs neatstāsiet mani, ģenerāl, neiesiet projām?

—    Es jums apsolu, ka viņš aizbrauks pie jums pats, bet tagad viņam vajadzīga atpūta.

—    Ardalion Aleksandrovič, te saka, ka jums vajadzīga atpūta! — Nastasja Fiļipovna iesaucās ar neapmierinātu izlepņas vaibstu kā aušīgs skuķēns, kam atņem rotaļlietu. Ģenerālis taisni papūlējās padarīt stāvokli vēl muļķīgāku.

—    Mans draugs! Mans draugs! — viņš sacīja pārmetoši, svinīgi uzrunādams sievu un uzlikdams roku uz sirds.

—    Jūs neiesiet projām, māmiņ? — Var ja skaļi jautāja.

—    Nē, Var ja, es nosēdēšu līdz beigām.

Nastasja Fiļipovna nevarēja nedzirdēt jautājumu un atbildi, bet tāpēc viņa kļuva it kā vēl jautrāka. Viņa tūdaļ no jauna apbēra ģenerāli ar jautājumiem, un pēc piecām minūtēm ģenerālis bija vissvinīgākajā garastāvoklī un runāja gari un plaši, klātesošajiem skaļi smejoties.

Koļa paraustīja kņazu aiz svārku stūra.

—    Kaut jel jūs aizvediet viņu prom! Vai nevar? Lūdzu! — un nabaga zēnam aiz sašutuma pat asaras mirdzēja acīs. — Ak, nolādētais Gaņka! — viņš piebilda pie sevis.

—    Ar Ivanu Fjodoroviču Jepančinu es tiešām esmu bijis lielos draugos, — ģenerālis plātījās, atbildot uz Nastasjas Fiļipovnas jautājumiem. — Es, viņš un nelaiķis kņazs Ļevs Nikolajevičs Miškins, kura dēlu es apkampu šodien pēc divdesmit gadu ilgas šķiršanās, — mēs bijām trīs nešķiramie, tā sakot, kavalkāde: Atoss, Portoss un Aramiss. Bet, ak vai, viens ir kapā, apmelojumu un lodes pieveikts, otrs atrodas jūsu priekšā un vēl cīnās ar apmelojumiem un lodēm…

—    Ar lodēm! — iesaucās Nastasja Fiļipovna.

—    Tās ir te, manās krūtīs, bet dabūtas pie Karsas, un sliktā laikā es tās jūtu. Visādā citādā ziņā dzīvoju kā filozofs, eju, pastaigājos, savā kafejnīcā kā atpūtā aizgājis buržuā spēlēju dambreti un lasu «Indйpendance» l . Bet ar mūsu Portosu, Jepančinu, pēc aizviņgada notikuma vilcienā ar klēpja sunīti esmu šķīries galīgi.

—    Klēpja sunīti! Kas tad tas? — ar sevišķu ziņkāri jautāja Nastasja Fiļipovna. — Ar klēpja sunīti? Atļaujiet — un vilcienā!… — viņa sāka tā kā atcerēties.

—    Ak, muļķīgs notikums, nav vērts nemaz stāstīt: kņazienes Belokonskas guvernantes miŠis Šmites dēļ, bet… nav vērts pat stāstīt.

—    Katrā ziņā pastāstiet! — Nastasja Fiļipovna jautri iesaucās.

— Es arī vēl neesmu dzirdējis! — Ferdiščenko piebilda. — C est du nouveau.

—    Ardalion Aleksandrovič! — atkal atskanēja Ņinas Aleksandrovnas lūdzošā balss.

—    Tētiņ, jūs lūdz! — Koļa iekliedzās.

—    Muļķīgs notikums, pāris vārdos, — ģenerālis pašapmierināti uzsāka. — Pirms diviem gadiem, jā — gandrīz, tikko bija atklāts jaunais N. dzelzceļš, es (un jau privātā mētelī), kārtodams man ārkārtīgi svarīgās darīšanas sakarā ar amata nodošanu, paņēmu biļeti pirmajā klasē; iekāpu, sēžu, smēķēju. Tas ir, turpinu smēķēt, es aizsmēķēju agrāk. Kupejā esmu viens. Smēķēt nav aizliegts, bet nav arī atļauts; tā, pa pusei atļauts, kā jau parasti; nu, arī skatoties pēc personas. Logs nolaists. Pēkšņi — taisni pirms svilpiena tieši pretim novietojas divas dāmas ar klēpja sunīti; aizkavējušās; viena varen lepni ģērbusies, gaišzilā tērpā; otra vienkāršāk, melnā zīda tērpā ar pelerīni. Visai glītas, skatās uzpūtīgi, runā angliski. Es, saprotams, neko; smēķēju. Tas ir, es gan nodomāju, tomēr smēķēju tālāk, jo logs atvērts, dūmus pūšu logā. Klēpja sunītis atdusas gaišzilajai kundzei uz ceļiem — tāds maziņš, manas dūres lielumā, melns, baltām ķepiņām, īsts retums. Kakla saite no sudraba, ar devīzi. Es neko. Pamanu tikai, ka dāmas, kā liekas, dusmojas — cigāra dēļ, protams. Viena sāk skatīties caur lorneti — tā no bruņurupuča ragvielas. Es atkal neko: tāpēc ka neko taču nesaka! Ja būtu teikušas, brīdinājušas, palūgušas, galu galā cilvēkam taču dota mēle! Bet klusē… pēkšņi — un bez jebkāda, es jums teikšu, brīdinājuma, bez visumazākā, gluži kā prātu būtu izkūkojusi, — gaišzilā paķer man no rokas cigāru un pa logu laukā. Vagons traucas, skatos kā neprātīgs. Sieviete mežonīga; mežonīga sieviete, nu pilnīgi mežonīgā stāvoklī; tomēr spēcīgu miesas būvi, pilnīga, gara gaišmate, sārta (pat pārāk), acis zvēro. Neteikdams ne vārda, es ar neparastu pieklājību, vispilnīgāko pieklājību, visizsmalcinātāko, tā sakot, pieklājību ar diviem pirkstiem stiepjos pēc sunīša, saņemu delikāti aiz skausta — un žvauks to pa logu cigāram pakaļ! Tikai iesmilkstējās! Vagons brāžas tālāk …

—     Jūs, briesmoni! — iesaucās Nastasja Fiļipovna, skaļi smiedamās un sizdama plaukstas kā meitene.

—      Bravo, bravo! — kliedza Ferdiščenko. Iesmējās arī Pticins, kam tāpat ārkārtīgi nepatika ģenerāļa ierašanās; pat Koļa sāka smieties un arī iesaucās: «Bravo!»

—     Un man taisnība, man taisnība, trīskārt taisnība! — dedzīgi turpināja triumfējošais ģenerālis. — Ja vagonos cigāri aizliegti, tad suņi vēl jo vairāk.

—      Bravo, tētiņ! — jūsmīgi iesaucās Koļa. — Lieliski! Es katrā ziņā, katrā ziņā to pašu būtu darījis!

—      Bet ko tad kundze? — nepacietīgi taujāja Nastasja Fiļipovna.

—    Viņa? Nu, taisni te jau visas nepatikšanas slēpjas, — uzacis saraucis, turpināja ģenerālis, — neteikusi ne vārda, bez vismazākā brīdinājuma viņa šauj man pa vaigu! Mežonīga sieviete; pilnīgi mežonīgā stāvoklī!

—    Un jūs?

Ģenerālis nodūra acis, sarauca uzacis, uzrāva plecus, savilka lūpas, ieplēta rokas un, brīdi klusējis, noteica:

—    Aizrāvos!

—    Un stipri? Stipri?

—    Nudien, ne jau stipri! Skandāls iznāca, bet nebija stipri. Es tikai reizi atvēzējos, vienīgi tāpēc, lai atvēzētos. Bet te pats sātans klāt kā saukts: izrādījās, ka gaišzilā ir angliete — kņazienes Belokonskas guvernante vai pat mājas draudzene, bet dāma melnajās drēbēs — tā bijusi vecākā no kņazēm Belokonskām, vecmeita, šai ap trīsdesmit pieci gadi. Bet ir zināms, kādās attiecībās ģenerāliene Jepančina ar Belokonsku namu. Visas kņazes ģībonī, asaras, sēras pēc mīlulīša klēpja sunīša, sešu kņazeņu spiedzoņa, anglietes spiedzoņa — pasaules gals klāt! Nu, protams, braucu nožēlot, lūdzu atvainot, vēstuli rakstīju, nepieņēma ne mani, ne vēstuli, bet ar Jepančinu ķildas, izslēgšana, izraidīšana!

—    Atļaujiet, kā tad tā? — pēkšņi jautāja Nastasja Fiļipovna. — Pirms piecām vai sešām dienām es lasīju «Indйpendance» — es pastāvīgi lasu «Indйpendance» — taisni tādu pašu notikumu! Nu pilnīgi tādu pašu! Tas esot noticis uz kāda no Piereinas dzelzceļiem, vagonā, ar vienu francūzi un anglieti: gluži tāpat izrauts cigārs, gluži tāpat izsviests pa logu klēpja sunītis, arī gluži tāpat viss beidzies kā jums. Pat tērps gaišzils!

Ģenerālis briesmīgi nosarka, arī Koļa nosarka un iespieda galvu rokās; Pticins aši aizgriezās. Joprojām skaļi smējās tikai Ferdiščenko. Par Gaņu pat nebija ko runāt: viņš visu laiku stāvēja, ciezdams klusas un neizsakāmas mokas.

—    Ticiet man, — ģenerālis nomurmināja, — ka arī man taisni tāpat atgadījās …

—    Tētiņam tiešām bija nepatikšanas ar miŠis Šmiti, Belokonsku guvernanti, — Koļa iesaucās, — es atceros.

—    Kā! Taisni tāpat? Tas pats notikums Eiropas vienā un otrā galā un uz mata tāds pats visos sīkumos, pat gaišzilais tērps! — neatlaidās nežēlīgā Nastasja Fiļipovna. — Es jums «Indйpendance Belge» atsūtīšu.

—   Bet ievērojiet, — vēl arvien neatlaidās ģenerālis, — ka ar mani notikās divi gadi agrāk …

—    A, tas nu gan!

Nastasja Fiļipovna skaļi smējās kā histērijā.

—    Tētiņ, es jūs lūdzu iznākt uz pāris vārdiem, — drebošā, izmocītā balsī sacīja Gaņa, mehāniski satverdams tēvu aiz pleca. Bezgalīgs naids kvēloja viņa skatienā.

Taisni šai brīdī priekšnamā ārkārtīgi skaļi ieskanējās zvaniņš. Ar tādu raustīšanu zvaniņu varēja noraut. Tas vēstīja par neparastu apmeklējumu. Kola skrēja atvērt.

Priekšnamā pēkšņi kļuva ārkārtīgi trokšņaini, itin kā tur būtu ļaužu, ka biezs; vieSistabā likās, ka no sētas ienākuši vairāki cilvēki un citi vēl arvien nāk iekšā. Vairākas balsis runāja un sauca reizē; runāja un sauca arī kāpnēs, uz kurām durvis no priekšnama, cik dzirdams, netika aizvērtas. Apmeklējums likās ārkārtīgi dīvains. Visi saskatījās; Gaņa metās zālē, bet arī zālē jau ienāca vairāki cilvēki.

—    Ā, te viņš ir, Jūdass! — iesaucās kņazam pazīstama balss. — Sveiks, Gaņa, nelieti!

—    Tas pats, tas pats ir! — apstiprināja cita balss.

Kņazam nebija nekādu šaubu: viena balss piederēja

Rogožinam, otra — Ļebedevam.

Gaņa stāvēja kā apstulbis uz vieSistabas sliekšņa un raudzījās klusēdams, neliegdams ienākt zālē citam pēc cita cilvēkiem desmit vai vienpadsmit, kas sekoja Parfenam Rogožinam. Kompānija bija ārkārtīgi raiba un dūrās acīs ne vien ar raibumu, bet arī ar baigumu. Daži ienāca tādi, kā bijuši uz ielas — mēteļos un kažokos. Gluži piedzērušu tomēr nebija; toties visi likās stipri iereibuši. Visi, kā likās, bija nepieciešami viens otram, lai ienāktu; nevienam atsevišķi nepietiktu drosmes, bet visi viens otru it kā bīdīja uz priekšu. Pat Rogožins bara priekšgalā nāca uzmanīgi, bet viņam bija kāds nolūks, un viņš likās drūmi satraukts un noraizējies. Visi pārējie bija tikai koris vai, labāk sakot, banda atbalstam. Bez Ļebedeva te bija arī sacirtotais Zaļoževs, kas nometa savu kažoku priekšnamā un ienāca izlaidīgi un švītīgi, un divi trīs viņam līdzīgi kungi acīm redzot, no tirgonīšiem. Kāds bija tādā kā karavīra mētelī; tad vēl tur bija mazs un ārkārtīgi resns cilvēks, kas nemitīgi smējās; vēl kāds cits milzīgi liela auguma kungs ap divpadsmit veršoku garumā, arī neparasti resns, ārkārtīgi drūms un nerunīgs; viņš, acīm redzot, ļoti paļāvās uz savām dūrēm. Bija kāds medicīnas students, kāds lunkans polītis. No kāpnēm ielūkojās priekšnamā, bet neuzdrīkstējās ienākt nez kādas divas dāmas; Koļa aizcirta durvis viņām deguna priekšā un aizkrampēja ciet.

—    Sveiks, Gaņa, nelieti! Ko, negaidīji Parfenu Rogožinu? — atkārtoja Rogožins, nonācis līdz vieSistabai un apstājies durvīs pretim Gaņam. Bet šai brīdī viņš pēkšņi vieSistabā taisni sev pretī ieraudzīja Nastasju Fiļipovnu. Acīm redzot, tam ne .prātā nebija nācis, ka sastaps viņu šeit, jo viņas izskats atstāja uz to neparastu iespaidu: Rogožins tā nobālēja, ka pat lūpas tam kļuva zilas.

—    Tātad taisnība! — viņš noteica klusi un kā pie sevis, pie tam izskatījās galīgi apjucis. — Beigas! … Nu… Tagad tu man atbildēsi! — viņš pēkšņi nošņāca, zobus griezdams, nevaldāmā niknumā raudzīdamies Gaņā.

—   Nu … ah!…

Viņam pat elpa aizravās, viņš pat tikko spēja parunāt. Mehāniski viņš virzījās vieSistabā, bet, pārkāpis pār slieksni, pēkšņi ieraudzīja Ņinu Aleksandrovnu un Varju un apstājās, mazliet nokaunējies, lai gan bija ļoti uztraukts. Pēc viņa ienāca Ļebedevs, kas neatkāpās no viņa kā ēna un bija jau stipri piedzēries, tad students, kungs ar dūrēm, Zaļoževs, klanīdamies pa labi un pa kreisi, un beidzot spiedās cauri mazais resnītis. Dāmu klātbūtne viņus visus mazliet apvaldīja un, acīm redzot, stipri vien traucēja, protams, tikai līdz sākumam, līdz pirmajam ieganstam iebrēkties un sākt… Tad vairs nekādas dāmas netraucētu.

—    Kā? Arī tu šeit, kņaz? — Rogožins izklaidīgi noteica, pa daļai izbrīnījies, ka satiek kņazu. — Tu vēl tais pašās kamašās, e-eh! — viņš nopūtās, jau aizmirsis kņazu un pievērsis skatienu atkal Nastasjai Fiļipovnai, virzīdamies viņai aizvien tuvāk, kā magnēta vilkts.

Arī Nastasja Fiļipovna nemiera pilnā ziņkārē raudzījās viesos.

Gaņa beidzot atguvās.

<— Bet atļaujiet, ko gan tas galu galā nozīmē? — viņš skaļi uzsāka, bargi uzlūkodams ienācējus un griezdamies galvenokārt pie Rogožina. — Jūs, liekas, neesat zirgu stallī ienākuši, kungi, te mana māte un māsa…

—    Redzam, ka māte un māsa, — Rogožins caur zobiem novilka.

—        Tas ir redzams, ka māte un māsa, — piebalsoja par contenance [12] Ļebedevs.

Kungs ar dūrēm, droši vien domādams, ka pienācis brīdis, sāka kaut ko rūkt.

—    Nu, ziniet! — pēkšņi un kaut kā pārmērīgi, it kā eksplodējot pacēla balsi Gaņa. — Pirmkārt, lūdzu no šejienes visus zālē, un tad atļaujiet vaicāt…

—    Re, negrib pazīt, — Rogožins ļauni atņirdzās, nekustēdamies ne no vietas, — Rogožinu nepazini?

—    Pieņemsim, ka es ar jums kaut kur esmu jau ticies, bet…

—     Vai re, kaut kur ticies! Tu taču tikai pirms trim mēnešiem no manis iespēlēji tēva divsimt rubļus, vecais tā arī nomira, nedabūjis to zināt; tu mani ievilki, bet Knīfs samainīja kārti. Nepazīsti? Pticins liecinieks! Nu, ja es parādītu tev trīs rubļus, izvilktu tagad no kabatas, tad tu uz Vasilija salu tiem četrrāpus aizlīstu pakaļ — tāds tu esi! Tev tāda dvēsele! Es arī tagad tevi visu par naudu nopirkt esmu atbraucis, tu neskaties, ka es tādos zābakos esmu ienācis, naudas man, brāl, daudz, es tevi ar visu, kas tev pie dvēseles, nopirkšu… gribēšu, visus jūs nopirkšu! Visu nopirkšu! — Rogožins iekaisa un it kā apreiba arvien vairāk. — E-eh! — viņš iesaucās. — Nastasja Fiļipovna! Netrieciet projām, sakiet vienu vārdiņu: vai jūs laulājaties ar viņu vai ne?

Rogožins uzdeva savu jautājumu kā pazudis cilvēks, viņš vērsās kā pie dievības, bet ar tādu drosmi kā uz nāvi notiesātais, kam vairs nav ko zaudēt. Nāves skumjās viņš gaidīja atbildi.

Nastasja Fiļipovna pārlaida viņam zobgalīgu un augstprātīgu skatienu, bet tad paraudzījās Var jā un Ņinā Aleksandrovnā, paskatījās Gaņā un pēkšņi mainīja toni.

—          Nebūt ne, kas jums ienācis prātā? Un kā jūs iedo

mājāties tā jautāt? — viņa atbildēja klusi un nopietni, it kā mazliet izbrīnījusies.

—     Nē? Nē!! — iekliedzās Rogožins, gandrīz vai prātu zaudēdams aiz prieka. — Tad nē taču?! Bet man viņi teica… Ah! Nu!… Nastasja Fiļipovna! Viņi saka, jūs esot saderinājusies ar Gaņu. Ar viņu? Vai tad tas iespējams? (Es viņiem visiem saku!) Nu, es viņu visu par simt rubļiem nopirkšu, došu viņam tūkstoti, nu, trīs, lai atkāpjas, tad viņš kāzu vakarā aizbēgs, bet līgavu man atstās. Tā taču ir, Gaņa, nelieti! Būtu taču ņēmis trīs tūkstošus! Te tie ir, te ir! Tādēļ vien braucu, lai no tevis tādu parakstu dabūtu; teicu, ka nopirkšu, — un nopirkšu arī!

—    Ej ārā no šejienes, tu esi piedzēries! — Gaņa iesaucās, pārmaiņus sarkdams un bālēdams.

Viņa apsaucienam pēkšņi sekoja negaidīta vairāku balsu šalts; visa Rogožina komanda jau sen gaidīja pirmo izaicinājumu. Ļebedevs kaut ko ārkārtīgi dedzīgi čukstēja ausī Rogožinam.

—    Tiesa, ierēdnīt! — atbildēja Rogožins. — Tiesa, žūpas dvēsele! Eh, lai notiek! Nastasja Fiļipovna! — viņš iesaucās, raudzīdamies viņā kā neprātīgs, baiļodamies un pēkšņi kļūdams mundrs līdz nekaunībai. — Te astoņpadsmit tūkstoši! — Un viņš nosvieda tai priekšā uz galdiņa žūksni baltā papīrā, krustiski apsietu ar aukliņu. — Te tie ir! Un … un būs vēl!

Viņš neiedrošinājās izsacīt, ko viņam gribējās.

—    Ni-ni-ni! — čukstēja viņam atkal Ļebedevs, briesmīgi pārbijies; varēja nojaust, ka viņš izbijies no summas lieluma un ieteica izmēģināt, sākot ar mazumiņu.

—     Nē, šai lietā tu, brāl, esi muļķis, nezini, kur esi ienācis… un, kā redzams, es pats esmu mujķis līdz ar tevi! — Rogožins pēkšņi attapās un nodrebēja zem Nastasjas Fiļipovnas zvērojošā skatiena. — E-eh! SamelŠis esmu, tevi paklausīdams, — viņš piebilda dziļā nožēlā.

Nastasja Fiļipovna, ieskatīdamās Rogožina galīgi apjukušajā sejā, pēkšņi iesmējās.

—    Astoņpadsmit tūkstošu, man? Te uzreiz mužiks parādās! — viņa pēkšņi piebilda ar nekaunīgu familiaritāti un piecēlās no dīvāna, kā taisīdamās braukt projām. Gaņa ar sirds drebēšanu vēroja šo scēnu.

—    Tad četrdesmit tūkstošus, četrdesmit, nevis astoņpadsmit! — iebrēcās Rogožins. — Vaņa Pticins un

Biskups uz pulksten septiņiem apsolījās atnest četrdesmit tūkstošus. Četrdesmit tūkstošus! Visus galdā.

Scēna kļuva ārkārtīgi nejēdzīga, bet Nastasja Fiļipovna vēl joprojām smējās un negāja projām, it kā tiešām ar nolūku vilka to garumā. Arī Ņina Aleksandrovna un Var ja piecēlās no savām vietām un izbijušās klusēdamas gaidīja, cik tālu tas nonāks; acis Varjai zibēja, bet uz Ņinu Aleksandrovnu tas viss atstāja slimīgu iespaidu; viņa drebēja un likās — tūdaļ noģībs.

—    Bet, ja tā, — tad simtu! Šodien pat simt tūkstošu likšu galdā! Pticin, izpalīdzi, varēsi iedzīvoties.

—    Tu esi prātu zaudējis! — Pticins pēkšņi nočukstēja, aši pienākdams pie viņa un satverdams viņu aiz rokas. — Tu esi piedzēries, pēc policistiem uz sargbūdām aizsūtīs. Kur tu atrodies?

—    Dzērumā melš, — Nastasja Fiļipovna noteica, kā ķircinādama viņu.

—    Nemelšu taču, būs! Pievakarē būs. Pticin, izpalīdzi, procentu dvēsele, plēs, cik gribi, gādā vakarā simt tūkstošu; pierādīšu, ka nauda man nekrīt svarā! — Rogožins pēkšņi aizrāvās un kļuva jūsmīgs.

—     Nu, vai zināt, ko tas viss nozīmē? — negaidot bargi iesaucās saniknojies Ardalions Aleksandrovičs, tuvodamies Rogožinam. Līdz šim klusējušā veča izlēciena pēkšņums piešķīra tam daudz komisma. Atskanēja smiekli.

—    Kur tas gadījies? — Rogožins iesmējās. — Iesim, vecais, būsi pilnā!

—    Tas ir nekrietni! — Koļa iesaucās, raudādams aiz kauna un dusmām.

—    Vai tad tiešām starp jums nebūs neviena, kas šo nekauņu no šejienes izdzītu! — pēkšņi, aiz dusmām gluži drebēdama, iesaucās Var ja.

—    Mani par nekauņu nosauc! — Nastasja Fiļipovna nicinājuma pilnā jautrībā atcirta. — Un es kā muļķe atbraucu ielūgt viņas šovakar pie sevis! Re, kā jūsu māsiņa pret mani izturas, Gavrila Ardalionovič!

Kādu laiku Gaņa stāvēja kā sālsstabs pēc šā māsas izlēciena; bet, redzēdams, ka Nastasja Fiļipovna šoreiz tiešām dodas projām, kā neprātīgs metās pie Varjas un trakumā satvēra viņu aiz rokas.

—    Ko tu izdarīji? — viņš iesaucās, raudzīdamies māsā, it kā gribēdams iznīcināt viņu tūlīt uz vietas. Viņš bija galīgi apjucis un gandrīz neapjēdza, ko dara.

—    Ko izdarīju! Kurp tu mani velc? Varbūt lūgt piedošanu viņai par to, ka viņa tavu māti apvainojusi un tavu māju apkaunot atbraukusi, tu, zemisko cilvēk? — Var ja atkal iesaucās, triumfēdama un izaicinoši skatīdamās brālī.

Dažus mirkļus viņi nostāvēja tā viens otram pretī, aci pret aci. Gaņa vēl arvien turēja viņas roku savējā. Var ja parāva to vienreiz, otrreiz no visa spēka, bet neizturēja un pēkšņi, vairs nevaldīdamās, iespļāva brālim sejā.

—    Tā tik ir meiča! — Nastasja Fiļipovna iesaucās. — Bravo, Pticin, es jūs apsveicu!

Gaņam sametās raibs gar acīm, un viņš, pavisam aizmirsies, no visa spēka atvēzējās pret māsu. Sitiens katrā ziņā būtu ķēris viņu sejā. Bet pēkšņi cita roka vēzienā apturēja Gaņas roku.

Starp viņu un māsu stāvēja kņazs.

—    Diezgan, pietiek! — viņš uzstājīgi sacīja, ari viss drebēdams kā no ārkārtīgi spēcīga satricinājuma.

—    Vai tad mūžīgi tu man ceļā stāsies! — Gaņa ierēcās, palaizdams Varjas roku, un ar atbrīvoto roku, satracināts visaugstākajā mērā, no visa spēka iecirta kņazam pliķi.

—    Ak! — Koļa sasita rokas. — Ak mans dievs!

No visām pusēm atskanēja saucieni. Kņazs nobālēja. Dīvainu un pārmetuma pilnu skatienu paraudzījās Gaņam taisni acīs; lūpas viņam drebēja, pūlēdamās kaut ko izsacīt; tās savilkās dīvainā un gluži nepiemērotā smaidā.

—     Nu, lai tas man… bet viņai… tomēr neļaušu! … — viņš beidzot klusi noteica; tad pēkšņi neizturēja, aizsteidzās prom no Gaņas, paslēpa seju rokās, nogāja kaktā, nostājās ar seju pret sienu un aiztrūkstošā balsī noteica:

—    Ak, kāds jums būs kauns par to!

Gaņa tiešām stāvēja gluži satriekts. Koļa metās apkampt un skūpstīt kņazu; aiz viņa sadrūziriējās Rogožins, Var ja, Pticins, Ņina Aleksandrovna, visi, pat vecais Ardalions Aleksandrovičs.

—    Nekas, nekas!.— kņazs murmināja uz visām pusēm, tāpat neveikli smaidīdams.

—    Un nožēlos arī! — iekliedzās Rogožins. — Kaunēsies, Gaņa, ka tādu… avi (viņš nevarēja sameklēt citu vārdu) apvainoja! Kņaz, manu sirsniņ, pamet viņus; uzspļauj viņiem, brauksim! Tad tu redzēsi, kā mīl Rogožins!

Arī Nastasja Fiļipovna bija ļoti satraukta kā par Gaņas izturēšanos, tā par kņaza atbildi. Viņas parasti bālo un domīgo seju, kas nemaz neharmonēja ar viņas pirmītējiem it kā mākslotajiem smiekliem, tagad, acīm redzot, satrauca citas — jaunas jūtas; un tomēr viņai laikam netikās tās izpaust, un izsmiekls saspringa un joprojām palika viņas sejā.

—    Tiešām, kaut kur esmu redzējusi viņa seju! — Nastasja Fiļipovna noteica pēkšņi tik nopietni, negaidot atkal atcerēdamās savu pirmītējo jautājumu.

—    Un jums nav jākaunas! Vai tad jūs esat tāda, kāda nupat izlikāties? Tas taču nevar būt! — kņazs pēkšņi iesaucās ar dziļu, sirsnīgu pārmetumu balsī.

Nastasja Fi|ipovna izbrīnījās, pasmaidīja, bet, it kā slēpdama kaut ko zem sava smaida, mazliet apjukusi, paskatījās Gaņā un izgāja no vieSistabas. Bet, netikusi vēl Hdz priekšnamam, pēkšņi griezās atpakaļ, aši piegāja pie Ņinas Aleksandrovnas, saņēma viņas roku un pievilka to pie savām lūpām.

—    Es taču tiešām neesmu tāda, viņš uzminēja, — viņa nočukstēja aši, dedzīgi, pēkšņi iekvēlodamās un nosarkdama, un pagriezusies devās projām šoreiz tik ātri, ka neviens pat aptvert nepaguva, kādēļ viņa bija atgriezusies. Redzēja tikai, ka viņa iečukstēja kaut ko Ņinai Aleksandrovnai un, liekas, viņai roku noskūpstīja. Bet Varja redzēja un dzirdēja visu un izbrīnā pavadīja viņu ar acīm.

Gaņa atguvās un metās pavadīt Nastasju Fiļipovnu, bet viņa bija jau izgājusi. Viņš panāca to kāpnēs.

—    Nepavadiet! — viņa tam uzsauca. — Uz redzēšanos vakarā! Bet katrā ziņā, dzirdiet!

Viņš atgriezās samulsis, domīgs; grūta mīkla mocīja viņa dvēseli, vēl grūtāka nekā agrāk. Rēgojās arī kņazs… Viņš bija tā nogrimis sevī, ka tikko pamanīja, kā viss Rogožina bars brāzās viņam garām un pat iespieda viņu durvīs, steigšus pametot dzīvokli līdz ar Rogožinu. Visi skaļi, pilnā balsī kaut ko apsprieda. Pats Rogožins gāja kopā ar Pticinu un neatlaidīgi centās tam iestāstīt kaut ko svarīgu un, acīm redzot, neatliekamu.

—    Zaudēji, Gaņa! — viņš iesaucās, iedams garām.

Gaņa bažīgi noskatījās viņiem pakaļ.

XI

Kņazs izgāja no vieSistabas un ieslēdzās savā istabā. Bet pie viņa tūdaļ atskrēja Koļa, lai viņu mierinātu. Nabaga zēns, kā likās, jau tagad nevarēja vairs ne brīdi būt šķirts no viņa.

—    Tas ir labi, ka jūs aizgājāt, — viņš sacīja, — tur tagad ies vaļā vēl lielāks jandāliņš nekā pirmīt, un katru dienu pie mums tā, un tas viss sākās šīs Nastasjas Fiļipovnas dēļ.

—    Te pie jums daudz kas sasāpējis un sakrājies, Koļa, — kņazs piebilda.

—    Jā, sasāpējis. Par mums pat nav ko runāt. Paši vainīgi pie visa. Bet man ir kāds labs draugs, tas vēl nelaimīgāks. Ja vēlaties, es jūs iepazīstināšu.

—    Ļoti vēlos. Jūsu biedrs?

—    Jā, tikpat kā biedrs. Es jums vēlāk visu paskaidrošu… Bet vai Nastasja Fiļipovna ir skaista, kā jūs domājat? Es taču viņu nekad vēl nebiju redzējis, bet briesmīgi centos. Gluži apžilbināja. Es Gaņam visu piedotu, ja viņš aiz mīlestības; bet kāpēc viņš naudu ņem — tur tā lieta!

—    Jā, man jūsu brālis ne visai patīk.

—     Nu kā gan citādi! Jums — un pēc … Bet vai zināt, es ciest nevaru šos dažādos uzskatus. Kāds ārprātīgais vai muļķis, vai noziedznieks ārprātīgā izskatā iecirtīs pliķi, un — cilvēks jau uz visu mūžu apkaunots, un nomazgāt nevar citādi kā ar asinīm, kaut lai viņam uz ceļiem lūgtu piedošanu. Manuprāt, tā ir aplamība un despotisms. Uz tā dibināta Ļermontova drāma «Masku balle», un — manuprāt — muļķīgi. Es gribu sacīt, nedabiski. Bet viņš taču to gandrīz bērnībā rakstījis.

—    Man jūsu māsa ļoti iepatikās.

—    Kā viņa Gaņam mūlī iespļāva! Drosmīga ir Varja! Bet jūs tā nespļāvāt, un esmu pārliecināts, ka ne tāpēc, ka jums trūktu drošsirdības. Te jau viņa pati, kā vilku piemin, tā vilks klāt. Es zināju, ka viņa nāks: viņai cēla sirds, lai gan ir arī trūkumi.

—    Tev te nav ko meklēt, — vispirms uzklupa viņam Varja, — ej pie tēva. Viņš jums neliek miera, kņaz?

—    Nemaz ne, gluži otrādi.

—    Nu, vecākā, tāpēc uzstājas! Taisni to viņa dara slikti. Es tomēr domāju, ka tēvs droši vien aizbrauks kopā ar Rogožinu. Jādomā, ka tagad nožēlo. Jāpaskatās, kas īsti ar viņu notiek, — Koļa iziedams piebilda.

—     Paldies dievam, aizvedu un apguldīju māmiņu, un viss palika mierīgi. Gaņa nokaunējies un ļoti domīgs. Un ir par ko. Tā nu gan ir mācība! … Es atnācu vēlreiz jums pateikties un jautāt, kņaz: vai jūs līdz šim nepazināt Nastasju Fiļipovnu?

—    Nē, nepazinu.

—     Uz kāda pamata tad jūs sacījāt viņai acīs, ka «viņa nav tāda»? Un, liekas, uzminējāt. Izrādījās, ka tiešām varbūt nav tāda. Tomēr es viņu neizprotu! Zināms, viņai bija nolūks apvainot, tas ir skaidrs. Es arī agrāk par viņu biju daudz dīvaina dzirdējusi. Bet, ja viņa bija atbraukusi mūs uzaicināt, tad kāpēc sāka tā izturēties pret māmiņu? Pticins viņu ļoti labi pazīst, tas saka — pirmīt nemaz nevarējis viņu izprast. Un ar Rogožinu? Tā nevar runāt, ja sevi ciena, mājās pie sava… Māmiņa arī par jums ļoti noraizējusies.

—    Nekas! — kņazs sacīja un atmeta ar roku.

—    Un kā gan viņa jums paklausīja …

—    Ko paklausīja?

—    Jūs viņai sacījāt, ka viņai kauns, un viņa pēkšņi pilnīgi pārmainījās. Jums uz viņu iespaids, kņaz, — Varja piebilda, tikko manāmi pasmaidīdama.

Durvis atvērās, un, pilnīgi negaidot, ienāca Gaņa.

Viņš pat nemaz nesastomījās, ieraudzīdams Varju; brītiņu pastāvēja uz sliekšņa un pēkšņi apņēmīgi tuvojās kņazam.

—     Kņaz, es darīju nekrietni, piedodiet man, mīļais, — viņš pēkšņi sacīja dziļi izjusti. Viņa sejas vaibsti pauda lielas sāpes. Kņazs raudzījās izbrīnījies un tūlīt neatbildēja. — Nu piedodiet, nu piedodiet taču! — Gaņa nepacietīgi uzstāja. — Nu, vai gribat, es jums roku tūdaļ noskūpstīšu!

Kņazs bija ārkārtīgi pārsteigts un klusēdams abām rokām apkampa Gaņu. Abi sirsnīgi saskūpstījās.

—    Es nekādi, nekādi nedomāju, ka jūs tāds, — kņazs, smagi elpodams, beidzot sacīja, — es domāju, ka jūs… neesat spējīgs.

—    Atzīt savu vainu?… Un kur es pirmīt ķēru, ka jūs esat idiots! Jūs pamanāt to, ko citi nekad nepamanītu. Ar jums varētu parunāt, bet… labāk nerunāt!

—           Lūkf kam vēl atvainojieties, — sacīja kņazs, norādīdams uz Varju.

—           Nē, tie visi pēc kārtas ir mani ienaidnieki. Ticiet man, kņaz, daudzkārt ir mēģināts; šeit no sirds nepiedod! — Gaņam dedzīgi izlauzās no krūtīm, un viņš novērsās no Varjas.

—    Nē, piedošu! — Varja pēkšņi sacīja.

—    Un vakarā brauksi pie Nastasjas Fiļipovnas?

—           Braukšu, ja liksi, tikai labāk pats padomā: vai man ir kaut jel kāda iespēja tagad braukt?

—           Viņa taču nav tāda. Redzi, kādas mīklas viņa uzdod! Untumi! — Un Gaņa ļauni iesmējās.

—           Pati zinu, ka nav tāda, viņai untumi — bet kādi? Un vēl pielūko, Gaņa, — par ko viņa pati tevi tur? Lai arī viņa noskūpstīja māmiņai roku. Lai tie būtu kādi untumi, bet viņa tomēr smējās par tevi! Tas nav septiņdesmit piecu tūkstošu vērts, nudien, brāli! Tu vēl esi spējīgs izjust cildenas jūtas, tāpēc tev to saku. Ai, nebrauc arī pats! Sargies! Tas nevar labi beigties!

To pateikusi, ļoti uzbudinātā Varja ašiem soļiem izgāja no istabas …

—           Tā viņas vienmēr! — Gaņa sacīja vīpsnādams. — Un vai tiešām viņas domā, ka es to pats nezinu? Es taču daudz labāk nekā viņas zinu.

To pateicis, Gaņa atsēdās uz dīvāna, acīm redzot, vēlēdamies paildzināt vizīti.

—           Ja zināt pats, — kņazs diezgan bikli jautāja, — kā tad jūs tādas mokas izvēlējāties, zinādams, ka viņa tiešām nav septiņdesmit piecu tūkstošu vērta?

—           Es par to nerunāju, — Gaņa nomurmināja, — bet pie viena sakiet man, kā jūs domājat, es taisni gribu zināt jūsu domas: vai šīs «mokas» ir septiņdesmit piecu tūkstošu vērtas vai nav?

—    Manuprāt, nav.

—    Nu, saprotams. Un kauns tā precēties?

—    Liels kauns.

—           Nu, tad ziniet, ka es precēšos un tagad jau katrā ziņā to darīšu. Vēl pirmīt šaubījos, bet tagad vairs ne. Nerunājiet! Es zinu,-ko jūs gribat sacīt…

—           Es ne par to, ko jūs domājat, bet mani ļoti pārsteidz jūsu ārkārtīgā pārliecība …

—    Par ko? Kāda pārliecība?

—     Par to, ka Nastasja Fiļipovna katrā ziņā ies pie jums un ka tas viss jau izlemts, bet, otrkārt, ja ari ietu, ka septiņdesmit pieci tūkstoši jums tā arī iekritīs taisni kabatā. Lai gan es, protams, te daudz ko nezinu.

Gaņa stipri sasvērās uz kņaza pusi.

—    Protams, jūs visu nezināt, — viņš sacīja, — un kādēļ gan es šo krustu būtu uzņēmies?

—    Man liekas, ka tas atgadās ik uz soļa: apprec naudu, bet nauda pie sievas.

—    N-nē, mums tā nebūs… Te… te ir tādi apstākļi … — nomurmināja Gaņa satraukts un domīgs. — Bet, kas attiecas uz viņas atbildi, tad par to vairs nav šaubu, — viņš aši piebilda. — No kā jūs spriežat, ka viņa man atteiks?

—    Es neko nezinu, izņemot to, ko redzēju; un ari Var vara Ardalionovna nupat sacīja …

—    E! To viņas tāpat, pašas nezina, ko teikt. Bet par Rogožinu viņa smējās, ticiet droši, to es saskatīju. Tas bija redzams. Es agrāk baiļojos, bet tagad saskatīju. Varbūt no tā, kā viņa izturējās pret māti un pret tēvu, un pret Varju?

—    Un pret jums.

—    Var jau būt; te nu vecu vecā sieviešu atriebība, vairāk nekas. Tā ir patmīlīga briesmīgi ātras dabas sieviete, pilna neuzticības un aizdomu. Gluži kā ierēdnis, kas nav paaugstināts dienestā. Viņai gribējās parādīt sevi un visu savu nevērību pret viņām… nu, arī pret mani; tas tiesa, es nenoliedzu… Un tomēr pie manis viņa nāks. Jūs nemaz nevarat iedomāties, uz ko visu cilvēka patmīlība spējīga; te viņa uzskata mani par nelieti, tāpēc ka es viņu, cita mīļāko, tik atklāti viņas naudas dēļ ņemu, un nemaz nezina, ka dažs labs cits viņu vēl neģēlīgāk piešmauktu: uzplītos viņai un sāktu savus liberāli progresīvos uzskatus klāstīt, un no daždažādiem sieviešu jautājumiem vilkt ko laukā, tad viņa tam gluži kā diedziņš caur adatas aci izlīstu. Iestāstītu patmīlīgajai muļķei (un tik viegli!), ka «cēlās sirds un nelaimes dēļ» vien viņu prec, bet pats tomēr naudu apprecētu. Es nepatīku, tāpēc ka negribu laipot; bet vajadzētu. Un ko viņa dara? Vai ne t6 pašu? Kālab tad pēc visa tā mani nicina un uzsāk šo spēli? Tāpēc, ka es pats nepadodos un man ir lepnums. Nu, gan jau redzēsim!

—    Vai tiešām jūs viņu pirms tam mīlējāt?

—     Sākumā mīlēju. Nu, bet diezgan… Ir sievietes, kas derīgas tikai par mīļākām un citur nekur. Es nesaku, ka viņa bijusi mana mīļākā. Ja gribēs dzīvot rātni, arī es dzīvošu rātni; bet, ja sadumposies, tūdaļ pametīšu un naudu paķeršu līdzi. Smieklīgs es negribu būt; vispirmām kārtām negribu būt smieklīgs.

—    Man tā vien liekas, — kņazs uzmanīgi piebilda, — ka Nastasja Fiļipovna ir gudra. Kāpēc viņai, nojaušot tādas mokas, līst lamatās? Varētu taču iziet arī pie kāda cita. Taisni par to es brīnos.

—    Tur jau slēpjas tas aprēķins! Jūs visu nezināt, kņaz… bez tam viņa pārliecināta, ka es viņu mīlu līdz ārprātam, zvēru jums, un, vai zināt, man lielas aizdomas, ka arī viņa mani mīl, kā nu viņa to prot; jūs zināt sakāmvārdu: «Ko mīl, to pārmāca.» Viņa visu mūžu mani par kārava kalpiņu uzskatīs (un taisni tas viņai varbūt arī vajadzīgs) un tomēr mīlēs, kā nu viņa to prot; viņa uz to sagatavojas, tāds viņai raksturs. Viņa ir ārkārtīgi krieviska sieviete, es jums teikšu; nu, bet es viņai gatavoju savu pārsteigumu. Šī pirmītējā scēna ar Varju gadījās nejauši, bet nāca man par labu: viņa tagad redzēja un pārliecinājās, cik uzticīgs viņai esmu un ka es viņas dēļ visas saites saraušu. Tātad arī mēs neesam muļķi, ticiet man. Bet vai tikai jūs nedomājat, ka esmu pļāpa? Es, mīļais kņaz, varbūt tiešām daru slikti, ka jums uzticos. Bet taisni tāpēc, ka jūs pirmais no cildeniem cilvēkiem man pagadījāties. es jums arī uzklupu, — šo «uzklupu» neuzskatiet par asprātību. Jūs par notikušo taču neskaišaties, vai ne? Es varbūt pirmo reizi šo divu gadu laikā runāju no sirds. Te briesmīgi maz godīgu cilvēku; godīgāku par Pticinu nav. Jūs, kā liekas, smejaties, vai? Nelieši mīl godīgus cilvēkus — jūs to nezinājāt? Bet es taču… Tomēr sakiet man vaļsirdīgi — kāpēc esmu nelietis? Kāpēc viņi visi līdz ar viņu sauc mani par nelieti? Un ziniet, līdz ar viņiem un līdz ar viņu es arī pats sevi saucu par nelieti! Un tas ir īsti nelietīgi!

—    Es jūs tagad par nelieti vairs nekad neturēšu, — kņazs sacīja. — Pirmīt es jūs noturēju pilnīgi par ļaundari, un pēkšņi jūs mani tā iepriecinājāt, — te arī mācība: nespriest, ja īsti nepazīst. Tagad es saprotu, ka jūs ne tikai par ļaundari, bet arī par pārāk samaitātu cilvēku nevar uzskatīt. Jūs, manuprāt, gluži vienkārši esat visparastākais cilvēks, kāds vien var būt, gan tikai ļoti vājš un bez jebkādas oriģinalitātes.

Gaņa dzēlīgi pie sevis nosmīnēja, bet neteica ne vārda. Kņazs redzēja, ka viņa atsauksme nav patikusi, samulsa un arī apklusa.

—    Vai tēvs jums nav prasījis naudu? — Gaņa pēkšņi jautāja.

—    Nē.

—    Ja prasa, nedodiet. Bija taču gluži pieklājīgs cilvēks, es atceros. Viņu laida iekšā pie smalkiem ļaudīm. Un cik ātri viņi izzūd — visi šie vecie, smalkie ļaudis! Tiklīdz mainās apstākļi un nav vairs nekā agrākā, sadeg kā pulveris. Viņš agrāk tā nemelsa, ticiet man; agrāk viņš bija tikai pārāk jūsmīgs cilvēks, un — re, par ko tas izvērties! Protams, degvīns vainīgs. Vai zināt, ka viņš uztur mīļāko? Viņš tagad nav vairs tikai nevainīgs melkulis. Saprast nevaru mātes ilgo pacietību. Vai viņš jums stāstīja par Karsas aplenkšanu? Vai par to, kā viņam pelēkais piejūga zirgs sācis runāt? Viņš taču aiziet pat tik tālu.

Un Gaņa pēkšņi sāka smieties locīdamies.

—    Ko jūs manī tā skatāties? — viņš jautāja kņazam.

—    Es tikai brīnos, ka jūs tik sirsnīgi sākāt smieties. Jūs tiešām vēl varat smieties kā bērns. Pirmīt jūs ienācāt izlīgt un teicāt: «Vai gribat, es jums roku noskūpstīšu,» — gluži tā, it kā bērni būtu salabuši. Tātad jūs taču spējat vēl tā runāt un rīkoties. Un pēkšņi jūs sākat lasīt veselu lekciju par tādu tumsību un par šiem septiņdesmit pieciem tūkstošiem. Tiešām, tas viss ir tik nejēdzīgi, un tas nemaz nevar būt.

—    Ko tad jūs gribat secināt no tā?

—    To — vai tikai jūs nerīkojaties pārāk vieglprātīgi, vai jums nevajadzētu iepriekš pārlikt? Var vara Ardalionovna varbūt tiešām saka patiesību.

—     A, tikumība! Ka esmu vēl puika, to es pats zinu,— Gaņa dedzīgi pārtrauca, — un kaut vai tāpēc vien, ka ar jums uzsāku tādu sarunu. Es, kņaz, nevis aiz aprēķina dodos šai tumsībā, — viņš turpināja, izpļāpādamies kā savā patmīlībā aizskarts jauneklis, — aiz aprēķina es noteikti būtu kļūdījies, jo ne prāta, ne rakstura ziņā neesmu stiprs. Es aiz kaislības, aiz tieksmes eju, tāpēc ka man ir ļoti svarīgs mērķis. Jūs te domājat, ka es sepiiņdosmit pieci tūkstoši saņemšu un tūdaļ pirkšu karieti. No, es tad vecos aizviņgada svārkus vēl novalkāšu un visus savus kluba paziņas pametīšu. Mums ir maz neatlaidīgu cilvēku, lai gan visi ir augļotāji, bet es gribu būt neatlaidīgs. Galvenais: novest galā — tas ir viss uzdevums! Pticins līdz septiņpadsmit gadiem gulējis uz ielas, .ir kabatas nazīšiem tirgojies un no kapeikas sācis; tagad viņam sešdesmit tūkstošu, bet pēc kādām manipulācijām! Es visām šīm manipulācijām pārlēkšu pāri un uzsākšu tieši ar kapitālu; pēc piecpadsmit gadiem sacīs: «Re, kur Ivolgins, jūdu ķēniņš.» Jūs man sakāt, ka es neesot oriģināls cilvēks. Iegaumējiet labi, mīļo kņaz, ka mūsu laiku un mūsu paaudzes cilvēkam nekas nav vairāk aizskarošs kā dzirdēt, ka viņš nav oriģināls, ir vāja rakstura, bez sevišķām spējām, parasts cilvēks. Jūs mani pat par krietnu nelieti negribējāt uzskatīt, un, vai zināt, es jūs pirmīt vai aprīt par to gribēju! Jūs mani apvainojāt vēl vairāk nekā Jepančins, kurš uzskata (un bez kādām runām, bez vilinājumiem, visā savā sirds vienkāršībā, iegaumējiet to), ka es esmu spējīgs viņam pārdot sievu! Tas, mīļais, mani jau sen satracina, un es gribu tikt pie naudas. Iedzīvojies naudā, ziniet, es būšu augstākā mērā oriģināls cilvēks. Nauda tāpēc visvairāk peļama un nīstama, ka tā pat piešķir talantus. Un piešķirs līdz pasaules galam. Jūs teiksiet: tas viss ir bērnišķīgi vai varbūt poētiski, — nekas, man būs vēl jautrāk, un savu es tomēr panākšu. Novedīšu galā un izturēšu. Rira bien qui rira le dernier![13] Kāpēc Jepančins man tā pāri dara? Varbūt aiz ļaunuma? Nekad. Vienkārši tāpēc, ka esmu pārāk niecīgs. Nu, un tad… Tagad pietiek, laiks iet. Koļa jau divi reizes degunu iebāza: viņš jūs aicina pusdienās. Bet es steidzos prom no mājām. Es pie jums reizēm ieklīdīšu. Jums nebūs slikti pie mums; tagad jūs uzņems gluži kā radinieku. Pielūkojiet tikai, nenododiet. Man liekas, ka mēs kļūsim vai nu draugi, vai ienaidnieki. Bet, kā jūs domājat, kņaz, ja es jums pirmīt būtu roku noskūpstījis (kā es tik sirsnīgi piedāvājos), vai tāpēc es jums vēlāk kļūtu par ienaidnieku?

— Katrā ziņā kļūtu, tikai ne uz visiem laikiem, vēlāk neizturētu un piedotu, — kņazs, brīdi padomājis, iesmiedamies nosprieda.

—     Ehē! Ar jums jābūt uzmanīgam. Velns zina, jūs arī te indi ielejat. Bet, kas zina, varbūt jūs man esat ienaidnieks? īstā vietā, ha-ha-ha! Aizmirsu pat uzprasīt: vai tas tiešām tā, man likās, ka jums Nastasja Fiļipovna ļoti patīk, ko?

—    Jā … patīk.

—    Esat iemīlējies?

—    N-nē.

—     Bet pats gluži nosarcis un cieš. Nu, nekas, nekas, nezobošos; uz redzēšanos. Bet ziniet, viņa taču ir tikumīga sieviete, vai jūs tam varat ticēt? Jūs domājat, viņa dzīvo ar to, ar Tocki? Nē! Un sen jau. Vai ievērojāt, ka viņa pati briesmīgi neveikla un pirmīt dažubrīd apmulsa? Tiešām. Lūk, taisni tādām tīkas valdīt. Ardievu!

Gaņa aizgāja daudz familiārākā noskaņā nekā ienāca un bija labā garastāvoklī. Kņazs minūtes desmit palika nekustīgs un domāja.

Koļa atkal pabāza galvu pa durvīm.

—    Es negribu ēst pusdienas, Koļa; es pirmīt pie Jepančiniem krietni paēdu brokastis.

Koļa ienāca pa durvīm un pasniedza kņazam zīmīti. Tā bija no ģenerāļa, salocīta un aizlipināta. No Koļas sejas bija redzams, cik grūti viņam to nodot. Kņazs izlasīja, piecēlās un paņēma cepuri.

—    Te pāris soļu, — Koļa mulsa. — Viņš tagad tur sēž pie pudeles. Un, kā viņš tur kredītu dabūjis, — nespēju saprast. Kņaz, mīļais, lūdzu, nesakiet vēlāk par mani šeit mūsējiem, ka es jums nodevu zīmīti! Tūkstoškārt esmu nozvērējies šīs zīmītes nenodot, bet žēl; un vēl, lūdzu, ar viņu bez ceremonijām: iedodiet kādu mazumiņu, un diezgan.

—    Man, Koļa, pašam bija padomā; man jūsu tētiņš jāsastop … kādā lietā … Tad nu ejam …

XII

Koļa aizveda kņazu netālu — līdz Ļiteinajai — uz kādu kafejnīcu ar biljardu, kura atradās apakšstāvā un kurai ieeja bija no ielas. Tur pa labi kaktā atsevišķā istabā kā jau vecs, parasts viesis bija apmeties Ardalions Aleksandrovičs; viņam priekšā uz galdiņa stāvēja pudele un rokās patiešām bija «Indйpendance Belge». Viņš gaidīja kņazu: kolīdz ieraudzīja, tūlīt nolika avīzi un sāka dedz u;u un garu izskaidrošanos, no kuras kņazs tomēr ganduz nekā nesaprata, tāpēc ka ģenerālis bija jau gandrīz pilnā.

—    Desmit rubļu man nav, — viņu pārtrauca kņazs, — bet te ir divdesmitpiecnieks, samainiet un izdodiet man piecpadsmit, jo es pats palieku bez graša kabatā.

—    O, bez šaubām, un ticiet droši, ka to tūlīt…

—    Man bez tam kāds lūgums pie jums, ģenerāli. Jūs nekad neesat bijis pie Nastasjas Fiļipovnas?

—    Es? Neesmu bijis? Jūs to man sakāt? Vairākkārt, mans mīļais, vairākkārt! — ģenerālis iesaucās ar pašapmierinātu un triumfējošu ironiju. — Bet es beidzot pārtraucu pats, jo nevēlos veicināt nepieklājīgu sakaru. Jūs redzējāt pats, jūs šorīt bijāt liecinieks: es darīju visu, ko varēja darīt tēvs, taču lēnprātīgs, iecietīgs tēvs; bet tagad uznāks uz skatuves pavisam cits tēvs, un tad — redzēsim, raudzīsim: vai nopelniem bagāts, vecs karavīrs uzveiks intrigu, vai nekaunīga kamēliju dāma ienāks visdižciltīgākajā ģimenē.

—    Bet es jums tieši gribēju palūgt, vai jūs kā paziņa nevarat mani šovakar ievest pie Nastasjas Fiļipovnas? Man tas nepieciešams katrā ziņā šodien pat; man ir vajadzība; bet es nemaz nezinu, kā ieiet. Mani pirmīt stādīja priekšā, tomēr neielūdza: šovakar tur viesības. Bet es esmu gatavs pārkāpt dažus pieklājības noteikumus — un lai pat smejas par mani, ja vien varētu kaut kā iekļūt.

—    Jūs pilnīgi, pilnīgi esat uztvēris manu ideju, mans jaunais draugs, — ģenerālis pacilāti iesaucās, — es jūs neaicināju šās sīknaudas dēļ, — viņš turpināja, tomēr paķerdams naudu un iebāzdams to kabatā, — es pasaucu jūs tieši tādēļ, lai aicinātu biedros, dodoties pie Nastasjas Fiļipovnas vai, labāk sakot, dodoties uzbrukumā Nastasjai Fiļipovnai. Ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins! Kā tas viņai liksies! Bet es laipnā kārtā, kā jau dzimšanas dienā, pasludināšu beidzot savu gribu — netieši, ne jau tieši, bet viss būs gluži kā tieši. Tad Gaņa pats redzēs, kas viņam jādara: vai nu tēvs, nopelniem bagāts un … tā saķot… un tā tālāk, vai… bet, kas būs, tas būs. Jūsu ideja augstākā mērā auglīga. Pulksten deviņos mēs dosimies turp, mums vēl ir laiks.

—     Kur viņa dzīvo?

—    No šejienes tālu: pie Lielā teātra, Mitovcovas namā, gandrīz turpat laukumā, beletāžā… Pie viņas daudz ļaužu nebūs, lai gan ir dzimšanas diena, un aizies agri…

Sen jau bija vakars, kņazs vēl arvien sēdēja, klausījās un gaidīja ģenerāli, kas uzsāka neskaitāmas anekdotes un nevienu nepabeidza. Pēc kņaza atnākšanas viņš palūdza jaunu pudeli un tikai pēc stundas to iztukšoja, pēc tam palūdza otru, iztukšoja arī to. Laikam ģenerālis bija paspējis izstāstīt gandrīz vai visu savu dzīves gājumu. Beidzot kņazs piecēlās un sacīja, ka ilgāk gaidīt nevarot. Ģenerālis izdzēra no pudeles pēdējās padibenes, piecēlās un devās ārā no istabas, soļus sperdams ļoti nedroši. Kņazs bija izmisumā. Viņš nespēja saprast, kā varējis tik muļķīgi uzticēties. Patiesībā viņš arī nemaz neuzticējās; viņš cerēja uz ģenerāli, lai tikai kaut kā iekļūtu pie Nastasjas Fiļipovnas, kaut vai ar mazu skandālu, tomēr nedomāja par liela mēroga skandālu; izrādījās, ka ģenerālis ir galīgi piedzēries, sasniedzis augstāko daiļrunības pakāpi un runāja bez mitas, ar izjūtu, ar smeldzi dvēselē. Ģenerālis nemitīgi atkārtoja, ka visu viņa ģimenes locekļu sliktās uzvedības pēc viss esot sabrucis un ka tam beidzot jādara gals. Viņi beidzot izgāja uz Ļiteinajas ielas. Vēl joprojām bija atkusnis: drūms, silts, mitrs vējš svilpoja ielās, pajūgi šļakstināja dubļus, rikšotāji un kleperi ar pakaviem skaņi dimdināja bruģi. Gājēji drūmā un samirkušā pūlī klaiņoja pa trotuāriem. Pagadījās arī piedzēruši.

—     Vai jūs redzat šīs apgaismotās beletāžas? — ģenerālis sacīja. — Te visur dzīvo mani biedri, bet es, es, no viņiem visvairāk dienējušais un visvairāk cietušais, — es velkos kājām uz Lielo teātri, uz šaubīgas sievietes dzīvokli! Cilvēks, kam krūtīs trīspadsmit lodes… jūs neticat? Un tomēr vienīgi manis dēļ Pirogovs telegrafēja uz Parīzi un uz laiku pameta aplenkto Sevastopoli, bet Nelatons, Parīzes galma mediķis, zinātnes vārdā izgādāja brīvu caurlaidi un ieradās mani apskatīt ielenktajā Sevastopolē. Tas visaugstākajai priekšniecībai zināms: «A, šis ir tas Ivolgins, kam trīspadsmit lodes! …» Tā tikai runā. Vai jūs redzat, kņaz, šo namu? Te beletāžā dzīvo vecs biedrs, ģenerālis Sokolovičs, ar ļoti cildenu un ļoti kuplu ģimeni. Lūk, šis nams un vēl trīs nami Ņevas prospektā, un divi Jūras ielā — tas ir viss manu tagadējo paziņu loks, īstenībā manas personīgās pazīšanās. Ņina Aleksandrovna jau sen padevusies apstākļiem. Bet es vēl turpinu atcerēties… un, tā sakot, atpūsties sabiedrības izglītotajās aprindās pie saviem agrākajiem biedriem un apakšniekiem, kas vēl līdz šim mani dievina. Šis ģenerālis Sokolovičs (tomēr sen jau neesmu bijis pie viņa un neesmu redzējis Annu Fjodorovnu) … vai zināt, mīļo kņaz, kad pats neuzņem viesus, tad nevilšus vairs neaizej arī pie citiem. Un tomēr… hm… jūs, šķiet, neticat … bet kāpēc gan man neievest. sava labākā bērnības drauga dēlu šai apburošajā ģimenīgajā namā? Ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins! Jūs redzēsiet apburošu meiteni, nevis vienu, bet divas, pat trīs, galvaspilsētas un sabiedrības rotu: skaistums, izglītība, ievirze… sieviešu jautājums, dzejoļi — tas viss apvienojies veiklā, raibā mistrojumā, neskaitot vēl vismaz astoņdesmit tūkstošus rubļu pūra naudas skaidrā naudā katrai, kas nekad nav par ļaunu, lai kādi tie sieviešu sociālie jautājumi… vārdu sakot, man katrā ziņā, katrā ziņā jūs tur jāieved, tas mans pienākums. Ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins!

—    Tūlīt? Tagad? Bet jūs esat aizmirsis, — kņazs uzsāka.

—    Neko, neko es neesmu aizmirsis, ejam! Šurp, pa šīm greznajām kāpnēm. Brīnos, ka nav šveicara, bet… svētki, un šveicars izgājis. Vēl nav padzinuši to žūpu. Šim Sokolovičam par visu savas dzīves un dienesta laimi jāpateicas man, vienīgi man un nevienam citam, bet… esam jau arī klāt.

Kņazs vairs neiebilda pret vizīti un padevīgi sekoja ģenerālim, lai viņu nesaniknotu, stingri pārliecināts, ka ģenerālis Sokolovičs un visa viņa ģimene pamazām vien izgaisīs kā mirāža, jo izrādīsies, ka tādu nemaz nav, tā ka viņi gluži mierīgi varēs kāpt lejup pa kāpnēm. Bet, par lielām briesmām, šī cerība viņam sāka zust: ģenerālis uzveda viņu pa kāpnēm kā cilvēks, kam tiešām te ir paziņas, un ik brīdi klāstīja biogrāfiskus un topogrāfiskus sīkumus, kas šķita matemātiski precīzi. Beidzot, kad viņi bija jau uzkāpuši beletāžā, apstājušies pa labi pie kāda lepna dzīvokļa durvīm un ģenerālis jau satvēra zvaniņa rokturi, kņazs stingri nolēma mukt; bet kāds dīvains apstāklis viņu uz brīdi atturēja.

—    Jūs, ģenerāli, maldāties, — viņš sacīja, — uz durvīm rakstīts Kulakovs, bet jūs zvanāt pie Sokoloviča.

—    Kulakovs… Kulakovs neko nenozīmē. Sokoloviča dzīvoklis, un es zvanu Sokolovičam; uzspļaut Kulakovam … Re, jau ver vaļā.

Durvis tiešām atvērās. Pa tām paraudzījās sulainis un paziņoja, ka «kungu nav mājās».

—     Cik žēl, cik žēl, un kā par spīti! — visdziļākā nožēlā vairākkārt atkārtoja Ardalions Aleksandrovičs. — Pieteiciet, mans mī|ais, ka ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins gribēja apliecināt savu personīgo cieņu un ārkārtīgi, ārkārtīgi nožēloja …

Šai brīdī atvērtajās durvīs parādījās vēl kāda persona, acīm redzot, nama ekonome, varbūt pat guvernante, gadus četrdesmit veca dāma, ģērbusies tumšās drēbēs. Viņa tuvojās ziņkārīgi un neuzticīgi, izdzirdusi ģenerāla Ivolgina un kņaza Miškina vārdus.

—    Marijas Aleksandrovnas nav mājās, — vina sacīja, cieši ieskatīdamās ģenerālī, — aizbrauca kopā ar jaunkundzi — ar Aleksandru Mihailovnu pie vecmāmuļas.

—    Arī Aleksandra Mihailovna viņai līdzi, ak dievs, kāda nelaime! Un padomājiet, cienītā, vienmēr man tāda nelaime! Pazemīgi jūs lūdzu nodot manu sveicienu, un Aleksandrai Mihailovnai, lai atceras… vārdu sakot, pasakiet, ka es no sirds novēlu viņai to, ko viņa pati sev vēlējās ceturtdienas vakarā pie Šopēna balādes skaņām; viņa atcerēsies… Manus sirsnīgākos vēlējumus! Ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins!

—    Neaizmirsīšu, — atsveicinājās dāma, raudzīdamās uzticīgākām acīm.

Kāpjot lejup pa kāpnēm, ģenerālis neatslābstošā dedzībā joprojām nožēloja, ka viņi nav sastapuši neviena mājās un ka kņazam izjukusi tik apburoša pazīšanās.

—    Vai zināt, mans mī|ais, savā sirdī esmu mazliet dzejnieks, — vai esat to pamanījis? Tomēr… tomēr, šķiet, mēs ne gluži īstā vietā iegriezāmies, — viņš pavisam negaidot nosprieda, — Sokoloviči, es nupat atcerējos, dzīvo citā namā un pat, kā liekas, patlaban ir Maskavā. Jā, mazliet kļūdījos, bet tas … nekas.

—    Es tikai vienu gribētu zināt, — kņazs skumji ieminējās, — vai man pilnīgi vairs nav ko cerēt uz jums un vai tikai nav jādodas turp vienam pašam?

—          Vairs nav? Cerēt? Vienam pašam? Bet kādēļ gan tā, kad man tas ir tik svarīgs pasākums, no kura tik lielā mērā atkarīgs visas manas ģimenes liktenis? Bet, mans jaunais draugs, jūs slikti pazīstat Ivolginu. Kas saka «Ivolgins», tas saka «mūris»: paļaujies uz Ivolginu kā uz mūri, tā, lūk, teica jau eskadronā, kur es sāku dienēt. Man tikai pa ceļam uz brīdi jāiegriežas kādā namā, kur jau vairākus gadus mana dvēsele atpūšas pēc uztraukumiem un pārbaudījumiem …

—    Jūs gribat iegriezties mājās?

—    Nē! Es gribu… pie kapteinietes Terentjevas, mana bijušā apakšnieka… un var pat teikt — drauga atraitnes … Šeit, pie kapteinietes, es atdzimstu garā un šurp nesu arī savas un ģimenes rūpes un raizes… Un, tā kā šodien tiešām man liela tikumiskā slodze, tad es…

—    Man liekas, es jau tā esmu izdarījis briesmīgu muļķību, — kņazs nomurmināja, — ka pirmīt jūs traucēju. Turklāt jūs tagad … Ardievu!

—     Bet es nevaru, nevaru taču jūs atlaist, mans jaunais draugs, — ģenerālis saslējās. — Atraitne, bērnu māte, un viņas sirdī skan tās stīgas, kuras atbalsojas visā manā būtnē. Vizīte pie viņas vilksies piecas minūtes, šai namā es eju bez ceremonijām, es te gandrīz dzīvoju; nomazgāšos, mazliet savedīšu kārtībā tualeti, un tad važonī aizlaidīsim līdz Lielajam teātrim. Ticiet man, ka jūs man esat vajadzīgs uz visu vakaru… Lūk, še, šinī namā, mēs jau esam klāt… A, Koļa, tu jau te? Ko, Marfa Borisovna mājās, vai tu pats tikko esi atnācis?

—    Ak nē, — Koja atbildēja, sadurdamies ar viņiem taisni nama vārtos, — es te jau sen, pie lpolita, viņam sliktāk, šorīt palika gultā. Es tagad noskrēju uz bodīti pēc kārtīm. Marfa Borisovna jūs gaida. Tikai, tētiņ, kā jūs tā! … — Koļa noteica, cieši ieskatīdamies ģenerāļa gaitā un stājā. — Nu tad iesim!

Sastapšanās ar Koļu pamudināja kņazu pavadīt ģenerāli arī pie Marfas Borisovnas, bet tikai uz īsu brīdi. Kņazam bija vajadzīgs Kola, bet ģenerāli viņš bija nolēmis katrā ziņā pamest un nevarēja sev piedot, ka bija sadomājis pirmīt uz viņu paļauties. Kāpa viņi ilgi — ceturtajā stāvā, pa sētas kāpnēm.

—    Kņazu gribat iepazīstināt? — Koļa pa ceļam jautāja.

—    Jā, mans draugs, iepazīstināt: ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins, bet kas… kā… Marfa Borisovna?

—    Vai zināt, tētiņ, labāk jums nemaz neiet! Noēdīs! Trešo dienu degunu nerādāt, bet viņa gaida naudu. Kāpēc gan jūs viņai solījāt naudu? Mūžīgi jūs tā! Tieciet nu galā.

Ceturtajā stāvā viņi apstājās pie zemām durvīm. Ģenerālis, acīm redzot, baiļojās un bīdīja pa priekšu kņazu.

—    Es palikšu te, — viņš murmināja, — es gribu sagādāt pārsteigumu…

Kola iegāja pirmais. Kāda dāma tā ap gadu četrdesmit, stipri nobaltināta un nosārtināta, rīta kurpēm kājās, siltu virsjaku mugurā un ar bizītēs sapītiem matiem, paskatījās pa durvīm, un ģenerāļa pārsteigums negaidot pajuka. Kolīdz dāma viņu ieraudzīja, tā tūlīt iebrēcās:

—    Te viņš ir, zemiskais un ļaunais cilvēks, to mana sirds jau paredzēja!

—    Iesim iekšā, tas tāpat vien, — ģenerālis murmināja, vēl joprojām nevainīgi smaidīdams.

Bet tas nebija vis tāpat vien. Kolīdz viņi, izgājuši caur tumšo un zemo priekšiņu, ienāca šaurajā zālē, kur bija pusducis pītu krēslu un divi kāršu galdiņi, tā saimniece tūlīt turpināja liekulīgi raudulīgā, vienmuļā balsī:

—    Un kauna nav, un kauna tev nav, barbars un manas ģimenes tirāns, barbars un briesmonis! Aplaupījis mani pavisam, visu sulu izsūcis, un vēl tev nav diezgan! Cik ilgi es tevi cietīšu, nekaunīgais un negodīgais cilvēk!

—    Marfa Borisovna, Marfa Borisovna! Tas… kņazs Miškins. Ģenerālis Ivolgins un kņazs Miškins, — murmināja drebošais un apjukušais ģenerālis.

—    Ticat vai ne, — pēkšņi kapteiniete griezās pie kņaza, — ticat vai ne, šis nekaunīgais cilvēks nav saudzējis manus bāra bērnus! Visu nolaupījis, visu aizstiepis, visu pārdevis un ieķīlājis, nekā nav atstājis. Ko es ar tavām parādu zīmēm iesākšu, viltīgais un negodīgais cilvēk? Atbildi, viltniek, atbildi man, nesātīgā sirds: kā, kā lai pabaroju savus bāra bērnus? Te ierodas piedzēries un uz kājām neturas… Ko esmu nodarījusi dievam kungam, nekrietnais un nejaukais viltniek, atbildi!

Bet ģenerālim uz to prāts nenesās.

—    Marfa Borisovna, divdesmit pieci rubļi… viss, ko varu ar viscēlākā drauga palīdzību. Kņaz! Esmu rūgti vīlies! Tāda ir … dzīve … Bet tagad.. 4 piedodiet, esmu noguris, — ģenerālis turpināja, stāvēdams istabas vidū un palocīdamies uz visām pusēm, — esmu noguris, piedodiet! Ļenočka! Spilvenu … mīļā!

Ļenočka, astoņgadīga meitene, tūlīt aiztecēja pēc spilvena un nolika to uz cieta un nodriskāta, ar vaskadrānu pārvilkta dīvāna. Ģenerālis atsēdās uz tā, vēlēdamies vēl daudz ko sacīt, bet, kolīdz pieskārās dīvānam, tā tūdaļ noslīga uz sāniem, pagriezās pret sienu un cieši aizmiga. Marfa Borisovna stīvi un sērīgi norādīja kņazam uz krēslu pie kāršu galda, pati atsēdās iepretim, atspieda rokā labo vaigu un sāka klusi pūst, raudzīdamās kņazā. Trīs mazi bērni — divas meitenītes un puisītis —, no kuriem Ļenočka bija vecākā, pienāca pie galda, visi trīs uzlika uz galda rokas, un visi trīs sāka cieši aplūkot kņazu. No otras istabas ienāca Koļa.

—     Esmu ļoti priecīgs, ka jūs te sastapu, Koļa, — kņazs griezās pie viņa, — vai jūs nevarat man palīdzēt? Man visādā ziņā jātiek pie Nastasjas Fiļipovnas. Es pirmīt lūdzu Ardalionu Aleksandroviču, bet te viņš aizmiga. Pavadiet mani, jo es nezinu ne ielu, ne ceļu. Adrese tomēr man ir: pie Lielā teātra, Mitovcovas namā.

—    Nastasja Fiļipovna? Viņa nekad nav dzīvojusi pie Lielā teātra, un tēvs nekad arī nav bijis pie Nastasjas Fiļipovnas, ja gribat zināt; savādi, ka jūs uz viņu cerējāt. Viņa dzīvo netālu no Vladimira ielas, pie Pieciem Stūriem, tas daudz tuvāk no šejienes. Jums tūlīt? Tagad pusdesmit. Lūdzu, es jūs aizvedīšu.

Kņazs un Koļa tūdaļ izgāja. Ak vai! Kņazam nebija naudas braukšanai ar važoni, vajadzēja iet kājām.

—     Es jau gribēju jūs iepazīstināt ar Ipolitu, — Koļa sacīja, — viņš ir šīs kapteinietes — tās ar to virsjaku — vecākais dēls un bija otrā istabā; nevesels un šodien augu dienu gulēja. Bet viņš tāds savāds; viņš briesmīgi jūtelīgs, un man likās, ka viņam būs no jums kauns, jo jūs ieradāties tādā brīdī… Man tomēr nav tik liels kauns kā viņam, tāpēc ka man tēvs, bet viņam māte, te tomēr starpība, tāpēc ka vīriešu dzimumam šādā gadījumā nav tik liels negods. Tomēr tas varbūt ii aizspriedums par dzimuma dominēšanu šai gadījumā. Ipolits ir lielisks zēns, bet viņš ir atkal citu aizspriedumu vergs.

—    Jūs sakāt, viņam dilonis?

—    Jā, labāk būtu drīzāk nomiris. Es viņa vietā visādā ziņā gribētu nomirt. Viņam brāļu un māsu žēl — šo te maziņo. Ja vien būtu iespējams, ja tikai būtu nauda, mēs abi ar viņu noīrētu atsevišķu dzīvokli un atteiktos no savām ģimenēm. Tas ir mūsu sapnis. Bet, vai zināt ko, kad es viņam pirmīt pastāstīju par jūsu gadījumu, tad viņš pat saskaitās, saka, tas, kas palaižot garām pļauku un neizsaucot uz dueli, esot nelietis. Bet viņš ir briesmīgi satraukts, es ar viņu nemaz vairs nestrīdos. Tad tā, lūk, Nastasja Fiļipovna tūlīt jūs uzaicināja pie sevis?

—    Tur jau tā lieta, ka ne.

—    Kā tad jūs ejat? — Koļa iesaucās un pat apstājās trotuāra vidū. — Un … un tādā apģērbā, bet tur viesības!

—     Nudien pats nezinu, kā tikšu iekšā. Pieņems — labi, nepieņems — tātad viss pagalam. Bet ko lai dara, ja tādas drēbes?

—    Jums kāda vajadzība? Vai jūs tāpat vien, pour passer Je temps [14] «dižciltīgā sabiedrībā»?

—    Nē, es patiesībā… lai gan es kādā lietā… man grūti to pasacīt, bet…

—     Nu, tieši — kādā, nav svarīgi, man galvenais, ka jūs neuzplijaties šais viesībās kamēliju, ģenerāļu un augļotāju apburošajai sabiedrībai. Ja tā būtu, atvainojiet, kņaz, es par jums pasmietos un sāktu jūs nicināt. Te gaužām maz godīgu cilvēku, nav pat gluži neviena, ko varētu cienīt. Negribot jāskatās no augšas, bet viņi visi prasa, lai viņus cienītu; Varja pirmā. Un vai esat pamanījis, kņaz, — mūsu laikā visi ir avantūristi! Un taisni pie mums Krievijā, mūsu mīļajā tēvijā. Kā tas tā ieviesies — nesaprotu. Liekas, tik varen stipri turējās, — un kas tagad? To visi saka un visur raksta. Norauj maskas. Pie mums visi norauj maskas. Vecāki pirmie griež kažoku uz otru pusi un paši no savas agrākās morāles kaunas. Re, Maskavā tēvs centies pierunāt dēlu neapstāties nekādu, šķēršļu priekšā, lai iegūtu naudu; no preses zināms. Paskatieties manā ģenerālī. Nu, kas no viņa iznācis? Un tomēr, vai zināt ko, man liekas, ka mans ģenerālis ir godīgs cilvēks; nudien, tā ir! Tas viss tikai no sajukuma un degvīna. Nudien, tā ir! Pat žēl; es tikai baidos sacīt, tāpēc ka visi smejas; bet nudien žēl. Un kas no viņiem — šiem gudrajiem? Visi augļotāji, visi līdz pēdējam! Ipolits augļošanu attaisno, saka — taisni tā vajagot, esot ekonomisks satricinājums, kādi tur paisumi un bēgumi, velns parauj. Man briesmīgi nepatīkami, ka viņš tā, bet viņš ir saniknots. Padomājiet, viņa māte, šī kapteiniete, saņem naudu no ģenerāļa un viņam pašam uz lieliem procentiem to aizdod: briesmīgi nekaunīgi! Un ziniet, ka māmiņa, tas ir, mana māmiņa Ņina Aleksandrovna, ģenerāliene, Ipolitam palīdz ar naudu, apģērbu, veļu un visu citu un pa daļai pat bērniem — ar Ipolita starpniecību, jo tie ir gaužām pamesti. Un Varja arī.

—     Redziet nu, jūs sakāt, ka nav godīgu un stipru cilvēku un ka visi tikai augļotāji; te nu var redzēt stiprus cilvēkus — jūsu māti un Varju. Vai tad palīdzēt tādos apstākļos nav morāliska spēka pazīme?

—     Varja to dara aiz patmīlības, aiz lielības, lai no mātes neatpaliktu; nu, bet māmiņa tiešām… es viņu cienu. Jā, es viņu cienu un attaisnoju. Pat Ipolits to jūt, bet viņš pavisam nocietinājies. Sākumā gan smējās un nosauca to no māmiņas puses par zemiskumu; bet tagad reizēm sāk just. Hra! Tad jūs to saucat par spēku? Es to ievērošu. Gaņa nezina, bet viņš to sauktu par izdabāšanu.

—    Gaņa nezina? Gaņa, liekas, vēl daudz ko nezina, — izteica domās nogrimušais kņazs.

—    Vai zināt, kņaz, jūs man ļoti patīkat. Pirmītējais gadījums ar jums man neiziet no prāta.

—    Un arī jūs man ļoti patīkat, Koļa.

—     Klausieties — kā jūs domājat te dzīvot? Es drīz vien sadabūšu sev nodarbošanos un kaut cik nopelnīšu, tad visi trīs — es, jūs un Ipolits — dzīvosim kopā, noīrēsim dzīvokli; bet ģenerālis nāks pie mums.

—     Es ar lielāko prieku. Bet to mēs vēl redzēsim. Es tagad esmu ļoti… ļoti uztraukts. Ko? Jau klāt? Šinī namā… cik lieliska ieeja! Arī šveicars. Nu, Koļa, nezinu, kas no tā iznāks.

Kņazs stāvēja gluži apjucis.

—     Rīt pastāstīsiet! Neesiet pārāk kautrīgs. Lai dievs jums palīdz, tāpēc ka man tādi paši uzskati kā jums visās lietās! Ardievu! Es dodos atpakaļ un pastāstīšu Ipolitam. Bet, ka jūs pieņems, par to nav šaubu, nebīstieties! Viņa ir briesmīgi oriģināla. Pa šīm kāpnēm pirmajā stāvā, šveicars parādīs!

XIII

Kņazs, kāpdams augšā, bija loti satraukts un centās visiem spēkiem sevi uzmundrināt. «Visļaunākais,» viņš domāja, «būs tas, ka nepieņems un kaut ko sliktu par mani nodomās vai varbūt arī pieņems, bet smiesies man taisni acīs… E, nekas!» Un tiešām — tas vēl ne visai baidīja, bet gan jautājums: «Ko īsti viņš tur panāks, un kādēļ iet?» — uz šo jautājumu viņš nevarēja atrast gluži nekādas nomierinošas atbildes. Ja arī izdevīgā brīdī varētu pateikt Nastasjai Fiļipovnai: «Neejiet pie šā cilvēka un nepazudiniet sevi, viņš jūs nemīl, bet mīl jūsu naudu, viņš pats man to sacīja, un man to sacīja arī Aglaja Jepančina, bet es atnācu jums to pastāstīt,» — tad diezin vai tas vispār iznāktu pareizi. Pacēlās vēl viens neatrisināts jautājums, tik svarīgs, ka kņazs par to pat baidījās domāt, nevarēja un nedrīkstēja to pieļaut, nezināja, kā to formulēt, sarka un drebēja, jau domājot vien par to. Bet galu galā, par spīti visiem šiem uztraukumiem un šaubām, viņš tomēr gāja iekšā un prasīja pēc Nastasjas Fiļipovnas.

Nastasja Fiļipovna apdzīvoja ne visai lielu, bet tiešām lieliski iekārtotu dzīvokli. Šais piecos gados, kamēr viņa dzīvoja Pēterburgā, kādu laiku pašā sākumā Afanasijs Ivanovičs jo sevišķi nežēloja viņai naudu; viņš toreiz vēl cerēja uz viņas mīlestību un domāja iekārdināt viņu, galvenais, ar ērtībām un greznību, jo zināja, cik viegli pierast pie greznības un cik grūti vēlāk atradināties no tās, kad greznība pamazām kļuvusi par nepieciešamību. Šai gadījumā Tockis palika uzticīgs vecajām, labajām tradīcijām, negrozīdams tajās neko, bezgalīgi cienīdams juteklisko ietekmju nepārvaramo spēku. Nastasja Fiļipovna no greznības neatteicās, pat mīlēja to, bet — un tas likās ārkārtīgi dīvaini — nekādi nepakļāvās tai, it kā vienmēr būtu varējusi bez tās iztikt; pat centās vairākkārt to aizrādīt, kas nepatīkami pārsteidza Tocki. Tomēr vēl daudz kas Nastasjā Fiļipovnā nepatīkami pārsteidza Afanasiju Ivanoviču (un vēlāk izraisīja pat nicināšanu). Nerunājot nemaz par to, cik necila bija tā ļaužu šķira, ko viņa dažreiz pulcināja ap sevi un tātad arī to vēlējās, viņā pavīdēja vēl dažas gluži dīvainas tieksmes: parādījās tāds kā divu gaumju barbarisks sajaukums, spēja iztikt un samierināties ar tādām lietām un līdzekļiem, kuru eksistenci vien jau, šķiet, kārtīgs un izsmalcināti attīstīts cilvēks nedrīkstētu pieļaut. Tiešām, piemēra dēļ, ja Nastasja Fiļipovna pēkšņi parādītu kādu mīļu un jauku nezināšanu, kā, piemēram, to, ka zemnieces nevar valkāt batista veļu, kādu viņa valkā, tad Afanasijs Ivanovičs, liekas, būtu ar to ļoti apmierināts. Uz šādiem rezultātiem tika virzīta sākumā ari visa Nastasjas Fiļipovnas audzināšana pēc Tocka programmas, kurš šinī ziņā bija ļoti saprātīgs cilvēks; bet — ak vai! — rezultāti izrādījās dīvaini. Ar visu to Nastasjā Fiļipovnā tomēr bija un palika kaut kas tāds, kas reizēm pārsteidza pat pašu Afanasiju Ivanoviču ar savu spēku un neparasto un pievilcīgo oriģinalitāti, tas nereti valdzināja viņu pat tagad, kad jau bija sabrukuši visi viņa agrākie nodomi attiecībā uz Nastasju Fiļipovnu.

Kņazu saņēma meitene (mājkalpotāji Nastasjai Fiļipovnai vienmēr bija tikai sievietes) un, kā par brīnumu, uzklausīja lūgumu pieteikt viņu bez jebkāda pārsteiguma. Ne viņa netīrie zābaki, ne lielā platmale, ne apmetnis bez piedurknēm, ne viņa apjukums nemodināja meitenē ne mazāko šaubu. Viņa novilka tā apmetni, lūdza uzgaidīt pieņemamā istabā un tūdaļ devās pieteikt.

Pie Nastasjas Fiļipovnas bija sapulcējusies parastā sabiedrība — viņas pastāvīgie paziņas. Cilvēku bija pat diezgan pamaz salīdzinājumā ar agrākajām gadskārtējām sanāksmēm šinī dienā. Vispirmām un galvenām kārtām bija klāt Afanasijs Ivanovičs Tockis un Ivans Fjodorovičs Jepančins; abi bija laipni, bet abus māca zināmas slepenas bažas sakarā ar slikti slēptajām gaidām, ko radījis solījums dot atbildi Gaņam. Bez viņiem, protams, bija arī Gaņa — tāpat ļoti drūms, ļoti domīgs un pat gandrīz pavisam «nelaipns»; viņš lielākoties stāvēja savrup, atstatāk un klusēja. Varju ņemt līdzi viņš nebija uzdrošinājies, bet Nastasja Fiļipovna nemaz arī nepieminēja viņu, toties, tikko sasveicinājusies ar Gaņu, pieminēja viņa pirmītējo sadursmi ar kņazu. Ģenerālis, kas par to vēl nebija dzirdējis, sāka izjautāt. Tad Gaņa vēsi, atturīgi, bet pilnīgi vaļsirdīgi pastāstīja visu, kas pirmīt bija noticis un ka viņš jau bijis pie kņaza lūgt piedošanu. Turklāt yiņš dedzīgi izsacīja savas domas, ka kņazu visai dīvainā kārtā un diezin kāpēc iesaukuši par «idiotu», ka viņš domājot par to gluži otrādi un ka, pats par sevi saprotams, šim cilvēkam esot sava zināšana.

Nastasja Fiļipovna noklausījās šo atsauksmi ļoti uzmanīgi un ar ziņkāri vēroja Gaņu, bet saruna tūlīt pievērsās Rogožinam, kuram tik ievērojama loma bijusi šās dienas notikumos un par kuru arī ārkārtīgi sāka interesēties Afanasijs Ivanovičs un Ivans Fjodorovičs. Izrādījās, ka speciālas ziņas par Rogožinu var sniegt Pticins, kurš nopūlējies ar viņu un viņa darīšanām gandrīz līdz deviņiem vakarā. Rogožins visiem spēkiem esot uzstājies, lai sadabūjot šodien pat simttūkstoš rubļu. «Tiesa, viņš bija piedzēries,» Plicins piebilda, «bet simt tūkstošus, lai cik tas grūti, viņam, liekas gan, sadabūs, tikai nezinu, vai šodien un vai visus; bet rīkojas daudzi: Kinders, Trepalovs, Biskups; procentus dod, kādus vien prasa, protams, tas notiek dzērumā un pirmajos priekos…» nobeidza Pticins. Visas šīs ziņas tika uzklausītas ar interesi, pa daļai drūmi; Nastasja Fiļipovna klusēja, acīm redzot, negribēdama izteikties; Gaņa arī. Ģenerālis Jepančins zūdījās pie sevis gandrīz vairāk par visiem: pērle, ko viņš bija pasniedzis jau no rīta, tika pieņemta ar pārlieku vēsu laipnību, pat ar īpatnēju smīnu. Vienīgi Ferdiščenko no visiem viesiem bija ļoti jautrā un svētdienīgā noskaņā un skaļi smējās dažreiz nezin par ko un arī tad tikai tāpēc, ka pats bija uztiepis sev āksta lomu. Pats Afanasijs Ivanovičs, kas izdaudzināts par smalku un elegantu stāstītāju un agrāk šais vakaros parasti vadīja sarunas, bija, acīm redzot, sliktā omā un pat izskatījās neparasti apjucis. Pārējie viesi, kuru tomēr nebija daudz (kāds nožēlojams večuks — skolotājs, nezin kādēļ te uzaicināts, kāds nepazīstams un ļoti jauns cilvēks, kas bija briesmīgi kaunīgs un visu laiku klusēja, kāda braša dāma, ap četrdesmit gadu veca, no aktrisēm, un kāda ārkārtīgi skaista, ārkārtīgi jauki un grezni ģērbusies, neparasti nerunīga jauna dāma), ne vien nespēja sevišķi atdzīvināt sarunu, bet gluži vienkārši pat dažreiz nezināja, par ko runāt.

Tādējādi kņazs ieradās pat īstā laikā. Viņa pieteikšana sacēla izbrīnu un izraisīja vienu otru savādu smaidu, sevišķi, kad no Nastasjas Fiļipovnas pārsteiguma bija redzams, ka tā nemaz nav pat domājusi viņu ielūgt. Bet pēc izbrīna Nastasja Fiļipovna izrādīja pēkšņi tādu prieku, ka vairākums tūdaļ taisījās saņemt negaidīto viesi ar smiekliem un jautrību.

— Pieņemsim, ka tas noticis aiz viņa nevainības, — nosprieda Ivans Fjodorovičs Jepančins, — un, lai nu kā, veicināt tādas tieksmes diezgan bīstami, bet šinī brīdī tiešām nav slikti, ka viņš iedomājies ierasties, kaut ari tik oriģinālā kārtā: viņš varbūt pat uzjautrinās mūs, vismaz — cik es par viņu varu spriest.

—    Jo vairāk tāpēc, ka pats uzplijies! — tūlīt iejaucās Ferdiščenko.

—    Un kas par to? — vēsi jautāja ģenerālis, kas neieredzēja Ferdiščenko.

—    Tikai tas, ka samaksās par ieeju, — tas paskaidroja.

—    Nu, kņazs Miškins tomēr nav Ferdiščenko, — nenocietās ģenerālis, kas līdz šim laikam nebija varējis samierināties ar domu, ka viņam jābūt ar Ferdiščenko vienā sabiedrībā un jāizturas pret to kā pret līdzīgu.

—    Ē, ģenerāl, saudzējiet Ferdiščenko, — tas atbildēja smīnēdams. — Man taču sevišķas tiesības.

—    Kādas sevišķas tiesības?

—     Pagājušo reizi man bija gods sīki jo sīki to paskaidrot sabiedrībai; jūsu ekselencei atkārtošu vēlreiz. Lai jums labpatikas redzēt, jūsu ekselence: visi ir asprātīgi, bet es neesmu asprātīgs. Par atlīdzinājumu es arī izlūdzos atļauju runāt patiesību, jo visiem zināms, ka patiesību runā tikai tie, kam trūkst asprātības. Turklāt es esmu ļoti atriebīgs cilvēks — arī tāpēc, ka man trūkst asprātības. Es jebkuru pārestību padevīgi panesu — tikai līdz pirmajai pāri darītāja neveiksmei; pēc pašas pirmās neveiksmes es tūdaļ atceros un tūdaļ atriebju, speru, kā izteicies par mani Ivans Fjodorovičs Pticins, kurš, pats par sevi saprotams, nesper. Vai jūs, jūsu ekselence, zināt Krilova fabulu «Lauva un Ēzelis»? Nu, lūk, tie mēs abi divi arī esam, par mums tas uzrakstīts.

—    Jūs, kā liekas, atkal sākat melst, Ferdiščenko, — ģenerālis iekaisa.

—    Ko jūs runājat, jūsu ekselence? — Ferdiščenko uzķēra, jau paredzējis, ka tā būs un varēs vēl vairāk izvērsties. — Neraizējieties, jūsu ekselence, es savu vietu zinu: tā kā sacīju, ka mēs abi esam Lauva un Ēzelis no Krilova fabulas, tad Ēzeļa lomu, protams, uzņemos es, bet jūsu ekselence ir Lauva, kā jau Krilova fabulā sacīts:

Kad mežu Valdnieks — Lauva varenais Bij kļuvis vecs, viņš spēkus pazaudēja .,«

Bet es, jūsu ekselence, — Ēzelis.

—    Šim pēdējam es piekrītu, — neuzmanīgi paspruka ģenerālim.

Tas viss bija, protams, rupji un iepriekš izdomāts, bet tā jau bija pieņemts, ka Ferdiščenko atļāva uzņemties āksta lomu.

«Mani taču tikai tādēļ vien tur un te ielaiž,» Ferdiščenko reiz bija iesaucies, «lai es runātu tieši tādā garā. Nu, vai tad jel maz iespējams tādu, kāds esmu es, pieņemt? Es taču to saprotu. Nu, vai tad var mani, tādu Ferdiščenko, nosēdināt blakus tik izsmalcinātam džentlmenim, kāds ir Afanasijs Ivanovičs? Gribot negribot paliek viens iztulkojums: tāpēc vien sēdina, ka to pat iedomāties nevar.»

Bet, lai arī tas bija rupji, nereti arī dzēlīgi, dažreiz pat ļoti, tad taisni tas, kā liekas, patika Nastasjai Fiļipovnai. Kas vēlējās katrā ziņā būt bieži pie viņas, tam atlikās sadūšoties un paciest Ferdiščenko. Viņš varbūt bija pilnīgi pareizi nojautis, ka viņu tāpēc vien sāka pieņemt, ka viņš no pirmās reizes ar savu klātbūtni bija kļuvis nepanesams Tockim. Gaņa savukārt bija pacietis viņa dēļ bezgala daudz mocību, un šinī ziņā Ferdiščenko bija pratis ļoti noderēt Nastasjai Fiļipovnai.

—     Bet kņazs man iesāks taisni ar to, ka nodziedās modernu romanci, — nosprieda Ferdiščenko, nolūkodamies, ko sacīs Nastasja Fiļipovna.

—    Nedomāju vis, Ferdiščenko, un, lūdzu, neuztraucieties, — viņa vēsi piezīmēja.

—    Ā-ā! Ja viņš sevišķā aizbildniecībā, tad arī es esmu maigāks…

Bet Nastasja Fiļipovna piecēlās, neklausīdamās viņā, un devās pati saņemt kņazu.

—    Es nožēloju, — viņa sacīja, parādīdamās pēkšņi kņaza priekšā, — ka pirmīt steigā piemirsu ielūgt jūs pie sevis, un man liels prieks, ka jūs pats sagādājat man tagad iespēju pateikties jums un izteikt atzinību par jūsu apņēmību.

To teikdama, viņa cieši ielūkojās kņazā, pūlēdamās kaut cik sev izskaidrot viņa izturēšanos.

Kņazs varbūt arī atbildētu kaut ko uz viņas laipnajiem vārdiem, bet bija tik apžilbis un pārsteigts, ka nespēja izrunāt ne vārda. Nastasja Fiļipovna ar patiku to pamanīja. Šovakar viņa bija ļoti skaistā tērpā un atstāja neparastu iespaidu. Viņa saņēma to aiz rokas un veda pie viesiem. Pie pašām vieSistabas durvīm kņazs pēkšņi apstājās un ārkārtīgā uzbudinājumā steigšus pačukstēja viņai:

—    Jūs esat pati pilnība … pat ar visu to, ka jūs tik vāja un bāla… jūs nevar vēlēties redzēt citādu… Es tā gribēju pie jums atnākt… es .. piedodiet…

—    Nelūdziet piedošanu, — Nastasja Fiļipovna iesmējās, — ar to zudīs visa dīvainība un oriģinalitāte. Tātad tas ir patiesība, ko par jums runā, ka jūs esot savādnieks. Jūs tātad mani par pilnību uzskatāt, jā?

—    Jā.

—    Jūs gan protat lieliski uzminēt, tomēr esat maldījies. Es jums šodien pat to atgādināšu…

Viņa kņazu stādīja priekšā viesiem, no kuriem lielākā daļa viņu jau pazina. Tockis tūlīt pasacīja kādu laipnību. Visi it kā mazliet atdzīvojās, visi reizē sāka runāt un smieties. Nastasja Fiļipovna nosēdināja kņazu sev līdzās.

—    Nu, kas gan tur ko brīnīties, ka ieradies kņazs? — skaļāk par visiem iesaucās Ferdiščenko. — Viss skaidrs un runā pats par sevi!

—    Viss pārāk skaidrs un pārāk labi par sevi runā, — pēkšņi uztvēra Gaņa, kas bija klusējis. — Esmu vērojis kņazu šodien gandrīz nepārtraukti — taisni no tā mirkļa, kad viņš nesen pirmo reizi paskatījās Nastasjas Fiļipovnas ģīmetnē uz Ivana Fjodoroviča galda. Es ļoti labi atceros, ka jau pirmīt to nodomāju, par ko tagad esmu pilnīgi pārliecināts, un, starp citu, kņazs man pats atzinās.

Visu šo teikumu Gaņa izrunāja ārkārtīgi nopietni, bez mazākās jautrības, pat drūmi, kas likās mazliet dīvaini.

—    Es neesmu jums atzinies, — kņazs nosarkdams atbildēja, — es tikai atbildēju uz jūsu jautājumu.

—    Bravo, bravo! — iesaucās Ferdiščenko. — Vismaz vaļsirdīgi, gan viltīgi, gan vaļsirdīgi!

Visi skaļi smējās.

—    Nebrēciet taču, Ferdiščenko, — Pticins ar riebumu viņam pusbalsī aizrādīja.

—    Es, kņaz, no jums tādus varoņdarbus nebiju gaidījis, — noteica Ivans Fjodorovičs, — bet vai zināt, kam tas būs pa prātam? Un es jūs turēju par filozofu! Ak jūs lēnīgais!

—    Un no tā, ka kņazs nosarkst no nevainīga joka kā nevainīga jaunava, es spriežu, ka viņš kā cēls jauneklis lolo savā sirdī viscildenākos nolūkus, — pēkšņi un gluži negaidot noteica vai, labāk sakot, nočamstināja bezzobainais septiņdesmit gadus vecais skolotājs, kurš līdz šim nebija teicis ne vārda un no kura neviens nevarēja gaidīt, ka viņš šovakar ierunāsies. Visi sāka smieties vēl skaļāk. Večuks, droši vien domādams, ka smejas par viņa asprātību, visos raudzīdamies, ņēmās vēl vairāk smieties, pie tam viņam uznāca briesmīgs klepus, tā ka Nastasja Fiļipovna, nezin kāpēc ārkārtīgi mīlēdama visus šādus savdabīgus večukus, vecenītes un pat plānprātiņus, sāka tūlīt viņu glāstīt, noskūpstīja un lika pasniegt viņam vēl tēju. Ienākušai kalponei viņa lika pasniegt sev apmetni, kurā ietinās, un pavēlēja iemest vēl malku kamīnā. Uz jautājumu, cik pulkstenis, kalpone atbildēja, ka jau pusvienpadsmit.

—     Kungi, vai nevēlaties dzert šampanieti? — Nastasja Fiļipovna pēkšņi uzaicināja. — Man ir sagādāts. Varbūt jums kļūs jautrāk. Lūdzu, nekautrējieties.

Aicinājums dzert — un jo sevišķi tik naiviem vārdiem — šķita ļoti savāds Nastasjas Fiļipovnas mutē. Visiem bija prātā neparastais cienīgums viņas agrākajos vakaros. Vispār vakars kļuva jautrāks, bet ne tāds kā parasti. No vīna tomēr neatteicās, pirmkārt, pats ģenerālis, otrkārt, brašā kundze, večuks, Ferdiščenko, pēc viņiem visi citi. Arī Tockis pacēla savu kausu, cerēdams piešķirt jaunajam tonim cik iespējams patīkama joka raksturu. Vienīgi Gaņa neko nedzēra. Bet no dīvainajiem, reizēm ļoti asajiem un ātrajiem izlēcieniem, kas piemita Nastasjai Fiļipovnai, kura arī neatteicās no vīna un paziņoja, ka šovakar izdzeršot trīs kausus, no viņas histēriskajiem un bezsaturīgajiem smiekliem, kas mijās pēkšņi ar klusu un pat drūmu domīgumu, grūti bija kaut ko saprast. Daži nodomāja, ka viņai drudzis: beidzot ievēroja, ka arī viņa pati it kā kaut ko gaida, bieži ielūkojas pulkstenī, kļūst nepacietīga, izklaidīga.

—     Jums laikam neliels drudzis? — brašā kundze pajautāja.

—     Pat liels, nevis neliels, tāpēc jau es ietinos apmetnī, — atbildēja Nastasja Fiļipovna, kas tiešām bija kļuvusi bālāka un laiku pa laikam likās apvaldām stiprus drebuļus.

Visi uztraucās un sakustējās.

—    Varbūt mums ļaut namamātei atpūsties? — ieminējās Tockis, raudzīdamies Ivanā Fjodorovičā.

—     Nekādā ziņā, kungi! Es tieši lūdzu jūs palikt. Jūsu klātbūtne sevišķi šodien man nepieciešama, — pēkšņi Nastasja Fiļipovna uzstājīgi un nozīmīgi paziņoja. Un, tā kā jau gandrīz visi viesi bija dabūjuši zināt, ka šovakar nolikts laiks ļoti svarīgam lēmumam, tad šie vārdi likās ārkārtīgi nozīmīgi. Ģenerālis un Tockis vēlreiz saskatījās, Gaņa drudžaini sakustējās.

—    Derētu uzspēlēt kādu petit jeu — sacīja brašā kundze.

—    Es zinu lielisku jaunu petit jeu, — Ferdiščenko atbalstīja, — vismaz tādu, kas tikai reizi vien pasaulē uzsākta un arī tad neizdevās.

—    Kāda tad tā ir? — brašā kundze jautāja.

—    Mēs reiz sanācām pulciņā, nu, arī iedzērām, un pēkšņi kāds ierosināja, lai katrs no mums, nepieceldamies no galda, pastāsta skaļi kaut ko par sevi, bet tādu, ko viņš pats vaļsirdīgi uzskata par vislielāko nekrietnību visā savā mūžā; tikai vaļsirdīgi, galvenais, vaļsirdīgi, bez meliem!

—    Dīvaina doma, — ģenerālis sacīja.

—    Dīvainākas nemaz nevar būt, jūsu ekselence, taisni tāpēc laba.

—    Smieklīga doma, — Tockis noteica, — tomēr saprotama: tā ir īpaša veida plātība.

—    Varbūt taisni to vajadzēja, Afanasij Ivanovič.

—    Ar tādu petit jeu drīzāk sāksim raudāt, nevis smieties, — piebilda brašā kundze.

—    Gluži neiespējama un nejēdzīga lieta, — atsaucās Pticins.

—     Un vai izdevās? — Nastasja Fiļipovna ievaicājās.

—    Tur jau tā lieta, ka ne, iznāca nelādzīgi, katrs tiešām kaut ko pastāstīja, daudzi patiesību, un, ko domājat, daži pastāstīja pat ar prieku, bet vēlāk ikviens nokaunējās, neizturēja. Visumā tomēr bija varen jautri, protams, no vienas puses.

—    Tiešām, tas būtu jauki! — Nastasja Fiļipovna piebilda, pēkšņi gluži atdzīvodamās. — Tiešām, varētu pamēģināt, kungi! Patiesit nav mums īstas jautrības. Ja katrs no mums būtu ar mieru kaut ko tamlīdzīgu pastāstīt…

protams, labprātīgi, te pilnīga brīvība — vai ne? Varbūt mēs izturēsim? Vismaz būtu ļoti oriģināli…

—     Ģeniāla doma! — uztvēra Ferdiščenko. — Kundzes tomēr tiek izslēgtas, iesāk vīrieši; kārtību nosaka loze, tāpat kā toreiz. Katrā ziņā, katrā ziņā! Kas ļoti negrib, tas, protams, nestāsta, bet tādam taču jābūt sevišķi neatsaucīgam! Kungi, dodiet šurp savas lozes, lieciet te, platmalē, kņazs vilks. Uzdevums pavisam vienkāršs: izstāstīt visnekrietnāko darbu visā savā mūžā — tas ir briesmīgi viegli, kungi! Jūs redzēsiet! Ja kāds būs piemirsis, tad es tūdaļ ņemos atgādināt.

Ideja nevienam nepatika. Vieni sarauca uzacis, citi viltīgi smīnēja. Daži cēla iebildumus, taču ne pārāk, piemēram, Ivans Fjodorovičs, kas nevēlējās runāt pretī Nastasjai Fiļipovnai un bija ievērojis, kā viņu aizrauj šī dīvainā doma. Savās vēlmēs Nastasja Fiļipovna vienmēr bija nevaldāma un nesaudzīga, ja vien uzdrīkstējās tās izteikt, kaut tās būtu visuntumainākās un pat viņai pašai gluži neko nedotu. Arī tagad viņa bija kā histērijā, rosījās, drudžaini, krampjaini smējās, sevišķi par uztrauktā Tocka iebildumiem. Viņas tumšās acis iezibējās, uz bālajiem vaigiem parādījās divi sarkani plankumi. Drūmā un nicīguma pilnā nokrāsa dažu viesu sejās varbūt vēl vairāk uzkurināja viņas zobgalīgo vēlēšanos; varbūt viņai tieši patika idejas cinisms un nežēlība. Daži bija pārliecināti, ka te viņa slēpj kādu sevišķu aprēķinu. Tomēr sāka izsacīt piekrišanu: katrā ziņā tas bija interesanti, bet daudziem likās pat ļoti vilinoši. Ferdiščenko rosījās par visiem vairāk.

—     Bet ja nu ir kas tāds, ko pat nevar stāstīt… dāmām dzirdot, — bikli ieminējās nerunīgais jauneklis.

—    Tad to jūs nemaz nestāstiet; it kā bez tā būtu mazums Jaunu darbu, — Ferdiščenko atbildēja. — Ak jūs, jaunekli!

—    Bet es nemaz nezinu, kuru no saviem nodarījumiem lai uzskatu par visnekrietnāko, — iebilda brašā kundze.

—    Dāmas no pienākuma stāstīt tiek atbrīvotas, — atkārtoja Ferdiščenko, — bet tikai atbrīvotas: viņu pašu iedvesmu ar atzinību pie Jaujam. Taču vīrieši atbrīvojami, ja tie pārāk nevēlas.

—    Kā te lai pierāda, ka es nesamelošu? — Gaņa jautāja. — Bet, ja samelošu, tad visa spēles jēga zūd. Un kas gan nesamelos? Ikviens katrā ziņā melos.

—    Tas vien ir vilinoši, kā cilvēks melos. Bet tev, Gaņa, nav ko sevišķi baidīties, ka samelosies, tāpēc ka tava vislielākā nekrietnība tāpat jau visiem zināma. Un padomājiet vien, kungi, — Ferdiščenko pēkšņi ar iedvesmu iesaucās, — padomājiet vien, kādām acīm mēs pēc šiem stāstiem viens otrā raudzīsimies, piemēram, rīt!

—    Vai tad tas iespējams? Vai tiešām tas nopietni domāts, Nastasja Filipovna? — Tockis cienīgi jautāja.

—    Kas no vilka baidās, lai mežā neiet! — smīnēdama atbildēja Nastasja Fiļipovna.

—    Bet atļaujiet, Ferdiščenko kungs, vai maz iespējams šādā veidā sarīkot petit jeu? — arvien vairāk uztraukdamies, turpināja Tockis. — Ticiet man, ka tādas lietas nekad neizdodas; un jūs pats sakāt, ka tas jau reiz neesot izdevies.

—    Kā — nav izdevies! Es taču pagājušo reizi pastāstīju, kā trīs rubļus nozagu, gluži vienkārši ņēmu un izstāstīju!

—    Pieņemsim. Bet nebija taču iespējams, lai jūs tā izstāstītu, ka tas liktos patiesība un jums noticētu? Un Gavrila Ardalionovičs gluži pareizi aizrādīja: kolīdz izskanēs neīstums, tā visa spēles jēga zudīs. Patiesība te iespējama tikai gadījuma pēc, ja būtu pieļaujama sliktā tonī izpausta plātīšanās, kas šeit nav domājama un būtu gluži nepieklājīga.

—    Bet cik ļoti izsmalcināts cilvēks jūs esat, Afanasij Ivanovič, man pat jābrīnās! — Ferdiščenko iesaucās.

—     Padomājiet, kungi, ar piezīmi, ka es neesot varējis izstāstīt par savu zādzību tā, lai tā liktos patiesība, Afanasij s Ivanovičs vissmalkākā kārtā liek saprast, ka patiesībā es nemaz neesmu varējis nozagt (tāpēc ka to skaļi pateikt nav pieklājīgi), lai gan varbūt viņš klusībā pilnīgi pārliecināts, ka Ferdiščenko pat ļoti labi var zagt! Bet pie lietas, kungi, pie lietas, lozes savāktas, un arī jūs, Afanasij Ivanovič, savējo esat ielicis, tātad neviens neatsakās. Kņaz, velciet!

Kņazs klusēdams iebāza roku platmalē un izvilka pirmo lozi — Ferdiščenko, otro — Pticina, trešo — ģenerāļa, ceturto — Afanasija Ivanoviča, piekto — savējo, sesto — Gaņas utt. Dāmas lozes nebija ielikušas.

—    Ak dievs, kāda nelaime! — Ferdiščenko iesaucās.

—    Un es domāju, ka pirmā kārta iznāks kņazam, bet otrā ģenerālim. Bet, paldies dievam, vismaz Ivans Petrovičs pēc manis, un tas manas pūles atalgos. Nu, kungi, protams, mans pienākums ir rādīt cēlu piemēru, taču visvairāk es šobrīd nožēloju, ka esmu tik niecīgs un gluži neievērojams; arī tituls man tas visuniecīgākais, — nu kas gan tiešām tur interesants, ka Ferdiščenko kaut ko nekrietnu izdarījis? Un kurš īsti ir mans vissliktākais darbs? Te embarras de richesseVai varbūt par to pašu zādzību pastāstīt, lai pārliecinātu Afanasiju Ivanoviču, ka var nozagt arī tāds, kas zaglis nav bijis?

—     Jūs mani pārliecināt arī par to, Ferdiščenko kungs, ka tiešām var just patiku un pat baudu, stāstot par saviem neķītrajiem darbiem, kaut arī neviens par tiem nejautātu … Tomēr … Atvainojiet, Ferdiščenko kungs.

—    Sāciet, Ferdiščenko, jūs briesmīgi daudz lieki pļāpājat un nekad nevarat beigt! — Nastasja Fiļipovna dusmīgi un nepacietīgi pavēlēja.

Visi ievēroja, ka pēc saviem nesenajiem krampjainajiem smiekliem viņa pēkšņi bija kļuvusi drūma, īgna un viegli aizkaitināma; tomēr viņa stūrgalvīgi un despo tiski palika pie sava neiespējamā untuma. Afanasijs Iva novičs šausmīgi cieta. Viņu uzbudināja arī Ivans Fjodo rovičs: tas dzēra šampanieti, it kā nekas nebūtu noticis, un varbūt pat cerēja pastāstīt kaut ko, kad pienāks kārta.

XIV

—     Asprātības trūkst, Nastasja Fiļipovna, tāpēc arī lieki pļāpāju! — Ferdiščenko iesaucās, sākdams savu stāstu. — Ja es būtu tikpat asprātīgs kā Afanasijs Ivanovičs vai Ivans Petrovičs, tad es šovakar visu laiku sēdētu un klusētu tāpat kā Afanasijs Ivanovičs un Ivans Petrovičs. Kņaz, atļaujiet jums jautāt — kā jūs domājat? Man gan arvien liekas, ka pasaulē daudz vairāk zagļu nekā tādu, kas nezog, un ka nav pat tāda visgodīgākā cilvēka, kas kaut reizi mūžā nebūtu kaut ko nozadzis. Tā ir mana doma, tomēr es nepavisam nesecinu, ka visi no vietas ir zagļi vien, lai gan nudien briesmīgi gribētos dažkārt arī to secināt. Kā jūs domājat?

—          Tpū, cik muļķīgi jūs stāstāt, — Darja Aleksejevna atsaucās, — kādas blēņas, nevar būt, ka visi būtu kaut ko nozaguši! Es nekad neko neesmu nozagusi.

—    Jūs neko nekad neesat nozagusi, Darja Aleksejevna; bet ko sacīs kņazs, kas pēkšņi pavisam nosarka?

—    Man liekas, ka jūs runājat patiesību, tikai ļoti pārspīlējat, — sacīja kņazs, kas tiešām nezin kāpēc bija nosarcis.

—    Un jūs pats, kņaz, neko neesat nozadzis?

—    Tpu, cik tas smieklīgi! Atjēdzieties, Ferdiščenko kungs! — iejaucās ģenerālis.

—    Gluži vienkārši, kolīdz jāķeras pie lietas, tā kauns stāstīt, tad nu gribat kņazu piesaistīt, jo vairāk tāpēc, ka viņš ir kautrīgs, — kā skaldīt noskaldīja Darja Aleksejevna.

—    Ferdiščenko, vai nu stāstiet, vai klusējiet un neaizskariet citus. Jūs galīgi izvedāt cilvēku no pacietības,— Nastasja Fiļipovna asi un īdzīgi noteica.

—    Tūlīt, Nastasja Fiļipovna; bet, ja jau kņazs atzinās, — un es palieku pie tā, ka kņazs tikpat kā atzinies, — tad ko gan, piemēram, sacītu kāds cits (nevienu vārdā neminot), ja vēlētos kādreiz pateikt patiesību? Kas attiecas uz mani, kungi, tad tālāk nemaz nav ko stāstīt: ļoti vienkārši un muļķīgi, un nejauki. Bet ticiet man, ka neesmu zaglis; pats nezinu, kā nozagu. Tas notika pirms trim gadiem vasarnīcā pie Semjona Ivanoviča Iščenko, svētdienas diena. Viņam pusdienās bija viesi. Pēc pusdienām vīrieši palika dzert vīnu. Man ienāca prātā palūgt Marju Semjonovnu, viņa meitu, jaunkundzi, kaut ko uz klavierēm uzspēlēt. Eju cauri stūra istabai, uz darba galdiņa Marjai Ivanovnai stāv trīs rubļi, zaļais papīriņš: izņēmusi, lai izdotu kādai vajadzībai saimniecībā. Istabā nav gluži neviena. Es paņēmu papīriņu un iebāzu kabatā, kādēļ — nezinu. Kas man bija uznācis — nesaprotu. Aši atgriezos un nosēdos pie galda. Visu laiku sēdēju un gaidīju, diezgan stipri uzbudināts, pļāpāju bez mitas, stāstīju anekdotes, smējos; piesēdos pēc tam pie kundzēm. Apmēram pēc pusstundas attapās un sāka iztaujāt kalpones. Kalponīti Darju turēja aizdomās. Es izrādīju neparastu ieinteresētību un līdzdalību un atceros pat — kad Darja bija jau gluži apmulsusi, sāku viņu pārliecināt, lai viņa atzīstas, liku galvu ķīlā, ka Marjai Ivanovnai laba sirds, un to darīju skaļā balsī, visiem dzirdot. Visi raudzījās uz mani, bet es izjutu neparastu patiku taisni tāpēc, ka sprediķoju, bet papīriņš man kabatā. Šos trīs rubļus es tai pašā vakarā nodzēru restorānā. Iegāju un palūdzu pudeli lafita; nekad agrāk nebiju tā pieprasījis veselu pudeli bez nekā; gribējās ātrāk naudu iztērēt. Sevišķu sirdsapziņas pārmetumu ne toreiz, ne vēlāk nejutu. Otrreiz droši vien nebūtu tā darījis; varat tam ticēt vai ne, kā tīk, tas mani neinteresē. Nu, tas ir viss.

—    Tikai, protams, tas nav jūsu visnekrietnākais darbs, — ar riebumu sacīja Darja Aleksejevna.

—    Tas ir psiholoģisks gadījums, nevis ļauns darbs,— piebilda Afanasijs Ivanovičs.

—    Bet kalpone? — jautāja Nastasja Fiļipovna, neslēpdama visnicīgāko riebumu.

—    Kalponi, protams, padzina jau otrā dienā. Šai namā stingra kārtība.

—    Un jūs pieļāvāt?

—    Tas ir lieliski! Vai tad tiešām man vajadzēja iet un uzņemties vainu? — sāka ķiķināt Ferdiščenko, kuru tomēr pa daļai pārsteidza vispārējais, pārāk nepatīkamais iespaids, kādu bija izraisījis viņa stāsts.

—    Cik tas nejauki! — Nastasja Fiļipovna iesaucās.

—    Re nu! Jūs gribat dzirdēt no cilvēka viņa visnekrietnāko darbu un prasāt, lai tas būtu spožs! Visnekrietnākie darbi vienmēr ir ļoti nejauki, mēs tūlīt to dzirdēsim no Ivana Petroviča; un vai mazums tādu, kas no ārpuses spīd un grib tēlot tikumīgu cilvēku, tāpēc ka viņam pieder sava kariete. Vai mazums, kam sava kariete… Un kādiem līdzekļiem …

Vārdu sakot, Ferdiščenko nepavisam nenoturējās un pēkšņi saniknojās, pat galīgi aizmirsās, pārkāpa robežas; pat visa viņa seja saviebās. Lai cik tas savādi, bet ļoti varēja būt, ka viņš bija gaidījis gluži citādu iespaidu. Šie sliktā toņa «misēkļi» un «plātīšanās», kā par to izteicās Tockis, Ferdiščenko atgadījas visai bieži un bija viņa dabā.

Nastasja Fiļipovna pat nodrebēja aiz dusmām un cieši paskatījās uz Ferdiščenko; tas uzreiz sabijās un apklusa, gandrīz vai sastinga aiz bailēm: pārāk tālu bija aizgājis.

—     Vai nebūtu labāk neturpināt? — Afanasijs Ivanovičs šķelmīgi jautāja.

—    Mana kārta, bet es izmantoju savas'priekšrocības un nemaz nestāstīšu, — noteikti sacīja Pticins.

—    Jūs negribat?

—    Nespeju, Nastasja Fiļipovna; un vispār uzskatu tadu petit jeu par neiespējamu.

—    Ģenerāli, šķiet, pēc kārtas iznāk jums, — Nastasja Fiļipovna griezās pie viņa, — ja ari jūs atteiksieties, tad mums viss izjuks un man būs žēl, tāpēc ka biju cerējusi pašās beigās pastāstīt kādu notikumu «no savas personīgās dzīves», bet tikai pēc jums un Afanasija Ivanoviča, tāpēc ka jums taču vajag mani uzmundrināt, — viņa smiedamās nobeidza.

—    O, ja arī jūs apsolāties, — ģenerālis dedzīgi iesaucās, — tad esmu ar mieru jums kaut visu savu dzīvi pārstāstīt; bet es, atzīstos, gaidīdams savu kārtu, jau esmu sagatavojis atgadījumu …

—     Un jau pēc viņa ekselences izskata vien var spriest, ar kādu sevišķu literāru patiku viņš apstrādājis savu atgadījumu, — dzēlīgi smīnēdams, iedrošinājās piebilst vēl arvien mazliet samulsušais Ferdiščenko.

Nastasja Fiļipovna uzmeta acis ģenerālim un arī pie sevis nosmīnēja. Bet bija redzams, ka skumjas un satraukums pieauga viņā ar katru brīdi. Afanasijs Ivanovičs pārbijās vēl jo vairāk, izdzirdējis par apsolīto stāstu.

—    Man, kungi, tāpat kā visiem, gadījies izdarīt ne visai jaukas lietas savā mūžā, — uzsāka ģenerālis, — bet visdīvainākais ir tas, ka es pats uzskatu nelielo atgadījumu, ko es tūlīt pastāstīšu, par visnejaukāko atgadījumu visā savā mūžā. Un tomēr no tā laika jau pagājusi gandrīz trīsdesmit pieci gadi; bet nekad, to atceroties, neesmu varējis, tā sakot, atbrīvoties no sirdi plosoša iespaida. Notikums, starp citu, ārkārtīgi muļķīgs: toreiz es biju vēl tikai praporščiks un armijā vilku jūgu. Nu, tas jau zināms, kas ir praporščiks: asinis — verdošs ūdens, bet saimniecība kapeikas vērtībā; uzradās man toreiz denščiks Ņikifors, kas briesmīgi bija norūpējies par manu saimniecību, krāja, lāpīja, berza un spodrināja, un pat ikvienā vietā zaga visu, ko vien varēja ievilkt, lai tikai mājās vairotu mantu; bija visuzticamākais un godīgākais cilvēks. Es, protams, biju stingrs, bet taisnīgs. Kādu laiku mums gadījās apmesties pilsētiņā. Man ierādīja priekšpilsētā dzīvokli pie kādas atvaļināta podporučika sievas, turklāt atraitnes. Šai vecītei bija apmēram gadu astoņdesmit. Viņa dzīvoja gaužām vecā, draņķīgā koka namelī un pat kalponi neturēja aiz nabadzības. Un raksturīgākais, ka kādreiz viņai bijusi ļoti liela ģimene un liels radu pulks; bet vieni garajā mūžā nomiruši, citi aizklīduši, trešie vecenīti aizmirsuši, bet savu vīru pirms gadiem četrdesmit pieciem viņa bija apglabājusi. Dzīvojusi pie viņas vēl pirms dažiem gadiem krustmeita, kupraina un nikna, pēc nostāstiem — īsta ragana, reiz pat iekodusi vecenītei pirkstā, bet arī vina nomirusi, tā ka vecenīte jau gadus trīs sitās cauri gluži viena pati. Man bija gaužām garlaicīgi pie viņas, viņa likās tāda klusa, ne vārda no viņas nevarēja izdabūt. Beidzot nozaga man gaili. Šī lieta vēl līdz šim tīta miglā, taču neviens cits to nevarēja izdarīt. Gaiļa dēļ mēs sastrīdējāmies, pie tam gluži nopietni, bet te pēkšņi pēc mana lūguma mani pārcēla uz citu dzīvokli pretējā priekšpilsētā, milzīgi kuplā ģimenē pie kāda tirgoņa ar varen lielu bārdu, kā šodien viņu atceros. Pārceļamies ar Ņikiforu itin priecīgi, bet vecenīti atstājam sašutumā. Paiet dienas trīs, pārnāku no mācībām, Ņikifors ziņo: «Velti, jūsu labdzimtība, mūsu bļodu pie agrākās saimnieces atstājām, nav kur zupu ieliet.» Es, protams, esmu pārsteigts: «Kā tā, kā gan mūsu bļoda pie saimnieces varēja palikt?» Pārsteigtais Ņikifors turpina ziņot, ka saimniece, kad mēs braukuši projām, mūsu bļodu neesot viņam atdevusi, jo es viņas personīgo podu esot saplēŠis, tad viņa par savu podu mūsu bļodu ieturot, itin kā es pats viņai tā esot ieteicis. Tāds viņas zemiskums, protams, pavisam izveda mani no pacietības; asinis sāka vārīties, es pietrūkos, drāzos prom. Ienāku pie vecītes, tā sakot, jau gluži neprātīgs; skatos — viņa priekšnamiņā sēž kaktā gluži viena, itin kā no saules paslēpusies, vaigu plaukstā atbalstījusi. Es tūdaļ, ziniet, pār viņu spēru zibeņus un pērkonus: «Tāda tu esi un šitāda!» — ziniet, kā jau krievi mēdz. Taču skatos — kaut kas savāds: viņa sēž, seju pret mani pagriezusi, acis izbolījusi, un ne vārda neatbild, un tā dīvaini, dīvaini vien skatās, kā šūpodamās. Es beidzot apklustu, ieskatos, jautāju, ne vārda neatbild. Es pastāvēju neziņā; mušas sīc, saule riet, klusums; pilnīgi apjucis, beidzot aizeju. Nebiju vel mājās pārnācis, kad mani izsauca pie majora; bija rotā jāiegriežas, tā ka mājās atgriezos vēlu vakarā. Pirmie Ņikifora vārdi bija: «Vai zināt, jūsu labdzimtība, mūsu saimniece taču nomirusi.» — «Kad?» — «Nu, šodien pievakarē, pirms stundām pusotrām.» Tātad taisni tanī laikā, kad es viņu lamāju, viņa bija mirusi. Tas mani tik nepatīkami pārsteidza, es jums sacīšu, ka tikko atguvos. Vai zināt, no prāta neizgāja, pat sapņos rādījās. Man, protams, nav aizspriedumu, bet trešajā dienā gāju baznīcā uz bērēm. Vārdu sakot, jo ilgāks laiks paiet, jo biežāk nāk prātā. Ne jau tā, bet, ja kādreiz tikai iedomājas, tad kļūst pavisam nelāgi. Kas tad te galvenais, kā es beidzot izlēmu? Pirmkārt, sieviete, tā sakot, humāna, cilvēciska būtne, kā to mūsu laikos sauc, dzīvojusi, ilgi dzīvojusi, beidzot nodzīvojusi par ilgu. Kādreiz viņai bijuši bērni, vīrs, ģimene, piederīgie, tas viss ap viņu, tā sakot, mutuļojis, visi šie, tā sakot, smaidi, un pēkšņi — pilnīgi nekā, viss izkūpējis kā dūmi, palikusi viena kā… kaut kāda muša, kurai jānes mūža lāsts. Un, lūk, beidzot dievs novedis galā. Ar saules rietu klusā vasaras vakarā aizlido arī mana vecīte; protams, šeit slēpjas pamācoša doma; un taisni šai acumirklī, tā sakot, atvadu asaru vietā jauns, pārgalvīgs praporščiks, rokas sānos iespiedis kā āksts, aizvada viņu no zemes virsas ar īsti krieviskiem, skanīgiem lamuvārdiem pazudušas bļodas dēļ! Bez šaubām, esmu vainīgs un, lai gan jau sen, ilgiem gadiem aizritot un pārmainoties paša raksturam, skatos uz savu rīcību gluži kā uz svešu, tomēr vēl arvien to nožēloju. Tā ka, atkārtoju, man pat savādi, jo vairāk tāpēc, ka, ja arī esmu vainīgs, tad taču ne gluži: kāpēc tad viņa taisni šinī laikā iedomājās nomirt? Protams, te viens attaisnojums: rīcība dažā ziņā bija psiholoģiska; tomēr es nespēju nomierināties, kamēr — pirms gadiem piecpadsmit — neievietoju divas pastāvīgi slimas vecītes uz sava rēķina nespējnieku namā, lai ar pieklājīgu apgādi atvieglinātu viņu pēdējās dienas zemes virsū. Esmu nodomājis uz visiem laikiem novēlēt viņām kapitālu. Nu, tas arī viss. Atkārtoju, varbūt es daudzās lietās dzīvē esmu noziedzies, bet šo gadījumu, vaļsirdīgi runājot, uzskatu par visnekrietnāko rīcību visā savā mūžā.

—    Un vislielākās nekrietnības vietā jūsu ekselence pastāstīja vienu no labākajiem darbiem savā mūžā; piešmaucāt Ferdiščenko! — nosprieda Ferdiščenko.

—    Tiešām, ģenerāli, es pat nevarēju iedomāties, ka jums tomēr bijusi krietna sirds; pat žēl, — nevērīgi noteica Nastasja Fiļipovna.

—    Žēl? Kāpēc? — ģenerālis jautāja, laipni smaidīdams, un ne bez pašapmierinājuma iedzēra šampanieti.

Tagad kārta bija pienākusi Afanasijam Ivanovičam, kas arī bija sagatavojies. Visi paredzēja, ka viņš neatteiksies tā kā Ivans Petrovičs, un ari viņa stāstu aiz dažiem iemesliem visi gaidīja ar sevišķu interesi un tāpēc šad tad noraudzījās Nastasjā Fiļipovnā. Ar neparastu cieņu, kas bija pilnīgā saskaņā ar viņa stalto ārieni, Afanasijs Ivanovičs klusā, laipnā balsī uzsāka vienu no saviem «jaukajiem stāstiem». (Te varētu piezīmēt: viņš bija izskatīgs cilvēks — stalts, gara auguma, mazliet pliku galvu, drusku iesirms un patukls, mīkstiem, sārtiem un mazliet atkareniem vaigiem, liekiem zobiem. Ģērbās ļoti labi un eleganti un valkāja brīnišķīgu veļu. Uz viņa apaļajām, baltajām rokām nevarēja vien noskatīties. Labās rokas rādītāja pirkstā bija dārgs briljanta gredzens.) Nastasja Fiļipovnā visu laiku, kamēr viņš stāstīja, vērīgi aplūkoja kruzuļu mežģīnīti uz savas piedurknes un knibināja to ar kreisās rokas diviem pirkstiem, tā ka ne reizes nepaspēja pat paraudzīties stāstītājā.

— Visvairāk manu uzdevumu atvieglina, — iesāka Afanasijs Ivanovičs, — negrozāmais pienākums nestāstīt neko citu kā vien visnekrietnāko rīcību visā manā mūžā. Tādā gadījumā, protams, nevar būt šaubu: sirdsapziņa un atmiņas tūlīt pateiks priekšā, kas īsti jāpa-stāsta. Atzīstos ar rūgtumu — starp visiem neskaitāmajiem, varbūt vieglprātīgajiem un... aušīgajiem soļiem manā mūžā ir viens, kura iespaids pārāk smagi iegulies man atmiņā. Tas notika pirms kādiem divdesmit gadiem; es toreiz iegriezos laukos pie Platona Ordinceva. Viņš bija tikko ievēlēts par muižniecības priekšnieku un atbraucis te ar jauno sievu pavadīt ziemas svētkus. Taisni tai laikā iekrita arī Anfisas Aleksejevnas dzimšanas diena un tika rīkotas divas balles. Ap to laiku bija ļoti nācis modē un tikko saviļņojis augstāko sabiedrību Dimā- dēla jaukais romāns «La dame aux camélias»  , poēma, kurai, pēc manām domām, nav lemts ne mirt, ne novecot. Provincē visas dāmas bija aizgrābtas līdz nemaņai, vismaz tās, kas bija izlasījušas. Jaukais stāstījums, galvenās personas oriģinālais nostādījums, šī vilinošā pasaule, kas iztirzāta tik smalki, un, beidzot, visi šie apburošie sīkumi, kuri izbārstīti grāmatā (piemēram, par kārtību, kādā mainīt balto un rožaino kamēliju pušķus), vārdu sakot, visi šie brīnum jaukie sīkumi un tas viss kopā radīja gandrīz satriecošu iespaidu. Kamēliju ziedi kļuva ārkārtīgi moderni. Visi pieprasīja kamēlijas, visi tā; meklēja. Es jums jautāšu: vai daudz kamēliju var dabūt apriņķī, kad visi tās pieprasa ballēm, lai gan to nebija nemaz tik daudz? Petja Vorhovskis, nabadziņš, toreiz tvīka ilgās pēc Anfisas Aleksejevnas. Tiešām nezinu, vai starp viņiem bija kaut kas, tas ir, es gribu sacīt, vai viņam varēja būt kaut jel kāda nopietna cerība. Nabadziņš vai prātu zaudēja, lai tikai balles vakaram Anfisai Aleksejevnai sagādātu kamēlijas. Grāfiene Socka no Pēterburgas, gubernatorienes viešņa, un Sofija Bespalova, kā kļuva zināms, atbraukšot katrā ziņā ar pušķiem, ar baltiem. Anfisai Aleksejevnai sevišķa efekta dēļ iegribējās sarkano kamēliju. Nabaga Platonu gandrīz vai nobeidza; kā gan citādi — vīrs apsolījis, ka pušķi sadabūs, un — kas iznācis? Dienu iepriekš Mitiščeva, tKatrīna Aleksandrovna, briesmīga Anfisas Aleksejevnas sāncense visās lietās, kura bija ar viņu uz nažiem, puķes viņam nocēla no degungala. Protams, sākās histērija, ģībonis. Platons bija pagalam. Saprotams, ja Petjam izdotos kaut kur šai izdevīgajā brīdī samangot ziedus, tad viņa lieta stipri vien pavirzītos uz priekšu; sievietes pateicībai tādos gadījumos nav robežu. Viņš šaudījās kā aizsvilies; bet tā ir neiespējama lieta, nav ko runāt. Pēkšņi saduros ar viņu jau vienpadsmitos vakarā, dzimšanas dienas un balles priekšvakarā, pie Marijas Petrovnas Zubkovas, Ordinceva kaimiņienes. Šis staro. «Kas tad tev?» — «Atradu! Heirēka!»— «Nu, brāl, brīnos par tevi! Kur tad?» — «Jekšaiskā (tur ir tāda pilsētele — tikai verstu divdesmit, nav gan mūsu apriņķis), tur tirgotājs Trepalovs, bārdains bagātnieks, dzīvo kopā ar savu veco sievu, un bērnu vietā tikai kanārijputniņi. Abi aizrāvušies ar puķēm, viņam ir kamēlijas.» — «Apžēlojies, tas nav droši, ja nu tev nedod?» — «Nometīšos ceļos un gulēšu pie viņu kājām, kamēr dos, bez puķēm projām nebiaukšu!» — «Kad tu brauksi?» — «Rīt mazā gaismiņā, pulksten piecos.» — «Nu, lai dievs tev palīdz!» Un vai zināt, es tik priecīgs par viņu; atgriežos pie Ordinceva; pulkstenis jau pāri vieniem, bet man visu laiku, vai zināt, kaut kas rēgojas. Gribēju jau likties gulēt, pēkšņi iešaujas prātā oriģināla doma. Ielavos lēnītēm virtuvē, modinu kučieri Saveliju, dodu viņam piecpadsmit rubļu: «Pusstundas laikā lai būtu zirgi!» Pēc pusstundas, protams, kamanas stāv pie vārtiem; Anfisai Aleksejevnai, man sacīja, esot migrēna, karstumi un murgi, — sēstos un braucu. Piecos esmu Jekšaiskā, iebraucamā vietā; nogaidīju līdz ausmai — un tikai līdz ausmai; pulksten septiņos devos pie Trepalova. «Tā un tā, vai ir kamēlijas? Tētīt mīļo, paglāb, izpalīdzi, pie kājām kritīšu!» Vecis, redzu, liela auguma, sirms, drūms — briesmīgs vecis. «Nekādā ziņā, neparko! Nedošu!» Es — būkš! — viņam pie kājām. Nostiepos gar zemi. «Ko jūs, dārgais, ko jūs, mīļais?» — šis pat izbijās. «No tā atkarīga cilvēka dzīvība!» uzbrēcu viņam. «Ja tā, tad ņemiet ar dieva palīgu.» Tad nu es sagriezu ar sarkanās kamēlijas! Taisni brīnums, kas par krāšņumu, viņam tur vesela maza oranžērija. Vecais nevar valdīt nopūtas. Izvelku simt rubļu. «Nē, tā gan, draugs, jūs man pāri nedariet!» — «Nu,» es saku, «godājamais, varbūt jums labpatiktos nodot šos simt rubļus šejienes slimnīcai, lai uzlabotu apgādi un pārtiku.» — «Lūk, tas,» viņš saka, «draugs, ir pavisam kas cits, tas ir labi, cildeni un dievam patīkami; uz jūsu veselību arī nodošu.» Un iepatikās man, vai zināt, šis krievu vecis, tā sakot, īsts krievu cilvēks, āe la vraie souche  . Panākumu spārnots, tūlīt devos atpakaļ; atgriezāmies pa sānceļiem, lai nesatiktu Petju. Kad pārbraucu, tūdaļ nosūtīju 'pušķi Anfisai Aleksejevnai, lai pasniedz, tiklīdz viņa mostas. Vai varat iedomāties to sajūsmu, pateicību, pateicības asaras! Platons — vēl vakar pagalam satriektais Platons gauži raud pie manām krūtīm. Ak vai! Visi vīri ir tādi, kopš radīta... likumīga laulība! Neko neiedrošinos piebilst, tikai nabaga Petjas cerības ar šo epizodi sabruka galīgi. Es sākumā domāju, ka viņš nodurs mani, kad dabūs zināt, pat sataisījos viņu sagaidīt, bet notika tas, kam pat grūti ticēt: viņš krīt ģībonī, pievakarē tam uznāk murgi un rīta pusē karsonis; gauži raud kā bērns, raustās konvulsijās. Pēc mēneša, kolīdz izveseļojās, izlūdzās uz Kaukāzu; iznāca varens romāns! Galu galā viņš Krimā krita. Toreiz vēl viņa brālis Stepans Vorhovskis komandēja pulku, tur izvirzījās. Atzīstos, mani vēl ilgus gadus pēc tam mocīja sirdsapziņa: par ko, kādēļ es viņu tā satriecu? Un ja vēl es pats toreiz būtu iemīlējies! Taču tā tikai vienkārša palaidnība, vienīgi lakstošanās, ne vnirāk. Un, nebūtu es toreiz viņam nokampis šo pušķi, kas zina, dzīvotu cilvēks vēl šobaltdien, būtu laimīgs, Kūtu panākumus un ne prātā viņam nenāktu līst virsū turkiem.

Afanasijs Ivanovičs apklusa ar tikpat solīdu cienību, ar kādu bija iesācis savu stāstu. Varēja manīt, ka Nastasjai Fiļipovnai sevišķi iezalgojās acis un pat lūpas nodrebēja, kad Afanasijs Ivanovičs bija beidzis. Visi ziņkārīgi noraudzījās viņos abos.

—    Piešmauca Ferdiščenko! Vai, kā piešmauca! Tad nu gan piešmauca! — raudulīgā balsī iesaucās Ferdiščenko, saprazdams, ka var piebilst kādu vārdu un tas arī jādara.

—    Bet kas jums lika nesaprast? Nu, tad mācieties no gudriem cilvēkiem! — viņam atcirta triumfējošā Daria Aleksejevna (sena un uzticama Tocka draudzene un līdzzinātāja).

—    Jums taisnība, Afanasij Ivanovič, petit ļeu pārāk garlaicīga un drīzāk jābeidz, — Nastasja Fiļipovna nicīgi noteica, — pastāstīšu pati, ko solījos, un ķersimies visi pie kārtīm.

—    Bet vispirms apsolīto atgadījumu! — dedzīgi piekrita ģenerālis.

—     Kņaz, — ļoti asi un negaidot pie viņa griezās Nastasja Fiļipovna, — lūk, te mani vecie draugi ģenerālis un Afanasijs Ivanovičs grib mani izprecināt. Sakiet man, kā jūs domājat: vai man precēties vai ne? Kā teiksiet, tā arī darīšu.

Afanasijs Ivanovičs nobālēja, ģenerālis apstulba; visi iepleta acis un izstiepa kaklus. Gaņa sastinga uz vietas.

—     Ar … ar ko? — kņazs jautāja aiztrūkstošā balsī.

—     Ar Gavrilu Ardalionoviču Ivolginu, — Nastasja Fiļipovna turpināja tikpat asi, stingri un skaidri.

Dažas sekundes pagāja klusumā; kņazs pūlējās un nespēja parunāt, it kā briesmīgs smagums spiestu viņam krūtis.

—    N-nē… neprecieties! — viņš beidzot nočukstēja un smagi atvilka elpu.

—    Tā arī lai notiek! Gavrila Ardalionovič! — valdonīgi un it kā svinīgi viņa to uzrunāja. — Jūs dzirdējāt, ka nosprieda kņazs? Nu, tad šī arī ir mana atbilde; un lai šis jautājums būfu izsmelts uz visiem laikiem!

—    Nastasja Fiļipovna! — drebošā balsī sacīja Afanasijs Ivanovičs.

—    Nastasja Fiļipovna! — pārliecinošā, bet satrauktā balsī noteica ģenerālis.

Visi sakustējās un kļuva nemierīgi.

—    Ko jūs, kungi? — viņa turpināja, izbrīnā skatīdamās viesos. — Ko jūs tā satraucāties? Un kādas jums visiem sejas!

—    Bet… atcerieties, Nastasja Fiļipovna, — stomīdamies nomurmināja Tockis, — jūs devāt solījumu… pilnīgi labprātīgi un varējāt pa daļai arī saudzēt… Man grūti runāt un … protams, esmu pārsteigts, bet.. Vārdu sakot, tagad, tādā brīdī un cilvēku klātbūtnē, un visu to tā… izbeigt ar tādu petit jeu nopietnu lietu, goda un sirds lietu … no kuras atkarīgs …

—    Nesaprotu jūs, Afanasij Ivanovič; jūs tiešām kaut ko jaucat. Pirmkārt, ko nozīmē «cilvēku klātbūtne»? Vai tad mēs neesam lieliskā intīmā pulciņā? Un kāpēc «petit jeu»? Es tiešām gribēju pastāstīt savu atgadījumu, nu, tad arī pastāstīju; vai nav labs? Un kāpēc jūs sakāt, ka «nav nopietni»? Vai tas nav nopietni? Jūs dzirdējāt, es teicu kņazam: «Kā teiksiet, tā arī būs.» Ja teiktu jā, es tūlīt dotu piekrišanu, bet viņš sacīja nē, un es atteicu. Te visa mana dzīve mata galiņā karājas; kas var būt nopietnāks?

—    Bet kņazs, kāpēc taisni kņazs? Un kas tad galu galā ir kņazs? — ģenerālis nomurmināja, gandrīz vairs nespēdams savaldīt savu sašutumu par tādu aizskarošu kņaza autoritāti.

—    Kņazs ir pirmais visā manā mūžā, kam es kā patiesi uzticamam cilvēkam esmu noticējusi. Viņš man no viena skatiena noticēja, un es viņam ticu.

—    Man atliek tikai pateikties Nastasjai Fiļipovnai par ārkārtīgo smalkjūtību, ar kādu viņa… pret mani izturējusies, — drebošā balsī un trīcošām lūpām beidzot sacīja nobālējušais Gaņa, — tā, protams, arī vajadzēja … Bet… kņazs … Kņazs šinī lietā …

—     Pēc septiņdesmit pieciem tūkstošiem tīko, vai ne? — pēkšņi Nastasja Fiļipovna pārtrauca. — To jūs gribējāt sacīt? Neliedzieties, jūs katrā ziņā gribējāt to sacīt! Afanasij Ivanovič, aizmirsu piebilst: jūs šos septiņdesmit piecus tūkstošus ņemiet sev un ziniet, ka es jūs atlaižu brīvībā par velti. Diezgan! Arī jums vajadzīga atelpa! Deviņi gadi un trīs mēneši! Rīt — pa jaunam, bet šodien — man dzimšanas diena un es piederu pati sev pirmo reizi visā mūžā! Ģenerāli, ņemiet arī j"s ?.«»vii pērli, uzdāviniet laulātajai draudzenei, te tā ir; būt no rītdienas es pavisam dzīvokli atstāju. Un nebūs vairs šo vakaru, kungi!

To pateikusi, viņa pēkšņi piecēlās, it kā vēlēdamās aiziet.

—   Nastasja Fiļipovna! Nastasja Fiļipovna! — atskanēja no visām pusēm. Visi uztraucās, visi piecēlās kājās; visi apstāja viņu, visi uzbudināti klausījās šos aprautos, drudžainos, neprātīgos vārdus; iestājās juceklis, neviens nespēja tikt pie skaidrības, neviens nevarēja nekā saprast. Šai acumirkli pēkšņi skaņi, spēcīgi ieskanējās zvaniņš, uz mata kā pirmīt pie Gaņas dzīvokļa.

—    A-a-ā! Tas ir atrisinājums! Beidzot! Pusdivpadsmit! — iesaucās Nastasja Fiļipovna. — Lūdzu, sēdieties, kungi, tas ir atrisinājums!

To pateikusi, viņa pati apsēdās. Dīvaini smiekli drebēja uz viņas lūpām. Viņa sēdēja klusēdama, drudžainās gaidās un skatījās uz durvīm.

—    Rogožins un simt tūkstošu, šaubu nav, — nomurmināja pie sevis Pticins.

XV

Ienāca istabene Katja, stipri nobijusies.

—    Tur notiek briesmu lietas, Nastasja Fiļipovna, ieklupa cilvēku desmit un visi iereibuši, prasa, lai ielaiž, saka, esot Rogožins un jūs pati zinot.

—    Tiesa, Katja, laid viņus visus tūlīt iekšā.

—    Vai tiešām … visus, Nastasja Fiļipovna? Tie taču pilnīgi nejaucēni. Šausmas!

—    Visus, visus laid iekšā, Katja, nebīsties, visus līdz pēdējam, citādi vēl bez tevis ienāks. Re, kā jau trokšņo, gluži kā pirmīt. Kungi, jūs varbūt apvainojaties, — viņa uzrunāja viesus, — ka es jūsu klātbūtnē pieņemu tādu kompāniju? Es ļoti nožēloju un lūdzu piedošanu, bet tā vajag, un es ļoti, ļoti vēlētos, lai jūs visi būtu ar mieru šā atrisinājuma laikā būt par maniem lieciniekiem, lai gan, kā jums tīk …

Viesi joprojām brīnījās, sačukstējās un saskatījās, bet kļuva gluži skaidrs, "ka tas viss bija aplēsts un izkārtots jau agrāk un ka Nastasju Fiļipovnu — lai gan viņa, protams, prātu zaudējusi — patlaban nevar izsist no sliedēm. Visus briesmīgi mocīja ziņkārība. Turklāt arī nebija tādu, kam būtu visai jābaidās. §e atradās tikai divas dāmas: Darja Aleksejevna, braša kundze, kura daudz pieredzējusi, kuru grūti samulsināt, un skaista, bet nerunīga svešiniece. Bet nerunīgā svešiniece diezin vai spēja kaut ko saprast: tā bija iebraucēja, vāciete un krievu valodu neprata; bez tam, kā liekas, bija tikpat dumja, cik skaista. Viņa te atradās gluži kā tāds retums, un bija pieņemts aicināt viņu uz zināmām viesībām tādu — ļoti krāšņā tērpā, safrizētu gluži kā uz izstādi — un nosēdināt kā brīnum jauku gleznu, lai viņa darītu viesības tīkamākas, tāpat kā dažs labs savām viesībām no paziņām tikai vienai reizei sameklē gleznu, vāzi, statuju vai kamīna aizsegu. Kas attiecas uz vīriešiem, tad Pticins, piemēram, bija draugos ar Rogožinu; Ferdiščenko jutās kā zivs ūdenī; Gaņa vēl arvien nevarēja attapties, bet neskaidri, tomēr nevaldāmi pats sajuta drudžainu vajadzību nostāvēt līdz beigām pie sava kauna staba; vecais skolotājs, lāgā nesaprazdams, kas par lietu, gandrīz vai raudāja un, burtiski, drebēja aiz bailēm, pamanījis neparastu satraukumu visapkārt un Nastasjā Fiļipovnā, kuru viņš dievināja kā savu mazmeitu; taču viņš drīzāk mirtu nekā viņu tādā brīdī pamestu. Bet, kas attiecas uz Afanasiju Ivanoviču, tad, protams, kompromitēties tādos piedzīvojumos viņš nevarēja; bet viņš bija pārāk ieinteresēts šai lietā, kaut arī tā bija ņēmusi tik nenormālu virzienu; un arī Nastasja Fiļipovnā bija bildusi viņam domātus divus trīs tādus vārdiņus, ka aizbraukt nemaz nebija iespējams, iekams šī lieta nav galīgi noskaidrota. Viņš nolēma nosēdēt līdz beigām un nerunāt vairs ne vārda, paliekot tikai novērotāja lomā, ko, protams, arī prasīja viņa cieņa. Vienīgi ģenerālis Jepančins, kas nupat bija tik stipri aizvainots, kad viņam tik nekautrīgi un smieklīgā kārtā tika atdota atpakaļ dāvana, protams, tagad vēl vairāk varēja apvainoties par visām šīm neparastajām dīvainībām vai. piemēram, par Rogožina parādīšanos; un tāds cilvēks kā viņš arī bez visa tā jau bija pārāk zemu nolaidies, nosēzdamies blakus PUcinam un Ferdiščenko; bet, ko varēja izdarīt kaislības spēks, to varēja beidzot uzvarēt pienākuma jūtas, augstā stāvokļa un nozīmīguma izjūta un vispār cieņa pašam pret sevi, tā ka Rogožins ar kompāniju, vismaz viņa ekselences klātbūtnē, bija neiespējams.

—     Ak, ģenerāli, — tūdaļ viņu pārtrauca Nastasja Fiļipovna, tiklīdz viņš bija griezies pie tās ar paziņoju nu, — biju pavisam piemirsusi! Bet ticiet droši, ka es to biju paredzējusi. Ja jau jums tik nepatīkami, tad es nemaz neuzspiežu un jūs neaizturu, lai gan man ļoti gribētos taisni jūs tagad redzēt savā tuvumā. Lai nu kā, ļoti pateicos jums par mūsu pazīšanos un par uzmanību, kas man glaimo, bet, ja jums bail…

—     Atļaujiet, Nastasja Fiļipovna, — iesaucās ģenerālis bruņinieciskas augstsirdības uzplūdā, — kam jūs to sakāt? Jau aiz uzticības vien es tagad palikšu jūsu tuvumā, un, ja, piemēram, draud kādas briesmas, tad… Turklāt, atzīstos, esmu pārlieku ziņkārīgs. Es tikai par to bažījos, ka viņi sabojās paklājus un droši vien sadauzīs kaut ko… Un viņi, Nastasja Fiļipovna, manuprāt, arī nemaz nebūtu vajadzīgi!

—     Pats Rogožins! — pasludināja Ferdiščenko.

—     Kā jūs domājat, Afanasij Ivanovič, — ģenerālis ar skubu paspēja viņam pačukstēt, — vai viņa nav prātu zaudējusi? Tas ir, bez alegorijām, tīri medicīniskā nozīmē, ko?

—     Es jums teicu, ka viņa vienmēr uz to sliecās, — šķelmīgi atčukstēja Afanasijs Ivanovičs.

—     Un turklāt vēl drudzis …

Rogožina kompānija bija gandrīz tai pašā sastāvā kā no rīta; nācis klāt tikai kāds izlaidīgs večuks, kurš kādreiz bijis par redaktoru kādā plencīgā atmaskotāju avīželē un par kuru stāstīja, ka viņš esot ieķīlājis un nodzēris savus liekos zelta zobus, tāpat kāds atvaļināts podporučiks, pēc amata un pēc uzdevuma noteikts sāncenŠis un konkurents šīrīta kungam ar dūrēm, viņš nevienam pašam no rogožiniešiem nebija pazīstams, pievākts uz ielas Ņevas prospekta saulainajā pusē, kur viņš apturēja gājējus un Marlinska stilā lūdza atbalstīt viņu — ar viltīgo ieganstu, ka viņš pats «savā laikā lūdzējiem devis pa piecpadsmit rubļiem». Abi konkurenti tūdaļ izturējās viens pret otru naidīgi. Pirmītējais kungs ar dūrēm, kad kompānijā bija uzņemts «lūdzējs», uzskatīja sevi pat par aizvainotu un, būdams pēc dabas kluss cilvēks, tikai rūca palaikam kā lācis un ar dziļu nicināšanu noraudzījās, kā viņam cenšas pieglaimoties un pietaisīties klāt «lūdzējs», kas izrādījās smalks cilvēks no labākajām aprindām. Pēc izskata spriežot, varēja domāt, ka podporučiks šinī «lietā» var gūt panākumus vairāk ar veiklību un attapību nekā ar spēku, un arī augumā viņš bija mazāks par kungu ar dūrēm. Smalkjūtīgi, neielaizdamies atklātā ķildā, bet briesmīgi lielīdamies, viņš jau vairākkārt bija ieminējies par angļu boksa priekšrocībām, vārdu sakot, izrādījās par tīru rietumnieku. Kungs ar dūrēm, dzirdot vārdu «bokss», tikai nicīgi un jūtelīgi pasmīnēja un no savas puses, nepagodinādams sāncensi ar atklātām debatēm, klusēdams, itin kā neviļus reizēm parādīja vai, labāk sakot, dažreiz izvirzīja uz priekšu redzamā vietā kādu gluži nacionālu lietu — milzīgu dūri, dzīslainu, mezglainu, apaugušu sarkanām pūkām, un visiem kļuva skaidrs — ja šī dziļi nacionālā dūre nozvelsies nekļūdīgi uz kāda priekšmeta, tad tiešām tur tikai slapjums vien paliks pāri.

Tādu, kas būtu galīgi «pilnā», arī tagad viņu vidū neredzēja tāpat kā pirmīt, jo par to bija parūpējies pats Rogožins, kam augu dienu neizgāja no prāta vizīte pie Nastasjas Fiļipovnas. Bet pats viņš bija gandrīz pilnīgi atskurbis, toties likās apdullis no visiem gūtajiem iespaidiem šai dienā, kas bija nejēdzīgākā un juceklīgākā diena visā viņa mūžā. Tikai viens viņam pastāvīgi rēgojās acu priekšā, prātā un sirdī, ik brīdi, ik mirkli. Šī viena labad viņš bija pavadījis visu laiku no pieciem pēcpusdienā līdz pat vienpadsmitiem bezgalīgās ilgās un satraukumā, noņemdamies ar Kinderiem un Biskupiem, kuri savukārt vai prātu zaudēja, skraidīdami kā apsviluši viņa uzdevumā. Un tomēr simt tūkstošus skaidrā naudā, par kuriem it kā garāmejot, zobgalīgi un gluži neskaidri bija ieminējusies Nastasja Fiļipovna, paspēja savākt — par tādiem procentiem, ka pat Biskups aiz kauna runāja par tiem ar Kinderu nevis balsī, bet tikai čukstus.

Tāpat kā pirmīt, Rogožins virzījās visiem priekšgalā, pārējie spiedās aiz viņa, gan pilnīgi apzinoties savas priekšrocības, tomēr pabailīgi. Galvenokārt diezin kāpēc viņi baidījās no Nastasjas Fiļipovnas. Daži no viņiem pat domāja, ka viņa visus nekavējoties «notrieks zemē pa kāpnēm». Starp tiem, kas tā domāja, bija arī švīts un siržu lauzējs Zaļoževs. Bet citi un jo sevišķi kungs ar dūrēm, lai arī ne atklāti, taču savā sirdī izturējās pret Nastasju Fiļipovnu ar visdziļāko nicināšanu, pat naidīgi un gāja pie viņas kā uz aplenkumu. Bet divu pirmo istabu greznā iekārta, nedzirdētās un neredzētās mantas, retās mēbeles, gleznas, milzīgā Veneras statuja — tas viss atstāja uz viņiem neatvairāmu iespaidu, kas apvienojās ar godbijību un gandrīz vai ar bailēm. Tas, protams, netraucēja viņiem visiem pamazām vien un ar nekaunīgu ziņkārību, par spīti bailēm, spiesties līdzi Rogožinam vieSistabā; bet, kad kungs ar dūrēm, «lūdzējs» un daži citi pamanīja viesu vidū ģenerāli Jepančinu, tad pirmajā mirklī tiem tā saplaka dūša, ka tie sāka pat pamazām atkāpties otrā istabā. Ļebedevs bija viens no vismundrākajiem un visvairāk pārliecinātajiem un turējās gandrīz blakus Rogožinam, aptverdams, ko īsti nozīmē miljons četrisimt tūkstoši skaidrā naudā un simt tūkstoši tagad, tūdaļ uz rokas. Tomēr jāpiebilst, ka viņi visi, ieskaitot pat lietpratēju Ļebedevu, īsti nezināja savas varenības robežas un apjomus un vai patiesi viņiem tagad viss atļauts vai ne. Ļebedevs dažbrīd bija gatavs apzvērēt, ka viss atļauts, bet citreiz atkal izjuta nemiera pilnu vajadzību katram gadījumam paturēt prātā dažus jo sevišķi uzmundrinošus un nomierinošus likumu krājuma pantus.

Uz pašu Rogožinu Nastasjas Fiļipovnas vieSistaba atstāja gluži pretēju iespaidu nekā uz visiem viņa pavadoņiem. Kolīdz pacēlās portjera un viņš ieraudzīja Nastasju Fiļipovnu, viss pārējais viņam beidza eksistēt — tāpat kā šorīt, pat vēl vairāk nekā šorīt. Viņš nobālēja un uz mirkli apstājās; varēja nojaust, ka sirds viņam sitas briesmīgi. Bikli un kā apjucis viņš dažas sekundes, nenovērsdams acu, raudzījās Nastasjā Fiļipovnā. Pēkšņi, it kā zaudējis visu saprātu, gandrīz vai grīļodamies, viņš piegāja pie galda; pa ceļam uzgrūdās Pticina krēslam un uzmina ar saviem netīrajiem milzu zābakiem nerunīgās skaistās vācietes krāšņā gaišzilā tērpa mežģīņu apmalei; neatvaino jās un pats to nepamanīja. Pienācis pie galda, viņš uzlika uz tā kādu dīvainu priekšmetu, ar ko viņš bija ienācis vieSistabā, turēdams to sev priekšā ar abi roki. Tas bija liels papīra žūksnis, veršoki trīs augsts un veršoki četri garš, stipri un cieši satīts «Biržas Ziņās» un apsiets cieši jo cieši no visām pusēm un divkārt krustiski ar tādu auklu, ar kādu apsien cukura galvas. Tad nostājās, ne vārda nerunādams, rokas nolaidis, kā gaidīdams spriedumu. Uzvalks viņam bija pilnīgi tas pats, kas no rīta, tikai gluži jauna zīda šalle ap kaklu, spilgti zaļa ar sarkanu, ar milzīgu briljanta adatu — vaboli, un masīvs briljanta gredzens labās rokas netīrajā pirkstā. Ļebedevs apstājās soļus trīs no galda; pārējie, kā jau sacīts, pamazām sanāca vieSistaba. Arī Katja un Paša, Nastasjas Fiļipovnas istabenes, bija atskrējušas aiz paceltajām portjerām noraudzīties ar dziļu izbrīnu un bailēm.

—    Kas tad tas? — jautāja Nastasja Fiļipovna, cieši un ziņkārīgi aplūkodama Rogožinu un norādīdama ar acīm uz «priekšmetu».

—    Simt tūkstošu! — viņš gandrīz čukstus atbildēja.

—    A, vārdu tomēr esi turējis, re, kāds! Sēdieties, lūdzu, te, lūk, šinī krēslā; es jums vēlāk pateikšu kaut ko. Kas tie jums līdzi? Visa agrākā kompānija? Nu, lai nāk iekšā un sēstas; lūk, tur var — uz dīvāna, tur vēl dīvāns. Lūk, tur divi krēsli… kāpēc viņi tā, negrib, vai?

Tiešām, daži bija gluži nokaunējušies, kāpās atpakaļ un apsēdās nogaidīt otrā istabā, bet citi palika un apsēdās, paklausot aicinājumam, tikai attālāk no galda, vairāk pa kaktiem, vieni joprojām vēlēdamies it kā būt neuzkrītoši, citi kaut kā nedabiski ātri ik brīdi kļūdami mundrāki. Arī Rogožins atsēdās viņam norādītajā krēslā, bet nesēdēja ilgi; viņš drīz vien piecēlās un palika kājās stāvot. Pamazām viņš sāka izšķirt un aplūkot viesus. Ieraudzījis Gaņu, viņš dzēlīgi pasmīnēja un nočukstēja pie sevis: «Vai re!» Ģenerālī un Afanasijā Ivanovičā viņš paskatījās bez mulsas un pat bez sevišķas ziņkārības. Bet, kad pamanīja blakus Nastasjai Fiļipovnai kņazu, tad ilgi nevarēja novērst no viņa acu, ārkārtīgi izbrīnījies, it kā nespēdams aptvert šīs satikšanās jēgu. Varēja rasties aizdomas, ka brīžiem viņš pilnīgi murgo. Bez visiem šīsdienas satricinājumiem — viņš visu pagājušo nakti bija pavadījis vagonā un gandrīz jau divas naktis nebija gulējis.

—    Te, kungi, ir simt tūkstošu, — sacīja Nastasja Fiļipovna, uzrunādama visus ar tādu kā drudžaini nepacietīgu izaicinājumu, — te, šinī netīrajā žūksnī. Pirmīt viņš iekliedzās kā ārprātīgs, ka atvedīšot man šovakar simt tūkstošus, un es visu laiku gaidīju viņu. Viņš kaulējās ar mani: sāka ar astoņpadsmit tūkstošiem, tad pēkšņi pārlēca uz četrdesmit, un pēc tam, lūk, arī šis simts. Tomēr turējis vārdu! Vai, cik viņš bāls! … Tas viss notika pirmīt pie Gaņas; es ierados pie māmiņas vizītē — navā nākamajā ģimenē, bet tur viņa māsa uzbrēca man taisni acīs: «Vai tiešām to nekauņu no šejienes nepadzīs!» — bet Gaņam, brālim, sejā iespļāva. Meitēns ar laksturu!

—    Nastasja Fiļipovna! — pārmetošā balsī sacīja ģenerālis. Viņš sāka pēc sava prāta drusku aptvert šo lietu.

—    Kas ir, ģenerāli? Vai nav pieklājīgi? Pietiek reiz dižoties! Ja es tupēju franču teātra ložā kā beletāžas nepieejamā tikumība un muku kā mežone no visiem, kas man dzinās pakaļ piecus gadus, raudzījos kā pati lepnā nevainība, tad mani taču tikai dullums bija pārņēmis! Lūk, tepat jūsu acu priekšā atnāca un nolika galdā simttūkstoš rubļu — pēc šiem pieciem nevainības gadiem, un droši vien viņiem tur trijjūgi stāv un mani gaida. Par simt tūkstošiem mani novērtējis! Gaņa, es redzu, tu uz mani vēl līdz šim laikam dusmojies? Vai tad tiešām tu mani savā ģimenē gribēji ievest? Mani, Rogožina pavedināto! Ko tad kņazs pirmīt teica?

—    Es neteicu, ka jūs esat Rogožina pavedināta, jūs neesat Rogožina pavedināta! — kņazs drebošā balsī sacīja.

—    Nastasja Fiļipovna, rimsties, mīļā, rimsties, dūjiņ,— pēkšņi nenocietās Darja Aleksejevna, — ja jau tev ar viņiem tik grūti kļuvis, ko tad vēl skatīties uz viņiem! Un vai tiešām tu ar šādu gribi aizbraukt, kaut vai par simt tūkstošiem! Tiesa, simt tūkstošu — ko tu teiksi! Bet tu tos simt tūkstošus pievāc un viņu pašu padzen, tā ar viņiem jārīkojas; eh, es tavā vietā viņus visus… kas tur pavisam!

Darja Aleksejevna pat kļuva dusmīga. Viņa bija labsirdīga un visai jūtelīga sieviete.

—    Nedusmojies, Darja Aleksejevna, — viņai uzsmaidīja Nastasja Fiļipovna, — es taču viņam bez dusmām to teicu. Vai tad es viņam ko pārmetu? Es patiešām nevaru saprast, kā man tāds dullums bija uznācis, ka gribēju ieiet godīgā ģimenē. Viņa māti redzēju, roku viņai noskūpstīju. Bet, ka pirmīt ņirgājos pie tevis, Gaņa, tad es taču tīšām pati gribēju pēdējo reizi palūkoties: cik tālu tu pats spēj aiziet? Nu, pārsteidzi gan tu mani tiešām. Daudz ko biju "gaidījusi, bet to gan ne! Vai tiešām tu mani būtu ņēmis, zinādams, ka viņš man tādu pērli dāvina gandrīz vai tavu kāzu priekšvakarā un es pieņemu? Un Rogožins? Viņš taču tavā namā, tavai mātei un māsai dzirdot, gribēja mani nopirkt, un tu tomēr pēc visa tā precībās atbrauci un gandrīz māsu līdzi atvedi? Vai tad patiesi Rogožins par tevi sacīja taisnību, ka tu par trim rubļiem uz Vasilija salu rāpus aizrāpošot?

—    Aizrāpos, — Rogožins pēkšņi noteica klusi, taču visdziļākā pārliecībā.

—    Un ja tu mirtu badā, — bet tu taču, kā stāsta, saņemot labu algu! Un pie visa tā — bez šā negoda — piedevām vēl ievest mājās nīstamu sievu! (Jo tu taču mani ienīsti, es to zinu!) Nē, tagad es ticu, ka tāds par naudu spēj nokaut! Tagad taču viņus visus tāda alkatība pārņēmusi, viņi tā krituši uz naudu, ka gluži vai jukuši. Pats vēl bērns, bet jau taisās par augļotāju! Skaties vien, uztīs bārdas nazim zīdu, nostiprinās un klusītēm no mugurpuses ņems un nokaus draugu kā aunu, kā es nesen lasīju. Nu, nekauņa gan tu esi! Es esmu nekauņa, bet tu vēl jo lielāks. Un par to puķu pušķa pasniedzēju es nemaz nerunāju…

—    Vai jūs, vai jūs tā esat, Nastasja Fiļipovna! — Ģenerālis sasita rokas patiesās sirdssāpēs. — Jūs, tāda smalkjūtīga, ar tik izsmalcinātām domām — un lūk! Kāda valoda! Kāda izteiksme!

—    Es nesmejos, Nastasja Fiļipovna, es tikai ar vislielāko uzmanību klausos, — cienīgi atvairījās Tockis.

—     Nu, kādēļ gan es viņu esmu mocījusi veselus piecus gadus un neesmu laidusi vaļā? Vai viņš bija tā vērts! Viņš ir tikai tāds, kādam viņam jābūt… Viņš vēl noturēs mani par vainīgu viņa priekšā: audzināšanu taču devis, kā grāfieni uzturējis, un naudas, cik naudas izgājis, godīgu vīru man sameklējis jau tur, bet šeit Gaņu; un ko gan tu domā: es ar viņu šos piecus gaclus neesmu dzīvojusi, bet naudu taču no viņa ņēmu un domāju, ka pareizi daru! Esmu bijusi gluži kā bez prāta! Tu te saki — simt tūkstošus pievāc, tad ņem un padzen, ja riebjas.

Tas jau tiesa, ka riebjas… Es ari apprecēties sen varēju — un ne vien ar tādu Gaņu, bet ari riebīgi. Un kādēļ gan es piecus gadus šai niknumā pazaudēju! Bet tici vai ne, es pirms gadiem četriem brīžiem domāju: vai man tiešām neapprecēties ar savu Afanasiju Ivanoviču? Toreiz es tā aiz dusmām domāju; daudz kas man toreiz šaudījās pa galvu; bet es tiešām viņu būtu piespiedusi! Pats uzplijās, tici vai ne. Tiesa, viņš meloja, taču pārāk alkatīgs, nevar izturēt. Bet vēlāk, paldies dievam, nodomāju: vai viņš tādu dusmu vērts! Un tad pēkšņi man uznāca tāds riebums pret viņu — ja arī pats būtu bildinājis, es neietu. Un veselus piecus gadus tā dižojos! Nē, tad labāk uz ielas, kur mana īstā vieta! Vai iet un uzdzīvot ar Rogožinu, vai rīt iet veļu mazgāt! Jo man taču pašai nekā nav; aiziešu — visu viņam pametīšu, beidzamo lupatu atstāšu, bet bez visa tā — kurš gan mani ņems, uzprasi šim te Gaņam — vai ņems? Mani taču pat Ferdiščenko neņems! …

—     Ferdiščenko droši vien neņems, Nastasja Fiļipovna, esmu atklāts cilvēks, — Ferdiščenko pārtrauca, -— toties kņazs ņems. Jūs te sēžat un gaužaties, bet paskatieties jel kņazā! Es jau sen vēroju …

Nastasja Fiļipovna ziņkārīgi pagriezās pret kņazu.

—     Vai tiesa? — viņa jautāja.

—    Tiesa, — kņazs nočukstēja.

—     Ņemsiet, kāda esmu, bez nekā!

—    Ņemšu, Nastasja Fiļipovna …

—     Atkal kas jauns! — ģenerālis nomurmināja. — To jau varēja gaidīt.

Kņazs skumji, stingri un cieši raudzījās Nastasjā Fiļipovnā, kas joprojām viņu aplūkoja.

—     Ir gan atradies! — viņa pēkšņi sacīja, griezdamās atkal pie Darjas Aleksejevnas. — Un taču patiesi aiz labas sirds, es viņu pazīstu. Labdari esmu atradusi! Bet varbūt tiešām tā ir taisnība, ko par viņu saka, ka viņš… tāds. No kā tad dzīvosi, ja jau tā esi iemīlējies, ka Rogožina pavedināto ņem, pats kņazs būdams? …

—     Es jūs godīgu ņemu, Nastasja Fiļipovna, nevis Rogožina pavedinātu, — kņazs sacīja.

—    Es tā godīgā?

—    Jā. Jūs.

—     Nu, tas tā… no romāniem! Tie, mīļo kņaz, ir veci murgi, bet tagad pasaule kļuvusi gudrāka, tas viss ir nieki! Un kā tu domā precēties, tev vēl pašam vajadzīga aukle!

Kņazs piecēlās un drebošā, biklā balsī, bet tai pašā laikā dziļi pārliecināta cilvēka izskatā sacīja:

—    Es nekā nezinu, Nastasja Fiļipovna, es nekā neesmu redzējis, jums taisnība, bet es… es uzskatīšu, ka jūs man parādāt godu, nevis es jums. Es neesmu nekas, bet jūs esat cietusi un no tādas elles iznākusi tīra, un tas ir daudz. Kāpēc tad jūs kaunaties un gribat Rogožinam līdzi braukt? Tas ir drudzis… Jūs Tocka kungam atdevāt septiņdesmit tūkstošus un sakāt, ka visu, kas te ir, visu pametīsiet, — to neviens te nespētu. Es jūs… Nastasja Fiļipovna… mīlu. Es miršu par jums, Nastasja Fiļipovna. Es nevienam neļaušu par jums sliktu vārdu sacīt, Nastasja Fiļipovna… Ja mēs būsim nabadzīgi, es strādāšu, Nastasja Fiļipovna …

Dzirdot šos vārdus, Ferdiščenko un Ļebedevs sāka ķiķināt un pat ģenerālis pie sevis kaut kā nokrekšķējās ar lielu nepatiku. Pticins un Tockis ar pūlēm apvaldīja smaidu. Pārējie gluži vienkārši ieplēta mutes aiz brīnumiem.

—    … Tomēr mēs varbūt būsim nevis nabadzīgi, bet ļoti bagāti, Nastasja Fiļipovna, — turpināja kņazs tai pašā biklajā balsī. — Es gan droši nezinu — un žēl, ka līdz šim pa visu dienu vēl nekā neesmu paspējis uzzināt, — bet es Šveicē saņēmu vēstuli no Maskavas, no kāda Salazkina kunga, un viņš man dara zināmu, ka es itin kā varot saņemt ļoti lielu mantojumu. Te ir šī vēstule …

Kņazs tiešām izvilka no kabatas vēstuli.

—    Vai tikai viņš nemurgo? — ģenerālis nomurmināja. — īsts trako nams!

Uz brīdi iestājās klusums.

—    Jūs laikam sacījāt, kņaz, ka vēstule jums no Salazkina? — jautāja Pticins. — Tas ir savās aprindās ļoti pazīstams cilvēks; viņam ir ļoti daudz darījumu, un, ja viņš tiešām sūta jums paziņojumu, tad varat droši ticēt. Par laimi, es pazīstu rokrakstu, jo nesen man ar viņu bija saskaršanās… Ja jūs man ļautu ieskatīties, varbūt es varētu jums kaut ko pateikt.

Kņazs klusēdams, drebošu roku pasniedza viņam vēstuli.

—    Kas tad tas, kas tad tas? — attapās ģenerālis, raudzīdamies visos kā neprātīgs. — Vai tiešām mantojums?

Visi pievērsa skatienus Pticinam, kas lasīja vēstuli. Vispārējā interese saņēma jaunu un ārkārtēju grūdienu. I ordiščenko nevarēja nosēdēt; Rogožins raudzījās kā neizpratnē un briesmīgā satraukumā vērsa skatienus gan uz kņazu, gan Pticinu. Darja Aleksejevna gaidās jutās kā uz adatām. Pat Ļebedevs nenocietās, iznāca no sava kakta un, saliecies deviņos līkumos, sāka skatīties vēstulē pār Pticina plecu; likās, it kā viņš baidītos tūlīt par to dabūt duncku sānos.

XVI

—    Tas ir droši, — beidzot paziņoja Pticins, salocīdams vēstuli un atdodams kņazam. — Jūs bez jebkādām rūpēm, kā jums neapstrīdami testamentā novēlējusi jūsu krustmāte, saņemiet ārkārtīgi lielu kapitālu.

—    Nevar būt! — ģenerāļa sauciens noskanēja gluži kā šāviens.

Visi atkal ieplēta mutes.

Pticins, griezdamies jo sevišķi pie Ivana Fjodoroviča, paskaidroja, ka kņazam pirms pieciem mēnešiem nomirusi krustmāte, kuru viņš nekad nav pazinis personīgi, tā bija kņaza mātes vecākā māsa, nabadzībā un bankrotā mirušā Maskavas trešās ģildes tirgotāja Papušina meita. Bet šā Papušina vecākais brālis, kas arī nesen miris, bijis pazīstams bagāts tirgotājs. Pirms kāda gada viņam gandrīz vienā un tai pašā mēnesī nomiruši abi vienīgie dēli. Tas viņu tā satriecis, ka sirmgalvis drīz vien saslimis un nomiris. Viņš bijis atraitnis, nebijis gluži neviena mantinieka, izņemot kņaza krustmāti, Papušina brāļameitu, visai nabadzīgu sievieti, kas piedzīvojusi svešā mājā. Mantojuma saņemšanas laikā šī krustmāte gandrīz jau gulējusi uz nāves gultas, bijusi slima ar tūsku, bet tūdaļ sākusi meklēt kņazu, uzdodama to Salazkinam, un paspējusi uzrakstīt testamentu. Acīm redzot, ne kņazs, ne doktors, pie kura viņš dzīvojis Šveicē, nav gribējuši gaidīt oficiālos paziņojumus vai ievākt tuvākas ziņas, bet kņazs ar Salazkina vēstuli kabatā nolēmis doties ceļā pats…

—    Tikai vienu varu jums teikt, — nobeidza Pticins, griezdamies pie kņaza, — ka tas viss ir neapstrīdami un patiesi, un visu, ko jums raksta Salazkins par jūsu lietas neapstrldamību un likumīgumu, varat uzskatīt tikpat ka par skaidru naudu kabatā. Apsveicu jūs, kņaz! Varbūt arī ap pusotra miljona saņemsiet, bet droši vien vēl vairāk. Papušins bija ļoti bagāts tirgotājs.

—    Skat nu, savā dzimtā pēdējais kņazs Miškins! — ieaurojās Ferdiščenko.

—    Urā! — dzērāja balstiņā noķērca Ļebedevs.

—    Bet es viņam pirmīt divdesmit piecus rubļus aizdevu, nabadziņam, ha-ha-ha! Fantasmagorija, vairāk nekas! — vai apstulbis aiz brīnumiem, noteica ģenerālis. — Nu, apsveicu, apsveicu! — un, piecēlies kājās, piegāja pie kņaza, lai viņu apkamptu. Pēc viņa sāka celties arī citi un arī līda pie kņaza. Pat tie, kas bija atkāpušies aiz portjeras, sāka parādīties vieSistabā. Sacēlās neskaidra čaloņa, atskanēja izsaucieni, pieprasīja pat šampanieti; visi sāka grūstīties, drūzmēties. Uz mirkli gandrīz aizmirsa Nastasju Fiļipovnu, aizmirsa, ka tomēr viņa ir savās viesībās namamāte. Bet pamazām gandrīz visiem reizē atausa atmiņā, ka kņazs tikko izteicis viņai bildinājumu. Tas tātad šķita vēl trīskārt neparastāk un trakāk nekā agrāk. Dziļi pārsteigtais Tockis raustīja plecus; viņš gandrīz vienīgais vēl sēdēja, viss pārējais pūlis nekārtībā drūzmējās ap galdu. Visi vēlāk apgalvoja, ka taisni no šā mirkļa Nastasja Fiļipovna sajukusi. Viņa palika sēžam un kādu laiku aplūkoja visus ar dīvainu, tādu kā izbrīna pilnu skatienu, it kā neko nesaprazdama un pūlēdamās apjēgt. Pēc tam viņa pagriezās pret kņazu un, draudīgi saraukusi uzacis, cieši viņu uzlūkoja, bet tas ilga tikai mirkli; varbūt viņai pēkšņi likās, ka tas viss ir joks, izsmiekls; bet kņaza izskats tūdaļ izgaisināja šaubas. Viņa iegrima domās, tad atkal pasmaidīja, it kā skaidri neizprazdama, kāpēc …

—    Tātad patiesi esmu kņaziene! — viņa it kā zobgalīgi nočukstēja pie sevis un, nejauši pavērusies Darjā Aleksejevnā, iesmējās. — Iznākums gluži negaidīts… es… to negaidīju… Ko tad jūs, kungi, stāvat kājās, esiet tik laipni, sēdiet, novēliet laimi mums ar kņazu! Liekas, kāds prasīja šampanieti; Ferdiščenko, ejiet, lieciet atnest. Katja, Paša, — pēkšņi viņa ieraudzīja durvīs savas kalpones, — panāciet šurp, es precos, dzirdējāt? Ar kņazu, viņam pusotra miljona, viņš ir kņazs Miškins un mani ņem!

—    Lai dievs jums palīdz, mīļā, ir jau laiks! Nav ko Idist garām! — iesaucās Darja Aleksejevna, ko notikušais bija dziļi aizkustinājis.

—    Sēsties jel man līdzās, kņaz, — Nastasja Fiļipovna 1 lupināja, — tā, lūk, un vīnu arī jau nes, tad nu apsveiciet, kungi!

—    Urā! — nokliedza daudz balsu. Daudzi drūzmējās ap vīnu, to skaitā gandrīz visi rogožinieši. Kaut gan viņi kliedza un bija gatavi kliegt, taču daudzi no viņiem, lai cik dīvaini likās šie apstākļi un situācija, sajuta, ka dekorācija mainās. Citi bija apjukuši un neuzticīgi nogaidīja. Bet daudzi čukstēja viens otram, ka tas taču gluži parasti, ka kņazi nezin ko apprecot, ņemot pat čigānietes no tabora. Pats Rogožins stāvēja un skatījās, savilcis seju nekustīgā, izbrīna pilnā smaidā.

—    Kņaz, draudziņ, atjēdzies! — šausmās nočukstēja ģenerālis, pieiedams no sāniem un raustīdams kņazu aiz piedurknes.

Nastasja Fiļipovna pamanīja un skaļi iesmējās.

—    Nē, ģenerāli! Tagad es pati esmu kņaziene, dzirdējāt — kņazs man neļaus pāri darīt! Afanasij Ivanovič, apsveiciet kaut jūs mani! Es tagad jūsu sievai visur sēdīšos blakus; kā jūs domājat, vai nav izdevīgi dabūt tādu vīru? Pusotra miljona un vēl kņazs, pie tam, kā runā, idiots — ko vēl vairāk? Tikai tagad sāksies īstā dzīve! Nokavējies, Rogožin! Vāc nost savu žūksni, es precos ar kņazu un pati esmu bagātāka par tevi!

Bet Rogožins aptvēra, ko tas nozīmē. Viņa sejā atspoguļojās neizsakāmas ciešanas. Viņš sasita rokas, un viņam no krūtīm izlauzās vaids.

—    Atsakies! — viņš uzsauca kņazam.

No visām pusēm atskanēja smiekli.

—    Tad tev par labu atteikties? — triumfēdama iesaucās Darja Aleksejevna. — Re, naudu uzsviedis uz galda, lempis! Kņazs grib precēt, bet tu palaidņoties te esi ieradies!

—    Arī es precu! Tūdaļ precu, uz vietas! Visu atdošu …

—    Vai re, pilnā kā no kroga, padzīt tevi vajadzētu! — sašutumā atkārtoja Darja Aleksejevna.

Smiekli kļuva skaļāki.

—    Dzirdi, kņaz, — Nastasja Fiļipovna griezās pie viņa, — tavu līgavu mužiks grib nopirkt.

—    Viņš ir piedzēries, — kņazs sacīja. — Viņš jūs ļoti mīl.

—    Vai tev vēlāk nebūs kauns, ka tava līgava tikko neaizbrauca ar Rogožinu?

—    Jums tad bija drudzis, jums arī tagad drudzis, gluži kā murgi.

—    Un nekaunēsies, kad vēlāk tev sacīs, ka tava sieva bijusi Tocka mīļākā?

—    Nē, nekaunēšos… Ne aiz savas gribas jūs bijāt pie Tocka.

—    Un nekad nepārmetīsi?

—    Nepārmetīšu.

—    Nu, pielūko, par visu mūžu negalvo!

—    Nastasja Fiļipovna, — sacīja kņazs klusi un it kā līdzcietīgi, — es jums pirmīt teicu, ka uzskatīšu par pagodinājumu jūsu piekrišanu un ka jūs man parādāt godu, nevis es jums. Jūs par šiem vārdiem pasmējāties, un visapkārt, es dzirdēju, arī smējās. Es gan varbūt ļoti smieklīgi izteicos un biju pats smieklīgs, bet man visu laiku likās, ka es… saprotu, kas ir gods, un esmu pārliecināts, ka es teicu patiesību. Jūs nupat pazudināt sevi gribējāt, neglābjami pazudināt, jo jūs to nekad sev nepiedotu; bet jūs esat gluži bez vainas. Nevar būt, ka jūsu dzīve būtu jau pilnīgi izpostīta. Kas par to, ka pie jums Rogožins ieradies un Gavrila Ardalionovičs gribēja jūs piekrāpt? Kāpēc jūs nemitīgi to pieminat? Ko jūs esat izdarījusi, to tikai retais spēj, to es jums vēlreiz saku, bet, ka jūs ar Rogožinu gribējāt aizbraukt, tad to jūs slimīgā lēkmē bijāt nolēmusi. Jums arī tagad lēkme un labāk būtu likties gultā. Jau rīt pat jūs ietu veļu mazgāt, bet nepaliktu pie Rogožina. Jūs esat lepna, Nastasja Fiļipovna, bet varbūt jūs esat jau tik nelaimīga, ka tiešām uzskatāt sevi par vainīgu. Par jums daudz jārūpējas, Nastasja Fiļipovna. Es rūpēšos par jums. Es pirmīt ieraudzīju jūsu ģīmetni, un likās, ka es skatītos pazīstamā sejā. Man tūdaļ šķita, ka jūs it kā būtu mani saukusi… Es … es jūs visu mūžu cienīšu, Nastasja Fiļipovna, — kņazs nobeidza, it kā pēkšņi atjēgdamies, nosarkdams un saprazdams, kādiem cilvēkiem dzirdot viņš to saka.

Pticins aiz tikluma pat nodūra acis un raudzījās zemē. Tockis pie sevis nodomāja: «Idiots, bet zina, ka ar glaimiem vislabāk tikt. klāt; tāda ir daba!» Kņazs pamanīja ml no kakta zvērojošo Gaņas skatienu, ar ko tas it kā gribēja viņu pārvērst pelnos.

—    Tas gan ir labs cilvēks! — uzsauca aizkustinātā Darja Aleksejevna.

—     Izglītots, bet pazudis cilvēks! — pusbalsī nočukstēja ģenerālis.

Tockis paņēma platmali un taisījās celties, lai klusām nozustu. Viņš saskatījās ar ģenerāli, lai abi izietu reizē.

—     Paldies, kņaz, ar mani neviens līdz šim nebija tā runājis, — sacīja Nastas ja Fiļipovna, — mani visi gribēja pirkt, bet neviens no kārtīgiem cilvēkiem manu roku nebija lūdzis. Dzirdējāt, Afanasij Ivanovič? Kā jums patīk viss, ko kņazs sacīja? Gandrīz vai nepieklājīgi… Rogožin! Neej vēl projām. Un tu jau neaiziesi, es redzu. Varbūt es vēl došos tev līdzi. Kurp tu gribēji vest?

—     Uz Jekaterinhofu, — no kakta noraportēja Ļebedevs, bet Rogožins tikai nodrebēja un raudzījās, acis ieplētis, kā neticēdams pats sev. Viņš bija gluži apdullis, kā dabūjis briesmīgu triecienu pa galvu.

—     Nu, ko tu, ko tu dari, mīļā! Patiesi lēkmes nāk virsū: vai prātu esi zaudējusi? — Nastasjai Fiļipovnai uzklupa pārbiedētā Darja Aleksejevna.

—     Un tu tiešām domāji? — Skaļi smiedamās, pietrūkās no dīvāna Nastasja Fiļipovna. — Tādu mīļu bērnu pazudināt? Tas Afanasijam Ivanovičam taisni pa prātam: viņš tādus bērnus mīl! Braucam, Rogožin! Sagatavo savu žūksni! Nekas, ka gribi precēties, naudu dod šurp tik un tā. Varbūt es nemaz vēl neiešu pie tevis. Tu domāji — ja pats gribi precēties, tad žūksnis paliks tev? Nieki! Es pati esmu nekauņa! Tocka mīļākā biju .. . Kņaz! Tev tagad vajag Aglaju Jepančinu, nevis Nastasju Fiļipovnu, citādi vēl Ferdiščenko ar pirkstiem rādīs! Tu nebaidies, bet es baidīšos, ka tevi esmu pazudinājusi un ka tu vēlāk pārmetīsi. Bet, ka tu pasludināji, ka es tev godu parādīšot, tad to Tockis zina. Bet Aglaju Jepančinu tu, Gaņa, esi palaidis garām; vai tu to zināji? Ja tu nebūtu kaulējies ar viņu, katrā ziņā būtu pie tevis gājusi! Un tā jūs visi: vai nu ar negodīgām, vai ar godīgām sievietēm saieties — izvēle tā pati! Citādi katrā ziņā apjuks . .. Re, kā ģenerālis skatās, muti ieplētis …

—     Tā ir Sodoma, Sodoma! — atkārtoja ģenerālis, raustīdams plecus. Arī viņš piecēlās no dīvāna; visi nu stāvēja kājās. Nastasja Fiļipovna bija kā neprātīga.

—    Vai tiešām! — kņazs ievaidējās, lauzīdams rokas.

—    Un tu domāji, ka ne? Es varbūt pati esmu lepna, kas par to, ka nekauņa! Tu mani par pilnību pirmīt nosauci; tā nu gan laba pilnība, ja tikai aiz plātīšanās miljonu un kņazienes vārdu min kājām, dodas zaņķī! Nu, kas es tev par sievu pēc visa tā? Afanasij Ivanovič, miljonu taču es tiešām pa logu izmetu! Kā gan jūs domājat, ka es Gaņečku un šos jūsu septiņdesmit piecus tūkstošus apprecēt uzskatīšu par laimi? Septiņdesmit piecus tūkstošus tu paturi sev, Afanasij Ivanič (pat līdz simtam netiki, Rogožins pārtrumpoja!); bet Gaņu es iepriecināšu pati, man ienāca prātā kāda doma. Un nu es gribu uzdzīvot, es taču esmu ielasmeita! Desmit gadus cietumā nosēdēju, nu pienākusi man laime! Ko vēl gaidi, Rogožin! Taisies, braucam!

—    Braucam! — iebrēcās Rogožins, gandrīz vai prātu zaudēdams aiz prieka. — E, jūs… visapkārt… vīnu! Uh! …

—    Pagādā vīnu, es dzeršu. Vai mūzika būs?

—    Būs, būs! Neej klāt! — Rogožins nevaldāmi iebļāvās, redzēdams, ka Darja Aleksejevna pieiet pie Nastasjas Fiļipovnas. — Mana! Viss mans! Karaliene! Beigas!

Aiz prieka viņam elpa aizrāvās; viņš gāja apkārt Nastasjai Fiļipovnai un sauca visiem: «Nenāc klāt!» Visa kompānija jau bija saspiedusies vieSistabā. Vieni dzēra, citi kliedza un smējās, visi bija ļoti satraukti un jutās pilnīgi brīvi. Ferdiščenko mēģināja viņiem pietaisīties klāt. Ģenerālis un Tockis atkal sakustējās, lai drīzāk nozustu. Arī Gaņam bija platmale rokā, bet viņš stāvēja klusēdams un vēl arvien it kā nespēja novērst skatienu no ainas, kas risinājās viņa acu priekšā.

—    Nenāc klāt! — Rogožins brēca.

—     Nu ko tu bļausties! — Nastasja Fiļipovna skaļi smējās par viņu. — Es te vēl esmu saimniece; ienāks prātā, vēl tevi grūšus izgrūdīšu. Es vēl neesmu no tevis naudu ņēmusi, tā vēl turpat; dod šurp visu žūksni! Vai tad šai žūksnī ir simt tūkstošu? Tpū, kāda nelietība! Ko tu, Darja Aleksejevna? Vai tad tiešām man vajadzēja viņu pazudināt? (Viņa norādīja uz kņazu.) Kur nu viņam precēties, viņam pašam vēl aukle vajadzīga; ģenerālis būs viņam par aukli — re, kā luncinās viņam apkārt! Skaties, kņaz, tava līgava paņēma naudu, tāpēc ka viņa netikla, bet tu viņu gribēji precēt! Nu, ko tu raudi? Vai tev grūti? Labāk imejies tā kā es, — turpināja Nastasja Fiļipovna, kurai pašai uz vaigiem iemirdzējās divas lielas asaru lāses.

Laiks visu dziedēs, viss pāries! Labāk tagad apdomāt liekā vēlāk… Ko jūs te visi raudat — ari Katja raud! Kas tev, Katja, mīļā? Es jums ar Pašu daudz atstāšu, esmu |.iu nokārtojusi, bet nu — ardievu! Es tev, godīgai meitenei, liku sevi, netikli, apkalpot… Tā ir labāk, kņaz, liešām labāk, vēlāk tu sāktu nicināt mani un nebūtu mums laimes! Nezvēri, neticu! Un cik muļķīgi tas l»utu!… Labāk šķirsimies ar labu, es taču ari pati esmu sapņotāja, jēgas nebūtu nekādas! Vai tad es pati par tevi nesapņoju? Tur tev taisnība, jau sen sapņoju, jau laukos pie viņa — piecus gadus tur nodzīvoju vientulība; domu domas izdomāju, sapņu sapņus izsapņoju — un arvien iztēlojos tādu, kāds esi tu, labu, godīgu, jauku un l<idu pašu muļķīti, iztēlojos, ka pēkšņi atnāks un sacīs: «Jūs neesat vainīga, Nastasja Fiļipovna, un es jūs dievinu!» Un tā nereti aizsapņojos, ka vai prātu zaudēju… Bet tad atbrauc šis te, ik gadus ciemojās mēneši divi, apkauno, aizvaino, iekvēlina, pavedina, aizbrauc, — tad tūkstoškārt dīķī gribēju mesties, bet biju gļēva, pietrūka drosmes; nu, bet tagad … Rogožin, vai esi gatavs?

—    Gatavs! Nenāc klāt!

—    Gatavs! — atskanēja vairākas balsis.

—    Trijjūgi gaida, ar zvārgulīšiem!

Nastasja Fiļipovna satvēra naudas žūksni.

—    Gaņa, man iešāvās prātā doma: es gribu tev atlīdzināt, jo kāpēc gan tev visu to zaudēt? Rogožin, vai viņš par trim rubļiem aizrāpos līdz Vasilija salai?

—    Aizrāpos!

—     Nu tad dzirdi, Gaņa, es gribu tavā dvēselē pēdējo reizi ieskatīties; tu pats mani veselus trīs mēnešus mocīji; tagad mana kārta. Vai tu redzi šo žūksni, te ir simt tūkstošu! Tūdaļ es to iemetīšu kamīnā, ugunī, lūk, visiem redzot, visi liecinieki. Tiklīdz uguns būs to apņēmusi — lien kamīnā, tikai bez cimdiem, kailām rokām, arī piedurknes atloki un rauj laukā žūksni no uguns! Izvilksi — piederēs tev — visi simt tūkstoši! Mazliet tikai pirkstiņus apsvilināsi — taču simt tūkstošu, padomā! Cik tad tur ilgi izraut! Bet es par tavu dvēseli papriecāšos, kā tu pēc manas naudas ugunī līdīsi. Visi ir liecinieki, ka žūksnis būs tavs! Bet, ja nelīdīsi, tad sadegs: nevienu nelaidīšu klāt. Nost! Visi nost! Tā mana nauda! Es to par nakti no Rogožina saņēmu. Vai mana nauda, Rogožin?

—    Tava, mans prieks! Tava, karalien!

—    Nu, tad visi nost, ko gribu, to arī daru! Netraucēt! Ferdiščenko, sabikstiet uguni!

—    Nastasja Fiļipovna, rokas neceļas! — atbildēja pārsteigtais Ferdiščenko.

—    E-eh! — iesaucās Nastasja Fiļipovna, satvēra kamīna stangas, parausa divas kvēlojošas pagales un, kolīdz uzliesmoja uguns, iemeta tajā naudas žūksni.

No visām pusēm atskanēja kliedzieni; daži pat pārmeta krustu.

—    Prātu zaudējusi, prātu zaudējusi! — kliedza visapkārt.

—    Vai mums ne… ne… nesasiet viņu? — čukstēja ģenerālis Pticinam. — Vai varbūt sūtīt pēc… Viņa taču jukusi, jukusi — vai ne?

—    N-nē, tas varbūt nav gluži ārprāts, — nočukstēja Pticins gluži bāls, viss drebēdams un nespēdams novērst acu no gruzdošā žūkšņa.

—    Ārprātīga! Taču ārprātīga? — ģenerālis uzplijās Tockim.

—    Es jums teicu, ka tā tik ir sieviete, — nomurmināja arī mazliet nobālušais Afanasijs Ivanovičs.

—    Bet tur taču simt tūkstoši!…

—    Ak dievs, ak dievs! — atskanēja visapkārt. Visi sadrūzmējās ap kamīnu, visi spraucās skatīties, visi kaut ko sauca… Daži pat uzlēca uz krēsliem, lai skatītos pāri galvām. Darja Aleksejevna izskrēja otrā istabā un bailēs sačukstējās par kaut ko ar Katju un Pašu. Skaistā vāciete aizbēga.

—    Ak dievs! Karalien! Visuvarenā! — vaimanāja Ļebedevs, rāpodams uz ceļiem Nastasjas Fiļipovnas priekšā un stiepdams rokas pret kamīnu. — Simt tūkstoši! Simt tūkstoši! Pats redzēju, pats biju klāt, kad ietina! Ak dievs! Žēlīgā! Pavēli man līst kamīnā: ielīdīšu, savu sirmo galvu ūdenī iebāzīšu! … Slima sieva bez kājām, trīspadsmit bērnu — visi bāreņi, tēvu apglabāju viņnedēļ, mirst badu, Nastasja Fiļipovna! — novaimanājis viņš jau rāpās pie kamīna.

—    Nost! — iekliedzās Nastasja Fiļipovna, viņu atgrūzdama. Pašķiriet visi ceļu! Gaņa, ko tad tu stāvi? Nekaunies! Lien! Tur ir tā tava laime!

Bet Gaņa šodien un šovakar jau pārāk daudz bija izcietis un uz šo pēdējo negaidīto pārbaudījumu nebija sagatavojies. Pūlis pašķīrās viņa priekšā uz abām pusēm, un viņš palika aci pret aci ar Nastasju Fiļipovnu — trīs soļu atstatumā no viņas. Viņa stāvēja pie paša kamīna un gaidīja, nenolaizdama no viņa ugunīgo, ciešo skatienu. Gaņa frakā, turēdams rokā platmali un cimdus, stāvēja viņas priekšā klusi un padevīgi, sakrustojis rokas, raudzīdamies ugunī. Viņa gaužām bālajā sejā plaiksnījās ārprāta pilns smaids. Tiesa, viņš nevarēja atraut acu no šā gruzdošā žūkšņa, bet šķita •— kaut kas jauns ienācis viņa dvēselē, it kā viņš būtu nozvērējies izturēt mocību; viņš nekustējās no vietas, pēc dažiem mirkļiem visiem kļuva skaidrs, ka viņš nelīdīs pēc žūkšņa, ka viņš negrib līst.

—    Ē, sadegs, tevi pašu kauninās, — uzsauca viņam Nastasja Fiļipovna, — ka vēlāk pats nepakaries, es nejokoju!

Uguns, tūlīt uzliesmojusi starp divām gruzdošajām pagalēm, sākumā gandrīz nodzisa, kad tajā iekrita un to apslāpēja naudas žūksnis. Bet sīka, zila liesmiņa vēl bija pieķērusies kādā stūrītī pie apakšējās pagales. Beidzot tieva, gara uguns mēlīte pieglaudās arī žūksnim, uguns pieķērās un skrēja augšup pa papīra stūriem, pēkšņi kamīnā uzliesmoja viss žūksnis, un uz augšu šāvās spilgta liesma. Visi iekliedzās.

—   Ak dievs! — vēl arvien vaimanāja Ļebedevs, atkal raudamies uz priekšu, bet Rogožins no jauna atvilka viņu atpakaļ un aizgrūda prom.

Pats Rogožins bija itin kā pārvērties vienā nekustīgā skatienā. Viņš nespēja atraut acu no Nastasjas Fiļipovnas, viņš bija apskurbis, viņš bija kā septītajās debesīs.

—   Tā tik ir karaliene! — viņš atkārtoja vai ik brīdi, uzrunādams visapkārt katru, kurš pagadījās. — Tas tik ir mūsu gaumē! — viņš palaikam gluži sajucis iesaucās.

—     Nu, kurš no jums, blēdnieki, to vēl spēj — sakiet!

Kņazs skumji vēroja un neteica ne vārda.

—   Es ar zobiem izkampšu par vienu pašu tūkstoti! — piedāvājās Ferdiščenko.

—    Ar zobiem es arī varētu! — visiem aiz muguras galīgā izmisumā nosēcās kungs ar lielajām dūrēm.

—    V-velns parauj! Deg, viss sadeg! — viņš iekliedzās, ieraudzījis liesmu.

—    Deg, deg! — kliedza visi vienā balsī, un gandrīz visi traucās pie kamīna.

—    Gaņa, neliecies lūgties, saku beidzamo reizi!

—    Lien! — ierēcās Ferdiščenko, mezdamies pie Gaņas pilnīgā neprātā un raustīdams viņu aiz piedurknes. — Lien, plātīzer tāds! Sadegs! O, no-l-l-lādētais!

Gaņa ar spēku atgrūda Ferdiščenko, pagriezās un devās uz durvīm, bet, nepaguvis paspert ne pāris soļu, sagrīļojās un nogāzās uz grīdas.

—    Ģībonis! — kliedza visapkārt.

—    Ak kungs, sadegs! — Ļebedevs vaimanāja.

—    Sadegs ne par šo, ne par to! — brēca no visām pusēm.

—    Katja, Paša, dod ūdeni, spirtu! — iesaucās Nastasja Fiļipovna, satvēra kamīna stangas un izvilka naudas žūksni.

Gandrīz viss ārējais papīrs bija apdedzis un vēl gruzdēja, bet tūliņ varēja redzēt, ka iekšiene nebija skarta. Žūksnis bija ietīts trīskārt salocītā avīzē, nauda bija vesela. Visi brīvāk atvilka elpu.

—    Varbūt tikai kāds tūkstotis pabojājies, pārējie visi veseli, — aizgrābti sacīja Ļebedevs.

—     Viss pieder viņam! Viss žūksnis pieder viņam! Dzirdiet, kungi! — skaļi paziņoja Nastasja Fiļipovna, nolikdama žūksni Gaņam blakus. — Tomēr nelīda pakaļ, izturēja! Tātad patmīlība lielāka par naudas kāri. Nekas, gan atmodīsies! Citādi droši vien būtu nodūris… Nu jau arī nāk pie samaņas. Ģenerāli, Ivan Petrovič, Darja Aleksejevna, Katja, Paša, Rogožin, — jūs dzirdējāt? Žūksnis pieder viņam, Gaņam. Es to atdodu viņam pavisam — kā atlīdzību… nu, vienalga, par ko! Pasakiet viņam! Lai te blakus viņam tā arī guļ… Rogožin, marš! Ardievu, kņaz, pirmo reizi cilvēku redzēju! Ardievu, Afanasij Ivanovič, mērci!

Viss Rogožina pūlis ar troksni, rīboņu, klaigām gāzās no istabām uz izeju pakaļ Rogožinam un Nastasjai Fiļipovnai. Zālē kalpones pasniedza viņai kažoku, ķēkša Marfa atskrēja no virtuves. Nastasja Fiļipovna viņas visas noskūpstīja.

—     Vai tiešām, žēlīgā, jūs mūs pametat pavisam? Kurp gan jūs dosieties? LTn vēl dzimšanas dienā, tādā dienā! — meitenes raudādamas jautāja un skūpstīja viņai rokas.

—    Iešu uz ielas, Katja, tu dzirdēji, tur mana vieta, vai ari veļu mazgāt! Lai nu paliek Afanasijs Ivanovičs! Sveiciniet viņu no manis un nepieminiet mani ar ļaunu …

Kņazs pa galvu pa kaklu metās uz ārdurvīm, kur visi sasēdās četros trijjūgos ar zvārgulīšiem. Ģenerālis paspēja vēl viņu panākt kāpnēs.

—    Apžēlojies, kņaz, atjēdzies! — viņš sacīja, satverdams to aiz rokas. — Izmet no galvas! Redzi, kāda viņa ir! Kā tēvs tev to saku…

Kņazs paskatījās viņā, bet, neteikdams ne vārda, izrāvās un skrēja lejup.

Pie ārdurvīm, no kurām tikko bija aizbrāzušies trijjūgi, ģenerālis redzēja, ka kņazs paķēra pirmo važoni un uzkliedza viņam braukt uz Jekaterinhofu, pakaļ trijjūgiem. Pēc tam piebrauca ģenerāļa pelēkais rikšotājs un aizvizināja ģenerāli mājās ar jaunām cerībām un aprēķiniem un ar pirmītējo pērli, ko ģenerālis tomēr nebija aizmirsis paķert līdzi. Aprēķinos viņam divi lāgi pavīdēja arī kairinošais Nastasjas Fiļipovnas tēls; ģenerālis nopūtās:

—    Žēl! No sirds žēl! Pazudusi sieviete! Ārprātīga sieviete! … Nu, bet kņazam tagad ne Nastasja Fiļipovna vajadzīga …

Tādā pašā garā dažus pamācošus atvadu vārdus izsacīja arī divi citi sarunu biedri no Nastasjas Fiļipovnas viesiem, kas bija nolēmuši paiet gabaliņu kājām.

—    Ziniet, Afanasij Ivanovič, kā stāsta, pie japāņiem tā esot, — sacīja Ivans Petrovičs Pticins. — Apvainotais tur ejot pie apvainotāja un sakot viņam: «Tu mani apvainoji, par to es atnācu uzšķērst tavā acu priekšā sev vēderu,» — un ar šiem vārdiem tiešām uzšķērž apvainotāja priekšā sev vēderu un jūtas droši vien ārkārtīgi apmierināts, it kā patiesi būtu atriebies. Dīvaini raksturi mēdz būt pasaulē, Afanasij Ivanovič!

—    Jūs domājat, ka arī te bija kaut kas tamlīdzīgs, — smaidīdams atbildēja Afanasijs Ivanovičs, — hm! Jūs to asprātīgi pateicāt… un minējāt lielisku salīdzinājumu. Bet jūs tomēr pats redzējāt, mīļais Ivan Petrovič, ka es biju darījis visu, ko varēju; es taču nevaru darīt neiespējamo, jūs būsiet ar mani vienis prātis? Bet jums būs arī jāpiekrīt tam, ka šai sievietei piemita lieliskas īpašības … spilgti vaibsti. "Pirmīt es viņai gribēju pat uzsaukt, ja vien to varētu atļauties šai Sodomā, ka viņa pati ir man vislabākais attaisnojums visiem viņas apvainojumiem. Nu, kas gan dažkārt nebūtu līdz neprātam aizrāvies ar šo sievieti… aizmirstot visu? Redziet, šis lempis Rogožins simt tūkstošus viņai atstiepis! Pieņemsim, ka viss, kas tur tagad notika, ir ātri pārejošs, romantisks, nepieklājīgs, toties spilgts, toties oriģināls, jūs pats redzat. Ak dievs, kas gan viss varētu būt ar tādu raksturu un tādu skaistumu! Bet, par spīti visām pūlēm, pat izglītībai, — viss pagalam! Nenoslīpēts dimants — es vairākkārt esmu to teicis …

Un Afanasijs Ivanovičs dziļi nopūtās.

F. Dostojevskis. Māksi. V. Falilejevs, 1921.

Šveice. Vevē. Tekstu uz atklātnes rakstījusi A. G. Dostojevska.

Skats uz 2enēvas ezeru.

i

S. A. Ivanova, F. Dostojevska māsasmeita, kurai veltīts romāns «Idiots».

OTRA DAĻA

I

Pāris dienu pēc dīvainā atgadījuma viesībās pie Nastasjas Fiļipovnas, ar kuru mēs noslēdzām mūsu stāsta pirmo daļu, kņazs Miškins steidzīgi aizbrauca uz Maskavu sava negaidītā mantojuma lietā. Toreiz runāja, ka tik steidzīgai aizbraukšanai varējuši būt arī citi iemesli; bet par to, tāpat kā par kņaza piedzīvojumiem Maskavā un vispār tanī laikā, kad viņš bija projām no Pēterburgas, mēs varam sniegt diezgan maz ziņu. Kņazs bija projām taisni sešus mēnešus, un pat tie, kam bija daži iemesli interesēties par viņa likteni, pārāk maz spēja uzzināt par viņu visu šo laiku. Tiesa, daži retumis šādas tādas baumas saklausīja, bet arī lielākoties ļoti dīvainas un gandrīz vienmēr pretrunīgas. Visvairāk par kņazu interesējās, protams, Jepančinu namā, no kuriem viņš aizbraukdams pat nepaguva atvadīties. Ģenerālis tomēr bija ar viņu toreiz saticies, pat divi trīs lāgi, viņi bija kaut ko nopietni pārrunājuši. Bet, ja pats Jepančins arī bija saticies, tad savai ģimenei par to nebija stāstījis. Vispār no sākuma, tas ir, vai veselu mēnesi pēc kņaza aizbraukšanas, Jepančinu namā par viņu runāt nebija pieņemts. Vienīgi ģenerāliene Ļizaveta Prokofjevna bija pašā sākumā izteikusies, ka «viņa kņazā rūgti vīlusies». Tad pēc dienām divām vai trim, tikai neminot vairs kņazu vārdā, ļoti nenoteikti piebilda, ka «galvenā viņas mūža iezīme bijusi nemitīga vilšanās cilvēkos». Un beidzot, jau pēc dienām desmit, par kaut ko saskaitusies uz meitām, nobeidza sentences veidā: «Pietiek kļūdu! Nu vairs to nebūs.» Nevar turklāt neatzīmēt, ka viņu namā diezgan ilgi valdīja nepatīkama noskaņa. Bija kaut kas smags, saspīlēts, līdz galam neizteikts, ķildīgs; visi likās sapīkuši. Ģenerālis dienu un nakti bija aizņemts, noņēmās ar darīšanām; reti viņš bija redzēts tik nevaļīgs un darbīgs — sevišķi dienesta lietās. Mājinieki tikko paguva viņam acis uzmest. Bet, ja runājam par jaunavām Jepančinām, tad skaļi, protams, viņas neko neteica. Varbūt pat tad, kad viņas bija vienas, tika pateikts pārlieku maz.

Viņas bija lepnas jaunavas, augstprātīgas un pat cita no citas dažreiz kautrējās, tomēr viņas sapratās ne vien no pirmā vārda, bet pat no pirmā skatiena, tā ka daudz runāt nereti nemaz nebija vajadzīgs.

Tikai vienu gan varētu secināt svešs novērotājs, ja tāds gadītos: spriežot pēc visiem iepriekš minētajiem, kaut arī nedaudzajiem faktiem, kņazs tomēr bija paguvis atstāt Jepančinu namā neparastu iespaidu, lai gan bija ieradies tur tikai vienu reizi un arī tad uz īsu laiku. Varbūt šim iespaidam bija sakars ar vienkāršu ziņkārību, kas izskaidrojama ar dažiem ekscentriskiem kņaza piedzīvojumiem. Lai nu būtu kā būdams, bet iespaids bija palicis.

Pamazām vien arī pilsētā jau izplatījušās baumas paguva nogrimt neziņas tumsībā. Tiesa, stāstīja par kādu kņaziņu, tādu kā muļķīti (neviens nevarēja viņu īsti nosaukt vārdā), kas pēkšņi saņēmis milzu mantojumu un apprecējis kādu iebraukušu francūzieti, pazīstamu kankāna dejotāju Chāteou des Fleurs restorānā Parīzē. Citi runāja, ka mantojumu saņēmis kāds ģenerālis, bet francūzieti, pazīstamo kankāna dejotāju, apprecējis krievu tirgonītis, milzīgi bagāts cilvēks, kas savās kāzās vienīgi aiz plātības dzērumā sadedzinājis uz sveces pēdējā aizņēmuma loterijas biļetes taisni par septiņsimt tūkstošiem. Bet visas šīs baumas drīz vien apklusa, ko visai sekmēja apstākļu sagadīšanās. Tā, piemēram, visa Rogožina kompānija, no kuras daudzi varētu šo to pastāstīt, bija aizbraukusi uz Maskavu pilnā sastāvā ar viņu pašu priekšgalā gandrīz taisni nedēļu pēc briesmīgās orģijas Jekaterinhofas stacijā, kur piedalījās arī Nastasja Fiļipovna. Dažiem, taču ļoti retiem, kas interesējās, kļuva zināms no kaut kādām baumām, ka Nastasja Fiļipovna jau otrā dienā pēc Jekaterinhofas esot aizbēgusi, pazudusi un ka galu galā esot izsekojuši, ka viņa devusies uz Maskavu, tā ka arī Rogožina aizbraukšanai uz Maskavu piedēvēja zināmu sakarību ar šīm baumām.

Tāpat paklīda valodas par pašu Gavrilu Ardalionoviču Ivolginu, kas arī bija diezgan pazīstams savās aprindās. Arī viņam atgadījās kaut kas tāds, kas drīz vien atvēsināja, bet vēlāk pilnīgi iznīcināja visus nelāgos iespaidus par viņu; viņš smagi saslima un nevarēja ierasties ne vien sabiedrībā, bet pat darbā. Noslimojis kādu mēnesi, viņš izveseļojās, bet no darba akciju sabiedrībā nezin kāpēc pilnīgi atteicās, un viņa vietu ieņēma cits. Arī ģenerāļa Jepančina namā viņš nebija rādījies ne reizes, tā ka arī pie ģenerāļa sāka nākt cits ierēdnis. Gavrilas Ardalionoviča ienaidnieki varētu nodomāt, ka viņš tik ļoti sakautrējies no visa, kas ar viņu noticis, ka kaunas pat uz ielas iziet; bet viņš patiesi ar kaut ko slimoja: viņam bija uznākusi pat hipohondrija, viņš bieži nogrima domās, ātri uzbudinājās. Varvara Ardalionovna tanī pašā ziemā apprecējās ar Pticinu; visi viņu paziņas izskaidroja šīs laulības tieši ar to apstākli, ka Gaņa negribēja atgriezties savā darbā un ne tikai vairs neuzturēja ģimeni, bet viņam pašam jau vajadzēja sniegt palīdzību un gandrīz vai kopt viņu.

Pieminēsim starp citu, ka Jepančinu namā arī par Gavrilu Ardalionoviču nekad neieminējās ne pušplēsta vārda — it kā tāda cilvēka nemaz nebūtu bijis pasaulē, kur nu vēl viņu namā. Un tomēr tur par viņu visi dabūja zināt (un pat ļoti drīz) kādu ļoti svarīgu apstākli — un proti: tanī pašā viņam liktenīgajā naktī pēc nepatīkamā notikuma pie Nastasjas Fiļipovnas Gaņa, pārnācis mājās, neesot licies gulēt, bet drudžainā nepacietībā gaidījis atgriežamies kņazu. Kņazs, kas bija aizbraucis uz Jekaterinhofu, atgriezies no turienes pulksten sešos no rīta. Tad Gaņa iegājis viņa istabā un nolicis viņa priekšā uz galda apdegušo naudas žūksni, ko viņam uzdāvinājusi Nastasja Fiļipovna, kamēr viņš gulējis ģībonī. Viņš neatlaidīgi lūdzis kņazu pirmajā izdevīgajā gadījumā atdot šo dāvanu atpakaļ Nastasjai Fiļipovnai. Kad Gaņa iegājis pie kņaza, tad bijis naidīgā un gandrīz izmisuma pilnā noskaņā; bet viņam ar kņazu notikusi vārdu pārmaiņa, pēc kuras Gaņa nosēdējis pie kņaza divas stundas un visu laiku jo rūgti raudājis. Šķīrušies viņi abi draudzīgās attiecībās.

Šī ziņa, kas nonāca ausīs visiem Jepančiniem, bija, kā vēlāk apstiprinājās, pilnīgi pareiza. Protams, dīvaini, ka šādas ziņas varēja tik ātri izplatīties un pienākt; viss notikums, piemēram, pie Nastasjas Fiļipovnas kļuva zināms Jepančinu namā tūlīt otrā dienā un pat gandrīz visos sīkumos. Kas attiecas uz ziņām par Gavrilu Ardalionoviču, tad, domājams, tās atnesusi Jepančiniem Varvara Ardalionovna, kas pēkšņi sāka apmeklēt Jepančinu meitas un pat ļoti drīz kļuva viņām laba draudzene, un tas ārkārtīgi pārsteidza Ļizavetu Prokofjevnu. Bet Varvara Ardalionovna, lai gan nezin kāpēc bija atradusi par vajadzīgu tik tuvu sadraudzēties ar Jepančiniem, par savu brāli ar viņiem droši vien nesāktu runāt. Arī viņa bija savā ziņā diezgan lepna sieviete, kaut bija uzsākusi draudzību tur, no kurienes viņas brālis bija gandrīz dzīšus izdzīts. Pirms tam viņa gan bija pazīstama ar jaunavām Jepančinām, bet satikās ar tām reti. VieSistabā tomēr viņa arī tagad tikpat kā nerādījās un iegriezās, gandrīz vai ieskrēja tikai pa sētas durvīm. Ļizaveta Prokofjevna nekad nebija vēlējusies viņu redzēt ne agrāk, ne tagad, lai gan ļoti cienīja Ņinu Aleksandrovnu — Varvaras Ardalionovnas māmiņu. Viņa brīnījās, dusmojās, piedēvēja pazīšanos ar Varju savu meitu untumiem un valdonībai, jo tās «nevarot sagudrot vien, ko visu izdarīt viņai par spīti», bet Varvara Ardalionovna tomēr vēl joprojām apciemoja viņas gan pirms, gan pēc apprecēšanās.

Bija pagājis kāds mēnesis pēc kņaza aizbraukšanas, kad ģenerāliene Jepančina saņēma vēstuli no vecās kņazienes Belokonskas, kas pirms pāris nedēļām bija devusies uz Maskavu pie savas vecākās precētās meitas, un šī vēstule atstāja uz ģenerālieni acīm redzamu iespaidu. Viņa gan neko no šīs vēstules neizpauda ne meitām, ne Ivanam Fjodorovičam, bet pēc daudzām pazīmēm kļuva manāms ģimenē, ka viņa par kaut ko sevišķi uzbudināta, pat uztraukta. Sāka kaut kā sevišķi dīvaini sarunāties ar meitām un vienmēr par tādām neparastām lietām; viņai, acīm redzot, gribējās izteikt savas domas, bet viņa nezin kāpēc atturējās. Vēstules saņemšanas dienā viņa visas apmīļoja, pat noskūpstīja Aglaju un Adelaidu, kaut ko īpašu viņu priekšā nožēloja, bet, ko īsti, viņas nevarēja izprast. Pat pret Ivanu Fjodoroviču, kuru veselu mēnesi bija noturējusi nežēlastībā, viņa pēkšņi kļuva iecietīga. Protams, jau otrā dienā viņa briesmīgi noskaitās par savu vakardienas jūtelību un jau līdz pusdienām paspēja ar visiem sastrīdēties, bet pievakarē apvārsnis atkal noskaidrojās. Vispār augu nedēļu viņa bija diezgan gaišā noskaņā, kas jau sen nebija noticis.

Bet vēl pēc nedēļas no Belokonskas pienāca otra vēstule, un šoreiz ģenerāliene jau nolēma izteikties. Viņa svinīgi paziņoja, ka «vecā Belokonska» (viņa aiz muguras citādi nekad nesaukāja kņazieni) sniedzot viņai visai iepriecinošas ziņas par šo «… savādnieku, nu, par to kņazu». Vecā kņaziene viņu Maskavā esot sameklējusi, ievākuši ziņas par viņu, dabūjusi zināt kaut ko ļoti labu; kņazs beidzot ieradies pie viņas pats un atstājis uz viņu gandrīz ārkārtīgu iespaidu. «Tas redzams no tā, ka viņa to aicinājusi katru dienu apciemot viņu no rītiem, no vieniem līdz diviem, un šis katru dienu pie viņas velkoties un līdz šim vēl neesot apnicis,» nosprieda ģenerāliene, piebilzdama vēl, ka ar «vecās» starpniecību kņazu divos trijos labos namos sākuši pieņemt. «Tas ir labi, ka netup mājās un nekautrējas kā muļķis.» Jaunās Jepančinas, kam tas viss tika izklāstīts, tūdaļ noskārta, ka māmuļa ļoti daudz no vēstules viņām slēpj. Varbūt viņas to uzzināja no Varvaras Ardalionovnas. kas varēja dabūt zināt un, protams, zināja visu, ko zināja Pticins par kņazu un par viņa dzīvi Maskavā. Bet Pticinam varēja būt zināms pat vairāk nekā visiem citiem. Taču viņš bija ārkārtīgi kluss cilvēks veikalu lietās, lai gan Varjai, protams, mēdza šo to pastāstīt. Ģenerāliene par to tūdaļ vēl vairāk sāka neieredzēt Varvaru Ardalionovnu.

Bet, lai būtu kā būdams, ledus bija lauzts, un par kņazu pēkšņi varēja runāt skaļi. Bez tam vēlreiz skaidri izpaudās tas neparastais iespaids un tā pārmērīgi lielā interese, ko bija modinājis un atstājis par sevi kņazs Jepančinu namā. Ģenerāliene pat pabrīnījās par to iespaidu, ko uz viņas meitiņām atstājušas ziņas no Maskavas. Bet meitiņas arī pabrīnījās par savu māmiņu, kas tik svinīgi bija viņām pasludinājusi, ka «galvenā viņas mūža iezīme — nemitīga vilšanās cilvēkos», un tai pašā laikā uzticējusi kņazu «visuvarenās» vecās Belokonskas gādībai Maskavā, pie tam, protams, nācās izlūgties viņas gādību, piesaucot dievu tēvu un dievu dēlu, tāpēc ka «vecā» dažos gadījumos bija varen gausa.

Bet, kolīdz ledus bija lauzts un uzpūta spirgti vēji, pasteidzās izsacīties arī ģenerālis. Izrādījās, ka arī viņš neparasti dzīvi interesējas. Viņš tomēr ziņoja tikai par «šīs lietas veikalniecisko pusi». Izrādījās, ka viņš kņaza interesēs bija uzdevis novērot viņu un jo sevišķi viņa lietvedi Salazkinu diviem ļoti uzticamiem un Maskavā dažā ziņā ietekmīgiem kungiem. Viss, ko runāja par mantojumu, «tā sakot, par mantošanas faktu», izrādījās patiesība, bet pats mantojums galu galā nemaz neesot tik ievērojams, kā par to sākumā izrunāts. Mantojuma lieta pa daļai sarežģīta; atklājušies parādi, uzradušies kaut kādi pretendenti, un arī pats kņazs, par spīti visai vadībai, izturējies bez jebkādas lietišķības. «Protams, lai dievs viņam palīdz»; tagad, kad «klusēšanas ledus» lauzts, ģenerālim prieks to paziņot «ar visu sirds dedzību», tāpēc ka «Puisis gan mazliet tāds», tomēr ir to pelnījis. Jāsakot gan, ka kņazs tomēr izdarījis muļķības: ieradušies, piemēram, nelaiķa tirgotāja kreditori ar apstrīdamiem, nenozīmīgiem dokumentiem, bet daži, padzirduši par kņazu, pat bez dokumentiem, — un ko jūs domājat? Kņazs gandrīz visus apmierinājis, nevērojot draugu norādījumus, ka visiem šiem ļautiņiem un kreditoriņiem nav gluži nekādu tiesību; un tikai tāpēc apmierinājis, ka tiešām izrādījies, ka daži no viņiem ir cietuši.

Ģenerāliene uz to atsaucās, ka tādā garā viņai rakstot arī Belokonska un ka tas esot «muļķīgi, ļoti muļķīgi; muļķi neizārstēsi,» viņa asi piebilda, bet no viņas sejas varēja redzēt, ka viņa priecājas par šā «muļķa» rīcību. Galu galā ģenerālis atskārta, ka viņa laulātā draudzene ieinteresējusies par kņazu gluži kā par savu pašas dēlu un ka Aglaju viņa nezin kāpēc sākusi briesmīgi lutināt; to redzēdams, Ivans Fjodorovičs uz kādu laiku nostājās visai veikalnieciskās pozīcijās.

Bet visa šī patīkamā noskaņa neturējās ilgi. Bija pagājušas tikai divas nedēļas, un pēkšņi kaut kas atkal mainījās, ģenerāliene sadrūma, bet ģenerālis, paraustījis vairākkārt plecus, pakļāvās atkal «klusēšanas ledum», jo tikai pirms divām nedēļām viņš bija slepeni saņēmis kādu ziņu, kaut arī īsu un tāpēc ne gluži skaidru, toties drošu, ka Nastasja Fiļipovna sākumā bija pazudusi Maskavā, vēlāk turpat Maskavā Rogožins viņu sameklējis, pēc tam atkal kaut kur pazudusi un atkal viņš sameklējis, beidzot Nastasja Fiļipovna devusi viņam gandrīz drošu solījumu, ka precēšoties ar viņu. Un, lūk, bija pagājušas tikai divas nedēļas, kad viņa ekselence pēkšņi saņēma ziņu, ka Nastasja Fiļipovna aizbēgusi trešo reizi — gandrīz vai no altāra — un šoreiz pazudusi kaut kur guberņā, bet tikmēr pazudis no Maskavas arī kņazs Miškins, pamezdams visas savas darīšanas Salazkina aizgādnībā, — «kopā ar viņu vai vienkārši meties viņai pakaļ, nav zināms, bet kaut kas tur ir», nosprieda ģenerālis. Savukārt arī Ļizaveta Prokofjevna bija saņēmusi kaut kādas nepatīkamas vēstis. Galu galā divus mēnešus pēc kņaza aizbraukšanas gandrīz visas baumas par viņu Pēterburgā aprima galīgi, bet Jepančinu namā «klusēšanas ledus» vairs netika lauzts. Varvara Ardalionovna tomēr vēl arvien mēdza apmeklēt Jepančinu meitas.

Lai būtu pateikts viss par šīm baumām un ziņām piebildīsim arī to, ka Jepančinu namā uz pavasara pusi notika ļoti daudz pārmaiņu, tā ka grūti bija neaizmirst kņazu, kas arī pats nedeva, varbūt nemaz negribēja dot par sevi ziņas. Pa garo ziemu pamazām vien tika beidzot nolemts braukt vasarā uz ārzemēm, tas ir, brauktu Ļizaveta Prokofjevna ar meitām; ģenerālim, protams, nebija iespējams izšķiest laiku «tukšām izpriecām». Lēmumu pieņēma pēc tam, kad jaunavas bija izteikušas neatlaidīgu prasību, jo viņas bija pilnīgi pārliecinājušās, ka uz ārzemēm viņas tāpēc negrib laist, ka vecākiem nemitīgas rūpes, kā viņas izdot pie vīra un kā sameklēt viņām preciniekus. Varbūt arī vecāki bija beidzot pārliecinājušies, ka precinieki var gadīties arī ārzemēs un ka izbraukums uz vienu vasaru ne tikai neko nevar kaitēt, bet, kas zina, var daudz ko «pat veicināt». Te varētu pieminēt, ka paredzētās Afanasija Ivanoviča Tocka laulības ar vecāko Jepančinu bija galīgi izjukušas un viņa oficiālais bildinājums nemaz nebija noticis. Tas viss noritēja kaut kā pats no sevis, bez lielām runām un bez jebkādas ģimenes cīņas. Ar kņaza aizbraukšanu viss pēkšņi apklusa abās pusēs. Arī šis apstāklis bija pa daļai to iemeslu skaitā, kas radīja toreizējo smago noskaņojumu Jepančinu ģimenē, lai gan ģenerāliene jau tad bija izsacījusies, ka viņa priecīgu prātu «ar abām rokām pārmestu krustu». Ģenerālis gan bija nežēlastībā un juta ka pats vainīgs, tomēr ilgāku laiku palika sapīcis; viņam bija žēl Afanasija Ivanoviča: «Tik liela manta, un tāds iznesīgs cilvēks!» Drīz vien ģenerālis dabūja zināt, ka Afanasiju Ivanoviču savaldzinājusi kāda iebraukusi augstāko aprindu francūziete, marķīze un leģitīmiste, ka laulības notikšot un ka Afanasiju Ivanoviču aizvedīšot uz Parīzi, bet pēc tam kaut kur uz Bretaņu. «Nu, ar francūzieti viņš pazudīs,» nosprieda ģenerālis.

Bet Jepančini taisījās vasaras sākumā izbraukt. Un pēkšņi kāds notikums atkal visu ievirzīja jaunās sliedēs, un brauciens atkat tika atlikts par jo lielu prieku ģenerālim un ģenerālienei. Pēterburgā no Maskavas ieradās kāds kņazs Š., pazīstams cilvēks, pie tam pazīstams no visai labas puses. Viņš bija viens no tiem cilvēkiem vai pat, var sacīt, beidzamā laika darbiniekiem, godīgiem, pieticīgiem, kuri dedzīgi un apzinīgi grib būt derīgi, vienmēr strādā un izceļas ar to reto un labo īpašību, ka vienmēr atrod darbu. Necenzdamies izvirzīties priekšgalā, izvairīdamies no partiju sīvajām cīņām un liekvārdības, neturēdams sevi par vienu no pirmajiem, kņazs tomēr visai pamatīgi izprata daudz ko no tāf kas pēdējā laikā notika. Viņš sākumā bijis ierēdnis, vēlāk sācis piedalīties arī zemstes darbībā. Bez tam viņš vairākām krievu zinātniskām biedrībām bija loti noderīgs korespondents. Sadarbībā ar kādu pazīstamu tehniķi viņš ar savāktajām ziņām un pētījumiem veicināja to, ka kādai no vissvarīgākajām projektējamām dzelzceļa līnijām deva daudz labāku virzienu. Viņam bija ap trīsdesmit pieci gadi. Viņš bija «visaugstākās sabiedrības» cilvēks un bez tam ar «labu, nopietnu, neapstrīdamu mantas stāvokli», kā atsaucās ģenerālis, kam gadījās kādā diezgan nopietnā lietā sastapties un iepazīties ar kņazu pie grāfa, sava priekšnieka. Kņazs aiz sevišķas ziņkāres nekad nevairījās iepazīties ar krievu «komersantiem». Gadījās, ka kņazs iepazinās arī ar ģenerāla ģimeni. Adelaida Ivanovna, vidējā no trim māsām, atstāja uz viņu diezgan spēcīgu iespaidu. Uz pavasara pusi kņazs viņu bildināja. Adelaidai viņš ļoti patika, patika arī Ļizavetai Prokofjevnai. Arī ģenerālis bija ļoti priecīgs. Pats par sevi saprotams, brauciens tika atcelts. Kāzas nolika uz pavasari.

Brauciens tomēr varētu notikt gan ap vasaras vidu, gan uz tās beigām — kaut vai tikai izpriecai uz mēnesi vai diviem, un tajā dotos Ļizaveta Prokofjevna ar divām pie viņas palikušajām meitām, lai izklīdinātu skumjas pēc Adelaidas, kas viņas atstājusi. Bet notika atkal kaut kas jauns: jau pavasara beigās (Adelaidas kāzas mazliet aizkavējās un tika atliktas līdz vasaras vidum) kņazs Š. ieveda Jepančinu namā kādu no saviem attāliem radiniekiem, kas viņam tomēr bija diezgan labi pazīstams. Tas bija kāds Jevgeņijs Pavlovičs R., vēl jauns cilvēks, tā ap divdesmit astoņiem gadiem, flīģeladjutants, apbrīnojams skaistulis, «augstas kārtas», asprātīgs, lielisks, «ar jauniem uzskatiem», «pārlieku izglītots» un gluži vai nedzirdēti bagāts. Attiecībā uz šo pēdējo punktu ģenerālis bija vienmēr uzmanīgs. Viņš ievāca ziņas. «Tiešām, kaut kas tāds atklājas, lai gan tomēr vēl jāpārbauda.» Šo flīģeladjutantu, kas bija tik jauns un ar «nākotni», stipri pacēla vecās Belokonskas atsauksme no Maskavas. Vienīgi viņam līdzi gāja mazliet kutelīga slava: vairāki sakari un, kā apgalvoja, «uzvaras» pār kādām nelaimīgām sirdīm. Ieraudzījis Aglaju, viņš sāka neparasti cītīgi apmeklēt Jepančinu namu. Tiesa, nekas vēl nebija sacīts, pat nekādi mājieni nebija doti, bet vecākiem tomēr likās, ka šovasar nav ko domāt par ārzemju braucienu. Pati Aglaja varbūt bija citādās domās.

Tas notika jau īsi pirms mūsu varoņa otrreizējās parādīšanās uz mūsu stāsta skatuves. Ap šo laiku, kā šķita, nabaga kņazu Miškinu bija jau pilnīgi paspējuši Pēterburgā aizmirst. Ja viņš tagad pēkšņi parādītos savu paziņu vidū, tad būtu kā no gaisa nokritis. Tomēr mēs te minēsim vēl kādu faktu un ar to beigsim mūsu ievadu.

Koļa Ivolgins pēc kņaza aizbraukšanas sākumā turpināja savu agrāko dzīvi, tas ir, apmeklēja ģimnāziju, savu draugu Ipolitu, uzraudzīja ģenerāli un palīdzēja Varjai saimniecībā, tas ir, bija viņai par izsūtāmo. Bet īrnieki drīz vien pazuda: Ferdiščenko aizbrauca kaut kur jau trīs dienas pēc notikuma pie Nastasjas Fiļipovnas un diezgan ātri pazuda, tā ka par viņu pat baumas gandrīz apklusa; runāja, ka viņš kaut kur žūpojot, bet arī tas nebija droši. Kņazs aizbrauca uz Maskavu; ar īrniekiem bija cauri. Vēlāk, kad Varja jau bija apprecējusies, Ņina Aleksandrovna un Gaņa pārcēlās kopā ar viņu pie Pticina — uz Izmailovskas pulku; bet, kas attiecas uz ģenerāli Ivolginu, tad ar viņu gandrīz tanī pašā laikā notika kaut kas gluži neparedzēts: viņu iesēdināja parādu cietumā. Turp viņu bija aizvadījusi viņa draudzene kapteiniete, uzrādīdama viņai dažādos laikos izdotus dokumentus pāris tūkstošu vērtībā. Tas viss viņam nāca pilnīgi negaidīti, un nabaga ģenerālis, «runājot vispār», bija noteikti kritis par upuri savai neapvaldītai ticībai cilvēka sirds cēlumam. Ieradis mierīgi parakstīt aizņēmumu rakstus un vekseļus, viņš pat neiedomājās par to iespējamo iedarbi kaut vai kādreiz, domādams tikai, ka tas tāpat vien. Izrādījās, ka nav tāpat vien. «Paļaujies nu vēl uz cilvēkiem, parādi cēlu uzticību!» viņš rūgti iesaucās, sēdēdams kopā ar jaunajiem paziņām Tarasova namā pie vīna pudeles un Stāstīdams viņiem par Karsas aplenkšanu un zaldātu, kas uzcēlies no miroņiem. Viņš tomēr tur bija iedzīvojies lieliski. Pticins un Varja sacīja, ka taisni tā esot viņa īstā vieta; Gaņa to pilnīgi apstiprināja.

Vienīgi nabaga Ņina Aleksandrovna klusībā rūgti raudāja (par ko mājinieki pat brīnījās) un, mūžam slimodama, vilkās, cik bieži vien varēdama, pie vīra uz satikšanos Izmailovskas pulkā.

Bet kopš «notikuma ar ģenerāli», kā izteicās Koja, un vispār jau kopš māsas apprecēšanās Kola gandrīz pilnīgi bija izslīdējis viņiem no rokām un nonācis tik tālu, ka pēdējā laikā pat reti ieradās pārnakšņot ģimenē. Runāja, ka viņam saradies loti daudz jaunu paziņu; bez tam viņš bija kļuvis sevišķi pazīstams arī parādu cietumā. Ņina Aleksandrovna šinī ziņā bez viņa nevarēja nemaz iztikt; bet mājās viņu tagad neviens neapgrūtināja pat ar ziņkārību. Varja, kas agrāk pret viņu bija tik stingra, tagad nemaz vairs nepratināja viņu par viņa gaitām; bet Gana, par lielu brīnumu mājiniekiem, runāja ar viņu un pat izturējās pret viņu reizēm pilnīgi draudzīgi, par spīti savai hipohondrijai, kas agrāk nekad nebija noticis, jo divdesmit septiņi gadi vecais Gaņa, gluži dabiski, nebija pievērsis savam piecpadsmit gadus vecajam brālim ne māzākās draudzīgās uzmanības, bija izturējies pret viņu rupji, prasījis, lai visi mājinieki būtu tikai stingri pret viņu, un pastāvīgi draudējis «saņemt viņu aiz ausīm», kas arī Koļu galīgi izvedis no pacietības. Varēja nodomāt, ka tagad Koļa dažreiz kļuvis Gaņam pat nepieciešams. Viņu ļoti pārsteidza, ka Gaņa toreiz atdeva atpakaļ naudu; par to viņš daudz ko bija gatavs tam piedot.

Bija pagājuši mēneši trīs pēc kņaza aizbraukšanas, un Ivolginu ģimenē padzirdēja, ka Koļa pēkšņi iepazinies ar Jepančiniem un jaunavas viņu ļoti laipni uzņēmušas. Varja drīz vien to dabūja zināt; Koļa tomēr bija iepazinies nevis ar Varjas starpniecību, bet «pats uz savu roku». Pamazām vien pie Jepančiniem viņu iemīlēja. Ģenerāliene sākumā bija ar viņu ļoti neapmierināta, bet drīz sāka viņu apmīļot «par atklātību un par to, ka neglaimo». Ka Koļa neglaimoja, tas bija pilnīgi pareizi; viņš prata nostāties pie viņām pilnīgi līdzīgā un neatkarīgā stāvoklī, kaut arī dažreiz lasīja ģenerālienei grāmatas un avīzes, — bet viņš jau vienmēr bija pakalpīgs. Pāris reižu viņš tomēr gaužām sastrīdējās ar Ļizavetu Prokofjevnu, paziņoja tai, ka tā esot despote un ka viņš vairs kāju nesperšot tās namā. Pirmo reizi strīds iznāca par «sieviešu jautājumu», bet otrreiz par to, kādā gadalaikā vislabāk ķert ķivuļus. Lai cik neticami, bet ģenerūliene trešajā dienā pēc strīda atsūtīja viņam ar sulaini zīmīti, lūgdama katrā ziņā ierasties; Koļa neiecirtās un fudaļ ieradās. Vienīgi Aglaja nezin kāpēc pastāvīgi pret viņu bija noskaņota nelabvēlīgi un izturējās uzpūtīgi, laisni viņu tam bija lemts pa daļai pārsteigt. Reiz — las bija lieldienu nedēļā —, notvēris izdevīgu brīdi, Koļa pasniedza Aglajai vēstuli, sacīdams tikai, ka likts nodot vienīgi viņai. Aglaja bargi uzlūkoja «pašpaļāvīgo puiku», bet Koļa negaidīja un aizgāja. Viņa atlocīja zīmīti un izlasīja:

«Kādreiz Jūs mani pagodinājāt, man uzticēdamās. Varbūt Jūs tagad esat mani pavisam aizmirsusi. Kā tas tā gadījies, ka es Jums rakstu? Es nezinu, bet manī pamodusies neatvairāma vēlēšanās atgādināt Jums par sevi, tieši Jums. Cik reizes Jūs visas trīs esat bijušas man ļoti vajadzīgas, bet no visām trim es redzēju Jūs vienīgo. Jūs man esat vajadzīga, ļoti vajadzīga. Man nav ko rakstīt Jums par sevi, nav ko stāstīt. Es arī negribēju to; es briesmīgi vēlētos, lai Jūs būtu laimīga. Vai Jūs esat laimīga? To vien es gribēju Jums pasacīt.

Jūsu brālis kņ. Ļ. Miškins.»

Izlasījusi šo īsiņo un diezgan juceklīgo zīmīti, Aglaja pēkšņi gaužām nosarka un nogrima domās. Mums grūti būtu atstāstīt viņas domu gaitu. Starp citu, viņa jautāja sev: «Vai rādīt kādam?» Viņa it kā kautrējās. Galu galā viņa ar zobgalīgu un dīvainu smaidu iemeta vēstuli sava galdiņa atvilktnē. Nākamajā dienā atkal izņēma un ielika kādā biezā, labi iesietā grāmatā (viņa vienmēr tā darīja ar saviem papīriem, lai vajadzības gadījumā varētu ātrāk atrast). Un tikai pēc nedēļas viņai gadījās ieskatīties, kas tā bijusi par grāmatu. Tā bija «Lamančas dons Kihots». Aglaja sāka briesmīgi smieties — nezin kāpēc.

Nav arī zināms, vai viņa parādīja savu ieguvumu kādai no māsām.

Bet, kad viņa vēl lasīja vēstuli, viņai pēkšņi iešāvās prātā: vai tiešām šo pašpaļāvīgo puiku un lielībnieku kņazs izvēlējies par korespondentu, un, kas zina, viņš varbūt ir vienīgais šejienietis, ar kuru tas sarakstās? Arēji visai nevērīgi viņa ņēmās Koļu iztaujāt. Bet vienmēr jūtelīgais «puika» šoreiz nepievērsa ne mazākās uzmanības šai nevērībai; visai īsi un diezgan vienaldzīgi viņš paskaidroja Aglajai, ka, lai gan viņš katram gadījumam paziņojis kņazam savu pastāvīgo adresi īsi pirms kņaza aizbraukšanas no Pēterburgas un pie tam piedāvājis viņam savus pakalpojumus, šis esot pirmais uzdevums, ko no viņa saņēmis, un pirmā viņa rakstītā zīmīte, un par pierādījumu saviem vārdiem parādīja arī vēstuli, kuru bija saņēmis viņš pats. Aglaja nekautrēdamās to izlasīja. Kojām rakstītā vēstule skanēja:

«Mīļais Kola, esiet tik laipns, nododiet te klāt pielikto un aizlipināto zīmīti Aglajai Ivanovnai. Palieciet sveiki.

Jūs mīlēdams, kņ. Ļ. Miškiris.»

— Tomēr smieklīgi uzticēties tādam knauķim, — Aglaja sacīja aizvainotā balsī, atdodama Kojām zīmīti, un nicīgi pagāja viņam garām.

To Koja vairs nespēja paciest: viņš tīši šim gadījumam, nepaskaidrodams iemeslu, bija izlūdzies Gaņam, lai ļauj apsiet viņa vēl gluži jauno, zaļo šalli. Viņš jutās loti aizvainots.

II

Bija jūnija sākums. Un jau veselu nedēlu Pēterburgā pieturējās neparasti jauks laiks. Jepančiniem bija pašiem sava grezna vasarnīca Pavlovskā. Ļizaveta Prokofjevna pēkšņi sarosījās un sāka rīkoties; nepagāja ne divas dienas, kad viņi pārcēlās turp.

Otrā vai trešā dienā pēc Jepančinu pārcelšanās ar rīta vilcienu no Maskavas ieradās arī kņazs Ļevs Nikolajevičs Miškins. Nebija neviena, kas viņu sagaidītu stacijā; bet, izkāpjot no vagona, kņazam pēkšņi likās, ka drūzmā, kas ielenca atbraucējus, pavīd divu acu dīvains, liesmains skatiens. Palūkojies uzmanīgāk, viņš vairs neko nevarēja atšķirt. Protams, tas viņam bija tikai izlicies; bet iespaids palika nepatīkams. Turklāt kņazs jau tāpat bija skumjš un domīgs un likās par kaut ko noraizējies.

Važonis aizveda viņu uz kādu viesnīcu netālu no Ļiteinajas ielas. Viesnīca bija visai slikta. Kņazs aizņēma divas nelielas istabas, tumšas un ar sliktām mēbelēm, nomazgājās, apģērbās, neko nepieprasīja un steigšus izgāja, kā baidīdamies zaudēt laiku vai nesastapt kādu mājās.

Ja tagad viņā noskatītos kāds no viņa agrākajiem paziņām, kas satika viņu pirms pusgada Pēterburgā, kad viņš pirmo reizi te ieradās, tad droši vien nodomātu, ka ārēji viņš pārmainījies stipri vien uz labo pusi. Bet diezin vai tā īsti bija. Apģērbā gan redzama pilnīga pārmaiņa: visas drēbes bija citas, tās bija pašuvis Maskavā labs drēbnieks; bet arī drēbēm piemita savs trūkums: tās šūtas pārāk moderni (kā vienmēr pašuj apzinīgi, bet ne visai talantīgi drēbnieki) un turklāt tādam cilvēkam, kas nepavisam par to neinteresējas, tā ka, uzmanīgi aplūkojot kņazu, cilvēks, kam tīk pasmieties, varbūt arī atrastu par ko pasmaidīt. Bet par ko visu gan nevar pasmieties?

Kņazs paņēma ormani un devās uz Peskiem. Kādā no Roždestvenskas ielām viņš drīz vien sameklēja nelielu koka nameli. Viņam par brīnumu, izrādījās, ka šis namiņš ir glīts, spodrs, uzturēts labā kārtībā, ar dārziņu, kurā auga puķes. Logi uz ielu bija atvērti un no tiem dzirdama nemitīga spalga čaloņa, gandrīz klaigas, it kā kāds lasītu balsī vai pat sacītu runu; balsi reizēm pārtrauca vairāku cilvēku skaņi smiekli. Kņazs iegāja sētā, uzkāpa lievenī un prasīja, kur Ļebedeva kungs.

— Tepat viņš ir, — durvis atvērdama, atbildēja ķēkša līdz elkoņiem atlocītām piedurknēm, ar pirkstu norādīdama uz «vieSistabu».

Šai vieSistabā, kas bija izlīmēta ar tumšzilām tapetēm, iekārtota tīrīgi un ar zināmām pretenzijām, tas ir, tajā atradās apaļš galds un dīvāns, bronzas pulkstenis zem jumola, šauriņš spogulis logu starpā un visai vecmodīga, neliela lustra ar stikla zīlītēm — tā karājās bronzas važiņā pie griestiem, — telpas vidū ar muguru pret ienācēju stāvēja pats Ļebedeva kungs, vestē izmeties, bez virsdrēbēm, tīri vasarīgi, un, sizdams sev pa krūtīm, ar rūgtumu gari un plaši runāja par kādu tematu. Viņa klausītāji bija gadu piecpadsmit vecs zēns diezgan jautru un diezgan gudru seju, ar grāmatu rokās, jauna sieviete ap gadu divdesmit, sēru drānās un ar zīdaini rokās, trīspadsmit gadus veca meitene, arī sērās, kura stipri smējās, turklāt briesmīgi plātīja muti, un, beidzot, ārkārtīgi dīvains klausītājs, gadu divdesmit vecs Puisis, kas gulēja uz dīvāna, — tas bija diezgan skaists, melnīgsnējs, ar gariem* bieziem matiem, melnām, lielām acīm un tikko jaušamām pūciņām uz zoda un vaigiem. Šis klausītājs, kā likās, bieži pārtrauca un apstrīdēja aizrautīgo runātāju Ļebedevu; par to tad arī droši vien smējās pārējie klātesošie.

—    Lukjan Timofejič, klau, Lukjan Timofejičl Vai tu re! Paveries taču šurp! … Nu, kaut tu izčibētu!

Un ķēkša aizgāja, noplātīdama rokas, noskaitusies tā, ka pat gluži nosarka.

Ļebedevs atskatījās un, ieraudzījis kņazu, stāvēja kādu laiku kā sālsstabs, tad metās viņam klāt ar iztapīgu smaidu, bet pa ceļam atkal gluži kā sastinga, tomēr izdabūdams pār lūpām:

—    G-g-gaišība kņaz!

Bet pēkšņi, vēl arvien it kā nespēdams noturēties līdzsvarā, atgriezās atpakaļ un ne no šā, ne no tā uzklupa vispirms jaunavai sērās, kas turēja rokās bērnu, tā ka viņa pat atkāpās no pārsteiguma, bet, tūdaļ viņu pametis, uzklupa trīspadsmit gadus vecajai meitenei, kura stāvēja uz otras istabas sliekšņa un kuras sejā vēl plaiksnījās neseno smieklu atblāzma. Viņa neizturēja brēcienu un tūdaļ laida ļekas vaļā uz virtuvi; Ļebedevs viņai pakaļ vēl piecirta kāju, lai liktu pa īstam trūkties, bet, sastapis apjukuma pilno kņaza skatienu, paskaidroja:

—    Lai būtu… bijība, he-he-he!

—    Jūs to visu veltīgi… — kņazs uzsāka.

—    Tūlīt, tūlīt, tūlīt… kā vējš!

Un Ļebedevs aši pazuda no istabas. Kņazs izbrīnījies palūkojās jaunavā, zēnā un gulētājā uz dīvāna; viņi visi smējās. Sāka smieties arī kņazs.

—    Devās uzvilkt fraku, — zēns sacīja.

—    Cik tas viss nepatīkami, — atsāka kņazs, — bet es jāu domāju … sakiet, viņš …

—    Jūs domājat, piedzēries? — iesaucās balss no dīvāna. — Nemaz arī ne! Varbūt tikai glāzītes trīs četras, nu, lai būtu piecas, bet kas nu tas — disciplīna.

Kņazs jau gribēja griezties pie gulētāja uz dīvāna, bet sāka runāt jaunā sieviete un ar vislielāko vaļsirdību savā mīlīgajā sejiņā sacīja:

—    Viņš no rītiem nekad daudz nedzer; ja jūs pie viņa kādās darīšanās, tad tūlīt arī runājiet. Pats īstākais laiks. Bet, kad pievakarē atgriezīsies, būs iedzēries; tagad gan vairāk pa naktīm raud un lasa mums priekšā no svētiem rakstiem, tāpēc ka mums māmiņa jau piecas nedēļas kā mirusi.

—     Viņš tāpēc vien aizskrēja, ka viņam droši vien nā tas grūti jums atbildēt, — iesmējās jaunais cilvēks, kas nuloja uz dīvāna. — Varu saderēt, ka viņš nu gan jūs apvedīs ap stūri un taisni tagad to apdomā.

—     Tikai piecas nedēļas! Tikai piecas nedēļas, —uz(vcra Ļebedevs, atgriezdamies jau frakā, mirkšķinādams acis un vilkdams no kabatas lakatiņu asaru slaucīšanai,

—   esam bārabērni!

—    Kāpēc jūs uzvilkāt caurus svārkus? — sacīja jaunā sieviete. — Te taču aiz durvīm jums gluži jauni, vai tad neredzējāt?

—    Klusu, Šiseni! — Ļebedevs viņai uzbrēca. — 0, tu! — viņš sāka dauzīt ar kājām. Bet šoreiz viņa tikai pasmējās.

—    Ko jūs te baidāt, neesmu jau Taņa, nemukšu. Bet Ļubočku gan uzmodināsiet, piemetīsies vēl krampji… kāpēc tā kliedzat!

—     Nē, nē, nē! Pipari tev uz mēles… — Ļebedevs pēkšņi briesmīgi izbijās un, mezdamies pie bērna, kas gulēja meitas rokās, vairākkārt bailēs pārmeta viņam krustu.

—    Kungs, sargi, kungs, glabā! Tas ir mans paša bērniņš, meita Ļubova, — viņš griezās pie kņaza, — dzimusi vislikumīgākajā laulībā no nupat mūžībā aizgājušās Jeļenas, manas sievas, kas mirusi dzemdībās. Un šī knīpa sērās ir mana meita Vera … Bet šis, šis, o, šis …

—    Ko aprāvies? — iesaucās jaunais cilvēks. — Turpini vien, nekaunies!

—    Jūsu gaišība! — jūtu uzplūdumā pēkšņi iesaucās Ļebedevs. — Vai par Zemarinu ģimenes noslepkavošanu avīzēs lasījāt?

—     Izlasīju, — sacīja kņazs, mazliet izbrīnījies.

—    Nu, tad šis te ir īstais Žemarinu ģimenes slepkava, šis pats ir!

—    Ko jūs sakāt? — kņazs brīnījās.

—    Tas ir, alegoriski runājot, nākamais — otrais slepkava, kas noslepkavos nākamo — otro Žemarinu ģimeni, ja tāda pagadīsies. Uz to vien taisās…

Visi sāka smieties. Kņazam ienāca prātā, ka Ļebedevs tiešām varbūt minstinās un žākstās tikai tāpēc, ka, nojauzdams viņa jautājumus, nezina, kā uz tiem atbildēt, un grib iegūt laiku.

—     Dumpojas! Rīko sazvērestības! — Ļebedevs kliedza, it kā vairs nespēdams valdīties. — Nu, vai es varu, nu, vai man tiesības tādu mēlnesi, tādu, var sacīt, nešķīstēnu un briesmoni uzskatīt par savu miesīgu māsasdēlu, par manas nelaiķes māsas Aņisjas vienīgo dēlu?

—     Beidz jel, žūpa gatavais! Ticat vai ne, kņaz, tagad viņš sadomājis nodarboties ar advokatūru, noņemties ar tiesas prasībām; daiļrunai nodevies un visu laiku ar bērniem mājās runā augstā stilā. Miertiesnešu priekšā pirms piecām dienām runāja. Un ko gan viņš bija uzņēmies aizstāvēt: nevis vecenīti, kas viņu lūgšus lūdzās un ko nelietis augļotājs aplaupījis, piecsimt rubļu — visu viņas bagātību piesavinājies, bet taisni šo pašu augļotāju, kādu Zaidleru, žīdu, par to, ka tas apsolījis viņam dot piecdesmit rubļus…

—    Piecdesmit rubļu, ja vinnēšu, un tikai pieci, ja paspēlēšu, — pēkšņi paskaidroja Ļebedevs gluži citādā balsī, nekā līdz šim runājis, bet tā, it kā viņš nekad nebūtu kliedzis.

—     Nu, un samelsa niekus, protams, nav taču vecā kārtība, tur tikai noņirgājās par viņu. Bet viņš jutās briesmīgi apmierināts; paturiet prātā, viņš teica, taisnprātīgie tiesnešu kungi, ka noskumis sirmgalvis, kas vājš uz kājām un dzīvo no godīga darba, zaudē beidzamo maizes kumosu; atcerieties likumdevēja gudros vārdus: «Lai valda žēlastība tiesās.» Un ticat vai ne — katru rītu viņš mums šeit to pašu runu pārstāsta, mats matā, kā tur to sacījis: piekto lāgu šodien; nupat taisni pirms jūsu ienākšanas lasīja, tik ļoti iepatikusies. Pats par sevi tīksminās. Un taisās vēl kādu aizstāvēt. Jūs laikam esat kņazs Miškins? Koļa man par jums stāstīja, teica, ka gudrāka cilvēka par jums visā pasaulē līdz šim neesot sastapis…

—    Un nav arī! Nav arī! Gudrāka pasaulē nav! — tūdaļ apstiprināja Ļebedevs.

—    Nu, pieņemsim, ka šis samelsās. Viens jūs mīl, bet otrs jums pieglaimojas; toties man ne prātā nenāk teikt glaimus, lai jums tas zināms. Prāta jums netrūkst: tad ņemiet un izšķiriet mūsu strīdu. Nu, gribi, lai kņazs mūs izšķir? — viņš griezās pie tēvoča. — Es pat priecājos, kņaz, ka jūs pagadījāties.

—    Gribu! — apņēmīgi iesaucās Ļebedevs un neviļus atskatījās uz publiku, kas atkal sāka virzīties tuvāk.

—    Kas te jums īsti notiek? — kņazs jautāja, saraukdams pieri.

Viņam patiesi sāpēja galva, turklāt viņš pārliecinājās

Arvien vairāk un vairāk, ka Ļebedevs viņu krāpj un ir piiecīgs, ka par galveno nav jārunā.

—    Lietas apstākļi šādi. Esmu viņa māsasdēls, to viņš nemelsa, lai gan citādi melš vienā gabalā. Kursu neesmu beidzis, bet nobeigt gribu un pie sava palikšu, tāpēc ka man ir raksturs. Bet pagaidām, lai eksistētu, pieņēmu kādu vietu uz dzelzceļa par divdesmit pieciem rubļiem algas. Bez tam atzīstos, ka viņš man lāgi divi trīs jau palīdzējis. Man bija divdesmit rubļu, un es tos paspēlēju. Nu, vai ticat, kņaz, es biju tik nekrietns, tik zemisks, ka kāršu spēlē tos pametu!

—    Neģēlim, neģēlim, kam nemaz nevajadzēja maksāt! — Ļebedevs iesaucās.

—    Jā, neģēlim gan, bet kuram vajadzēja samaksāt, — jaunais cilvēks turpināja. — Ka viņš ir neģēlis, to es arī varu apliecināt, un ne jau tāpēc vien, ka viņš tevi piekāva. Tas, kņaz, ir kāds izbrāķēts oficieris, atvaļināts poručiks no bijušās Rogožina kompānijas, kurš arī boksu māca. Visi viņi tagad klimst apkārt, kamēr viņus Rogožins padzinis. Bet visļaunākais ir tas, ka es zināju par viņu, ka viņš ir blēdis, neģēlis un garnadzis, un tomēr sēdos ar viņu spēlēt, un ka, paspēlēdams pēdējo rubli (mēs spēlējām uz sērkociņiem), es pie sevis domāju: paspēlēšu, došos pie tēvoča, paklanīšos — neatteiks. Tas jau ir zemiski, tas jau ir pavisam zemiski! Tā ir jau apzināta nekrietnība!

—    Jā, tā nu gan ir apzināta nekrietnība! — Ļebedevs atkārtoja.

—     Nu, negavilē, uzgaidi mazliet, — aizvainots iesaucas masasdēls, — viņš te vēl priecājas. Es ierados pie viņa, kņaz, un atzinos visā šai lietā; es izturējos godprātīgi, es sevis netaupīju; es nolamāju sevi viņa priekšā ka vien prazdams, te visi liecinieki. Lai ieņemtu šo vietu uz dzelzceļa, man katrā ziņā vajadzētu kaut jel kā apģērbties, jo es esmu vienās skrandās. Rau, paskatieties uz zabakiem! Citādi vietā ierasties nav iespējams, bet, ja neieradīšos noteiktajā laikā, vietu ieņems cits, tad es atkal palikšu bešā un diezin kad vēl citu vietu sameklēšu. Tagad es lūdzu viņam tikai nieka piecpadsmit rubļus un apsolos, ka iTekad vairs nelūgšu, turklāt vēl pirmo triju mēnešu laikā samaksāšu viņam visu parādu līdz pēdējai kapeikai. Vārdu es turēšu. Es protu mēnešiem ilgi nosēdēt pie maizes un kvasa, jo man ir raksturs. Par trim mēnešiem es saņemšu septiņdesmit pieci rubļi. Kopā ar iepriekšējo es būšu viņam parādā pavisam trīsdesmit pieci rubļi, tātad man būs ko samaksāt. Nu, lai uzliek procentus, kādus vien vēlas, velns parauj! Vai tad viņš mani nepazīst? Pajautājiet viņam, kņaz: vai agrāk, kad viņš man izpalīdzēja, es maksāju vai ne? Kāpēc tad tagad negrib? Noskaities par to, ka es šim poručikam samaksāju; cita iemesla nav! Tāds ir šis cilvēks — ne sev, ne citam!

—    Un projām arī neiet! — iesaucās Ļebedevs. — Apgūlies te un projām neiet.

—    To es tev jau pateicu. Neiešu ārā, kamēr nebūsi iedevis. Jūs, kņaz, liekas, smaidāt? Laikam domājat, ka man nav taisnība.

—    Es nesmaidu, bet, iņanuprāt, jūs tiešām esat mazliet netaisns, — kņazs negribīgi atsaucās.

—    Tad jau sakiet atklāti, ka pavisam netaisns, nelaipojiet, kas par «mazliet»!

—    Ja gribat, tad arī pavisam netaisns.

—    Ja gribu! Smieklīgi! Vai tad tiešām jūs domājat, ka es pats nezinu, ka tādai rīcībai nav īsta pamatojuma, ka viņa nauda — viņa griba, bet no manas puses iznāk vardarbība. Bet jūs, kņaz.. dzīvi nepazīstat. Nemācīsi tādus, nebūs nekādas jēgas. Tādi jāmāca. Sirdsapziņa taču man tīra; skaidrs, ka zaudējumu es viņam nesagādāšu, atdošu ar procentiem. Morālisku gandarījumu arī viņš saņēmis: viņš redzējis manu pazemojumu. Ko vēl viņš grib? Kur gan viņš derēs, ja no viņa nebūs nekāda labuma? Apžēlojieties, ko gan viņš pats dara? Pajautājiet, kā viņš ar citiem rīkojas un kā ļaudis apšmauc! Kā viņš šai namā iedzīvojies? Lieku galvu ķīlā, ka viņš ir jūs jau piešmaucis un apdomājis, kā jūs uz priekšu piešmaukt! Jūs smaidāt, neticat?

—    Man liekas, ka tas viss ne gluži pieder pie jūsu lietas, — kņazs piebilda.

—    Es jau trešo dienu te guļu — un ko visu neesmu redzējis! — jaunais cilvēks kliedza neklausīdamies. — Iedomājieties, ka viņš šo te eņģeli, šo meiču, kas tagad bārene, manu māsīcu, savu meitu, tur aizdomās, pie viņas katru nakti meklē mīļākos! Pie manis šeit klusītiņām ienāk, zem mana dīvāna arī okšķerē. Prātā jucis no aizdomības; katrā kaktā redz zagļus. Augu nakti ik mirkli trūkstas kājās, gan logus aplūko, vai labi aizvērti, j»an durvis pārbauda, krāsnī ielūkojas — un tā naktī pa septiņi lāgi. Krāpniekus viņš tiesā aizstāv, bet pats nakti pa trīs lāgi ceļas lūgšanas skaitīt, lūk, še, zālē, uz ceļiem pieri dauza pret grīdu pa pusstundai, un par ko visu viņš neaizlūdz, ko visu nepiemin dzērumā! Par grāfienes Dibarī dvēseli aizlūdza, pats savām ausīm dzirdēju; Koļa arī dzirdēja; pavisam prātu izkūkojis!

—    Redziet, dzirdiet, kā viņš mani apkauno, kņaz! — nosarkdams un tiešām vairs nevaldīdamies, iesaucās Ļebedevs. — Bet to viņš nezina, ka varbūt es, žūpa un padauza, laupītājs un ļaundaris, tikai ar to esmu attaisnojams, ka šo te ņirgu, kad vēl bērns bija, tīstīju un muldiņā mazgāju, un pie ubadzes — atraitnes māsas Aņisjas es, tāds pats ubags, augas naktis nosēdēju, nemaz netiku gulējis, abus viņus slimus apkopu, sētniekam lejā zagu malku, viņam dziesmas dziedāju, knipjus situ, pie tam ar tukšu vēderu, un re, ko esmu izauklējis, te nu viņš smejas par mani! Un kas tev tur par daļu, ja es tiešām par grāfienes Dibarī mieru kādu vienu reizi būtu krustu pārmetis? Es, kņaz, pirms četrām dienām pirmo reizi mūžā leksikonā izlasīju viņas dzīves aprakstu. Vai tu jel maz zini, kas viņa īsti bijusi, šī Dibarī? Saki — zini vai nezini?

—    Nu, domā, tu viens pats tikai zini? — zobgalīgi, taču kā negribot nomurmināja jaunais cilvēks.

—     Viņa bija tāda grāfiene, kura, negodu piedzīvojusi, valdīja karalienes vietā un kuru kāda liela ķeizariene ar pašas roku rakstītā vēstulē par «ma cousine» uzrunājusi. Kardināls, pāvesta nuncijs — tik augsta un tik svēta persona! — viņai Lever du roi[18] laikā (vai zini, kas tas bija — Lever du roi?) zīda zeķītes uz viņas kailajām kājiņām pats piedāvājies uzvilkt, vēl par godu to uzskatīdams. Vai tu to zini? No sejas redzu, ka nezini! Nu, kā viņa mirusi? Atbildi, ja zini!

—    Vācies! Piesējies.

— Mirusi viņa tā, ka pēc tik liela goda šo bijušo pavēlnieci bende Samsons par neko uzstiepis uz giljotīnas Parīzes puasardu  uzjautrināšanai, bet viņa aiz bailēm nemaz nesaprot, kas ar viņu notiek. Viņa redz, ka tas viņas kaklu noliec* zem asmens un pasper ar kāju, — tās tur smejas, un viņa sākusi kliegt: «Encore un moment, monsieur le bourreau, encore un moment!» — kas nozīmē: «Uzgaidiet vienu minūti, buro   kungs, tikai vienu minūti!» Un, lūk, par šo te minūti dievs viņai varbūt piedos, jo tālāk par šādu «misère» cilvēka dvēsele iztēloties nevar. Vai tu zini, ko nozīmē vārds «misère»? Nu, lūk, tad šis pats ir tas misère. No šā grāfienes kliedziena par vienu minūti, kad es to izlasīju, man sirdi sažņaudza gluži kā knaiblēs. Un kas tev par to, tārps tāds, ka es, dodoties vakarā gulēt, sadomāju lūgšanā viņu, lielo grēcinieci, pieminēt? Un tāpēc vien varbūt pieminēju, ka par viņu, kamēr vien zeme pastāv, droši vien neviens nekad nav pārmetis krustu un nav nemaz domājis par to. Viņai būs patīkami viņpasaulē sajust, ka atradies tāds pats grēcinieks kā viņa, kurš arī par viņu kaut vienu reizi virs zemes dievu pielūdzis. Ko tu vēl smejies? Netici, ateists tāds! Un kā tu vari zināt? Un vēl samelojies turklāt, ja jau esi noklausījies mani: nevis tikai par grāfieni Dibarī vien es lūdzu; es skaitīju tā: «Mielo, ak kungs, lielās grēcinieces grāfienes Dibarī un visu viņai līdzīgo dvēseles!» — un tā jau ir pavisam cita lieta; jo daudz ir lielu grēcinieku, tādu, no kuriem laime novērsusies, kuri izcietušies un tagad mulst neziņā un vaid, un gaida; es arī par tevi un par tādiem pašiem kā tu, tev līdzīgiem bezkauņām un pāridarītājiem toreiz dievu lūdzu, ja jau biji ņēmies noklausīties, kā es dievu lūdzu...

—    Nu, pietiek, diezgan, lūdzies, par ko vien gribi, velns tevi rauj, nav ko bļaustīties! — māsasdēls īdzīgi viņu pārtrauca. — Viņš taču mums lielais grāmatu lasītājs, — jūs, kņaz, nezināt? — jauneklis piebilda, kaut kā neveikli smaidīdams. — Visu laiku tagad daždažādas grāmateles un memuārus lasa.

—    Jūsu tēvocis tomēr… nav bezjūtīgs cilvēks, — negribot piebilda kņazs. Viņam šis jaunais cilvēks kļuva visai pretīgs.

—     Tā jūs viņu mums vēl pārāk saslavēsiet! Redziet, jau viņam roka uz sirds un lūpas čokurā, sajūtot garšu. Bezjūtīgs viņš varbūt arī nav, bet blēdis gan, tur tā nelaime; turklāt vēl piedzēries, pavisam izlaidies — kā katrs vairākus gadus no vietas piedzēries cilvēks, tāpēc viņam arī viss čīkst. Bērnus jau viņš mīl, pieņemsim, nelaiķi krustmāti cienīja… Pat mani mīl un testamentā taču, nudien, man daļu novēlējis …

—    N-neko nenovēlēšu! — Ļebedevs nikni iesaucās.

—           Klausieties, Ļebedev, — kņazs stingri sacīja, aizgriezdamies no jaunā cilvēka, — es taču zinu no pieredzes, ka jūs esat darbīgs cilvēks, kad pats gribat… Man tagad laika ļoti maz, un ja jūs… Piedodiet, kā jums vārds un tēva vārds, es piemirsu?

—    Ti-Ti-Timofejs.

—    Un?

—    Lukjanovičs.

Visi, kas bija istabā, atkal sāka smieties.

—           Samelsa! — iesaucās māsasdēls. — Arī te samelsa! Viņu, kņaz, nesauc vis par Timoteju Lukjanoviču, bet par Lukjanu Timofejeviču! Nu, saki — kādēļ tu samelsi? Vai tad tev nav vienalga, Lukjans vai Timotejs, un kas tur kņazam no visa tā? Aiz paraduma vien viņš tā melš, ticiet man!

—    Vai patiesi tā? — kņazs nepacietīgi jautāja.

—           Lukjans Timofejevičs, tiešām, — Ļebedevs piekrita un nokaunējās, padevīgi nodurdams acis un atkal uzlikdams roku uz sirds.

—    Kādēļ gan jūs tā, ak mans dievs!

—           Lai pats sevi pazemotu, — nočukstēja Ļebedevs, arvien zemāk un padevīgāk nodurdams galvu.

—           Eh, kas tur par pazemošanos! Ja tikai zinātu, kur tagad atrast Koļu! — kņazs sacīja un pagriezās uz durvīm.

—           Es jums pateikšu, kur Koļa, — jaunais cilvēks atkal piedāvājās.

—           Nē, nē, nē! — Ļebedevs salēcās un aizelsdamies sāka skraidīt.

—           Koļa šeit pārgulēja pa nakti, bet no rīta devās meklēt savu ģenerāli, kuru jūs, kņaz, no «nodaļas» nezin kāpēc esat izpircis. Ģenerālis jau vakar apsolījās nākt šurp pārgulēt, bet neieradās. Visticamāk, ka atrodas viesnīcā «Svari», tas šeit ļoti tuvu, būs tur sācis nakšņot. Koļa tātad ir tur vai Pavlovskā pie Jepančiniem. Nauda viņam bija, viņš jau vakar gribēja braukt. Tātad vai nu «Svaros», vai Pavlovskā.

—           Pavlovskā, Pavlovskā! … Bet mēs uz šejieni, uz šejieni, uz dārziņu un … kafijiņu …

Un Ļebedevs jau vilka kņazu aiz rokas. Viņi izgāja no istabas, devās pāri nelielajam pagalmam un iegāja vārtiņos. Te tiešām bija ļoti mazs un ļoti piemīlīgs dārziņš, kurā, pastāvot labam laikam, bija jau saplaukuši visi koki. Ļebedevs nosēdināja kņazu uz zaļa koka sola pie zaļa, zemē iestiprināta galda un pats nosēdās viņam iepretim. Pēc brītiņa tiešām atnesa arī kafiju. Kņazs neatteicās. Ļebedevs iztapīgi un alkatīgi joprojām skatījās viņam acīs.

—    Es nemaz nezināju, ka jums tāda saimniecība, — kņazs sacīja, bet varēja redzēt, ka viņš domā pavisam ko citu.

—    Bā-bāreņi, — Ļebedevs jau uzsāka gluži sagriezies, bet apklusa: kņazs izklaidīgi raudzījās zemē un, protams, bija jau aizmirsis savu jautājumu. Pagāja vēl kāda minūte; Ļebedevs vēroja un nogaidīja.

—    Nu, kā tad ir? — kņazs sacīja kā atmozdamies. — Ak jā! Jūs taču zināt pats, Ļebedev, kas mums par lietu: es atbraucu sakarā ar jūsu vēstuli. Runājiet!

Ļebedevs apjuka, gribēja kaut ko sacīt, bet tikai nostostījās: nekas nenāca pār lūpām. Kņazs nogaidīja un skumji pasmaidīja.

—    Liekas, es jūs ļoti labi saprotu, Lukjan Timofejevič: jūs mani droši vien negaidījāt. Jūs domājāt, ka es no savas nomales neizkustēšos uz jūsu pirmo paziņojumu, un uzrakstījāt, lai atvieglotu sirdsapziņu. Bet te es ssmu klāt. Nu, diezgan, nekrāpiet! Diezgan kalpots diviem kungiem. Rogožins šeit jau trīs nedēļas, es visu zinu. Vai esat paspējis viņu tam pārdot tāpat kā toreiz? Sakiet patiesību.

—    Briesmonis pats dabūjis zināt, pats.

—    Nelamājiet viņu; viņš, protams, pret jums bija jauns…

—    Piekāva, piekāva! — briesmīgā dedzībā uztvēra Ļebedevs. — Un ar suni Maskavā rīdīja, pa visu ielu: ar kurtu sugas kuci. Šausmīga kuce.

—    Jūs mani, Ļebedev, turat par mazu bērnu. Sakiet — vai viņa nopietni to pameta tagad tur Maskavā?

—    Nopietni, nopietni, atkal pie paša altāra. Tas jau minūtes skaitīja, bet viņa šurp uz Pēterburgu un taisni pie manis: «Glāb, sargi, Lukjan, arī kņazam nesaki…» Viņa, kņaz, no jums vēl vairāk nekā no viņa baidās, un te slēpjas dziļa gudrība!

Un Ļebedevs viltīgi pielika pirkstu pie pieres.

—    Un tagad jūs viņus atkal savedāt kopā?

—    Jūsu gaišība kņaz, kā gan varēju… kā es varēju aizkavēt?

—          Nu, diezgan, es pats visu dabūšu zināt. Sakiet tikai — kur viņa tagad? Pie tā?

—          O nē! Nepavisam ne! Vēl pati par sevi. Es, viņa saka, esmu brīva, un, vai zināt, kņaz, stingri paliek pie tā; est viņa saka, esmu vēl pilnīgi brīva! Vēl arvien Pēterburgas pusē manas svaines namā dzīvo, kā jau jums rakstīju.

—    Arī tagad tur?

—          Tur, ja nav Pavlovskā, pie Darjas Aleksejevnas vasarnīcā, jo laiks jauks. Es, viņa saka, esmu pilnīgi brīva; vēl vakar Nikolajam Ardalionovičam ar savu brīvību daudz lielījās. Slikta zīme!

Un Ļebedevs pasmaidīja platu smaidu.

—    Vai Koļa bieži pie viņas?

—           Vieglprātīgs un neizprotams, un viņam nav noslēpumu.

—    Tur sen kā bijāt?

—    Katru dienu, katru dienu.

—    Tātad vakar?

—     N-nē, pirms trim dienām.

—           Cik žēl, ka esat mazliet iedzēris, Ļebedev! Citādi es jums ko jautātu.

—    Nekādā ziņā, nemaz arī ne!

Ļebedevs ar acīm ieurbās kņazā.

—    Sakiet man — kādu jūs viņu atstājāt?

—    M-meklējam …

•— Meklējam?

—            It kā meklētu vien kaut ko, kā būtu kaut ko pazaudējusi. Bet par gaidāmajām laulībām pat domāt viņai derdzas, un tās viņu aizvaino. Par viņu pašu kā par apelsīna mizu iedomā, ne vairāk, tas ir, arī vairāk, bet ar bailēm un šausmām, pat runāt aizliedz, bet satiekas varbūt tikai aiz nepieciešamības… un viņš to pārāk labi jūt. Bet neizbēgt! … Nemierīga, zobgalīga, neizprotama, ātra.

—    Neizprotama un ātra?

—           Atra, jo pagājušo reizi par kādu sarunu bezmaz ieķērās man matos. Sāku strostēt ar apokalipsi.

—           Kā tā? — kņazs pārjautāja, domādams, ka pārklausījies.

—           Apokalipsi lasīju. Dāma ar satrauktu iztēli, he-he! Turklāt esmu novērojis, ka pārlieku kritusi uz nopietnām

tēmām, kaut arī tās viņai tālas. Gauži tas viņai patīk, viņa pat jūtas sevišķi pagodināta. Jā. Bet es apokalipses iztulkošanā esmu stiprs un daru to piecpadsmito gadu. Bija ar mani vienis prātis, ka mēs nu esam pie trešā zirga, melnā, un pie jātnieka, kas tur svarus rokā, jo viss mūsu laikos dibināts uz mēru un uz līgumu un visi cilvēki savas tiesības vien meklē: «Viens mēriņš kviešu par sudraba gabalu un trīs mēriņi miežu par sudraba gabalu…» — un vēl gars brīvs un sirds tīra, un miesa vesela, un visu dieva svētību turklāt grib saglabāt. Bet ar vienādām tiesībām nesaglabās, un pēc tam sekos pelēkais zirgs un tas, kam vārds ir Nāve, bet pēc tā jau elle… Par to vien, kad satiekamies, spriežam, un — tas stipri viņu ietekmējis.

—    Jūs pats tam ticat? — kņazs jautāja, dīvainu skatienu aplūkodams Ļebedevu.

—    Ticu un skaidroju. Jo esmu nabags un pliks, atoms ļaužu virpulī. Un kas parādīs godu Ļebedevam? Katrs viņam pāri dara, un katrs bezmaz ar dunku pavada. Bet šeit, šai iztulkošanā, esmu līdzīgs augstmanim. Jo te vajadzīgs prāts! Un augstmanis sāka drebēt… savā krēslā, apjaušot ar prātu. Pirms trim gadiem viņa augstā ekselence Nils Aleksejevičs priekš lieldienu nedēļas bija padzirdējis — kad es vēl* dienēju pie viņa departamentā — un izsauca mani no dežūristabas pie sevis kabinetā ar Pētera Zahariča starpniecību, un vienatnē noprasīja: «Vai tiesa, ka tu esot antikrista profesors?» Un es neslēpu: «Es esmu,» saku un izklāstīju, iztēloju un viņa bailes neizkliedēju, bet, attinis alegorisko tīstokli, šīs domas vēl pastiprināju un ciparus minēju. Gan smīnēja, bet pie cipariem un līdzībām sāka drebēt, lūdza aizvērt grāmatu un pašam iet projām, uz lieldienu nedēļu noteica man balvu, bet uz Toma dienu atdeva dievam dvēseli.

—    Ko jūs, Ļebedev?

—    Kā likts. No karietes izkrita pēc pusdienām… ar deniņiem pret stabiņu un kā bērniņš, kā bērniņš turpat izlaida garu. Septiņdesmit trīs gadi pēc formulāra skaitījās; pats tāds sārtens, sirms, viss vienās smaržās iesmaržots un tikai smaidīja vien kā bērniņš. Tad Pēteris Zaharičs atcerējās: «Tu to pareģoji,» viņš teica.

Kņazs cēlās uz aiziešanu. Ļebedevs izbrīnījās un likās pat apjucis, ka kņazs jau ceļas augšā.

—   Gluži vienaldzīgs jūs esat kļuvis, he-he! — viņš Iedrošinājās lišķīgi piebilst.

—   Tiešām, jūtos ne visai vesels, laikam galva tāda >inaga pēc brauciena, — kņazs saviebdamies atteica.

—    Uz vasarnīcu jums vajadzētu, — Ļebedevs bikli uzvedināja.

Kņazs stāvēja, domās nogrimis.

—    Es pats arī pēc dienām trim ar visiem mājiniekiem došos uz vasarnīcu, lai arī jaunpiedzimušajam būtu labāk un šeit būdelē pa to laiku visu salabotu. Es arī uz Pavlovsku.

—    Un jūs arī uz Pavlovsku? — kņazs pēkšņi iejautājās. — Kas tad tas, vai tad visi no šejienes brauc uz Pavlovsku? Un jums arī, jūs sakāt, tur sava vasarnīca?

—    Ne jau visi uz Pavlovsku, Ivans Petrovičs Pticins man par labu atteicās no kādas vasarnīcas, kas viņam bija lēti kritusi. Gan labi, gan cēli, gan zaļi, gan lēti, gan muzikāli, gan atbilstoši labajam tonim, un taisni tāpēc visi dodas uz Pavlovsku. Es nu gan sētas mājiņā, bet pašu vasarnīcu …

—    Izīrējāt?

—    N-n-nē. Ne … ne gluži.

—    Izīrējiet man, — kņazs pēkšņi piedāvāja.

Likās, ka uz to vien Ļebedevs bija vedinājis. Viņam šī ideja bija pazibējusi galvā pirms pāris minūtēm. Tomēr īrnieks viņam vairs nebija vajadzīgs; vasarnīcas īrnieks viņam jau bija, pats bija laidis ziņu. ka vasarnīcu varbūt ņemšot. Taču Ļebedevs droši zināja, ka nevis «varbūt», bet katrā ziņā ņems. Tomēr tagad viņam pēkšņi pavīdēja kāda, pēc viņa aprēķina, ļoti auglīga doma. Proti, nodot vasarnīcu kņazam, izmantojot to apstākli, ka agrākais īrnieks izteicies nenoteikti. «Vesela sadursme, un lietai gluži jauns virziens,» pēkšņi ainojās viņa iztēlē. Kņaza priekšlikumu viņš pieņēma gandrīz ar sajūsmu, tā ka uz viņa tiešo jautājumu par maksu atmeta tikai ar roku.

—    Nu, kā gribat; es apjautāšos; kas nāksies, to saņemsiet.

Viņi abi jau nāca ārā no dārza.

—     Bet es jums… es jums… ja jūs vēlētos, es jums šo to visai interesanta, augsti godājamais kņaz, varētu pastāstīt, turklāt, kas attiecas uz lietu, — nomurminaja Ļebedevs, aiz prieka luncinādamies ap kņazu.

Kņazs apstājās.

—   Arī Darjai Aieksejevnai Pavlovska vasarnīciņa.

—    Nu?

—    Un zināmā persona ir viņas draudzene un, acīm redzot, nodomājusi bieži vien apmeklēt viņu Pavlovskā. Ar nolūku.

—    Nu?

—    Aglaja Ivanovna …

—    Ak, diezgan, Ļebedev! — kņazs ar nepatiku pārtrauca, it kā būtu pieskārusies sāpīgai vietai. — Tas viss… nav tā. Sakiet labāk — kad jūs pārvācaties? Man, jo ātrāk, jo labāk, tāpēc ka es viesnīcā…

Sarunādamies viņi iznāca no dārza un, neiegriezdamies istabā, pa nelielo pagalmu pienāca pie vārtiņiem.

—    Vislabāk, — beidzot Ļebedevs sadomāja, — pārvācieties pie manis tieši no viesnīcas šodien pat, un parīt mēs visi kopā prom uz Pavlovsku.

—    Redzēsim, — kņazs domīgi sacīja un izgāja pa vārtiem.

Ļebedevs noskatījās viņam paka). Viņu pārsteidza kņaza pēkšņā izklaidība. Aiziedams viņš bija piemirsis pat pasacīt «ardievu», pat ar galvu nepamāja, kas nebija savienojams ar Ļebedevam labi pazīstamo kņaza pieklājību un uzmanību.

III

Bija jau divpadsmitā stunda. Kņazs zināja, ka pie Jepančiniem pilsētā viņš tagad var sastapt vienīgi ģenerāli sakarā ar dienestu, un arī tas nebija droši. Viņam ienāca prātā, ka ģenerālis, ko var zināt, vēl paķers viņu un tūda| aizvedīs uz Pavlovsku, bet viņam līdz tam laikam ļoti gribējās nokārtot kādu vizīti. Riskēdams novēlot pie Jepančiniem un atlikt savu braucienu uz Pavlovsku līdz rītdienai, kņazs nolēma iet un sameklēt namu, kurā viņam tā gribējās iegriezties.

Šī vizīte viņam tomēr bija dažā ziņā riskanta. Viņš kavējās un šaubījās. Viņš zināja, ka šis nams atrodas Gorohovajas ielā netālu no Sadovajas ielas, un nolēma doties turp cerībā, ka pa ceļam paspēs beidzot izšķirties galīgi.

Nonācis pie Gorohovajas un Sadovajas ielas stūra, viņš pats brīnījās par savu neparasto uztraukumu; viņam nr prātā nebija nācis, ka tik sāpīgi pukstēs sirds. Kāds nams — droši vien ar savu sevišķo paskatu — jau no lalienes piesaistīja viņa uzmanību, un kņazs vēlāk atceM'jās, ka toreiz bija sacījis sev: «Šis droši vien ir tas nams.» Neparastā ziņkārē viņš tuvojās, lai pārbaudītu fto nojautu; viņš juta, ka viņam nezin kāpēc būs sevišķi nepatīkami, ja šī nojauta apstiprināsies. Šis nams bija liels, drūms, ar trim stāviem, bez jebkādas arhitektūras, netīri zaļganā krāsā. Daži, gan ļoti nedaudzi šāda veida nami, kas uzcelti pagājušā gadsimta beigās, Pēterburgā (kurā viss tik ātri mainās) gandrīz bez pārmaiņām bija palikuši taisni šinīs ielās. Tie celti izturīgi, sienas biezas, un ārkārtīgi maz logu; apakšstāvā logi bieži vien ar lestēm. Apakšā lielākoties atradās naudas mijēju bodīte. Skopcs, kas sēž šai bodītē, parasti īrē dzīvokli augšā. Kā ārpusē, tā iekšpusē te šķiet neviesmīlīgi un dzestri, viss itin kā slēpjas un tiek glabāts, bet, kāpēc tā liekas likai pēc nama paskata, — būtu grūti izskaidrot. Līniju arhitektoniskajiem apvienojumiem ir, protams, savi noslēpumi. Šais namos dzīvo gandrīz bez izņēmuma tikai tirgoņi. Piegājis pie vārtiem un paskatījies uzrakstā, kņazs izlasīja: «Dzimtā goda pilsoņa Rogožina nams.»

Atmetis visas šaubas, viņš atvēra stikla durvis, kas aiz viņa trokšņaini aizcirtās, un kāpa pa parādes kāpnēm otrajā stāvā. Kāpnes bija tumšas, no akmens, rupjas apdares, bet sienas nokrāsotas sarkanā krāsā. Viņš zināja, ka Rogožins ar māti un brāli apdzīvo visu otro stāvu šai drūmajā namā. Cilvēks, kas atvēra kņazam durvis, ielaida viņu bez pieteikuma un veda ļoti ilgi; viņi izgāja caur kādu parādes zāli ar marmora imitācijas sienu apdari, ar ozola parketa grīdu un divdesmito gadu mēbelēm, rupjām un smagnējām, gāja arī caur kaut kādiem maziem kambarīšiem, metot cilpas un līkločus, pakāpjoties pa divi vai trīs kāpieni un tikpat daudz noejot lejā, un beidzot pieklauvēja pie kādām durvīm. Durvis atvēra pats Parfens Semjoničs; ieraudzījis kņazu, viņš tā nobālēja un sastinga, ka kādu laiku bija līdzīgs akmens stabam, viņš skatījās ar savu nekustīgo un baiļu pilno skatienu un bija sašķiebis muti augstākā mērā izbrīna pilnā smaidā — it kā kņaza apmeklējumā viņš saskatītu kaut ko neiespējamu un gandrīz brīnumainu. Kņazs gan bija gaidījis kaut ko tamlīdzīgu, tomēr likās gluži pārsteigts.

—    Parfen, varbūt es nāku nelaikā, es taču varu iet projām, — viņš beidzot apmulsumā sacīja.

—    Laikā! Laikā! — Parfens beidzot attapās. — Laipni lūdzam, nāc iekšā.

Viņi viens otru uzrunāja ar tu. Maskavā viņiem bija gadījies satikties bieži un uz ilgāku laiku, bija pat daži mirkļi viņu dzīvē, kas neizdzēšami iespiedušies viņu sirdīs. Nu jau viņi vairāk nekā trīs mēneši nebija tikušies.

Bālums un it kā vieglas, drudžainas trīsas vēl arvien nenozuda Rogožina sejā. Viņš gan bija aicinājis viesi, bet viņa neparastais apmulsums turpinājās. Kamēr viņš veda kņazu pie krēsla un lūdza apsēsties pie galda, tas nejauši pagriezās pret viņu un apstājās viņa ārkārtīgi dīvainā un smagā skatiena iespaidā. Kaut kas viņam iešāvās prātā — nesens, smags, drūms. Nesēzdamies un palikdams nekustīgi stāvam, viņš kādu laiku skatījās Rogožinam taisni acīs; pirmajā mirklī tās vēl it kā stiprāk iezibsnījās. Beidzot Rogožins pasmīnēja, taču mazliet samulsis un it kā apjucis.

—    Ko tu skaties tik cieši? — viņš nomurmināja. — Sēdies!

Kņazs apsēdās.

—    Parfen, — viņš sacīja, — saki man vaļsirdīgi — vai tu zināji, ka es šodien ieradīšos Pēterburgā vai ne?

—     Ka tu ieradīsies, es domāju gan un, kā redzi, neesmu maldījies, — viņš piebilda, dzēlīgi pasmīnēdams, — bet kā es varēju zināt, ka tu atbrauksi šodien?

Skarbums, satraukums un atbildē ietvertā jautājuma dīvainums vēl vairāk pārsteidza kņazu.

—    Un, ja arī zinātu, ka šodien, kāpēc tad tā uztraukties? — klusi bilda apmulsušais kņazs.

—    Kādēļ tu man to jautā?

—    Nesen, izkāpjot no vagona, es ieraudzīju gluži tādas pašas acis, ar kādām tu nupat aiz muguras paskatījies manī.

—    Vai re! Kā acis gan tās būs bijušas? — Rogožins neuzticīgi nomurmināja. Kņazam likās, ka viņš nodrebēja.

—    Nezinu; pūlī, man pat šķiet, ka tas tikai tā likās. Es, brāl Parfen, jūtos gandrīz tāpat kā pirms gadiem pieciem, kad man vēl uznāca lēkmes.

—    Var jau būt, ka tā tikai likās; es nezinu… — Parfens murmināja.

laipnais smaids šai bridi neiederējās viņa sejā, it kā vina smaidā kaut kas būtu salūzis un it kā Parfens ne kādi nespētu salīmēt, lai pūlētos kā pūlēdamies.

—           Kā tad ir, vai atkal uz ārzemēm, vai? — viņš jautra un pēkšņi piebilda: — Vai atceries, kā mēs vagonā Krtlikāmies, bija rudens laiks, braucām no Pleskavas, es •turp, un tu… tajā apmetnī, atceries, kamašās?

Un Rogožins pēkšņi sāka smieties, šoreiz ar vaļsirdīgu niknumu un it kā priecādamies, ka izdevies kaut jel kā tu izpaust.

—          Tu te uz visiem laikiem esi apmeties? — kņazs jaulaja, aplūkodams kabinetu.

—    Jā, esmu savās mājās. Kur gan man citur būt?

—           Ilgi neesam tikušies. Par tevi esmu tādas lietas dzirdējis, it kā tas nemaz nebūtu tu.

—           Vai nu mazumu var sastāstīt, — Rogožins vēsi piebilda.

—           Tu esot visu savu kompāniju padzinis; pats, te vecāku namā apmeties, vairs nedraiskojoties. Ko lai saka, labi. Nams pieder tev vai jums kopīgi?

—    Nams pieder mātei. Viņa ir tepat aiz koridora.

—    Un kur tavs brālis dzīvo?

—    Brālis Semjons Semjoničs nama piebūvē.

—    Vai viņš ģimenes cilvēks?

—    Atraitnis. Kam tas tev vajadzīgs?

Kņazs paraudzījās un neatbildēja; viņš pēkšņi iegrima domās un, liekas, nedzirdēja jautājumu. Rogožins neuzstāja un nogaidīja. Abi klusēja.

—          Es nupat, nākdams šurpu, pa simt soļiem uzminēju, ka tas tavs nams, — kņazs sacīja.

—    Kā tā?

—           Nezinu īsti. Tavam namam ir visas jūsu ģimenes un visas jūsu rogožiniskās dzīves seja, bet pajautā, kāpēc es tā nospriedu, — nekādi nespēju izskaidrot. Murgi, protams. Pat baidos, ka tas mani dara tik nemierīgu. Agrāk ne prātā nebūtu nācis, ka tu dzīvo tādā namā, bet, kolīdz to ieraudzīju, tā tūlīt arī nodomāju: «Gluži tādam taču ir jābūt viņa namam.»

—           Vai tu re! — Rogožins nenoteikti pavīpsnāja, gluži labi nesaprazdams kņaza neskaidro domu. — Šo namu jau vectēvs cēlis, — viņš piebilda. — Tajā visu laiku skopci dzīvojuši, Hludjakovi, arī tagad tie ir mūsu īrnieki.

—    Kāda te tumsība, drūmi tev te sēdēt, — kņazs sacīja, aplūkodams kabinetu.

Tā bija liela istaba, augsta, patumša, pieblīvēta ar visvisādām mēbelēm — galvenokārt ar lieliem iestāžu galdiem, rakstāmgaldiem, skapjiem, kuros glabāja veikalu grāmatas un kaut kādus papīrus. Sarkans, plats safjāna dīvāns, acīm redzot, noderēja Rogožinam par gultu. Kņazs uz galda, pie kura viņu nosēdināja Rogožins, ievēroja divas trīs grāmatas; viena no tām — Solovjova «Vēsture» bija atšķirta un tur ielikta atzīme. Pie sienām apsūbējušos zeltītos rāmjos karājās dažas gleznas, tumšas, apkvēpušas, tajās ļoti grūti bija kaut ko saskatīt. Kāda ģīmetne, kurā attēlots cilvēks visā augumā, saistīja kņaza uzmanību: šis cilvēks bija ap piecdesmit gadu vecs, vācu piegriezuma svārkā, bet ar garām stērbelēm, divām medaļām kaklā, ļoti retu un īsiņu, iesirmu bārdeli, krunkainu un dzeltenu seju, aizdomu pilnu, sevī noslēgtu un skumju skatienu.

—    Vai tik tas nav tavs tēvs? — jautāja kņazs.

—    Tas pats jau ir, — Rogožins atbildēja ar nepatīkamu smīnu, kā taisīdamies tūdaļ pateikt kādu nekautrīgu joku par savu mirušo tēvu.

—    Viņš taču nebija no vecticībniekiem?

—    Nē, gāja baznīcā, bet — tas gan tiesa — sacīja, ka pēc vecās ticības pareizāk. Ari skopcus ļoti cienīja. Šis te ir viņa kabinets. Kāpēc tu jautāji, vai no vecās ticības?

—    Vai tad kāzas šeit svinēsi?

—    Š-šeit, — Rogožins atbildēja, gandrīz nodrebēdams no negaidītā jautājuma.

—    Drīz būs?

—    Pats zini — vai tad no manis tas atkarīgs?

—    Parfen, neesmu tev ienaidnieks un tev ceļā stāties nekādā ziņā nedomāju. To es tagad atkārtoju tāpat, kā jau agrāk paziņoju — kādu reizi, gandrīz tādā pašā brīdi. Kad Maskavā bija tavas kāzas, es tev nestājos ceļā, to tu zini. Pirmo reizi viņa pati pie manis metās — gandrīz vai no altāra, lūgdama «paglābt» viņu no tevis. Es viņas pašas vārdus tev atkārtoju. Pēc tam ari no manis aizbēga, tu atkal viņu sameklēji un vedi pie altāra, un, lūk, runā — viņa atkal no tevis atbēgusi šurp. Vai tas tiesa? Tādu ziņu man Ļebedevs laida, tāpēc vien atbraucu. Bet to, ka jums te atkal viss nokārtojies, es tikai vakar va j;onā pirmoreiz uzzināju no kāda tava agrākā drauga, no Zajoževa, ja gribi zināt. Ja nu es braucu šurp, man bija nolūks: es gribēju beidzot viņu pierunāt, lai brauc uz ārzemēm uzlabot veselību; viņa loti sabeigusies gan fiziski, gan garīgi, sevišķi galva viņai cietusi, un, manuprāt, viņai vajadzīga rūpīga kopšana. Es pats viņu pavadīt uz ārzemēm nemaz negribēju, man bija padomā visu to citādi izkārtot. Saku tev skaidru patiesību. Ja l<is tiešām patiesība, ka jums atkal viss nokārtojies, tad es ne acīs viņai nerādīšos, arī pie tevis nekad vairs nenākšu. Tu pats zini, ka es tevi nekrāpju, tāpēc ka vienmēr esmu bijis atklāts pret tevi. Savas domas par to es no tevis nekad neesmu slēpis un vienmēr esmu teicis, ka pie tevis viņai nenovēršama bojā eja. Tev arī bojā eja… varbūt vēl vairāk nekā viņai. Ja jūs atkal izšķirtos, tad es būtu ļoti apmierināts; bet pats jums stāties ceļā un iejaukties es neesmu nodomājis. Esi mierīgs un neturi mani aizdomās. Un tu jau pats zini: vai es kādreiz esmu bijis tev īsts sāncenŠis, pat arī toreiz, kad viņa pie manis atbēga. Nupat tu iesmējies; es zinu, par ko tu pasmīnēji. Jā, mēs dzīvojām tur šķirti un dažādās pilsētās, un tu visu to noteikti zini. Es taču tev jau agrāk ieskaidroju, ka es viņu «nevis aiz mīlestības, bet aiz žēluma mīlu». Domāju, ka es to precīzi pasaku. Tu teici toreiz, ka šos manus vārdus esot sapratis; vai tiesa? Vai esi sapratis? Cik naidīgi tu tagad skaties! Es atnācu tevi mierināt, jo arī tu man esi dārgs. Es ļoti mīlu tevi, Parfen. Bet nu es iešu un nekad vairs neatnākšu. Ardievu.

Kņazs piecēlās.

—    Pasēdi kopā ar mani, — Parfens klusi sacīja, nepiecēlies no krēsla un noliecis galvu uz labās delnas, — es tevi sen neesmu redzējis.

Kņazs apsēdās. Abi atkal klusēja.

—    Kolīdz tevis nav manā priekšā, es tūdaļ pret. tevi niknumu jūtu, Ļev Nikolajevič. Šos trīs mēnešus, kamēr tevis neredzēju, ik brīdi uz tevi dusmojos, nudien. Būtu ņēmis un nozāļojis tevi ar kaut ko! Tā gan. Tagad tu stundas ceturksni neesi ar mani nosēdējis, bet jau viss mans niknums pāriet un tu man kā agrāk esi mīļš. Pasēdi kopā ar mani…

—    Kad es esmu pie tevis, tad tu man tici, bet, kad manis nav, tad tūdaļ vairs netici un atkal turi aizdomās.

Tēvā esi atsities! — draudzīgi uzsmaidīdams un cenzdamies noslēpt savas jūtas, atbildēja kņazs.

—    Es tavai balsij ticu, kad ar tevi kopā sēžu. Es taču saprotu, ka mūs abus nevar salīdzināt, mani un tevi…

—    Kāpēc tu to piebildi? Un atkal uztraucies, — kņazs sacīja, brīnīdamies par Rogožinu.

—     Te nu gan, brālīt, mūsu domas neprasa, — tas atbildēja, — te bez mums ir izlemts. Mēs jau arī mīlam katrs citādi, visās lietās ir starpība, — viņš klusi turpināja un brītiņu nerunāja. — Tu saki, aiz žēluma viņu mīlot. Nekāda žēluma manī nav pret viņu. Un arī viņa neieredz mani vairāk par visu. Viņa man tagad sapņos rādās katru nakti: arvien viņa ar citu par mani smejas. Tā tas, brālīt, arī ir. Ar mani pie altāra iet, bet pat domāt par mani ir aizmirsusi, it kā kurpi mainītu. Tici vai ne, piecas dienas neesmu viņas redzējis, jo braukt pie viņas nedrīkstu; pajautās: «Kādēļ esi ieradies?» Vai maz viņa man darījusi kaunu …

—    Kā — darījusi kaunu? Ko tu runā?

—    It kā pats nezinātu! Ar tevi taču no manis aizbēga «no altāra», pats tikko sacīji.

—    Tu taču pats netici, ka …

—    Vai tad viņa ar oficieri — ar Zemtjužņikovu Maskavā mani nelika kaunā? Droši zinu, ka ir apkaunojusi un jau pēc tam, kad laulībām pati bija noteikusi laiku.

—    Tas nevar būt! — kņazs iesaucās.

—    Droši zinu, — Rogožins pārliecināti apstiprināja. — Ko, vai tad nav tāda? Par to, brālīt, nav nemaz ko runāt, ka nav tāda. Tas viss nieki vien. Ar tevi viņa nebūs tāda un pati droši vien par tādu lietu šausmināsies, bet ar mani taisni tāda. Tā taču ir. Skatās kā uz beidzamo plukatu. Kopā ar Kelleru, ar to oficieri, kas kāvās, lietodams boksa paņēmienus, — to es droši zinu, — apsmieklam vien par mani sagudroja… Tu vēl nemaz nezini, ko viņa ar mani Maskavā darīja! Un naudas, cik daudz naudas neesmu izšķiedis …

—    Bet… kā gan tu tagad apprecēsies!… Ko pēc tam iesāksi? — kņazs šausmās jautāja.

Rogožins palūkojās kņazā ar smagu, briesmīgu skatienu un neko neatbildēja.

—    Tagad jau piekto dienu pie viņas neesmu bijis, — viņš turpināja, brīdi klusējis. — Tā vien baidos, ka padzīs. «Es,» viņa saka, «vēl pati esmu par sevi noteicēja;

ja gribēšu, tad pavisam tevi padzīšu, bet pati uz ārzemēm aizbraukšu.» (— To jau viņa man sacīja, ka uz ārzemēm braukšot, — viņš piebilda itin kā iekavās un tā neparasti ieskatīdamies kņazam acīs.) Dažreiz, tiesa, tikai baida, viņai par mani smiekli vien nāk, nezin kāpēc. Bet citreiz ari patiesi kļūst drūma, sabožas, ne vārda nevar izteikt; un taisni no tā es baidos. Nesen nodomāju: nebraukšu vairs pie viņas gluži tukšām rokām, — tikai sasmīdināju viņu, bet vēlāk kļuva pat gluži nikna. Istabenei Katjai vienu tādu manu šalli uzdāvināja, — lai gan greznībā agrāk bija dzīvojusi, varbūt tādas vēl nebija redzējusi. Bet par to, kad laulāsimies, ne iepīkstēties nedrīkst. Kas tas par līgavaini, ja pat aizbraukt pie viņas bail? Tā nu sēžu, bet, kad nevaru vairs izturēt, tad paslepen, zagšus gar viņas namu pa ielu staigāju vai slēpjos kaut kur aiz stūra. Nesen gandrīz vai līdz gaismai viņas vārtu tuvumā nodežurēju — rādījās kaut kas man toreiz. Bet viņa, jādomā, bija noskatījusies pa logu. «Ko gan tu ar mani,» viņa saka, «būtu izdarījis, ja redzētu, ka krāpju?» Es nenociešos un saku šai: «Pati zini.»

—    Ko tad zina?

—     Bet kā tad arī es zinu! — Rogožins nikni iesmējās. — Maskavā toreiz ne ar vienu nevarēju viņu pieķert, lai gan ilgi uzmanīju. Tad es nu viņai reiz saku: «Tu solījies ar mani iet pie altāra, tu ienāc godīgā ģimenē, — bet vai tu tagad zini, kas esi? Tu,» saku viņai, «lūk, kāda!»

—    Tu viņai teici?

—    Teicu.

—    Nu?

—     «Es tevi,» viņa saka, «tagad varbūt ne par sulaini negribēšu, kur nu vēl būt par tavu sievu.» — «Bet es,» tā saku šai, «tāpat ārā neiešu, lai notiek kas notikdams!» — «Bet es,» saka šī, «tūlīt Kelleru pasaukšu, pateikšu viņam, viņš tevi izsviedīs pa vārtiem.» Es metos viņai virsū, turpat piekāvu tā, ka viņa staigāja zilumos.

—    Nevar būt! — kņazs iesaucās.

—     Es tev saku: tā bija, — klusi, bet zibošām acīm apstiprināja Rogožins. — Pusotras dienas nemaz netiku gulējis, neēdu, nedzēru, no viņas istabas neizgāju, ceļos kritu viņas priekšā.* «Miršu,» saku, «neiešu ārā, kamēr nebūsi piedevusi, bet, ja liksi izsviest, — noslīcināšos; jo ko es bez tevis tagad iesākšu?» Gluži kā ārprātīga viņa bija visu to dienu, te raudāja, te taisījās nodurt mani ar dunci, te lamāja mani. Zaļoževu, Kelleru, Zemtjužņikovu un visus saaicināja, uz mani viņiem rāda, kaunina. «Brauksim, kungi, visa kompānija šovakar uz teātri, lai viņš te tup, ja projām iet negrib, es te viņa dēļ neesmu piesieta. Un jums, Parfen Semjonič, tēju arī bez manis pasniegs, jūs, jādomā, esat izsalcis šodien.» Pārnāca no teātra viena. «Tie ir gļēvuļi un nelieši,» viņa saka, «no tevis baidās, arī mani baida: saka — tāpat viņš projām neaizies, droši vien nodurs. Bet es, vai re, kā guļamistabā ieiešu, tā durvis arī paliks neaizslēgtas; re nu, kā es no tevis baidos! Lai tu to zinātu un redzētu! Esi dzēris tēju?» — «Nē,»es saku, «un arī nedzeršu.» — «Ja tā būtu kāda goda lieta, bet tas nu gan tev nemaz nepiestāv.» Un, kā sacīja, tā arī izdarīja, istabu neaizslēdza. No rīta iznāca — smejas. «Vai tu prātu esi zaudējis, vai?» viņa saka. «Tā jau tu badā nomirsi.» — «Piedod,» es saku.— «Negribu piedot, neiešu pie tevis, es jau teicu. Vai tiešām tu augu nakti šai krēslā nosēdēji, negulēji?» — «Nē,» es saku, «negulēju.» — «Tik vien tā prāta! Un tēju atkal nedzersi un pusdienu neēdīsi?» — «Teicu, ka ne, — piedod'» — «Kā gan tas tev nepiestāv,» viņa saka, «ja tu tikai zinātu, gluži kā govij segli. Vai tik neesi sadomājis mani iebiedēt? Eku man liela bēda, ka tu izsalcis te notupēsi; tad iebiedēji gan!» Saskaitās, bet ne uz ilgu laiku, atkal ņēmās mani tramdīt. Un pabrīnījos tad par viņu — kā viņai nepavisam nav ļaunuma? Bet viņa taču ļaunu piemin, ilgi citiem ļaunu piemin! Tad man arī iešāvās prātā doma, ka viņa mani uzskata par tik zemu, ka pat visai ļaunu prātu nevar uz mani turēt. Un tas ir tiesa. «Vai tu zini,» viņa saka, «kas ir Romas pāvests?» — «Esmu dzirdējis,» es atbildu. — «Tu gan, Parfen Semjonič, no vispārējās vēstures neko neesi mācījies.» — «Neko neesmu vis mācījies.» — «Nu tad es tev došu,» viņa saka, «palasīt: bijis kāds pāvests uz kādu ķeizaru noskaities, un tas trīs dienas ne dzēris, ne ēdis, basām kājām, ceļos nometies, viņa pils priekšā notupējis, kamēr viņš tam piedevis; kā tu domā, ko gan visu šis imperators šais trijās dienās, uz ceļiem tupēdams, pie sevis nepārdomāja, ko visu svēti nenosolījās? … Bet pagaidi,» viņa saka, «es pati tev par to izlasīšu!» Pietrūkās, atnesa grāmatu. «Tas rakstīts pantos,» viņa saka un sāka man pantos lasīt, kā šis imperators šais trijās dienās nozvērējies atriebties pāvestam. «Vai tiešām,» viņa saka, «lev tas nepatīk, Parfen Semjonovič?» — «Tas viss paloizi,» es saku, «ko tu izlasīji.» — «Aha, pats saki, ka pareizi, tātad arī tu varbūt svēti nosolies, kad «apprecēsies viņa ar mani, tad tikai es viņai visu atgādināšu, tad likai paņirgāšos par viņu!».» — «Nezinu,» saku viņai, «varbūt arī tā domāju.» — «Kā nezini?» — «Tāpat,» es s.iku, «nezinu, ne par to man tagad jādomā.» — «Par ko tad tu tagad domā?» — «Kā tu piecelsies kājās, paiesi garām, un es tevī raugos un tev sekoju; nočaukstēs tavs tērps, un sirds man pamirst, bet, kad izej no istabas, es katru tavu vārdiņu atceros, gan kādā balsī, gan ko tu sacījusi; bet šo augu nakti ne par ko nemaz nedomāju, tikai klausījos, kā tu miegā elpoji un kā reizes divas sakustējies …» — «Tad tu,» iesmējās viņa, «droši vien arī par to, ka mani piekāvi, nedomā un to neatceries?» — «Varbūt arī domāju,» es saku, «nezinu.» — «Un ja nu nepiedošu un pie tevis par sievu neiešu?» — «Teicu, ka noslīcināšos.» — «Droši vien vēl nositīsi pirms tam …» sacīja un nogrima domās. Tad noskaitās un izgāja. Pēc slundas ienāk pie manis tāda sadrūmusi. «Es,» viņa saka, «iešu pie tevis par sievu, Parfen Semjonovič, un nevis tāpēc, ka baidītos no tevis, bet tik un tā jāiet bojā. Ķur gan tad labāk? Sēdies,» viņa saka, «tev tūlīt pasniegs pusdienas. Bet, ja' iešu pie tevis,» viņa piebilda, «tad būšu tev uzticīga sieva, par to nešaubies un neraizējies.» Pēc tam brīdi klusē, tad saka: «Tomēr tu neesi sulainis; es agrāk domāju, ka tu no galvas līdz kājām esi sulainis.» Tad arī kāzu dienu noteica, bet pēc nedēļas pie Ļebedeva no manis aizbēga. Tiklīdz atbraucu, viņa man saka: «Es no tevis neatsakos galīgi; es tikai gribu vēl nogaidīt, cik vien ilgi man patiks, jo vēl arvien es esmu pati par sevi noteicēja. Gaidi arī tu, ja gribi.» Redzi, kā mums tagad ir … Ko tu par visu to domā, Ļev Nikolajevič?

—    Un kā tu pats domā? — kņazs pārjautāja, skumji raudzīdamies Rogožinā.

—    Vai tad es domāju! — viņam izlauzās. Viņš gribēja vēl ko piebilst, bet noklusēja bezcerīgās skumjās.

Kņazs piecēlās un atkal taisījās aiziet.

—    Es tev tomēr ceļā nestāšos, — viņš klusi noteica, tā kā pārlikdams, kā atbildēdams kādai savai iekšējai, apslēptai domai.

—    Zini, ko es tev teikšu! — Rogožins pēkšņi kļuva mundrāks, un acis viņam iezibējās. — Kā tu tā piekāpies, nesaprotu? Vai tad nemaz vairs viņu nemīli? Agrāk tu tomēr skumi; es taču redzēju. Tad kādēļ gan tu tagad pa galvu pa kaklu esi šurp atdrāzies? Vai aiz žēluma? (Un seja viņam savilkās ļaunā izsmieklā.) He-he!

—    Tu domā, ka es tevi mānu? — kņazs jautāja.

—    Nē, es tev ticu, tikai neko te nesaprotu. Pareizāk sakot, tavs žēlums droši vien lielāks par manu mīlestību!

Niknums, kas tiecās katrā ziņā tūlīt izpausties, iekvēlojās viņa sejā.

—    Ko lai dara, tava mīlestība tik līdzīga niknumam, — kņazs pasmaidīja, — bet, kad tā pāries, tad varbūt uzbruks vēl lielāka nelaime. Es, brāl Parfen, to tev saku…

—    Ka noduršu?

Kņazs nodrebēja.

—    Tu neieredzēsi viņu bez gala par šo pašu tagadējo mīlestību, par visām šīm mokām, kas tagad tev jāizcieš. Man visērmotak liekas tas — kā viņa var atkal iet pie tevis par sievu? Kad uzdzirdēju vakar — gandrīz nenoticēju un tik smagi man kļuva. Jo divas reizes viņa jau no tevis atteikusies un no altāra aizbēgusi, tātad ir taču nojauta! … Kas viņu tagad pie tevis, saista? Vai tiešām tava nauda vien? Un arī naudu laikam būsi jau stipri vien pašķiedis. Lai tikai vīru dabūtu? Viņa taču varēja arī bez tevis dabūt. Jebkuru citu labāk nekā tevi, tāpēc ka tu tiešām droši vien nodursi viņu, un viņa droši vien jau tagad to itin labi saprot. Ka tu viņu tik stipri mīli? Tiesa, tas gan var būt… Esmu dzirdējis, ka ir tādas, kas tieši tādu mīlestību meklē … tikai…

Kņazs apklusa un nogrima domās.

—    Kāpēc tu atkal pasmīnēji par tēva portretu? — Rogožins jautāja, ārkārtīgi cieši vērodams katru pārmaiņu, katru ātri mainošos vaibstiņu kņaza sejā.

—     Kāpēc es pasmīnēju? Man tikai iešāvās prātā — ja tev nebūtu uzkritusi šī liksta, nebūtu atgadījusies šī mīlestība, tad tu droši vien kļūtu mats matā kā tavs tēvs, turklāt visai drīzā laikā. Klusi apmestos šai namā viens ar sievu, paklausīgu un nerunīgu, izmestu pa retam un bargam vārdam, nevienam cilvēkam neticētu, nemaz arī nejustu tādu vajadzību un tikai klusībā drūmi krātu naudu. Un daudz, ja vecas grāmatas kādreiz paslavētu vai par divpirkstu krusta zīmi ieinteresētos — un arī to varbūt tikai vecuma dienās …

—    Ņirgājies vien. Uz mata to pašu arī viņa man nesen sacīja, kad aplūkoja šo portretu! Savādi, kā jūs tagad visās lietās uz vienu roku …

—    Vai tad viņa jau bijusi pie tevis? — kņazs ziņkārīgi jautāja.

—     Bija. Ilgi skatījās ģīmetnē, par nelaiķi izprašņāja. «Tu būtu gluži tāds pats,» beidzot par mani pasmējās, «tev, Parfen Semjonič,» viņa teica, «spēcīgas kaislības, tādas kaislības, ka tu ar tādām taisni uz Sibīriju katorgā aizdrāztos, ja tik tev prāta nebūtu, bet prāta tev daudz,» — tā viņa teica (taisni tā, tici vai ne! Pirmo reizi no viņas dzirdēju tādus vārdus!). «Tu visu šo tagadējo trakulību drīz vien atmestu. Bet, tā kā tu esi pavisam neizglītots cilvēks, tad sāktu krāt naudu un apmestos tāpat kā tēvs šinī namā ar saviem skopciem; droši vien ari pats viņu ticībā beidzot pārietu un tik stipri iemīlētu savu naudu, ka ne tikai divus miljonus, bet droši vien sakrātu pat desmit un uz saviem maisiem pats badā nomirtu, jo tu visās lietās esi kaislīgs, visu tu noved līdz kaislībai.» Taisni tā viņa sacīja, gandrīz uz mata šādiem vārdiem. Nekad vēl viņa tā ar mani nebija runājusi! Viņa taču ar mani tikai par niekiem runā vai ņirgājas; arī tad sāka smiedamās, bet vēlāk kļuva pavisam drūma; visu šo namu izstaigāja, apskatīja un it kā baiļojās no kaut kā. «Es visu te iekārtošu citādi,» es viņai sacīju, «un apdarināšu — vai ari droši vien citu namu uz kāzām nopirkšu.» — «Nē, nē,» viņa saka, «nekas te nav grozāms, tāpat arī dzīvosim. Es blakus tavai māmuļai gribu dzīvot, kad kļūšu tava sieva.» Ievedu viņu pie māmuļas, — izturējās pret viņu godbijīgi, kā miesīga meita. Māmuļa jau agrāk — nu jau būs divi gadi — sēž gluži kā nepilnīga (viņa ir slima), bet pēc tēva nāves kļuvusi pavisam kā bērns, bez valodas: sēž, nevar staigāt un tikai visiem, ko ierauga, sēdēdama paklanās; šķiet, ja viņu nepabarotu, viņa pat trīs dienas neatģistos. Es māmuļas labo roku saņēmu, saliku kopā: «Dodiet svētību, māmiņ, ar mani pie altāra dodas,» — tad viņa aizkustināta māmuļai noskūpstīja roku. «Daudz bēdu droši vien tava māte pārcietusi.» Šo te grāmatu pie manis ieraudzīja. «Ko tad tu, «Krievijas vēsturi» esi sācis lasīt? (Bet viņa pati man kādreiz

Maskavā sacīja: «Būtu izglītojies kaut cik, kaut vai Solovjova «Krievijas vēsturi» izlasījis, neko taču tu nezini.») To tu labi dari,» viņa tad teica, «lasi tikai tālāk. Es tev sarakstiņu pati uzrakstīšu, kādas grāmatas tev vispirmām kārtām jāizlasa; gribi vai ne?» Un nekad vēl, nekad agrāk viņa ar mani nebija tā runājusi, tā ka pat pārsteidza mani; pirmo reizi kā dzīvs cilvēks uzelpoju.

—    Es par to ļoti priecājos, Parfen, — kņazs sacīja patiesā dedzībā, — ļoti priecājos. Kas zina, varbūt dievs jūs vēl savedīs kopā.

—    Nekad tas nenotiks! — Rogožins dedzīgi iesaucās.

—     Klausies, Parfen, ja tu viņu tā mīli — vai tad tiešām negribēsi iemantot viņas cieņu? Bet, ja gribi, vai tad tiešām tu neceri? Pirmīt tev sacīju, ka tā man dīvaina mīkla: kāpēc viņa precas ar tevi? Un, lai gan es nespēju to atminēt, tomēr man nav šaubu, ka te katrā ziņā jābūt iemeslam, pietiekamam, saprātīgam. Par tavu mīlestību viņa ir pārliecināta; un droši vien pārliecināta arī par dažām tavām labām īpašībām. Citādi nemaz nevar būt! Tas, ko tu nupat pastāstīji, to apstiprina. Pats tu saki, ka atradusi taču viņa iespēju runāt ar tevi gluži citādu valodu, ne tā kā agrāk pret tevi izturējusies un runājusi ar tevi. Tu esi aizdomīgs un greizsirdīgs, tāpēc -arī pārspīlēji visu, ko pamanīji sliktu. Un, protams, viņa nedomā par tevi tik slikti, kā tu saki. Jo citādi tas nozīmētu, ka viņa, ar tevi precēdamās, apzināti metas ūdenī vai zem naža. Vai tad tas var būt? Kas gan apzināti metas ūdenī vai zem naža?

Ar rūgtu smīnu Parfens noklausījās kņaza dedzīgajos vārdos. Viņa pārliecība, likās, bija jau kļuvusi nesatricināma.

—    Cik tu drūmi lūkojies tagad manī, Parfen! — kņazs ar smagu sirdi izdvesa.

—     Ūdenī vai zem naža! — tas beidzot izrunāja. — Hē! Taisni tāpēc jau nāk pie manis, ka droši manu nazi gaida! Un vai tad tiešām tu, kņaz, līdz šim laikam neesi atģidies, kas te par lietu?

—    Es nesaprotu tevi.

—    Hm, varbūt tiešām tu nesaproti, he-he! Runā taču par tevi, ka tu… tāds. Viņa mīl citu, tas tev jāsaprot! Gluži tāpat, kā es tagad viņu mīlu, gluži tāpat viņa tagad mīl citu. Bet šis otrais, vai zini, kurš tas ir? Tas esi tui Ko, tu to nezināji?

—    Es!

—    Tu. Viņa tevi toreiz, jau no tā laika — no savas dzimšanas dienas ir iemīlējusi. Viņa tikai domā, ka apprecēties ar tevi viņai nav iespējams, tāpēc ka viņa tevi it kā apkaunotu un visu tavu mūžu pazudinātu. «Ir zināms,» viņa saka, «kāda es esmu.» Līdz šim laikam viņa to pati apgalvo. Visu to viņa pati man taisni acīs pasacīja. Tevi pazudināt un apkaunot baidās, bet ar mani tātad nekas, var precēties — tā, lūk, viņa uz mani skatās, to ari ņem vērā!

—    Bet kā tad viņa no tevis pie manis atbēga, bet… no manis …

—    Bet no tevis pie manis! Hē! Vai nu tas vien viņai pēkšņi var iešauties prātā! Viņa tagad gluži kā drudzī. Te man kliedz: «Ar tevi precos, tikpat kā ūdenī metos, drīzāk kāzas!» Pati steidzina, nosaka dienu, bet, kad laiks tuvojas, — uznāk bailes vai citas domas uzmācas, kas lai zina, tu taču redzēji: raud, smejas, drudzī pati nezina, ko dara. Kāds gan tur brīnums, ka viņa arī no tevis aizbēga? Viņa no tevis toreiz aizbēga tāpēc, ka pati attapās, cik stipri tevi mīl. Viņai pietrūka spēka palikt pie tevis. Nupat tu vēl sacīji, ka es viņu toreiz Maskavā esot sameklējis'; nav tiesa — pati pie manis no tevis atskrēja. «Noliec dienu,» viņa saka, «esmu gatava!» Kliedz: «Šurp šampanieti! Braucam pie čigānietēm! …» Un, ja nebūtu manis, viņa sen jau būtu ūdenī metusies; tas ir skaidrs. Tāpēc vien nemetas, ka es varbūt esmu vēl briesmīgāks par ūdeni. Aiz dusmām vien nāk pie manis… Ja apprecēsies, tad jau droši saku, ka aiz dusmām apprecēsies.

—    Bet kā tad tu … kā tad tu!… — kņazs iesaucās un nenobeidza. Viņš ar šausmām raudzījās Rogožinā.

—    Kāpēc tu nesaki līdz galam, — tas piebilda, smaidīdams platu smaidu, — bet, ja gribi, pateikšu, ko tu šai pašā brīdī pie sevis prāto: «Nu kā gan viņai tagad pie tāda dzīvot? Kā lai to pieļauj?» Zinām jau, ko tu domā …

—    Ne jau tādēļ es šurp braucu, Parfen, tici man, ne jau tas man bija prātā …

—    Var jau būt, ka ne tādēļ un ne tas tev bija prātā, tikai tagad gan noteikti tādēļ, he-he! Nu, diezgan! Ko tu tā apstulbi? Vai tad tiešām tu to nezināji? Es brīnos par tevi!

—           Tā ir greizsirdība, Parfen, tā ir slimība, tu esi visu ārkārtīgi pārspīlējis… — kņazs nomurmināja ārkārtīgā uzbudinājumā. — Kā tu tā?

—           Liec nost, — Parfens sacīja un aši izrāva kņazam no rokām nazi, ko viņš bija paņēmis no galda, kur tas bija gulējis līdzās grāmatai, un nolika to agrākajā vietā.

—            Es it kā zināju, kad iebraucu Pēterburgā, it kā nojautu… — kņazs turpināja, — negribēju šurp braukt. Es gribēju visu šeit piedzīvoto aizmirst, izraut laukā no sirds! Nu, ardievu… Ko tad tu!

Runādams kņazs bija aiz izklaidības atkal paķēris no galda to pašu nazi, un atkal Rogožins to izņēma viņam no rokas un uzsvieda uz galda. Tas bija diezgan vienkāršas formas nazis ar brieža raga spalu, nesaliecams, asmens kādus trīsarpus veršokus garš, arī platums atbilstošs.

Redzēdams, ka kņazs pievērš sevišķu uzmanību tam, ka viņam divi lāgi izrauts no rokām šis nazis, Rogožins ļaunā piktumā paķēra to, ielika grāmatā un nosvieda grāmatu uz otra galda.

—           Vai tu grāmatas lapas ar to atgriez? — kņazs izklaidīgi jautāja, vēl arvien it kā dziļā domīgumā iegrimis.

—     Jā, lapas …

—    Tas taču dārza nazis?

—           Jā, dārza. Vai tad ar dārza nazi nevar atgriezt lapas?

—     Bet šis … gluži jauns.

—            Nu, kas par to, ka jauns? Vai tad es tagad nevaru būt nopircis jaunu nazi? — Rogožins gluži kā neprātā beidzot iekliedzās, ar katru vārdu satraukdamies arvien vairāk.

Kņazs nodrebēja un cieši palūkojās Rogožinā.

—           Ak, ko gan mēs! — viņš, pilnīgi atjēdzies, pēkšņi iesmējās. — Piedod man, brāl, man galva tik smaga tagad, un šī slimība… es pavisam, pavisam kļūstu izklaidīgs un smieklīgs. Es nemaz pat jautāt par to negribēju … neatceros, ko īsti. Ardievu…

—     Tur ne, — Rogožins sacīja.

—     Aizmirsu!

—     Šurp, šurp, iesim, es parādīšu.

IV

Viņi gāja pa tām pašām istabām, pa kurām kņazs jau Ih|<i gājis; Rogožins devās mazliet pa priekšu, kņazs aiz viņa. Viņi iegāja lielajā zālē. Tur pie sienām bija vairākas gleznas, tikai arhiereju portreti un ainavas, kurās liekā nevarēja izšķirt. Virs durvīm, kas veda nākamajā Istabā, karājās kāda glezna, diezgan dīvaina pēc savas !<urnas, ap divarpus aršīnu gara un ne vairāk kā seši Veršoki augsta. Tā attēloja pestītāju, kas tikko noņemts no krusta. Kņazs tai uzmeta acis, kā atcerēdamies kaut ko, tomēr neapstājoties grasījās iziet pa durvīm. Viņam bija loti smagi un gribējās jo drīzāk pamest šo namu. Het Rogožins pēkšņi apstājās pie gleznas.

—    Te, lūk, visas šīs gleznas, — viņš sacīja, — visas par rubli vai par diviem ūtrupēs sapircis nelaiķa tēvs, viņam patika. Tās visas te kāds lietpratējs apskatīja; draņķi, viņš teica, bet šī te — šī glezna virs durvīm, kas arī pirkta par diviem rubļiem, neesot draņķis. Jau Ieva laikā tai bija uzradies pircējs, tas devis trīssimt piecdesmit rubļu, bet Saveļjevs, Ivans Dmitričs, no tirgoņiem, arī liels cienītājs, tas līdz četriem simtiem nonācis, bet pagājušo nedēļu brālim Semjonam Semjoničam jau pieci simti solījis. Es paturēju sev.

—    Tā taču … tā ir Hansa Holbeina kopija, — kņazs sacīja, paspējis aplūkot gleznu, — un, lai gan neesmu nekāds lielais lietpratējs, taču liekas — lieliska kopija. Es šo gleznu ārzemēs esmu redzējis un nevaru aizmirst. Bet… ko tad tu ,..

Rogožins pēkšņi pameta gleznu un devās pa to pašu ceļu tālāk. Protams, šo brāzmainību varbūt varēja izskaidrot ar izklaidību un sevišķu, dīvaini satrauktu noskaņu, kas tik negaidot pārņēma Rogožinu, tomēr kņazam kļuva kaut kā savādi, kad tik pēkšņi pārtrūka saruna, ko viņš pats nemaz nebija uzsācis, un Rogožins pat neatbildēja viņam.

—    Saki, Ļev Nikolajič, sen gribēju tev jautāt — vai tu tici dievam? — Rogožins pēkšņi atkal ierunājās, pagājis dažus soļus.

—    Cik dīvaini tu jautā un raugies! — kņazs piebilda.

—     Bet šai gleznā man tīkas skatīties, — brīdi klusējis, nomurmināja Rogožins, it kā atkal būtu aizmirsis savu jautājumu.

—    Šai gleznā! — pēkšņas domas varā spēji iesaucās kņazs. — Šai gleznā! No šīs gleznas taču dažam ticība var zust!

—     Un zūd ari, — Rogožins negaidot apstiprināja. Viņi jau bija nonākuši pie pašām ārdurvīm.

—    Kā? — kņazs pēkšņi apstājās. — Ko tu saki! Es to gandrīz kā joku, bet tu tik nopietni! Un kādēļ tu man jautāji — vai es ticu dievam?

—     Nekas, tāpat vien. Es jau agrāk gribēju pajautāt. Tagad taču daudz neticīgo. Bet vai tiesa (tu esi dzīvojis ārzemēs) — man kāds nesen dzērumā sacīja, ka pie mums Krievijā esot vairāk nekā jebkurā citā zemē tādu, kas dievam netic. «Mums,» viņš saka, «šinī ziņā vieglāk nekā viņiem, tāpēc ka esam tālāk par viņiem aizgājuši…»

Rogožins dzēlīgi pasmaidīja; izteicis savu jautājumu, viņš pēkšņi atvēra durvis un, turēdamies pie roktura, gaidīja, kamēr kņazs izies. Kņazs nobrīnījās, bet izgāja ārā. Rogožins iznāca viņam līdzi kāpņu laukumiņā un aizvēra aiz sevis durvis. Abi stāvēja viens otram pretī ar tādu izskatu, ka likās — abi bija aizmirsuši, kur viņi nonākuši un kas tagad darāms.

—    Nu, ardievu, — sacīja kņazs, sniegdams roku.

—    Ardievu, — Rogožins noteica, cieši, bet pilnīgi mehāniski paspiežot viņam sniegto roku.

Kņazs nokāpa vienu kāpienu un pagriezās apkārt.

—     Bet ticības lietās, — viņš uzsāka, pasmaidīdams (kā redzams, nevēlēdamies tā pamest Rogožinu) un bez tara kļūdams mundrāks kādas pēkšņas atmiņas iespaidā, — ticības lietās man pagājušo nedēļu divu dienu laikā bija četras dažādas satikšanās. No rīta braucu pa jaunu dzelzceļu un četras stundas ar kādu S. vagonā norunāju, turpat arī iepazinos. Es jau agrāk daudz par viņu biju dzirdējis un, starp citu, kā par ateistu. Viņš tiešām ir ļoti mācīts cilvēks, un es nopriecājos, ka runāšu ar īstu zinātnieku. Turklāt viņš ir brīnum labi audzināts cilvēks, tā ka ar mani runāja pilnīgi kā ar sev līdzīgu zināšanās un izpratnē. Dievam viņš netic. Tikai viens gan mani pārsteidza: ka viņš visu to laiku runāja it kā gluži par ko citu — un taisni tāpēc pārsteidza, ka arī agrāk, cik vien biju sastapies ar neticīgajiem un cik vien lasījis tādas grāmatas, vienmēr man bija licies, ka viņi runā un raksta grāmatās it kā pavisam par ko citu, lai gan no ārienes liekas, ka par to. To es viņam toreiz sacīju, bet, j.idomā, neskaidri vai ari nepratu izteikt, jo viņš neko nesaprata… Vakarā es apmetos apriņķa viesnīcā pārnakšņot, un tur iepriekšējā naktī bija notikusi kāda slepkavība, tā ka visi par to vien runāja, kad es ierados. Divi zemnieki, abi jau gados un skaidrā prātā, kuri sen jau viens otru pazinuši, bijuši draugi, padzēruši tēju un gribējuši kopā vienā kambarītī likties gulēt. Bet viens bija noskatījis, pie tam pēdējās divās dienās, ka otram ir sudraba pulkstenis dzeltenā pērlīšu aukliņā, kuru, jādomā, agrāk viņam nebija redzējis. Šis cilvēks nebija zaglis, bija pat godīgs un salīdzinājumā ar citiem zemniekiem diezgan pārticis. Bet viņam tik ļoti iepaticies šis pulkstenis, tas tā iekārdinājis viņu, ka viņš beidzot nav izturējis: paņēmis dunci un, kad paziņa aizgriezies, uzmanīgi piegājis viņam klāt no mugurpuses, notēmējis, pacēlis acis pret debesīm, pārmetis krustu un, nomurminot pie sevis rūgtuma pilnu lūgšanu: «Kungs, piedod Kristus vārdā!» — ar vienu rāvienu nodūris paziņu kā aunu un izvilcis viņam pulksteni.

Rogožins vai plīsa aiz smiekliem. Viņš smējās tā, it kā viņam būtu uznākusi lēkme. Pat dīvaini bija raudzīties šais smieklos pēc nesenā drūmā noskaņojuma.

—    Tas tik man patīk! Nē, tas tik ir lieliski! — viņš konvulsīvi izsaucās, palikdams vai bez elpas. — Viens nemaz dievam netic, bet otrs tik ļoti tic, ka arī cilvēkus kauj ar lūgšanu… Nē, to, brāl kņaz, nemaz nevar iedomāties! Ha-ha-ha! Nē, tas tik ir lieliski!…

—     No rīta es izgāju pilsētā paklejot, — kņazs turpināja, tiklīdz Rogožins bija aprimis, lai gan smieklu šaltis vēl arvien drudžaini drebēja uz viņa lūpām, — redzu, grīļojas pa koka trotuāru piedzēries zaldāts, izskatās pilnīgi sagrauzts. Pienāk pie manis: «Nopērc, kungs, sudraba krustu, lēti, par divdesmit kapeikām atdodu; sudraba!» Redzu rokā viņam krustu, laikam gan tikko to noņēmis no kakla, krusts gaišzilā, stipri apvalkātā saitītē, bet tas gan skaidrs alvas krusts, no pirmā acu uzmetiena redzams, tāds liels, astoņiem galiem, īsts bizantiešu parauga krusts. Es izvilku divdesmit kapeiku gabalu un atdevu viņam, bet krustu turpat sev uzliku kaklā, — un no viņa sejas bija redzams, cik viņš apmierināts, ka piešmaucis" muļķa kungu, un tūlīt devās savu krustu nodzert, par to nebija nekādu šaubu. Tad es, brāl, biju visspēcīgāko iespaidu varā, un tie aumaļām gāzās pār mani šai Krievzemē; agrāk nekā no tā nebiju sapratis, biju kā bez valodas audzis un kaut kā fantastiski atcerējos to šais piecos gados ārzemēs. Tā nu eju un domāju: nē, šo jūdasu vēl nesteigšos nosodīt. Dievs vien zina, kas šajās degvīna apskurbušajās un vājajās sirdīs slēpjas. Pēc stundas, atgriezdamies viesnīcā, uzgrūdos kādai sievai ar zīdaini. Sieva vēl jauna, bērnam varētu būt nedēļas sešas. Bērns viņai arī uzsmaida, kad viņa to vēro, uzsmaida pirmo reizi pēc piedzimšanas. Skatos, viņa dievbijīgi jo dievbijīgi pēkšņi pārkrustījās. «Ko tad tu,» es saku, «jauno sieviņ?» (Es taču toreiz par visu izjautāju.) «Nu re,» viņa saka, «gluži tāpat kā mātei ir prieks, kad viņa savam bērniņam pamana pirmo smaidu, gluži tāpat arī dievam ir prieks ikkatru reizi, kad viņš no debess ierauga, ka grēcinieks viņa priekšā no visas sirds lūgšanai nometas ceļos.» To man šī sieva teica, gandrīz tādiem pašiem vārdiem, tik dziļu, tik smalku un patiesi reliģisku domu, tādu domu, kurā uzreiz izteikta visa kristiānisma būtība, tas ir jēdziens par dievu kā par mūsu miesīgu tēvu un tas, ka dievs priecājas par cilvēku kā tēvs par savu miesīgu bērnu, — pati galvenā Kristus doma! Vienkārša sieva! Tiesa, māte… un, kas zina, varbūt viņa bija tā paša zaldāta sieva. Klausies, Parfen, tu nesen jautāji man, te mana atbilde: reliģisko jūtu būtība ne ar kādiem spriedumiem, ne ar kādiem pārkāpumiem un noziegumiem un ne ar kādiem ateismiem nav savienojama; te kaut kas nav īsti tā, kā vajag, un mūžam nebūs; te slēpjas kaut kas tāds, pie kā mūžam atdursies ateisti un mūžam runās ne par īsto. Bet galvenais ir tas, ka visskaidrāk un ātrāk to var manīt krievu sirdī, un tas ir mans slēdziens. Tā ir viena no manām pašām pirmajām pārliecībām, ko es gūstu no mūsu Krievijas. Ir ko darīt, Parfen! Ir ko darīt mūsu krieviskajā pasaulē, tici man! Atceries, kā mēs Maskavā sanācām un runājām abi kādu laiku… Un nepavisam es negribēju te tagad atgriezties! Un nepavisam, nepavisam nedomāju tā ar tevi sastapties! Nu, ko tur!… Ardievu, uz redzēšanos! Lai dievs tev stāv klāt!

Viņš pagriezās un devās lejā pa kāpnēm.

—      Ļev Nikolajevič! — Parfens augšā iesaucās, kad kņazs bija nokāpis līdz pirmajam kāpņu starppodestam. — Tas krusts, ko no zaldāta nopirki, tev ir klāt?

—     Jā, man kaklā.

Un kņazs atkal apstājās.

—    Parādi.

Atkal jauna dīvainība! Viņš padomāja, kāpa augšā un izvilka krustu, nenoņemdams to no kakla.

—    Atdod man, — Rogožins teica.

—    Kāpēc? Vai tad tu …

Kņazam negribējās šķirties no šā krusta.

—    Nēsāšu šo, bet savējo tev atdošu, nēsā tu.

—    Gribi apmainīties krustiem? Lūdzu, Parfen, ja tā, esmu priecīgs; sabrāļosimies!

Kņazs noņēma savu alvas krustu, Parfens savu zelta, un viņi apmainījās. Parfens klusēja. Ar lielu izbrīnu kņazs ievēroja, ka agrākā neuzticība, agrākais rūgtais un gandrīz ņirdzīgais smīns vēl arvien it kā nebija pametis viņa neīstā brāļa seju, vismaz mirkļu mirkļiem krasi parādījās. Klusēdams Rogožins beidzot saņēma kņaza roku un kādu laiku stāvēja, kā nespēdams izšķirties par kaut ko; beidzot pēkšņi pievilka kņazu sev klāt, sacīdams tikko dzirdamā balsī: «Iesim.» Viņi pārgāja pār pirmā stāva kāpņu laukumiņu un piezvanīja pie durvīm, kas atradās pretī tām, pa kurām viņi bija iznākuši. Viņiem atvēra ļoti drīz. Gluži salīkusi vecenīte melnā tērpā, ar lakatiņu ap galvu, klusēdama zemu palocījās Rogožinam; tas kaut ko ātrumā viņai noprasīja un, nenogaidīdams atbildi, veda kņazu tālāk pa telpām. Atkal nāca tumšās istabas, neparasti auksti spodras, auksti un drūmi iekārtotas ar veclaiku mēbelēm baltos, tīros pārvalkos. Nelikdams pieteikt, Rogožins ieveda kņazu kādā nelielā istabā ar divām durvīm sānos, tā atgādināja vieSistabu, ko sadalīja lāsmaina sarkankoka šķērssiena, aiz kuras droši vien bija guļamistaba. VieSistabas kaktā pie krāsns krēslā sēdēja sīka vecīte, no izskata vēl ne visai veca, pat ar diezgan veselīgu, patīkamu un apaļu seju, bet jau gluži sirma un (to varēja redzēt no pirmā acu uzmetiena) pilnīgi bērna prātā. Viņa bija melnā vilnas tērpā, melnu, lielu lakatu ap kaklu, baltā, tīrā aubē ar melnām lentām. Kājas viņa bija atspiedusi uz soliņa. Viņai līdzās sēdēja cita spodra vecenīte, vecāka par viņu, arī sērās un arī baltā aubē, laikam kāda piedzīvotāja, un klusēdama adīja zeķi. Viņas abas droši vien visu laiku bija klusējušas. Pirmā vecenīte, pamanījusi Rogožinu un kņazu, uzsmaidīja viņiem un vairākkārt laipni pamāja ar galvu par labpatikas zīmi.

—     Māmiņ, — sacīja Rogožins, noskūpstījis viņai roku, •— te mans labs draugs, kņazs Ļevs Nikolajevičs Miškins; mēs ar viņu apmainījāmies krustiem; viņš man Maskavā kādu laiku bija kā miesīgs brālis, daudz manā labā darīja. Svētī viņu, māmiņ, it kā tu miesīgu dēlu svētītu! Pagaidi, sirmgalvīt, lūk, tā, ļauj, es salīkšu roku…

Bet vecīte, iekams Parfens paguva paņemt viņas roku, pacēla savu labo roku, salika trīs pirkstus un trīs reizes dievbijīgi pārmeta kņazam krustu. Pēc tam vēlreiz laipni un maigi pameta viņam ar galvu.

—    Nu, iesim, Ļev Nikolajevič, — Parfens sacīja, — tādēļ vien es tevi šurp atvedu…

Kad viņi atkal iznāca uz kāpnēm, viņš piebilda:

—     Viņa taču neko nesaprot, ko viņai saka, un neko nesaprata no maniem vārdiem, bet tevi svētīja; tātad pati vēlējās… Nu, ardievu, mums abiem laiks iet.

Un viņš atvēra savas durvis.

—     Ļauj taču man kaut apkampt tevi uz šķiršanos, tu dīvainais cilvēk! — kņazs iesaucās, ar maigu pārmetumu raudzīdamies viņā, un gribēja viņu apkampt. Bet Parfens, kolīdz bija pacēlis rokas, tā uzreiz atkal tās nolaida. Viņš neuzdrīkstējās; viņš novērsās sāņus, lai nebūtu jāskatās kņazā. Viņš negribēja to apkampt.

—    Nebaidies! Es gan paņēmu tavu krustu, bet pulksteņa dēļ nenoduršiļj — viņš neskaidri nomurmināja, pēkšņi kaut kā dīvaini iesmiedamies. Bet piepeši visa viņa seja pārvērtās: viņš briesmīgi nobālēja, lūpas viņam iedrebējās, acis iegailējās. Viņš pacēla rokas, cieši apkampa kņazu un aizelsdamies sacīja:

—    Tad ņem tu viņu, ja tāds ir liktenis! Lai ir tava! Es atsakos! … Piemini Rogožinu!

Un, pametis kņazu, neskatīdamies viņā, steigšus iegāja savā dzīvoklī un aizcirta aiz sevis durvis.

v

Bija jau vēls, gandrīz pustrīs, un Jepančinu kņazs nesastapa mājās. Atstājis vizītkarti, viņš nolēma doties uz viesnīcu «Svari» un prasīt tur pēc Koļas; ja viņa tur nebūtu — atstāt viņam zīmīti. «Svaros» viņam sacīja, Ka Nikolajs Ardalionovičs «izgājis jau no rīta, bet aiziedams pateicis — ja gadījumā kāds nāktu un viņu mekIHu, tad lai pasakot, ka viņš ap pulksten trijiem varbūt Ieradīšoties. Bet, ja līdz pusčetriem viņa te nebūtu, — latad ar vilcienu devies uz Pavlovsku, uz vasarnīcu pie ftenerālienes Jepančinas, un tātad tur arī paēdīšot pūsti icnas.» Kņazs nosēdās gaidīt un pie reizes lika pasniegt sev pusdienas.

Pulksten pusčetros un pat četros Koļa nebija ieradies. Kņazs izgāja ārā un mehāniski gāja, kurp acis rāda. Vasaras sākumā Pēterburgā reizēm atgadās brīnišķīgas dienas — gaišas, karstas, klusas. Šī diena bija tieši viena no tādām retām. Kādu laiku kņazs klaiņoja bez mērķa. Pilsēta viņam bija maz pazīstama. Viņš apstājās reizēm ielu krustojumos dažu namu priekšā, laukumos, uz tilliem; reiz iegriezās atpūsties kādā konditorejā. Reizēm ar lielu interesi sāka aplūkot gājējus; bet visbiežāk neievēroja ne gājējus, ne arī to, kurp īsti viņš iet. Viņš bija mokoši saspringts un satraukts un tai pašā laikā izjuta neparastu tieksmi pēc vientulības. Viņam gribējās būt vienam un atdoties šim ciešanu pilnajam spraigumam pilnīgi pasīvi, nemeklējot ne mazākās izejas. Viņam bija pretīgi meklēt atbildi dvēselē uz sirdī uzvirmojušiem jauta jumiem. «Vai tad es esmu vainīgs pie visa tā?» viņš murmināja pie sevis, gandrīz neapzinādamies savus vārdus.

Ap pulksten sešiem viņš attapās uz Carskoje Selo dzelzceļa perona. Vientulība viņam drīz vien kļuva nepanesama; jauna brāzma karsti satvēra viņa sirdi, un uz mirkli spilgtā gaismā iemirdzējās tumsa, kurā skuma viņa dvēsele. Viņš paņēma biļeti uz Pavlovsku un nepacietīgi steidzās aizbraukt; bet, protams, viņu kaut kas vajāja, un tā bija tiešamība, nevis fantāzija, kā varbūt viņam vedās domāt. Gandrīz jau kāpdams vagonā, viņš pēkšņi nosvieda tikko paņemto biļeti zemē un izgāja ārā no stacijas apmulsis un domīgs. Pēc kāda laiciņa uz ielas viņš pēkšņi it kā atcerējās kaut ko, it kā spēji aptvēra kaut ko ļoti dīvainu, kas jau ilgi bija darījis viņu nemierīgu. Viņam pēkšņi nācās apzinīgi pieķert sevi pie kādas nodarbības, kura jau ilgi bija turpinājusies, bet kuru viņš nebija pamanījis līdz pat šim brīdim: nu jau vairākas stundas, pat jau «Svaros», liekas — pat pirms «Svariem» viņš pēkšņi sāka it kā meklēt kaut ko ap sevi. Tad atkal aizmirsa — pat uz ilgu laiku, uz pusstundu — un pēkšņi atkal nemiera pilns skatījās un meklēja visapkārt.

Bet, kolīdz viņš pamanīja sevī šo slimīgo un līdz šim pilnīgi neapzinīgo kustību, kas jau tik sen bija pārņēmusi viņu, pēkšņi pavīdēja arī citas atmiņas, kas ārkārtīgi ieinteresēja viņu: viņš atcerējās, ka tai brīdī, kad manīja, ka visu laiku meklē kaut ko ap sevi, viņš stāvēja uz trotuāra pie kāda veikala loga un ar lielu ziņkārību aplūkoja logā izliktās preces. Viņam uznāca vēlēšanās tagad katrā ziņā pārbaudīt: vai tiešām viņš stāvēja nupat, varbūt tikai pirms piecām minūtēm, pie šī veikala loga, vai viņam nav tas licies, vai viņš nav ko sajaucis? Vai īstenībā pastāv šis veikals un šīs preces? Viņš taču tiešām šodien ir sevišķi slimīgā noskaņā, gandrīz tādā pašā, kāda uznāca viņam agrāk, sākoties viņa agrākās slimības lēkmēm. Viņš zināja, ka tādā laikā pirms lēkmēm viņš ir neparasti izklaidīgs un bieži pat sajauc priekšmetus un sejas, ja raugās uz tām bez sevišķas spraigas uzmanības. Bet bija arī sevišķs iemesls, kāpēc viņam tik ļoti iegribējās pārbaudīt, vai viņš toreiz ir stāvējis pie veikala: starp mantām, kas bija izliktas apskatam veikala skatlogā, atradās kāda lieta, uz kuru viņš skatījās un kuru pat novērtēja par sešdesmit kapeikām sudrabā, viņš atcerējās to, par spīti visai savai izklaidībai un nemieram. Tātad, ja šis veikals pastāv un šis priekšmets tiešām izstādīts starp precēm, tad skaidrs, ka taisni šīs lietas dēļ viņš apstājies. Tātad šī lieta bija tik ārkārtīgi stipri viņu ieinteresējusi, ka saistīja viņa uzmanību pat tai laikā, kad viņš bija tik lielā apjukumā nupat kā iznācis no dzelzceļa stacijas ēkas. Viņš gāja, gandrīz skumji raudzīdamies uz labo pusi, un sirds viņam sitās no nemiera pilnās nepacietības. Bet te arī šis veikals, viņš to beidzot atradis! Viņš jau bija piecsimt soļu no tā, kad sadomāja griezties atpakaļ. Te arī šis priekšmets sešdesmit kapeiku vērtībā; «protams, sešdesmit kapeikas, vairāk nemaksā!» viņš apstiprināja tagad un iesmējās. Bet viņš iesmējās histēriski, viņam kļuva ļoti smagi. Viņš tagad skaidri atcerējās, ka tieši te, stāvēdams pie šī loga, viņš pēkšņi apgriezās, gluži kā toreiz, kad notvēra uz sevi vērstās Rogožina acis. Pārliecinājies, ka nav kļūdījies (par ko gan arī pirms pārbaudes bija pilnīgi pārliecināts), viņš novērsās no veikala un jo ātrāk devās projām. Tas viss drīzāk jāpārdomā, katrā ziņā; tagad bija skaidrs, ka viņam nav izlicies arī stacijā, ka viņam atgadījies katrā ziņā kaut kas patiess un katrā ziņā saistīts ar visu šo viņa agrāko nemieru. Bet nepārvarams iekšējs riebums atkal guva virsroku: viņš negribēja neko pārdomāt, viņš nepārdomāja; viņš iegrima domās gluži par ko citu.

Viņš iegrima domās, starp citu, par to, ka viņa epileptiskajā stāvoklī bija kaut kāda pakāpe gandrīz pirms pašas lēkmes (ja tikai lēkme uznāca nomodā), kad pēkšņi starp skumjām, dvēseles tumsību, smaguma mirkļiem it kā iekvēlojās viņa smadzenes un ar neparastu brāzmu saspringa uzreiz visi viņa dzīvības spēki. Dzīvības apziņas sajūta gandrīz desmitkāršojās šais mirkļos, kas bija īsi kā zibšņi. Prātu, sirdi apmirdzēja neparasta gaisma; visi satraukumi, visas šaubas, viss nemiers it kā noklusa uzreiz, izkliedējās kaut kādā augstākā mierā, kas pilns skaidra, harmoniska prieka un cerību, kas pilns saprāta un galējā cēloņa. Bet šie momenti, šie atmirgojumi bija tikai vēl nojauta par to galējo sekundi (nekad ne vairāk par sekundi), ar ko sākās pati lēkme. Šī sekunde bija, protams, nepanesama. Domādams par šo mirkli vēlāk, jau vesels būdams, viņš bieži vien sacīja pats sev, ka visi šie augstākās pašsajūtas un apziņas un tātad arī «augstākās esības» zibšņi un atmirgojumi taču nav nekas cits kā slimība, kā normālā stāvokļa traucējums, bet, ja tā, tad tā nepavisam nav augstākā esība, bet, gluži otrādi, tā jāpieskaita visuzemākajai. Un tomēr viņš nonāca beidzot pie ārkārtīgi paradoksāla slēdziena: «Kas par to, ka tā ir slimība?» viņš beidzot nosprieda. «Kāda tam nozīme, ka šis sasprindzinājums ir nenormāls, ja pats rezultāts, ja izjūtas brīdis, ko atceramies un aplūkojam, jau veseli būdami, izrādās par augstāko harmoniju, skaistumu, tas dod vēl nedzirdētu un negaidītu sajūtu par pilnību, samēru, par samierināšanos un aizgrābtīgu saplūšanu lūgšanā ar visaugstāko dzīves sintēzi?» Šie miglainie izteicieni viņam pašam likās ļoti saprotami, lai gan vēl pārāk neizteiksmīgi. Bet par to, ka tas tiešām ir «skaistums un lūgšana», ka tā tiešām ir «dzīves augstākā, sintēze», — par to viņš šaubīties nevarēja un arī šaubas nevarēja pieļaut. Jo ne jau kādi rēgi viņam bija rādījušies šai momentā — kā no hašiša, opija vai vīna, pazemojot saprātu un sakropļojot dvēseli, nenormāli un neesoši. Par to viņš saprātīgi varēja spriest, kad slimīgais stāvoklis bija beidzies. Šie mirkli bija tieši tikai sevis apzināšanās neparasts kāpinājums, — ja vajadzētu izteikt šo stāvokli vienā vārdā — sevis apzināšanās un tai pašā laikā augstākā mērā tiešas, dabiskas pašizjūtas kāpinājums. Ja tikai sekundē, tas ir, pašā pēdējā apzinīgajā mirklī pirms lēkmes, viņam bija gadījies paspēt skaidri un apzināti sacīt sev: «Jā, par šo mirkli var atdot visu dzīvi!» — tad, protams, šis mirklis pats par sevi arī bija visas dzīves vērts. Tomēr par sava secinājuma dialektisko pusi viņš nebija pilnīgi drošs: trulums, dvēseles tumsa, idiotisms stāvēja viņa priekšā kā šo «visaugstāko brīžu» spilgtās sekas. Nopietni strīdējies viņš, protams, nebūtu. Secinājumā, tas ir, šā brīža novērtējumā, bez šaubām, slēpjas kļūda, bet sajūtas patiesums tomēr mazliet mulsināja viņu. Ko tad patiesi lai iesāk ar tiešamību? Jo tas taču bija tā noticis, viņš pats taču paspēja sacīt sev tai pašā sekundē, ka šī sekunde ar bezgalīgo laimi, ko viņš pilnīgi izjuta, droši vien arī varēja būt visas dzīves vērta. «Šai momentā,» kā viņš bija teicis kādreiz Rogožinam Maskavā, kad viņi tur mēdza sanākt kopā, «šai momentā man kaut kā kļūst saprotami neparastie vārdi, ka laika vairs nebūs.» «Droši vien,» viņš smaidīdams piebilda, «šī ir tā pati sekunde, kurā nepaspēja pat apgāzusies ūdens krūze epileptiķim Muhamedam, kas tomēr paspēja šinī pašā sekundē aplūkot visus Allaha mājokļus.» Jā, Maskavā viņi ar Rogožinu bieži vien bija sastapušies un runājuši ne tikai par to vien. «Rogožins pirmīt sacīja, ka es toreiz esot bijis viņam brālis; to viņš pirmo reizi sacīja,» kņazs nodomāja pie sevis.

Viņš nodomāja to, sēdēdams uz sola zem koka Vasaras dārzā. Pulkstenis rādīja apmēram septiņi. Dārzs bija tukšs; kaut kas drūms uz brīdi aizplīvuroja rietošo sauli. Bija smacīgi; gaisos jautās tālīna negaisa vēstneši. Savā tagadējā kontemplatīvajā noskaņojumā viņš juta kādu vilinājumu. Viņš pieķērās ar atmiņām un prātu katram ārējam priekšmetam, un viņam tas patika: viņam visu laiku tikās kaut ko aizmirst — pašreizējo, nepieciešamo, bet, kolīdz viņš pameta acis apkārt, tūdaļ atkal pazina savu drūmo domu — domu, no kuras viņam tā gribējās atraisīties. Viņam jau iešāvās prātā, ka pirmīt pusdienu laikā traktieri viņš bija runājis ar sulaini par kādu nesen notikušu ārkārtīgi dīvainu slepkavību, kas bija sacēlusi troksni un pārrunas. Bet, tiklīdz viņš bija to atcerējies, ar viņu pēkšņi atkal notika kaut kas īpatnējs.

Ārkārtīga, neatvairāma vēlēšanās, gandrīz kārdinājums pēkšņi sastindzināja visu viņa gribu. Viņš piecēlās no sola un devās laukā no dārza taisni uz Pēterburgas pusi. Nesen Ņevas krastmalā viņš bija palūdzis kādam gājējam, lai parāda viņam pāri Ņevai Pēterburgas pusi. Viņam parādīja; bet tad viņš negāja turp. Un nekādā gadījumā tur šodien nebija ko meklēt; viņš zināja to. Adrese jau sen viņam bija; viņš viegli varētu atrast Ļebedeva radinieces namu; bet viņš zināja gandrīz droši, ka nesastaps viņu mājās. «Katrā ziņā aizbraukusi uz Pavlovsku, citādi Koļa būtu atstājis kaut ko «Svaros», kā norunāts.» Un tā nu, ja viņš gāja tagad, tad, protams, nevis tādēļ, lai viņu redzētu. Cita — drūma, moku pilna ziņkāre vilināja viņu. Viņam prātā iešāvās jauna, piepeša ideja …

Bet viņam jau pilnīgi pietika ar to vien, ka viņš sācis iet un zināja, kurp iet; pēc brīža viņš jau atkal gāja, gandrīz nemanīdams ceļa. Apdomāt tālāk savu «piepešo ideju» viņam tūdaļ kļuva briesmīgi pretīgi un gandrīz neiespējami. Mocoši sasprindzinot uzmanību, viņš ieskatījās visā, kas pagadījās acu priekšā, raudzījās debesīs, Ņevā. Viņš* gandrīz uzsāka sarunu ar mazu bērnu, kas nāca pretim. Varbūt arī viņa epileptiskais stāvoklis arvien vairāk un vairāk pastiprinājās. Negaiss, šķiet, tiešām nāca virsū, kaut arī lēnām. Tālumā jau sāka rūkt pērkons. Kļuva ļoti spiedīgs…

Nezin kāpēc viņam tagad arvien nāca prātā, kā dažreiz nāk prātā uzmācīgs un līdz muļķībai apnicīgs mūzikas motīvs, Ļebedeva māsasdēls, ko viņš pirmīt bija redzējis. Dīvaini, ka tas nāca viņam prātā tā slepkavas izskatā, kuru pirmīt pieminēja pats Ļebedevs, stādīdams viņam priekšā māsasdēlu. Jā, par šo slepkavu viņš bija lasījis vēl visai nesen. Daudz bija lasījis un dzirdējis par tādām lietām, kopš iebrauca Krievijā; viņš neatlaidīgi sekoja visam tam. Bet pirmīt jau pat pārāk ieinteresējās sarunā ar sulaini taisni par šo pašu Zemarinu slepkavību. Sulainis viņam piekrita, viņš atcerējās to. Viņš atcerējās arī sulaini; tas bija diezgan gudrs Puisis, solīds un uzmanīgs, «tomēr, kas to lai zina, kāds. Grūti jaunā zemē jaunus cilvēkus izprast.» Krievu dvēselei viņš tomēr sāka kaisli ticēt. Akr daudz, daudz viņš bija sakrājis viņam gluži jauna šais sešos mēnešos un necerēta, un nedzirdēta, un negaidīta! Bet otra dvēselē ieskatīties nevar, arī krievu dvēselē nevar ieskatīties; daudzi nevar. Viņš ilgi bija pazinies ar Rogožinu, tuvu pazinies, «brālīgi» pazinies — bet vai viņš pazīst Rogožinu? Un tomēr kāds reizēm te — visā šai lietā haoss, kāds jūklis, kāda nejēdzība! Un cik riebīgs tomēr, cik pašapmierināts ir šis pirmītējais pūtainais Ļebedeva radinieks! Un tomēr, ko tad es? (Turpinājās kņaza sapņojumi.) Vai tad viņš nogalināja šīs dzīvās būtnes, šos sešus cilvēkus? Es it kā sajaucu … cik tas dīvaini! Man galva reibst… Un cik simpātiska, cik piemīlīga seja Ļebedeva vecākajai meitai, tai, kas stāvēja ar bērnu uz rokas; nevainīga, gandrīz bērnišķīga izteiksme un gandrīz bērnišķīgi smiekli! Savādi, ka viņš gandrīz bija aizmirsis šo seju un tikai tagad to atcerējās. Ļebedevs, kas, viņus brīdējot, cirta kāju pret zemi, droši vien viņus visus dievina. Bet tikpat skaidri kā divreiz divi ir tas, ka Ļebedevs dievina arī savu māsasdēlu.

Tomēr — kā gan viņš uzņēmies tik galīgi tos tiesāt, viņš, kas šodien ieradies, kā gan viņš var pasludināt tādus spriedumus? Bet Ļebedevs taču uzdeva viņam šodien mīklu: nu, vai tad viņš bija gaidījis, ka Ļebedevs būs tāds? Vai tad viņš agrāk pazina tādu Ļebedevu? Ļebedevs un Dibarī, — ak kungs! Starp citu, ja Rogožins noslepkavos, tad vismaz ne tik juceklīgi. Haosa nebūs. Pēc zīmējuma pasūtītais instruments un seši cilvēki, kas nogalināti pilnīgi murgos! Vai tad Rogožinam pēc zīmējuma pasūtīts instruments… viņam… bet… vai tad nolemts, ka Rogožins noslepkavos?! — kņazs pēkšņi nodrebēja. «Vai nav noziedzīgi, vai nav zemiski no manas puses tik ciniski — vaļsirdīgi izteikt tādu pieņēmumu!» viņš iekliedzās, un kauna sārtums uzreiz ielija viņam sejā. Viņš bija pārsteigts, viņš stāvēja kā sastindzis ceļa vidū. Viņš reizē atcerējās ir pirmītējo Pavlovskas staciju, ir pirmītējo Nikolaja staciju, ir tiešo jautājumu Rogožinam par acīm, ir Rogožina krustu, kas tagad viņam kaklā, ir viņa mātes svētību, pie kuras viņš pats kņazu bija aizvedis, ir pēdējo drudžaino apkampienu, pēdējo Rogožina atteikšanos pirmīt uz kāpnēm, — un pēc visa tā notvert sevi, ka viņš nepārtraukti meklē kaut ko ap sevi, un šis veikals, un šis priekšmets… cik zemiski! Un pēc visa tā viņš iet tagad «sevišķā nolūkā», ar sevišķu «piepešu ideju»! Izmisums un ciešanas sagrāba visu viņa dvēseli. Kņazs nekavējoties gribēja griezties atpakaļ, mājās, uz viesnīcu; pat apgriezās un sāka iet; bet pēc brīža apstājās, pārdomāja un devās atkal pa agrāko ceļu.

Viņš jau arī bija Pēterburgas pusē, viņš bija tuvu namam; jo ne jau agrākajā nolūkā viņš tagad dodas turpu, ne ar «sevišķu ideju». Un kā tas varēja būt! Jā, viņa slimība atgriežas, par to nav šaubu; varbūt lēkme viņam uznāks šodien pat. No lēkmes arī visa šī tumsa, no lēkmes arī «ideja»! Tagad tumsa izkliedēta, dēmons padzīts, šaubu vairs nav, viņa sirdī prieks. Un — viņš tik ilgi nav redzējis viņu, viņam vajag viņu redzēt, un… jā, viņš gribētu tagad sastapt Rogožinu, viņš saņemtu to aiz rokas, un viņi ietu kopā… Sirds viņam skaidra; vai tad viņš kāds sāncenŠis Rogožinam? Rīt viņš pats ies un pateiks Rogožinam, ka viņš viņu ir redzējis; jo viņš taču traucās šurp, kā pirmīt sacīja Rogožins, lai tikai redzētu viņu! Varbūt viņš ari sastaps viņu, jo ne jau katrā ziņā viņa Pavlovskā.

Jā, vajag, lai tagad tas viss būtu skaidri nostādīts, lai visi skaidri lasītu viens otra dvēselē, lai nebūtu šīs drūmās un dedzīgās atsacīšanās, kā pirmīt atteicās Rogožins, un lai tas viss norisinātos brīvi un… gaiši. Vai tad Rogožins nav spējīgs just gaismu? Viņš apgalvo, ka mīlot viņu citādi, ka viņā neesot līdzcietības, neesot «nekāda tāda žēluma». Tiesa, viņš piebilda pēc tam, ka «tavs žēlums varbūt vēl lielāks par manu mīlestību», — bet viņš sevi apmelo. Hm, Rogožins pie grāmatas — vai tad tas jau nav «žēlums», nav «žēluma» sākums? Vai tad jau šī grāmata vien nepierāda, ka viņš pilnīgi apzinās savu attieksmi pret viņu? Bet viņa pirmītējais stāsts? Nē, tas ir kas dziļāks nekā tikai kaislība. Un vai tad vienīgi tikai kaislību iedveš viņas seja? Un vai tad šī seja var tagad iedvest kaisli? Tā iedveš ciešanas, tā aizrauj visu dvēseli, tā . .. un kvēlas, moku pilnas atmiņas pēkšņi kņazam iesvēla sirdī.

Jā, moku pilnas. Viņš atcerējās, kā vēl nesen bija mocījies, kad pirmo reizi sāka pamanīt viņā neprāta pazīmes. Tad viņš izjuta gandrīz izmisumu. Un kā viņš varēja to pamest, kad tā aizbēga toreiz no viņa pie Rogožina? Viņam pašam vajadzētu skriet tai pakaļ, nevis gaidīt ziņas. Bet… vai tiešām Rogožins līdz šim laikam nav pamanījis viņā neprātu?… Hm… Rogožins saskata visur citus iemeslus — kaislības iemeslus! Cik gan ārprātīga greizsirdība! Ko viņš gribēja pateikt ar savu pirmītējo pieņēmumu? (Kņazs pēkšņi nosarka, un kaut kas it kā nodrebēja viņa sirdī.)

Kādēļ vispār to atcerēties? Neprāts gan vienādi, gan otrādi. Bet viņam, kņazam, mīlēt kaislīgi šo sievieti — gandrīz neiedomājami, tas būtu gandrīz cietsirdīgi, necilvēcīgi. Jā, jā! Nē, Rogožins sevi apmelo; viņam milzum plaša sirds, kas spēj ir ciest, ir just līdzi. Kad viņš dabūs zināt visu patiesību un kad pārliecināsies, cik žēlojama būtne ir šī iedragātā, pusjukusī, — vai tad nepiedos tai visu bijušo, visas savas mokas? Vai tad viņš nekļūs tai par kalpu, brāli, draugu, gaišreģi? Līdzcietība piešķirs jēgu pašam Rogožinam un mācīs viņu. Līdzcietība ir galvenais un varbūt vienīgais visas cilvēces esamības likums. Ai, cik viņš nepiedodami un negodīgi vainīgs Rogožina priekšā! Nē, nevis «krievu dvēselē nevar ieskatīties», bet viņa paša dvēselē nevar ieskatīties, ja viņš varēja iedomāties tādas šausmas. Par dažiem dedzīgiem un sirsnīgiem vārdiem Maskavā Rogožins jau sauc viņu par savu brāli, bet viņš… Taču tā ir slimība un murgi! Tas viss noskaidrosies! … Cik drūmi pirmīt sacīja Rogožins, ka viņam «zūdot ticība»! Šis cilvēks droši vien stipri cieš. Viņš teica, ka viņam «patīkot skatīties šai gleznā»; nevis patīk, bet viņš tātad izjūt vajadzību. Rogožins nav vienīgi tikai kaislīga dvēsele; viņš tomēr ir cīnītājs: viņš grib ar varu atgūt savu zaudēto ticību. Tā viņam tagad tik mocoši vajadzīga… Jā! kaut kam ticēt! kādam ticēt! Un cik dīvaina tomēr šī Holbeina glezna… ā, te jau ir šī iela! Te laikam arī nams, kā tad, Nr. 16: «Kolēģiju sekretāres Fiļisovas nams. Šeit!» Kņazs piezvanīja un jautāja pēc Nastasjas Fiļipovnas.

Pati saimniece atbildēja viņam, ka Nastasja Fiļipovna jau no rīta aizbraukusi uz Pavlovsku pie Darjas Aleksejevnas «un var pat notikt, ka paliks tur dažas dienas». Fiļisova bija sīka, acīga sieviete smailu seju, gadu četrdesmit veca, viņa raudzījās viltīgi un vērīgi. Uz viņas jautājumu, kas viņam vārdā, — jautājumu, kam viņa it kā ar nolūku piešķīra noslēpumainu nokrāsu, — kņazs sākumā negribēja atbildēt; bet tūdaļ atgriezās un uzstājīgi palūdza pateikt savu vārdu Nastasjai Fijipovnai.

Fiļisova uztvēra šo uzstājību ar vēl jo lielāku uzmanību un ar neparasti noslēpumainu seju, ar ko, acīm redzot, gribēja pasacīt, ka: «Neraizējieties, es sapratu.» Kņaza vārds, acīm redzot, atstāja uz viņu ļoti lielu iespaidu. Kņazs izklaidīgi paraudzījās viņā, pagriezās un devās atpakaļ uz savu viesnīcu. Bet viņš vairs neiznāca ar tādu seju, ar kādu piezvanīja pie Fiļisovas durvīm. Ar viņu bija notikusi atkal — un it kā vienā mirklī — neparasta pārmaiņa: viņš atkal gāja bāls, nevarīgs, ciešanu pilns, uzbudināts; ceļi viņam drebēja, un mulss, apjucis smaids plaiksnījās uz viņa nozilējušām lūpām: viņa «piepešā ideja» pēkšņi bija apstiprinājusies un attaisnojusies, un — viņš atkal ticēja savam dēmonam!

Bet vai bija apstiprinājusies? Vai bija attaisnojusies? Kāpēc viņam atkal šie drebuļi, šie aukstie sviedri, šī tumsa un aukstums dvēselē? Varbūt tāpēc, ka tikko atkal viņš bija redzējis šīs acis? Bet viņš taču tikai tādēļ vien bija gājis projām no Vasaras dārza, lai tās ieraudzītu! Tā vien taču bija viņa «piepešā ideja». Viņš neatvairāmi bija gribējis redzēt šīs «pirmītējās acis», lai galīgi pārliecinātos, ka viņš katrā ziņā sastaps tās tur, pie šī nama. Tā bija viņa drudžainā vēlēšanās, un kāpēc gan viņš tagad tik nomākts un satriekts par to, ka tās tiešām nupat ieraudzīja? It kā nebūtu gaidījis! Jā, šīs bija tās pašas acis '(liii par to, ka tās pašas, tagad vairs nav nekādu šaubu!), kas iezvērojās no rīta pūlī, kad viņš izkāpa no Nikolaja dzelzceļa vagona; tās pašas (pilnīgi tās pašas!), kuru skatienu viņš pēc tam uztvēra vēl nesen sev pār plecu, sēzdamies krēslā pie Rogožina. Rogožins pirmīt noliedza: viņš jautāja ar izķēmotu, ledainu smīnu: «Kā acis gan tās bija?» Un kņazam briesmīgi gribējās vēl nesen Carskoje Selo dzelzceļa stacijā, kad viņš kāpa vagonā, lai brauktu pie Aglajas, un pēkšņi atkal ieraudzīja šīs acis — jau trešo reizi šinī dienā, — pieiet pie Rogožina un pateikt viņam, «kā acis tās bija». Bet viņš tad izskrēja no stacijas un atjēdzās tikai nažkaļa veikala priekšā tai brīdī, kad viņš tur stāvēja un novērtēja par sešdesmit kapeikām kādu priekšmetu ar brieža raga spalu. Dīvains un briesmīgs dēmons piesējās viņam galīgi un negribēja vairs laist viņu vaļā. Šis dēmons iečukstēja viņam Vasaras dārzā, kad viņš aizmirsies sēdēja zem liepas, ka, ja Rogožinam tā vajadzēja sekot viņam no paša rīta un censties pieķert viņu uz katra soļa, tad, dabūjis zināt, ka viņš nebrauks uz Pavlovsku (kas, protams, bija Rogožinam liktenīga ziņa), Rogožins katrā ziņā dosies turp, uz to namu Pēterburgas pusē, un katrā ziņā tur uzmanīs viņu, kņazu, kas viņam jau no rīta bija devis goda vārdu, ka «nesatiksies ar viņu» un ka «ne jau tādēļ viņš atbraucis uz Pēterburgu». Un tad kņazs drudžaini traucās uz to namu, — un kas par to, ka tiešām viņš tur sastapa Rogožinu? Viņš ieraudzīja tikai nelaimīgu cilvēku, kura dvēseles noskaņojums drūms, bet ļoti saprotams. Šis nelaimīgais cilvēks pat neslēpās vairs. Jā, Rogožins pirmīt nezin kāpēc iecirtās un sameloja, bet stacijā viņš bija stāvējis, gandrīz neslēpdamies. Drīzāk tad jau viņš, kņazs, bija slēpies, nevis Rogožins. Bet tagad — pie nama — viņš stāvēja ielas otrā pusē, soļu piecdesmit iešķērsām, uz pretējā trotuāra, rokas sakrustojis, un gaidīja. Te jau viņš bija pilnīgi skaidri redzams un, liekas, tīši gribēja būt redzams. Viņš stāvēja kā atmaskotājs un kā tiesneŠis, bet nevis kā… Bet nevis kā kas?

Bet kāpēc gan viņš, kņazs, nepiegāja tagad pie viņa pats un aizgriezās no viņa, it kā neko nebūtu manījis, lai gan viņu acis sastapās? (Jā, viņu acis sastapās! Un viņi paskatījās viens otrā.) Viņš taču pats gribēja pirmīt ņemt viņu pie rokas un doties turp kopā ar viņu? Jo viņš pats taču gribēja rīt iet pie viņa un pateikt, ka viņš bijis pie tās? Jo viņš pats taču bija atteicies no sava dēmona, jau turp iedams, pusceļā, kad prieks pēkšņi pārņēma viņa dvēseli? Vai arī tiešām bija kaut kas tāds Rogožinā, tas ir, visā šā cilvēka šīsdienas tēlā, visā viņa vārdu, kustību, rīcības, skatienu kopumā, ka tas varēja attaisnot kņaza briesmīgās nojautas un viņa dēmona musinošos čukstus? Kaut kas tāds, kas redzams pats par sevi, bet ko grūti analizēt un izstāstīt, nav iespējams attaisnot ar pietiekamiem iemesliem, bet kas tomēr atstāj, par spīti visam šim grūtumam un neiespējamībai, pilnīgi viengabalainu, neatvairāmu iespaidu, kas neviļus pāriet vispilnīgākajā pārliecībā? …

Pārliecībā — par ko? (Ak, kā kņazu mocīja šīs pārliecības, šīs «zemiskās nojautas» drausmīgums, «pazemojošais raksturs», un viņš apvainoja pats sevi!) — Saki jel, ja uzdrošinies, — par ko? — viņš nemitīgi sacīja pats sev ar pārmetumu un izaicinājumu. — Formulē, iedrošinies izteikt visu savu domu skaidri, precīzi, bez •vārstīšanās! Ak, es negodīgais, — viņš atkārtoja ar *<»sutumu un kauna sārtumu sejā, — kādām acīm es roudzīšos tagad visu mūžu šai cilvēkā! Ak, kāda diena! Ak dievs, kādi murgi!

Bija brīdis šā garā un mokpilnā ceļa galā, nākot no IVterburgas puses, kad pēkšņi neatvairāma vēlēšanās s,igrāba kņazu — doties tūlīt pie Rogožina, sagaidīt viņu, .ipkampt viņu ar kaunu, ar asarām, pateikt viņam visu un izbeigt visu uzreiz. Bet viņš stāvēja jau pie savas viesnīcas… Kā nepatika viņam pirmīt šī viesnīca, šie koridori, viss šis nams, viņa numurs, nepatika no pirmā acu uzmetiena; viņš vairākkārt šodien ar sevišķu riebumu atcerējās, ka būs šurp jāatgriežas… «Ko gan es tā, gluži kā slima sieviete, šodien ticu visādām nojautām!» viņš, apstādamies vārtos, ar satrauktu izsmieklu nodomāja. Jauns, neciešams kauna, gandrīz izmisuma vilnis lika viņam sastingt uz vietas pie pašas ieejas vārtos. Viņš apstājās uz brīdi. Tā dažreiz notiek ar cilvēkiem: neizciešamas nejaušas atmiņas, jo sevišķi, kas saistītas ar kaunu, parasti apstādina, brīdi liek palikt uz vietas. «Jā, esmu cilvēks bez sirds un gļēvulis!» viņš drūmi atkārtoja un strauji sakustējās, lai ietu, bet… atkal apstājās…

Šais vārtos, kas jau tāpat tumši, šai brīdī bija ļoti tumšs: negaisa padebeŠis, nākdams virsū, bija uzsūcis vakarīgo gaisu, un taisni tai laikā, kad kņazs pienāca pie nama, padebeŠis pēkšņi plaši atvērās un sāka gāzt straumēm. Tajā brīdī, kad viņš strauji sakustējās no vietas — pēc tam kad mirkli bija apstājies, — viņš atradās taisni pievārtē, pie pašas ieejas vārtos no ielas puses. Un pēkšņi viņš vārtu dziļumā pustumsā pie pašas kāpņu ieejas ieraudzīja kādu cilvēku. Šis cilvēks it kā gaidīja kaut ko, bet tad pazibēja acu priekšā un pazuda. So cilvēku kņazs nevarēja saskatīt skaidri un, protams, nekādi nevarētu pateikt pilnīgi droši: kas viņš bija? Turklāt te tik daudz varēja būt gājēju; te bija viesnīca un cilvēki nepārtraukti gāja un skrēja garām uz koridoriem un atpakaļ. Bet kņazs pēkšņi sajuta pilnīgu un neatvairāmu pārliecību, ka viņš šo cilvēku ir pazinis un ka šis cilvēks katrā ziņā ir, Rogožins. Pēc mirkļa kņazs metās tam pakaļ pa kāpnēm. Sirds viņam pamira. «Tūlīt viss izšķirsies!» viņš pie sevis noteica dīvainā pārliecībā.

Kāpnes, kurās kņazs ieskrēja no pievārtes, veda pirmā un otrā stāva koridoros, kuriem abās pusēs bija viesnīcas numuri. Šīs kāpnes, kā visos sen celtos namos, bija no akmens, tumšas, šauras un vijās ap resnu akmens stabu. Uz pirmā kāpņu starppodesta šai stabā bija iedobums, līdzīgs nišai, ne vairāk kā soli plats un pussoli dziļš. Cilvēks tur tomēr varētu novietoties. Lai cik tumšs bija, uzskrējis uz laukumiņa, kņazs tūdaļ manīja, ka te, šai nišā, nezin kādēļ slēpjas cilvēks. Kņazam pēkšņi gribējās paiet garām un neskatīties pa labi. Viņš jau paspēra vienu soli, bet neizturēja un paskatījās atpakaļ.

Divas pirmītējās acis, tās pašas, pēkšņi sastapās ar viņa skatienu. Cilvēks, kas bija noslēpies nišā, arī jau paguva paspert no tās vienu soli. Vienu sekundi abi stāvēja viens otram pretī gandrīz cieši klāt. Pēkšņi kņazs satvēra viņu aiz pleciem un pagrieza apkārt — pret kāpnēm, tuvāk pie gaismas: viņš skaidrāk gribēja redzēt seju.

Rogožina acis iezvērojās, un neprātīgs smaids izķēmoja viņa seju. Viņa labā roka pacēlās, un kaut kas tajā pazibēja; kņazs nedomāja to apturēt. Viņš atcerējās tikai, ka laikam iekliedzās:

— Parfen, neticu! …

Pēc tam pēkšņi it kā kaut kas plaši atvērās viņa priekšā: neparasta iekšēja gaisma apmirdzēja viņa dvēseli. Šis mirklis ilga varbūt pussekundi; viņš tomēr skaidri un apzināti atcerējās sākumu — pašu pirmo skaņu, ar kuru sākās viņa šausmīgais kliedziens, kas izlauzās no krūtīm pats no sevis un ko nekādiem spēkiem viņš nevarētu apturēt. Pēc tam viņa apziņa izdzisa vienā mirklī un iestājās pilnīga tumsa.

Viņam bija uznākusi epilepsijas lēkme, kas ļoti sen nebija ar viņu noticis. Ir zināms, ka epilepsijas lēkmes — īstenībā pats krītamais — uznāk vienā acumirklī. Šai mirklī pēkšņi ārkārtīgi izķēmojas seja, sevišķi skatiens. Konvulsijas un krampji pārņem visu ķermeni un visus sejas pantus. Briesmīgs, neiedomājams un ne ar ko nesalīdzināms kliedziens izlaužas no krūtīm; šai kliedzienā pēkšņi pazūd it kā viss cilvēciskais, un novērotājam nekādi nav iespējams — vismaz tas ir ļoti grūti — iedomāties un pieļaut, ka tur kliedz tas pats cilvēks. Liekas pat, ka kliedz it kā kāds cits, kas atrodas šā cilvēka iekšienē. Vismaz daudzi tā izskaidrojuši savu iespaidu, bet dau(dziem cilvēka izskats krītamās kaites lēkmē sagādā ārkārtīgas un neizturamas šausmas, kas slēpj sevī pat kaut ko mistisku. Jāpieņem, ka tāds piepešu šausmu iespaids, «»vienots ar visiem citiem tā brīža briesmīgajiem iespaidiem, pēkšņi lika sastingt Rogožinam un tā paglāba kņazu no neizbēgamā dunča trieciena, kas jau brāzās pār viņu. Pēc tam, vēl nepaspējis iedomāties par lēkmi, redzēdams, ka kņazs atsprāga no viņa un pēkšņi nokrita atmuguriski taisni lejup pa kāpnēm, sparīgi atsizdamies ar pakausi pret akmens pakāpienu, Rogožins pa galvu pa kaklu metās lejā, skrienot pamezdams līkumu ap gulētāju, un gandrīz nemaņā izskrēja no viesnīcas.

Konvulsīvi un krampjaini raustīdamies, slimnieka ķermenis noslīdēja pa kāpieniem, kuru nebija vairāk par piecpadsmit, līdz pat kāpņu lej galam. Ļoti drīz — ne ilgāk kā pēc minūtēm piecām gulētāju pamanīja, un sapulcējās cilvēki. Vesela asiņu peļķe ap galvu radīja neizpratni: vai cilvēks pats sasities, vai «noticis kāds grēks». Drīz vien daži tomēr pazina krītamo kaiti; kāds no numura apkalpotājiem pazina kņazā pirmītējo viesi. Apjukums beidzot atrisinājās visai veiksmīgi kāda laimīga apstākļa pēc.

Koļa Ivolgins, kas bija solījies būt ap pulksten četriem «Svaros», bet tomēr aizbraucis uz Pavlovsku, aiz kāda nejauša apsvēruma atteicās palikt pusdienās pie ģenerālienes Jepančinas, atbrauca atpakaļ uz Pēterburgu un steidzās uz «Svariem», kur ieradās ap pulksten septiņiem vakarā. Uzzinājis no viņam atstātās zīmītes, ka kņazs ir pilsētā, viņš steidzās pie tā pēc zīmītē paziņotās adreses. Dabūjis zināt viesnīcā, ka kņazs izgājis, viņš nokāpa lejā bufetes istabā un sāka gaidīt, dzerdams tēju un klausīdamies mūziku. Nejauši izdzirdīs sarunu par kādam uznākušo lēkmi, viņš metās turp, nepārprotamas nojautas vadīts, un pazina kņazu. Tūdaļ tika sperti pienācīgi soļi. Kņazu ienesa viņa numurā; viņš gan atmodās, bet pilnīgu apziņu diezgan ilgi neatguva. Ārsts, ko aicināja apskatīt pārsisto galvu, uzlika mitrus apliekamos un paziņoja, ka no sasitumiem nedraud ne mazākās briesmas. Kad jau pēc stundas kņazs diezgan labi sāka apjaust apkārtni, Koļa pārveda viņu karietē no viesnīcas pie Ļebedeva. Ļebedevs uzņēma slimnieku ar neparastu dedzību, zemu locīdamies. Viņa dēļ arī paātrināja pārbraukšanu uz vasarnīcu: trešajā dienā visi jau bija Pavlovskā.

VI

Ļebedeva vasarnīca bija neliela, bet ērta un pat skaista. Tā daļa, kas paredzēta izīrēšanai, bija sevišķi izgreznota. Uz diezgan plašās terases pie ieejas no ielas puses bija nolikti vairāki pomeranču, citronu un jasmīnu koki lielos, zaļos koka toveros, un tas tad arī, pēc Ļebedeva domām, atstāja visvaldzinošāko iespaidu. Dažus no šiem kokiem viņš bija iegādājies reizē ar vasarnīcu un tā aizrāvies ar efektu, ko tie radīja šai terasē, ka nolēma izmantot gadījumu un, lai būtu pilns komplekts, piepirkt ūtrupē tādus pašus kokus toveros. Kad beidzot visi koki bija savesti vasarnīcā un nolikti savās vietās, Ļebedevs vairākkārt tanī dienā noskrēja pa terases kāpieniem uz ielas un no turienes tīksminājās par savu īpašumu, katrreiz domās paaugstinādams summu, ko taisījās prasīt no nākamā vasarnīcas iemītnieka. Vārgajam, skumstošajam un fiziski salauztajam kņazam vasarnīca ļoti iepatikās. Tomēr tanī dienā, kad pārvācās uz Pavlovsku, tas ir, trešajā dienā pēc lēkmes, kņazam ārēji jau bija gandrīz vesela cilvēka izskats, lai gan iekšēji viņš vēl arvien jutās nevesels. Viņš priecājās par visiem, ko redzēja ap sevi šais trijās dienās, priecājās par Koļu, kas gandrīz no viņa neatkāpās, priecājās par visu Ļebedeva ģimeni (bez māsasdēla, kas kaut kur bija pazudis), priecājās par pašu Ļebedevu; pat ar patiku pieņēma ģenerāli Ivolginu, kas bija viņu apmeklējis jau pilsētā. Pašā pārvākšanās dienā, jau labi pievakarē, ap viņu terasē sapulcējās diezgan daudz viesu: pirmais atnāca Gaņa, ko kņazs tikko pazina, — tā viņš pa visu šo laiku bija pārmainījies un novājējis. Pēc tam ieradās Varja un Pticins, arī Pavlovskas vasarnieki. Bet ģenerālis Ivolgins mitinājās Ļebedeva dzīvoklī gandrīz nepārtraukti, liekas, pat reizē ar viņu atbrauca. Ļebedevs centās nelaist viņu pie kņaza un aizturēt pie sevis; viņa izturēšanās pret to bija draudzīga; acīm redzot, viņi bija jau sen pazīstami. Kņazs bija ievērojis, ka visas šīs trīs dienas viņi reizēm ielaidās viens ar otru garās sarunās, nereti kliedza un strīdējās, liekas, pat par zinātniskām lietām, kas, acīm redzot, sagādāja prieku Ļebedevam. Varēja nodomāt, ka ģenerālis viņam pat nepieciešams. To pašu piesardzību, ko Ļebedevs ievēroja attiecībā pret kņazu, viņš sāka ievērot arī attiecībā pret savu ģimeni, kolīdz viņi bija pārvākušies uz vasarniru: itin kā lai netraucētu kņazu, viņš nelaida tam klāt nevienu, dauzīja ar kājām grīdu, dzinās pakal savām meil.un, arī Verai ar bērniņu, tiklīdz radās aizdomas, ka I tis dodas uz terasi, kur atradās kņazs, viņš to darīja par spīti visiem kņaza lūgumiem nedzīt nevienu projām.

—    Pirmkārt, nebūs nekādas godbijības, ja viņus tā izlaidīs; un, otrkārt, viņiem pat neklājas… — viņš beidzot paskaidroja, kad kņazs viņam tieši par to jautāja.

—    Kāpēc gan tā? — kņazs kaunināja. — Tiešām, jūs mani ar visu šo novērošanu un sargāšanu tikai nomokāt. Man vienam garlaicīgi, es jums vairākkārt esmu teicis, bet jūs ar savu nemitīgo roku plātīšanu un staigāšanu uz pirkstgaliem mani vēl jo vairāk garlaikojat.

Kņazs norādīja, ka Ļebedevs, kaut gan dzen projām visus mājiniekus, it kā lai sagādātu slimniekam vajadzīgo mieru, pats nāca pie kņaza visas šīs trīs dienas gandrīz vai ik brīdi un katru reizi vispirms atvēra durvis, pabāza galvu, apraudzīja istabu, it kā gribēdams pārliecināties: vai viņš vēl te? vai nav aizbēdzis? — un tikai tad uz pirkstgaliem, lēniem soļiem, kā zagšus pienāca pie krēsla, tā ka dažreiz netīšām nobaidīja savu īrnieku. Nemitīgi viņš apvaicājās, vai nav kas vajadzīgs, un, kad kņazs beidzot sāka aizrādīt, lai liek viņam mieru, tas paklausīgi un klusītēm apgriezās, uz pirkstgaliem devās atpakaļ uz durvīm un visu laiku, kamēr soļoja, plātīja rokas, kā likdams saprast, ka viņš tikai tāpat vien, ka viņš neteiks ne vārda un ka nupat jau viņš izgājis un nenāks vairs, un tomēr pēc desmit minūtēm vai, lielākais, pēc stundas ceturkšņa ieradās atkal. Koļa, kas drīkstēja nākt pie kņaza jebkurā laikā, ar to pašu sacēla Ļebedevā visdziļāko sarūgtinājumu un pat aizvainojuma pilnu sašutumu. Koļa bija ievērojis, ka Ļebedevs pa pusstundai nostāv pie durvīm un noklausās, ko viņi ar kņazu runā; to viņš, protams, pavēstīja arī kņazam.

—    Jūs esat mani gluži kā piesavinājies, ka turat aiz atslēgas, — kņazs protestēja, — vismaz vasarnīcā es gribu, lai būtu citādi, un esiet drošs, ka es pieņemšu, ko vien vēlos, un iešu, kurp vien vēlos.

—    Bez visumazākajām šaubām. — Ļebedevs noplātīja rokas.

Kņazs viņu cieši noskatīja no galvas līdz kājām.

—    Vai jūs, Lukjan Timotejevič, savu skapīti, kas jums karājas gultas galvgalī, atvedāt šurp?

—    Nē, neatvedu.

—    Vai tiešām tur pamētāt?

—    Nav iespējams atvest, jālauž laukā no sienas… Pārāk stipri.

—    Te varbūt ir gluži tāds pats?

—    Pat labāks, pat labāks, nopirku vasarnīcu ar visu to.

—    A-ā. Ko jūs tur pirmīt nelaidāt pie manis iekšā? Pirms stundas.

—    Tas… tas bija ģenerālis. Tiešām nelaidu, un viņam pie jums neklājas būt. Es, kņaz, šo cilvēku dziļi cienu, viņš… viņš ir dižens cilvēks; jūs neticat? Nu, gan redzēsiet, un tomēr… jums, jūsu gaišība kņaz, labāk viņu nemaz nepieņemt.

—    Bet kāpēc gan tā, atļaujiet jums jautāt? Un kāpēc jūs, Ļebedev, stāvat tagad uz pirkstgaliem un vienmēr nākat man klāt, kā vēlēdamies iečukstēt ausī noslēpumu?

—    Esmu mazisks, mazisks, es to jūtu, — Ļebedevs negaidot atbildēja, jūsmīgi sizdams sev pa krūtīm, — bet vai ģenerālis jums neliksies pārāk viesmīlīgs?

—    Pārāk viesmīlīgs?

—     Viesmīlīgs. Pirmkārt, viņš jau pat dzīvot pie manis grasās; lai nu būtu, bet viņš ir azartisks, tūdaļ par radu taisās klāt. Mēs ar viņu jau vairākkārt esam radurakstus izskatījuši, izrādās, ka esam svaiņi. Jūs arī viņam no mātes puses esot māsīcas dēls, vēl vakar viņš man izskaidroja. Ja jūs esat māsīcas dēls, tad arī mēs ar jums, jūsu gaišība kņaz, esam radi. Tas vēl nekas, maza vājībiņa, bet nupat viņš apgalvoja, ka visu viņa mūžu no praporščika pakāpes līdz pat pagājušā gada vienpadsmitajam jūnijam viņa mājā katru dienu ne mazāk par divsimt cilvēkiem esot sēdējuši pie galda. Nonāca beidzot tik tālu, ka neesot arī cēlušies, tā ka ieturējuši pusdienas un vakariņas — un tēju dzēruši pa piecpadsmit stundām diennaktī gadu trīsdesmit no vietas bez mazākā pārtraukuma, tik tikko laiks iznācis galdautu pārmainīt. Viens pieceļas, aiziet, otrs atnāk, bet kroņa svētkos un cara ģimenes svinību dienās pat līdz trīssimt cilvēku sanācis. Bet Krievijas tūkstošgadu pastāvēšanas dienā pat septiņsimt cilvēku saskaitījis. Tās taču briesmas; šādas ziņas — ļoti slikta pazīme; tik viesmīlīgus cilvēkus bail pat uzņemt pie sevis, es tad arī nodomāju: vai tikai* mmns abiem tāds nebūs pārāk viesmīlīgs?

—    Bet jūs, liekas, esat ar viņu ļoti labās attiecībās?

—           Brālīgās, un uzskatu to par joku; lai esam svaiņi: k.is man — vairāk goda. Pat ar visām divsimt personām un Krievijas tūkstošgadu pastāvēšanu es viņā saskatu vislieliskāko cilvēku. No sirds saku. Jūs, kņaz, nupat par noslēpumiem ierunājāties, itin kā, tas ir, es tuvojoties, kā noslēpumu pasacīt gribēdams, bet noslēpums, kā par spīti, arī ir: zināmā persona nupat deva ziņu, ka ļoti vēlētos ar jums slepeni satikties.

—           Kāpēc gan slepeni? Nepavisam ne. Es pie viņas ieradīšos pats. Kaut šodien.

—    To vien ne, to vien ne, — Ļebedevs plātīja rokas,

—    un nevis no tā baidās, ko jūs varbūt domājat. Pie reizes: briesmonis katru dienu nāk apvaicāties par jūsu veselību — vai tas jums zināms?

—           Jūs pārāk bieži saucat viņu par briesmoni, tas man liekas ļoti aizdomīgi.

—           Nekādu aizdomu jums nevar būt — nekādu, — Ļebedevs steidzās noraidīt, — es gribēju tikai paskaidrot, ka zināmā persona nevis no viņa, bet pavisam no cita baidās, pavisam no cita.

—            No kā tad, sakiet drīzāk! — kņazs nepacietīgi taujāja, vērodams Ļebedeva noslēpumaino vaibstīšanos.

—     Tur jau ir tas noslēpums.

Un Ļebedevs pasmaidīja.

—     Kā noslēpums?

—           Jūsu noslēpums. Jūs pats man aizliedzāt, jūsu gaišība kņaz, jūsu klātbūtnē runāt… — Ļebedevs nomurmināja un, nopriecājies par to, ka sakāpinājis sava klausītāja ziņkārību līdz slimīgai nepacietībai, pēkšņi nobeidza:

—   No Aglajas lvanovnas baidās.

Kņazs saviebās un kādu brīdi klusēja.

—           Nudien, Ļebedev, es aiziešu no jūsu vasarnīcas, — viņš pēkšņi sacīja. — Kur Gavrila Ardalionovičs un Pticini? Pie jums? Jūs arī viņus esat pārvilinājis pie sevis.

—            Nāk, nāk. Un pat ģenerālis viņiem līdzi. Visas durvis atvēršu un meitas sasaukšu visas, visas, tūlīt, tūlīt, — Ļebedevs izbijies čukstēja, plātīdams rokas un mezdamies no vienām durvīm pie otrām.

Šai brīdī Koļa parādījās uz terases, nākdams no ielas, un paziņoja, ka viņam pa pēdām nākot viesi — Ļizaveta Prokofjevna ar trim meitām.

—     Laist vai nelaist Pticinus un Gavrilu Ardalionoviču? Laist vai nelaist ģenerāli? — Ļebedevs pielēca klāt, pārsteigts par šo ziņu.

—     Kāpēc gan ne? Visus, kas vēlas! Ticiet man, Ļebedev, ka jūs neesat īsti sapratis manas attiecības ar šiem cilvēkiem jau sākumā; jūs visu laiku darāt kļūdu. Man nav ne mazākā iemesla no kāda vairīties vai slēpties.— Kņazs iesmējās.

Raudzīdamies viņā, arī Ļebedevs atzina par savu pienākumu iesmieties. Viņš ar visu savu ārkārtīgo uzbudinājumu bija, acīm redzot, arī ārkārtīgi apmierināts.

Kojas atnestā ziņa bija pareiza; viņš bija aizsteidzies priekšā Jepančiniem tikai dažus soļus, lai par viņiem paziņotu, tā ka viesi ieradās pēkšņi no abām pusēm, no terases — Jepančini, no istabām — Pticini, Gaņa un ģenerālis Ivolgins.

Jepančini bija dabūjuši zināt par kņaza slimību un par to, ka viņš Pavlovskā, tikai nupat no Koļas, bet līdz šim laikam ģenerāliene bijusi dziļā neizpratnē. Jau aizvakar ģenerālis bija paziņojis savai ģimenei par kņaza vizītkarti; šī vizītkarte radīja Ļizavetā Prokofjevnā drošu pārliecību, ka arī pats kņazs nekavējoties pēc šīs vizītkartes ieradīsies Pavlovskā, lai satiktos ar viņiem. Velti jaunavas centās viņu pārliecināt, ka cilvēks, kas nav rakstījis pusgadu, varbūt nemaz nebūs tik steidzīgs arī tagad un viņam varbūt jau tāpat daudz rūpju Pēterburgā, — kas zina viņa darīšanas? Ģenerāliene pagalam noskaitās par šīm piezīmēm un bija ar mieru saderēt, ka kņazs ieradīsies vismaz tūlīt otrā dienā, lai gan «tad jau arī būs par vēlu». Otrā dienā viņa nogaidīja visu rītu; gaidīja uz pusdienas laiku, pievakarē, un, kad jau gluži satumsa, Ļizaveta Prokofjevnā noskaitās par visu .un saķildojās ar visiem, protams, ķildas motīvos ne vārda neminēdama par kņazu. Ne vārda par viņu nepieminēja arī visu trešo dienu. Kad Aglajai nevilšus paspruka pie pusdienu galda, ka māmiņa skaišas tāpēc, ka kņazs nebrauc, uz ko ģenerālis tūdaļ piebilda, ka «viņš taču tur neesot vainīgs», — Ļizaveta Prokofjevnā piecēlās un dusmās aizgāja no galda. Beidzot pievakarē ieradās Koļa ar visām ziņām un ar visu kņaza piedzīvojumu aprakstu, kādi viņam bija zināmi. Tā beidzot Ļizaveta Prokofjevnā triumfēja, bet Koļa vēl saņēma stipru brāzienu: «Citreiz augām dienām te grozās un nevar ne laukā dabūt, bet nu

kaut ziņu būtu padevis, ja pašam nebija prāta atnākt.» Koja tūdaļ gribēja noskaisties par vārdiem «ne laukā dabūt», bet atlika uz citu reizi un, ja vien pats vārds tik pārāk neaizvainotu, tad droši vien pavisam būtu to piedevis: tik ļoti viņam patika Ļizavetas Prokofjevnas uztraukums un nemiers, saņemot ziņu par kņaza slimību. Viņa ilgi uzstāja, ka nepieciešams tūlīt nosūtīt ziņnesi uz Pēterburgu, lai celtu kājās kādu ļoti ievērojamu medicīnas slavenību un atrautu to ar pirmo vilcienu. Bet meitas atrunāja; viņas tomēr negribēja atpalikt no māmiņas, kad tā uzreiz saposās, lai apmeklētu slimnieku.

—     Viņš guļ uz nāves cisām, — zūdīdamās sacīja Ļiza veta Prokofjevna, — bet mēs vēl te ceremonijas ievērosim! Vai viņš ir mūsu mājas draugs vai nav?

—    Bet nav arī ko nelūgtiem uzbāzties, — gribēja iebilst Aglaja.

—    Nu, tad nenāc arī — un pat labi būsi darījusi: Jevgeņijs Pavličs atbrauks, nebūs, kas uzņem.

Pēc šiem vārdiem Aglaja, protams, tūdaļ devās līdzi visiem, ko gan bija jau tāpat nodomājusi darīt. Kņazs §., kas sēdēja kopā ar Adelaidu, pēc viņas lūguma nekavējoties bija ar mieru pavadīt dāmas. Viņš jau agrāk, kad tikko bija iepazinies ar Jepančiniem, ārkārtīgi ieinteresējās, kad padzirdēja no viņiem par kņazu. Izrādījās, ka viņš ar kņazu ir pazīstams, ka viņi nesen kaut kur iepazinušies un nedēļas divas dzīvojuši kopā kādā pilsētiņā. Tas bijis pirms kādiem trim mēnešiem. Kņazs Š. pat daudz ko par kņazu pastāstīja un atsaucās par viņu ar simpātijām, tā ka tagad ar patiesu prieku gāja apmeklēt vecu paziņu. Ģenerāļa Ivana Fjodoroviča šoreiz nebija mājās. Arī Jevgeņijs Pavlovičs vēl nebija atbraucis.

Līdz Ļebedeva vasarnīcai no Jepančiniem bija ne vairāk par trīssimt soļiem. Pirmo nepatīkamo iespaidu uz Ļizavetu Prokofjevnu pie kņaza atstāja tas, ka še viņam apkārt bija vesels bars viesu, nemaz nerunājot par to, ka šai barā atradās divas trīs personas, kuras viņa nevarēja ne acu galā ieredzēt, otro nepatīkamo iespaidu — tas, ka viņai bija jābrīnās, redzot pēc izskata pilnīgi veselo, švītīgi ģērbto un smaidošo jaunekli, kas nāca viņiem pretī, nevis mirēju uz nāves cisām, ko viņa bija domājusi sastapt. Viņa pat apstājās neizpratnē, par lielu lieliem priekiem Kojām, kurš gan, protams, ļoti labi varēja paskaidrot, kad viņa vēl nemaz nebija izkustējusies no savas vasarnīcas, ka neviens te netaisās mirt un nekādu nāves cisu nav, bet nepaskaidroja, šķelmīgi nojauzdams ģenerālienes nākamās komiskās dusmas, kad viņa, pēc Koļas aprēķiniem, katrā ziņā noskaitīsies par to, ka sastaps kņazu, savu sirsnīgo draugu, gluži veselu. Koļa bija pat tik nesmalkjūtīgs, ka skaļi izteica savu paredzējumu, lai galīgi saērcinātu Ļizavetu Prokofjevnu, ar kuru pastāvīgi un dažreiz ļoti ļauni apmainījās dzēlīgām piezīmēm, kaut arī viņus saistīja draudzība.

—    Pagaidi, mīļais, nesteidzies, nesamaitā savu uzvaras prieku! — atteica Ļizaveta Prokofjevna, apsēzdamās kņaza pabīdītajā atzveltnes krēslā.

Ļebedevs, Pticins, ģenerālis Ivolgins steidzās pasniegt krēslus jaunavām. Aglajai pasniedza krēslu ģenerālis. Ļebedevs piebīdīja krēslu arī kņazam Š., pie tam pat savas jostas vietas liekumā paspēja izpaust ārkārtīgu goddevību. Varja, kā bija paradusi, jūsmīgi sasveicinājās ar jaunkundzēm, kaut ko čukstēdama.

—    Tiesa gan, kņaz, ka biju domājusi tevi sastapt gandrīz gultā, tā aiz bailēm biju pārspīlējusi, un — neparko neiešu melot — briesmīgi nepatīkami man nupat kļuva, redzot tavu laimīgo seju, bet, varu tev nodievoties, tas tikai brītiņu, kamēr neesmu apdomājusi. Es, kad esmu apdomājusi, vienmēr rīkojos un runāju gudrāk; es domāju, tāpat tu arī. Bet īstenībā es varbūt mazāk priecātos par miesīga dēla izveseļošanos, ja man tāds būtu, nekā par tavējo; un, ja tu man netici, tad negods tev, nevis man. Bet šis ļaunais puika atļaujas ne tā vien mani izjokot. Tu, liekas, viņu protežē; tad es brīdinu tevi, ka kādā jaukā rītā, tici man, atteikšos no prieka, ka man ir gods viņu pazīt.

—    Vai tad es tur vainīgs? — Koļa kliedza. — Lai es censtos kā cenzdamies jūs pārliecināt, ka kņazs gandrīz jau vesels, jūs negribētu noticēt, tāpēc ka iedomāties viņu uz nāves cisām bija daudz interesantāk.

—    Vai uz ilgāku laiku pie mums? — Ļizaveta Prokofjevna uzrunāja kņazu.

—    Uz visu vasaru un varbūt vēl ilgāk.

—    Tu taču viens? Neesi precējies?

—    Nē, neesmu. — Kņazs pasmaidīja par dzēlīgās piezīmes naivumu.

—    Nav ko smaidīt; tā notiek. Es par vasarnīcu; kāpēc nepārvācies pie mums? Mums vesels mājas spārns stāv tukšs, bet dari, kā zini. Tu no viņa īrē? No šā te? — viņa pusbalsī piebilda, pamādama uz Ļebedeva pusi. — Ko viņš vienmēr žākstās?

Šai brīdī no istabām iznāca uz terases Vera — kā parasti ar bērnu uz rokām. Ļebedevs, kas locījās ap krēsliem un it nemaz nezināja, kur dēties, bet briesmīgi negribēja iet projām, pēkšņi metās virsū Verai, plātīja rokas, dzīdams viņu nost no terases, un aizmirsdamies pat sāka dauzīt ar kājām.

—    Vai viņš traks? — ģenerāliene pēkšņi piebilda.

—    Nē, viņš …

—           Varbūt piedzēries? Nav jauka šī tava kompānija,— viņa atcirta, ietverdama savā skatienā arī pārējos viesus. — Tomēr — cik piemīlīga meitene! Kas viņa ir?

—    Tā ir Vera Lukjanovna, šā Ļebedeva meita.

—    Ā! … Ļoti jauka. Es gribu ar viņu iepazīties.

Bet Ļebedevs, izdzirdis Ļizavetas Prokofjevnas uzslavas, jau pats vilka klāt meitu, lai stādītu viņu priekšā.

—            Bārabērni, bārabērni! — viņš vai kusa, nākdams šurp. — Arī šis bērniņš viņai uz rokām — bārabērns, viņas māsa, mana meita Ļubova, piedzimusi visulikumīgākajā laulībā no nesen mūžībā aizgājušās Jeļenas, manas sievas, kas nomira pirms sešām nedējām dzemdībās pēc dieva kunga prāta… jā… tai mātes vietā, lai gan ir tikai māsa un ne vairāk kā māsa … ne vairāk… ne vairāk …

—           Bet tu, tētīt, esi ne vairāk kā muļķis, atvaino mani. Nu, diezgan, pats saproti, man tā šķiet, — Ļizaveta Pro kofjevna pēkšņi atcirta ārkārtīgā sašutumā.

—           Skaidra patiesība! — Ļebedevs visai godbijīgi un zemu palocījās.

—           Klausieties, Ļebedeva kungs, vai taisnību par jums runā, ka jūs tulkojat apokalipsi? — Aglaja jautāja.

—    Skaidra patiesība … piecpadsmito gadu.

—           Esmu par jums dzirdējusi. Par jums arī avīzēs bija, kā liekas?

—           Nē, tas par citu iztulkotāju, par citu, un tas nomira, bet es viņa vietā paliku, — Ļebedevs'sacīja aiz prieka vai gluži bez prāta.

—           Esiet tik laipns, iztulkojiet man tuvākajā laikā, mēs taču tepat kaimiņos dzīvojam. Es neko nesaprotu no apokalipses.

—    Nevaru jūs nebrīdināt, Aglaja Ivanovna, ka tas viss no viņa puses tikai šarlatānisms, ticiet man, — pēkšņi iejaucās ģenerālis Ivolgins, kas bija gaidījis, sēdēdams kā uz adatām, un visiem spēkiem gribēja kaut kā uzsākt sarunu; viņš nosēdās līdzās Aglajai Ivanovnai, — protams, vasarnīcai ir savas tiesības, — viņš turpināja, — un savi prieki, un pieņemt tādu neparastu intrusu[21]apokalipses tulkošanai ir iedoma tāpat kā citas un pat varen gudra iedoma, bet es… Jūs, liekas, skatāties manī ar izbrīnu? Ģenerālis Ivolgins, man ir gods stādīties priekšā. Es jūs uz rokām nēsāju, Aglaja Ivanovna.

—     Ļoti priecājos. Es pazīstu Varvaru Ardalionovnu un Ņinu Aleksandrovnu, — Aglaja nomurmināja, visiem spēkiem valdīdamās, lai nesāktu skaļi smieties.

Ļizaveta Prokofjevna aizsvilās dusmās. Kaut kas, jau sen sakrājies viņas dvēselē, lauzās uz āru. Viņa nevarēja ciest ģenerāli Ivolginu, ar kuru kādreiz bija pazīstama, tikai ļoti sen.

—    Mels vien, kā jau parasti, nekad tu viņu neesi uz rokām nēsājis, — viņa tam sašutumā atcirta.

—    Jūs esat piemirsusi, māmiņ, nudien nēsāja, Tverā,— pēkšņi apstiprināja Aglaja. — Mēs toreiz dzīvojām Tverā. Man toreiz bija gadi seši, es atceros. Viņš man bultu un loku uztaisīja, šaut iemācīja, un es nošāvu vienu balodi. Vai atceraties, mēs abi balodi nošāvām?

—    Un man toreiz kartona kasku atnesa un koka zobenu, arī es atceros! — iesaucās Adelaida.

—    Es arī to atceros, — apstiprināja Aleksandra. — Jūs vēl toreiz par ievainoto balodi sastrīdējāties, un jūs abas ielika kaktā; Adelaida tā arī stāvēja kaskā un ar zobenu pie sāniem.

Ģenerālis, paziņodams Aglajai, ka viņu uz rokām nēsājis, sacīja to tāpat vien, lai tikai uzsāktu sarunu, vienīgi tāpēc, ka viņš gandrīz vienmēr tā uzsāka sarunu ar visiem jauniem cilvēkiem, ja uzskatīja par vajadzīgu ar viņiem iepazīties. Bet šoreiz, kā par spīti, gadījās, ka viņš pateica patiesību, un, kā par spīti, šo patiesību viņš pats bija piemirsis. Tāpēc, kad Aglaja pēkšņi nupat apstiprināja, ka viņa ar to kopā nošāvusi balodi, atmiņa viņam uzreiz noskaidrojās un viņš to visu atcerējās pats līdz pēdējam sīkumam, kā nereti vecuma dienās ienāk prātā kaut kas no tālās pagātnes. Grūti pateikt, kas šajās almiņās varēja tik spēcīgi ietekmēt nabaga ģenerāli, kurš, kā parasti, bija arī drusku iereibis; bet pēkšņi viņu pārņēma neparasts aizkustinājums.

—    Atceros, visu atceros! — viņš iesaucās. — Es toreiz biju štāba kapteinis. Jūs — tāda knīpa, tik jaukiņa. Ņina Aleksandrovna . .. Gaņa … Mani pie jums … pieņēma. Ivans Fjodorovičs …

—    Un redzi nu, cik tālu tagad esi nonācis! — viņu pārtrauca ģenerāliene. — Tātad tomēr neesi nodzēris savas goda jūtas, ja tas tevi tā aizkustināja! Bet sievu gan esi nomocījis. Bērni tev būtu jāvada, bet tu tupi parādu cietumā. Ej, tētīt, prom no šejienes, iegriezies kaut kur, nostājies aiz durvīm kaktiņā un paraudi, atceries savu agrāko nevainību, varbūt dievs piedos. Ej gan, ej, es tev nopietni saku. Lai labotos, visnoderīgāk agrāko atcerēties ar nožēlu.

Bet atkārtot, ka te runā nopietni, nemaz nebija vajadzīgs: ģenerālis, kā visi pastāvīgi iereibuši cilvēki, bija ļoti jūtelīgs un, kā visi pārāk zemu krituši iereibuši cilvēki, ne jau viegli pārdzīvoja atmiņas no laimīgās pagātnes. Viņš piecēlās un pazemīgi devās uz durvīm, tā ka Ļizavetai Prokofjevnai tūlīt kļuva viņa žēl.

—    Ardalion Aleksandrovič, dārgais! — viņa nosauca tam pakaļ. — Apstājies uz brītiņu: visi mēs esam grēcīgi; kad jutīsi, ka sirdsapziņas pārmetumi tev mazāki, atnāc pie manis, pasēdēsim, patērzēsim par bijušajiem laikiem. Es taču pati varbūt esmu piecdesmit reizes grēcīgāka par tevi; nu, bet. tagad ardievu, dodies projām, ko te vēl… — viņa pēkšņi izbijās, ka tas atgriezīsies.

—    Pagaidām labāk neejiet pie viņa, — kņazs atturēja Koļu, kas jau taisījās skriet līdzi tēvam. — Citādi pēc brīža viņš sāks pukoties un viss šis brīdis būs sabojāts.

—    Tas tiesa, netraucē viņu; ej pēc pusstundas, — Ļizaveta Prokofjevna izlēma.

—    Lūk, ko nozīmē kaut reizi dzīvē pateikt taisnību, — līdz asarām aizgrāba! — Ļebedevs iedrošinājās iemest starpā.

—    Nu, arī tu, brālīt, laikam neesi labāks, ja taisnība, ko par tevi dzirdu, — tūdaļ viņu apsauca Ļizaveta Prokofjevna.

Visu kņaza viesu savstarpējās attiecības un stāvoklis pamazām noskaidrojās. Kņazs, protams, bija spējīgs novērtēt un arī novērtēja ģenerālienes un viņas meitu dzīvo interesi par viņu un( protams, paziņoja viņām vaļsirdīgi, ka arī viņš pats jau šodien — jau pirms viņu apciemojuma domājis katrā ziņā ierasties pie viņām, neskatoties nedz uz savu slimību, nedz vēlīno stundu. Ļizaveta Prokofjevna, raudzīdamās viņa viesos, atbildēja, ka to vēl tagad varot izdarīt. Pticins, būdams pieklājīgs un ārkārtīgi saticīgs cilvēks, drīz vien piecēlās un nozuda piebūvē pie Ļebedeva, ļoti gribēdams aizvest sev līdzi arī pašu Ļebedevu. Tas solījās drīz ierasties; tikmēr Var ja bija sākusi tērzēt ar jaunavām un palika. Viņa un Gaņa visai priecājās, ka ģenerālis aizgājis; arī pats Gaņa drīz vien devās pakaļ Pticinam. Bet tās dažas minūtes, kuras viņš pavadīja terasē Jepančinu klātbūtnē, viņš izturējās kautri, ar cieņu un nemaz neapjuka no Ļizavetas Prokofjevnas stingrajiem skatieniem, kad tā divi lāgi noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Tiešām, kas viņu agrāk pazinuši, varēja nodomāt, ka viņš ļoti pārvērties. Tas ļoti patika Aglajai.

—     Tas taču Gavrila Ardalionovičs, kas izgāja? — viņa pēkšņi jautāja — kā viņai reizēm tikās darīt — skaļi, asi, pārtraucot ar savu jautājumu citu sarunu un nevienu personīgi neuzrunājot.

—    Tas pats, — kņazs atbildēja.

—     Tikko pazinu. Viņš ļoti pārvērties un… stipri vien uz labo pusi.

—    Es ļoti priecājos par viņu, — kņazs sacīja.

—    Viņš bija ļoti slims, — Var ja piebilda ar priecīgu līdzjūtību.

—     Kā tā, pārvērties uz labo pusi? — piktā neizpratnē un gandrīz vai izbijusies jautāja Ļizaveta Prokofjevna.

—    Kur tu to grābi? Nekas nav uz labo pusi. Kas īsti tev liekas labāks?

—     Par «nabaga bruņinieku» nekas nav labāks! — pēkšņi iesaucās Koļa, kas visu laiku bija stāvējis pie Ļizavetas Prokofjevnas krēsla.

—    Es arī tā domāju, — sacīja kņazs Š. un iesmējās.

—     Es esmu gluži tādās pašās domās, — svinīgi pasludināja Adelaida.

—     Par kādu «nabaga bruņinieku»? — jautāja ģenerāliene, neizpratnē un pikti aplūkodama visus runātājus, bet, redzēdama, ka Aglaja nosarkst, dusmīgi piebilda:

—    Kaut kādas blēņas! Kas tas par «nabaga bruņinieku»?

—     Vai nu pirmo reizi šis puika, jūsu mīlulis, citu vārdus sagroza! — augstprātīgā sašutumā atbildēja Aglaja.

Katrā Aglajas piktuma pilnā izlēcienā (un viņa dusmojas loti bieži) gandrīz vienmēr, kaut arī viņa bija tāda nopietna un nepielūdzama, vīdēja vēl tik daudz bērnišķīga, nepacietīgi skolnieciska un nemākulīgi apslēpta, ka reizēm, viņā raugoties, nemaz nebija iespējams nesmieties, par lielu nepatiku Aglajai, kas nesaprata, par ko smejas un «kā viņi var, kā drīkst smieties». Arī tagad smieties sāka māsas, kņazs Š., un pasmaidīja pat pats kņazs Ļevs Nikolajevičs, arī nezin kāpēc nosarkdams. Koļa skaļi smējās un jutās kā uzvarētājs. Aglaja saskaitās ne pa jokam un kļuva divtik skaista. Viņai ārkārtīgi piestāvēja samulsums un piktums pašai par sevi šā samulsuma pēc.

—    Vai nu maz viņš jūsu vārdu sagrozījis, — viņa piebilda.

—    Es dibinos uz jūsu pašas izsauciena! — Koļa nokliedza. — Pirms mēneša jūs «Donu Kihotu» pāršķirstījāt un izsaucāties, ka neesot neviena labāka par «nabaga bruņinieku». Nezinu, par ko jūs toreiz runājāt: par donu Kihotu vai par Jevgeņiju Pavliču, vai vēl par kādu personu, tikai par kādu jūs runājāt un saruna bija gara…

—     Tu, es redzu, jau pārāk daudz atļaujies, mans mīļais, ar saviem minējumiem, — Ļizaveta Prokofjevna viņu īgni atturēja.

—    Vai tad es viens? — Koļa neapklusa. — Visi toreiz runāja un arī tagad runā: tikko vēl kņazs S. un Adelaida Ivanovna, un visi paziņoja, ka esot par «nabaga bruņinieku», tātad «nabaga bruņinieks» pastāv un katrā ziņā ir, un, manuprāt, tā ir tikai Adelaidas Ivanovnas vaina, ka mēs vēl joprojām nezinām, kas ir šis «nabaga bruņinieks».

—    Kādā ziņā tad mana vaina? — Adelaida smējās.

—    Ģīmetni negribējāt gleznot — tā jūsu vaina! Aglaja Ivanovna lūdza jūs toreiz uzgleznot «nabaga bruņinieka» ģīmetni un pastāstīja pat visu gleznas sižetu, ko pati bija sacerējusi, — vai atceraties šo sižetu?

—    Kā gan es būtu uzgleznojusi, ko īsti? Pēc sižeta iznāk, ka šis «nabaga bruņinieks» —

Tēraudrežģi viņš no sejas Nepacēla vairs nekad.

Kāda gan te seja varēja iznākt? Ko uzzīmēt: režģi? Kaut ko anonīmu?

—          Neko nesaprotu, kas tas par režģi! — ģenerāliene skaitās, ļoti labi apjēgdama, kas īsti bija domāts ar vārdu (un droši vien jau sen norunātu vārdu) «nabaga bruņinieks». Jo sevišķi viņa nespēja valdīties tāpēc, ka arī kņazs Ļevs Nikolajevičs samulsa un beidzot pavisam nokaunējās kā desmitgadīgs puika. — Vai reiz beigsies vai ne šī muļķošanās? Vai kāds man iztulkos šo «nabaga bruņinieku» vai ne? Vai te kāds tik briesmīgs noslēpums, ka nemaz klāt nevar tikt?

Bet visi tikai smējās tālāk.

—     Gluži vienkārši, ir kāds dīvains krievu dzejolis, — beidzot iesaucās kņazs Š., acīm redzot, vēlēdamies drīzāk notušēt un novirzīt sarunu uz citu pusi, — par «nabaga bruņinieku», fragments bez sākuma un beigām, Pirms kāda mēneša smējāmies visi kopā pēcpusdienā un, kā paraduši-, meklējām sižetu nākamajai Adelaidas Ivanovnas gleznai. Jūs zināt, ka kopējais ģimenes uzdevums jau sen ir sameklēt sižetu Adelaidas Ivanovnas gleznai. Tad arī nejauši uzdūrāmies uz «nabaga bruņinieku», kurš pirmais, neatceros …

—    Aglaja Ivanovna! — iesaucās Koļa.

—    Varbūt, piekrītu, tikai es neatceros, — turpināja kņazs Š. — Daži par šo sižetu smējās, citi pasludināja, ka nekas nevarot būt par to augstāks, bet, lai attēlotu «nabaga bruņinieku», katrā ziņā bija vajadzīga seja; sāka aplūkot visu paziņu sejas, neviena nebija derīga, tā šī lieta arī apstājās; tas ir viss; nesaprotu — kādēļ Nikolajam Ardalionovičam ienācis prātā visu to atcerēties un celt dienas gaismā? Kas bija jocīgs agrāk un īsti vietā, tas nemaz nav interesanti tagad.

—    Tāpēc ka te slēpjas kaut kāda jauna muļķība, dzēlīga un aizskaroša, — atcirta Ļizaveta Prokofjevna.

—     Nav nekādas muļķības, ir tikai visdziļākā cieņa, — gluži negaidot svarīgā un nopietnā balsī pēkšņi sacīja Aglaja, kas bija pilnīgi atguvusies un pārvarējusi savu agrāko mulsumu. Vēl vairāk, pēc dažām pazīmēm varēja nodomāt, viņā raugoties, ka viņa pati tagad priecīga, ka joks aiziet arvien tālāk un tālāk, un visa šī pārmaiņa viņā bija notikusi taisni tai mirklī, kad kļuva pārāk skaidri redzams kņaza apmulsums, kas auga augumā un beidzot sasniedza augstāko pakāpi.

—    Te smejas kā apmātas, un te pēkšņi parādījusies visdziļākā cieņa! Trakās! Kāpēc tad cieņa? Saki tūlīt — kflpēc tev ne no šā, ne no tā tik pēkšņi radusies visdzi |nka cieņa?

—    Tāpēc visdziļākā cieņa, — tikpat nopietni un svaiigi turpināja Aglaja, atbildot uz gandrīz nikno mātes jautājumu, — tāpēc, ka šais pantos tieši attēlots cilvēks, kas spēj nest sevī ideālu, otrkārt, ja reiz izraudzījies sev Ideālu, tad spēj ticēt tam un noticot akli atdot tam visu savu dzīvi. Tas mūsu gadsimtā ne vienmēr notiek. Tur, šais pantos, nav sacīts, kāds īsti bijis «nabaga bruņinieka» ideāls, bet redzams, ka tas bijis kāds gaišs tēls, «skaidrā skaistuma tēls», un iemīlējies bruņinieks šalles vietā pat rožu kroni sev uzkāris kaklā. Tiesa, tur ir vēl kāda miglaina, līdz galam neizteikta devīze, burti A.N.B., ko viņš Iegriezis savā vairogā …

—    A.N.D., — Koļa pārlaboja.

—     Bet es saku A. N. B. un tā vēlos sacīt, — Aglaja viņu īgni pārtrauca. — Lai būtu kā būdams, bet skaidrs ir tas, ka šim nabaga bruņiniekam vienalga: lai viņa dāma būtu kas būdama un darītu ko darīdama. Pietiek ar to, ka viņš to izvēlējies un noticējis viņas «skaidrajam skaistumam», bet pēc tam jau locījis ceļus viņas priekšā visu mūžu; taisni tas ir nopelns, ka, lai tā vēlāk būtu kaut vai zagle, tad viņam tomēr tai jātic un par tās skaidro skaistumu jālauž šķēpi. Dzejnieks laikam gribējis sakopot vienā ārkārtējā tēlā kāda tīra un cēla bruņinieka viduslaicīgās bruņnieciskās platoniskās mīlestības plašo jēdzienu; protams, tas viss ir ideāls. Bet «nabaga bruņiniekā» šīs jūtas jau sasniegušas augstāko pakāpi, aizgājušas līdz askētismam; jāatzīst, ka spējas pārdzīvot tādas jūtas daudz ko nozīmē un ka tādas jūtas atstāj aiz sevis zīmes, kas ir dziļas un, no vienas puses, visai slavējamas, nerunājot nemaz par donu Kihotu. «Nabaga bruņinieks» ir tas pats dons Kihots, tikai nopietns, nevis komisks. Es sākumā nesapratu un smējos, bet tagad mīlu «nabaga bruņinieku» un, galvenais, cienu viņa varoņdarbus.

Tā nobeidza Aglaja, un, raugoties viņā, pat grūti bija aptvert, vai viņa runā nopietni vai smejas.

—    Nu, muļķis vien viņš ir ar visiem saviem varoņdarbiem! — nosprieda ģenerāliene. — Un arī tu, draudziņ, samelsies, vesela lekcija; manuprāt, tev pat neklājas tā runāt. Katrā ziņā nepieļaujami. Kas tie par pantiem? Noskaiti, droši vien zini! Es noteikti gribu zināt šos pantus. Visu mūžu ciest nevarēju pantus, gluži kā paredzēdama.

Dieva dēj, kņaz, pacieties, mums abiem, kā redzams, kopā jācieš, — viņa uzrunāja kņazu Ļevu Nikolajeviču. Viņa bija ļoti sapīkusi.

Kņazs Ļevs Nikolajevičs gribēja jau kaut ko sacīt, bet nekā nevarēja izrunāt, jo arvien vēl bija samulsis. Vienīgi Aglaja, kas tik daudz bija atjāvusies «savā lekcijā», nesakaunējās nemaz, bija pat it kā priecīga. Viņa tūlīt piecēlās, joprojām tikpat nopietni un cienīgi, ar tādu izskatu, it kā jau agrāk būtu uz to gatavojusies un nu tikai gaidījusi uzaicinājumu, iznāca terases vidū un nostājās pretī kņazam, kas palika sēžot savā atzveltnī. Visi mazliet izbrīnījušies uzlūkoja viņu, un gandrīz visi — kņazs Š., māsas, māte — ar nepatiku vēroja šo jauno pasākto nerātnību, kas, lai nu kā, bija aizgājusi mazliet par tālu. Bet bija redzams, ka Aglajai patika taisni Visa ši afektācija, ar ko viņa uzsāka dzejas deklamēšanas ceremoniju. Ļizaveta Prokofjevna tikko neaizdzina viņu atpakaļ savā vietā, bet tai pašā brīdī, kolīdz Aglaja bija sākusi deklamēt pazīstamo balādi, divi jauni viesi, skaji runādamies, ienāca no ielas terasē. Tie bija ģenerālis Ivans Fjodorovičs Jepančins un viņam līdzi kāds jauns cilvēks. Visi uz terases spēji sakustējās.

VII

Jaunais cilvēks, kas atnāca līdzi ģenerālim, bija ap divdesmit astoņi gadi vecs, garš, slaids, skaistu un gudru seju, mirdzošu, asprātības un zobgalības pilnu skatienu lielajās, melnajās acīs. Aglaja pat neatskatījās uz viņu un turpināja deklamēt dzejoli, joprojām afektēti raudzīdamās vienīgi kņazā un uzrunādama tikai viņu vien. Kņazam kjuva skaidrs, ka visu to viņa dara kādā sevišķā nolūkā. Bet jaunie viesi vismaz drusciņ uzlaboja viņa neērto stāvokli. Ieraudzījis tos, viņš piecēlās, jau iztālēm laipni pameta ģenerālim ar galvu, padeva zīmi, lai nepārtrauc deklamēšanu, un pats paspēja atkāpties aiz krēsla kur, atspiedies ar kreiso roku uz atzveltņa, klausījās tālāk balādē, nu jau, tā sakot, ērtākā un ne tik «smieklīgā» stāvoklī, kā sēžot atzveltnes krēslā. Savukārt Ļizaveta Prokofjevna ar pavēlošu žestu divi lāgi pamāja ienācējiem, lai viņi apstājas. Kņazs, starp citu, pārāk ieinteresējās par savu jauno viesi, kas pavadīja ģenerāli; viņš ikaidri nojauta, ka tas ir Jevgeņijs Pavlovičs Radomskis, |mī kuru daudz bija dzirdējis un šad tad domājis. Viņu līkai mulsināja tā civilapģērbs; viņš bija dzirdējis, ka Jevgeņijs Pavlovičs ir karavīrs. Uz jaunā viesa lūpām visu laiku, klausoties dzejā, plaiksnījās zobgalīgs smaids, ii kā arī viņš jau būtu dzirdējis kaut ko par «nabaga bruņinieku».

«Varbūt viņš pats to izdomājis,» kņazs pie sevis nodomāja.

Gluži kas cits notika ar Aglaju. Visu pirmītējo afektāciju un pārspīlēto svinīgumu, kādā viņa uzsāka lasīt, viņa apslēpa ar tādu nopietnību un tādu iedziļināšanos dzejas darba garā un būtībā, ar tādu izpratni izrunāja pantos katru vārdu, ar tik lielu vienkāršību tos pateica, ka priekšnesuma beigās ne tikai saistīja vispārēju uzmanību, bet, attēlojot balādes pacilāto garu, it kā pa daļai .iiī attaisnoja to kāpināto, afektēto cienīgumu, ar kadu viņa tik svinīgi bija iznākusi terases vidū. Šai svarīgumā lagad varēja saskatīt tikai bezgalīgo un varbūt pat naivo cieņu pret to, ko viņa bija uzņēmusies izteikt. Viņas acis mirdzēja, un viegla, tikko manāma iedvesmas un aizgrābtības trīsa pāris reižu pārslīdēja pār viņas skaisto seju. Viņa deklamēja:

Dzīvoja šis saules zaigā Kluss un nabags bruņinieks, Drūms un bāls viņš bija vaigā. Garā taisns un drosminieks.

Sapnī viņam parādījās Tēls, ko aptvert nespēj prāts, Visos domu ceļos vijās, Dziji sirdī ieaijāts.

Dvēslē tvīcis, no tās dienas Skaistulēm viņš neiet klāt, Un līdz kapam vairs nevienas Netikās tam uzrunāt.

Un viņš šalles vietā sēja Kaklā rožu kroni tad, Tēraudrežģi viņš no sejas Nepacēla vairs nekad.

Teikdams šķīstās milas slavu, Tvīkdams sapni mūžīgā, A. M. D. ar as'ni savu Rakstīja viņš vairogā.

Tuksnešainā Palestīnā, Kamēr, klintīm nodunot, Brāzās kaujā paladīni, Skaļi dāmas piesaucot, —

Lumen coeli, sancta Rosal 1 — Sauca vipš un — spēka dēls — Drosmes nests, kas laikus groza, Triecās musulmaņos cēls.

Atgriezies tad pilī tālā Dzīvoja viņš, visiem lieks: Kluss un skumjš, viens teiksmā bālā Mira viņš kā neprātnieks.

Atceroties vēlāk šo brīdi, kņazu ilgi dziļā mulsā mocīja kāds viņam neatrisināms jautājums: kā varēja savienot tik patiesas, brīnum skaistas jūtas ar tik atklātu un ļaunu izsmieklu? Ka izsmiekls bija, par to viņš nešaubījās; viņš skaidri to saprata, un viņam bija savi iemesli: deklamējot Aglaja bija atļāvusies burtu A. M. D. vietā pateikt burtus N. F. B. Ka viņš nebija kļūdījies un pārklausījies, par to viņš šaubīties nevarēja (vēlāk tas arī pierādījās). Lai nu kā, Aglajas izlēciens, — protams, joks, kaut pārāk ass un vieglprātīgs, — bija iepriekš izdomāts. Par «nabaga bruņinieku» visi runāja (un «smējās») jau pirms mēneša. Un tomēr, lai vēlāk kņazs pūlējās kā pūlēdamies atcerēties, iznāca, ka Aglaja izrunājusi šos burtus ne vien bez jebkāda mājiena uz joku vai kāda izsmiekla, vai pat jebkāda uzsvara uz šiem burtiem, lai spilgtāk izpaustu to apslēpto jēgu, bet, gluži otrādi, ar tādu nepārprotamu nopietnību, ar tādu nevainīgu un naivu vienkāršību, ka varēja nodomāt — šie paši burti bijuši balādē un tā ir bijis iespiests grāmatā. Kaut kas smags un nepatīkams it kā iedzēla kņazam. Ļizaveta Prokofjevna, protams, nesaprata un nepamanīja ne burtu maiņu, ne mājienu. Ģenerālis Ivans Fjodorovičs saprata tikai to, ka deklamē dzeju. No pārējiem klausītājiem ļoti daudzi saprata un pabrīnījās par izlēciena drosmi un nolūku, bet cieta klusu un centās izlikties neko nezinām. Bet Jevgeņijs Pavlovičs (kņazs bija gatavs derēt) ne vien saprata, bet centās parādīt, ka ir sapratis: viņš pārlieku zobgalīgi smaidīja.

— Ak, cik jauki! — ģenerāliene iesaucās patiesā aizgrābtībā, tikko bija beigusies lasīšana. — Kā dzeja tā ir?

—    Puškina, māmiņ, nedariet mums kaunu, neērti! — Adelaida iesaucās.

—    Ar jums te var palikt par vēl lielāku muļķi! — salūgtināta atsaucās Ļizaveta Prokofjevna. — Kauna lieta! Kolīdz pārnāksim mājās, padodiet man šo Puškina dzeju!

—     Mums te laikam nemaz nav Puškina.

—    No neatminamiem laikiem, — piebilda Aleksandra, — kādi divi apdriskāti sējumi mētājas gan.

—    Tūdaļ sūtīt uz pilsētu, lai nopērk, vai nu Fjodoru, vai Alekseju, tūdaļ ar pirmo vilcienu, — labāk gan Alekseju. Aglaja, nāc šurp! Noskūpsti mani, tu tik jauki noskaitīji, bet, ja tu no sirds noskaitīji, — viņa piebilda gandrīz čukstus, — tad man tevis žēl; ja tu, viņu izsmiedama, noskaitīji, tad es tavām jūtām nepiekrītu, tā ka katrā ziņā labāk nemaz nebūtu skaitījusi. Saproti? Ej, cienījamā, es ar tevi vēl parunāšu, mēs te jau esam par ilgu nosēdējušas.

Kņazs tikmēr sasveicinājās ar ģenerāli Ivanu Fjodoroviču, bet ģenerālis stādīja priekšā Jevgeņiju Pavloviču Radomski.

—     Pa ceļam paķēru līdzi, viņš tikko no vilciena; uzzināja, ka es dodos šurp un visi mūsējie te…

—     Dabūju zināt, ka arī jūs esat te, — Jevgeņijs Pavlovičs pārtrauca, — un, tā kā jau sen biju nodomājis katrā ziņā ne vien ar jums iepazīties, bet arī iegūt jūsu draudzību, tad arī negribēju zaudēt laiku. Jūs esat nevesels? Nupat tikai dabūju zināt…

—     Pilnīgi vesels un ļoti priecājos ar jums iepazīties, daudz esmu dzirdējis un pat runājis par jums ar kņazu Š., — Ļevs Nikolajevičs atbildēja, sniegdams roku.

Savstarpējās laipnības bija pateiktas, abi paspieda viens otram roku un cieši ieskatījās viens otram acīs. Vienā mirklī saruna kļuva vispārēja. Kņazs ievēroja (viņš tagad ievēroja visu ātri un alkatīgi, varbūt pat to, kā nemaz nebija), ka Jevgeņija Pavloviča civilais uzvalks radījis vispārēju un neparasti lielu izbrīnu, tā ka pat visi pārējie iespaidi uz laiku aizmirsās un pagaisa. Varēja nodomāt, ka šai uzvalka maiņā slēpjas kaut kas sevišķi svarīgs. Adelaida un Aleksandra neizpratnē izjautāja Jevgeņiju Pavloviču.-Kņazs Š., viņa radinieks, to darīja pat ar lielu nemieru; ģenerālis runāja gandrīz vai uzbudināti. Vienīgi Aglaja ziņkārīgi, taču gluži mierīgi brīdi noraudzījās Jevgeņijā Pavlovičā, it kā vēlēdamās tikai salīdzināt, vai viņam labāk piestāv karavīra vai civilais tērps, bet pēc brīža aizgriezās un vairs neskatījās viņā. Arī Ļizaveta Prokofjevna nevēlējās neko jautāt, lai gan varbūt arī viņa mazliet uztraucās. Kņazam likās, ka pret Jevgeņiju Pavloviču viņa it kā nejūt labvēlību.

—     Sagādāja gan pārsteigumu! — Ivans Fjodorovičs atkārtoja, atbildot uz visiem jautājumiem. — Es ne ticēt negribēju, kad nupat viņu Pēterburgā sastapu. Un kādēļ tik pēkšņi? Tā gan ir mīkla. Pats pirmais vienmēr kliedz, ka nevajag lauzt krēslus.

No tālākajām sarunām kļuva skaidrs, ka Jevgeņijs Pavlovičs jau sen paziņojis par savu nodomu atstāt dienestu; bet katrreiz runājis tik nenoteikti, ka viņam nemaz nevarējuši noticēt. Un viņš jau arī vienmēr par nopietnām lietām runājis kā jokodams, tā ka nemaz nevarēja izprast, sevišķi, ja viņš pats gribējis, lai neizprot.

—     Es taču uz laiku, uz dažiem mēnešiem, visaugstākais, vienu gadu nodzīvošu atvaļinājumā, — Radomskis smējās.

—    Taču vajadzības nebija nekādas, vismaz cik es pazīstu jūsu apstākļus, — ģenerālis vēl arvien bija iekaisis.

—     Bet muižas apbraukāt? Pats ieteicāt; un es arī uz ārzemēm gribētu …

Saruna tomēr novirzījās uz citu; bet pārāk lielais nemiers, kas vēl arvien nenorima, pēc kņaza vērojuma, tomēr pārsniedza robežas, un droši vien te slēpās kaut kas neparasts.

—     Tātad «nabaga bruņinieks» atkal uz skatuves? — jautāja Jevgeņijs Pavlovičs, pienākdams pie Aglajas.

Kņazam par lielu brīnumu, tā noraudzījās viņā neizpratnē un jautājoši, kā gribēdama likt viņam saprast, ka viņiem ne runas nevarēja būt par «nabaga bruņinieku» un ka tā pat nesaprot jautājumu.

—     Par vēlu, par vēlu tagad sūtīt uz pilsētu pēc Puškina, par vēlu! — strīdējās Koļa ar Ļizavetu Prokofjevnu, vai nost sizdamies. — Trīstūkstoškārt jums saku, ka par vēlu.

—     Jā, tiešām, sūtīt tagad uz pilsētu par vēlu, — Jevgeņijs Pavlovičs piebiedrojās, drīzāk pamezdams Aglaju, — es domāju, ka arī veikali Pēterburgā jau ciet, ir pāri astoņiem, — viņš apstiprināja, izvilkdams pulksteni.

—     Tik ilgi gaidījām, neattapāmies, var līdz rītam paciesties, — Adelaida iemeta starpā.

—           Un augstākās sabiedrības cilvēkiem, — Koļa piebilda, — nav nemaz pieklājīgi tik ļoti interesēties par literatūru. Pajautājiet Jevgeņijam Pavlovičam. Daudz pleklājīgāk interesēties par dzeltenu šarabanu ar sarkaniem riteņiem.

—    Atkal jūs no grāmatas, Koja, — Adelaida piebilda.

—    Viņš jau citādi nemaz nerunā kā no grāmatām, — uzķēra Jevgeņijs Pavlovičs, — veselus teikumus no kritiskajiem apskatiem norunā. Man jau sen tas prieks pazīt Nikolaja Ardalionoviča runas veidu, bet šoreiz gan viņš nerunā no grāmatas. Nikolajs Ardalionovičs skaidri norāda uz manu dzelteno šarabanu ar sarkanajiem riteņiem. 1 ikai tas ir jau aizdots prom, jūs esat nokavējies.

Kņazs ieklausījās, ko runā Radomskis… Tam likās, ka Radomskis izturas lieliski, vienkārši, jautri, un sevišķi tam patika, ka viņš tik draudzīgi, gluži kā līdzīgs ar Hdzīgu runā ar Koļu, kurš viņu tā ērcināja.

—    Kas tas? — Ļizaveta Prokofjevna griezās pie Veras, tebedeva meitas, kas stāvēja viņas priekšā ar vairākām liela formāta, teicami iesietām un gandrīz jaunām grāmatām rokās.

—    Puškins, — sacīja Vera. — Mūsu Puškins. Papiņš lika man jums pasniegt.

—     Kā tā? Kā tā var? — Ļizaveta Prokofjevna brīnījās.

—     Tā nav dāvana, nav dāvana! Neuzdrīkstētos! — izlēca priekšā Ļebedevs, kas bija stāvējis meitai aiz muguras. — Par tik, cik pats maksāju. Tas ir mūsu pašu, ģimenes, mūsu nama Puškins, Aņņenkova izdevums, ko tagad nemaz nevar dabūt, — par tik, cik pats maksāju. Pasniedzu ar godbijību, vēlēdamies pārdot un tā remdināt jūsu ekselences viscildenāko literāro jūtu cildeno nepacietību.

—    A, tu pārdod, tad jāsaka paldies. Kas tev pienākas, to tu dabūsi; tikai nežāksties, lūdzu. Esmu dzirdējusi par tevi, tu, kā runā, esot ļoti daudz lasījis, kādreiz parunāsimies; vai pats tās atnesīsi man?

—     Ar godbijību un… dziļu cieņu! — ākstījās ārkārtīgi apmierinātais Ļebedevs, izraudams grāmatas meitai no rokām.

—     Nu, tu man tikai nepazaudē, aiznes, kaut arī bez dziļās cieņas, bet tikai ar norunu, — Ļizaveta Prokofjevna piebilda, vērīgi viņu aplūkodama, — līdz slieksnim vien laidīšu, bet pieņemt tevi šodien neesmu nodomājusi. Meitu Veru atsūti kaut tūlīt, man viņa ļoti patīk.

—     Ko tad jūs par tiem tur neko nesakāt? — Vera nepacietīgi griezās pie tēva. — Viņi vēl paši ienāks: sāk jau trokšņot. Ļev Nikolajevič, — viņa vērsās pie kņaza, kas jau ņēma platmali, — tur pie jums jau sen atnākuši kaut kādi četri cilvēki, gaida pie mums un rājas, bet tētiņš pie jums nelaiž.

—     Kādi viesi? — kņazs jautāja.

—     Darīšanās, viņi saka, bet viņi taču tādi — ja viņus neielaidīs tagad, tad ņems un ceļā apturēs. Labāk, Ļev Nikolajevič, ielaist, tad būs no kakla nost. Viņus tur Gavrila Ardalionovičs un Pticins cenšas pierunāt, bet šie negrib paklausīt.

—     Pavliščeva dēls! Pavliščeva dēls! Nav vērts, nav vērts! — Ļebedevs plātīja rokas. — Viņos pat klausīties nav vērts; jums pat apgrūtināt sevi, jūsu gaišība kņaz, neklātos viņu dēļ. Tā. Nav viņi to vērts…

—     Pavliščeva dēls! Mans dievs! — kņazs iesaucās, ārkārtīgi apmulsis. — Es zinu… bet es taču… es uzdevu šo lietu Gavrilam Ardalionovičam. Nupat Gavrila Ardalionovičs man teica …

Bet Gavrila Ardalionovičs jau nāca ārā no istabas terasē; viņam sekoja Pticins. Tuvākajā istabā atskanēja troksnis un ģenerāļa Ivolgina skaļā balss, kas it kā centās pārkliegt vairākas balsis. Koļa tūlīt skrēja uz trokšņa pusi.

—    Tas ir ļoti interesanti! — skaļi piebilda Jevgeņijs Pavlovičs.

«Tātad viņš zina, kas par lietu!» kņazs nodomāja.

—     Kāds Pavliščeva dēls? Kas … par Pavliščeva dēlu? — neizpratnē jautāja ģenerālis Ivans Fjodorovičs, ziņkārīgi aplūkodams visas sejas un ar izbrīnu ievērodams, ka šis jaunais notikums tikai viņam vienam pašam nav zināms.

Tiešām, uztraukums un gaidas pārņēma visus. Kņazs ļoti izbrīnījās, ka šī viņa pilnīgi personīgā lieta te jau paspējusi visus tik stipri ieinteresēt.

—     Tas būs ļoti labi, ja jūs tūlīt un pats šo lietu izbeigsiet, — sacīja Aglaja, ar sevišķu nopietnību pienākdama pie kņaza, — bet mums visiem atļausit būt par jūsu lieciniekiem. Jūs grib nomelnot, kņaz, jums vajag svinīgi attaisnot sevi, un es jau iepriekš briesmīgi priecājos par jums.

—           Es arī gribu, lai reiz izbeigtos šī nežēlīgā pretenzija, — ģenerāliene iesaucās, — sadod viņam labi, kņaz, netaupi! Man pilnas ausis ar šo lietu piečivinājuši, un es savu veselību tevis dēļ esmu sabeigusi. Arī paskatīties interesanti. Pasauc viņus, bet mēs apsēdīsimies. Aglaja labi izdomājusi. Jūs par to esat kaut ko dzirdējis, kņaz? — viņa griezās pie kņaza Š.

—     Protams, esmu dzirdējis; taisni pie jums. Bet man pēkšņi jo sevišķi šajos jaunekļos gribas paskatīties, — kņazs Š. atbildēja.

—     Vai tad šie ir tie paši nihilisti?

—     Nē, viņi nav gluži nihilisti, — panācās uz priekšu Ļebedevs, kas arī gandrīz vai drebēja no uzbudinājuma, — šie ir citi, tādi sevišķi, mans māsasdēls teica, ka viņi tālāk par nihilistiem aizgājuši. Jūs veltīgi domājat ar savām liecībām viņus nokaunināt, jūsu ekselence; viņi nenokaunēsies. Nihilisti tomēr dažreiz kaut ko zina, ir pat mācīti vīri, bet šie — tālāk aizgājuši, tāpēc ka pirmām kārtām ir lietišķi cilvēki. Patiesībā tās ir savā ziņā nihilisma sekas — nevis tiešā ceļā, bet pēc saklausītām baumām, netieši, un viņi paziņo par sevi nevis kādā žurnāla rakstiņā, bet tieši darbos; runa ir nevis, piemēram, par kaut kāda Puškina bezjēdzību un nevis, piemēram, par nepieciešamību sadalīt Krieviju daļās; nē, bet tagad jau uzskata, ja kaut kā ļoti iegribas, ka tieši ir tiesības nekādu šķēršļu priekšā neapstāties, kaut vai tādēļ būtu jānožmiedz astoņas personas. Bet, kņaz, es tomēr jums neieteiktu …

Bet kņazs jau devās atvērt durvis viesiem.

—     Jūs ceļat neslavu, Ļebedev, — viņš sacīja smaidīdams, — jūs ļoti apbēdinājis jūsu māsasdēls. Neticiet viņam, Ļizaveta Prokofjevna. Ticiet man, ka Gorski un Daņilovi ir tikai atsevišķi gadījumi, bet šie tikai… maldās … Taču man negribētos šeit — visu klātbūtnē. Piedodiet, Ļizaveta Prokofjevna, viņi ienāks, es viņus jums parādīšu, bet pēc tam aizvedīšu. Lūdzu, kungi!

Viņu drīzāk darīja nemierīgu cita mocoša doma. Viņam šķita: vai tikai kāds jau agrāk nav iekārtojis tā, lai viss norisinātos tagad, tieši šai stundā un laikā, taisni šiem lieciniekiem klātesot, un varbūt lai viņu gaidītu negods, nevis uzvara? Bet viņam kļuva pārāk skumji par savu «baismīgo un ļauno aizdomīgumu». Viņš, šķiet, nomirtu, ja kāds dabūtu zināt, ka viņam tāda doma prātā, un tai brīdī, kad ienāca viņa jaunie viesi, viņš no sirds bija gatavs morāliskā ziņā uzskatīt sevi par vispēdīgāko no visiem, kas bija ap viņu.

Ienāca pieci cilvēki — četri jaunie viesi un kā piektais viņiem pakaļ ģenerālis Ivolgins, iekarsis, uzbudināts, un viņa daiļrunība sasniedza augstāko pakāpi. «Tas nu gan būs manā pusē!» smaidīdams nodomāja kņazs. Koļa ieslīdēja reizē ar citiem; viņš dedzīgi sarunājās ar Ipolitu, kas bija apmeklētāju skaitā; Ipolits klausījās un smīnēja.

Kņazs aicināja viesus apsēsties. Visi viņi bija tik jauniņi, pat vēl tik nepilngadīgi, ka varēja pabrīnīties par šādu gadījumu un par visu no tā izrietošo ceremoniju. Ivans Fjodorovičs Jepančins, piemēram, neko nezinādams un nesaprazdams šai «jaunajā lietā», pat stipri sašuta, raudzīdamies tādā jaunatnē, un droši vien būtu kaut kā protestējis, ja viņu neatturētu laulātās draudzenes tik dīvainais, kā viņam šķita, nesavaldīgums attiecībā uz kņaza partikulārajām interesēm. Viņš tomēr palika te pa daļai aiz ziņkārības, pa daļai aiz labsirdības, cerēdams pat palīdzēt un vismaz būt noderīgs ar savu autoritāti; bet ienākušā ģenerāļa Ivolgina viņam domātā palocīšanās atkal radīja viņā sašutumu; viņš sarauca pieri un nolēma stūrgalvīgi klusēt.

No četriem jauniņajiem apmeklētājiem vienam tomēr bija gadu trīsdesmit, tas bija atvaļinātais «poručiks no Rogožina kompānijas, bokseris, kas pats devis pa piecpadsmit rubļiem lūdzējiem». Varēja nojaust, ka viņš pavada pārējos, lai uzturētu dūšu, kā sirsnīgs draugs un, ja uznāktu vajadzība, viņus atbalstītu. Starp pārējiem pirmā vieta un pirmā loma bija tam, kuru dēvēja par «Pavliščeva dēlu», lai gan viņš stādījās priekšā par Antipu Burdovski. Tas bija jauns cilvēks, nabadzīgi un nevīžīgi ģērbies — svārciņi noziesti, piedurknes spoguļaini vizošas, veste taukaina, līdz augšai aizpogāta, veļa nezin kur pazudusi, melnā zīda šalle pārliecīgi notraipīta un grīstē sagriezta, rokas nemazgātas, seja ārkārtīgi piņņaina, mati gaiši, skatiens, ja tā var sacīt, nevainīgi bezkaunīgs. Viņš bija pagara auguma, kalsens, ap divdesmit divi gadi vecs. Ne mazākā ironija, ne mazākā refleksija neizpaudās viņa sejā, gluži otrādi — pilnīga, trula tīksmināšanās par savām tiesībām un tai pašā laikā kaut kas tāds, kas pauda dīvainu un nemitīgu vajadzību būt un justies vienmēr apvainotam. Runāja viņš uztraukti, ar steigu un stomīdamies, it kā neizrunādams vārdus līdz galam, gluži kā cilvēks, kam runāšana sagādā grūtības, vai pat ārzemnieks, lai gan pēc izcelšanās bija īsts krievs.

Viņu pavadīja, pirmkārt, lasītājiem pazīstamais Ļebedeva māsasdēls un, otrkārt, Ipolits. Ipolits bija ļoti jauns cilvēks, gadu septiņpadsmit, varbūt arī astoņpadsmit vecs. gudru, bet pastāvīgi uzbudinātu seju, kurā slimība bija atstājusi briesmīgas pēdas. Viņš bija vājš kā ģindenis bāli dzeltens, acis viņam zibēja un vaigos dega divi sarkani plankumi. Viņš nepārtraukti klepoja; katru viņa vārdu, gandrīz katru elpas vilcienu pavadīja gārdzieni. Redzams, viņam bija dilonis visai bīstamā stadijā. Likās, ka viņam atlicis dzīvot ne vairāk par divām trim nedēļām. Viņš bija ļoti noguris un ātrāk par visiem nosēdās krēslā. Pārējie ienākot mazliet saminstinājās un gandrīz nokaunējās, taču skatījās svinīgi un, acīm redzot, baidījās zaudēt cienīgumu, kas dīvainā kārtā nesaskanēja ar viņu reputāciju, ka viņi noliedz visus nevajadzīgos sadzīves sīkumus, aizspriedumus un gandrīz vai visu pasaulē, izņemot pašu intereses.

—    Antips Burdovskis, — steigšus un stomīdamies pa vēstīja «Pavliščeva dēls».

—     Vladimirs Doktorenko, — skaidri, noteikti, it kā pat lielīdamies, ka viņš ir Doktorenko, stādījās priekšā Ļebedeva māsasdēls.

—     Kellers! — nomurmināja atvaļinātais poručiks.

—     Ipolits Terentjevs, — negaidot spiedzošā balsī nospiedza pēdējais. Visi beidzot sasēdās krēslos rindā pretim kņazam, visi, kad bija stādījušies priekšā, tūdaļ sarauca pieri un uzmundrinājumam pārlika no vienas rokas otrā savas naģenes, visi sataisījās runāt, un visi tomēr cieta klusu, kaut ko nogaidot ar izaicinošu skatienu, kurā skaidri varīja lasīt: «Nē, brāl, nieki vien būs, ap stūri neapvedīsi!» Varēja just, ka vajadzēja tikai kādam izteikt sākumam vienu vienīgu pirmo vārdu, un tūdaļ viņi visi sāks runāt reizē, aizsteigdamies cits citam priekšā un pārtraukdami cits citu.

VIII

—     Kungi, es nevienu no jums nebiju gaidījis, — kņazs iesāka, — es pats līdz šai dienai biju slims, bet jūsu lietu (viņš griezās pie Antipa Burdovska) es jau pirms meneša uzticēju Gavrilam Ardalionovičam Ivolginam, par ko jums tūdaļ arī paziņoju. Tomēr es nevairos izskaidroties personīgi, tikai, jūs būsiet vienis pratis, tādā stundā… es uzaicinu nākt man līdzi otrā istabā, ja tas nebūs ilgi… Šeit patlaban mani draugi, un ticiet…

—     Draugi… cik vien jums tīk, tomēr atļaujiet, — visai pamācošā tonī, lai gan vēl arvien sevišķi nepaceldams balsi, pēkšņi pārtrauca Ļebedeva māsasdēls, — atļaujiet arī mums paziņot, ka jūs varējāt izturēties pret mums pieklājīgāk, nevis likt mums gaidīt divas stundas savā sulaiņu istabā …

—     Un, protams… un es… un tas ir augstmanīgi! Un tas… jūs tātad esat ģenerālis! Un es jums neesmu sulainis! Un es, es… — pēkšņi neparastā uzbudinājumā sāka murmināt Antips Burdovskis drebošām lūpām, ar stipra aizvainojuma trīsām balsī, šļakatām šķīstot no mutes, it kā viņš būtu uztrūcis vai pārplīsis, un tad pēkšņi tā sāka steigties, ka pēc desmit vārdiem viņu vairs nemaz nevarēja saprast.

—    Tas bija augstmanīgi! — spiedzīgā, aizlūzušā balsī nobrēca Ipolits.

. — Ja tas būtu noticis ar mani, — bokseris norūca,

—     tas ir, ja tas attiektos tieši uz mani kā uz dižciltīgu cilvēku, tad Burdovska vietā es … es …

—     Kungi, es tikai pirms kādas minūtes uzzināju, ka jūs esat te, nudien, — kņazs atkal atkārtoja.

—     Mums nav bail, kņaz, no jūsu draugiem, lai viņi būtu kas būdami, tāpēc ka mums ir savas tiesības, — Ļebedeva māsasdēls atkal paziņoja.

—     Kādas tomēr, atļaujiet jautāt, jums bija tiesības,— nospiedza Ipolits, nu jau ārkārtīgi iekarsdams, — celt Burdovska lietu jūsu draugu tiesas priekšā? Mēs varbūt nemaz nevēlamies jūsu draugu tiesu; pārāk labi saprotams, ko var nozīmēt jūsu draugu tiesa! …

—     Bet, ja jau jūs, Burdovska kungs, nevēlaties šeit runāt, — beidzot izdevās iejaukties kņazam, kas bija ārkārtīgi pārsteigts par tādu sākumu, — tad, es jums saku, iesim tūlīt otrā istabā, bet par jums visiem, atkārtoju, nupat tikai padzirdēju …

—     Bet tiesību jums nav, tiesību nav, tiesību nav… jūsu draugus… Lūk!… — pēkšņi no jauna sāka šļupstēt Burdovskis, bikli un bažīgi raudzīdamies apkārt, un, jo vairāk iekarsa, jo vairāk neuzticējās un kautrējās.

—      Jums nav tiesību! — un, pateicis to, spēji apklusa, kā rautin norāva un, klusēdams izvalbījis tuvredzīgās, ārkārtīgi izspiedušās acis ar sarkanām, resnām dzīsliņām, jautājoši vērsa skatienu uz kņazu, noliekdamies uz priekšu ar visu augumu. Šoreiz kņazs tā izbrīnījās, ka arī pats apklusa un arī raudzījās viņā, iepletis acis, ne vārda nerunādams.

—    Ļev Nikolajevič! — pēkšņi pasauca Ļizaveta Prokofjevna. — Ņem un izlasi šo tūlīt, šo pašu brīdi, tas tieši uz tavu lietu attiecas.

Viņa steidzīgi pasniedza tam kādu humoristisku nedējas avīzi un ar pirkstu norādīja rakstu. Ļebedevs, kad viesi tikko nāca iekšā, bija pieskrējis no sāniem pie Ļizavetas Prokofjevnas, kuras labvēlību centās izpelnīties, ne vārda neteikdams, izvilcis no sānu kabatas šo avīzi un pielicis to viņai taisni pie acīm, norādīdams apvilkto sleju. Tas, ko jau bija paspējusi izlasīt Ļizaveta Prokofjevna, viņu briesmīgi pārsteidza un uztrauca.

—     Vai tomēr nebūtu labāk klusībā, — nošļupstēja kņazs ļoti samulsis, — es izlasītu viens pats… vēlāk…

—     Tad izlasi labāk tu, lasi tūlīt, skaļi! Lasi skaļi! — Ļizaveta Prokofjevna griezās pie Koļas, nepacietīgi izraudama kņazam no rokām avīzi, kurai viņš tikko bija paguvis pieskarties. — Lasi visiem priekšā, lai katram būtu dzirdams.

Ļizaveta Prokofjevna bija ātra un aizrautīga dāma, tā ka pēkšņi un uzreiz, ilgi nedomādama, pacēla dažreiz visas buras un devās atklātā jūrā, lai laiks būtu kāds būdams. Ivans Fjodorovičs nemierīgi sakustējās. Bet, kamēr visi pirmajā brīdī neviļus apstājās un gaidīja neizpratnē, Koļa pašķīra avīzi un uzsāka lasīt skaļi no tās vietas, ko viņam norādīja pieskrējušais Ļebedevs:

—     «Proletārieši un atvases, epizode no dienas un ikdienas laupītāju darbiem! Progress! Reforma! Taisnība!

Dīvainas lietas notiek mūsu tā sauktajā svētajā Krievzemē, mūsu reformu un kompāniju iniciatīvu gadsimtā, tautiskuma un ik gadus uz ārzemēm izvedamo miljonu gadsimtā, rūpniecības veicināšanas un darba roku paralīzes gadsimtā utt., utt. — visu neuzskaitīsim, kungi, un tāpēc uzreiz pie lietas. Atgadījies dīvains notikums ar kādu no mūsu izbijušās muižnieciskās kungu kārtas atvasēm [de profundis!), starp citu, no tām atvasēm, kuru vectēvi jau galīgi nospēlējušies pie ruletes, tēvi bija spiesti dienēt par junkuriem un poručikiem un parasti mira, nodoti tiesai par kaut kādu nevainīgu pārskaitīšanos kroņa summās, un kuru dēli, līdzīgi mūsu stāsta varonim, vai nu aug par idiotiem, vai arī viņus pieķer kriminālnoziegumos, par ko tomēr pamācīšanas un labošanas nolūkā zvērinātie viņus attaisno; vai beidzot nonāk tik tālu, ka pieļauj kaut ko tādu, kas izbrīnina publiku un dara kaunu mūsu jau tāpat diezgan peļamajam laikam. Mūsu atvase pirms kāda pusgada ar ārzemnieciskām kamašām kājās, drebot plānā mētelītī, ziemu atgriezās Krievijā no Šveices, kur ārstēja idiotismu (sic). Jāatzīst, ka viņam tomēr uzsmaidījusi laime, tā ka viņš, nemaz nerunājot par interesanto slimību, ko ārstējis Šveicē (nu, vai tad var ārstēt idiotismu, padomājiet vien?!!), varētu pierādīt ar sevi, cik patiesa krievu paruna: «Zināmai cilvēku sugai— laime!» Padomājiet paši: viņš bijis vēl zīdainis, kad viņam nomiris tēvs, poručiks, kas bijis nodots tiesai par to, ka pēkšņi aizlaidis uz kārtīm visu rotas naudu, bet varbūt arī par pārāk lielu rīkšu devu pakļautajam (vecos laikus atcerieties, kungi!); tad mūsu baronu aiz žēlsirdības pieņēmis audzināšanā kāds ļoti bagāts krievu muižnieks. Šim krievu muižniekam — sauksim viņu kaut vai par P. — agrākajos zelta laikos piederējuši četri tūkstoši dzimtļaužu dvēseļu (Dzimtļaužu dvēseles! Vai jūs saprotat, kungi, tādu izteicienu? Es nesaprotu. Jāņem palīgā skaidrojošā vārdnīca: «Tik jauna teika vēl, bet grūti ticēt tai.»), un viņš bijis, acīm redzot, viens no tiem krievu slinkuma lāpītājiem un liekēžiem, kuri pavadīja savu dīko dzīvi ārzemēs — vasaru kūrortos, bet ziemu Parīzes Chвteau des Fleurs —, kur arī atstāja savā mūžā neaptveramas summas. Varēja pilnīgi droši sacīt, ka vismaz trešdaļu no visa agrākā dzimtbūšanas iekārtas obroka saņēma Parīzes Chвteau des Fleurs saimnieks (cik laimīgs cilvēks!). Lai būtu kā būdams, bet bezrūpīgais P. audzināja bāreni kundziņu kā jau kņazu, algoja viņam audzinātājus un guvernantes (bez šaubām, skaistules), kuras turklāt pats atveda no Parīzes. Bet savā ciltī pēdējā kundziskā atvase bija idiots. Chвteau des Fleurs guvernantes nespēja palīdzēt, un līdz divdesmit gadiem mūsu audzēknis neiemācījās runāt nevienā valodā, pat ne krieviski. Šis pēdējais apstāklis tomēr piedodams. Beidzot P. krieviskajā dzimtkunga galvā ieperinājās fantāzija, ka idiotam var iedīdīt prātu Šveicē, — tā tomēr loģiska fantāzija: liekēdis un proprietors gluži dabiski varēja iedomāties, ka par naudu pat prātu var tirgū nopirkt, sevišķi vēl Šveicē. Pagāja pieci gadi, ārstējoties Šveicē pie kāda pazīstama profesora, un naudas bija izdots tūkstošiem: idiots, protams, gudrs nekļuva, bet pēc cilvēka, kā stāsta, tomēr jau izskatījies, bez šaubām, ar dievu uz pusēm. Negaidot P. nomirst pēkšņā nāvē. Testamenta, protams, nav nekāda; visas mantojuma lietas kā parasti nekārtībā, alkatīgu mantinieku, ka biezs, un tiem vairs nav nekādas daļas gar cilts pēdējām atvasēm, kam aiz žēlastības Šveicē ārstē cilts idiotismu. Atvase, lai gan idiots, tomēr mēģinājis apšmaukt savu profesoru un divi gadi, kā stāsta, paspējis ārstēties pie viņa par velti, slēpdams no viņa sava labdara nāvi. Bet profesors pats bijis pamatīgs šarlatāns; nobijies beidzot no naudas trūkuma, bet visvairāk par sava divdesmit pieci gadi vecā liekēža ēstgribu, viņš apāvis to savās vecajās kamašās, uzdāvinājis tam savu noplīsušo mēteli un aiz žēlsirdības trešajā klasē nosūtījis viņu riach Russlanā [22] — no kakla nost, projām no Šveices. Varētu domāt, ka laime uzgriezusi mūsu varonim muguru. Bet notika citādi: fortūna, izdeldēdama bada nāvē veselas guberņas, izgāž visas savas veltes pār aristokrātiņu kā Krilova Mākonis, kas pārlaižas pār sausuma piemeklētu apvidu un izlīst virs okeāna. Gandrīz taisni tanī mirklī, kad viņš ierodas no Šveices Pēterburgā, Maskavā nomirst kāds no viņa mātes radiniekiem (viņa māte, protams, nāk no tirgoņiem), vecs bezbērnu vientulis, tirgonis, bārdainis un vecticībnieks, un atstāj vairākus miljonus mantojuma, neapstrīdamu, krietnu summu tīrā, skaidrā naudā, un (kaut tas tiktu mums abiem, lasītāj!) tas viss mūsu atvasei, tas viss mūsu baronam, kas Šveicē ārstējis idiotismu! Nu, te jau sākas pavisam cita dziesma. Ap mūsu baronu kamašās, kurš bija sācis piecirst pazīstamai skaistulei, kāda mīļākai, pēkšņi salasījās vesels bars draugu un paziņu, saradās pat radinieki, bet par visām lietām veseliem bariem dižciltīgu jaunavu, kam alka un slāpa likumīgas laulības, — un ko vēl vairāk: aristokrāts, miljonārs, idiots — visas labās īpašības uzreiz, tādu vīru pat ar uguni nevar atrast, ne pēc pasūtījuma iztaisīt!…»

—    To… to es vairs nesaprotu! — iesaucās Ivans Fjodorovičs, visaugstākā mērā sašutis.

—    Pietiek, Koļa! — kņazs lūdza. Atskanēja saucieni no visām pusēm.

—     Lasīt! Lasīt, lai tur vai kas! — atcirta Ļizaveta Prokofjevna, acīm redzot, valdīdamās ar ārkārtīgu piepūli. — Kņaz! Ja tālāk nelasīs — mēs saķildosimies.

Neko nevarēja darīt, Kola, iekarsis, sarkans, uzbudinājies, satrauktā balsī lasīja tālāk:

—     «Bet, kamēr mūsu jaunizceptais miljonārs lidinājās, tā sakot, pa mākoņiem, atklājās kāds blakus apstāklis. Vienā jaukā rītā pie viņa ierodas kāds apmeklētājs mierīgu un nopietnu seju, ar pieklājīgu, bet cieņas pilnu un taisnīgu valodu, ģērbies pieticīgi un cēli, ar manāmu progresīvu noskaņu domāšanā un divos vārdos paskaidro savas vizītes iemeslu: viņš esot pazīstams advokāts; viņam kādu lietu uzticējis kāds jauns cilvēks; viņš ieradies tā vārdā. Šis jaunais cilvēks esot ne vairāk un ne mazāk kā nelaiķa P. dēls, lai gan viņam citāds uzvārds. Baudkārais P. pavedinājis savā jaunībā godīgu, nabadzīgu meiteni no muižas ļaudīm, kura gan bijusi eiropeiski audzināta (pie tam, protams, iejaucās pagājušo dzimtbūšanas laiku baronu tiesības), un, pamanījis sava sakara nenovēršamās, bet visai tuvās sekas, izprecinājis viņu jo drīzāk kādam uzņēmīgam un pat valsts dienestā esošam cilvēkam ar cildenu raksturu; šis cilvēks jau sen mīlējis šo jaunavu. Sākumā viņš palīdzējis jaunlaulātajiem, bet pēc neilga laika viņa palīdzība nav pieņemta, jo tik cildens bijis viņas vīra raksturs. Pagājis kāds laiks, un P. pamazām vien paguvis aizmirst kā šo jaunavu, tā ar viņu piedzīvoto dēlu un vēlāk, kā zināms, arī nomiris bez testamenta. Tikmēr viņa dēls — kas piedzimis jau likumīgā laulībā, bet uzaudzis ar citu uzvārdu un pilnīgi turēts par paša bērnu, jo viņa mātes vīram bijis cildens raksturs, — kad šis vīrs tomēr savā laikā miris, palicis pilnīgi tikai ar saviem līdzekļiem un ar sirgstošu māti, kas bijusi vāja uz kājām un dzīvojusi kādā no attālākajām guberņām; pats viņš galvaspilsētā pelnījis naudu diendienā godīgā darbā, pasniegdams stundas tirgotāju ģimenēs, un tā uzturējis sevi sākumā ģimnāzijā, bet vēlāk klausījies viņam derīgas lekcijas, paturot acu priekšā tālāko mērķi. Bet vai daudz saņemsi no krievu tirgotāja, pasniedzot stundas par desmit kapeikām, ja turklāt ir sirgstoša māte bez kājām, kura beidzot ar savu nāvi tālīnajā guberņā gandrīz nemaz nepadarīja viņa dzīvi vieglāku? Tagad jautājums: kā pēc taisnības vajadzēja spriest mūsu atvasei? Jūs, lasītāj, protams, domājat, ka viņš sacīja sev tā: «Es visu mūžu esmu baudījis visus P. labumus, manai audzināšanai, guvernantēm un idiotisma ārstēšanai Šveicē izdots desmitiem tūkstošu; un te nu es stāvu ar miljoniem, bet P. dēla cildenais raksturs iet bojā, stundas pasniedzot, lai gan viņš nemaz nav vainīgs sava vieglprātīgā un viņu aizmirsušā tēva nedarbos. Visu to, kas izdots man, pēc taisnības vajadzētu saņemt viņam. Šīs milzu summas, kas izdotas manā labā, īstenībā nav manas. Tā ir bijusi tikai fortūnas aklā kļūda; tās pienācās P. dēlam. Viņa vajadzībām tās bija jāizlieto, nevis man, ko vieglprātīgais un aizmāršīgais P. izraudzījies aiz sava fantastiskā untuma. Ja es būtu pilnīgi cēlsirdīgs, smalkjūtīgs, taisnīgs, tad man vajadzētu atdot viņa dēlam pusi no visa mana mantojuma; bet, tā kā es vispirmām kārtām esmu aprēķina cilvēks un pārāk labi saprotu, ka šī lieta nav juridiska, tad es pusi no saviem miljoniem nedošu. Bet katrā ziņā pārāk zemiski un nekaunīgi (atvase aizmirsusi, ka arī neapdomīgi) būs no manas puses, ja es tagad neatdošu viņa dēlam tos desmitus tūkstošu, ko mana idiotisma dēļ izdevis P. Tas būtu tikai pēc sirdsapziņas un taisnīgi! Jo kas gan notiktu ar mani, ja P. nebūtu ņēmis mani audzināšanā, bet manā vietā būtu rūpējies par savu dēlu?»

Bet nē, kungi! Mūsu atvase spriež citādi. Lai kā iztēloja viņam jauno cilvēku advokāts, kas bija uzņēmies rūpēties par to vienīgi aiz draudzības un gandrīz pret tā gribu, gandrīz ar varu, lai kā izklāstīja viņam goda, cēlsirdības, taisnības un pat vienkārša aprēķina pienākumus, Šveices audzēknis palika nelokāms, — un ko jūs domājat? Tas viss vēl nebūtu nekas, bet, lūk, kas tiešām nepiedodami un ne ar kādu interesantu slimību nav attaisnojams: šis tikko no sava profesora kamašām izkāpušais miljonārs nespēja pat to atģist, ka nevis žēlastību un nevis pabalstu lūdz no viņa cēlsirdīgā rakstura jauneklis, kas nomokās ar stundu pasniegšanu, bet gan savas tiesības un savu pienācīgo daļu, kaut arī ne juridisko, un viņš pat nevis lūdz, bet tikai draugi par viņu rūpējas. Ar majestātisku izskatu un aizgrābtību par gūto iespēju nesodīti žņaugt cilvēkus ar saviem miljoniem mūsu atvase izveik piecdesmit rubļu papīriņu un nosūta cēlsirdīgajam jauneklim kā nekaunīgu žēlastības dāvanu. Jūs neticat, kungi? Jūs esat uzbudināti, aizvainoti, jums izlaužas sašutuma kliedziens: tomēr viņš to ir izdarījis! Protams, nauda viņam tūdaļ tika atdota, tā sakot, iesviesta atpakaļ sejā. Kā tad atliek izšķirt šo lietu? Lieta nav juridiska, atliek vienīgi darīt to zināmu atklātībai! Mēs nododam šo atgadījumu publikai, galvodami, ka tas ir patiess. Runā, ka viens no mūsu ievērojamākajiem humoristiem sacerējis šim gadījumam brīnum jauku epigrammu, kas cienīga ieņemt vietu ne tikai guberņas, bet arī galvaspilsētas izdevumu rakstos par mūsu tikumiem:

Ļova   Šneideram   uz kakla,

Tērpies viņa mētelī;

Tam uz blēņām roka čakla,

Aiziet laiks kā skurbulī.

Atgriezies par kurpēm sūdzas, —

Mantojumā miljons knt;

Krieviski viņš dievu lūdzas,

Studentus steidz aplaupīt.»

Kad Koļa bija beidzis, viņš steidzīgi atdeva avīzi kņazam un, ne vārda neteikdams, metās kaktā, cieši tur iespiedās un ar rokām aizklāja seju. Viņu māca nepanesams kauns, un viņa bērnišķīgā, vēl pie neķītrībām nepieradusī sirds bija pārmērīgi satraukta. Viņam likās, ka noticis kaut kas neparasts, kas uzreiz visu sagrāvis, un ka gandrīz vai viņš pats tam par iemeslu jau tāpēc vien, ka skaļi to nolasījis.

Bet arī visi citi, kā likās, izjuta kaut ko tamlīdzīgu.

Jaunavām bija ļoti neērti, un viņas ļoti kaunējās. Ļizaveta Prokofjevna apvaldīja ārkārtīgas dusmas un arī varbūt rūgti nožēloja, ka iejaukusies šai lietā; tagad viņa klusēja. Ar kņazu notika tas, kas bieži notiek šādos ga dījumos ar pārāk kautrīgiem cilvēkiem: viņš tā nokaunējās par citu izdarīto, viņu pārņēma tik liels kauns savu viesu pēc, ka pirmajā brīdī viņš pat paskatīties viņos baidījās. Pticinam, Varjai, Gaņam, pat Ļebedevam — visiem bija it kā mazliet samulsis izskats. Visdīvainākais bija tas, ka arī Ipolits un «Pavliščeva dēls» likās par kaut ko pārsteigti; Ļebedeva māsasdēls, acīm redzot, tāpat bija neapmierināts. Tikai bokseris sēdēja Kluži mierīgi, skrullēdams ūsas ar cienīgu izskatu, un mazliet nodūris acis — nevis aiz apjukuma, bet, gluži otrādi, likās, it kā aiz cēlsirdīgas kautrības un pārāk skaidri skatāmas uzvaras. No visa bija redzams, ka raksts viņam ārkārtīgi patīk.

—    Tas ir velns sazina kas, — pusbalsī norūca Ivans Fjodorovičs, — it kā piecdesmit sulaiņu kopā būtu taisījušies sacerēt un sacerējuši.

—    Bet a-atlaujiet jautāt, cienīts kungs, kā jūs drīkstat apvainot ar šādiem minējumiem? — Ipolits paziņoja un sāka drebēt pie visām miesām.

—    Tas nu, tas nu, tas godīgam cilvēkam … jūs būsiet vienis prātis, ģenerāl, ja godīgs cilvēks, tad tas jau ir apvainojums! — norūca bokseris, arī pēkšņi nezin no kā uzpurinājies, skrullēdams ūsas un raustīdams plecus un visu augumu.

—    Pirmkārt, es jums neesmu nekāds «cienīts kungs», un, otrkārt, es jums nekādus paskaidrojumus dot netaisos, — asi atteica ārkārtīgi iekarsušais Ivans Fjodorovičs, piecēlās kājās un, neteikdams ne vārda, atgāja sāņus uz terases izeju, kur nostājās uz augšējā pakāpiena ar muguru pret publiku — vislielākā sašutumā par Ļizavetu Prokofjevnu, kas arī tagad vēl nemaz nedomāja kustēties no savas vietas.

—    Kungi, kungi, atļaujiet jel beidzot, kungi, runāt, — noskumis un uzbudināts iesaucās kņazs, — un esiet tik laipni, runāsim tā, lai varētu saprast cits citu. Es neko nesaku, kungi, par rakstu, lai; taču tas viss, kungi, ir nepatiesība, kas rakstā nodrukāts: es tāpēc to saku, ka jūs paši to zināt; kaunēties vajadzētu. Tā ka es tiešām būtu pārsteigts, ja to kāds no jums būtu uzrakstījis.

—    Es neko līdz pat šim brīdim nezināju par šo rakstu, — Ipolits paziņoja, — es nepiekrītu šim rakstam.

—    Es gan zināju, ka tas uzrakstīts, bet… es arī neieteiktu iespiest, tāpēc ka par agru, — piebilda Ļebedeva māsasdēls.

—    Es zināju, bet man ir tiesības… es… — murmināja «Pavliščeva dēls».

—    Kā! Jūs pats visu to sacerējāt? — kņazs jautāja, ziņkārīgi raudzīdamies Burdovskī. — Tas taču nevar būt!

—     Var tomēr arī neatzīt jusu tiesības uzdot šādus jautājumus, — iejaucās Ļebedeva māsasdēls.

—     Es taču tikai brīnījos, ka Burdovska kungam izdevies … bet… es gribu sacīt — ja jūs jau esat nodevuši šo lietu atklātībai, tad kāpēc gan jūs .pirmīt tā apvainojāties, kad es savu draugu klātbūtnē ierunājos par šo pašu lietu?

—     Beidzot taču! — sašutumā nomurmināja Ļizaveta Prokofjevna.

—     Un jūs, kņaz, pat tīšuprāt aizmirsāt, — pēkšņi starp krēsliem izslīdēja Ļebedevs, nevarēdams nociesties, gandrīz vai drudzī, — tīšuprāt aizmirsāt, ka vienīgi jūsu labā griba un jūsu nepieredzēti labā sirds lika viņus pieņemt un uzklausīt un ka nekādu tiesību viņiem nav to prasīt, jo vairāk tāpēc, ka jūs jau šo lietu esat nodevis Gavrilam Ardalionovičam un tad arī tikai aiz savas pārmērīgās labsirdības tā rīkojāties, bet ka tagad, jūsu gaišība kņaz, paliekot savu izmeklēto draugu vidū, jūs nevarat ziedot tādu sabiedrību šo kungu labad un jūs varētu visus šos kungus, tā sakot, tūlīt uz vietas izdzīt pa durvīm, tā ka es, kā nama saimnieks, pat ar vislielāko prieku…

—     Pilnīgi pareizi! — pēkšņi no istabas dziļuma nodārdināja ģenerālis Ivolgins.

—     Pietiek, Ļebedev, pietiek, pietiek … — kņazs jau uzsāka, bet vesels sašutuma vilnis nomāca viņa vārdus.

—     Nē, atvainojiet, kņaz, atvainojiet, tagad ar to vairs nepietiek! — Ļebedeva māsasdēls gandrīz pārkliedza visus. — Tagad lieta jānostāda skaidri un stingri, tāpēc ka to, acīm redzot, neizprot. Te juridiski āķi iejaukušies un uz šo āķu pamata mums piedraud, ka izdzīšot mūs pa durvīm! Vai tad tiešām jūs, kņaz, uzskatāt mūs par tik lieliem muļķiem, ka mēs arī paši nesaprotam, cik lielā mērā mūsu lieta nav juridiska, un, kad sāktu izmeklēt to juridiski, tad mums ne rubļa no jums nebūtu tiesību pieprasīt pēc likuma? Bet mēs tieši tā saprotam, ka te gan nav juridisku tiesību, toties ir cilvēciskās tiesības, dabiskās tiesības, veselā saprāta tiesības un sirdsapziņas balss; un, lai gan šīs mūsu tiesības nav ierakstītas nevienā satrunējušā cilvēciskā kodeksā, taču cēlsirdīga un godīga cilvēka, tas ir — cilvēka ar veselu saprātu pienākums ir palikt par cēlsirdīgu un godīgu cilvēku arī tajos punktos, kas nav ierakstīti kodeksos, laisni tāpēc mēs arī ienācām te, nebaidīdamies, ka mūs var izsviest pa durvīm (kā jūs nupat draudējāt), — tikai par to vien, ka mēs nelūdzam, bet pieprasām, — un par to, ka nav pieklājīga vizīte tik vēlā stundā (lai gan mēs neieradāmies vēlā stundā, bet jūs taču piespiedāt mūs gaidīt sulaiņu istabā), taisni tāpēc, es saku, mēs arī atnācām, nekā nebaidīdamies, ka iedomājāmies jūsos saskatīt cilvēku ar veselu saprātu, tas ir, ar godu un sirdsapziņu. Jā, tas tiesa, mēs ienācām nevis pazemīgi, nevis kā jūsu roklaižas un iztapoņas, bet paceltām galvām kā brīvi cilvēki un nepavisam ne ar lūgumu, bet ar brīvu un lepnu prasību (dzirdiet, nevis ar lūgumu, bet ar prasību, lieciet to aiz auss!). Mēs ar cieņu un tieši uzdodam jums jautājumu: vai jūs atzīstat, ka jums taisnība Burdovska lietā vai arī ka jums nav taisnība? Vai jūs atzīstat, ka Pavliščevs jūs aplaimojis un pat varbūt izglābis no nāves? Ja atzīstat (kas skaidri redzams), vai tad esat nodomājis, vai uzskatāt par taisnīgu pēc sirdsapziņas, tā kā pats esat saņēmis miljonus, atlīdzināt trūcīgajam Pavliščeva dēlam, kaut arī viņam būtu uzvārds Burdovskis? Jā vai nē? Ja jā, tas ir, citiem vārdiem, ja jums piemīt tas, ko jūs saucat savā valodā par godu un sirdsapziņu un ko mēs precīzāk apzīmējam, nosaucot par veselo saprātu, tad apmieriniet mūsu prasību, un lieta darīta. Apmieriniet bez mūsu lūgumiem un bez mūsu pateicībām, negaidiet to no mums, tāpēc ka jūs darāt to nevis mūsu, bet taisnības labad. Ja turpretim jūs nevēlēsieties mūs apmierināt, tas ir, atbildēsiet nē, tad mēs tūlīt aizejam, un lieta izbeigta; bet jums acīs pasakām, visiem jūsu lieciniekiem dzirdot, ka jūs esat cilvēks ar neaptēstu prātu un zemu attīstības pakāpi; ka turpmāk saukties par cilvēku ar goda prātu un sirdsapziņu jūs nedrīkstat un jums nav tiesību to darīt, ka šis tiesības jūs pārāk lēti gribat pirkt. Es beidzu. Es uzdevu jautājumu. Dzeniet nu tagad mūs pa durvīm, ja drīkstat! Jūs varat to izdarīt, tas ir jūsu spēkos. Bet atcerieties, ka mēs tomēr prasām, nevis lūdzam. Prasām, nevis lūdzam! …

Ļebedeva māsasdēls, ļoti iekarsis, apklusa.

— Prasām, prasām, prasām, nevis lūdzam!… — šļupstēja Burdovskis un nosarka kā vēzis.

Pēc Ļebedeva māsasdēla vārdiem sekoja vispārēja sakustēšanās un kurnēšana, lai gan visi acīm redzami vairījās iejaukties šai lietā, varbūt izņemot tikai Ļebedevu kas bija gluži kā drudzī. (Dīvaini: Ļebedevs, kas, acīm redzot, bija kņaza pusē, tagad, pēc sava māsasdēla runas, itin kā izjuta zināmu prieku un ģimenes lepnumu; vismaz viņš ar zināmu apmierinātību aplūkoja visus klātesošos.)

—    Manuprāt, — kņazs diezgan klusi uzsāka, — manuprāt, jums, Doktorenko kungs, visā šai jautājumā, ko jūs tikko pacēlāt, pa pusei pilnīga taisnība, es pat piekrītu, ka lielum lielajā daļā, un es būtu pilnīgi ar jums vienis prātis, ja jūs kaut ko nebūtu palaidis garām savos vārdos. Ko īsti jūs te palaidāt garām, nav manos spēkos jums precīzi izteikt, bet, lai jūsu vārdos būtu pilnīga taisnība, protams, kaut kā pietrūkst. Bet labāk ķersimies pie lietas, kungi, sakiet — kādā nolūkā jūs iespiedāt šo rakstu? Te taču ik vārds ir apmelojums; tā ka jūsu rīcība, kungi, manuprāt, ir bijusi zemiska.

—    Atļaujiet! .. .

—    Cienīts kungs!…

—    Tas … tas . .. tas … — atskanēja reizē no uztraukto viesu puses.

—     Par rakstu, — spiedzīgā balsī uzķēra lpolits, — par šo rakstu es jau jums sacīju, ka es un citi tam nepiekrītam! Uzrakstījis to, lūk, šis, — viņš norādīja uz blakus sēdošo bokseri, — uzrakstījis nepieklājīgi, piekrītu, uzrakstījis nemākulīgi un tādā izteiksmē, kādā raksta tādi paši atvaļinātie, kāds ir viņš. Viņš ir muļķis, turklāt amatnieks, es piekrītu, es to viņam arī tieši acīs katru dienu saku, tomēr pa pusei viņam bija sava taisnība: atklātība ir katra likumīgā tiesība un tātad arī Burdovska tiesība. Bet par savām nejēdzībām lai viņš atbild pats. Kas attiecas uz to, ka es visu vārdā protestēju pirmīt par jūsu draugu klātieni, tad uzskatu par vajadzīgu jums, cienītie kungi, paskaidrot, ka es protestēju vienīgi tāpēc, lai pasludinātu mūsu tiesības, bet ka būtībā mēs pat vēlamies, lai būtu liecinieki, un pirmīt, vēl te neienākuši, mēs visi četri šai lietā vienojāmies. Lai kas būtu jūsu liecinieki, lai arī jūsu draugi, bet, tā kā viņi nevar nepiekrist Burdovska tiesībām (tāpēc, ka tās acīm redzami ir matemātiskas), tad ir pat vēl labāk, ka šie liecinieki — jūsu draugi; vēl skaidrāk būs saredzama patiesība.

las tiesa, mēs tā vienojāmies, — apstiprināja Ļebedeva māsasdēls.

—    Tad kāpēc gan pirmīt ar pirmajiem vārdiem sacēlās ladas klaigas un troksnis, ja jūs to vien gribējāt! — kņazs brīnījās.

—     Bet par rakstu, kņaz, — iejaucās bokseris, briesmīgi juibēdams bilst savu vārdu un patīkami atdzīvodamies (varēja nojaust, ka uz vigu acīm redzami un spēcīgi Iedarbojas dāmu klātbūtne), — par rakstu atzīstos, ka tā autors tiešām esmu es, lai gan mans slimīgais pazina, kam esmu pieradis piedot aiz viņa vārguma, nupat to izkritizēja. Bet sacerēju es un iespiedu sirsnīga drauga žurnālā korespondences veidā. Vienīgi panti tiešām nav mani un tiešām pieder pazīstamā humorista spalvai. Burdovskim es tikai nolasīju — un arī tad ne visu — un lūdaļ saņēmu no viņa piekrišanu iespiest, bet ticiet man, ka es varēju iespiest arī bez piekrišanas. Atklātība ir vispārēja, cēlsirdīga un labdarīga tiesība. Ceru, ka jūs pats, kņaz, esat tik progresīvs, ka to nenoliegsiet…

—    Es neko nenoliegšu, bet jūs piekritīsiet, ka jūsu rakstā …

—    Asi, jūs gribat sacīt? Taču te, tā sakot, labums sabiedrībai, jūs piekritīsiet pats, un beidzot — vai var palaist garām izaicinošu gadījumu? Jo sliktāk vainīgajiem, taču sabiedriskais labums pirmajā vietā. Kas attiecas uz dažām neprecizitātēm, tā sakot, hiperbolām, tad jūs piekritīsiet arī tam, ka svarīga vispirmām kārtām iniciatīva, vispirmām kārtām mērķis un nolūks; svarīgs labdarīgs paraugs, un tikai pēc tam aplūkosim atsevišķus gadījumus, un, beidzot, te ir rakstības veids, te, tā sakot, humoristisks uzdevums, un, beidzot, — visi tā raksta, jūs pats tam piekritīsiet! Ha-lia!

—    Gluži maldīgs ceļš! Ticiet man, kungi, — iesaucās kņazs. — Jūs esat iespieduši rakstu, pieņemot, ka es nekādā ziņā nebūšu ar mieru apmierināt Burdovska kunga prasību, tātad lai mani tāpēc iebaidītu un kaut kā man atriebtos. Bet kā jūs varējāt zināt: es varbūt esmu nolēmis apmierināt Burdovski. Es jums tieši, visiem dzirdot, paziņoju, ka es apmierināšu…

—    Lūk, beidzot gudrs un cēlsirdīgs vārds, ko saka gudrs un viscēlsirdīgākais cilvēks! — bokseris iesaucās.

—    Ak kungs! — izlauzās Ļizavetai Prokofjevnai.

—    Tas nav izturams!,— ģenerālis nomurmināja.

—    Atļaujiet taču, kungi, atļaujiet, es izklāstīšu šo lietu, — kņazs lūdza. — Burdovska kungs, pirms nedēļām piecām pie manis Z. ieradās jūsu pilnvarotais un lietas vedējs Cebarovs. Jūs, Kellera kungs, viņu tik ļoti glaimojoši bijāt aprakstījis savā rakstā, — kņazs, pēkšņi iesmiedamies, griezās pie boksera, — bet viņš man nemaz nepatika. Es tikai sapratu no pirmās reizes, ka šai Čebarovā viss arī slēpjas, ka varbūt taisni viņš jūs, Burdovska kungs, izmantojot jūsu vientiesību, ir samācījis uzsākt visu to, ja runājam vaļsirdīgi.

—    Jums nav tādu tiesību … es … neesmu vientiesis … tas… — uztraukumā sāka šļupstēt Burdovskis.

—    Jums nav nekādu tiesību iedomāties kaut ko tamlīdzīgu, — pamācošā tonī viņu metās aizstāvēt Ļebedeva māsasdēls.

—    Tas ir augstākā mērā apvainojums! — iespiedzās Ipolits. — Tāds pieņēmums ir apvainojošs, nepatiess un neattiecas uz lietu!

—    Atvainojiet, kungs, atvainojiet, — kņazs steigšus padevās, — lūdzu, atvainojiet; tas tāpēc, ka man ienāca prātā, vai nebūtu labāk, ja mēs būtu pilnīgi atklāti viens pret otru; bet lai notiek, kā jūs vēlaties. Es Čebarovam sacīju, ka, tā kā es neesmu Pēterburgā, tad nekavējoties pilnvaroju paziņu kārtot šo lietu, bet jums, Burdovska kungs, to paziņošu. Es teikšu jums atklāti, kungi, ka man šī lieta likās pilnīga krāpšana taisni tāpēc, ka Cebarovs … Ak, neapvainojieties, kungi! Dieva dēļ, neapvainojieties! — sabijies iesaucās kņazs, redzēdams atkal apvainojuma mulsas izpaudumu Burdovskī, uzbudinājumu un protestu viņa draugos. — Tas nevar attiekties uz jums personīgi, ja es saku, ka uzskatīju šo lietu par krāpšanu! Jo es toreiz nevienu no jums nepazinu personīgi, pat jūsu uzvārdus nezināju; es spriedu vienīgi pēc Čebarova; es runāju vispārīgi, tāpēc ka… ja jūs zinātu, cik briesmīgi mani krāpuši kopš tā laika, kad es saņēmu mantojumu!

—    Kņaz, jūs esat briesmīgi naivs, — Ļebedeva māsasdēls zobgalīgi piemetināja.

—    Un turklāt — kņazs un miljonārs! Lai arī jums tiešām varbūt laba un lētticīga sirds, jūs tomēr, protams, nevarat izvairīties no vispārējā likuma, — pasludināja Ipolits.

—          Var jau būt, pat ļoti var būt, kungi, — kņazs steidzās, — lai gan es nesaprotu, par kādu vispārēju likumu jūs runājat; bet es turpinu, tikai neapvainojieties veltīgi; zvēru, man nav ne mazākās vēlēšanās jūs apvainot. Un kas tad tas patiesi, kungi: neviena vārda nevar pateikt atklāti, tūlīt jūs apvainojaties! Bet vispirmām kārtām mani briesmīgi pārsteidza, ka eksistē «Pavliščeva dēls» un eksistē tik briesmīgos apstākļos, kā man paskaidroja Čebarovs. Pavliščevs bija mans labdaris un mana tēva draugs. (Ak, kāpēc jūs, Kellera kungs, savā rakstā uzrakstījāt tādas aplamības par manu tēvu? Nekāda rotas summa nav izšķērdēta, un nekādu pārestību pakļautajiem nav bijis — par to esmu pilnīgi pārliecināts, — un kā jums varēja pacelties roka uzrakstīt tādus apmelojumus?) Bet tas, ko jūs esat uzrakstījis par Pavliščevu, tas jau ir pilnīgi neciešami: jūs nosaucat šo viscēlsirdīgāko cilvēku par baudkāru un vieglprātīgu tik droši, tik noteikti, it kā jūs tiešām runātu patiesību, lai gan viņš ir bijis vistiklākais cilvēks, kādi vien pasaulē dzīvojuši! Viņš bija pat ievērojams zinātnieks; viņš bija daudzu zinātnē cienījamu vīru korespondents un daudz naudas izlietojis zinātnes atbalstam. Bet, kas attiecas uz viņa sirdi, uz viņa labajiem darbiem, ak, protams, jūs pamatoti esat rakstījis, ka es toreiz biju gandrīz idiots un neko nevarēju saprast (lai gan krieviski tomēr runāju un varēju saprast), bet es taču varu novērtēt visu, ko tagad atceros …

—    Atļaujiet, — spiedza Ipolits, — vai tas nebūs pārāk jūtelīgi? Mēs neesam bērni. Jūs gribējāt ķerties taisni pie lietas, neaizmirstiet, ka ir jau pāri deviņiem.

—     Lūdzu, lūdzu, kungi, — kņazs tūlīt piekrita, — pēc pirmās neuzticēšanās es nolēmu, ka es varēju kļūdīties un ka Pavliščevam tiešām varēja būt dēls. Bet mani briesmīgi pārsteidza tas, ka šis dēls tik viegli, tas ir, es gribu teikt, tik publiski izpauž savas dzimšanas noslēpumu un, galvenais, dara negodu savai mātei. Tāpēc ka Čebarovs arī toreiz baidīja mani, ka darīs zināmu atklātībai …

—    Cik muļķīgi! — Ļebedeva māsasdēls nokliedza.

—    Jums nav tiesību… nav tiesību! — iesaucās Burdovskis.

—    Dēls neatbild par tēva netikumību, bet māte nav vainīga, — dedzīgi nospiedza Ipolits.

— Tad jo vairāk, šķiet, vajadzētu saudzēt… — bikli noteica kņazs.

—    Jūs, kņaz, ne tikai esat naivs, bet varbūt esat gājis vēl tālāk, — Ļebedeva māsasdēls nikni novīpsnāja.

—    Un kādas jums bija tiesības! — pavisam nedabiskā balsī iespiedzās Ipolits.

—     Nekādas, nekādas! — kņazs viņus steigšus pārtrauca. — Tur jums taisnība, atzīstos, bet tas bija nevilšus, un es tūdaļ sacīju sev jau toreiz, ka manas personīgās jūtas nedrīkst ietekmēt šo lietu, jo, ja es pats jau atzīstu, ka mans pienākums ir apmierināt Burdovska kunga prasības to jūtu vārdā, kādas man ir pret Pavliščevu, tad tās man jāapmierina vienalga kādā gadījumā, tas ir, vai es cienītu vai necienītu Burdovska kungu. Es tikai tāpēc, kungi, sāku par to runāt, ka man tomēr likās nedabiski, ka dēls tik publiski atklāj savas mātes noslēpumu… Vārdu sakot, es, galvenais, pēc tā vien pārliecinājos, ka Cebarovam jābūt blēdim un viņš pats ar viltu ir sakūdījis Burdovska kungu izdarīt tādu krāpšanu.

—    Tas taču vairs nav ciešams! — atskanēja no viņa viesu puses, daži no tiem pat pietrūkās kājās.

—     Kungi! Taisni tāpēc es nospriedu, ka nelaimīgajam Burdovska kungam jābūt vienkāršam, aizstāvēties nespējīgam cilvēkam, kas viegli pakļaujas krāpniekiem, tātad jo vairāk mans pienākums palīdzēt viņam kā «Pavliščeva dēlam» — pirmkārt, darbojoties pret Čebarova kungu, otrkārt, ar manu padevību un draudzību, lai viņu vadītu, un, treškārt, es nolēmu izsniegt viņam desmit tūkstošus rubļu, tas ir, visu, ko, pēc mana aprēķina, varēja iztērēt manā labā Pavliščevs…

—    Kā! Tikai desmit tūkstošus! — Ipolits iebrēcās.

—    Nu, kņaz, jūs esat ļoti vājš aritmētikā vai arī ļoti stiprs, kaut arī izliekaties par vientiesi! — iesaucās Ļebedeva māsasdēls.

—    Es ar desmit tūkstošiem neesmu mierā, — Burdovskis sacīja.

—    Antip! Piekriti! — aši un skaidri sadzirdami čukstot, pateica priekšā bokseris, pārliecies no mugurpuses pār Ipolita krēsla atzveltni. — Piekriti, gan tad vēlāk vēl redzēsim!

—    Kla-ausieties, Miškina kungs, — Ipolits spiedza, •— saprotiet, ka mēs neesam muļķi, neesam galīgi muļķi, kā droši vien domā par mums visi jūsu viesi un šīs dāmas, kas ar tādu sašutumu vīpsnā par mums, un jo sevišķi šis augstākās sabiedrības kungs (viņš norādīja uz Jevgeņiju Pavloviču), kuru pazīt man, protams, nav tas gods, bet par kuru laikam šo to esmu dzirdējis…

—     Atļaujiet, atļaujiet, kungi, jūs atkal neesat mani sapratuši! — kņazs uztraukumā griezās pie viņiem. — Pirmkārt, jūs, Kellera kungs, savā rakstā esat ārkārtīgi neprecīzi noteicis manu mantas stāvokli: nekādus miljonus es neesmu saņēmis; man varbūt ir tikai astotā vai desmitā daļa no tā, ko jūs iedomājaties; otrkārt, nekādi desmit tūkstoši manā labā Šveicē nav izdoti: Šneiders saņēma pa sešsimt rubļiem gadā un tad arī tikai pirmos trīs gadus; bet pēc glītiņām guvernantēm uz Parīzi Pavliščevs nekad nav braucis; tas ir atkal apmelojums. Manuprāt, manā labā pavisam iztērēts vēl daudz mazāk par desmit tūkstošiem, bet es noteicu desmit tūkstošus, un jūs paši piekritīsiet, ka, atdodams parādu, es nekādi nevarēju piesolīt Burdovska kungam vairāk, pat ja es viņu ļoti mīlētu, un nevarētu jau aiz smalkjūtības vien, taisni tāpēc, ka atdodu viņam parādu, nevis nosūtu viņam žēlastības dāvanu. Es nezinu, kungi, kā jūs to nesaprotat! Bet es visu to gribēju atmaksāt vēlāk ar savu draudzību, ar savu darbīgo līdzdalību nelaimīgā Burdovska kunga liktenī, jo viņš acīm redzami piekrāpts, jo nevarēja taču viņš pats bez krāpšanas piekrist tādai neģēlībai kā, piemēram, šīsdienas atklājums šai Kellera kunga rakstā par viņa māti… Bet ko tad jūs galu galā — atkal zaudējat pašsavaldīšanos, kungi! Tā taču mēs nemaz vairs nesapratīsimies! Jo sveras taču uz manu pusi! Es tagad pats savām acīm pārliecinājos, ka mans minējums ir bijis pareizs, — iekarsušais kņazs centās iestāstīt, gribēdams nomierināt uzbudinājumu un nemanīdams, ka to vēl pastiprināja.

—    Kā? Par ko pārliecinājāties? — viņam bruka virsū gandrīz vai ar trakām dusmām.

—     Bet apžēlojieties, pirmkārt, es paguvu pats ļoti labi izprast Burdovska kungu, es taču redzu pats, kāds viņš ir… Viņš ir nevainīgs cilvēks, bet viņu visi krāpj! Cilvēks, kas nespēj* aizstāvēties… un taisni tāpēc viņš man jāsaudzē, un, otrkārt, Gavrila Ardalionovičs — kuram tika uzticēta šī lieta un no kura es sen nebiju saņēmis nekādu ziņu, jo biju ceļā un trīs dienas pēc tam noslimoju Pēterburgā, — pēkšņi tagad, tikai priekš stundas, tiklīdz mēs pirmoreiz tikāmies, paziņo man, ka esot izpratis Čebarova patiesos nolūkus, ka viņam esot pierādījumi un ka Čebarovs esot tieši tāds, par kādu es viņu iedomājos. Es taču zinu, kungi, ka daudzi mani uzskata par idiotu, un Čebarovs pēc šīs manas reputācijas, ka es vieglu roku atdodot naudu, nodomājis ļoti viegli mani piekrāpt, proti, paļaudamies uz manām jūtām pret Pavliščevu. Bet galvenais ir tas, — uzklausiet taču, kungi, uzklausiet līdz galam! — galvenais ir tas, ka tagad pēkšņi izrādās, ka Burdovska kungs nemaz nav Pavliščeva dēls! Nupat Gavrila Ardalionovičs paziņoja man to un apgalvo, ka ieguvis noteiktus pierādījumus. Nu, kā jums tas viss liksies, nav taču iespējams noticēt pēc visa tā, kas jau pastrādāts! Un dzirdiet: ir noteikti pierādījumi! Es vēl neticu, pats neticu, ticiet man; es vēl šaubos, jo Gavrila Ardalionovičs nepaspēja man paziņot visus sīkumus, bet, ka Čebarovs ir blēdis, par to vairs nav nekādu šaubu! Viņš nelaimīgo Burdovska kungu un jūs visus, kungi, kas tik cēlsirdīgi atnākuši atbalstīt savu draugu (jo atbalsts viņam, acīm redzot, vajadzīgs, es taču to saprotu!), — viņš visus jūs apvedis ap stūri un visus jūs iejaucis šai krāpšanā, jo patiesībā tā taču ir blēdība, krāpšana!

—     Kā tad krāpšana! … Kā tad nav «Pavliščeva dēls»? … Kā tā var! … — atskanēja saucieni. Visa Burdovska kompānija bija neizsakāmā apjukumā.

—    Nu, protams, ka krāpšana! Ja tagad izrādīsies, ka Burdovska kungs nav «Pavliščeva dēls», tad taču iznāk, ka Burdovska kunga prasība ir īsta krāpšana (tas ir, protams, ja viņš ir zinājis patiesību!), bet tur jau tā lieta, ka viņš pievilts, taisni tāpēc es arī uzstājos, lai viņu attaisnotu; taisni tāpēc es arī saku, ka viņš pelnījis līdzjūtību savas vientiesības pēc un viņu nevar atstāt bez atbalsta; citādi taču iznāks, ka arī viņš ir krāpnieks šinī lietā. Bet es pats esmu pārliecināts, ka viņš neko nesaprot. Es pats arī biju tādā stāvoklī pirms aizbraukšanas uz Šveici, tāpat šļupstēju nesakarīgus vārdus — gribi izsacīties un nespēj… Es to saprotu; es varu just līdzi, jo es arī esmu gandrīz tāds pats, es drīkstu runāti Un beidzot es tomēr, — kaut gan tagad nav vairs «Pavliščeva dēla» un tas viss izrādās mistifikācija, — es tomēr negrozīšu savu lēmumu un esmu gatavs atdot desmII tūkstošus — Pavliščeva piemiņai. Es taču gribēju ļ.ui pirms Burdovska kunga šos desmit tūkstošus izlietot skolai Pavliščevam par piemiņu, bet tagad taču būs likpat labi — vai nu skolai, vai Burdovska kungam, tāpēc ka Burdovska kungs, ja arī nav «Pavliščeva dēls», tad tomēr iznāk gandrīz kā «Pavliščeva dēls», jo viņš pats taču ir tik nelietīgi piekrāpts, viņš pats tik neliekuļoti uzskatījis sevi par Pavliščeva dēlu! Uzklausiet, kungi, Gavrilu Ardalionoviču, pabeigsim šo jautājumu, nedusmojieties, neuztraucieties, sēdieties! Gavrila Ārda lionovičs tūlīt mums visu paskaidros, un es, atzīstos, ārkārtīgi vēlos pats uzzināt visus sīkumus. Viņš stāsta, ka esot braucis pat uz Pleskavu pie jūsu māmuļas, Burdovska kungs, un tā nemaz neesot mirusi, kā jums likuši šai rakstā sacīt… Sēdiet, kungi, sēdiet!

Kņazs apsēdās un paspēja atkal nosēdināt Burdovska kunga kompāniju, kas bija pietrūkusies kājās. Pēdējās desmit vai divdesmit minūtēs viņš runāja iekarsis, skaļi, nepacietīgi un strauji aizrāvies, cenzdamies visus aizrunāt, pārkliegt, un, protams, vēlāk viņam bija rūgti jānožēlo daži tagad pasprukuši vārdiņi un minējumi. Ja viņu nebūtu tā uzbudinājuši un izveduši no. pacietības, viņš nebūtu atļāvies tik kaili un steidzīgi izsacīt skaļā balsī dažus savus minējumus un būtu izticis bez liekas vaļsirdības. Bet, tiklīdz viņš atsēdās savā vietā, smeldzoša nožēla sāpīgi iedzēla viņam sirdī. Bez visa tā, ka viņš bija «apvainojis» Burdovski, tik atklāti izteikdams domu, ka ari tas slimo ar to slimību, no kuras viņš pats ārstējies Šveicē, — bez visa tā piedāvājums — izsniegt tam desmit tūkstošus, nevis dot tos skolai — izdarīts, pēc viņa domām, rupji un neuzmanīgi, kā žēlastības dāvana un taisni tāpēc, ka cilvēkos skaļi izteikts. «Vajadzēja nogaidīt un piedāvāt rīt vienatnē,» kņazs tūlīt nodomāja, «bet tagad droši vien tas vairs nav labojams! Jā, es esmu idiots, īsts idiots!» viņš nosprieda pie sevis kauna un ārkārtīga sarūgtinājuma uzplūdumā.

Tikmēr Gavrila Ardalionovičs, kas līdz šim bija turējies nomaļus un stūrgalvīgi klusējis, pēc kņaza uzaicinājuma panācās uz priekšu, nostājās viņam blakus un mierīgi un skaidri ņ"ēmās izklāstīt pārskatu kņaza uzticētajā lietā. Visas sarunas aprima vienā mirklī. Visi klausījās ar ārkārtīgu ziņkāri, sevišķi visa Burdovska kompānija.

IX

—     Jūs, protams, nevarēsiet noliegt, — uzsāka Gavrila Ardalionovičs, uzrunādams tieši Burdovski, kas viņā klausījās visiem spēkiem, aiz pārsteiguma pat iepletis acis un, acīm redzot, stipri apjucis, — jūs nevarēsiet un, protams, ari negribēsiet nopietni noliegt, ka esat dzimis taisni divi gadi pēc jūsu godājamās mātes likumīgās laulības ar kolēģiju sekretāru Burdovska kungu, jūsu tēvu. Jūsu piedzimšanas laiku ļoti viegli pierādīt ar faktiem, tā ka jums un jūsu māmuļai pārāk aizvainojošais šā fakta izkropļojums Kellera kunga rakstā izskaidrojams vienīgi ar Kellera kunga paša fantāzijas rotaļīgumu, jo viņš cerējis ar to pastiprināt jūsu tiesību acīmredzamību un tā pakalpot jūsu interesēm. Kellera kungs apgalvo, ka iepriekš lasījis jums rakstu, lai gan ne visu… nav nekādu šaubu, viņš nav izlasījis jums līdz šai vietai…

—    Neizlasīju, tiešām, — bokseris pārtrauca, — bet visus faktus man paziņoja kompetenta persona, un es…

—     Atvainojiet, Kellera kungs, — viņu pārtrauca Gavrila Ardalionovičs, — atļaujiet man runāt. Ticiet man, jūsu rakstam pienāks sava kārta, tad jūs arī izteiksiet savu paskaidrojumu, bet tagad labāk turpināsim pēc kārtas. Pilnīgi nejauši ar manas māsas Varvaras Ardalionovnas Pticinas palīdzību es dabūju no viņas labas paziņas Veras Aleksejevnas Zubkovas, muižnieces un atraitnes, kādu nelaiķa Nikolajā Andrejeviča Pavliščeva vēstuli, ko viņš tai rakstījis pirms divdesmit četriem gadiem no ārzemēm. Iepazinies tuvāk ar Veru Aleksejevnu, pēc viņas norādījuma, griezos pie atvaļinātā pulkveža Timofeja Fjodoroviča Vjazovkina — Pavliščeva kunga attāla radinieka un savā laikā tuva paziņas. No viņa man izdevās dabūt vēl divas Nikolaja Andrej eviča vēstules, kas ari rakstītas no ārzemēm. Pēc šīm trijām vēstulēm, pēc skaitļiem un pēc faktiem, kas tur minēti,, var pierādīt matemātiski, bez mazākās iespējas apgāzt vai pat šaubīties, ka Nikolajs Andrejevičs aizbraucis toreiz uz ārzemēm (kur arī uzturējies no vietas trīs gadus) taisni pusotra gada pirms jūsu piedzimšanas, Burdovska kungs. Jūsu māmuļa, kā jums zināms, nekad no Krievijas nav izbraukusi… Šobrīd es te nelasīšu šīs vēstules. Tagad jau vēls; es tikai paziņoju to kā neapšaubfiniu faktu. Bet, ja jūs vēlaties, Burdovska kungs, kaut vai rīt no rīta pie manis satikties un atvest savus lieciniekus (cik vien jums tīk) un ekspertus rokrakstu salīdzināšanai, tad man nav nekādu šaubu, ka jūs pilnīgi pārliecināsieties, cik acīm redzami patiess ir šis fakts, ko es jums ziņoju. Bet, ja tā, tad, protams, visa šī lieta izjūk un izbeidzas pati no sevis.

Atkal sekoja vispārēja sakustēšanās un dziļš saviļņojums. Pats Burdovskis pēkšņi piecēlās no krēsla.

—    Ja tā, tad esmu piekrāpts, bet ne Čebarovs mani piekrāpis, — tas jau sen, sen; nevēlos ekspertus, negribu satikties, es ticu, es atsakos… desmit tūkstošu neesmu ar mieru … ardievu …

Viņš paņēma cepuri un atbīdīja krēslu, lai ietu.

—    Ja iespējams, Burdovska kungs, — klusi, saldā balsī viņu apturēja Gavrila Ardalionovičs, — tad palieciet vēl kaut vai piecas minūtes. Šai lietā atklājas vēl daži ārkārtīgi svarīgi fakti, kas jo sevišķi jums katrā ziņā visai interesanti. Manuprāt, jums jāiepazīstas ar tiem, un jums pašam varbūt kļūs patīkamāk, ja šī lieta tiks pilnīgi noskaidrota …

Burdovskis apsēdās klusēdams, mazliet nodūris galvu it kā dziļās pārdomās. Tūlīt pēc viņa apsēdās arī Ļebedeva māsasdēls, kas ari bija jau piecēlies, lai viņu pavadītu; šis gan vēl nebija zaudējis galvu un drosmi, bet, acīm redzot, bija kļuvis stipri domīgs. Ipolits sēdēja sadrūmis, skumīgs un it kā ļoti izbrīnījies. Šai brīdī viņš gan tik stipri sāka klepot, ka pat notašķīja savu mutautiņu ar asinīm. Bokseris bija gandrīz vai pārbijies.

—     Eh, Antip! — viņš rūgti iesaucās. — Es taču toreiz tev sacīju… aizvakar, ka tu varbūt patiešām nemaz neesi Pavliščeva dēls!

Atskanēja apvaldīti smiekli, divi trīs iesmējās skaļāk par citiem.

—     Fakts, ko jūs nupat paziņojāt, Kellera kungs, — uzķēra Gavrila Ardalionovičs, — visai vērtīgs. Tomēr man ir pilnīgas tiesības pēc visprecīzākajiem datiem apgalvot, ka Burdovska kungam, protams, bija gan ļoti labi zināms viņa dzimšanas laiks, bet pilnīgi nebija zināms tas apstāklis, ka toreiz Pavliščevs uzturējies ārzemēs, kur Pavliščeva kungs pavadījis mūža lielāko daļu, atgriežoties Krievijā vienmēr uz īsu laiku. Bez tam arī pats šis fakts par toreizējo aizbraukšanu visai neievērojams pats par sevi, lai to atcerētos pēc vairāk nekā divdesmit gadiem, — pat tiem, kas labi pazinuši Pavliščevu, nemaz nerunājot par Burdovska kungu, kas toreiz vēl nemaz nebija piedzimis. Protams, izrādījās, ka ievākt tagad ziņas nav neiespējami; bet man jāatzīstas, ka ziņas, ko es ieguvu, nonāca manās rokās pilnīgi nejauši un itin viegli varēja arī nenonākt, tā ka Burdovska kungam un pat Čebarovam šīs ziņas bija tiešām gandrīz nepieejamas, ja viņiem arī ienāktu prātā tās meklēt. Taču viņiem varēja arī neienākt prātā…

—    Atļaujiet, Ivolgina kungs, — pēkšņi viņu pārtrauca uzbudinātais Ipolits, — kam vajadzīgs viss šis penteris (piedodiet man)? Lieta tagad noskaidrota, galvenajam faktam mēs esam ar mieru ticēt, kādēļ tad vilkt garumā šo smago un aizskarošo piņķerēšanos? Jūs varbūt gribat palielīties, cik veikli jūs esat izdarījis izmeklēšanu, parādīt mums un kņazam, cik veikls izmeklētājs jūs esat, detektīvs? Vai varbūt esat nodomājis sākt aizbildināt un attaisnot Burdovski ar to, ka viņš iejaucies šai lietā aiz nezināšanas? Bet tā ir nekaunība, cienītais kungs! Jūsu attaisnojumi un atvainojumi Burdovskim nav vajadzīgi, lai jums tas zināms! Viņš ir aizvainots, viņam jau tāpat tagad grūti, viņš ir neērtā stāvoklī, jums vajadzēja nojaust, saprast to …

—     Diezgan, Terentjeva kungs, diezgan, — Gavrilam Ardalionovičam izdevās pārtraukt, — nomierinieties, neuztrauciet pats sevi; jūs laikam esat ļoti nevesels? Es jums jūtu līdzi. Tādā gadījumā, ja jūs vēlaties, es beidzu, tas ir, būšu spiests paziņot tikai īsumā tos faktus, kurus, pēc manas pārliecības, nebūtu lieki uzzināt visā pilnībā, — viņš piebilda, pamanīdams, ka visi itin kā sakustas, itin kā kļūst nepacietīgi. — Es gribu tikai paziņot ar pierādījumiem, lai zina visi šai lietā ieinteresētie, ka jūsu māmuļa, Burdovska kungs, tikai tāpēc vien bija iemantojusi Pavliščeva labvēlību un gādību, ka viņa bijusi miesīga māsa tai muižas saimes meitai, kurā Nikolajs Andrejevičs Pavliščevs iemīlējies agrā jaunībā un tik stipri, ka katrā ziņā viņu apprecētu, ja viņa nebūtu mirusi pēkšņā nāvē. Man ir pierādījumi, ka šis ģimenes fakts ir pilnīgi precīzs un pareizs, visai maz pazīstams, pat gluži aizmirsts. Tālāk es varētu paskaidrot, ka jūsu māmuļu, kad viņa bijusi vēl tikai desmit gadus vecs

bērns, Pavliščeva kungs pieņēmis audzināšanā kā radinieci un ka visas šīs rūpes sacēlušas ārkārtīgi uztraucošas valodas daudzo Pavliščeva radinieku vidū; domājuši pat, ka viņš apprecēs savu audzēkni, bet galu galā viņa apprecējusies aiz savas gribas (arī to es ļoti precīzi varētu pierādīt) ar mērniecības ierēdni Burdovska kungu, kad viņai pašai bijuši deviņpadsmit gadi. Te man savākti vairāki precīzi fakti pierādījumam, ka jūsu tēvs, Burdovska kungs, nemaz nebūdams lietišķs cilvēks, saņēmis piecpadsmit tūkstošu jūsu māmuļas pūra naudas, pametis dienestu, iestājies komerciālos uzņēmumos, piekrāpts, zaudējis kapitālu, nav izcietis sirdēstus, sācis dzert, no kā saslimis un beidzot nelaikā nomiris — astotajā gadā pēc laulībām ar jūsu māmuļu. Pēc tam, kā jūsu māmu|a pati liecināja, viņa palikusi nabadzībā un būtu gājusi bojā bez pastāvīgās un augstsirdīgās Pavliščeva palīdzības, jo viņš tai pabalstam izsniedzis līdz sešsimt rubļiem gadā. Tad ir neskaitāmi daudz liecību, ka jūs, bērniņu, viņš iemīlējis ārkārtīgi. No šīm liecībām un tāpat no jūsu māmuļas apstiprinājuma izriet, ka viņš iemīlējis jūs jo sevišķi tāpēc, ka jums bērnībā bijusi grūta valoda, ka jūs esot izskatījies pēc kropļa, nožēlojama, nelaimīga bērniņa (bet Pavliščevam, kā es secināju no drošiem pierādījumiem, visu mūžu bijusi īpaša maiga tieksme uz visu, kas apspiests un kam daba darījusi pāri, jo sevišķi bērniem, — fakts, kas, pēc manas pārliecības, ārkārtīgi svarīgs mūsu lietā). Beidzot es varu palielīties ar visprecīzākajām izziņām par to galveno faktu, ka šī ārkārtīgā Pavliščeva pieķeršanās jums (ar viņa gādību jūs esat iestājies ģimnāzijā un mācījies sevišķā uzraudzībā) beidzot pamazām vien radījusi Pavliščeva radiniekos un mājiniekos domu, ka jūs esat viņa dēls un ka jūsu tēvs bijis tikai piekrāpts vīrs. Bet galvenais ir tas, ka šī doma nostiprinājusies par skaidru un vispārēju pārliecību tikai Pavliščeva beidzamajos mūža gados, kad visi baidījušies par testamentu un kad sākotnējie fakti bijuši piemirsti, bet izziņas neiespējamas. Nav šaubu, šī doma nonākusi arī līdz jums, Burdovska kungs, un pārņēmusi jūs pilnīgi. Jūsu māmuļa, ar kuru man bija tas gods "iepazīties personīgi, zināja gan par visām šīm baumām, bet līdz pat šim laikam nezina (es arī to slēpu no viņas), ka arī jūs, viņas dēlu, šīs baumas savaldzinājušas. Jūsu ļoti cienījamo māmuļu, Burdovska kungs, es sastapu Pleskavā slimu un galīgā nabadzībā, kurā viņa nonākusi pēc Pavliščeva nāves. Viņa ar pateicības asarām paziņoja man, ka tikai ar jums un ar jūsu palīdzību viņa dzīvojot pasaulē; viņa daudz ko no jums gaida nākotnē un karsti tic jūsu nākamajiem panākumiem…

—    Tas nav vairs izturams! — pēkšņi skaļi un nepacietīgi paziņoja Ļebedeva māsasdēls. — Kam vajadzīgs viss šis romāns?

—    Riebīgi nepieklājīgi! — stipri sakustējās Ipolits. Bet Burdovskis neko nebija manījis un pat nepakustējās.

—     Kam? Kādēļ? — viltīgi brīnījās Gavrila Ardalionovičs, dzēlīgi taisīdamies izklāstīt savu slēdzienu. — Nu, pirmkārt, Burdovska kungs tagad varbūt ir pilnīgi pārliecināts, ka Pavliščeva kungs ir mīlējis viņu aiz augstsirdības, nevis kā dēlu. Jau šo faktu vien bija nepieciešami zināt Burdovska kungam, kas apstiprināja un atzina par labu Kellera kunga sacīto pirmīt, kad bija nolasīts raksts. Saku to tāpēc, ka uzskatu jūs par goda vīru, Burdovska kungs. Otrkārt, izrādās, ka te nemaz nav bijis ne mazākās zagšanas vai krāpšanas, pat no Čebarova puses; šis ir svarīgs punkts pat arī man, jo kņazs pirmīt iekarsis pieminēja, it kā arī es esot tādās domās par zagšanu un krāpšanu šai nelaimīgajā lietā. Te, gluži otrādi, ir bijusi pilnīga pārliecība, un, lai gan Čebarovs varbūt tiešām liels blēdis, tomēr šai lietā viņš izsakās tikai kā āķīgs mahinators, skrīveris, amatnieks. Viņš cerējis iedzīvoties lielā naudā kā advokāts, un viņa aprēķins ir bijis ne tikai smalks uņ meistarīgs, bet arī drošs: tas dibinājies uz vieglumu, ar kādu kņazs dod naudu, un uz viņa pateicības un godbijības jūtām pret nelaiķi Pavliščevu; tas, beidzot, dibinājies (kas svarīgāk par visu) uz zināmajiem bruņinieciskajiem kņaza uzskatiem par goda un sirdsapziņas pienākumiem. Bet, kas attiecas tieši uz Burdovska kungu, tad var pat sacīt, ka viņa pārliecība atsevišķos jautājumos ļāva Cebarovam un viņa apkārtējai kompānijai viņu tā noskaņot, ka viņš uzsāka šo lietu gandrīz bez jebkādas mantiskas intereses, bet gandrīz kā kalpošanu patiesībai, progresam un cilvēcei. Tagad, kad atklāti fakti, visiem tātad ir skaidrs, ka Burdovska kungs ir tīrs cilvēks, lai nu likās kā likdamies, un kņazs tagad drīzāk un labprātāk nekā agrāk var piedāvāt viņam kā savu draudzīgo atbalstu, tā arī to aktīvo palīdzību, ko viņš pieminēja pirmīt, runādams par skolām un par Pavliščevu.

—    Pagaidiet, Gavrila Ardalionovič, pagaidiet! — iesaucās kņazs patiesās bailēs, bet bija jau par vēlu.

—    Es teicu, es jau trīs reizes esmu sacījis, — satraukti iesaucās Burdovskis, — ka negribu naudu. Es nepieņemšu… kāpēc … negribu … projām!…

Un viņš tikko nenoskrēja no terases. Bet Ļebedeva māsasdēls saķēra viņu aiz rokas un kaut ko pačukstēja. Tas aši atgriezās un, izvilcis no kabatas neaizlīmētu liela formāta aploksni, uzmeta to uz galdiņa blakus kņazam.

—    Te ir nauda!… Jūs nedrīkstējāt… nedrīkstējāt!

Nauda! …

—    Divi simti piecdesmit rubļu, ko jūs iedrošinājāties ar Čebarova starpniecību viņam piesūtīt kā žēlastības dāvanu, — paskaidroja Doktorenko.

—    Rakstā sacīts piecdesmit! — Koļa iesaucās.

—    Esmu vainīgs! — kņazs sacīja, pieiedams pie Burdovska. — Esmu ļoti vainīgs jūsu priekšā, Burdovski, bet es nesūtīju kā žēlastības dāvanu, ticiet man. Arī tagad esmu vainīgs… agrāk biju vainīgs. (Kņazs bija ļoti uzbudināts, izskatījās saguris un vārgs, un viņa vārdi bija nesakarīgi.) Es runāju par krāpšanu… bet ne par jums, es maldījos. Es sacīju, ka jūs… tāds pats kā es — slims. Bet jūs neesat tāds kā es, jūs… pasniedzat stundas, jūs māti uzturat. Es sacīju, ka jūs esat cēlis neslavu savai mātei, bet jūs viņu mīlat; viņa pati saka… es nezināju … Gavrila Ardalionovičs man pirmīt visu nepateica… esmu vainīgs. Es iedrošinājos piedāvāt jums desmit tūkstošus, bet esmu vainīgs, man vajadzēja to izdarīt citādi, bet tagad… nevar, jo jūs mani nicināt…

—    Tas taču ārprātīgo nams! — Ļizaveta Prokofjevna iesaucās.

—    Protams, ārprātīgo nams! — Aglaja neizturēja un asi noteica, bet viņas vārdi pazuda vispārējā troksnī; visi jau skaļi sarunājās, visi spriedelēja, dažs strīdējās, dažs smējās. Ivans Fjodorovičs Jepančins bija līdz beidzamam sašutis un ar aizskartas cieņas izteiksmi sejā gaidīja Ļizavetu Prokofjevnu. Ļebedeva māsasdēls iemeta starpā pēdējo vārdiņu:

—    Jā, kņaz, jums jāizsaka atzinība, jūs tā protat izmantot savu… nu, slimību (lai izsacītos pieklājīgi); jūs tik veiklā formā pratāt piedāvāt savu draudzību un naudu, ka tagad cēlsirdīgam cilvēkam to pieņemt nekādā ziņā nav iespējams. Tas ir vai nu pārāk nevainīgi, vai ari pārāk veikli… jums tomēr labāk zināms.

—     Atļaujiet, kungi, — iesaucās Gavrila Ardalionovičs, kas tikmēr bija attaisījis naudas vīstokli, — te nemaz nav divsimt piecdesmit rubļu, bet pavisam tikai simts. Es tādēļ, kņaz, lai nenotiktu kāds pārpratums.

—     Lai paliek, lai paliek, — kņazs māja ar rokām Gavrilam Ardalionovičam.

—     Nē, nekādā ziņā! — tūdaļ piesējās Ļebedeva māsasdēls. — Mūs aizskar jūsu «lai paliek», kņaz. Mēs neko neslēpjam, mēs paziņojam atklāti; jā, te tikai simt rubļu, nevis divsimt piecdesmit, bet vai tad tas nav vienalga…

—    N-nē, nav vienalga, — itin kā naivā neizpratnē paspēja iebilst Gavrila Ardalionovičs.

—      Nepārtrauciet mani; mēs neesam tādi muļķi, kā jūs domājat, advokāta kungs, — niknā sašutumā iesaucās Ļebedeva māsasdēls, — protams, simt rubļu nav divsimt piecdesmit rubļu, un tas nav vienalga, bet svarīgs ir princips; te iniciatīva svarīga, bet, ja pietrūkst simt piecdesmit rubļu, tas ir tikai sīkums. Svarīgi ir tas, ka Burdovskis nepieņem jūsu žēlastības dāvanu, jūsu gaišība, ka viņš met to jums sejā, bet šai ziņā ir vienalga, vai simtu vai divsimt piecdesmit. Burdovskis nepieņēma desmit tūkstošu, jūs redzējāt; nebūtu atnesis arī simt rubļu, ja būtu negodīgs! Šie simt piecdesmit rubļi izmaksāti Čebarovam viņa braukšanas izdevumiem pie kņaza. Smej ieties ātrāk par mūsu neveiklumu, par mūsu nemākulību kārtot lietas; jūs jau tāpat visiem spēkiem pacentāties padarīt mūs smieklīgus; bet neiedrošinieties sacīt, ka mēs esam negodīgi. Šos simt piecdesmit rubļus, cienītais kungs, mēs par visiem kopā samaksāsim kņazam; mēs kaut vai pa rublim atdosim un atdosim ar procentiem. Burdovskis ir nabadzīgs, Burdovskim nav miljonu, bet Čebarovs pēc brauciena iesniedza rēķinu. Mēs cerējām uzvarēt prāvu… Kas gan viņa vietā būtu rīkojies citādi?

—    Kā kas? — iesaucās kņazs Š.

—    Es te prātu zaudēšu! — iekliedzās Ļizaveta Prokofjevna.

—     Tas, — iesmējās Jevgeņijs Pavlovičs, kas ilgi bija stāvējis un vērojis, —■ atgādina neseno slaveno advo-

kāta aizstāvības runu, kurā viņš izvirzījis par attaisnojumu klientam, kas noslepkavojis uzreiz sešus cilvēkus, lai los aplaupītu, viņa nabadzību un pēkšņi izdarījis slēdzienu šādā garā: «Dabiski, ka manam klientam aiz nabadzi I», n ienācis prātā noslepkavot šos sešus cilvēkus, un kam gan viņa vietā tas neienāktu prātā?» Kaut kas tamlīdzīgs, tikai ļoti amizants.

—     Diezgan! — pēkšņi, gandrīz vai drebēdama aiz dusmām, pasludināja Ļizaveta Prokofjevna. — Laiks pārim ukt šo muļķošanos!…

Viņa bija visbriesmīgākajā uzbudinājumā, viņa bargi almeta galvu un ar augstprātīgu, kvēlu un nepacietīgu izaicinājumu pārlaida savu zvērojošo skatienu visai sabiedrībai, diezin vai atšķirdama šai brīdī draugus no ienaidniekiem. Šis bija tas ilgi aizturēto, bet beidzot uzliesmojušo dusmu kulminācijas punkts, kad par galveno dzenuli kļūst tūlītēja cīņa, tūlītēja nepieciešamība kādam jo ātrāk mesties virsū. Kas pazina Ļizavetu Prokofjevnu, tūlīt sajuta, ka ar viņu noticis kaut kas īpašs. Ivans Fjodorovičs otrā dienā sacīja kņazam Š., ka «ar viņu tā atgadās, bet tādā mērā kā vakar pat ar viņu reti kad atgadās — reiz pa trim gadiem, ne biežāk! Ne biežāk!» viņš pārliecinoši piebilda.

—     Diezgan, Ivan Fjodorovič! Lieciet mani mierā! — sauca Ļizaveta Prokofjevna. — Ko jūs man tagad sniedzat savu elkoni? Nepratāt pirmīt aizvest; jūs esat vīrs, jūs — ģimenes galva; jums vajadzēja mani, muļķi, aiz auss izvest ārā, ja es jums neklausītu un neietu. Kaut vai meitu dēļ būtu parūpējies! Bet tagad arī bez jums ceļu atradīsim. Veselam gadam kauna pietiks… Pagaidiet, es vēl kņazam gribu izteikt pateicību… Paldies, kņaz, par pacienāšanu! Bet es taču apsēdos jaunatnē paklausīties … Tas ir zemiski, zemiski. Tas ir haoss, nejēdzība, tas ne sapnī nevar rādīties! Vai tiešām daudz ir tādu?… Klusu, Aglaja! Klusu, Aleksandra! Nav jūsu darīšana!… Negrozieties man apkārt, Jevgeņij Pavlič, jūs man esat apnicis… Tad tu, mīļais, no viņiem arī piedošanu lūdzies, — viņa sāka atkal, uzrunādama kņazu, — «piedodiet, ka uzdrošinājos jums piedāvāt kapitālu» … bet ko tu te, plātīz rīt, vēl smejies! — viņa pēkšņi uzklupa Ļebedeva māsasdēlam. — «Mēs, sacīt, no kapitāla atsakāmies, mēs prasām, nevis lūdzam!» It kā nemaz nezinātu, ka šis idiots jau rīt atkal vilksies pie viņiem savu draudzību un kapitālus viņiem piedāvāt! Iesi taču? Iesi, vai ne?

—    Iešu, — klusā un pazemīgā balsī atbildēja kņazs.

—    Dzirdējāt! Uz to vien taču liec cerības, — viņa atkal pagriezās pret Doktorenko, — nauda taču tev tagad tikpat kā jau kabatā, tad tu vēl te plāties, lai mums miglu pūstu acīs… Nē, mīļais, meklē citus muļķus, bet es jūs caur un cauri redzu… visu jūsu spēlīti redzu!

—    Ļizaveta Prokofjevna! — kņazs iesaucās.

—    Iesim projām, Ļizaveta Prokofjevna, sen jaulaiks, un arī kņazu paņemsim līdzi, — pēc iespējas mierīgi un smaidīdams sacīja kņazs Š.

Jaunavas stāvēja malā gandrīz vai izbijušās, ģenerālis bija pamatīgi nobijies; vispār visi bija izbrīnījušies. Daži, kas stāvēja attālāk, paslepen smīnēja un sačukstējās; Ļebedeva seja staroja vislielākajā sajūsmā.

—    Nejēdzību un haosu visur atradīsiet, kundze, — Ļebedeva māsasdēls uzsvēra, bet pats tomēr likās visai norūpējies.

—     Taču ne tādu! Ne tādu, tētīt, kā tagad pie jums, ne tādu! — ar ļaunu prieku, kā histērijā uztvēra Ļizaveta Prokofjevna. — Vai jūs liksiet mani mierā! — viņa uzbrēca saviem mierinātājiem. — Nē, ja jau jūs pats, Jevgeņij Pavlovič, nupat paziņojāt, ka pat aizstāvis tiesā pasludinājis, ka neesot nekā dabiskāka kā aiz nabadzības nožmiegt sešus cilvēkus, tad jau tiešām pasaulei gals klāt. To es nemaz vēl nebiju dzirdējusi. Tagad man viss noskaidrojies! Šis pats šļupstētājs — vai tad viņš nav spējīgs nodurt (viņa norādīja uz Burdovski, kas raudzījās viņā ar ārkārtīgu izbrīnu)? Varu saderēt, ka viņš ir spējīgs nodurt! Viņš tavu naudu — tos desmit tūkstošus droši vien nemaz neņems, droši vien neņems, bet naktī atnāks un nodurs, tad ari izņems no lādītes. Jā, izņemsi Tas viņam nav negodīgi! Tā ir «cēlsirdīgā izmisuma dziņa», tā ir «noliegšana» vai velns sazina kas… Fu! Viss ačgārni, visi sākuši staigāt kājām gaisā. Jaunava aug mājās, pēkšņi ielas vidū — žmīgs! — ratos iekšā: «Māmiņ, es pirms dažām dienām ar tādu un tādu Karliču vai Ivaniču apprecējos, ardievu!» Tad arī tā ir labi, pēc jūsu domām? Tas ir cienījami, dabiski? Sieviešu jautājums? Šis te puika (viņa norādīja uz Koļu) — arī tas jau pirms dažām dienām strīdējās, ka taisni tas nozīmējot «sieviešu jautājumu». Lai māte būtu muļķe, tomēr tu pret viņu esi cilvēcisks!… Ko jūs pirmīt tā, galvas izslējuši, ienācāt? «Sak, neiedrošinieties tuvoties, mēs nākam. Mums visas tiesības, dodiet šurp, bet tu ne iepīkstēties neiedrošinies. Mums parādi tādu godu, kāda nemaz nav, bet ar tevi mēs apiesimies sliktāk nekā ar pēdējo sulaini!» Patiesību meklē, pie tiesībām turas, bet paši kā pagāni to savā rakstā apgānījuši. «Prasām, nevis lūdzam, un nekādas pateicības no mums nedzirdēsiet, tāpēc ka jūs paši to darāt savas sirdsapziņas nomierināšanai!» Te nu bija morāle: ja jau no tevis nekādas pateicības nebūs, tad taču ari kņazs var sacīt tev par atbildi, ka viņš pret Pavliščevu nejūt nekādu pateicību, jo arī Pavliščevs darījis labu pats savas sirdsapziņas nomierināšanai. Taču tu tikai uz šīm viņa pateicības jūtām pret Pavliščevu vien cerēji: ne jau no tevis viņš naudu aizņēmies, ne jau tev viņš parādā, — uz ko tad tu cerēji, ja ne uz pateicību? Kāpēc tad pats no tās atsakies? Sabiedrību tāpēc atzīstat par mežonīgu un necilvēcīgu, ka tā ceļ neslavu pavestai jaunavai. Bet, ja tu atzīsti sabiedrību par necilvēcīgu, tātad atzīsti arī, ka šai jaunavai šīs sabiedrības pēc ir sāpīgi. Bet, ja sāpīgi, kā tad tu pats viņu avīzēs šīs pašas sabiedrības priekšā izrādi un prasi, lai tas viņai nebūtu sāpīgi? Ārprātīgie! Godkārīgie! Dievam netic, Kristum netic! Jūs taču godkārība un lepnība jau tā saēdusi, ka galu galā jūs viens otru apēdīsiet, to es jums pareģoju. Un vai tas nav jūklis, nav haoss, vai tā nav nejēdzība? Un pēc visa tā šis nekauņa vēl piedošanu lien no viņiem lūgties! Vai tad daudz jūsu tādu? Ko smīnat: ka es jūsu dēļ sevi esmu apkaunojusi? Esmu jau apkaunojusi, nu vairs neko nevar darīt!… Bet tu man te nevīpsnā, smuli! (Viņa pēkšņi uzklupa Ipolitam.) Pats tikko velk dvašu, bet citus samaitā. Tu man esi šo puiku samaitājis (viņa atkal norādīja uz Koļu); viņš par tevi vien murgo, tu viņam māci ateismu, tu dievam netici, bet tevi vēl var nopērt, cienītais kungs, — nospļauties par jums! … Tad tu, kņaz Ļev Nikolajevič, iesi pie viņiem rīt, iesi, vai ne? — viņa atkal jautāja kņazam gluži bez elpas.

—    Iešu.

—     Pazīt vairs tevi negribu pēc visa tā! — viņa jau aši pagriezās uz iešanu, bet pēkšņi atkal atgriezās. — Arī pie šā ateista iesi? — viņa norādīja uz Ipolitu. — Ko, tu vēl vīpsnā par mani! — viņa kaut kā nedabiski iekliedzās un pēkšņi metās pie Ipolita, nevarēdama izturēt tā dzēlīgo smīnu.

—    Ļizaveta Prokofjevna! Ļizaveta Prokofjevna! Ļizaveta Prokofjevna! — atskanēja uzreiz no visām pusēm.

—    Māmiņ, kauns! — Aglaja skaļi iesaucās.

—    Neuztraucieties, Aglaja Ivanovna! — mierīgi atbildēja Ipolits, kuru bija satvērusi pie viņa pieskrējusi Ļizaveta Prokofjevna un nezin kāpēc cieši turēja aiz rokas; viņa stāvēja tā priekšā un it kā ieurbās tajā ar savu satrakoto skatienu. — Neuztraucieties, jūsu māmiņa pamanīs, ka nevar mesties virsū mirstošam cilvēkam… esmu gatavs paskaidrot, kāpēc es smējos… ļoti priecāšos par atļauju…

Te pēkšņi viņš sāka briesmīgi klepot un labu brīdi nespēja apvaldīt klepu.

—     Mirst jau, bet runā tavu runāšanu! — iesaucās Ļizaveta Prokofjevna, palaizdama viņa roku un gandrīz vai šausmās raudzīdamās, kā viņš slaucīja asinis no savām lūpām. — Nu, kā tu vēl vari runāt! Tev tikai jāiet un jāliekas gultā…

—     Tā arī būs, — klusi, sēcoši un gandrīz čukstus atbildēja Ipolits, — es, kā šodien pāriešu mājās, tūdaļ arī likšos gultā… pēc divām nedēļām es, kā man zināms, miršu… Man pagājušo nedēļu pats B. paziņoja… Ja atļausiet, es jums uz atvadām sacīšu pāris vārdu.

—    Vai tu esi prātā jucis, vai? Nieki! Jāārstējas, kas tagad par runāšanu! Ej, ej, liecies gultā! … — izbijusies iesaucās Ļizaveta Prokofjevna.

—    Ja likšos gultā, tad taču vairs nepiecelšos līdz pat nāvei. — Ipolits pasmaidīja. — Es jau vakar gribēju tā likties, lai vairs neceltos līdz nāvei, bet nolēmu atlikt līdz parītam, kamēr vēl kājas klausa… lai ar šiem kopā šodien atnāktu šurp … tikai noguris esmu pārlieku…

—    Tad sēdies, sēdies, ko stāvi! Te tev būs krēsls, — Ļizaveta Prokofjevna pietrūkās un pati piebīdīja viņam krēslu.

—     Pateicos jums, — Ipolits klusi turpināja, — un jūs apsēdieties pretim, tad arī parunāsim … mēs katrā ziņā parunāsim, Ļizaveta Prokofjevna, tagad jau es pie tā palieku… — Viņš tai atkal uzsmaidīja. — Padomājiet, ka šodien es beidzamo reizi esmu āra gaisā un kopā ar cilvēkiem, bet pēc divām nedēļām droši vien būšu apakš zemes. Tātad šīs būs it kā atvadas no cilvēkiem un no dabas. Es gan neesmu tik ļoti jūtīgs, bet, iedomājieties, ļoti priecājos, ka tas viss atgadījās te, Pavlovskā: kaut vai uz zaļojošu koku var paskatīties.

—    Kas nu tagad par sarunām, — Ļizaveta Prokofjevna arvien vairāk un vairāk nobijās, — tev taču drudzis. Nupat vēl spiedzi un činkstēji, bet tagad tikko elpu velc, esi aizkusis!

—    Tūlīt atpūtīšos. Kāpēc jūs negribat izpildīt manu pēdējo vēlēšanos?… Bet vai zināt, es jau sen esmu ilgojies ar jums tuvāk iepazīties, Ļizaveta Prokofjevna; esmu par jums daudz dzirdējis… no Koļas; viņš taču gandrīz vienīgais mani nepamet… Jūs esat oriģināla sieviete, ekscentriska sieviete, es arī pats tagad redzēju… vai zināt, ka es jūs pat mazliet mīlēju.

—    Ak kungs, un es tiešām tikko viņam neiesitu!

—    Jūs atturēja Aglaja Ivanovna; es taču nemaldos? Tā taču jūsu meita Aglaja Ivanovna? Viņa ir tik jauka, ka es pirmīt no pirmā acu uzmetiena nojautu, ka tā viņa, lai gan nekad nebiju redzējis. Ļaujiet man kaut skaistulē pēdējo reizi mūžā palūkoties! — Ipolits pasmaidīja neveiklu, greizu smaidu. — Arī kņazs te un jūsu vīrs, un visa sabiedrība. Kāpēc jūs negribat izpildīt manu pēdējo vēlēšanos?

—    Krēslu! — Ļizaveta Prokofjevna iesaucās, bet paķēra pati un nosēdās pretim Ipolitam. — Koļa, — viņa pavēlēja, — tu nekavējoties iesi reizē ar viņu, pavadi viņu, bet rīt es katrā ziņā pati…

—     Ja jūs atļautu, tad es palūgtu kņazam tasi tējas… esmu ļoti noguris. Vai zināt ko, Ļizaveta Prokofjevna, jūs gribējāt laikam aicināt kņazu pie sevis tēju dzert; palieciet šeit, pavadīsim laiku kopīgi, bet kņazs droši vien mūs visus pacienās ar tēju. Piedodiet, ka es tā izrīkojos … bet es taču pazīstu jūs, jūs esat laba, kņazs arī… mēs visi esam līdz smieklīgumam labi cilvēki…

Kņazs spēji sakustējās, Ļebedevs metās pa galvu pa kaklu laukā no istabas, viņam līdzi izskrēja Vera.

—     Tiesa gan, — ģenerāliene spēji izlēma, — runā, tikai klusāk un neaizraujies. Iežēlinājis tu esi mani… Kņaz! Tu nebūtu cienīgs, lai es pie tevis dzertu tēju, bet lai notiek, es palieku, lai gan nevienam nelūdzu piedošanu! Nevienam! Blēņas! … Tomēr, ja esmu tevi sarājusi, kņaz, tad piedod — ja tikai pats vēlies. Bet es nevienu neaizturu, — viņa pēkšņi neparasti dusmīgi vērsās pie vīra un meitām, it kā taisni tie būtu kaut ko briesmīgu viņai nodarījuši, — es arī viena pratīšu aiziet mājās…

Bet viņai neļāva izrunāt līdz galam. Visi sanāca un sastājās ap viņu gatavi pakalpot. Kņazs tūlīt lūdza visus palikt tēju dzert un atvainojās, ka līdz šim laikam nav. par to atģidis. Pat ģenerālis bija tik laipns, ka nomurmināja kaut ko mierinošu un laipni jautāja Ļizavetai Prokofjevnai, vai viņai tomēr terasē neesot vēsi. Viņš pat gandrīz jau iejautājās Ipolitam, vai tas jau sen universitātē, bet nejautāja. Jevgeņijs Pavlovičs un kņazs Š. pēkšņi bija kļuvuši ārkārtīgi laipni un jautri. Adelaidas un Aleksandras sejās cauri vēl nenorimušajam izbrīnam izpaudās pat labpatika, vārdu sakot, visi bija acīm redzami priecīgi, ka garām krīze ar Ļizavetu Prokofjevnu. Vienīgi Aglaja bija sadrūmusi un klusēdama apsēdās atstatu. Palika arī visa pārējā sabiedrība; neviens negribēja iet projām, pat ģenerālis Ivolgins, kam Ļebedevs, garām ejot, kaut ko iečukstēja — laikam gan ne gluži patīkamu, tāpēc ka ģenerālis tūdaļ nolīda kaut kur kaktā. Kņazs piegāja aicināt arī Burdovski ar kompāniju, nevienu neizlaižot. Viņi saspīlēti nomurmināja, ka pagaidīšot Ipolitu, un tūdaļ devās uz terases visdziļāko kaktu, kur nosēdās atkal visi rindā. Droši vien tēja jau sen bija gatava Ļebedevam savām vajadzībām, jo tūlīt to ari atnesa. Pulkstenis nosita vienpadsmit.

X

Ipolits apslapināja lūpas tējas tasē, ko viņam pasniedza Vera Ļebedeva, nolika tasi uz galdiņa un pēkšņi, gluži kā nokaunējies, gandrīz apjukumā paraudzījās visapkārt.

—    Apskatiet, Ļizaveta Prokofjevna, šīs tases, — viņš kaut kā dīvaini sāka steigties, — šīs porcelāna tases — un, kā liekas, lieliska porcelāna tases — Ļebedevam stāv skapītī zem stikla, aiz atslēgas; nekad tās nepasniedz… tās nākušas līdzi pūrā viņa sievai… viņiem tā parasts … un nu viņš tās mums pasniedzis par godu jums, protams, tik priecīgs kļuvis …

Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet neattapās.

—    Tomēr samulsa, tā jau es domāju! — Jevgeņijs Pavlovičs pēkšņi iečukstēja kņazam ausī. — Tas taču bīstami, vai ne? Drošākā pazīme, ka tagad aiz dusmām palaidīs kaut ko tik ekscentrisku, ka ari Ļizaveta Prokofjevna droši vien nevarēs nosēdēt.

Kņazs jautājoši paskatījās viņā.

—           Jūs no ekscentriskuma nebaidāties? — piebilda Jevgeņijs Pavlovičs. — Es taču ari ne, pat vēlos to; man patiesībā tikai to vien vajag, lai mūsu mīļā Ļizaveta Prokofjevna tiktu sodīta un katrā ziņā šodien pat, tūdaļ; bez tā nemaz negribu iet projām. Jums, kā liekas, drudzis.

—           Vēlāk, netraucējiet. Jā, esmu nevesels, — izklaidīgi un pat nepacietīgi atbildēja kņazs. Viņš izdzirda savu vārdu, Ipolits runāja par viņu.

—           Jūs neticat? — Ipolits histēriski smējās. — Tam tā arī jābūt, bet kņazs uzreiz noticēs un nemaz nebrīnīsies.

—           Dzirdi, kņaz? — Ļizaveta Prokofjevna pagriezās pret viņu. — Dzirdi?

Visapkārt smējās. Ļebedevs pārmērīgā rosībā iznāca priekšā un grozījās tepat Ļizavetas Prokofjevnas tuvumā.

—           Viņš saka, ka šis te āksts, tavs saimnieks… šim kungam rakstu labojis, to, ko pirmīt par tevi nolasīja.

Kņazs izbrīnījies paskatījās Ļebedevā.

—           Ko tad tu klusē? — Ļizaveta Prokofjevna pat piespēra ar kāju.

—           Kas par to, — kņazs nomurmināja, joprojām aplūkodams Ļebedevu, •— es jau redzu, ka viņš labojis.

—    Tiešām? — Ļizaveta Prokofjevna aši pagriezās pret

Ļebedevu.

—           Skaidra patiesība, jūsu ekselence! — stingri un nesatricināmi atbildēja Ļebedevs, likdams roku uz sirds.

—    Plātās nu gan! — Viņa gandrīz pietrūkās no krēsla.

—           Esmu zemisks, zemisks! — Ļebedevs murmināja, sizdams sev pa krūtīm un arvien zemāk noliekdams galvu.

—           Kas man par to, ka tu esi zemisks! Viņš domā, ja pasacīs: esmu zemisks, — tad jau izgrozīsies. Un vēlreiz saku — kā tev nav kauna, kņaz, ar tādiem ļautiņiem pīties! Nekad tev nepiedošu!

—           Man piedos kņazs! — pārliecināts un aizkustināts sacīja Ļebedevs.

—           Vienīgi aiz cēlsirdības, — skaļā un skanīgā balsī pēkšņi uzsāka Kellers, piesteigdamies un griezdamies tieši pie Ļizavetas Prokotjevnas, — vienīgi aiz cēlsirdības, kundze, un, lai nenodotu sakompromitēto paziņu, es pirmīt noklusēju par labojumiem, kaut arī taisni viņš ieteica mūs nosviest pa kāpnēm, kā jūs pati dzirdējāt. Taisnības labad atzīstos, ka es tiešām griezos pie viņa kā pie kompetentas personas, piesolot sešus rubļus, un nevis tādēļ, lai labotu valodu, bet patiesībā lai uzzinātu faktus, kas man lielākoties nebija zināmi. Par kamašām, par Šveices profesora apetīti, par piecdesmit rubļiem divsimt piecdesmit rubļu vietā, vārdu sakot, viss šis grupējums pieder viņam par sešiem rubļiem, bet valodu viņš nelaboja.

—    Man jāaizrāda, — drudžainā nepacietībā un tādā kā ložņas balsī viņu pārtrauca Ļebedevs, kamēr smiekli visapkārt kļuva arvien skaļāki, — ka es laboju tikai raksta pirmo pusi, bet, tā kā vidū mēs nevarējām saprasties un par kādu domu sastrīdējāmies, tad es otru pusi vairs nemaz nelaboju, tā ka visu to, kas tur kļūdains (bet kļūdas tur ir!), to visu man nepiedēvējiet…

—    Re, par ko viņš raizējas! — Ļizaveta Prokofjevna iesaucās.

—    Atļaujiet jautāt, — Jevgeņijs Pavlovičs griezās pie Kellera, — kad labojāt rakstu?

—    Vakarrīt, — Kellers noraportēja, — mums bija satikšanās, un mēs devām goda vārdu, ka noslēpumu neizpaudīs neviena puse.

—    Tad, kad viņš līda tavā priekšā un apliecināja tev uzticību! Nu, ļautiņi! Nevajag man tava Puškina, un lai tava meita pie manis nerādās!

Ļizaveta Prokofjevna jau gribēja celties augšā, bet pēkšņi īdzīgi uzrunāja Ipolitu, kas smējās:

—    Ko tad tu, mīļais, vai esi iedomājies te mani likt apsmieklā!

—    Pasarg dievs, — Ipolits greizi pasmaidīja, — bet mani visyairāk pārsteidz jūsu ārkārtējais ekscentriskums, Ļizaveta Prokofjevna; es, atzīstos, tīšuprāt uzvedināju par Ļebedevu, es zināju, ka tas jums nepatiks, jums vienai, tāpēc ka kņazs tiešām piedos un jau droši vien piedevis … varbūt pat aizbildinājumu jau prātā sameklējis, — tā taču ir, kņaz, vai nav tiesa?

Viņam trūka elpas, viņa dīvainais uzbudinājums pieauga ar katru vārdu.

—    Nu? … — Ļizaveta Prokofjevna dusmīgi sacīja, brīnīdamās par viņa toni. — Nu?

—    Par jums jau daudz esmu dzirdējis tādā pašā garā … ar lielu prieku… ārkārtīgi esmu mācījies jūs cienīt, — turpināja Ipolits.

Viņš runāja vienu, bet tā, it kā ar šiem pašiem vārdiem gribētu pasacīt gluži ko citu. Runāja ar zobgalīgu noskaņu un tai pašā laikā bija pārmērīgi uzbudināts, aizdomīgi lūkojās apkārt, acīm redzot, nojuka un sapinās pie katra vārda, tā ka tas viss kopā ar viņa diloņslimnieka izskatu un dīvaino, zvērojošo un it kā neprātīgo skatienu vēl arvien negribot saistīja uzmanību.

—    Es brīnītos, patiešām nemaz nepazīdams sabiedrību (es atzīstu to), ka jūs ne vien pati palikāt mūsu pirmītējās kompānijas vidū, kas jums neklājas, bet arī atstājāt šīs… jaunavas noklausīties skandalozo lietu, lai gan viņas jau visu izlasījušas romānos. Es varbūt tomēr nezinu … tāpēc ka nojūku, bet katrā ziņā kas gan cits kā vienīgi jūs varējāt palikt… pēc zēna lūguma (nu jā, zēna, es atkal atzīstos) pavadīt ar viņu vakaru un piedalīties … visā un … ar to … ka otrā dienā kauns … (es tomēr piekrītu, ka neizsakos tā, kā vajadzētu); es visu to ārkārtīgi cildinu un dziļi cienu, lai gan jau no viņa ekselences jūsu laulātā drauga sejas redzams, cik tas viss viņam nepatīkami… Hi-hi! … — viņš ieķiķinājās, gluži apjucis, un pēkšņi tā sāka klepot, ka pāris minūšu nevarēja turpināt.

—     Gluži bez elpas! — vēsi un asi sacīja Ļizaveta Prokofjevna, bargā ziņkārībā aplūkodama viņu. — Nu, mīļo puisīt, met nu mieru. Ir laiks!

—    Atļaujiet arī man, cienītais kungs, savukārt jums aizrādīt, — pēkšņi satrauktā balsī uzsāka Ivans Fjodorovičs, zaudējis beidzamo pacietību, — ka mana sieva ir te pie kņaza Ļeva Nikolajeviča, mūsu kopējā drauga un kaimiņa, un ka katrā ziņā ne jau jums, jauno cilvēk, spriest par Ļizavetas Prokofjevnas izturēšanos, tāpat kā izteikties skaļi un taisni acīs par to, kas lasāms manā sejā. Jā. Un, ja mana sieva šeit palikusi, — viņš turpināja, iekaisdams gandrīz ar katru vārdu arvien vairāk, — tad gan drīzāk, mans kungs, aiz pārsteiguma un aiz visiem saprotamās mūsdienu ziņkārības paraudzīties dīvainajos jaunekļos. Es arī pats paliku, kā apstājos dažreiz uz ielas, kad ieraugu kaut ko, uz ko var paskatīties kā … kā … kā.. —    Kā uz retumu, — Jevgeņijs Pavlovičs pateica priekšā.

—    Lieliski un pareizi, — priecājās viņa ekselence, mazliet sapinies salīdzinājumā, — taisni kā uz retumu. Bet, lai nu kā, vispārsteidzošākais un pat visvairāk sarūgtinošais, ja vien tā var izteikties gramatiski, man liekas tas, ka jūs, jauno cilvēk, pat to neesat varējis saprast, ka Ļizaveta Prokofjevna tagad palikusi pie jums tāpēc, ka jūs esat slims, — ja vien jūs tiešām esat pie miršanas, — tā sakot, aiz līdzcietības, jūsu žēlo vārdu pēc, mans kungs, un ka nekādi netīrumi nekādā gadījumā nevar aptraipīt viņas vārdu, īpašības un stāvokli… Ļizaveta Prokofjevna! — nobeidza sasarkušais ģenerālis. — Ja vēlies iet, tad atvadīsimies no mūsu labā kņaza un…

—    Pateicos par pamācību, ģenerāl, — Ipolits nopietni un negaidot pārtrauca, domīgi raudzīdamies viņā.

—     Iesim, māmiņ, vai tas ilgi vēl vilksies!… — nepacietīgi un dusmīgi sacīja Aglaja; pieceldamās no krēsla.

—    Vēl divas minūtes, mīļo Ivan Fjodorovič, ja atļausi. — Ļizaveta Prokofjevna cienīgi pagriezās pret savu vīru. — Man liekas — viņam stiprs drudzis un viņš tikai murgo; es to skaidri redzu no viņa acīm; viņu tā atstāt nedrīkst. Ļev Nikolajevič! Vai viņš varētu pie tevis pārgulēt, lai nebūtu šodien jāsūta uz Pēterburgu? Cher prince,[25] jums garlaicīgi? — nezin kāpēc viņa pēkšņi uzrunāja kņazu Š. — Panāc šurp, Aleksandra, sakārto matus, mans draugs.

Viņa sakārtoja tai matus, kurus gan nemaz nevajadzēja kārtot, un noskūpstīja; tādēļ vien bija aicinājusi.

—     Es uzskatīju, ka jūs spējat pilnveidoties… — atkal uzsāka Ipolits, atmozdamies no savām pārdomām. — Jā! To es gribēju sacīt. — Viņš kļuva priecīgs, it kā pēkšņi atcerēdamies. — Burdovskis no visas sirds grib aizstāvēt savu māti — vai nav tiesa? Bet iznāk, ka viņš pats to apkauno. Te kņazs vēlas palīdzēt Burdovskim, no tīras sirds piesola viņam savu maigo draudzību un naudu, un varbūt viņš vienīgais no jums visiem nejūt pret viņu riebumu, un te nu taisni viņi stāv viens pret otru kā īsti ienaidnieki… Ha-ha-ha! Jūs visi neieredzat Burdovski tāpēc, ka viņš, pēc jūsu domām, neglīti un nejauki izturas pret savu māti, — tā taču ir, vai ne, vai ne? Jo jūs visi tik ļoti mīlat formu, skaistumu un eleganci. Par to vien jūs stāvat — vai nav tiesa? (Man sen bija aizdomas, ka tikai par to!) Nu, tad ziniet, ka varbūt neviens no jums nav tā mīlējis savu māti kā Burdovskis! Jūs, kņaz, es zinu, nosūtījāt slepus ar Gaņu Burdovska mātei naudu, un nu es varu saderēt (hi-hi-hi! — viņš histēriski smējās), varu saderēt, ka taisni Burdovskis jums tagad pārmetis, ka jums trūkst smalkjūtīgas formas un jūs necienīgi izturaties pret viņa māti, nudien, ka tā, ha-ha-ha!

Te viņam atkal pietrūka elpas un uznāca klepus.

—     Nu, vai viss? Vai visu tagad, visu pateici? Nu, tad ej tagad gulēt, tev ir drudzis, — nepacietīgi viņu pārtrauca Ļizaveta Prokofjevna, nenovērsdama no viņa savu nemiera pilno skatienu. — Ak kungs! Viņš taču atkal runā!

—    Jūs, kā liekas, smejaties? Ko jūs visu laiku par mani smejaties? Es vēroju, ka jūs visu laiku par mani smejaties, — viņš nemiera pilns un satraukts pēkšņi griezās pie Jevgeņija Pavloviča; tas tiešām smējās.

—    Es tikai gribēju jums jautāt… Ipolita kungs … atvainojiet, aizmirsu, kāds jūsu uzvārds.

—    Terentjeva kungs, — sacīja kņazs.

— Jā, Terentjevs, pateicos jums, kņaz; pirmīt sacīja, bet man pagaisis… es gribēju jums jautāt, Terentjeva kungs, vai man taisnību teikuši, — jūs esot tādās domās, ka jums tikai stundas ceturksni vajagot parunāt pa lodziņu ar ļaudīm, un tie tūdaļ jums visās lietās piekritīšot un tūdaļ jums sekošot?

—     Ļoti iespējams, ka esmu tā teicis… — atbildēja Ipolits, it kā atcerēdamies kaut ko, — katrā ziņā esmu tā teicis! — viņš pēkšņi piebilda, atkal atdzīvodamies un cieši paskatīdamies Jevgeņijā Pavlovičā. — Kas tad par to?

—    Itin nekas; es tikai zināšanai, lai papildinātu.

Jevgeņijs Pavlovičs apklusa, bet Ipolits vēl arvien skatījās viņā nepacietīgās gaidās.

—    Nu, ko, vai esi beidzis? — Ļizaveta Prokofjevna griezās pie Jevgeņija Pavloviča. — Beidz ātrāk, mīļais, viņam laiks gulēt. Vai varbūt nevari? (Viņa bija briesmīgi sašutusi.)

—    Es te ļoti labprāt vēl piebilstu, — Jevgeņijs Pavlovičs smaidīdams turpināja, — ka viss, ko es dzirdēju no jūsu biedriem, Terentjeva kungs, un viss, ko jūs nupat izklāstījāt, pie tam ar tādu neapšaubāmu talantu, atvedināms, manuprāt, uz tiesību prioritātes teoriju, vispirmām kārtām, visu apejot un pat izslēdzot visu citu, un pat varbūt nemaz nenoskaidrojot iepriekš, kas tad īsti ir tiesības. Varbūt es maldos?

—    Protams, maldāties, es pat nesaprotu jūs… tālāk?

No kakta arī atskanēja kurnēšana. Ļebedeva māsasdēls

kaut ko nomurmināja pusbalsī.

—    Tālāk gandrīz nekā, — Jevgeņijs Pavlovičs turpināja, — es tikai gribēju piebilst, ka no tā šī lieta var pārsviesties tieši uz spēka tiesībām, tas ir, uz atsevišķas dūres un personīgas iegribas tiesībām, kā arī ļoti bieži ir noticis pasaulē. Prudons taču apstājās pie spēka tiesībām. Amerikāņu karā daudzi visprogresīvākie liberāļi pasludināja sevi par plantatoru piekritējiem tai nozīmē, ka nēģeri paliek nēģeri, stāv zemāk par baltajiem un tātad spēka tiesības ir baltajiem …

—    Nu?

—    Tātad jūs nenoliedzat spēka tiesības?

—    Tālāk?

—    Jūs nu gan esat konsekvents; gribēju tikai aizrādīt, ka no spēka tiesībām līdz tīģeru un krokodilu, un pat līdz Daņilova un Gorska tiesībām nav tālu.

—    Nezinu; tālāk?

Ipolits gandrīz neklausījās Jevgeņijā Pavlovičā, kuram gan sacīja nu un tālāk, bet, kā likās, vairāk aiz veca paraduma, nevis aiz uzmanības un ziņkārības.

—    Nekā nav tālāk … tas viss.

—    Es tomēr uz jums nedusmojos, — gluži negaidot pēkšņi nosprieda Ipolits un, diezin vai pilnīgi apzinādamies, sniedza roku, pat smaidīdams; Jevgeņijs Pavlovičs sākumā brīnījās, tomēr pavisam nopietnu seju pieskārās pastieptajai rokai, gluži kā saņemdams piedošanu.

—    Nevaru nepiebilst, — viņš sacīja tai pašā divdomīgi godbijīgajā balsī, — ka esmu jums pateicīgs par uzmanību, ar kādu jūs ļāvāt man runāt, jo nekad, pēc maniem daudzajiem novērojumiem, nekad mūsu liberālis nav spējīgs pieļaut, ka kādam būtu citāda pārliecība, un viņš tūlīt atbildēs savam oponentam ar lamām vai pat ar kaut ko sliktāku …

—    To jūs sakāt pilnīgi pareizi, — piebilda ģenerālis Ivans Fjodorovičs un, salicis rokas aiz muguras, kā briesmīgi garlaikodamies, atkāpās pie terases izejas, kur aiz piktuma nožāvājās.

—    Nu gana, mans draugs, — pēkšņi Jevgeņijam Pavlovičam paziņoja Ļizaveta Prokofjevna, — jūs man esat apnikuši…

—    Laiks iet, — Ipolits norūpējies un gandrīz izbijies pēkšņi piecēlās, apmulsumā raudzīdamies apkārt, — es jūs aizkavēju; es gribēju jums visu pateikt… es domāju, ka visu … beidzamo reizi… tā bija fantāzija …

Bija redzams, ka viņš atdzīvojās brāzmām, gandrīz no pilnīgiem murgiem izrāvās pēkšņi uz dažiem acumirkļiem, ar pilnu apziņu pēkšņi atcerējās un runāja lielākoties aprautiem teikumiem, ko varbūt jau sen bija sadomājis un samācījies, vadot ilgās, vienmuļās slimības stundas uz gultas vientulībā, bezmiegā.

—     Nu, ardievu! — viņš piepeši asi noteica. — Jūs domājat, man viegli jums sacīt — ardievu? Ha-ha! — viņš īdzīgi pavīpsnāja pats par savu neveiklo jautājumu un pēkšņi kā saniknojies, ka viņam neveicas pasacīt to, ko viņš gribētu, skaļi un satraukti uzsauca: — Jūsu ekselence! Man ir tas gods lūgt jūs uz manām bērēm, ja vien parādīsiet šādu godu, un… visus, kungi, līdz ar ģenerāli! …

Viņš atkal saka smieties; bet tie jau bija ārprātīgā smiekli. Ļizaveta Prokofjevna izbijusies piegāja viņam klāt un satvēra viņu aiz rokas. Viņš raudzījās viņā cieši, tāpat smiedamies, tikai šie smiekli vairs neturpinājās, tie bija it kā apstājušies un sastinguši viņa sejā.

—    Vai jūs zināt, ka esmu atbraucis šurp, lai redzētu kokus? Lūk, šos (viņš norādīja uz parka kokiem) … vai tas nav smieklīgi, ko? Te taču nav nekā smieklīga? — viņš nopietni jautāja Ļizavetai Prokofjevnai un pēkšņi nogrima domās; tad pēc mirkļa pacēla galvu un ziņkārīgi sāka meklēt ar acīm pūlī. Viņš meklēja Jevgeņiju Pavloviču, kas stāvēja tepat netālu pa labi, tai pašā vietā, kur agrāk, _bet viņš jau bija aizmirsis un raudzījās visapkārt. — A, jūs neesat aizgājis! — viņš to beidzot atrada. — Jūs pirmīt visi smējāties, ka es pa logu gribēju runāt stundas ceturksni… Bet zināt, man nav astoņpadsmit gadu: es tik ilgi esmu sagulējis uz šā spilvena un tik daudz raudzījies šai logā, un tik daudz pārdomājis… par visiem… ka … Mirušajam gadus neskaita, jūs zināt. Es vēl viņnedēļ tā domāju, kad naktī biju pamodies… Bet vai zināt, no kā jūs baidāties visvairāk? No mūsu atklātības jūs baidāties visvairāk, kaut arī nicināt mūs! Arī to es toreiz uz spilvena naktī nodomāju… Jūs domājat, ka es pirmīt par jums gribēju smieties, Ļizaveta Prokofjevna? Nē, es nesmējos par jums, es tikai lielīt jūs gribēju… Koļa sacīja, ka kņazs jūs par bērnu nosaucis… tas ir labi… Bet ko tad es… vēl kaut ko gribēju…

Viņš paslēpa seju rokās un nogrima domās.

—     Lūk, kas: kad jūs pirmīt atvadījāties, es pēkšņi nodomāju: te ir šie cilvēki, un nekad vairs viņu nebūs, nekad! Un koku arī, — tikai ķieģeļu siena būs, sarkanā, Meijera namā … man pretī logā… nu, un pasaki viņiem visu to … mēģini vien pasacīt; te ir skaistule… tu taču esi miris, stādies priekšā kā mironis, saki, ka «mironim var visu sacīt» … un ka kņaziene Marja Aleksejevna nenorās, ha-ha! … Jūs smejaties? — viņš neuzticīgi pārlaida visiem skatienu. — Bet ziniet, guļot uz spilvena, man daudz domu nāca prātā… ziniet, es pārliecinājos, ka daba ir ļoti izsmējīga… Jūs pirmīt sacījāt, ka es esot ateists, bet ziniet, ka šī daba… Kāpēc jūs atkal smejaties? Jūs esat briesmīgi cietsirdīgi! — aplūkodams visus, viņš pēkšņi sacīja skumjā sašutumā. — Es neesmu samaitājis Koļu, — viņš beidza gluži citādā balsī, nopietnā un pārliecības pilnā, it kā pēkšņi kaut ko atcerēdamies.

—    Neviens, neviens par tevi šeit nesmejas, nomierinies! — ar mokām noteica Ļizaveta Prokofjevna. — Rīt atbrauks jauns ārsts; šis ir kļūdījies; sēdies jel, uz kājām vairs neturies! Murgo… Ak, ko lai tagad ar viņu dara! — tā raizējās, nosēdinādama viņu atzveltnes krēslā. Asaru lāsīte iemirdzējās uz viņas vaiga.

Ipolits apstājās gluži pārsteigts, pacēla roku, bailīgi pastiepa to un pieskārās šai asaru lāsītei. Viņš pasmaidīja bērnišķīgu smaidu.

—    Es … jūs …. — viņš uzsāka priecīgi, — jūs nezināt, kā es jūs… man viņš tik sajūsmināts vienmēr par jums stāstīja, lūk, viņš, Koļa… viņa sajūsmu es mīlu. Es neesmu viņu samaitājis! Es tikai viņu vien atstāju… es visus gribēju atstāt, visus, — bet no viņiem nebija neviena, nebija neviena… Es gribēju.darboties, man bija tiesības… Ak, cik daudz es gribēju! Neko es tagad vairs negribu, neko nevēlos gribēt, es sev tā nosolījos, ka vairs neko negribēšu; lai, lai bez manis meklē patiesību! Jā, daba izsmej! Kādēļ tā, — viņš pēkšņi ar dedzību uztvēra, — kādēļ tā rada visaugstākās būtnes tādēļ vien, lai vēlāk pasmietos par tām? Daba taču izdarījusi tā, ka vienīgā būtne, ko atzinuši virs zemes par pilnību… daba tai arī uzdevusi pasacīt to, par ko izliets tik daudz asiņu, un, ja tās izlītu visas uzreiz, tad cilvēki laikam gan aizrītos ar tām! Ak, cik labi, ka es mirstu! Es arī droši vien pateiktu kādus briesmīgus melus, daba būtu tā iekārtojusi … Es neesmu samaitājis nevienu… Es gribēju dzīvot visu cilvēku laimei, lai atklātu un lai sludinātu patiesību … Es raudzījos pa logu Meijera sienā un domāju tikai stundas ceturksni runāt un visus, visus pārliecināt, bet reizi dzīvē esmu saticies… ar jums, ja ne ar cilvēkiem. Un kas" nu iznācis? Nekas! Iznācis, ka jūs mani nicināt. Tātad neesmu vajadzīgs, tātad esmu muļķis, tātad laiks iet! Un nekādas piemiņas neesmu pratis atstāt! Ne skaņas, ne pēdas, neviena darba, neesmu sludinājis nekādu pārliecību!… Nesmejieties par muļķi! Aizmirstiet! Aizmirstiet! Aizmirstiet visu… aizmirstiet, lūdzu, neesiet tik nežēlīgi! Vai jūs zināt, ja nebūtu gadījies šis dilonis, es pats sev padarītu galu…

Viņš laikam vēl daudz ko gribēja sacīt, bet neizteica, iekrita atzveltnf, paslēpa seju rokās un sāka raudāt kā mazs bērns.

—    Nu, ko tagad pavēlēsiet ar viņu darīt? — iesaucās Ļizaveta Prokofjevna, pieskrēja pie viņa, saķēra viņa galvu un cieši jo cieši piespieda pie savām krūtīm. Viņš raudāja aizelsdamies. — Nu-nu nu! Nu, jjel neraudi, nu, pietiek, tu labo puisīt, tev dievs piedos tavas nezināšanas dēļ; pietiek, esi vīrišķīgs … Turklāt arī kauns tev būs…

—     Man tur, — Ipolits sacīja, pūlēdamies pacelt galvu, — man tur ir brālis un māsa, bērni, mazi, nabadziņi,

nevainīgi… Viņa samaitās tosl Jūs svētā, jūs … pati

esat bērns — glābiet viņus! Izraujiet tos šai… viņa … kauns… Ak, palīdziet viņiem, palīdziet, jums dievs atmaksās to simtkārtīgi, dieva dēļ! Kristus vārdā!…

—    Sakiet taču beidzot, Ivan Fjodorovič, ko lai tagad dara! — ĻizavetaProkofjevna satraukti iesaucās. — Esiet tik laipns, pārtrauciet savu lielmanīgo klusēšanu! Ja jūs neizlemsiet, tad lai būtu jums zināms, ka es te pati palikšu pa nakti; diezgan jūs esat mani savā patvaļībā tiranizējis!

Ļizaveta Prokofjevna jautāja ar aizrautību un dusmām un nekavējoties gaidīja atbildi, bet lielākoties šādos gadījumos klātesošie, ja pat viņu ir daudz, atbild ar klusēšanu, pasīvu ziņkārību, nevēlēdamies neko uzņemties, un izsaka savas domas pēc ilgāka laika. Starp klātesošajiem bija ari tādi, kas gatavi te nosēdēt kaut vai līdz rītam, nebilzdami ne vārda, piemēram, Varvara Ardalionovna, kura sēdēja visu vakaru attālāk, klusēja un visu laiku klausījās ar neparastu ziņkārību; varbūt to darīt Viņai bija arī savi iemesli.

—     Es domāju, mans draugs, — ģenerālis izteicās, — ka te tagad vajadzīga, tā sakot, drīzāk kopēja nekā mūsu zūdīšanās un laikam uzticams, saprātīgs cilvēks pa nakti. Katrā ziņā pajautāt kņazam un… nekavējoties ļaut mieru. Bet rīt var atkal parūpēties.

—    Pulkstenis ir divpadsmit, mēs braucam. Vai viņš brauks mums līdzi vai paliks pie jums? — Doktorenko satraukti un nikni griezās pie kņaza.

—    Ja vēlaties — palieciet arī jūs pie viņa, — sacīja kņazs, — vietas pietiks.

—    Jūsu ekselence, — negaidot gluži sajūsmināts pie ģenerāļa pieskrēja Kellera kungs, — ja vajadzīgs kārtīgs cilvēks pa nakti, esmu gatavs ziedoties drauga labā… tā ir tāda sirds! Es jau sen viņu uzskatu par diženu, jūsu ekselence! Es, protams, pret savu izglītību esmu nevērīgs, bet, ja viņš kritizē, tad taču pērles, pērles kaisa, jūsu ekselence! …

Ģenerālis izmisumā novērsās.

—     Būšu ļoti priecīgs, ja viņš paliks, protams, ka viņam grūti braukt, — kņazs paziņoja, atbildot uz Ļizavetas Prokofjevnas satrauktajiem jautājumiem.

—    Vai tu esi aizmidzis, vai? Ja nevēlies, tad es viņu pārvedīšu pie sevis! Ak kungs, viņš taču pats tikko turas uz kājām! Vai tu esi slims, vai?

Pirmīt Ļizaveta Prokofjevna, neat azdama kņazu uz nāves cisām, tiešām stipri pārspīlēja, atzīdama viņa veselības stāvokli par apmierinošu, spriežot pēc ārējā izskata, bet nesen pārciestā slimība un ar to saistītās smagās atmiņas, pagurums no raižu pilnā vakara, gadījums ar «Pavliščeva dēlu», nupat notikušais ar Ipolitu — tas viss sakairināja kņaza slimīgo jūtīgumu tiešām gandrīz līdz drudžainam stāvoklim. Bet bez tam viņa acīs tagad bija manāmas vēl kādas citas rūpes, pat bailes; viņš bažīgi raudzījās Ipolitā, kā sagaidīdams no viņa vēl kaut ko.

Pēkšņi Ipolits piecēlās — briesmīgi bāls un ar briesmīga, līdz izmisumam sakāpināta kauna vaibstiem izķēmotajā sejā. Tas izpaudās viskrasāk viņa acīs, kas naidīgi un bailīgi noraudzījās sanākušajos, un mulsajā, greizajā un ložņājošajā smīnā uz drebošajām lūpām. Acis viņš tūdaļ nodūra un vilkās grīļodamies, tāpat vēl smaidīdams, pie Burdovska un Doktorenko, kuri stāvēja pie terases izejas: viņš brauca prom kopā ar tiem.

—    Nu, taisni no tā es baidījos! — kņazs iesaucās. — Tā tam arī vajadzēja būt!

Ipolits aši pagriezās pret viņu ārprātīgās dusmās, un katrs vaibstiņš viņa sejā, likās, drebēja un runāja.

—     A, no tā vien jūs baidījāties! «Tā tam arī vajadzēja būt», pēc jūsu domām? Tad ziniet, ja es kādu te ienīstu, — viņš iebrēcās gārgdams, spiegdams, šļakatām no mutes šķīstot, — (es jūs visusi visus ienīstu!) bet jūs, jūs, jezuītiskā, sīrupainā sīkmaņa dvēsele, idiot, miljonār labdari, jūs vairāk par visiem un par visu pasaulē! Es jūs sen sapratu un ienīdu, kad vēl tikai dzirdēju par jums, es jūs ienīdu ar visu dvēseles naidu… Jūs te tagad visu tā ievirzījāt! Jūs mani novedāt līdz lēkmei! Jūs mirēju grūdāt kaunā, jūs, jūs, jūs esat vainīgs, ka es biju tik zemiski mazdūšīgs! Es nosistu jūs, ja vien paliktu dzīvs! Man nav vajadzīga jūsu labdarība, ne no viena neņemšu, dzirdiet, ne no viena, nekā! Man bija uznākuši murgi, un jūs nedrīkstat svinēt uzvaru!… Nolādu jūs visus reizi par visām reizēm!

Te viņš jau palika gluži bez elpas.

—    No savām asarām nokaunējās! — Ļebedevs pačukstēja Ļizavetai Prokofjevnai. — «Tā tam arī vajadzēja būt!» Ak, šis kņazs! Caur un cauri redzējis…

Bet Ļizaveta Prokofjēvna nemaz nepaskatījās viņā. Viņa stāvēja, lepni saslējusies, atmetusi galvu, un ar nicīgu ziņkāri aplūkoja «šos ļautiņus». Kad Ipolits bija beidzis, ģenerālis paraustīja plecus; Ļizaveta Prokofjēvna dusmīgi noskatīja viņu no galvas līdz kājām, kā prasīdama atbildēt par šo viņa kustību, un tūlīt pagriezās pret kņazu.

—    Pateicos jums, kņaz, mūsu ekscentriskais mājas draugs, par patīkamo vakaru, ko jūs mums visiem sagādājāt. Droši vien jūsu sirds līksmojas tagad, ka jums izdevies piesaistīt arī mūs jūsu aušībām … Pietiek, mīļais mājas draugs, paldies, ka beidzot vismaz sevi ļāvāt izprast pa īstam!…

Viņa sašutumā sāka sakārtot savu mantiļu, nogaidīdama, kad «tie» dosies projām. Pie «tiem» šai brīdī pieripoja važoņa rati, pēc kuriem jau pirms stundas ceturkšņa Doktorenko bija licis aizsūtīt Ļebedeva dēlu, ģimnāzistu. Ģenerālis tūdaļ pēc laulātās draudzenes iemeta starpā arī savu vārdu:

—     Tiešām, kņaz, es pat nebiju gaidījis… pēc visa, pēc visai draudzīgajām attiecībām … un beidzot Ļizaveta Prokofjevna…

—     Nu kā, nu kā nu tā var! — Adelaida iesaucās, aši piegāja pie kņaza un sniedza viņam roku.

Kņazs gluži apmulsis uzmaidīja viņai. Pēkšņi karsts, steidzīgs čuksts it kā apdedzināja viņam ausi.

—     Ja jūs tūlīt uz vietas neatstāsiet šos riebīgos cilvēkus, tad es visu mūžu, visu mūžu jūs vienīgo ienīdīšu! — nočukstēja Aglaja; viņa bija gluži kā neprātā, bet viņa novērsās, iekams kņazs bija paspējis viņā paskatīties. Taču viņam jau vairs nebija neviena, ko atstāt: slimo Ipolitu tikmēr bija paspējuši iesēdināt važonī, un važoņa rati aizripoja.

—     Ko, vai ilgi tas tā turpināsies, Ivan Fjodorovič? Kā jums šķiet? Vai ilgi man būs jācieš no šiem ļaunajiem puikām?

—    Es taču, mans draugs… es, protams, esmu gatavs un … kņazs …

Ivans Fjodorovičs tomēr sniedza kņazam roku, bet nepaspēja paspiest un aizsteidzās līdzi Ļizavetai Prokofjevnai, kas trokšņaini un dusmīgi kāpa lejā no terases. Adelaida, viņas līgavainis un Aleksandra sirsnīgi un laipni atvadījās no kņaza. Jevgeņijs Pavlovičs arī atradās viņu vidū, un viņš vienīgais bija līksms.

—    Tā tam bija jānotiek! Tikai žēl, ka ari jūs, nabadziņ, dabūjāt ciest, — viņš nočukstēja, jo mīlīgi pasmīnēdams.

Aglaja aizgāja neatvadījusies.

Bet šīvakara piedzīvojumi ar to vēl nebija galā, Ļizavetai Prokofjevnai nācās pārlaist vēl vienu visai negaidītu satikšanos.

Viņa vēl nebija paspējusi nokāpt no kāpnēm uz ceļa (kas aizlocījās apkārt parkam), kad pēkšņi lieliska ekipāža, kariete, kurā bija iejūgti divi balti zirgi, aizjoņoja gar kņaza vasarnīcu. Karietē sēdēja divas grezni tērptas kundzes. Bet, pabraukuši garām ne vairāk kā desmit soļus, kariete pēkšņi apstājās; viena no dāmām strauji pagriezās, kā nejauši pamanījusi kādu viņai vajadzīgu paziņu.

—           Jevgeņij Pavlič! Tas esi tu? — pēkšņi sauca skanīga, skaista balss, kas lika nodrebēt kņazam un varbūt vēl kādam. — Nu, kā es priecājos, ka beidzot esmu sameklējusi! Es nosūtīju pie tevis uz pilsētu kurjeru, pat divus! Augu dienu tevi meklē!

Jevgeņijs Pavlovičs stāvēja uz kāpnēm pagalam apmulsis. Arī Ļizaveta Prokofjevna apstājās, bet nevis šausmās un stingumā kā Jevgeņijs Pavlovičs: viņa paskatījās pārdrošniecē tikpat lepni un ar tikpat vēsu nicināšanu kā pirms piecām minūtēm uz «ļautiņiem» un tūlīt pavērsa savu vērīgo skatienu uz Jevgeņiju Pavloviču.

—    Jaunums! — turpināja skanīgā balss. — Par Kupfera vekseļiem nebīsties; Rogožins uzpirka par trīsdesmit, es pierunāju. Vari būt mierīgs vēl kaut mēnešus trīs. Bet ar Biskupu ūn ar visiem šiem salašņām droši vien salīgsim, kā jau ar paziņām. Nu, tātad viss kārtībā. Paliec sveiks! Līdz rītam!

Kariete sakustējās un ātri nozuda.

—    Tā ir jukusi! — Jevgeņijs Pavlovičs beidzot iekliedzās, nosarkdams aiz sašutuma un neizpratnē raudzīdamies apkārt. — Man ne jausmas nav, ko viņa sacīja! Kādi vekseļi? Kas tā tāda?

Ļizaveta Prokofjevna raudzījās viņā vēl sekundes divas; beidzot aši un strauji devās uz savu vasarnīcu un viņai pakaļ visi. Taisni pēc minūtes uz terases pie kņaza atgriezās atpakaļ Jevgeņijs Pavlovičs ārkārtīgā uztraukumā.

—    Kņaz, no visas tiesas, jūs nezināt, ko tas nozīmē?

—    Neko nezinu, — kņazs atbildēja, būdams arī pats

ārkārtīgā, slimīgā uzbudinājumā.

—    Nē?

—    Nē.

—Es arī nezinu. — Jevgeņijs Pavlovičs pēkšņi iesmējās. — Nudien nekā kopēja ar šiem vekseļiem man nav bijis, nu, goda vārds!… Bet kas tad jums, jūs ģībstat?

—    Ak, nē, nē, ticiet man, nē …

XI

Tikai trešajā .dienāJepančiniem pilnīgi atmaiga sirds. Kņazs gan vainoja sevi daudzējādā ziņā, kā jau parasti, un atklāti gaidīja sodu, tomēr sākumā viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Ļizaveta Prokofjevna nevarēja uz viņu neskaisties nopietni, bet ir noskaitusies vairāk pati uz sevi. Tādējādi tik ilga naidošanās trešajā dienā viņu noveda visdrūmākajā strupceļā. Strupceļā noveda ari citi apstākļi, bet viens no tiem jo sevišķi. Visas trīs dienas attiecīgi pieauga kņaza slimīgais aizdomīgums (kņazs jau kādu laiku ļoti vainoja sevi divējādā ziņā: par neparasto «nejēdzīgo un uzbāzīgo lētticību» un tai pašā laikā par «drūmo, zemisko» aizdomīgumu). Vārdu sakot, trešās dienas beigās piedzīvojums ar ekscentrisko dāmu, kas no savas karietes bija sarunājusies ar Jevgeņiju Pavloviču, sasniedza viņa prātā draudīgus un brīnumainus apmērus. Šīs mīklas būtība bez citām šīs lietas pusēm kņazam bija ietverta arī skumjajā jautājumā: vai taisni viņš vainīgs arī šai jaunajā «baismīgumā», vai tikai… Taču viņš neizteica līdz galam, kas vēl. Bet, kas attiecas uz burtiem N. F. B., tad, pēc viņa domām, tā bija vienīgi nevainīga nerātnība, pat gluži bērnišķīga nerātnība, tā ka pat domās raizēties par to būtu kauns un vienā ziņā gandrīz negods.

Te jāpiemin, ka jau otrā dienā pēc nejēdzīgā «vakara», kura jezgai viņš pats bija par galveno «cēloni», kņazam no rīta smaidīja laime uzņemt kņazu Š. un Adelaidu: «Viņi iegriezušies, galvenais, lai uzzinātu, kā viņam ar veselību», iegriezušies pēc pastaigas divatā. Adelaida bija ievērojusi nupat parkā kādu koku, brīnišķīgu, vecu koku, kuplu, ar gariem, nokareniem zariem, kas visi spirgtā zaļumā, ar dobumu un plaisu; viņa katrā ziņā, katrā ziņā nodomājusi to uzzīmēt! Tā ka gandrīz par to vien runāja visu savas vizītes pusstundu. Kņazs Š. bija laipns un mīļš kā parasti, jautāja kņazam par agrākajiem laikiem, atcerējās apstākļus, kā viņi iepazinušies, tā ka par vakardienu gandrīz nekas netika sacīts. Beidzot Adelaida neizturēja un iesmiedamās paziņoja, ka viņi esot iegriezušies incognito; taču ar to visas atzīšanās arī beidzās, lai gan no šā incognito jau varēja secināt, ka vecāki, tas ir, galvenais, Ļizaveta Prokofjevna, neizjūt nekādu sevišķu labvēlību. Bet ne par viņu, ne par Aglaju, ne pat par Ivanu Fjodoroviču Adelaida un kņazs Š. nebilda sava apmeklējuma laikā neviena vārda. Aiziedami atkal pastaigāties, kņazu līdzi nākt neuzaicināja. Bet par to, ka ielūgtu pie sevis, ne mājiena nebija; šai ziņā Adeiaidai paspruka pat kāds ļoti raksturīgs vārdiņš: stāstīdama par kādu savu darbu akvarelī, viņa pēkšņi ļoti vēlējās to parādīt.

«Kā gan tc drīzāk izdarīt? Pagaidiet! Es jums vai nu ar Koju šodien atsūtīšu, ja viņš iegriezīsies, vai rit ienesīšu pati, ejot ar kņazu pastaigāties,» viņa beidzot pārvarēja savu nesaprašanu, priecādamās, ka tik veikli un ērti izdevies atrisināt šo uzdevumu.

Beidzot, gandrīz jau atvadījies, kņazs Š. it kā pēkšņi atcerējās.

—    Ak jā, — viņš jautāja, — varbūt jel jūs, mīļo Ļev Nikolajevič, zināt, kas tā bija par personu, kas vakar sauca Jevgeņijam Pavličam no karietes?

—    Tā bija Nastasja Fiļipovna, — kņazs sacīja, — vai tad jūs vēl nezinājāt, ka tā ir viņa? Bet es nezinu, kas bija otra.

—    Zinu, esmu dzirdējis! — uztvēra kņazs Š. — Bet ko nozīmēja šis sauciens? Atzīstos, tā man ir tāda mīkla… man un ari citiem.

Kņazs Š. runāja ar ārkārtīgu un skaidri redzamu izbrīnu.

—    Viņa runāja par kaut kādiem Jevgeņija Pavloviča vekseļiem, — kņazs ļoti vienkārši atbildēja, — kas no kāda augļotāja nonākuši pie Rogožina pēc viņas lūguma, un teica, ka Rogožins uzgaidīšot.

—    Dzirdēju, dzirdēju, manu dārgo kņaz, bet tas taču nevar būt! Nekādu vekseļu Jevgeņijam Pavličam te nemaz nevarēja būt! Tik bagāts cilvēks… Tiesa, viņam ir gadījies aiz aušības arī agrāk, un pat es esmu viņam izpalīdzējis… Bet tik bagātam cilvēkam izdot vekseļus augļotājam un par tiem bažīties — neiespējami. Un viņš nevar būt uz tu un tik draudzīgās attiecībās ar Nastasju Fiļipovnu — tā ir galvenā mīkla. Viņš zvēr, ka neko nesaprot, un es viņam pilnīgi ticu. Bet redziet, mīļo kņaz, es gribēju jums jautāt — vai jūs kaut ko nezināt? Tas ir, vai jūs brīnumainā kārtā neesat dzirdējis kaut kādas baumas?

—    Nē, neko nezinu, un, ticiet man, es šai lietā neesmu piedalījies.

—    Ak, kāds gan jūs, kņaz, esat kļuvis! Es jūs šodien nemaz nepazīstu. V§i tad es varētu iedomāties, ka jūs tādā lietā esat līdzdalībnieks?… Nu, šodien jūs esat tik uztraukts.

Viņš to apkampa un noskūpstīja.

—    Tas ir, kādā gan «tādā» lietā līdzdalībnieks? Es neredzu nekādas «tādas» lietas.

—    Nav šaubu, šī persona gribējusi kaut kā un kaut kādā lietā kaitēt Jevgeņijam Pavličam, piedēvējot viņam liecinieku acīs īpašības, kādu viņam nav un nevar būt, — kņazs Š. diezgan sausi atbildēja.

Kņazs Ļevs Nikolajevičs samulsa, tomēr vēl joprojām cieši un jautājoši raudzījās kņazā; bet tas apklusa.

—     Vai tikai nav vekseļi vien? Vai nav burtiski tā kā vakar? — kņazs beidzot gluži nepacietīgi nomurmināja.

—     Es taču jums saku, spriediet pats, kas te var būt kopējs Jevgeņijam Pavličam ar… viņu un turklāt vēl ar Rogožinu? Atkārtoju, bagātība milzīga, kas man noteikti zināms; vēl otrs mantojums, ko viņš gaida no tēvoča. Nastasja Fiļipovna vienkārši…

Kņazs Š. pēkšņi atkal apklusa, acīm redzot, tāpēc, ka viņš negribēja runāt tālāk par Nastasju Fiļipovnu.

—    Tātad viņa tam katrā ziņā pazīstama? — brīdi klusējis, kņazs Ļevs Nikolajevičs pēkšņi jautāja.

—    Tas gan, šķiet, tiesa; viņš ir auša! Tomēr, ja kaut kas bijis, tad ļoti sen, jau agrāk, tas ir, pirms gadiem diviem trim. Viņi taču jau ar Tocki bija pazīstami. Bet tagad nekas tamlīdzīgs nevarēja būt, uz tu viņi nevarēja būt nekad! Pats zināt, ka arī viņas visu laiku te nebija; nekur nebija. Daudzi vēl nemaz nezina, ka viņa atkal uzradusies. Ekipāžu es pamanīju pirms dienām trim, ne vairāk.

—    Lieliska ekipāža! — Adelaida sacīja.

—    Jā, ekipāža ir lieliska.

Abi aizgāja, jāsaka, ar visdraudzīgākajām, visbrālīgākajām simpātijām pret kņazu Ļevu Nikolajeviču.

Bet mūsu varonim šis apmeklējums nozīmēja kaut ko pat ļoti svarīgu. Pieņemsim, ka viņam pašam daudz kas šķita aizdomīgs un jau no pagājušās nakts (varbūt jau agrāk), bet līdz pat viņu apmeklējumam viņam nebija drosmes pilnīgi pārvarēt savas šaubas. Tagad skaidrs: kņazs Š., protams, izskaidroja notikumu aplam, taču nebija tālu no patiesības, viņš saprata, ka te slēpjas intriga. (Viņš gan varbūt pilnīgi pareizi pats saprot, — kņazs nodomāja, — tikai negrib atklāti sacīt un tāpēc tīšām iztulko aplam.) Pilnīgi skaidrs bija tas, ka pie viņa tagad iegriezās (un tieši kņazs Š.) cerībā dabūt kādus paskaidrojumus; ja tā, tad tieši uzskata, ka viņš iejaukts intrigā. Bez tam, ja tas viss tiešām tik svarīgi, tad no tā izriet, ka viņai ir kāds briesmīgs nolūks, — bet kāds nolūks? Šausmas! «Un kā lai viņu apvalda? Apvaldīt viņu nav nekādi iespējams, kad viņa pārliecināta par savu mērķi.» To kņazs jau zināja no pieredzes. «Ārprātīgā. Ārprātīgā.»

Bet daudz, pārāk daudz bija sakrājies šai rītā arī citu neatrisināmu apstākļu un visi vienā laikā, un visi nekavējoties atrisināmi, tā ka kņazam bija ļoti skumji. Viņu mazliet-izklaidēja Vera Ļebedeva, kas ienāca pie viņa ar mazo Ļubu un smiedamās kaut ko ilgi stāstīja. Pēc tam ieradās ari viņas māšele, kas turēja muti vaļā, tad ģimnāzists, Ļebedeva dēls, kas apgalvoja, ka Jāņa Parādīšanās grāmatā atrodamā zvaigzne, kuras «vārds top saukts vērmele» un kura nokritusi no debesīm uz ūdeņu avotiem, pēc viņa tēva iztulkojuma, esot dzelzceļu tīkls, kas izplēties pāri Eiropai. Kņazs neticēja, ka Ļebedevs tā iztulko, un viņi nolēma apjautāties viņam pašam pirmajā izdevīgajā gadījumā. No Veras Ļebedevas kņazs uzzināja, ka Kellers atklīdis pie viņiem jau vakar un — pēc visām pazīmēm — ilgi neies no viņiem projām, jo atradis sev kompāniju un iedraudzējies ar ģenerāli Ivolginu; pats viņš gan paziņojis, ka paliekot pie viņiem vienīgi izglītības papildināšanas nolūkā. Vispār Ļebedeva bērni kņazam iepatikās ar katru dienu vairāk un vairāk. Koļu augu dienu neredzēja: viņš agri no rīta bija devies uz Pēterburgu. (Ļebedevs arī jau mazā gaismiņā bija aizbraucis kaut kādās savās darīšanās.) Bet kņazs nepacietīgi gaidīja ierodamies Gavrilu Ardalionoviču, kam katrā ziņā vajadzēja šodien pat iegriezties pie viņa.

Viņš ieradās tikai pulksten septiņos vakarā, tūlīt pēc pusdienām. No pirmā acu uzmetiena kņazs nodomāja, ka vismaz šim kungam jāzina viss nekļūdīgi un visos sīkumos, — un kā gan nezināt, ja ir tādi palīgi kā Varvara Ardalionovna un viņas vīrs? Bet ar Gaņu kijāzam bija vēl arvien kādas īpašas attiecības. Kņazs, piemēram, bija pilnvarojis viņu kārtot Burdovska lietu un īpaši viņam to lūdzis; bet, neraugoties uz šo uzticēšanos un agrāk notikušo, viņiem vienmēr vēl palika daži punkti, par kuriem it kā bija nolemts vienam ar otru neko nerunāt. Kņazam dažreiz likās, ka Gaņa varbūt vēlas, lai starp viņiem būtu pilnīga un draudzīga atklātība; tagad, piemēram, kolīdz viņš ienāca, kņazam tūdaļ likās, ka Gaņa cieši jo cieši pārliecināts, ka šai pašā brīdī pienācis laiks salauzt starp viņiem ledu visos punktos. (Gavrila Ardalionovičs tomēr steidzās; pie Ļebedeviem viņu gaidīja māsa; abiem viņiem bija kāda steidzama darīšana.)

Bet, ja Gaņa arī tiešām gaidīja veselu virkni neatliekamu jautājumu, netīšu atklājumu, draudzīgu jūtu izpaudumu, tad viņš, protams, ļoti maldījās. Visa divdesmit minūšu ilgā apciemojuma laikā kņazs bija pat ļoti domīgs, gandrīz izklaidīgs. Gaidīto jautājumu vai, labāk sakot, viena galvenā jautājuma, kuru gaidīja Gaņa, nevarēja būt. Tad atī Gaņa nolēma runāt ar lielu apdomu. Viņš neapklusdams stāstīja visas divdesmit minūtes, smējās, ļoti brīvi, mīļi un veicīgi tērzēja, bet galvenajam nepieskārās.

Gaņa pastāstīja, starp citu, ka Nastasja Fiļipovna vēl tikai dienas četras esot te Pavlovskā un jau pievērsusi sev vispārēju uzmanību. Dzīvojot kaut kādā Matrožu ielā, mazā neizskatīgā namelī pie Darjas Aleksejevnas, bet viņas ekipāža esot gandrīz vai pati lepnākā Pavlovskā. Ap viņu jau sapulcējies vesels bars vecu un jaunu dēkaiņu; karieti reizēm pavadot jātnieki. Nastasja Fiļipovna, tāpat kā agrāk, esot ļoti izvēlīga, tikai izredzētiem atļaujot sevi apmeklēt. Un tomēr ap viņu izveidojusies vesela komanda, esot kam viņu aizstāvēt vajadzības gadījumā. Kāds no vasarniekiem, kas oficiāli bija līgavainis, jau viņas dēļ saķildojies ar savu līgavu; kāds vecs ģenerālis gandrīz nolādējis savu dēlu. Viņa bieži ņemot sev līdzi vizināties kādu brīnum jauku meiteni, tikai sešpadsmit gadus vecu, Darjas Aleksejevnas attālu radinieci; šī meitene skaisti dziedot — tā ka pa vakariem viņu namiņš saistot uzmanību. Nastasja Fiļipovna tomēr izturoties ārkārtīgi nevainojami, ģērbjoties ne pārāk grezni, bet ar neparastu gaumi, un visas dāmas «apskaužot viņas gaumi, skaistumu un ekipāžu».

— Vakardienas ekscentriskais gadījums, — Gaņa ieminējās, — protams, iepriekš nodomāts, un, protams, to nevar ņemt vērā. Lai piesietos viņai par kaut ko, ir jāmeklējas tīši vai jāapmelo, uz ko gan nebūs ilgi jāgaida. — Gaņa secināja, cerēdams, ka kņazs katrā ziņā te jautās: «Kāpēc viņš sauc vakardienas gadījumu par iepriekš nodomātu? Un kāpēc nebūs ilgi jāgaida?» Bet kņazs to nejautāja.

Par Jevgeņiju Pavloviču Gaņa sāka plaši stāstīt pats, sevišķi neizjautājot, kas bija ļoti savādi, tāpēc ka viņš to iepina sarunā bez jebkāda iemesla. Pēc Gavrilās Ardalionoviča domām, Jevgeņijs Pavlovičs neesot pazinis Nastasju Fiļipovnu, viņš to arī tagad tikai drusciņ vien pazīstot un tieši tāpēc, ka pirms dienām četrām viņu kāds ar to iepazīstinājis pastaigā, un diezin vai kaut reizi viņš bijis pie tās mājās kopā ar citiem. Ar vekseļiem arī tā varējis būt (to Gaņa pat droši zinot); Jevgeņijs Pavlovičs, protams, esot ļoti bagāts, bet «dažas lietas, kas attiecas uz viņa muižu, tiešām esot zināmā nekārtībā». Pie šā interesantā punkta Gaņa pēkšņi aprāvās. Par Nastasjas Fiļipovnas vakardienas izlēcienu viņš neteica neviena vārda, ja neskaita it kā garām ejot sacīto. Beidzot Gaņam pakaļ iegriezās Varvara Ardalionovna, pakavējās brītiņu, paziņoja (arī nelūgta), ka Jevgeņijs Pavlovičs šodienu, bet varbūt arī rītdienu pavadīšot Pēterburgā, ka viņas vīrs (Ivans Petrovičs Pticins) arī esot Pēterburgā un arī gandrīz vai Jevgeņija Pavloviča darīšanās, ka tur tiešām kaut kas esot noticis. Aiziedama viņa piebilda, ka Ļizaveta Prokofjevna šodien esot ellišķīgā garastāvokli, bet visdīvainākais esot tas, ka Aglaja sastrīdējusies ar visu ģimeni — ne tikai ar tēvu un māti, bet pat ar abām māsām — un ka tas esot «pavisam slikti». Paziņojuši kā f*arām ejot šo pēdējo vēsti (kas kņazam ārkārtīgi nozīmīga), brālītis un māsiņa aizgāja. Arī par «Pavliščeva dēla» lietu Gaņa neieminējās ne vārda, varbūt aiz liekuļotas pazemības, varbūt «saudzējot kņaza jūtas», bet kņazs tomēr vēlreiz pateicās viņam, ka viņš tik centīgi lietu novedis galā.

Kņazs bija ļoti priecīgs, ka beidzot viņu atstājuši vienu; viņš nokāpa no terases, pārgāja pāri ceļam un iegāja parkā; viņam gribējās apsvērt un izšķirt kādu soli. Taču šis «solis» nebija tāds, ko var apsvērt, bet gan no tiem, kuri nemaz nav apsverami, bet par kuriem vienkārši izšķiras; viņam pēkšņi uznāca briesmīga vēlēšanās pamest visu šeit, bet pašam aizbraukt atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš atbraucis, kaut kur tālāk projām, uz kādu nomaļu nostūri, aizbraukt tūdaļ, pat ne no viena neatvadoties. Viņš nojauta — ja vien viņš paliks te vēl kaut dažas dienas, tad katrā ziņā iestigs šai pasaulē neglābjami un šī pati pasaule arī turpmāk būs viņam likteņa lemta. Bet viņš neprātoja ne desmit minūtes un tūdaļ nolēma, ka bēgt «nav iespējams», ka tā būs gandrīz mazdūšība, ka viņš stāv tādu uzdevumu priekšā, kurus neatrisināt vai vismaz necensties visiem spēkiem atrisināt viņam tagad nav pat nekādu tiesību. Ar tādām domām viņš atgriezās mājās, kad bija pastaigājies labi ja stundas ceturksni. Viņš jutās gluži nelaimīgs šai brīdī.

Ļebedeva vēl arvien nebija mājās, tā ka pievakarē pie kņaza paspēja ielauzties Kellers, būdams gan skaidrā, tomēr noskaņots izkratīt sirdi un atklāt savas jūtas. Viņš tieši paziņoja, ka atnācis izstāstīt kņazam visu savu dzīves gājumu un ka tādēļ vien esot palicis Pavlovskā. Padzīt viņu nebija ne mazākās iespējas: nebūtu gājis neparko. Kellers bija sataisījies runāt ļoti ilgi un ļoti nesakarīgi, bet pēkšņi gandrīz ar pirmajiem vārdiem pārlēca uz gala slēdzienu un paziņoja, ka viņš jau tik tālu zaudējis «jebkuru morāles ilūziju» (vienīgi aiz neticības visaugstākajam), ka esot pat zadzis. «Vai varat to iedomāties!»

—    Klausieties, Keller, es jūsu vietā labāk bez sevišķas vajadzības nebūtu atzinies šai lietā, — kņazs uzsāka, — bet jūs varbūt tīšuprāt sevi aprunājat?

—    Jums, tikai jums vienīgajam un vienīgi tādēļ, lai sekmētu savu attīstību! Citam nevienam; miršu un zem līķauta apglabāšu savu noslēpumu! Bet, kņaz, ja jūs zinātu, ja jūs tikai zinātu, cik grūti mūsu laikos tikt pie naudas! Kur lai to ņem, atļaujiet jums jautāt galu galā? Viena atbilde: «Nes šurp zeltu un briljantus, pret tiem izsniegsim,» — tas ir taisni tas, kā man nav, — vai jūs varat to iedomāties? Man beidzot sanāca dusmas, stāvēju, stāvēju. «Bet par smaragdiem,» es saku, «dosiet?» — «Arī par smaragdiem,» viņi saka, «dosim.» — «Nu, tad lieliski,» es saku, uzliku cepuri un izgāju; velns lai jūs parauj, nelieši tādi! Nudien!

—    Bet vai tad jums bija smaragdi?

—    Kas man par smaragdiem! Ak, kņaz, cik jūs vēl gaiši un nevainīgi, var sacīt, pat pastorāli skatāties uz dzīvi!

Kņazam beidzot kļuva ne jau nu gluži žēl viņa, bet tā — it kā neērti. Viņam pat iešāvās prātā doma: «Vai nevarētu ar kādu labdarīgu ietekmi kaut ko iztaisīt no šī cilvēka?» Pats savu ietekmi viņš aiz dažiem iemesliem uzskatīja par visai nederīgu — nevis aiz mazvērtības sajūtas, bet aiz zināma uzskata par lietām. Pamazām vien viņi tā iegrima sarunā, ka ne šķirties vairs negribēja. Kellers ar neparastu atsaucība atzinās tādās lietās, ka nemaz nevarēja iedomāties, kā gan var par tām stāstīt. Uzsākdams katru stāstu, viņš noteikti apgalvoja, ka nožēlojot un iekšēji «lejot asaras», un tomēr stāstīja tā, it kā lepotos ar savu rīcību, un tai pašā laikā reizēm stāstīja tik jocīgi, ka viņi abi ar kņazu beidzot smējās kā neprātīgi.

—    Galvenais ir tas, ka jums piemīt bērnišķīga uzticēšanās un neparasts patiesīgums, — kņazs beidzot sacīja, — vai zināt, ka ar to vien jūs daudz ko izpērkat?

—    Esmu cēlsirdīgs, cēlsirdīgs, bruņnieciski cēlsirdīgs!. — aizkustinātais Kellers apstiprināja. — Bet vai zināt, kņaz, viss tikai sapņos un, tā sakot, dūšā, bet īstenībā nekad tā neiznāk! Bet kāpēc? Nevaru nemaz saprast.

—    Nevajag izsamist. Tagad droši var sacīt, ka jūs man visu līdz pēdējam par sevi esat atklājis; vismaz man liekas, ka pie tā, ko jūs pastāstījāt, tagad taču vairs neko nevar piebilst, — vai ne?

—    Nevar?! — ar savādu nožēlu iesaucās Kellers. — Ak kņaz, cik lielā mērā jūs vēl, tā sakot, šveiciski saprotat cilvēku.

—     Vai tiešām var vēl ko piemetināt? — kņazs ievaicājās biklā izbrīnā. — Ko gan jūs no manis gaidījāt, Keller, sakiet, lūdzu, un kādēļ atnācāt ar savu grēksūdzi?

—     No jums? Ko gaidīju? Pirmkārt, jūsu vientiesīgajā labsirdībā vien noraudzīties ir patīkami; ar jums pasēdēt un parunāties ir patīkami; es vismaz tad zinu, ka manā priekšā ir vistikumīgākais cilvēks un, otrkārt… otrkārt …

Viņš sastomījās.

—    Varbūt naudu gribējāt aizņemties? — kņazs uzvedināja ļoti nopietni un vienkārši, pat it kā mazliet bikli.

Kellers sarāvās; viņš aši ar līdzšinējo izbrīnu ieskatījās kņazam taisni acīs un spēcīgi cirta dūri uz galda.

—     Nu, taisni ar to jūs pavisam izsitat cilvēku no sliedēm! Apžēlojieties, kņaz: tāda vientiesīga labsirdība, tāda nevainība, kāda pat zelta laikmetā nav dzirdēta, un pēkšņi tai pašā laikā cilvēkam cauri izurbjaties kā bulta ar tādu visdziļāko vērojuma psiholoģiju. Bet atļaujiet, kņaz, tas prasa paskaidrojumus, tāpēc ka es… esmu vienkārši izsists no -sliedēm! Saprotams, galu galā mans nolūks bija aizņemties naudu, bet jūs man par naudu jautājāt tā, it kā tur nesaskatītu neko nosodāmu, it kā tā tam vajadzētu būt.

—    Jā … ar jums tā tam jābūt.

—    Un nerodas sašutums?

—    Par … ko gan?

—    Klausieties, kņaz, es paliku te no vakar vakara, pirmkārt, aiz sevišķas cieņas pret franču arhibīskapu Burdalū (pie Ļebedeva līdz pulksten trijiem vilkām korķus), bet, otrkārt un galvenais (un, lūk, metu krustu uz krusta, ka runāju skaidru patiesību!), tāpēc paliku, ka gribēju, tā sakot, izteikdams jums savu pilnīgo, vaļsirdīgo grēksūdzi, ar to pašu veicināt savu attīstību; ar šo domu tad arī iemigu ceturtajā stundā, mirkdams asarās. Vai jūs ticat tagad viscēlsirdīgākajai personai? Tai pašā mirklī, kad es laidos miegā pilns sirsnīgu iekšējo un, tā sakot, ārējo asaru (jo es beidzot žēli raudāju, es to atceros), man ienāca prātā kāda ellišķīga doma: «Kā būtu, ja pēc grēksūdzes galu galā aizņemtos no viņa naudu?» Tādējādi es šo grēksūdzi sagatavoju, tā sakot, kā tādu «asaru mērci», lai ar šīm pašām asarām atvieglotu ceļu un lai jūs atmaigdams man noskaitītu simt piecdesmit rublīšu. Vai tas nav zemiski, kā jūs domājat?

—    Tas taču droši vien nav taisnība, tikai tāda sakritība. Divas domas sakritušas, tas ļoti bieži notiek. Ar mani nemitīgi. Es tomēr domāju, ka tas nav labi, un, vai zināt, Keller, es to visvairāk pārmetu pats sev. Jūs man gluži kā par mani pašu tagad pastāstījāt. Man pat dažreiz ir ienācis prātā, — kņazs ļoti nopietni turpināja, patiesīgi un dziļi ieinteresēts, — ka visiem cilvēkiem ir tāpat, tā ka es jau sāku attaisnot savu rīcību, jo ar šīm divkāršajām domām briesmīgi grūti cīnīties; esmu to piedzīvojis. Diezin kā tās uznāk un uzrodas. Bet jūs taču te saucat to taisni par zemiskumu! Tagad ari es atkal sākšu bīties no šīm domām. Lai nu kā, es neesmu jums soģis. Un tomēr, manuprāt, to nevar nosaukt tieši par zemiskumu, — kā jūs domājat? Jūs mānījāties, lai ar asarām izvilinātu naudu, bet jūs pats taču apzvērat, ka jūsu grēksūdzei bijis arī cits nolūks — cēlsirdīgs, ne tikai naudas iegūšana; kas attiecas uz naudu, tad tā taču jums uzdzīvei vajadzīga — vai ne? Bet pēc tādas grēksūdzes, tā, protams, ir mazdūšība. Taču kā lai uzdzīvi pamet vienā mirklī? Tas nav iespējams. Ko tad darīt? Vislabāk to atstāt uz jūsu paša sirdsapziņas, kā jūs domājat?

Kņazs ar ārkārtīgu ziņkārību raudzījās Kellerā.

Jautājums par divkāršām domām, acīm redzot, jau sen bija viņu nodarbinājis.

—    Nu, kāpēc jūs pēc visa tā sauc par idiotu, to es nesaprotu! — Kellers iesaucās.

Kņazs viegli nosarka.

—     Sludinātājs Burdalū — tas nebūtu saudzējis cilvēku, bet jūs saudzējāt cilvēku un izspriedāt par mani tiesu cilvēcīgi! Par sodu sev un lai pierādītu, ka esmu aizkustināts, negribu vairs simt piecdesmit rubļu, dodiet man tikai divdesmit pieci — un diezgan! Tas ir viss, kas man vajadzīgs vismaz divām nedēļām. Agrāk par divām nedēļām pēc naudas nenākšu. Gribēju Agašai kādu prieku sagādāt, bet viņa nav tā vērts. Ak, mīļo kņaz, lai tas kungs jūs svētī!

Beidzot ienāca Ļebedevs, kas tikko bija atgriezies, un, pamanījis Kelleram rokās divdesmitpiecnieku, saviebās. Bet Kellers, ticis pie naudas, jau metās projām un steigšus pazuda. Ļebedevs tūlīt sāka viņu aprunāt.

—    Jūs esat netaisns, viņš tiešām no sirds nožēloja, — kņazs beidzot piebilda.

—    Kas gan no tādas nožēlas! Mats matā kā es vakar: «zemisks, zemisks» — bet tie taču ir tikai vārdi!

—    Tad tie jums bija tikai vārdi? Bet es jau domāju …

.— Nu, lūk, jums, vienīgi tikai jums teikšu patiesību, jo jūs redzat cilvēkam cauri: gan vārdi, gan darbi, gan meli, gan patiesība — viss man sajūk un pilnīgi no sirds. Patiesība un darbi izpaužas man patiesā nožēlā, ticat vai neticat, varu apzvērēt, bet vārdi un meli — ellišķīgā (un vienmēr rosīgā) domā, kā pat te ievilināt cilvēku, kā pat ar nožēlas asarām ko iegūt! Nudien, ka tā! Citam nebūtu sacījis — sāktu smieties vai nospļautos; bet jūs, kņaz, jūs izlemsiet cilvēcīgi.

—     Nu, lūk, taisni tāpat ari viņš man nupclt teica, — kņazs iesaucās, — un abi gluži kā lepodamies! Es pat brīnos par jums, tikai viņš ir vaļsirdīgāks, bet jūs to esat pārvērtis par amatu. Nu, pietiek, neviebieties, Ļebedev, un nelieciet roku uz sirds. Vai jūs man nepateiksiet kaut ko? Velti neiegrieztos …

Ļebedevs sāka vaibstīties un riezties.

—     Es jūs augu dienu gaidīju, lai jums ko jautātu; sakiet kaut reizi mūžā uzreiz patiesību: vai bija kaut kāda jūsu līdzdalība tai vakardienas karietes padarīšanā vai ne?

Ļebedevs atkal novaibstījās, sāka ķiķināt, berzēja rokas, beidzot pat nošķaudījās, bet vēl arvien neiedrošinājās neko pasacīt.

—    Es redzu, ka ir bijusi.

—     Bet ne tieši, vienīgi tikai netieši! Saku skaidru patiesību! Ar to vien piedalījos, ka laikus devu ziņu zināmajai personai, ka pie manis sapulcējusies tāda kompānija un ka ieradušās dažas personas.

—     Es zinu, ka jūs savu dēlu turp sūtījāt, viņš pats man pirmīt sacīja, bet kas tā par intrigu! — kņazs nepacietīgi iesaucās.

—    Nav mana intriga, nav mana, — Ļebedevs atgaiņājās, — tur citi, citi, un drīzāk tā, kā teikt, fantāzija nekā intriga.

—    Bet kas par lietu, paskaidrojiet, dieva dēļ! Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tas attiecas taisni uz mani? Te taču nomelno Jevgeņiju Pavloviču.

—     Kņaz! Visugaišo kņaz! — Ļebedevs atkal šķobījās. — Jūs taču neļaujat sacīt visu patiesību; es taču jums jau biju uzsācis teikt patiesību; ne vienreiz vien; jūs neļāvāt turpināt…

Kņazs brīdi klusēja un domāja.

—    Nu, labi, runājiet patiesību, — viņš gausi noteica, acīm redzot, pēc grūtas cīņas.

—    Aglaja Ivanovna… — Ļebedevs tūdaļ uzsāka.

—    Klusu, klusu! — neganti iebrēcās kņazs, gluži nosarcis aiz sašutuma, bet varbūt arī aiz kauna. — Tas nevar būt, tas viss ir nieki! Visu to esat izdomājis jūs pats vai arī tādi paši ārprātīgie. Lai es nekad to vairs no jums nedzirdētu!

Vēlu vakarā, jau vienpadsmitajā stundā, ieradās Koļa ar veselu vāceli ziņu. Viņa ziņas bija divējādas: Pēterburgas un Pavlovskas. Viņš steigšus pastāstīja galvenās no Pēterburgas ziņām (lielākoties par Ipolitu un par vakardienas notikumu), lai atkal atgrieztos pie tām vēlāk, un jo drīzāk pārgāja uz Pavlovskas ziņām. Pirms trim stundām viņš esot atbraucis no Pēterburgas un, neiegriezdamies pie kņaza, devies tieši pie Jepančiniem. «Tur notiek briesmu lietas!» Protams, pirmajā vietā kariete, bet droši vien tur kaut kas tāds vēl noticis, kaut kas tāds, viņam un kņazam nezināms. «Es, protams, nespiegoju un izprašņāt nevienu negribēju; uzņēma mani labi, tik labi, kā es nemaz nebiju gaidījis; bet par jums, kņaz, ne vārda!» Galvenais un visinteresantākais ir tas, ka Aglaja nesen saķildojusies ar savējiem Gaņas dēļ. Kas tur īsti bija, sīkāk nav zināms, bet tikai Gaņas dēļ (iedomājieties to!) — un pat briesmīgi ķildojas, tātad ir kaut kas svarīgs. Ģenerālis atbraucis vēlu, atbraucis drūms, kopā ar Jevgeņiju Pavloviču, kuru lieliski uzņēmuši, bet pats Jevgeņijs Pavlovičs apbrīnojami jautrs un mīļš. Taču pati svarīgākā ziņa ir tā, ka Ļizaveta Prokofjevna bez jebkāda trokšņa pasaukusi pie sevis Varvaru Ardalionovnu, kas sēdējusi pie jaunavām, un reizi par visām reizēm padzinuši viņu no mājas, gan vispieklājīgākā kārtā — «no pašas Varjas dzirdēju». Bet, kad Varja šķīrusies no Ļizavetas Prokofjevnas un atvadījusies no jaunavām, tad tās nemaz neesot zinājušas, ka viņai atteikta viesmīlība uz visiem laikiem un ka viņa beidzamo reizi no tām atvadās.

—    Bet Varvara Ardalionovna bija pie manis pulksten septiņos? — kņazs izbrīnījies sacīja.

—     Bet padzina viņu pēc septiņiem vai astoņos. Man ļoti žēl Varjas, žēl Gaņas… viņiem, bez šaubām, mūžīgas intrigas, bez tām viņi nevar. Nekad es neesmu zinājis, ko viņi domās perina, un negribu zināt. Bet ticiet man, manu mīļo, labo kņaz, ka Gaņam ir sirds. Šis cilvēks daudzējādā ziņā, protams, ir pazudis, bet daudzējāelā ziņā viņam piemīt tādas īpašības, ko vērts pameklēt, un es nekad sev nepiedošu, ka agrāk neesmu to sapratis… Nezinu, vai man turpināt tāpat pēc atgadījuma ar Varju. Tiesa, es nostādīju sevi no paša sākuma pilnīgi neatkarīgi un atsevišķi, un tomēr būs jāpadomā.

—    Velti jūs tik ļoti žēlojat brāli, — piebilda kņazs, — ja jau tik tālu lieta nogājusi, tad Gavrila Ardalionovičs ir bīstams Ļizavetas Prokofjevnas acīs, un tātad viņa zināmās cerības apstiprinās.

—    Kā, kādas cerības! — Koļa izbrīnā iesaucās. — Jūs taču nedomājat, ka Aglaja … tas nevar būt!

Kņazs klusēja.

—    Jūs esat briesmīgs skeptiķis, kņaz, — pēc minūtēm divām piebilda Koļa, — es manu, ka jau kādu laiku jūs esat kļuvis ārkārtīgi liels skeptiķis; jūs sākat nekam neticēt un arvien iedomāties… bet vai pareizi es lietoj u šai gadījumā vārdu «skeptiķis»?

—    Es domāju, ka pareizi, lai gan pilnīgi droši arī pats nezinu.

—    Bet es pats no vārda «skeptiķis» atsakos, esmu atradis jaunu izskaidrojumu, — Koļa pēkšņi iesaucās, — jūs neesat skeptiķis, bet greizsirdis! Jūs esat ellišķīgi greizsirdīgs uz Gaņu kādas lepnas jaunavas dēļ!

To pasacījis, Koļa pietrūkās kājās un sāka smieties tā, kā varbūt nekad vēl viņam nebija gadījies smieties. Redzēdams, ka kņazs nosarkst, Koļa smējās vēl skaļāk; viņam briesmīgi iepatikās doma, ka kņazs ir greizsirdīgs Aglajas dēļ, bet viņš apklusa tūlīt, pamanījis, ka tas ir no sirds sarūgtināts. Pēc tam viņi ļoti nopietni un norūpējušies norunāja vēl stundu vai pusotras.

Otrā dienā kņazs neatliekamās darīšanās visu rītu pavadīja Pēterburgā. Braucot atpakaļ uz Pavlovsku jau pēc četriem pēc pusdienas, viņš dzelzceļa stacijā satika Ivanu Fjodoroviču. Tas aši satvēra viņu aiz rokas, palūkojās apkārt, it kā būtu nobijies, un ievilka kņazu sev līdzi pirmās klases vagonā, lai brauktu reizē. Viņš dega nepacietībā pārrunāt kaut ko svarīgu.

—    Pirmkārt, mīļo kņaz, neskaisties uz mani un, ja kas bijis no manas puses, — aizmirsti. Es pats jau vakar būtu pie tevis iegriezies, bet nezināju, ko par to teiks Ļizaveta Prokofjevna … Mājās man … tīrā elle, apmeties kāds noslēpumains sfinkss, bet es staigāju, neko nesaprotu. Kas uz tevi attiecas, tad, manuprāt, tu mazāk par mums visiem esi vainīgs, lai gan, protams, tevis dēļ daudz kas iznācis. Redzi, kņaz, būt filantropam ir patīkami, taču ne pārāk. Varbūt pats jau esi to izbaudījis. Es, protams, mīlu labu sirdi un cienu Ļizavetu Prokofjevnu, bet…

Ģenerālis vēl ilgi turpināja tādā garā, bet viņa vārdi bija apbrīnojami nesakarīgi. Varēja redzēt, ka viņu ārkārtīgi satraucis un apmulsinājis kaut kas viņam galīgi neizprotams.

—    Man nav šaubu, ka tu te neesi iejaukts, — viņš beidzot izteicās skaidrāk, — bet, lūdzu tevi draudzīgi, nenāc pie mums kādu laiku, kamēr grozās vēji. Bet, kas attiecas uz Jevgeņiju Pavliču, — viņš iesaucās neparasti dedzīgi, — tad tas viss ir nejēdzīgs apmelojums, neslavas celšana! Tā ir aprunāšana, te ir intriga, vēlēšanās visu izjaukt un mūs sanaidot. Redzi, kņaz, saku tev pie auss: mūsu un Jevgeņija Pavliča starpā vēl nav sacīts neviens vārds, saproti? Mūs nesaista nekas, — bet šo vārdu var pasacīt un pat drīz tad, un pat varbūt ļoti drīz! Nu lai kaitētu! Bet, kādēļ, par ko, — nesaprotu! Apbrīnojama sieviete, ekscentriska sieviete, tik ļoti no viņas baidos, ka nevaru pat gulēt. Un kas par ekipāžu, balti zirgi, tas taču šiks, taisni tas, ko franciski sauc par šiku! Kas gan viņai to sagādājis! Nudien apgrēkojos, nodomāju aizvakar uz Jevgeņiju Pavliču. Bet izrādās, ka tas nemaz ne. var būt, bet, ja nevar būt, kādēļ tad viņa grib mums izjaukt? Lūk, lūk, kur mīkla! Lai paturētu sev Jevgeņiju Pavliču? <Bet atkārtoju un varu pārmest krustu, ka viņš ar to nav pazīstams un ka šie vekseļi ir izdoma! Un tik nekaunīgi kliedz viņam tu pāri ielai! īsta sazvērestība! Skaidra lieta, ka tas jānoraida ar nicināšanu, bet pret Jevgeņiju Pavliču jāizturas ar divkāršu cieņu. Tā es arī Ļizavetai Prokofjevnai sacīju. Tagad atklāšu tev visintīmāko domu: esmu noteikti pārliecināts, ka viņa ar to tieši man atriebjas, atceries, par agrāko, lai gan es nekad un neko neesmu viņai nodarījis. Sarkstu no atmiņām vien. Te nu viņa atkal uzradusies; es domāju, ka pazudusi pavisam. Kur gan šis Rogožins tup, sakiet, lūdzami? Es domāju, viņa »jau sen Rogožina kundze.

Vārdu sakot, cilvēks bija stipri vien izsists no sliedēm. Gandrīz veselu stundu ceļā viņš runāja viens pats, uzdeva jautājumus, pats atbildēja uz tiem, spieda kņazam roku un vismaz par vienu lietu pārliecināja kņazu — ka viņš nemaz nedomājot turēt to kaut kādā ziņā aizdomās. Kņazam tas bija svarīgi. Pašās beigās viņš pastāstīja par Jevgeņija Pavliča tēvoci, kaut kādas kancelejas priekšnieku Pēterburgā, — tas «ļoti ievērojams, septiņdesmit gadus vecs, uzdzīvotājs, gardēdis un vispār uzmācīgs večuks … Ha! ha! Es zinu, ka viņš ir dzirdējis par Nastasju Fiļipovnu un pat tīkojis pēc tās. Iegriezos pie viņa nesen; nepieņem, nevesels, bet bagātnieks, bagātnieks, viņam liela teikšana un… lai dievs viņam piešķir vēl ilgus gadus, taču atkal Jevgeņijam Pavličam viss paliks… Jā, jā.. es tomēr baidos! Nezinu, no kā, bet baidos… It kā gaisā kaut kas lidinātos, kā sikspārnis; nelaime lidinās, un es baidos, baidos.1 *…»

Un beidzot — tikai trešajā dienā, kā mēs jau iepriekš sacījām, notika Jepančinu oficiālā salabšana ar kņazu Ļevu Nikolajeviču.

XII

Pulkstenis jau rādīja septiņi vakarā; kņazs taisījās iet uz parku. Pēkšņi Ļizaveta Prokofjevna viena pati uznāca pie viņa terasē.

—           Pirmkārt, neiedrošinies nemaz domāt, — viņa uzsāka, — ka esmu nākusi pie tevis lūgt piedošanu. Blēņas!

. Tu esi caur un cauri vainīgs.

Kņazs klusēja.

—     Vainīgs, vai ne?

—            Tikpat, cik jūs. Tomēr ne es, ne jūs — mēs abi nemaz neesam vainīgi ar nodomu. Aizvakar es sevi uzskatīju par vainīgu, bet tagad esmu pārlicis, ka tā nav.

—           Ak tad tā! Nu labi; tad klausies un sēdies, tāpēc ka stāvēt es nedomāju.

Abi apsēdās.

—            Otrkārt: ne vārda par ļaunajiem puikām! Es nosēdēšu un parunāšos ar tevi desmit minūtes; esmu atnākusi pie tevis ievākt ziņas (un tu jau domāji diezin ko?), un, ja tu kaut vārdiņu iepīkstēsies par bezkaunīgajiem puikām, es ceļos un eju, un tad vairs tevi negribu ne redzēt.

—     Labi, — kņazs atbildēja.

—            Atļauj tev jautāt: vai tu pirms mēnešiem diviem vai divarpus, ap lieldienu nedēļu, atsūtīji Aglajai vēstuli?

—     Ra-akstīju.

—     Kādā nolūkā? Kas bija vēstulē? Parādi vēstuli!

Acis Ļizavetai Prokofjevnai kvēloja, viņa gandrīz vai

drebēja aiz nepacietības.

—           Man nav vēstules, — kņazs brīnījās un briesmīgi samulsa, — ja vien ir vēl vesela, tad pie Aglajas lvanovnas.

—     Nemānies! Ko tu tur rakstīji?

—           Es nemānos un nekā nebaidos. Es neredzu nekādu iemeslu, kāpēc man nerakstīt…

—           Klusu! Pēc tam varēsi runāt. Kas bija rakstīts vēstulē? Kāpēc nosarki?

Kņazs padomāja.

—           Es nezinu, kādas ir jūsu domas, Ļizaveta Prokofjevna. Redzu tikai, ka šī vēstule jums ļoti nepatīk. Jūs piekritīsiet, ka es varētu atteikties atbildēt uz tādu jautājumu; bet, lai parādītu jums, ka es nebaidos par šo vēstuli un nenožēloju, ka to uzrakstīju, un nemaz nesarkstu

tās dēļ (kņazs nosarka gandrīz vai divtik), es jums nolasīšu šo vēstuli, jo liekas, es to atceros no galvas.

To pateicis, kņazs nolasīja šo vēstuli gandrīz vārdu pa vārdam, tā kā bija.

—           Kas par penterējumu! Ko gan šīs blēņas var nozīmēt, pēc tavām domām? — asi jautāja Ļizaveta Prokofjevna, noklausījusies vēstuli ārkārtīgi uzmanīgi.

—           Pats skaidri nezinu; zinu, ka manas jūtas bija patiesas. Man gadījās pilnskanīgas dzīves un ļoti lielu cerību brīži.

—    Kādu cerību?

—           Grūti izskaidrot, tikai ne tādu, par kādām jūs tagad varbūt domājat… nu, vārdu sakot, nākotnes cerību un prieka, ka varbūt es tur neesmu svešinieks, neesmu ārzemnieks. Man pēkšņi tik ļoti iepatikās dzimtenē. Kādā saulainā rītā es paņēmu spalvu un uzrakstīju viņai vēstuli; kāpēc viņai — nezinu. Kādreiz taču vēlamies draugu sev blakus; un es, redzams, biju pēc drauga sailgojies … — brīdi klusējis, kņazs piebilda.

—     Iemīlējies esi, vai?

—    N-nē. Es… es kā māsai rakstīju; es arī parakstījos:

brālis.

—    Iim, tīšām, saprotu.

—           Man ļoti grūti atbildēt jums uz šiem jautājumiem, Ļizaveta Prokofjevna.

—           Zinu, ka grūti, bet man tur nav nekādas daļas, ka tev grūti. Klausies, atbildi man patiesību kā dieva priekšā: vai tu man melo vai ne?

—    Nemeloju.

—    Tu patiesību saki, ka neesi iemīlējies?

—     Laikam skaidru patiesību.

—     Vai re, «laikam»! Puika nodeva?

—    Es lūdzu Nikolaju Ardalionoviču …

—           Puika! Puika! — kā azartā pārtrauca Ļizaveta Prokofjevna. — Es negribu ne zināt, kas tas par tādu Nikolaju Ardalionoviču! Puika!

—    Nikolajs Ardalionovičš …

—     Puika, es tev saku!

—           Nē, nevis puika, bet Nikolajs Ardalionovičš, — stingri, kaut arī diezgan klusu, kņazs beidzot atbildēja.

—    Nu, labi, draudziņ, labi! To es tev pieminēšu.

Brītiņu viņa mēģināja apslāpēt uztraukumu un atpūtās.

—    Bet ko nozīmē «nabaga bruņinieks»?

—           It nemaz nezinu; tas bez manas līdzdalības; kaut kāds joks.

—           Cik patīkami pēkšņi to uzzināt! Bet vai tiešām viņa varēja ieinteresēties par tevi? Pati tevi par «ķēmu» un «idiotu» sauca.

—           Jūs varējāt man to arī neatstāstīt, — pārmetoši, gandrīz čukstus piebilda kņazs.

—           Nedusmojies. Meiča patvaļīga, neprātīga, izlutināta — iemīlēs, tad katrā zinā lamās skaļi un acīs ņirgāsies; es biju gluži tāda pati. Tikai, lūdzu, negavilē, draudziņ, nav tava; negribu tam ticēt, un nekad tas nebūs! Saku tādēļ, lai tu tūdaļ kaut ko uzsāktu. Klausies, zvēri, ka tu neesi precējies ar to.

—           Ļizaveta Prokofjevna, ko jūs, apžēlojieties! — kņazs aiz brīnumiem tikko nepietrūkās kājās.

—    Taču gandrīz vai apprecējies?

—           Gandrīz vai apprecējos, — kņazs nočukstēja un nodūra galvu.

—           Kā, vai tad tajā iemīlējies, vai, esi, ka šitā? Tagad tas dēļ atbrauci? Tās dēļ, vai ne?

—           Esmu atbraucis ne tādēļ, lai apprecētos, — kņazs atbildēja.

—    Vai tev ir kas svēts pasaulē?

—    Ir.

—    Zvēri, ka ne tādēļ, lai apprecētu to.

—    Zvēru, pie kā vien gribat!

—           Ticu; noskūpsti mani. Beidzot varu uzelpot brīvi; bet zini: Aglaja tevi nemīl; attiecīgi rīkojies, un viņa nebūs tava, kamēr es dzīvoju pasaulē! Dzirdēji?

—    Dzirdēju!

Kņazs tā sarka, ka nespēja atklāti raudzīties Ļizavetā Prokofjevnā.

—           Tad iegaumē. Es tevi gaidīju kā debesu zīmi (tu nebiji tā vērts!), es savu spilvenu pa naktīm asarām slacināju — ne tevis dēļ, mīļais, esi rāms, man ir savas, citas bēdas, mūžīgas un vienmēr tās pašas. Bet, rau, kāpēc es tik nepacietīgi gaidīju tevi: es vēl arvien ticu, ka pats dievs tevi man par draugu un brāli atsūtījis. Man nav neviena kā vien šī vecā Belokonska, un arī tā aizlaidusies, turklāt aiz vecuma kļuvusi stulba kā aita. Tagad atbildi vienkārši jā vai nē: vai tu zini, kādēļ viņa aizvakar no karietes sauca?

—    Goda vārds, es tur neesmu piedalījies un nekā nezinu!

—    Pietiek, ticu. Tagad arī man citas domas šai lietā, bet vēl vakarrīt visā vainoju Jevgeņiju Pavliču. Veselu diennakti aizvakar un vakarrīt. Tagad, protams, nevaru viņiem nepiekrist: skaidri redzams, ka par viņu kā par muļķi te pasmējušies, kādēļ, par ko, kādā nolūkā (tas vien jau ir aizdomīgi! un arī neglīti!), — bet netiks Aglaja viņam, to es tev saku! Lai viņš ir labs cilvēks, bet tā tas būs. Es jau agrāk svārstījos, bet tagad esmu galīgi izlēmusi: «Ielieciet vispirms mani šķirstā un aprociet zemē, tad izpreciniet meitu,» — to es Ivanam Fjodorovičam šodien kā skaldīt noskaldīju. Vai redzi, ko es tev uzticu, vai redzi?

—    Redzu un saprotu.

Ļizaveta Prokofjevna caururbjoši nolūkojās kņazā; varbūt viņai ļoti gribējās zināt, kādu iespaidu uz viņu atstāj ziņa par Jevgeņiju Pavliču.

—    Par Gavrilu Ivolginu neko nezini?

—    Tas ir … daudz zinu.

—    Vai tev bija nojausma, ka viņš sazinās ar Aglaju?

—    Nemaz ne. — Kņazs izbrīnījās un pat nodrebēja. — Kā, jus sakāt, Gavrila Ardalionovičs sazinās ar Aglaju Ivanovnu? Nevar būt!

—     Ļoti īsu laiku. Te māsa visu ziemu viņam ceļu līdzināja, kā žurka strādāja.

—    Es neticu, — pārliecināti atkārtoja kņazs pēc neilgām pārdomām un uzbudinājuma. — Ja tā būtu, es to droši vien zinātu.

—    Laikam gan viņš pats atnāktu un pie tavām krūtīm atzītos, asaras liedams! Ak tu muļķīti, muļķīti! Visi tevi krāpj kā… kā … Un tev nav kauna viņam uzticēties? Vai tiešām tu neredzi, ka viņš tevi galīgi apvedis ap stūri?

—    Es labi zinu, ka viņš mani reizēm krāpj, — kņazs pusbalsī negribīgi sacīja, — un viņam ir skaidrs, ka es to zinu… — kņazs piebilda un nepabeidza.

—    Zināt un uzticēties! Tā tikai trūka! No tevis tomēr to vien var gaidīt. Ko gan es vēl brīnos! Ak kungs! Vai tad kādreiz vēl bijie tāds cilvēks! Tpī! Bet vai zini, ka šis Gaņa vai šī Var ja saveduši viņu ar Nastasju Fiļipovnu?

—    Ko?! — kņazs iesaucās.

—    Aglaju.

—    Neticu! Tas nevar būt! Kādā gan nolūkā?

Viņš pietrūkās no krēsla.

—     Es ari neticu, lai gan ir pierādījumi. Patvaļīgs, iedomīgs, traks skuķis! Ļauns, bezgala ļauns skuķis! Mūžam teikšu, ka ļauns! Visas viņas tagad man tādas, arī tūla Aleksandra, bet šī te jau pavisam nav valdāma. Tomēr neticu! Varbūt tāpēc, ka negribu ticēt, — viņa piebilda it kā pie sevis. — Kāpēc tu neatnāci? — Viņa pēkšņi atkal pagriezās pret kņazu. — Kāpēc neatnāci visas trīs dienas? — viņa tam nepacietīgi uzkliedza jau otrreiz.

Kņazs jau sāka izklāstīt iemeslus, bet viņa atkal to pārtrauca.

—    Visi tevi tur par muļķi un krāpj! Tu vakar uz pilsētu brauci; varu derēt, ceļos tupēji, lūdzi, lai šis nelietis pieņem desmit tūkstošus!

—    Nemaz ne, nenāca ne prātā. Pat neredzēju viņu, un bez tam viņš nav nelietis. Es no viņa saņēmu vēstuli.

—    Parādi vēstuli!

Kņazs izvilka no portfeļa zīmīti un pasniedza Ļizavetai Prokofjevnai. Zīmītē bija rakstīts:

«Cienījamais kungs, man, protams, ļaužu acīs nav ne mazāko tiesību būt patmīlīgam. Pēc ļaužu domām, esmu tam pārāk niecīgs. Bet tas ir ļaužu acīs, nevis jūsējās. Esmu pilnīgi pārliecinājies, ka jūs, cienījamais kungs, varbūt esat labāks par citiem. Es nepiekrītu Doktorenko, un man ir citas domas šai ziņā. Es no jums nekad neņemšu ne kapeikas, bet jūs palīdzējāt manai mātei, un par to mans pienākums ir būt jums pateicīgam, lai gan aiz vājuma. Lai nu kā, es skatos uz jums citādi un atzinu par vajadzīgu jums to paziņot. Bet es arī ieskatu, ka starp mums vairs nevar būt nekādu sakaru. Antips Burdovskis.»

«P. S. Summa, kas iztrūkst no diviem simtiem, tiks jums ar laiku droši atmaksāta.»

—    Tāds putrojums! — nosprieda Ļizaveta Prokofjevna, pasviezdama atpakaļ zīmīti. — Nebija nemaz vērts lasīt. Ko tu smīni?

—    Atzīstieties, ka arī jums bija patīkami izlasīt.

—    Kā! Šo godkārības piesātināto penterējumu! Vai tad tu neredzi, ka viņi visi prātā jukuši aiz lepnības un godkārības?

—    Jā, tomēr viņš ir paklausījis, pārtraucis sakarus ar Doktorenko, Un, jo viņš godkārīgāks, jo dārgāk tas maksāja viņa godkārei. Ak, kāds jūs esat mazs bērns, Ļizaveta Prokofjevna!

—    Vai tu no manis pļauku vēl te galu galā gribi dabūt?

—           Nē, nemaz negribu. Bet jūs taču priecājaties par zīmīti, tomēr neizrādāt to. Ko jūs kaunaties no savām jūtām? Tā jūs vienmēr.

—           Ne soli tagad neuzdrošinies spert uz manu pusi, — Ļizaveta Prokofjevna pietrūkās kājās bāla aiz dusmām, — lai ne smakas no tevis nebūtu manā namā no šī brīža nekad vairs!

—           Bet pēc trim dienām pati atnāksiet un aicināsiet pie sevis… Nu kā jums nav kauna? Tās ir jūsu labākās jūtas, kāpēc jūs kaunaties no tām? Tikai pati sevi nomokāt.

—           Nomiršu, bet neaicināšu nekad! Tavu vārdu aizmirsīšu! Esmu jau aizmirsusi!

Viņa metās projām.

—           Man jau tāpat aizliegts jūs apmeklēt! — kņazs nosauca viņai pakaļ.

—    Ko-o! Kas tev aizliedza?

Viņa mirklī apcirtās, it kā viņai būtu ar adatu iedurts. Kņazs vēl svārstījās ar atbildi; viņš juta, ka ir nejauši, bet stipri vien izpļāpājies.

—           Kas tev aizliedza? — Ļizaveta Prokofjevna neganti iebrēcās.

—    Aglaja Ivanovna aizliedza …

—    Kad? Ru-nā ta-ču!!!

—           Nupat šorīt atsūtīja, lai es nekad neuzdrošinoties pie jums ierasties.

Ļizaveta Prokofjevna stāvēja kā sastingusi, bet viņa apsvēra.

—           Ko atsūtīja? Ar ko atsūtīja? Ar puiku? Vārdos pateikusi? — pēkšņi viņa atkal iesaucās.

—    Es saņēmu zīmīti, — kņazs sacīja.

—     Kur? Dod šurp! Tūlīt!

Kņazs padomāja brīdi, tomēr izvilka no vestes kabatas nevīžīgi salocīto strēmeli, uz kuras bija uzrakstīts:

«Kņaz Ļev Nikolajevič! Ja pēc visa tā, kas bijis, jūs esat nodomājis pārsteigt mani, apmeklējot mūsu vasarnīcu, tad es, varat būt pārliecināts, nebūšu iepriecināto skaitā. Aglaja Jepančina.»

Ļizaveta Prokofjevna kādu brīdi pārdomāja; pēc tam pēkšņi metās pie kņaza, satvēra viņu aiz rokām un vilka sev līdzi.

—    Tūlīt! Nāc! Par spīti, tūlīt pat, uz vietas! — viņa iekliedzās nevaldāmā satraukumā un nepacietībā.

—    Jūs taču mani pakļaujat…

—    Kam? Naivais vientiesīti! It kā nemaz nebūtu vīrietis! Nu, tagad es pati visu redzēšu savām acīm…

—    Kaut platmali ļaujiet paķert līdzi…

—    Te būs tava nožēlojamā platmalīte, ejam! Pat fasonu nav pratis izvēlēties ar gaumi! … To viņa… to viņa pēc notikušā… tas no karsoņa, — Ļizaveta ProkofjGvna murmināja, vilkdama līdzi kņazu un ne brītiņu nepalaizdama viņa roku, — nesen es par tevi aizliku kādu labu vārdu, skaļi sacīju, ka esi muļķis, tāpēc ka nenāc… citādi nebūtu uzrakstījusi tādu nejēdzīgu zīmīti! Nepieklājīgu zīmīti! Nepieklājīgu godīgai, labi audzinātai, gudrai, gudrai meitenei!… Hm, — viņa turpināja, — pašai taču, protams, bija nepatīkami, ka tu nenāc, tikai nebija apsvērusi, ka idiotam tā nevar rakstīt, tāpēc ka uztvers burtiski, kā arī ir iznācis. Ko tu te noklausies? — viņa iesaucās, atģidusies, ka ir izpļāpājusies. — Viņai tāds āksts vajadzīgs kā tu, sen nav redzējusi, tādēļ vien viņa tevi lūdz! Un man prieks, prieks, ka viņa tagad tevi vilks uz-zoba! To tu esi pelnījis. Bet viņa prot, ak, kā viņa prot!…

TREŠĀ DAĻA

1

Allaž dzird sūdzamies, ka mums trūkstot praktisku cilvēku; ka politisku darbinieku, piemēram, esot daudz; ģe* nerāļu arī daudz; dažādu pārvaldnieku, cik vien vajag, patlaban varot sameklēt pēc patikas, bet praktisku cilvēku neesot. Vismaz visi sūdzas, ka neesot. Saka pat, ka uz dažiem dzelzceļiem trūkstot kārtīgu kalpotāju; kaut cik ciešamu administrāciju dažā labā kuģniecības sabiedrībā, kā stāsta, nekādi nevarot noorganizēt. Tur, vai dzi, uz kāda jaunatklāta dzelzceļa sadūrušies vai nogāzušies no tilta vagoni; citur, kā raksta, gandrīz vai palicis pa ziemu vilciens sniega lauka vidū: braukuši uz dažām stundām, bet piecas dienas nostāvējuši sniegā. Tur atkal tūkstošiem pudu preču pūstot uz vietas pa divi un pa trīs mēneši, gaidot uz nosūtīšanu, bet tur, kā runā (kas gan ir gluži neticami), kāds administrators, tas ir, kāds uzraugs, kādam tirgoņa komijam, kas viņam uzmācies savu preču nosūtīšanas lietā, nenosūtījis vis preces, bet administrējis pa zobiem, turklāt vēl izskaidrojis savu administratīvo rīcību ar to, ka esot «pārsteidzies». Šķiet, tik daudz iestāžu valsts dienestā, ka bail iedomāties; visi ir kalpojuši, visi kalpo, visi taisās kalpot, — šķiet, vai tad no tāda materiāla nevarētu izveidot piemērotu kuģniecības sabiedrības administrāciju?

Uz to dažkārt dod ārkārtīgi vienkāršu atbildi, tik vienkāršu, ka pat ticēt grūti tādam izskaidrojumam. Tiesa, saka pat, ka pie mums visi esot kalpojuši un kalpojot un tas velkoties jau divsimt gadu pēc vislabākā vācu parauga — no sentēviem līdz mazdēliem, — bet taisni kalpotāji esot visnepraktiskākie cilvēki, un nogājis tik tālu, ka pavisam nesen abstraktums un praktisko zināšanu trūkums uzskatīts pat pašu kalpotāju vidū gandrīz par vislielāko tikumu un labāko rekomendāciju. Mēs tomēr velti sākām runāt par kalpotājiem, mēs patiesībā gribējām runāt par praktiskajiem cilvēkiem. Te nu nav nekādu šaubu, ka biklums un pilnīgs paša iniciatīvas trūkums Vienmēr uzskatīts pie mums par praktiskā cilvēka galveno

un labāko pazīmi — pat arī tagad tiek uzskatīts. Bet kāpēc vainot tikai sevi — ja vien uzskatām šo domu par apvainojumu? Oriģinalitātes trūkums visur — visā pasaulē no laika gala vienmēr uzskatīts par prasmīga, lietišķa un praktiska- cilvēka pirmo īpašību un labāko rekomendāciju, un vismaz deviņdesmit deviņas simtdaļas cilvēku (vismaz tik daudz) vienmēr bijuši tādās domās, un varbūt tikai viena simtdaļa cilvēku*vienmēr sprieduši un spriež citādi.

Izgudrotāji un ģēniji gandrīz vienmēr savas darbības sākumā (un ļoti bieži arī beigās) uzskatīti sabiedrībā ne citādi kā par muļķiem — tā jau ir visrutinētākā piebilde, visiem pārāk labi pazīstama. Ja, piemēram, gadu desmitiem ilgi visi stiepa savu naudu uz lombardu un sastiepa tur miljardus uz četriem procentiem, tad saprotams — kad lombarda vairs nebija un visiem palika personīgā iniciatīva, tad šo miljonu lielākajai daļai bija katrā ziņā jāaiziet bojā akciju drudzī un blēžu rokās — un to pat prasīja pieklājība un labais tonis. Tieši labais tonis; ja līdz šim pie mums uzvedīgs biklums un pieklājīgs oriģinalitātes trūkums bija, pēc vispārējās pārliecības, rosmīga un kārtīga cilvēka neatņemama īpašība, tad jau pārāk neglīti un pat nepieklājīgi būtu pēkšņi krasi pārmainīties. Piemēram, kura māte, kas maigi mīl savu bērnu, neizbīsies un nesaslims aiz bailēm, kolīdz viņas dēls vai meita maķenīt izskries no sliedēm. «Nē, tad jau labāk lai ir laimīgs un nodzīvo pārticis arī bez oriģinalitātes,» domā katra māte, šūpodama savu bērnu. Bet mūsu aukles, šūpodamas bērnus, no laika gala skaita un dzied: «Iesi svārkos zeltītos, ģenerāļa uzplečos!» Tātad pat mūsu aukles ģenerāļa pakāpi uzskatījušas par krievu cilvēka laimes kalngalu, un tātad tā bija mierīgas, jaukas svētlaimes vispopulārākais nacionālais ideāls. Un patiesi: viduvēji nolicis eksāmenu un nodienējis trīsdesmit piecus gadus, — kas gan nevarēja pie mums galu galā uzdienēt par ģenerāli un sakrāt zināmu summu lombardā? Tādējādi krievu cilvēks gandrīz bez jebkādām pūlēm beidzot ieguva rosmīga un praktiska cilvēka nosaukumu. Būtībā nekļūt par ģenerāli pie mums varēja vienīgi oriģināls cilvēks, citiem vārdiem sakot, nemierīgs cilvēks. Varbūt taisni te slēpās zināms pārpratums; bet, runājot vispārīgi, šķiet, tas ir pareizi, un mūsu sabiedrībai ir bijusi pilnīgi taisnība, nosakot praktiskā cilvēka ideālu. Un tomēr mēs le esam sarunājuši daudz lieka; patiesībā mēs gribējām sacīt dažus paskaidrojuma vārdus par mums pazīstamo Jepančinu ģimeni. Šie cilvēki vai vismaz tie šīs ģimenes locekļi, kas visvairāk bija spējīgi spriest, pastāvīgi cieta no kādas gandrīz kopējas viņu ģimenes īpašības, gluži pretējas tiem tikumiem, par kuriem mēs nupat pārspriedām. Neizprazdami faktu pilnīgi (tāpēc ka to grūti izprast), viņi tomēr nereti nojauta, ka viņiem ģimenē neiet tā kā visiem citiem. Visiem iet gludi, viņiem kā pa celmiem; visi brauc pa sliedēm, — viņi ik bridi izskrien no sliedēm. Visi ik brīdi tikli kautrējās, bet viņi ne. Tiesa, Ļizaveta Prokofjevna pati pārāk baidījās, tomēr šī nebija tā kautrība, kura raksturoja labu audzināšanu un piemita labākajai sabiedrībai un pēc kuras viņi ilgojās. Tomēr varbūt tikai Ļizaveta Prokofjevna vienīgā arī zūdījās: meitas bija vēl jaunas — lai gan visas ļoti vērīgas un ironiskas, — un ģenerālis bija gan vērīgs (tomēr ne bez sava truluma), bet vairāk sarežģītos gadījumos sacīja tikai: hml — un galu galā lika visas cerības uz Ļizavetu Prokofjevnu. Tātad uz viņu gūlās arī atbildība. Un nemaz tā nebija, ka šī ģimene, piemēram, parādītu kādu savu iniciatīvu vai pārkāptu robežas aiz apzinātas tieksmes pēc oriģinalitātes, kas jau būtu gluži nepieklājīgi. Ai nē! Nekā tāda īstenībā nebija, tas ir, nekāda apzināti sprausta mērķa, un tomēr beigu beigās iznāca tā, ka Jepančinu ģimene, kaut arī ļoti godājama, tomēr nebija gluži tāda, kādām jābūt vispār visām godājamām ģimenēm. Beidzamajā Jaikā Ļizaveta Prokofjevna sāka atzīt par vainīgu visās lietās tikai sevi vien un savu «nelaimīgo» raksturu — un tāpēc arī tik lielas kļuva viņas ciešanas. Viņa pati ik brīdi godāja sevi par «muļķīgu, nepieklājīgu savādnieci» un mocījās aiz slimīgas aizdomības, bez mitas zaudēdama galvu, neatrada izeju visparastākā notikumu sadursmē un ik brīdi pārspīlēja nelaimi.

Jau stāsta sākumā mēs minējām, ka Jepančini bija iemantojuši vispārēju un patiesu cieņu. Arī pats ģenerālis Ivans Fjodorovičs, tumšas izcelsmes cilvēks, visur tika uzņemts bez ierunām un ar cieņu. Cieņu viņš arī bija pelnījis, pirmkārt, kā bagāts cilvēks un «ne no pēdējiem» un, otrkārt, kār ļoti krietns cilvēks, kaut arī diezgan aprobežots. Bet zināms prāta trulums, kā liekas, ir gandrīz neatņemama īpašība ja ne gluži katram darbiniekam, tad vismaz katram, kas vairo bagātību. Beidzot, ģenerālim bija pieklājīgas manieres, viņš bija neiebildīgs, prata klusēt un tai pašā laikā neļaut sev uzmākties, pie tam ne tikai kā ģenerālis, bet arī kā godīgs un krietns vīrs. Vissvarīgākais tas, ka viņam bija laba protekcija. Kas attiecas uz Ļizavetu Prokofjevnu, tad viņa, kā jau paskaidrots augstāk, bija arī no labas, ģimenes, lai gan pie mums izcelsmi sevišķi vērā neņem, ja turklāt nav vajadzīgo sakaru. Bet viņai beidzot radās arī sakari; viņu cienīja un galu galā iemīlēja tādas personas, ka pēc tām, gluži dabiski, visiem vajadzēja viņu cienīt un uzņemt. Nav šaubu, ka viņas mocības sakarā ar ģimeni bija nepamatotas — iemesls tām bija sīks, un tās bija līdz smieklīgumam pārspīlētas; bet, ja kādam ir kārpa uz deguna vai uz pieres, tad taču tā vien liekas, ka visiem visā pasaulē tikai tas vien stāvējis un stāv prātā — skatīties uz jūsu kārpu, smieties par to un nosodīt jūs par to, kaut jūs būtu ar visu to vai Ameriku atklājis. Nav arī šaubu, ka sabiedrībā Ļizavetu Prokofjevnu tiešām uzskatīja par «savādnieci»; tomēr viņu nenoliedzami cienīja; bet Ļizaveta Prokofjevna beidzot vairs neticēja pat tam, ka viņu ciena, — un tā arī bija visa nelaime. Raugoties savās meitās, Ļizavetu Prokofjevnu mocīja aizdomas, ka viņa nemitīgi ar kaut ko kaitē meitu karjerai, ka viņas raksturs ir smieklīgs, nepieklājīgs un neciešams, — par to, protams, nemitīgi vainoja pati savas meitas un Ivanu Fjodoroviču un augas dienas ar viņiem ķildojās, tai pašā laikā mīlēdama viņus pašaizliedzīgi un gandrīz vai kaislīgi.

Visvairāk viņu nomocīja aizdomas, ka arī viņas meitas kļūst gluži tādas pašas «savādnieces» kā viņa un ka tādu jaunavu kā viņas pasaulē nav un nemaz nevar būt. «Aug nihilistes, vairāk nekas!» viņa mēdza teikt pie sevis vai ik brīdi. Beidzamajā gadā un jo sevišķi pašā pēdējā laikā šī skumjā doma sāka arvien vairāk un vairāk viņā iesakņoties. «Pirmkārt, kāpēc viņas neprecas?» viņa jautāja sev ik brīdi. «Mocīt māti —* tur viņas saskata savas dzīves mērķi, un tas, protams, tā ir, tāpēc ka visur valda šīs jaunās idejas, šis nolādētais sieviešu jautājums! Vai tad Aglaja nebija iedomājusies pirms pusgada apgriezt savus brīnum krāšņos matus? (Ak kungs, pat man nebija tādu matu savā laikā!) Grieznes jau bija rokās, tikai uz ceļiem vēl viņu pielūdzos! … Šī varbūt to darīja aiz ļaunuma, lai māti nomocītu, jo šī meiča ir ļauna, patvaļīga, izlutināta, bet galvenais — ļauna, ļauna, ļauna! Bet vai tad

resnā Aleksandra negrasījās šai līdzi arī savas pinkas apgriezt un nevis aiz ļaunuma, nevis aiz untuma, bet patiesi kā muļķe, kuru pati Aglaja pārliecinājusi, ka bez bizēm viņai būšot mierīgāka gulēšana un galva nesāpēšot? Un nu jau piecus gadus — cik daudz, cik daudz, cik daudz viņām bijis precinieku! Un ir bijuši tiešām krietni cilvēki, pat vislieliskākie cilvēki ir gadījušies! Ko gan viņas gaida, ka neprecas? Lai tikai mātei sariebtu — nav nekāda cita iemesla! Nekāda! Nekāda!»

Beidzot gandrīz jau atspīdēja saule arī viņas mātes sirdij; kaut viena meita — kaut Adelaida būs beidzot iekārtota. «Kaut viena no pleciem nost,» Ļizaveta Prokofjevna mēdza sacīt, kad nācās izteikties skaļi (pie sevis viņa izteicās nesalīdzināmi maigāk). Un cik labi un cik pieklājīgi viss kārtojās; pat sabiedrībā ar cieņu sāka runāt. Pazīstams cilvēks, kņazs, ar lielu īpašumu, krietns cilvēks un turklāt tīkams viņas sirdij, ko gan vēl vairāk, taču par Adelaidu viņa arī agrāk bija baidījusies mazāk nekā par citām meitām, lai gan viņas mākslinieciskās tieksmes dažbrīd bija ļoti mulsinājušas Ļizavetas Prokofjevnas allaž šaubu pilno sirdi. «Toties raksturs jautrs, turklāt visai saprātīga — tātad meiča nepazudīs,» viņa galu galā nomierinājās. Par Aglaju viņa baidījās visvairāk. Bet par vecāko meitu Aleksandru pati Ļizaveta Prokofjevna nezināja, ko domāt: uztraukties par viņu vai ne? Te viņai * likās, ka jau pavisam «meiča pagalam»; divdesmit pieci gadi — tā arī paliks vecmeitās. Un «tik skaista!» … Ļizaveta Prokofjevna viņas dēļ pat raudāja pa naktīm, kad tais pašās naktīs Aleksandra Ivanovna gulēja visciešākajā miegā. «Kas gan viņa īsti ir — nihiliste vai tikai muļķe?» Ka nav muļķe — par to tomēr ari Ļizavetai Prokofjevnai nebija nekādu šaubu: viņa ārkārtīgi cienīja Aleksandras īvanovnas uzskatus un labprāt ar viņu apspriedās. Bet, ka «slapja vista», — par to nav nekādu šaubu: «tik mierīga, ka ne izkustināt nevar! Tomēr arī «slapjās vistas» nav mierīgas — fū! Es esmu apjukusi ar viņām pavisam!» Ļizaveta Prokofjevna juta neizskaidrojamu līdzcietību un simpātijas pret Aleksandru Ivanovnu, pat vēl vairāk nekā pret Aglaju, kura brja viņas elks. Bet žultainie izlēcieni (kā galvenokārt arī izpaudās viņas mātes jūtas un simpātijas), kašķēšanās, tādi apzīmējumi kā «slapjā vista» tikai smīdināja Aleksandru. Dažreiz aizgāja tik tālu, ka Ļizavetu Prokofjevnu briesmīgi kaitināja tīrie nieki, pa'darīdami viņu gluži vai traku. Aleksandra Ivanovna, piemēram, mēdza ļoti ilgi gulēt un parasti redzēja daudz sapņu; bet viņas sapņi allaž izcēlās ar neparastu tukšumu un naivumu — septiņus gadus vecam bērnam pašā laikā; un, lūk, pat šo sapņu nevainīgums nezin kāpēc sāka māmuļu satraukt. Reiz Aleksandra Ivanovna bija redzējusi sapnī deviņas vistas, un no tā abām ar māti izcēlās pamatīga ķifda — kāpēc? — grūti izskaidrot. Reizi, tikai vienu reizi viņai bija izdevies redzēt sapnī kaut ko gandrīz oriģinālu — viņa redzēja mūku, vienu pašu kaut kādā tumšā istabā, kurā pati baidījusies ieiet. Abas māsas, skaļi smiedamās, sapni tūlīt ar gavilēm atstāstīja Ļizavetai Prokofjevnai; bet māmuļa atkal noskaitās un visas trīs nosauca par muļķēm. «Hm! Mierīga kā muļķe un patiešām «slapja vista», ne izkustināt nevar, bet skumst, dažreiz raugās pavisam skumji! Par ko viņa bēdājas, par ko?» Reizēm viņa uzdeva šo jautājumu ari Ivanam Fjodorovičam, pie tam pa savam paradumam — histēriski, bargi, gaidot tūlītēju atbildi. Ivans Fjodorovičs ņurdēja savu «hm», raucot pieri, paraustīja plecus un galu galā nolēma, noplātīdams rokas:

—     Vīra vajag!

—    Tikai nedod dievs viņai tādu vīru kā jūs, Ivan Fjodorovič, — Ļizaveta Prokofjevna gandrīz eksplodēja, —ne spriedumos, ne lēmumos tādu kā jūs, Ivan Fjodorovič, ne tādu rupju, neaptēstu cilvēku, kāds esat jūs Ivan Fjodorovič…

Ivans Fjodorovičs glābās nekavējoties, bet Ļizaveta Prokofjevna nomierinājās pēc savas eksplozijas. Protams, tās pašas dienas pievakarē viņa nenovēršami kļuva neparasti uzmanīga, klusa, laipna un godbijīga pret Ivanu Fjodoroviču, pret «savu rupjo, neaptēsto cilvēku» Ivanu Fjodoroviču, pret savu labo un mīļo, dievināto Ivanu .Fjodoroviču, jo viņa visu mūžu mīlēja savu Ivanu Fjodoroviču un bija pat iemīlējusies viņā, ko ļoti labi zināja arī pats Ivans Fjodorovičs un bezgalīgi cienīja par to savu Ļizavetu Prokofjevnu.

Taču vislielākās mokas viņai sagādāja Aglaja.

«Pilnīgi, pilnīgi tāda pati kā es, mans portrets no visiem viedokļiem,» sacīja pie sevis Ļizaveta Prokofjevna, «patvaļīgs, nejauks velnēns! Nihiliste, savādniece, neprātīga, ļauna, ļauna, ļauna! Ak kungs, cik viņa būs nelaimīga!»

Bet, kā jau sacījām, saule atspīdēdama bija visu uz brīdi remdinājusi un apmirdzējusi. Bija gandrīz vai mēnesis Ļizavetas Prokofjevnas mūžā, kad viņa pilnīgi atpūtās no visām raizēm. Tuvojoties Adelaidas kāzām, sabiedrībā sāka runāt arī par Aglaju, turklāt Aglaja visur izturējās tik lieliski, tik cēli, tik gudri, tik uzvaroši, mazliet lepni, bet tas taču viņai tā piestāv! Tik piemīlīga, tik laipna bija visu mēnesi pret māti! («Tiesa, šo Jevgeņiju Pavloviču vēl vajag ļoti, ļoti vērot, izprast, un arī Aglaja, šķiet, nemaz viņu daudz neizceļ citu vidū!») Pēkšņi kļuvusi tik brīnum jauka meitene — un cik skaista viņa, ak dievs, cik viņa skaista, jo dienas jo skaistākai Un, lūk …

Un, lūk, kolīdz parādījās šis nejaukais kņaziņš, šis plukata idiotiņš, viss atkal saduļķojās, viss mājās apgriezās ar kājām gaisā!

Kas tad īsti bija noticis?

Citiem droši vien liktos, ka nekas nav noticis. Bet taisni ar to vien Ļizaveta Prokofjevna atšķīrās, ka visparastāko lietu kombinācijā un jūklī ar savu allažīgo nemieru viņa vienmēr paguva saskatīt kaut ko tādu, kas viņu baidīja dažreiz gluži slimīgi, izraisot aizdomu pilnas, pavisam neizskaidrojamas bailes, tātad arī ļoti nomācošas. Kā gan viņa jutās, kad pēkšņi tagad caur visu šo smieklīgo un nepamatoto nemiera birgu tiešām sāka atmargot kaut kas it kā patiesi svarīgs, kaut kas tāds, kas tiešām varbūt var atsvērt ir uztraukumus, ir šaubas, ir aizdomas.

«Un kā drīkstējuši, kā drīkstējuši man šo nolādēto anonīmo vēstuli uzrakstīt par šo riebīgo sievieti, ka viņa ar Aglaju sazinoties?» Ļizaveta Prokofjevna domāja visu ceļu, vilkdama sev. līdzi kņazu, un arī mājās, kad bija nosēdinājusi viņu pie apaļā galda, ap kuru sasēdusies visa ģimene. «Kā iedrošinājušies jel domāt par to? Es taču nomirtu aiz kauna, ja būtu kaut mazdrusciņ noticējusi vai parādījusi Aglajai šo vēstuli! Kāds izsmiekls par mums, Jepančiniem! Un viss, viss Ivana Fjodoroviča dēļ, viss jūsu dēļ, Ivan Fjodorovič! Ak, kāpēc neaizbraucām uz Jelagina salu: es taču sacīju, ka jābrauc uz Jelagina salu! Varbūt Var ja šo vēstuli uzrakstījusi, es zinu, vai varbūt… visā, visā Tvans Fjodorovičs vainīgs! Tikai par viņu šī riebīgā sieviete palaidusi šo joku, atcerēdamās agrākos sakarus, lai viņu pataisītu par muļķi, gluži tāpat kā agrāk par viņu kā par muļķi smējusies, aiz deguna vazājusi, kad viņš tai vēl pērles vedis… Bet galu galā mēs tomēr esam iejauktas, jūsu meitas iejauktas, Ivan Fjodorovič, jaunavas, jaunkundzes, labākās sabiedrības jaunkundzes, līgaVas, viņas te atradās, te stāvēja, visu dzirdēja, un notikumā ar puikām arī iejauktas, priecājieties, arī te. bija'un klausījās! Nepiedošu, nepiedošu šim kņaziņam, nekad nepiedošu! Un kāpēc Aglaja trīs dienas histērijā, kāpēc ar māsām gandrīz vai saķildojās, pat ar Aleksandru, kurai vienmēr skūpstīja rokas kā mātei — tik ļoti cienīja viņu? Kāpēc viņa trīs dienas visiem uzdod mīklas? Un kāda te loma Gavrilam Ivolginam? Kāpēc viņa vakar un šodien Gavrilu Ivolginu ņēmās slavināt un sāka raudāt? Kāpēc šai anonīmajā vēstulē minēts par šo nolādēto «nabaga bruņinieku», ja viņa kņaza vēstuli pat māsām nav rādījusi? Un kāpēc… kādēļ, kādēļ es pie viņa kā apsvilusi kaķene nupat aizskrēju un pati viņu atvilku šurp? Ak kungs, j)rātu esmu izkūkojusi, ko es tagad esmu izdarījusi! Ar jaunu cilvēku runāt par meitas noslēpumiem un vēl… un vēl par tādiem noslēpumiem, kas gandrīz uz viņu pašu attiecas! Ak dievs, labi vēl, ka viņš idiots un … mājas draugs! Vai tad patiesi Aglaju būtu savaldzinājis tāds kroplītis! Ak kungs, ko gan es melšu! Tpū! Oriģināli gan mēs esam… mūs visus vajag rādīt zem stikla, mani pašu pirmo, desmit kapeikas par ieeju. Nepiedošu jums to, Ivan Fjodorovič, nekad nepiedošu! Un kāpēc viņa tagad šo netramda? Solījās tramdīt un nu netramda! Re, re, acis iepletusi, viņā raugās, klusē, neiet projām, stāv, bet pati taču lika viņam nenākt… Viņš sēž gluži bāls. Un šis nolādētais, nolādētais pļāpa Jevgeņijs Pavličs viens pats pierunā visu istabu! Re, kā trillina, vārdu neļauj iemest starpā. Es tūlīt visu dabūtu zināt, ja tikai sarunu uzvedinātu…»

Kņazs tiešām sēdēja gluži bāls pie apaļā galda un, kā likās, vienā un tai pašā laikā izjuta ārkārtīgas bailes un brīžu brīžiem viņam pašam neizprotamu jūsmu, kas aizgrābā sirdi. Ak, kā viņš baidījās paskatīties uz to pusi, uz to kaktu, no kura viņā cieši raudzījās divas pazīstamas melnas acis, un kā viņš tai pašā laikā vai pamira aiz laimes, ka sēž te atkal viņu vidū, ka dzirdēs pazīstamo balsi — pēc tā, ko viņa bija tam rakstījusi. «Ak dievs, ko gan viņa tagad sacīs!» Pats viņš vēl nebija izteicis neviena vārda un sasprindzināti klausījās runīgajā Jevgeņijā Pavlovičā, kurš reti bija tik apmierinātā un pacilātā garastāvoklī kā taisni šovakar. Kņazs klausījās viņā un ilgu laiku nesaprata gandrīz ne vārda. Izņemot Ivanu Fjodoroviču, kas vēl nebija atgriezies no Pēterburgas, visi bija kopā. Kņazs Š. arī bija šeit. Šķiet, visi taisījās drusku vēlāk, pirms tējas, iet klausīties mūziku. Tagadējā saruna bija uzsākta, kā redzams, pirms kņaza ierašanās. Drīz vien terasē pēkšņi ieslīdēja nezin no kurienes atnākušais Kola. «Tātad viņu te uzņem tāpat kā agrāk,» kņazs pie sevis nodomāja.

Jepančinu vasarnīca bija krāšņa vasarnīca šveiciešu mājiņas, gaumē gleznā puķu un lapu koku ielokā. No visām pusēm to apņēma neliels, bet skaists puķu dārzs. Visi sēdēja terasē tāpat kā pie kņaza; tikai terase bija mazliet plašāka un iekārtota greznāk.

Uzsāktās sarunas tēma, šķiet, tikai nedaudziem bija pa prātam; saruna, kā varēja nojaust, bija sākusies aiz nepacietīga strīda, un, protams, visi laikam vēlējās mainīt tematu. Bet Jevgeņijs Pavlovičs, kā likās, tāpēc jo sīkstāk pie tā turējās, nevērodams sarunas radīto iespaidu; kņaza ierašanās it kā satrauca viņu vēl vairāk. Ļizaveta Prokofjevna viebās, lai gan ne visu saprata. Aglaja, kas sēdēja savrup, gandrīz kaktā, negāja projām, klausījās un stūrgalvīgi klusēja.

—     Atļaujiet, — Jevgeņijs Pavlovičs dedzīgi iebilda, — es neko nesaku pret liberālismu. Liberālisms nav grēks; tā ir visa veselā nepieciešama sastāvdaļa, bez kā veselais sairs vai sastings; liberālismam ir tādas pašas tiesības pastāvēt kā Vistiklākajam konservatīvismam; bet es uzbrūku krievu liberālismam un joprojām atkārtoju, ka patiesībā tāpēc vien arī uzbrūku tam, ka krievu liberālis nav vis krievisks liberālis, bet ir nekrievisks liberālis. Dodiet man šurp krievu liberāli, un es viņu tūlīt jūsu priekšā noskūpstīšu.

—    Ja tikai viņš gribēs jūs skūpstīt, — sacīja Aleksandra Ivanovna, kas bija neparasti uztraukta. Pat vaigi viņai bija sārtāki, nekā parasts.

«Re, nu,» nodomāja pie sevis Ļizaveta Prokofjevna, «guļ vien un ēd, ka ne • izkustināt nevar, bet te pēkšņi reizi gadā pieceļas un sāk runāt tā, ka atliek tikai rokas par viņu noplātīt.»

Uzmetis acis, kņazs pamanīja, ka Aleksandrai Ivanovnai, šķiet, ļoti nepatīk, ka Jevgeņijs Pavlovičs runā pārāk jautri, runā par nopietnu tēmu it kā iekaisdams, bet tai pašā laikā ari kā jokodams.

—     Es, kņaz,nupat, pirms jūsu ierašanās, apgalvoju,— turpināja Jevgeņijs Pavlovičs, — ka pie mums līdz šim liberāļi nākuši tikai no diviem slāņiem: no agrākā muižnieciskā (likvidētās un no semināristiem. Bet, tā kā abas kārtas beidzot pilnīgi pārvērtušās par kastām, par kaut ko pilnīgi šķirtu no nācijas un, jo tālāk, jo vairāk, no paaudzes uz paaudzi, tad arī tas viss, ko viņi darījuši un dara, tātad ir bijis pilnīgi nenacionāls…

—    Kā? Tātad viss, kas padarīts, — viss ir nekrievisks? — iebilda kņazs Š.

—    Nenacionāls; lai gan krieviski, bet nav nacionāli; kā liberāļi mums nekrieviski, tā arī konservatīvie nekrieviski, visi… Un varat būt drošs, ka nācija neko neatzīs no visatā, ko darījuši muižnieki un semināristi, ne tagad, ne vēlāk …

—     Tas tikai ir jauki! Kā jūs varat apliecināt tādu paradoksu, ja tikai tas domāts nopietni? Es nevaru pieļaut tādus izlēcienus pret krievu muižnieku; jūs pats esat krievu muižnieks, — kņazs Š. dedzīgi iebilda.

—    Es taču par krievu muižnieku nerunāju tai nozīmē, kā jūs saprotat. Šī kārta ir cienījama, kaut vai tāpēc vien, ka es pie tās piederu; jo sevišķi tagad, kad tā beigusi pastāvēt …

—     Vai tiešām arī literatūrā nav bijis nekā nacionāla? — pārtrauca Aleksandra Ivanovna.

—    Literatūrā es neesmu meistars, bet arī krievu literatūra, manuprāt, visa ir nekrieviska, varbūt izņemot Lomonosovu, Puškinu un Gogoli.

—     Pirmkārt, tas nav maz, un, otrkārt, viens nāk no tautas, bet pārējie divi ir muižnieki, — Adelaida iesmējās.

—     Taisni tā, bet velti priecājaties. Tā kā vienīgi šiem. trijiem no visiem krievu rakstniekiem līdz šim izdevies pasacīt kaut ko tiešām savu, savu paša, ne no viena neaizgūtu, tad ar to pašu šie trīs arī kļuva tūdaļ nacionāli. Kurš no krievu cilvēkiem pasacīs, uzrakstīs vai izdarīs kaut ko savu, neatņemamu un neaizgūtu savu, tas nenovēršami kļūs nacionāls, kaut vai viņš krieviski runātu slikti. Tā man ir aksioma. Bet mēs jau nesākām runāt par literatūru, mēs sākām par sociālistiem, un šai sakarā saruna sāka risināties; nu, tad ticiet man, ka mums nav neviena krievu sociālista; nav un nav bijis, tāpēc ka visi mūsu sociālisti arī nāk no muižniekiem vai no semināristiem. Visi mūsu rūdītie, afišētie sociālisti, kā šejienieši, tā arī ārzemēs dzīvojošie, nav nekas cits kā liberāļi no dzimtbūšanas laiku muižniekiem. Ķo jūs smejaties? Dodiet man viņu grāmatas, dodiet man viņu mācības, viņu memuārus, un es, nebūdams literatūras kritiķis, apņemos uzrakstīt jums pilnīgi pārliecinošu literāru kritiku, kurā pierādīšu skaidri un gaiši, ka katru lappusi viņu grāmatās, brošūrās, memuāros uzrakstījis vispirms agrākais krievu muižnieks. Viņu niknums, sašutums asprātība — muižnieciska (pat pirms Famusova!); viņu sajūsma, viņu asaras, varbūt īstas, sirsnīgas asaras, tomēr — muižnieku asaras! Muižnieku vai semināristu … Jūs atkal smejaties, arī jūs smejaties, kņaz? Arī nepiekrītat?

•Tiešām, visi smējās, pasmaidīja arī kņazs.

—    Es tā tieši nevaru vēl pasacīt, vai es piekritu jums vai ne, — kņazs sacīja, pēkšņi vairs nesmaidīdams un nodrebēdams kā pieķerts skolnieks, — bet ticiet man, ka klausos jūsu vārdos ar ļoti lielu prieku…

To sacīdams, viņš palika vai bez elpas, un pat auksti sviedri izspiedās viņam uz pieres. Šie bija pirmie vārdi, ko viņš bija izteicis, kopš te sēdēja. Viņš mēģināja pamest skatienu visapkārt, bet neiedrošinājās; Jevgeņijs Pavlovičs uztvēra viņa žestu un pasmaidīja.

—    Es jums, kungi, pateikšu kādu faktu, — viņš turpināja agrākajā tonī, tas ir, neparasti aizrautīgi un dedzīgi un tai pašā laikā gandrīz vai smiedamies, varbūt pats par saviem vārdiem, — faktu, kura novēršanu un pat atklāšanu man ir tas gods piedēvēt sev un pat vienīgi sev; vismaz par to nav bijis vēl nekur runāts vai rakstīts. Šai faktā izpaužas visa krievu liberālisma būtība — tāda veida liberālisma, par kādu es runāju. Pirmkārt, kas gan ir liberālisms, vispārīgi runājot, ja ne uzbrukums (saprātīgs vai aplams — tas ir cits jautājums) lietu pastāvošajai kārtībai? Vai ne tā? Nu, šis fakts ir tāds, ka krievu liberālisms nav uzbrukums lietu pastāvošajai kārtībai, bet ir uzbrukums pašai lietu būtībai, pašām šīm lietām, nevis tikai kārtībai, nevis krieviskajai kārtībai, bet pašai Krievijai. Mans liberālis-aizgājis tik tālu, ka noliedz pašu Krieviju, tas ir, neieredz un sit pats savu māti. Katrs nelaimīgs un neizdevies krievu fakts saceļ viņā smieklus un gandrīz vai sajūsmu. Viņš neieredz tautas paradumus, krievu vēsturi, visu. Ja viņam ir attaisnojums, tad varbūt tai apstāklī, ka viņš nezina, ko dara, un savu naidu pret Krieviju uzskata par visauglīgāko liberālismu (ak, jūs bieži sastapsiet pie mums liberāli, kam aplaudē pārējie un kas būtībā varbūt ir visnejēdzīgākais, vistrulākais un bīstamākais konservatīvais un pats to nezina!). Šo naidu pret Krieviju vēl ne visai sen daži mūsu liberāļi uzskatīja gandrīz vai par īsto tēvzemes mīlestību un lielījās, ka redzot labāk par citiem, kādai tai jābūt, bet tagad jau kļuvuši vaļsirdīgāki un pat no vārda «tēvzemes mīlestība» sākuši kaunēties, pat jēdzienu padzinuši un novākuši no ceļa kā kaitīgu un niecīgu. Šis fakts ir patiess, es stāvu par to, un… reiz bija taču jāizteic patiesība pilnīgi, vienkārši un vaļsirdīgi; bet šis fakts tai pašā laikā ir tāds, kāda nekur un nekad no laika gala un nevienā tautā nav bijis un kāds nav gadījies, un tādēļ šis fakts ir nejaušs un var vairs nebūt, es piekrītu. Tāda liberāļa, kas pats savu tēviju ienīstu, nevar būt nekur. Kā tad visu to izskaidrot pie mums? Tāpat kā agrāk — ar to, ka krievu liberālis pagaidām vēl nav krievu liberālis; un nekā citādi, manuprāt.

—    Es uzskatu visu, ko tu teici, par joku, Jevgeņij Pavlič, — nopietni iebilda kņazs Š.

—    Es Visus liberāļus neesmu redzējusi un neņemos spriest, — sacīja Aleksandra Ivanovna, — bet ar sašutumu uzklausīju jūsu domu: jūs ņēmāt atsevišķu gadījumu un padarījāt to par vispārēju likumu, un tātad apmelojāt.

—    Atsevišķu gadījumu? A-ā! Tas nu ir pateikts, — Jevgeņijs Pavlovičs uzķēra. — Kņaz, kā jūs domājat, vai tas ir atsevišķs gadījums vai nav?

—    Man arī jāsaka, ka maz esmu redzējis un maz saticies. .. ar liberāļiem, —kņazs sacīja, — bet man liekas, ka jums varbūt zināmā mērā taisnība un ka tas krievu liberālisms, par kuru jūs runājāt, tiešām pa daļai tiecas ienīst pašu Krieviju, nevis tikai tās kārtību. Protams, tas tikai pa daļai… protams, tas nekādi nevar būt taisnība, runājot par visiem …

Viņš sastomījās un nepabeidza. Ar visu savu uzbudinājumu viņš tomēr bija ārkārtīgi ieinteresējies par sarunu. Kņazam piemita kāda sevišķa īpašība, kas izpaudās neparasti naivā uzmanībā, ar kādu viņš vienmēr klausījās to, kas viņu interesēja, un deva atbildes uz jautājumiem.

Viņa sejā un pat viņa augumā izpaudās šis naivums, ši ticība, nenojaušot ne izsmieklu, ne humoru. Bet, lai gan Jevgeņijs Pavlovičs sen jau negriezās pie viņa citādi kā tikai ar tādu kā dīvainu smīnu, tagad, pēc viņa atbildes, tas kaut kā ļoti nopietni paskatījās viņā, it kā nemaz nebūtu gaidījis no viņa tādu atbildi.

—    Tad… jūs tā, tomēr dīvaini, — sacīja viņš, — un tiešām jūs nopietni man atbildējāt, kņaz?

—    Vai tad jūs nenopietni jautājāt? — kņazs izbrīnījies iebilda.

Visi sāka smieties.

—    Ticiet tik viņam, — Adelaida sacīja, — Jevgeņijs Pavličs vienmēr visus āzē! Ja jūs zinātu, par ko viņš reizēm pavisam nopietni stāsta!

—    Manuprāt, tā nav viegla sarunu tēma, un labāk to nemaz neuzsākt, -tasi piebilda Aleksandra, — mēs taču gribējām iet pastaigāties.

—    Un iesim arī, — vakars tik jauks! — iesaucās Jevgeņijs Pavlovičs. — Bet, lai pierādītu jums, ka šoreiz es runāju gluži nopietni, un, galvenais, lai to pierādītu kņazam (jūs, kņaz, ārkārtīgi mani ieinteresējāt, un zvēru, ka es nemaz neesmu tik tukšs cilvēks, kāds es katrā ziņā liekos, — lai gan es patiešām esmu tukšs cilvēks!), un… ja atļausiet, kungi, es uzdošu kņazam vēl vienu — pēdējo jautājumu pats aiz savas ziņkārības, un ar to tad arī beigsim. Šis jautājums man, kā par spīti, pirms divām stundām ienāca prātā (redziet, kņaz, es arī dažreiz nopietnas lietas pārdomāju); es to atrisināju, bet dzirdēsim, ko sacīs kņazs. Tikko runāja par «atsevišķu gadījumu». Šis apzīmējums pie mums ļoti zīmīgs, to bieži var dzirdēt. Nesen visi runāja un rakstīja par briesmīgo slepkavību, kad šis… jauneklis noslepkavoja sešus cilvēkus, un par aizstāvja dīvaino runu, kurā sacīts, ka noziedzniekam aiz viņa nabadzības dabiski vajadzējis ienākt prātā domai noslepkavot šos sešus cilvēkus. Tas nav burtiski, bet doma, šķiet, tā pati vai līdzīga tai. Pēc manām personīgajām domām, aizstāvis, izteikdams tādu dīvainu domu, bijis pilnīgi pārliecināts, ka viņš saka visliberālākos, vishumānākos un progresīvākos vārdus, kādus vien var pasacīt mūsu laikā. Nu, kādas ir jūsu domas: šis jēdzienu un pārliecību izkropļojums, šī iespēja, ka var būt tāds greizs un dīvains uzskats, — vai tas ir atsevišķs gadījums vai vispārējs?

Visi sāka smieties.

—    Atsevišķs, protams, atsevišķs, — iesmējās Aleksandra un Adelaida.

—    Un ļauj vēlreiz atgādināt, Jevgeņij Pavlič, — piebilda kņazs Š., — ka tavs joks jau pārāk novazāts.

—    Kā jūs domājat, kņaz? — Jevgeņijs Pavlovičs nenoklausījās līdz galam, uztvēris uz sevi vērsto kņaza Ļeva Nikolajeviča ziņkārīgo un nopietno skatienu. — Kā jums liekas: vai tas ir atsevišķs gadījums vai vispārējs? Es, atzīstos, jums vien šo jautājumu izdomāju.

—    Nē, nav atsevišķs, — klusi, bet stingri noteica kņazs.

—    Apžēlojieties, Ļev Nikolajevič, — ar nepatiku balsī iesaucās kņazs Š., — vai tad jūs neredzat, ka viņš jūs paķer! Viņš noteikti smejas un taisni jūs nodomājis uzvilkt uz zoba.

—    Es domāju, ka Jevgeņijs Pavličs runāja nopietni. — Kņazs nosarka un nodūra acis.

—     Mīļo kņaz, — turpināja kņazs Š., — atcerieties taču, par ko mēs abi runājām kādreiz, pirms mēnešiem trim; mēs runājām tieši par to, ka mūsu jaunatklātajās tiesās var norādīt jau uz tik daudziem ievērojamiem un talantīgiem aizstāvjiem! Bet cik ir augstākā mērā ievērojamu spriedumu, ko devuši zvērinātie? Kā jūs pats priecājāties, un kā es par jūsu prieku toreiz priecājos… mēs runājām, ka varam lepoties… Bet šī neveiklā aizstāvība, šis dīvainais arguments, protams, ir nejaušība, viens starp tūkstošiem.

Kņazs Ļevs Nikolajevičs padomāja un ar vislielāko pārliecību, lai gan klusi un pat it kā bikli izrunādams vārdus, atbildēja:

—    Es tikai gribēju sacīt, ka ideju un jēdzienu izkropļojums (kā izteicās Jevgeņijs Pavličs) sastopams ļoti bieži un diemžēl ir daudz lielākā mērā vispārējs nekā atsevišķs gadījums. Un, ja šī izkropļošana nebūtu tāds vispārējs gadījums, tad varbūt nebūtu arī tādu neiedomājamu noziegumu kā šie …

—    Neiedomājamu noziegumu? Bet ticiet man, ka gluži tādi paši noziegumi un varbūt vēl briesmīgāki arī senāk bijuši, vienmēr bijuši un ne tikai pie mums, bet ari visur, un, manuprāt, tie vēl ļoti ilgi atkārtosies. Starpība tā, ka pie mums agrāk bija daudz mazāk atklātības, bet tagad sākuši skaļi runāt un pat rakstīt par tiem, taisni tāpēc arī liekas, ka šie noziedznieki nupat tikai parādījušies. Te slēpjas jūsu kļūda, ārkārtīgi naiva kļūda, ticiet man, — zobgalīgi smaidīja kņazs Š.

—     Es pats zinu, ka noziegumu arī agrāk bijis ļoti daudz un tie bijuši tikpat šausmīgi; es nesen vēl biju cietumos, un ar dažiem noziedzniekiem un tiesājamiem man izdevās iepazīties. Ir pat briesmīgāki noziedznieki nekā šis, tie noslepkavojuši pa desmit cilvēku, nemaz nenožēlodami. Bet to gan es ievēroju: ka pats rūdītākais un visvairāk nocietinājies slepkava tomēr zina, ka viņš ir noziedznieks, tas ir, pēc sirdsapziņas uzskata, ka viņš nav labi darījis, lai gan viņam nav nekādas nožēlas. Un tāds ir ikviens no viņiem; bet šie, par kuriem Jevgeņijs Pavličs runāja, negrib sevi pat uzskatīt par noziedzniekiem un domā, ka viņiem bijušas tiesības un… viņi pat labi darījuši, gandrīz taču tā. Manuprāt, taisni te arī redzama milzīgā starpība. Un iegaumējiet — tā ir jaunatne, taisni tas vecums, kad visvieglāk pilnīgi neaizsargātiem nonākt ideju izkropļojuma varā.

Kņazs Š. vairs nesmējās un kā neizpratnē klausījās kņazā. Aleksandra Ivanovna, kas jau sen gribēja kaut ko piebilst, klusēja, it kā viņu būtu atturējusi kāda sevišķa doma. Bet Jevgeņijs Pavlovičs raudzījās kņazā gluži izbrīnījies un šoreiz jau bez jebkāda smīna.

—     Ko tad jūs par viņu tā brīnāties, mans kungs, — negaidot bilda Ļizaveta Prokofjevna, — vai tad viņam mazāk gudrības, vai, ka viņš nevar spriest tāpat kā jūs?

—    Nē, es par citu, — Jevgeņijs Pavlovičs sacīja,

—     bet kā gan jūs, kņaz (atvainojiet, ka jautāju), ja tā to redzat un ievērojat, kā tad jūs (atvainojiet mani atkal) šai dīvainajā lietā… kas nupat šinīs dienās notika… Burdovska lietā… kā tad jūs nemanījāt tādu pašu ideju un morālisko pārliecību izkropļojumu? Mats matā taču tādu pašu! Man toreiz likās, ka jūs nemaz nemanāt.

—    Bet ziniet ko, — Ļizaveta Prokofjevna iekarsa,

—       mēs visi manījām, sēžam šeit un lepojamies viņa priekšā, bet viņš šodien saņēmis vēstuli no viena no viņiem, no paša galvenā, piņņainā, — atceries, Aleksandra? Viņš vēstulē lūdz piedot viņam, lai gan pēc savas manieres, un paziņo, ka to biedru esot pametis, kas viņu toreiz uzkūdījis, — atceries, Aleksandra? Un kņazam tagad vairāk ticot. Nu, bet mēs tādu vēstuli vēl neesam saņēmuši, kaut arī mums te nav jāmācās degunus sliet gaisā viņa priekšā.

—    Ipolits arī nupat pārvācās pie mums uz vasarnīcu! — iesaucās Koļa.

—    Kā! Jau šeit? — kņazs satrūkās.

—    Tikko jūs aizgājāt ar Ļizavetu Prokofjevnu — tā ieradās, es viņu pārvedu.

—    Nu, varu saderēt, — Ļizaveta Prokofjevna gluži kā iesvilās, pavisam aizmirsusi, ka nupat vēl kņazu bija lielījusi, — deru, ka viņš braucis vakar pie tā tur bēniņos un piedošanu uz ceļiem lūdzies, lai šis niknais dusmu pūķis pagodinātu un šurpu pārvāktos. Vai brauci vakar? Pats taču pirmīt atzinies. Vai tā ir vai nav? Vai tupēji uz ceļiem vai ne?

—    Nemaz ne, — iesaucās Koļa, — gluži otrādi: Ipolits vakar satvēra kņaza roku un divi reizes noskūpstīja, es pats redzēju, ar to arī beidzās visa izskaidrošanās, un kņazs vienkārši pateica, ka slimniekam vieglāk būšot vasarnīcā, bet tas uzreiz bija ar mieru braukt, kolīdz paliks vieglāk.

—    Nevajag, Koļa… — kņazs nomurmināja, pieceldamies un paņemdams platmali, — kāpēc jūs stāstāt, es…

—    Uz kurieni tad jūs? — viņu aizkavēja Ļizaveta Prokofjevna.

—    Neuztraucieties, kņaz, — turpināja iekarsušais Koļa, — neejiet un netraucējiet viņu, viņš pēc brauciena aizmidzis; viņš ļoti priecīgs; un ziniet, kņaz, manuprāt, būtu daudz labāk, ja jūs tagad nesatiktos; pat līdz rītam atlieciet, citādi viņš atkal sakaunēsies. Viņš nupat no rīta sacīja, ka jau veselu pusgadu neesot juties tik labi un neesot bijis tik spēcīgs; pat klepo trīskārt mazāk.

Kņazs pamanīja, ka Aglaja pēkšņi atstāj savu vietu un pienāk pie galda. Kņazs nedrīkstēja paskatīties viņā, bet juta ar visu savu būtni, ka šai mirklī viņa uz to skatās un varbūt skatās bargi, ka viņas melnajās acīs katrā ziņā vīd sašutums un seja ir pietvīkusi.

—    Bet man liekas, Nikolaj Ardalionovič, ka jūs velti esat viņu atvedis šurp, ja tas ir tas pats diloņslimais zēns, kas toreiz sāka raudāt un aicināja savās bērēs, — piebilda Jevgeņijs Pavlovičs, — viņš toreiz tik daiļrunīgi stāstīja par kaimiņu nama sienu, ka viņam katrā ziņā uznāks ilgas pēc šīs sienas, ticiet man.

—    Viņam taisnība: saķildosies, sakausies ar tevi un aizbrauks, un ar to beigasl

Un Ļizaveta Prokofjevna cienīgi pievilka sev tuvāk groziņu ar savu šuvekli, aizmirsdama, ka visi jau ceļas, lai dotos pastaigā.

—     Es atceros, ka viņš ar šo sienu ļoti lepojās, — Jevgeņijs Pavlovičs atkal turpināja, — bez šīs sienas viņš nevarēs daiļrunīgi nomirt, bet viņam ļoti gribas nomirt daiļrunīgi.

—    Un tad? — nomurmināja kņazs. — Ja jūs negribēsiet viņam piedot, tad viņš arī bez jums nomirs… Tagad viņš koku dēļ atbraucis.

—    Ak, no savas puses es viņam visu piedodu; varat viņam to pasacīt.

—    Tas nav tā jāsaprot, — klusi un kā negribot atbildēja kņazs, joprojām raudzīdamies už vienu punktu grīdā un nepaceldams acu, — jāsaprot tā, lai arī jūs būtu ar mieru pieņemt no viņa piedošanu.

—    Kas man te par daļu? Ko tad es viņam esmu nodarījis?

—    Ja nesaprotat, tad… bet jūs taču saprotat; viņš gribēja toreiz… visus jūs svētīt un no jums svētību saņemt, tas ir viss …

—    Mīļo kņaz, — bažīgi steidzās uztvert kņazs Š., saskatījies ar vienu otru no klātesošajiem, — paradīzi zemes virsū nav viegli iemantot; bet jūs tomēr uz paradīzi mazliet cerat; paradīze ir grūta lieta, kņaz, daudz grūtāka, nekā liekas jūsu krietnajai sirdij. Beigsim labāk, citādi mēs visi atkal droši vien samulsīsim un tad…

—     Iesim klausīties mūziku, — asi noteica Ļizaveta Prokofjevna, dusmīgi celdamās kājās.

Pēc viņas piecēlās visi.

II

Kņazs pēkšņi piegāja pie Jevgeņija Pavloviča.

— Jevgeņij Pavlič, — viņš sacīja ar dīvainu dedzību, saķerdams to aiz rokas, — ticiet man, ka es jūs uzskatu par viscēlsirdīgāko un labāko cilvēku, neraugoties ne uz ko, ticiet man droši.

Jevgeņijs Pavlovičs aiz brīnumiem pat atkāpās soli. Mirkli viņš valdīja neizturamu smieklu lēkmi; bet,

ieskatījies tuvāk, ievēroja, ka kņazs bija pavisam dīvains, vismaz neparastā noskaņojumā.

—    Varu derēt, — viņš iesaucās, — ka jūs, kņaz, gribējāt sacīt gluži ko citu un varbūt gluži kādam citam.., Bet kas jums kaiš? Varbūt jums slikti?

—    Var būt, ļoti var būt, un jūs ļoti vērīgi esat pamanījis, ka es varbūt ne jau pie jums gribēju pienākt!

To pateicis, viņš dīvaini un pat jocīgi «pasmaidīja, bet tad pēkšņi kā iekarsdams iesaucās:

—    Neatgādiniet man šo manu izturēšanos pirms trim dienām! Es ļoti kaunējos šīs trīs dienas… Es zinu, ka esmu vainīgs . ..

—    Bet… bet ko tad jūs tik briesmīgu esat nodarījis?

—    Es redzu, ka jums varbūt par mani vislielākais kauns, Jevgeņij Pavlovič; jūs sarkstat, tas liecina par krietnu sirdi. Es tūlīt iešu projām, ticiet man.

—    Kas viņam kaiš? Varbūt viņam tā sākas lēkmes? — Ļizdveta Prokofjevna bailīgi jautāja Koļam.

—    Neliecieties ne zinis, Ļizaveta Prokofjevna, šī nav lēkme; es tūdaļ aiziešu. Es zinu, ka man … daba nodarījusi pāri. Es biju divdesmit četrus gadus slims, līdz divdesmit četru gadu vecumam no dzimšanas. Uzskatiet mani par slimnieku arī tagad. Es tūlīt iešu projām, tūlīt, ticiet man. Es nesarkstu — jo tādēļ sarkt būtu dīvaini, vai nav tiesa? — bet sabiedrībā es esmu lieks.. . Ne jau aiz patmīlības … Es šais trijās dienās pārdomāju un nolēmu, ka man tas godīgi un atklāti jums jāpasaka pirmajā izdevīgajā gadījumā. Ir tādas idejas, ir augstas idejas, par kurām es nedrīkstu sākt runāt, jo es katrā ziņā visus sasmīdināšu; kņazs Š. man to pašu nupat atgādināja… Man trūkst pieklājīga žesta, nav mēra sajūtas; man ir citi vārdi, domai neatbilstoši, bet tas ir pazemojums šīm -domām. Un tāpēc man nav tiesību… turklāt es esmu pārāk jūtīgs, es… esmu pārliecināts, ka šinī namā mani nevar aizvainot un te mani mīl vairāk, nekā esmu pelnījis, bet es zinu (es taču droši zinu), ka pēc divdesmit slimības gadiem katrā ziņā kaut kam bija jāpaliek, tā ka nevar nesmieties par mani… dažreiz… vai ne?

Viņš it kā gaidīja atbildi un lēmumu, vērdamies apkārt. Visi stāvēja mokošā neziņā šā negaidītā, slimīgā un, šķita taču, katrā ziņā nepamatotā izlēciena dēļ. Bet šis izlēciens deva ieganstu dīvainai epizodei.

—     Kādēļ jūs to šeit sakāt? — pēkšņi iesaucās Aglaja. •— Kādēļ jūs to viņiem sakāt? Viņiem! Viņiem!

Likās, ka viņa ir augstākā mērā sašutusi: . viņas acis meta dzirkstis. Kņazs stāvēja viņas priekšā mēms un bikls un pēkšņi nobālēja.

—     Te nav neviena, kas būtu tādu vārdu vērts! — iesaucās Aglaja. — Te neviens, neviens nav ne jūsii mazā pirkstiņa, ne jūsu prāta, ne sirds vērts! Jūs esat godīgāks par visiem, cēlsirdīgāks par visiem, labāks par visiem, krietnāks par visiem, gudrāks par visiem! Te nav neviena, kas būtu cienīgs noliekties un pacelt mutautiņu, kas jums tikko nokrita… Kāpēc tad jūs sevi pazemojat un nostādāt zemāk par visiem? Kāpēc jūs esat sevi izkropļojis, kāpēc jums nav lepnuma?

—     Ak kungs, vai to varēja domāt? — Ļizavela Prokofjevna sasita plaukstas.

—    Nabaga bruņinieks! Urā! — Koja lielā aizgrābtībā iesaucās.

—     Klusu!… Kā drīkst mani apvainot te jūsu namā! — pēkšņi Aglaja uzbruka Ļizavetai Prokofjevnai, būdama jau tai histēriskajā stāvoklī, kad neskatās vairs ne uz kādām robežām un pārkāpj visus šķēršļus. — Kāpēc visi, visi līdz pēdējam mani moka! Kāpēc viņi, kņaz, visas trīs dienas uzplijas man jūsu dēļ? Es neparko ar jums neprecēšos! Ziniet, ka neparko un nekad! Ziniet to! Vai tad var precēties ar tik smieklīgu kā jūs? Jūs paskatieties tagad uz sevi spogulī, kāds jūs te stāvat! … Kāpēc, kāpēc viņi ķircina mani, ka es ar jums precēšoties? Jums tas jāzina! Jūs ari esat sazvērējies kopā ar viņiem!

—    Neviens nekad nav ķircinājies! — Adelaida izbīlī nomurmināja.

—     Nevienam ne prātā tas nav nācis, ne runas par to nav bijis! — Aleksandra Ivanovna iesaucās.

—     Kas viņu ķircinājis? Kad viņu ķircinājuši? Kas to viņai varēja sacīt? Vai viņa murgo, vai? — drebēdama aiz dusmām, pie visiem griezās Ļizaveta Prokofjevna.

—    Visi runāja, visi līdz pēdējam — visas trīs dienas! Es nekad ar viņu, nekad ar viņu neprecēšos!

Izkliegusi to, Aglaja sāka liet rūgtas asaras, aizsedza seju ar mutautiņu uņ.atkrita krēslā.

—    Viņš taču nav vēl tevi lū …

—    Es neesmu jūs lūdzis, Aglaja Ivanovna, — pēkšņi kņazam izlauzās.

—    Ko-o? — izbrīnā, sašutumā, šausmās pēkšņi novilka Ļizaveta Prokofjevna. — Ka-a-as?

Viņa negribēja ticēt savām ausīm.

—    Es gribēju sacīt… es gribēju sacīt, — kņazs sāka drebēt, — es gribēju tikai paskaidrot Aglajai Ivanovnai… lai man būtu gods paskaidrot, ka man nemaz nav bijis nodoma… lai man būtu gods lūgt viņas roku… pat jel kad… Es te nemaz neesmu vainīgs, nudien neesmu vainīgs, Aglaja Ivanovna! Es nekad neesmu gribējis, un man nekad ne prātā nav nācis, nekad negribēšu, jūs pati redzēsiet: esiet droša! Te kāds ļauns cilvēks mani jums apmelojis! Esiet mierīga!

To sacīdams, viņš tuvojās Aglajai. Viņa noņēma mutautiņu, ar ko bija aizklājusi seju, aši palūkojās viņā un visā viņa baiļu pārņemtajā stāvā, apjēdza viņa vārdus un pēkšņi sāķa skaļi smiet viņam taisni acīs — tik jautrus un nevaldāmus smieklus, tik jocīgus un zobgalīgus, skaļus smieklus, ka Adelaida pirmā neizturēja, jo sevišķi, kad pavērās kņazā; viņa metās klāt pie māsas, apkampa to un laida vaļā tikpat nevaldāmus, skolnieciski jautrus smieklus kā māsa. Raudzīdamies viņās, pēkšņi sāka smaidīt arī kņazs un priecīgu un laimīgu seju atkārtoja:

—    Nu, paldies dievam, paldies dievam!

Vairs neizturēja arī Aleksandra un sāka smieties no visas sirds. Likās, visu triju smiekliem vairs nebūs gala.

—    Nu, trakās! — nomurmināja Ļizaveta Prokofjevna. •— Te pārbaida un te …

Bet smējās jau arī kņazs smējās arī Jevgeņijs Pavlovičs, pilnā kaklā smējās Koļa bez rimas; smējās, raudzīdamies visos, arī kņazs.

—     Iesim staigāt, iesim staigāt! — sauca Adelaida. — Visi kopā, un katrā ziņā kņazs mums līdzi; nav jums ko iet projām, mīļo cilvēk! Cik mīļš cilvēks viņš ir, Aglaja! Vai nav tiesa, māmiņ? Turklāt man katrā ziņā, katrā ziņā viņš jānoskūpsta un jāapkampj par… par viņa izskaidrošanos ar Aglaju. Māmiņ, mīļā, vai atļaujat man noskūpstīt viņu? Aglaja! Atļauj man noskūpstīt tavu kņazu! — iesaucās draiskule un tiešām pieskrēja pie kņaza un noskūpstīja viņu uz pieres. Tas satvēra viņas rokas, cieši saspieda, tā ka Adelaida gandrīz iekliedzās, ar bezgalīgu prieku paskatījās viņā un pēkšņi aši pievilka viņas roku pie lūpām un noskūpstīja trīs reizes.

— Iesim taču! — aicināja Aglaja. — Kņaz, jūs būsiet mans pavadonis. Vai drīkst, maman? Līgavainis, kas man atteicis? Jo jūs taču no manis atteicāties uz mūžu, kņaz? Tā ne, tā nesniedz roku dāmai, — vai tad jūs nezināt, kā dāma jāpaņem zem rokas? Lūk, tā, iesim, mēs iesim visiem pa priekšu; vai jūs vēlaties iet visiem pa priekšu tête-à-tête

Viņa runāja bez mitas, vēl arvien reizēm nevaldāmi iesmiedamās.

—    Paldies dievam! Paldies dievam! — atkārtoja Ļizaveta Prokofjevna, pati nezinādama, par ko priecājas.

«Ārkārtīgi savādi cilvēki!» nodomāja kņazs Š. varbūt jau simto reizi, kopš bija iepazinies ar viņiem, bet… viņam patika šie savādie cilvēki. Taču, kas attiecas uz kņazu, tad varbūt tas viņam ne visai patika; kņazs Š. bija mazliet sadrūmis un tāds kā noraizējies, kad visi izgāja pastaigāties.

Jevgeņijs Pavlovičs, likās, bija visjautrākajā omā, visu ceļu līdz stacijai smīdināja Aleksandru un Adelaidu, kuras tik dedzīgi smējās par viņa jokiem, ka brīžiem viņam pat radās aizdomas, ka tās varbūt nemaz neklausās viņā. No šīs domas viņš pēkšņi, nepaskaidrojot iemeslu, sāka no visas sirds skaļi smieties (tāds bija viņa raksturs!). Māsas, juzdamās svētku noskaņā, bez mitas noraudzījās Aglajā un kņazā, kas gāja pa priekšu; bija redzams, ka jaunākā māsiņa uzdevusi viņām grūtu mīklu. Kņazs Š. visu laiku centās uzsākt sarunu ar Ļizavetu Prokofjevnu par blakuslietām, varbūt lai viņu izklaidētu, un briesmīgi apnika viņai. Ļizaveta Prokofjevna, kā likās, bija pavisam apjukusi, viņa atbildēja nevietā un reizēm neatbildēja nemaz. Bet Aglajas Ivanovnas mīklas šovakar vēl nebija beigušās. Pēdējā no tām bija nolemta kņazam vienam pašam. Kad bija aizgājuši kādus simt soļus no vasarnīcas, Aglaja steigšus, pa pusei čukstot, sacīja savam kavalierim, kas stūrgalvīgi klusēja:

—    Paskatieties pa labi.

Kņazs paskatījās.

—    Skatieties vērīgāk. Vai jūs redzat to solu parkā, lūk, kur tie trīs lielie koki… zaļo solu?

Kņazs atbildēja, ka redzot.

—    Vai jums patīk šī vieta? Es dažreiz agri, ap septiņiem no rīta, kad visi vēl guļ, nāku šurp viena pasēdēt.

Kņazs nomurmināja, ka šī vieta esot brīnišķīga.

— Bet tagad atstājiet mani, es vairs negribu ar jums iet zem rokas. Vai labāk iesim zem rokas, bet nerunājiet ar mani ne vārda. Es gribu viena klusībā domāt… %

Brīdinājums katrā ziņā bija nevajadzīgs: kņazs .droši vien nebūtu sacījis neviena vārda visu ceļu arī bez pavēles. Sirds viņam sāka briesmīgi dauzīties, kad viņš klausījās par soliņu. Pēc brīža viņš bija pārlicis un nokaunējies aizdzina savu nejēdzīgo domu.

Pavlovskas stacijā darbdienās, kā zināms un kā vismaz visi apgalvo, sapulcējoties «izmeklētāka» publika nekā svētdienās un svētku dienās, kad sabrauc «visādi ļaudis» no pilsētas. Nav gan redzamas svētku tualetes, tomēr tās visai elegantas. Pieņemts sapulcēties, lai klausītos mūziku. Orķestris, varbūt tiešām labākais no mūsu dārzu orķestriem, spēlē jaunus gabalus. Pieklājība un cienīgums ārkārtējs, neraugoties uz zināmu ģimenīgumu un pat intīmu vispārēju noskaņojumu. Paziņas, visi vasarnieki, sanāk apskatīt cits citu. Daudzi dara to ar patiesu prieku un tikai tādēļ ierodas šeit; bet ir arī tādi, kas nāk šurp vienīgi mūzikas dēļ. Skandāli gadās ārkārtīgi reti, lai gan tomēr notiek — un pat darbdienās. Bez tiem taču nevar iztikt.

Šoreiz vakars bija burvīgs un arī publikas bija diezgan daudz. Visas vietas orķestra tuvumā bija aizņemtas. Mūsu pulciņš sasēdās krēslos nedaudz sāņus, pie pašas kreisās izejas no stacijas. Pūlis, mūzika mazliet uzmundrināja Ļizavetu Prokofjevnu un uzjautrināja jaunkundzes; viņas paspēja saskatīties ar dažu labu no paziņām un no tālienes laipni pamāt ar galvu; paspēja apskatīt tērpus, pamanīt vienu otru dīvainību, pārrunāt par tām, zobgalīgi pasmaidīt. Arī Jevgeņijs Pavlovičs ļoti bieži sveicinot palocījās. Aglajai un kņazam, kuri vēl arvien bija kopā, viens otrs jau sāka pievērst uzmanību. Drīz vien pie māmiņas un pie jaunkundzēm pienāca viens otrs no pazīstamajiem jaunekļiem; divi vai trīs palika sarunāties; visi bija draugos ar Jevgeņiju Pavloviču. Viņu vidū bija kāds jauns un ļoti skaists'virsnieks, ļoti jautrs, ļoti runīgs; viņš pasteidzās uzsākt sarunu ar Aglaju un visiem spēkiem centās vērst uz sevi viņas uzmanību. Aglaja bija ar viņu ļoti laipna un ļoti daudz smējās. Jevgeņijs Pavlovičs lūdza kņazam atļauju iepazīstināt viņu ar šo paziņu; kņazs tikko saprata, ko ar viņu grib darīt, bet iepazīšanās notika, abi palocījās un sniedza viens otram roku. Jevgeņija Pavloviča paziņa kaut ko jautāja, bet kņazs, kā liekas, uz to neatbildēja vai tik dīvaini nočamstināja kaut ko pie sevis, ka virsnieks paskatījās viņā ļoti vērīgi, paraudzījās pēc tam Jevgeņijā Pavlovičā, tūdaļ saprata, kādēļ tas izdomājis šo iepazīšanos, tikko manāmi pasmīnēja un griezās atkal pie Aglajas. Vienīgi Jevgeņijs Pavlovičs manīja, ka Aglaja tobrīd.pēkšņi nosarka.

Kņazs pat nemaz neievēroja, ka citi sarunājas ar Aglaju un lakstojas ap viņu, brīžiem gandrīz vai piemirsa, ka ari pats sēž viņai blakus. Reizēm viņam gribējās aiziet kaut kur, pavisam pazust no šejienes, un viņam pat patiktu drūma, vientulīga vieta, lai tikai viņš būtu viens ar savām domām un lai neviens nezinātu, kur viņš atrodas. Vai vismaz būt savās mājās, uz terases, bet tā, lai neviena cita tur nebūtu — ne Ļebedeva, ne bērnu; nokrist uz sava dīvana, iespiest seju spilvenā un nogulēt tā dienu, nakti, vēl dienu. Mirkļiem viņam rādījās arī kalni un tieši kāda pazīstama vieta kalnos, ko viņam arvien tikās atcerēties un kurp viņam tikās aiziet, kad viņš vēl dzīvoja tur, un raudzīties no turienes lejā uz ciematu, uz tikko jaušamo balto ūdenskritumu lejā, uz baltajiem mākoņiem, uz pamesto Veco pili. Ak, kā viņš gribētu būt tagad tur un domāt par vienu — ak! visu mūžu tikai par to — pat tūkstoš gadiem pietiktu! Un lai; lai šeit viņu pilnīgi aizmirstu. Ak, tā pat vajadzētu, būtu pat labāk, ja viņu nemaz nepazītu un viss šis redzējums būtu tikai sapnis. Bet vai tad nav vienalga, sapnī vai nomodā! Brīžam viņš pēkšņi sāka ieskatīties Aglajā un minūtes piecas nenovērsa skatienu no viņas sejas; bet viņa skatiens bija pārāk dīvains: likās, ka viņš raugās Aglajā kā priekšmetā, kas atrodas no viņa aiz divām verstīm, vai it kā viņas ģīmetnē, nevis viņā pašā.

— Ko jūs manī tā skatāties, kņaz? — vina pēkšņi sacīja, pārtraucot smieklus un jautro sarunu ar apkārt stāvošajiem. — Man bail no jums; man visu laiku liekas, ka jūs gribat izstiept roku un pieskarties manai sejai ar pirkstu, lai to aptaustītu. Vai nav tiesa, Jevgeņij Pavlič, viņš tā skatās?

Kņazs klausījās, kā likās, izbrīnījies, ka viņu uzrunā, apsvēra, lai gan varbūt ne gluži saprata, neatbildēja, bet, redzēdams, ka viņa un visi smejas, pēkšņi pavēra muti un sāka smieties arī pats. Smiekli visapkārt pieņēmās; virsnieks, būdams, jādomā, liels smējējs, gluži vai plīsa no smiekliem. Aglaja pēkšņi dusmās nošņāca pie sevis:

—    Idiots!

—    Ak kungs! Vai tad tiešām viņa tadu… vai tiešam viņa pavisam sajuks! — zobus griezdama, noteica pie sevis Ļizaveta Prokofjevna.

—    Tas ir joks. Tas ir tas pats joks, kas toreiz ar «nabaga bruņinieku», — Aleksandra pārliecināti iečukstēja viņai ausi, — un nekas vairāk! Viņa atkal to uzvelk' uz zoba. Tikai pārāk tālu aizgājis šis joks; tas ir jāizbeidz, maman! Pirmīt viņa kā aktrise ķēmojās, mūs blēņodamās pārbiedēja…

—    Labi vēl, ka ar tādu idiotu sastapusies, — Ļizaveta Prokofjevna sačukstējās ar viņu. Lai nu kā, meitas piezīme tomēr bija atvieglojusi viņai sirdi.

Taču kņazs dzirdēja, ka viņu nosauc par idiotu, un nodrebēja, bet ne tāpēc, ka viņu nosauc par idiotu. «Idiotu» viņš tūdaļ aizmirsa. Bet pūlī netālu no tās vietas, kur viņš sēdēja, kaut kur sāņus, — viņš nekādi nevarētu norādīt, kurā vietā īsti un kādā punktā, — pavīdēja kāda seja, bāla, sprogainiem, tumšiem matiem, pazīstamu, ļoti pazīstamu smaidu un skatienu, — pavīdēja un pazuda. Bija ļoti iespējams, ka tā tikai viņam licies; no visas parādības viņa uztverē palika greizais smaids, acis un gaišzaļā, švītīgā kaklasaite, kas bija pavīdējušajam kungam. Vai šis kungs pazuda pūlī vai iešmauca stacijā, kņazs nevarētu noteikti pasacīt.

Bet pēc brīža viņš pēkšņi steigšus un nemiera pilns sāka lūkoties apkārt; šī pirmā parādība varēja būt otrās parādības vēstnese un priekštece. Tam katrā ziņā vajadzēja tā būt. Vai tiešām viņš bija aizmirsis par iespējamo tikšanos, kad viņi devās uz staciju? Tiesa, kad viņš nāca uz staciju, tad, liekas, nemaz nezināja, ka nāk šurp, — tādā stāvoklī viņš bija. Ja viņš prastu vai spētu būt vērīgāks, tad jau pirms stundas ceturkšņa būtu pamanījis, ka Aglaja brīžiem arī it kā nemiera pilna spēji atskatās, arī it kā meklēdama kaut ko ap sevi. Tagad, kad viņa nemiers kļuva skaidri manāms, pieņēmās ari Aglajas uzbudinājums un nemiers, un, kolīdz viņš atskatījās, gandrīz tūlīt atskatījās arī viņa. Uztraukuma atrisinājums drīz vien sekoja.

Tajā pašā stacijas sānu ejā, kuras tuvumā sēdēja kņazs un visa Jepančinu sabiedrība, pēkšņi parādījās vesels bars cilvēku, vismaz kādi desmit. Bara priekšgalā nāca trīs sievietes; divas no tām bija apbrīnojami skaistas, un nebija nekāds brīnums, ka viņām seko tik daudz pielūdzēju. Bet kā pielūdzēji, tā sievietes — tas viss likās kaut kas sevišķs, kaut kas pavisam citāds nekā pārējā publika, kas sanākusi klausīties mūziku. Viņus tūlīt ievēroja gandrīz visi, bet lielākoties centās izlikties, ka nemaz viņus neredz, un varbūt tikai daži no jaunatnes pasmaidīja par viņiem, pasakot cits citam kaut ko pusbalsī. Viņus neredzēt nemaz nebija iespējams: viņi atklāti vērsa uz sevi uzmanību, runāja skaļi, smējās. Varēja nodomāt, ka viņu vidū daudz iereibušo, lai gan ārēji daži bija lepnos un elegantos uzvalkos; bet turpat bija arī vjsai dīvaina paskata cilvēki dīvainos tērpos, ar dīvaini iekaisušām sejām; viņu vidū atradās daži karavīri; arī gados vecāki vīri; daži bija eleganti ģērbušies ērtās, skaisti pašūtās drēbēs, ar gredzeniem un aproču pogām, lieliskās, kā darva melnās parūkās, ar vaigubārdu un ar sevišķi cildenu, lai gan mazliet nicīgu izteiksmi sejā — no kuriem tomēr sabiedrībā vairās kā no mēra. Starp mūsu piepilsētas sanāksmēm, protams, ir arī tādas, kuras izceļas ar neparasti stingru pieklājību un kurām ir sevišķi laba reputācija; bet visuzmanīgākais cilvēks nespēj ik brīdi izsargāties no ķieģeļa, kas krīt no kaimiņu nama. Šis ķieģelis taisījās tagad krist virsū arī tai cienījamai publikai, kas bija sanākusi klausīties mūziku.

Lai no stacijas nokļūtu laukumā, kur bija novietojies orķestris, jānokāpj lejā trīs pakāpieni. Taisni pie šiem kāpieniem bars apstājās; nokāpt atturējās, bet kāda no sievietēm izvirzījās priekšā; viņai sekot iedrošinājās tikai divi no viņas pavadoņiem. Viens bija pēc skata diezgan bikls cilvēks vidējos gados, ar visādā ziņā pieklājīgu ārieni, bet katrā ziņā izskatījās pēc vientuļa vecpuiša, tas ir, bija no tādiem, kuri nekad nevienu nav pazinuši un kurus neviens nepazīst. Otrs, kas nepameta savu dāmu, bija galīgs plukata, pavisam divdomīga paskata. Neviens cits nesekoja ekscentriskajai dāmai; bet, kāpjot lejā, viņa pat neatskatījās, it kā viņai būtu gluži vienalga, vai viņai seko vai ne. Viņa joprojām smējās un skaļi sarunājās; ģērbusies viņa bija ārkārtīgi gaumīgi un grezni, bet mazliet krāšņāk, nekā vajadzētu. Viņa devās garām orķestrim uz laukuma otru malu, kur netālu no ceļa gaidīja kāda kariete.

Kņazs nebija redzējis viņu jau vairāk nekā trīs mēnešus. Visas šīs dienas, kamēr viņš bija ieradies Pēterburgā, * viņš taisījās aiziet pie viņas; bet varbūt slepena nojauta atturēja viņu. Vismaz viņš nekādi nevarēja apjaust, kādu iespaidu uz viņu atstās gaidāmā satikšanās, taču ar bailēm centās dažreiz to iedomāties. Viens viņam bija skaidrs — ka tikšanās būs smaga. Vairākkārt viņš atce*! rējās šajos sešos mēnešos to pirmo izjūtu, ko bija izraisījusi šīs sievietes seja, kad viņš to ieraudzīja vēl tikai ģīmetnē; bet pat ģīmetnes atstātais iespaids, viņš atcerējās, bija pārāk smags. Mēnesis provincē, kad viņš gandrīz vai katru dienu satikās ar to, bija atstājis uz viņu briesmīgu iespaidu, tik briesmīgu, ka kņazs reizēm centās atvairīt pat atmiņas par šo vēl tik neseno laiku. Jau pašā šīs sievietes sejā vienmēr bijis kaut kas tāds, kas sagādāja viņam mokas; kņazs, sarunādamies ar Kogožinu, iztulkoja šo sajūtu par bezgalīga žēluma sajūtu, un tas bija taisnība; šī seja jau ģīmetnē lika viņa sirdij ciest aiz žēlām; šī līdzcietības un pat ciešanu sajūta par šo būtni nekad nebija pametusi viņa sirdi, nepameta arī tagad. Ai nē, tā bija pat spēcīgāka. Bet ar to, ko viņš bija sacījis Rogožinam, kņazs nebija apmierināts; un tikai tagad, šai viņas negaidītās parādīšanās mirklī, viņš saprata — varbūt tiešas sajūtas • ceļā —, kā bija trūcis Rogožinam teiktajos vārdos. Bija trūcis tā, kas varētu izteikt šausmas; jā, šausmas! Viņš tagad, šai brīdī, pilnīgi tās izjuta; viņš nešaubījās, aiz sevišķiem iemesliem viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šī sieviete — jukusi prātā. Ja, mīlot sievieti vairāk par visu pasaulē vai paredzot tādas mīlas iespēju, pēkšņi ieraudzītu viņu važās, aiz dzelzs režģa, zem uzrauga nūjas — tad tāds iespaids daudzmaz līdzinātos tam, ko kņazs izjuta tagad.

— Kas jums kaiš? — aši nočukstēja Aglaja, atskatīdamās uz viņu un naivi raustīdama viņu aiz rokas.

Viņš pagrieza pret viņu galvu, paraudzījās uz viņu, ieskatījās viņas melnajās acīs, kas šai brīdī tik neizprotami iezibējās, centās uzsmaidīt viņai, bet pēkšņi, it kā acumirklī aizmirsis viņu, atkal novērsa acis pa labi un atkal sāka sekot savai dīvainajai parādībai. Nastasja Fiļipovna šai brīdī gāja taisni gar pašiem jaunkundžu krēsliem. Jevgeņijs Pavlovičs stāstīja kaut ko tālāk — laikam ļoti jautru un interesantu — Aleksandrai Ivanovnai, viņš runāja ātri un jūsmīgi. Kņazs atcerējās, ka Aglaja pēkšņi sacīja, pa pusei čukstot: «Kāda…»

Nenoteikts un līdz galam neizrunāts vārds; viņa acumirklī savaldījās un nepiebilda vairāk neko, bet ar to jau pietika. Nastasja Fiļipovna, kas gāja garām, it kā nevienu sevišķi neievērodama, pēkšņi pagriezās uz viņu pusi un it kā tikai tagad pamanīja Jevgeņiju Pavloviču.

—    Vai tu re! Tas taču viņš! — viņa iesaucās, pēkšņi apstādamās. — Te ne ar kādiem ziņnešiem nevar sameklēt, te, kā par spīti, sēž tur, kur ne iedomāties nevar… Es taču domāju, ka tu tur … pie tēvoča!

Jevgeņijs Pavlovičs spēji nosarka, neganti paskatījās Nastasjā Fiļipovnā, bet atkal aši no viņas aizgriezās.

—     Ko?! Vai tad nezini? Viņš vēl nezina, iedomājieties! Nošāvies! Šorīt tavs tēvocis nošāvies! Man jau pirmīt, pulksten divos, stāstīja; nu jau puspilsētas zina, stāsta — trīssimt piecdesmit tūkstošu kroņa naudas trūkstot, bet citi saka: piecsimt tūkstošu. Bet es visu laiku cerēju, ka viņš vēl mantojumu tev atstās; visu notriecis. Gluži netikls večuks bija… Nu, ardievu, bonrie chancel Vai tad tiešām neaizbrauksi? Tad tāpēc tu laikus aizgāji no dienesta, viltniek! Nu, nieki, gan jau zināji, zināji jau iepriekš: varbūt vakar jau zināji…

Lai gan nekaunīgajā uzbāzībā, pour afficher2 pazīšanos un tuvību, kuras nemaz nebija, katrā ziņā slēpās nolūks — un par to tagad vairs nevarēja būt nekādu šaubu —, taču Jevgeņijs Pavlovičs sākumā domāja atkratīties kaut kā tāpat un nekādā ziņā nepievērst uzmanību apvainotājai. Bet Nastasjas Fiļipovnas vārdi nāca viņam kā pērkona spēriens; uzdzirdis par tēvoča nāvi, viņš kļuva bāls kā krīts un pagriezās pret šīs ziņas pavēstītāj u. Šai brīdī Ļizaveta Prokofjevna ātri piecēlās kājās, piecēla visus sev līdzi un gandrīz vai skriešus devās projām. Tikai kņazs Ļevs Nikolajevičs palika brītiņu turpat kā neziņā un Jevgeņijs Pavlovičs vēl arvien stāvēja, nespēdams attapties. Bet Jepančini nepaguva atiet ne divdesmit soļu, kad sākās briesmīgs skandāls.

Virsnieks, kas sarunājās ar Aglaju, liels Jevgeņija Pavloviča draugs, bija augstākā mērā sašutis.

—    Te tikai pletne vajadzīga, citādi netiks galā ar šo riebīgo radījumu! — viņš sacīja diezgan skaļi. (Viņš, liekas, arī agrāk jau bijis Jevgeņija Pavloviča confident *.)

Nastasja Fiļipovna acumirklī pagriezās pret viņu. Acis viņai iezibējās; viņa metās pie gluži nepazīstama jauna cilvēka, kas stāvēja divus soļus no viņas un turēja rokā tieviņu, vītu spieķīti, izrāva to viņam no rokām un no visa spēka iecirta savam apvainotājam šķērsām pa seju. Tas viss norisinājās vienā mirklī… Virsnieks, neapjēgdams, ko dara, metās viņai virsū; ap Nastasju Fiļipovnu vairs nebija viņas pavadoņu; pieklājīgais kungs vidējos gados bija jau paspējis pavisam nozust, bet ieskurbušais kungs stāvēja nomaļus un smējās pilnā kaklā. Pēc minūtes, protams, ierastos policija, bet šai brīdī grūti klātos Nastasjai Fiļipovnai, ja nepiesteigtos negaidīts palīgs: kņazs, arī apstājies divu soļu atstatumā, paspēja satvert no mugurpuses virsnieku aiz rokām. Raudams laukā savu roku, virsnieks spēcīgi iegrūda viņam krūtīs; kņazs atsprāga soļus trīs un atkrita krēslā. Bet Nastasjai Fiļipovnai jau bija radušies vēl divi aizstāvji. Uzbrucēja priekšā stāvēja bokseris, lasītājam pazīstamā raksta autors un agrākās Rogožina kompānijas īstenais loceklis.

—    Kellers! Atvaļināts poručiks, — viņš vīzdegunīgi stādījās priekšā. — Ja vēlaties dūru cīņu, kaptein, tad, stājoties vājā dzimuma vietā, esmu jūsu rīcībā; pārvaldu visu angļu boksu. Negrūstieties, kaptein; jūtu līdzi dziļajam apvainojumam, bet nevaru ļaut vaļu dūres tiesībām pret sievieti publikas priekšā. Bet, ja, kā pieklājas la-abdzimtai personai, citādā veidā, tad — jūs mani, protams, sapratīsiet, kaptein …

Bet kapteinis jau bija attapies un vairs neklausījās viņā. Šai brīdī no pūļa iznākušais Rogožins ātri paķēra Nastasju Fiļipovnu zem rokas un aizveda sev līdzi. Rogožins savukārt likās briesmīgi satriekts, bija bāls un drebēja. Aizvezdams Nastasju Fiļipovnu, viņš tomēr paspēja ļauni iesmieties virsniekam taisni acīs un ar triumfējoša tirgoņa vaibstu uzsauca:

—    Hē! Kas nu iznāca! Krietni dabūji! Hē!

Attapies un pilnīgi atģidies, ar ko viņam darīšana, virsnieks pieklājīgi (tomēr aizklādams sēju ar mutautiņu) griezās pie kņaza, kas jau bija piecēlies no krēsla:

—    Kņazs Miškins, ar kuru man bija prieks iepazīties?

—    Viņa ir ārprātīga! Jukusi! Ticiet man! — kņazs atbildēja drebošā balsī, nezin kāpēc izstiepdams pret viņu savas drebošās rokas.

—    Es, protams, nevaru dižoties ar tādām ziņām; bet man jāzina jūsu vārds.

Viņš pameta ar galvu un atgāja nost. Policija piesteidzās taisni piecas sekundes pēc tam, kad bija nozudušas pēdējās darbojošās personas. Skandāls tomēr nebija vilcies ilgāk par divām minūtēm. Viens otrs no publikas piecēlās no krēsla un aizgāja, citi tikai pārsēdās no vienas vietas otrā; trešie ļoti priecājās par skandālu; ceturtie sāka skaļi runāt un ieinteresēties. Vārdu sakot, lieta beidzās kā parasti. Orķestris atkal sāka spēlēt. Kņazs devās līdzi Jepančiniem. Ja viņš būtu atģidies vai paspējis paskatīties pa kreisi, kad sēdēja krēslā, pēc tam kad bija atgrūsts, — viņš soļu divdesmit no sevis ieraudzītu Aglaju, kas bija apstājusies, lai noraudzītos skandalozajā scēnā, un neklausījās, ka viņu aicina māte un māsas, aizgājušas jau gabaliņu tālāk. Kņazs Š., pieskrējis viņai klāt, beidzot pierunāja viņu ātrāk doties projām. Ļizaveta Prokofjevna atcerējās: Aglaja atgriezās pie viņām tik satraukta, ka diezin vai bija dzirdējusi viņu aicinājumus. Bet taisni pēc divām minūtēm, kad viņi tikko bija iegājuši parkā, Aglaja noteica savā parastajā vienaldzīgajā un untumainajā balsī:

—    Man gribējās noskatīties, kā beigsies šī komēdija.

III

Notikums stacijā šausmināja kā māmiņu, tā meitiņas. Satraukumā un uzbudinājumā Ļizaveta Prokofjevna ar savām meitām, burtiski, gandrīz vai skriešus noskrēja visu ceļu no stacijas līdz mājām. Pēc viņas uzskata un izpratnes, pārāk daudz bija norisinājies un atklājies šai notikumā, tā ka viņas galvā, par spīti visam juceklim un izbailēm, sāka rasties jau noteiktas domas. Bet ari visi saprata, ka noticis kaut kas sevišķs un, varbūt vēl par laimi, sāk atklāties kāds neparasts noslēpums. Neraugoties uz kņaza Š. agrākajiem iegalvojumiem un paskaidrojumiem, Jevgeņijs Pavlovičs bija «izvests tagad dienas gaismā», atmaskots, atklāts un «pieķerts oficiāli savos sakaros ar šo netikli». Tā domāja Ļizaveta Prokofjevna un pat abas vecākās meitas. Ieguvums no šā secinājuma bija tāds, ka sakrājās vēl vairāk mīklu. Jaunavas bija gan sevī pa daļai sašutušas par pārāk lielajām izbailēm un tik atklāto māmuļas bēgšanu, bet trača sākumā vēl apgrūtināt viņu ar jautājumiem neuzdrošinājās. Bez tam viņām nezin kāpēc likās, ka viņu māsiņa Aglaja Ivanovna varbūt zina visā šai lietā vairāk nekā viņas abas un māmuļa. Kņazs S. arī bija drūms kā nakts un arī ļoti domīgs. Ļizaveta Prokofjevna nerunāja ar viņu visu ceļu ne vārda, bet viņš, kā liekas, to pat neievēroja. Adelaida pamēģināja viņam iejautāties: «Par kādu tēvoci tur nupat runāja, un kas tur Pēterburgā īsti noticis?» Bet viņš ar ļoti skābu seju par atbildi nomurmināja kaut ko ļoti nenoteiktu par nezin kādām izziņām un ka tas viss, protams, esot tikai nejēdzība. «Par to nav šaubu!» atbildēja Adelaida un vairs neko nejautāja. Aglaja bija kļuvusi neparasti mierīga un ceļā tikai piebilda, ka viņas pārāk ātri skrienot. Reiz viņa atgriezās un ieraudzīja kņazu, kas centās viņas panākt. Pamanījusi, ka tas pūlas viņas panākt, viņa zobgalīgi pasmaidīja un vairs uz to neskatījās.

Beidzot gandrīz pie pašas vasarnīcas viņas sastapa pretim nākošo Ivanu Fjodoroviču, kas tikko bija atgriezies no Pēterburgas. Viņš tūdaļ — ar pirmajiem vārdiem — apjautājās par Jevgeņiju Pavloviču. Bet laulātā draudzene bargi pagāja viņam garām, neatbildēdama un pat nepaskatīdamās viņā. No meitu un kņaza Š. acīm viņš tūlīt nojauta, ka mājās ir negaiss. Bet arī bez visa tā viņa paša seja pauda neparastu nemieru. Viņš tūdaļ paņēma zem rokas kņazu Š., apturēja viņu pie nama ieejas durvīm un gandrīz čukstus pārmija ar viņu dažus vārdus. Pēc viņu abu satrauktā izskata, kad viņi pēc tam uzkāpa terasē un devās pie Ļizavetas Prokofjevnas, varēja nodomāt, ka viņi abi padzirdējuši kaut kādu ārkārtīgu ziņu. Pamazām visi sapulcējās pie Ļizavetas Prokofjevnas augšā, un terasē beidzot palika kņazs viens pats. Viņš sēdēja kaktā, kā gaidīdams kādu, bet varbūt arī pats nezinādams, kāpēc; viņam ne prātā nenāca iet projām, redzot šo jucekli namā; likās, viņš bija aizmirsis visu pasauli un gatavs nosēdēt vai divus gadus no vietas, lai kur viņu nosēdinātu. No augšas pa brīdim atskanēja satrauktās sarunas atbalsis. Viņš pats nevarētu pasacīt, cik ilgi bija te nosēdējis. Bija jau vēls, un krēsla sabiezēja. Terasē pēkšņi parādījās Aglaja; viņa izskatījās mierīga, lai gan mazliet bāla. Ieraudzījusi kņazu, ko, «acīm redzot, necerēja» sastapt te sēžam krēslā kaktā, Aglaja pasmaidīja it kā neizpratnē.

—    Ko jūs te darāt? — Viņa pienāca tam klāt.

Kņazs apmulsis kaut ko nomurmināja un pietrūkās no krēsla; bet Aglaja tūlīt apsēdās viņam līdzās, arī viņš atkal apsēdās. Aglaja strauji, bet vērīgi viņu aplūkoja, tad paskatījās logā it kā bez jebkādas domas, pēc tam pavērās atkal viņā. «Varbūt viņai gribas smieties,» nodomāja kņazs, «bet nē, tad taču viņa arī būtu sākusi smieties.»

—           Varbūt jūs vēlaties tēju, es likšu atnest, — viņa sacīja, brīdi klusējusi.

—    N-nē … es nezinu…

—           Nu, kā gan to var nezināt! Ak jā, klausieties: ja jūs kāds izaicinātu uz divkauju, ko jūs darītu? Es jau pirmīt gribēju jautāt.

—           Jā… kas gan… neviens mani neizaicinās uz divkauju.

—    Bet ja nu izaicinātu? Jūs ļoti pārbītos?

—    Es domāju, ka es ļoti… baidītos.

—    Tiešām? Tad jūs esat gļēvulis?

—           N-nē, varbūt neesmu. Gļēvulis ir tas, kas baidās un mūk; bet, kas baidās un nemūk, tas vēl nav gļēvulis. — Kņazs pasmaidīja, bridi padomājis.

—    Un jūs nemuktu?

—           Varbūt arī nemuktu. — Beidzot viņš sāka smieties par Aglajas jautājumiem.

—           Es gan esmu sieviete, bet neparko nemuktu, — viņa piebilda gandrīz vai aizvainota. — Jūs tomēr smejaties par mani un ākstāties kā parasti, lai padarītu sevi interesantāku; sakiet: šauj parasti no divpadsmit soļu attāluma, vai ne? Daži ari no desmit? Tātad katrā ziņā jābūt nošautam vai ievainotam?

—    Divkaujās laikam gan reti kad trāpa.

—    Kā — reti? Puškinu taču nošāva.

—    Tas varbūt bija nejauši.

—           Nemaz nebija nejauši; notika divkauja uz dzīvību un nāvi, viņu arī nošāva.

—    Lode bija trāpījusi tik zemu, ka droši vien Dantess bija mērķējis kaut kur augstāk — krūtīs vai galvā; bet tā, kā lode bija trāpījusi, neviens nemērķē, tātad drīzāk gan tā bija trāpījusi Puškinam nejauši, aiz kļūmes. Man to kompetenti cilvēki ir sacījuši.

—    Bet man to sacīja kāds zaldāts, ar kuru es reiz sarunājos, ka viņiem tīši — pēc reglamenta, kad viņi izvērsušies strēlnieku ķēdē, liekot mērķēt cilvēkam viduklī, tā arī viņiem sacīts: «Cilvēkam viduklī.» Tātad nevis krūtīs un nevis galvā, bet tīšām cilvēkam viduklī pavēlēts šaut. Es jautāju vēlāk kādam virsniekam, viņš sacīja, ka tā tas esot.

—    Tā ir, jo no liela attāluma.

—    Un jūs protat šaut?

—    Es nekad neesmu šāvis.

—    Vai tiešām arī pielādēt pistoli neprotat?

—    Neprotu. Tas ir, es saprotu, kā tas darāms, bet pats nekad neesmu lādējis.

—    Nu, tātad arī neprotat, jo te vajadzīga prakse! Tad klausieties un iegaumējiet: pirmkārt, nopērciet labu pistoļu pulveri, ne mitru (saka, vajagot nevis mitru, bet ļoti sausu), kaut kādu smalku, jūs jau tādu pieprasīsiet, nevis tādu, ar ko no lielgabaliem šauj. Lodi, kā stāsta, paši izlejot. Pistoles jums ir?

—    Nē — un nevajag arī. — Kņazs pēkšņi iesmējās.

—    Ak, kas par niekiem! Katrā ziņā nopērciet: labas — franču vai angļu, tās esot vislabākās. Pēc tam ņemiet pulveri — kādu uzpirksteni, varbūt divus — un ieberiet. Labāk jau vairāk. Virsū tūbu (saka, nezin kāpēc katrā ziņā tūbu), to var kaut kur sadabūt — no kāda matrača, arī durvis ir reizēm apsistas ar tūbu. Kad būsiet iebāzuši tūbu, ielieciet lodi, — dzirdiet jel, lodi pēc tam, bet pulveri papriekšu, citādi šāviens neies vaļā. Ko jūs smejaties? Es gribu, lai jūs katru dienu šautu vairākkārt un katrā ziņā iemācītos trāpīt mērķī. Izdarīsiet?

Kņazs smējās; Aglaja sašutumā piespēra ar kāju. Viņas nopietnais izskats, risinoties tādai sarunai, mazliet pārsteidza kņazu. Viņš pa daļai juta, ka viņam vajadzētu kaut ko uzzināt, kaut ko jautāt — katrā ziņā kaut ko nopietnāku nekā pistoles pielādēšana. Bet tas viss bija izskrējis ārā no galvas, izņemot vienīgi to, ka priekšā sēž Aglaja un viņš tajā skatās, bet, lai viņa runātu ko runādama, tas viņam šai brīdī bija gandrīz vienalga.

Beidzot no, augšas terasē nonāca pats Ivans Fjodorovičs; viņš kaut kur devās sadrūmis, norūpējies un apņēmības pilns.

—    A, Ļev Nikolajevič, tu… Uz kurieni tagad? ~ viņš jautāja, lai gan Ļevs Nikolajevičs nemaz nedomāja kustēties no vietas. — Iesim, es tev ko pateikšu.

—    Uz redzēšanos, — sacīja Aglaja un sniedza kņazam roku.

Terasē bija jau diezgan tumšs, kņazs šai mirklī nevarētu saskatīt viņas seju pilnīgi skaidri. Pēc brīža, kad viņi ar ģenerāli jau gāja ārā no vasarnīcas, viņš pēkšņi briesmīgi nosarka un cieši sažņaudza savu labo roku.

Izrādījās, ka Ivanam Fjodorovičam ar viņu pa ceļam. Ivans Fjodorovičs, par spīti vēlajai stundai, steidzās ar kādu par nezin ko parunāt. Bet pašreiz viņš pēkšņi uzsāka sarunu ar kņazu — aši, satraukti, diezgan nesakarīgi, bieži pieminot sarunā Ļizavetu Prokofjevnu. Ja kņazs spētu šai brīdī būt vērīgāks, tad viņš varbūt nojaustu, ka Ivans Fjodorovičs gribētu, starp citu, kaut ko arī no viņa izdibināt vai, labāk sakot, tieši un atklāti kaut ko pajautāt, tikai viņam neizdodas pieskarties pašam galvenajam punktam. Sev par kaunu, kņazs bija tik izklaidīgs, ka no paša sākuma pat neko nedzirdēja, un, kad ģenerālis apstājās viņa priekšā ar kaut kādu neatliekamu jautājumu, viņš bija spiests tam atzīties, ka neko nesaprot.

Ģenerālis paraustīja plecus.

—    Dīvaini cilvēki jūs visi esat kļuvuši, dažādā ziņā, — viņš ņēmās atkal runāt. — Saku tev, ka nemaz nesaprotu Ļizavetas Prokofjevnas idejas un uztraukumu. Viņa ir histērijā un raud, un saka — mūs esot apkaunojuši un iegāzuši negodā. Kas? Kādā ziņā? Kad un kāpēc? Es, atzīšos, esmu vainīgs (tur es atzīstos), stipri vainīgs, bet šīs… nemierīgās sievietes (kas turklāt vēl slikti uzvedas) pretenzijas galu galā var ierobežot ar policiju, un es jau šodien pat esmu nodomājis vienu vai otru satikt un brīdināt šai lietā. Visu var nokārtot klusi, lēnprātīgi, pat laipni, ar pazīšanos un bez jebkāda skandāla. Piekrītu arī, ka nākotne var izraisīt daudz notikumu un ka daudz kas ir neskaidrs; te slēpjas arī intriga; bet, ja te nekas nav zināms, tur atkal neko izskaidrot neprot; ja es neesmu dzirdējis, tu neesi dzirdējis, tas nav dzirdējis, piektais arī neko nav dzirdējis, tad jājautā — kurš gan galu gala ir dzirdējis? Kā gan to izskaidrot, pēc tavām domām, ja ne tikai tā, ka pa pusei šī lieta ir mirāža, tā nepastāv, gluži kā, piemēram, mēness gaisma.,. vai citi rēgi.

—     Viņa ir jukusi, — kņazs nomurmināja, pēkšņi sāpīgi atcerēdamies visu notikušo.

—    Pie tās pašas reizes, ja tu par šo. Arī man tāda ideja pa reizei iešāvās prātā, un es mierīgi gāju gulēt. Bet tagad es redzu, ka te domā pareizāk, un neticu, ka viņa jukusi. Sieviete, sacīsim, muļķīga, bet pie tam pat izsmalcināta, ne tikvien pie pilna prāta. Šīsdienas izlēciens Kapitona Aleksejiča lietā to pārāk labi pierāda No viņas puses tā ir blēdība — vismaz jezuītisms izlietots sevišķiem mērķiem.

—    Kāda Kapitona Aleksejiča?

—    Ak mans dievs, Ļev Nikolajič, tu neko nedzirdi, Es taisni ar to iesāku, ka sāku runāt ar tevi par Kapitonu Aleksejiču; esmu tā pārsteigts, ka pat tagad vēl rokas un kājas trīc. Tāpēc vien arī šodien pilsētā aizkavējos. Kapitons Alesejičs Rodomskis, Jevgeņija Pavliča tēvocis..

—    Nu! — kņazs iesaucās.

—    Nošāvies šorīt no rīta, pulksten septiņos. Večuks — cienījams, septiņdesmit gadu, epikūrietis — un mats matā, kā viņa teikusi, — kroņa nauda, ievērojama summa!

—    Kā tad viņa …

—    Dabūjusi zināt? Ha-ha! Ap viņu taču jau vesels štābs nodibinājies, tiklīdz viņa parādījās. Zini, kādas personas tagad viņu apciemo un meklē «godu iepazīties». Dabiski, pirmīt varēja kaut ko padzirdēt no apmeklētājiem, tāpēc ka tagad visa Pēterburga jau zina un šeit puse Pavlovskas vai pat jau visa Pavlovska. Bet cik smalka viņas piezīme par mundieri, kā man atstāstīja, tas ir, par to, ka Jevgeņijs Pavličs laikus paspējis atstāt dienestu! Kāds ellišķīgs mājiens! Nē, tas neliecina par ārprātu. Es, protams, atsakos ticēt, ka Jevgeņijs Pavličs varēja laikus zināt par katastrofu, tas ir, ka tādā un tādā datumā pulksten septiņos un tā tālāk. Tomēr viņš varēja visu to iepriekš nojaust. Bet es taču, bet mēs taču visi — arī kņazs Š. — domājām, ka tas vēl viņam atstās mantojumu! Šausmas! Šausmas! Saproti tomēr, es Jevgeņiju Pavliču nekādā ziņā nevainoju un steidzos to tev paskaidrot, bet tomēr, lai nu kā, ir aizdomīgi. Kņazs Š. ārkārtīgi satriekts. Tas viss kaut kā dīvaini sagadījies.

—    Bet kas gan Jevgeņija Pavliča rīcībā aizdomīgs?

—     It nekas! Viņš izturējies kā īsts goda vīrs. Es arī neesmu izteicis nekādu mājienu. Viņa paša īpašumi, es domāju, viņam neskarti. Ļizaveta Prokofjevna, saprotams, negrib ne dzirdēt… Bet galvenais — visas šīs ģimenes katastrofas vai, labāk sakot, visas šīs nepatikšanas, tā ka pat nezini, kā tās saukt… Tu, patiesību sakot, esi mājas draugs, Ļev Nikolajevič, un iedomājies — nupat izrādās, lai gan tomēr ne gluži skaidri, ka Jevgeņijs Pavličs jau vairāk nekā pirms mēneša esot atklājis Aglajai mīlestību un saņēmis no viņas oficiālu noraidījumu.

—    Nevar būt! — kņazs dedzīgi iesaucās.

—     Bet vai tad tu kaut ko zini? Redzi, dārgumiņ, — ģenerālis satrūkās un izbrīnījās apstādamies, kā pēkšņi pie zemes pieaudzis, — es varbūt tev esmu veltīgi un nepieklājīgi izpļāpājies, bet tas taču tāpēc, ka tu… ka tu… var sacīt, esi tāds cilvēks. Varbūt tu zini kaut ko sevišķu?

—    Es neko nezinu… par Jevgeņiju Pavliču, — kņazs nomurmināja.

—    Es arī nezinu! Mani… mani, brāl, grib aprakt zemē un apglabāt un turklāt nemaz negrib padomāt, cik grūti tas ir cilvēkam un ka es to neizcietīšu. Nupat tāda scēna notika, ka briesmas! Es tev saku kā miesīgam dēlam. Galvenais, Aglaja gandrīz vai smejas par māti. To, ka viņa laikam atteikusi Jevgeņijam Pavličam pirms kāda mēneša un ka viņiem notikusi izskaidrošanās, diezgan formāla, paziņojušas māsas kā kādu mīklu… tomēr grūtu mīklu. Bet tā taču ir tik patvaļīga un fantastiska būtne, ka nevar ne izstāstīt! Augstsirdība, visas krietnās sirds un prāta īpašības — tas viss droši vien viņā ir, bet nāk klāt untumi, zobgalības, vārdu sakot, velnišķīgs raksturs un piedevām ar fantāzijām. Par māti nupat gana izsmējās taisni acīs, arī par māsām, par kņazu Ј>.; par mani nemaz nav ko runāt, par mani viņa reti kad nesmejas, bet ko tad es, es, vai zini, mīlu viņu, mīlu pat, ka viņa smejas,"— un, liekas, šis velnēns mani par to jo sevišķi mīl, tas ir, vairāk par visiem citiem, tā šķiet. Varu saderēt, ka viņa arī par tevi jau gana izsmējusies. Nupat jūs abi sarunājāties pēc pirmītējā negaisa tur augšā; viņa sēdēja tev blakus, it kā nekas nebūtu noticis.

Kņazs briesmīgi nosarka un sažņaudza labo roku, bet cieta klusu.

— Manu mīļo, dārgo Ļev Nikolajič! — pēkšņi ģenerālis ierunājās jūsmīgi un dedzīgi. — Es… un pat Ļizaveta Prokofjevna pati (kura gan atkal sākusi tevi lamāt, bet līdz ar tevi arī mani tevis dēļ, tikai nesaprotu, par ko) — mēs tomēr tevi mīlam, mīlam sirsnīgi un cienām, neskatoties ne uz ko, tas ir, uz visu šķietamo. Bet piekriti, mīļais draugs, piekriti pats, kāda te neatminama mīkla un kāds īgnums pārņem, dzirdot, ka pēkšņi šis aukstasinīgais velnēns (tāpēc ka viņa stāvēja mātes priekšā ar visdziļāko nicināšanu pret visiem mūsu jautājumiem, bet pret manējiem jo sevišķi, tāpēc ka es, velns parauj, izdarīju muļķību, iedomājos stingrību izrādīt, tā kā esmu ģimenes galva, — nu, un izdarīju muļķību) — šis aukstasinīgais velnēns pēkšņi ņem un paziņo ar izsmieklu, un ka šī «jukusī» (tā viņa sacīja, un man liekas dīvaini, ka viņa atkārto tavus vārdus: «Vai tad jūs nevarējāt,» viņa saka, «vēl līdz šim nojaust?»), ka šī jukusī «ieņēmusi galvā katrā ziņā apprecināt mani ar kņazu Ļevu Nikolajiču un tādēļ Jevgeņiju Pavliču no mūsu nama grib izēst» … tik vien pateica; cita nekāda paskaidrojuma nedeva, pati smejas, bet mēs mutes vien iepletām; aizcirta durvis un aizgāja. Pēc tam man pastāstīja par pirmītējo pasāžu ar viņu un ar tevi… un… un… klausies, mīļo kņaz, tu neesi tik viegli aizvainojams, tu esi ļoti prātīgs, to es tevī esmu pamanījis, bet… nedusmojies: nudien, viņa par tevi smejas. Gluži kā bērns smejas, un tāpēc uz viņu nedusmojies, bet tas noteikti tā ir. Neiedomājies tikai kaut ko, — viņa vienkārši nerro tevi un mūs visus — aiz dīkdienības. Nu, ardievu! Tev zināmas mūsu jūtas? Mūsu sirsnīgās jūtas pret tevi? Tās ir nemainīgas, nekad un nekādā nozīmē … bet… man tagad jāiet uz turieni, uz redzēšanos! Reti kad esmu nonācis tādās sprukās (tā taču saka), kādās tagad atrodos … Ak, šī vasarnīca!

Palicis viens krustcelēs, kņazs palūkojās apkārt, ātri pārgāja pāri ielai, piegāja tuvu kādas vasarnīcas apgaismotam logam, atlocīja mazo papīriņu, ko bija cieši žņaudzis labajā rokā visu laiku, kamēr viņš sarunājās ar Ivanu Fjodoroviču, un izlasīja, uztverdams vajo gaismas staru:

«Rīt pulksten septiņos no rīta es būšu uz zaļā sola parkā un gaidīšu Jūs. Esmu nolēmusi runāt ar Jums kādā ārkārtīgi svarīgā lietā, kas attiecas tieši uz Jums.

P. S. Ceru, Jūs nevienam nerādīsiet šo zīmīti. Lai gan man kauns rakstīt Jums tādu aizrādījumu, bet es nolēmu, ka Jūs esat tā cienīgs, un uzrakstīju — sarkdama aiz kauna par Jūsu smieklīgo raksturu.

PP. S. S. Tas ir tas pats zaļais sols, ko es Jums pirmīt parādīju. Kaunieties! Es biju spiesta arī to pierakstīt.»

Zīmīte bija uzrakstīta steigā un salocīta pavirši, droši vien — tikko Aglaja taisījās iznākt terasē. Neizsakāmā uztraukumā, kas bija līdzīgs bailēm, kņazs atkal cieši sažņaudza rokā papīrīti un kā izbiedēts zaglis atsprāga jo ātrāk no loga, no gaismas; bet, izdarot šo kustību, viņš pēkšņi cieši sadūrās ar kādu kungu, kas atradās viņam taisni aiz muguras.

—    Es jums sekoju, kņaz, — kungs sacīja.

—    Tas esat jūs, Keller? — kņazs izbrīnā iesaucās.

—    Meklēju jūs, kņaz. Gaidīju jūs pie Jepančinu vasarnīcas, protams, nevarēju iet iekšā. Sekoju jums, kamēr jūs gājāt ar ģenerāli. Esmu jūsu rīcībā, kņaz, izmantojiet Kelleru. Gatavs ziedoties un pat mirt, ja būs vajadzīgs.

—    Kādēļ… gan?

—     Nu, droši vien sekos izaicinājums. Šis poručiks Molovcovs, es viņu pazīstu, tas ir, ne personīgi… viņš necietīs apvainojumu. Mūsējos, tas ir, mani un Rogožinu, viņš, protams, gatavs uzskatīt par plukatām — un varbūt pelnīti, tādējādi atbildīgs paliekat jūs viens pats. Vajadzēs pašam samaksāt, kņaz. Viņš par jums apvaicājās, es dzirdēju, un droši vien jau rīt viņa draugs pie jums ieradīsies, bet varbūt jau tagad jūs gaida. Ja pagodināsiet mani, izraudzīsieties par sekundantu, tad jūsu dēļ esmu gatavs pat kļūt par zaldātu; tāpēc vien jūs meklēju, kņaz.

—     Tad jūs arī esat par divkauju! — Kņazs pēkšņi iesmējās par varen lieliem brīnumiem Kelleram. Viņš smējās pilnā kaklā. Kellers, kas tiešām jutās kā uz adatām līdz tam brīdim," kad guva iespēju piesolīties par sekundantu, gandrīz apvainojās, noraudzīdamies, cik jautri smejas kņazs.

—    Jūs tomēr, kņaz, viņu satvērāt aiz rokām. Dižciltīgai personai un vēl publikas priekšā to grūti paciest.

—     Bet viņš man iegrūda krūtīs! — kņazs smiedamies iesaucās. — Mums nav par ko cīnīties! Es lūgšu viņam piedošanu, tas ir viss. Bet, ja cīnīties, tad cīnīties! Lai šauj; es pat vēlos. Ha-ha! Es tagad protu pielādēt pistoli. Vai jūs, Keller, protat pielādēt pistoli? Vispirms pulveris jānopērk, pistoļu pulveris, ne mitrs un ne tik rupjš, ar kādu šauj no lielgabaliem; bet pēc tam sākumā pulveri iebērt, tūbu kaut kur no durvīm sadabūt un tikai tad ielikt lodi, nevis lodi pirms pulvera, citādi nesprāgs. Dzirdiet, Keller, citādi nesprāgs. Ha-ha! Vai tas nav lielisks pamatojums, draugs Keller? Ak, Keller, vai zināt, ka es jūs tūdaļ apkampšu un noskūpstīšu! Ha-ha-ha! Kā jūs pirmīt tā atgadījāties pēkšņi viņa priekšā? Atnāciet pie manis jo drīzāk dzert šampanieti. Visi piedzersimies! Vai jūs arī zināt, ka man ir divpadsmit pudeles šampanieša pie Ļebedeva pagrabā! Ļebedevs man «gadījuma pēc» aizvakar pārdeva, tūlīt otrā dienā pēc tam, kad biju pie viņa pārvācies, visas ari nopirku. Es visu kompāniju sasaukšu! Kā, vai tad jūs šonakt gulēsiet?

—    Kā katru nakti, kņaz.

—    Nu, tad saldus sapņus! Ha-ha!

Kņazs pārgāja ceļam pāri un pazuda parkā, atstādams pārdomās mazliet norūpējušos Kelleru. Tas vēl nebija redzējis kņazu tik dīvainā omā un līdz šim pat iedomāties ko tādu nebija varējis.

«Drudzis droši vien, tāpēc ka nervozs cilvēks, un tas viss atstājis iespaidu, bet, protams, drosmi viņš nezaudēs. Lūk, taisni tādi drosmi nezaudē, nudien!» Kellers domāja. «Hm, šampanietis! Interesanta ziņa. Divpadsmit pudeles, ducītis; nekas, pieklājīgs garnizons. Bet varu saderēt, ka Ļebedevam kāds ieķīlājis šo šampanieti… viņš tomēr diezgan mīļš, šis kņazs; tiešām, man patīk tādi; nav ko laiku zaudēt un… ja šampanietis, tad pašā laikā arī būs…»

Ka kņazs bija gluži kā drudzī, tas, protams, bija taisnība.

Viņš ilgi klejoja pa tumšo parku un beidzot «notvēra sevi» pastaigājamies pa kādu parka aleju. Viņam bija palicis atmiņā, ka pa šo aleju viņš jau kādreiz gājis, sākot no sola līdz kādam vecam kokam, augstam un labi saredzamam, reižu trīsdesmit vai četrdesmit simt soļu turp un atpakaļ. Atcerēties to, ko viņš domājis vismaz veselu stundu parkā, Viņš nekādi nevarētu, ja pat gribētu Viņš pieķēra sevi, kā viņaņi pavīd kāda doma, no kuras pēkšņi vai jāplīst aiz smiekliem; lai gan nemaz nebija par ko smieties, bet viņam smieties vien gribējās. Viņam ienāca prātā, ka doma par divkauju varēja rasties ne tikai Kellera galvā vien un ka tātad runāšana par to, kā pielādēt pistoli, varēja arī nebūt nejauša… «Pag!» viņš pēkšņi apstājās citas domas varā. «Pirmīt viņa nokāpa terasē, kad es sēdēju kaktā, un briesmīgi brīnījās, atrazdama mani tur, un — tā smējās… par tēju sāka runāt; bet viņai taču tai laikā šis papirītis jau bija rokās, tātad viņa noteikti zināja, ka es sēžu terasē, kāpēc tad viņa brīnījās? Ha-ha-ha!»

Viņš izrāva zīmīti no kabatas un noskūpstīja to, bet tūlīt apstājās un nogrima domās,

«Cik tas dīvaini! Cik tas dīvaini!» viņš noteica pēc mirkļa pat itin kā skumjās: brīžos, kad viņš izjuta lielu prieku, viņam vienmēr kļuva skumji, viņš pats nezināja, kāpēc. Viņš vērīgi paraudzījās visapkārt un brīnījās, ka iegriezies šeit. Viņš bija ļoti noguris, piegāja pie sola un atsēdās. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Mūzika pie stacijas vairs nespēlēja. Parkā varbūt vairs nebija neviena; protams, varēja būt jau vismaz pusdivpadsmit. Nakts klusa, silta, gaiša — Pēterburgas nakts jūnija sākumā, bet biezajā, ēnainajā parkā, alejā, kur viņš sēdēja, bija jau gandrīz pavisam satumsis.

Ja viņam kāds sacītu šai brīdī, ka viņš ir iemīlējies, mīl ar kaislīgu mīlestību, tad viņš izbrīnā, varbūt pat sašutumā noraidītu šo domu. Un, ja kāds vēl piebilstu, ka Aglajas zīmīte ir mīlestības vēstulīte, iemīlējušās aicinājums satikties, tad aiz kauna par šo cilvēku viņš būtu vai zemē ielīdis un varbūt pat izaicinājis to uz divkauju. Tas viss bija pilnīgi patiesi, un viņš ne reizi nešaubījās un nepieļāva ne mazāko «blakus» domu, ka iespējama šīs jaunavas mīlestība uz viņu vai pat viņa paša mīlestība uz šo jaunavu. Ka iespējama mīlestība uz viņu, «uz tādu cilvēku kā viņš» — to viņš atzītu par kaut ko briesmīgu. Viņam likās, ka tā ir bijusi tikai viņas nerātnība, ja tiešām te vispār kas ir; „bet viņš bija pārāk vienaldzīgs tieši pret nerātnību un atzina, ka tas ir kaut kas pārlieku parasts, bet pats bija aizņemts un norūpējies par gluži ko citu. Vārdiem, kas pirmīt bija pasprukuši uztrauktajam ģenerālim par to, ka viņa smejoties par visiem, bet par viņu, kņazu, jo sevišķi, viņš bija noticējis pilnīgi. Par to viņš nejuta ne mazākā aizvainojuma; pēc viņa domām, tā tam vajadzēja būt. Svarīgākais bija tas, ka rīt atkal redzēs viņu, rīt agri sēdēs viņai līdzās uz zaļā sola, klausīsies, kā pielādēt pistoli, un raudzīsies viņā. Nekā vairāk arī viņam nevajadzēja. Arī jautājums par to, ko īsti tā nodomājusi viņam sacīt un kas tā tāda par svarīgu lietu, kura skar tieši viņu, — vienu vai divas reizes iešāvās viņam prātā. Bez tam viņš nešaubījās ne brīdi, ka tiešām pastāv šī «svarīgā lieta», kuras dēļ viņu aicināja, bet gandrīz nemaz nedomāja par šo svarīgo lietu tagad un pat nejuta ne mazākā mudinājuma domāt par to.

Klusu soļu čirkstoņa alejas smiltīs lika viņam pacelt galvu. Cilvēks, kura seju grūti bija saredzēt tumsā, pienāca pie sola un apsēdās viņam blakus. Kņazs aši pievirzījās viņam gandrīz cieši klāt un saskatīja Rogožina bālo seju.

—    Es jau zināju, ka tu kaut kur te klaiņo, nemaz nebija ilgi jāmeklē, — Rogožins caur zobiem nomurmināja.

Viņi sastapās pirmo reizi pēc notikuma traktiera koridorā. Pārsteigts par Rogožina negaidīto ierašanos, kņazs kādu laiku nevarēja sakopot domas, un moku pilnā izjūta atkal atmodās viņa sirdī. Rogožins, acīm redzot, izprata iespaidu, ko bija atstājis uz kņazu; bet, lai gan viņš sākumā mulsa, runāja ar tādu kā iedīdītu familiaritāti, kņazam drīz vien likās, ka viņā nav nekā mākslota un pat nekāda sevišķa samulsuma; ja ari bija kāda neveiklība viņa kustībās un runā, tad tā bija tikai ārēja; savā sirdī šis cilvēks nevarēja mainīties.

—    Kā tu… atradi mani te? — kņazs jautāja, lai kaut ko sacītu.

—    No Kellera dzirdēju (biju pie tevis iegriezies) — «uz parku esot aizgājis»; nu, es domāju, tā arī ir.

—    Kas tad «ir»? — kņazs bažīgi uzķēra pasprukušo vārdu.

Rogožins iesmējās, bet paskaidrojumu nedeva.

—    Es saņēmu tavu vēstuli, Ļev Nikolajič; to tu gluži veltīgi… un kam tu tā! … Bet tagad es pie tevis viņas uzdevumā: liek tevi katrā ziņā aicināt; kaut ko ļoti vajagot tev pateikt. Šodien pat jau lūdza.

—    Es aiziešu rīt. Es tūlīt eju mājās; tu… pie manis?

—    Kādēļ? Es tev visu pateicu; ardievu.

—    Vai tad neienāksi? — kņazs klusi jautāja.

—    Jocīgs cilvēks tu esi, Ļev Nikolajič, par tevi var pabrīnīties.

Rogožins dzēlīgi iesmējās.

—    Kāpēc? Kāda iemesla dēļ tev tagad tāds niknums uz mani? — skumji un dedzīgi ierunājās kņazs. — Tu pats taču tagad zini, ka viss, ko tu domāji, — nav taisnība. Un tomēr tā jau domāju, ka tavs niknums uz mani vēl šodien nav pārgājis — un vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka tu taču man uzbruki, tāpēc arī tavs niknums nerimstas. Saku tev, ka atceros tikai to Parfenu Rogožinu, ar kuru todien, krustiņus mainīdami, sabrāļojāmies; es tev to rakstīju vakardienas vēstulē, lai tu pat domāt par visiem šiem kungiem aizmirstu un par to ar mani vairs nerunātu. Ko tu vairies no manis? Kam slēp no manis roku? Es tev saku, ka visu to, kas bija toreiz, tikai par murgiem vien uzskatu: es tevi, kāds tu biji todien, tagad pazīstu caur un cauri, kā pats sevi. Ko tu biji iedomājies, tas nemaz nebija un nevarēja būt. Kādēļ tad mūsu naidam vēl būtu jāpastāv?

—     Kāds tev vēl būs naids! — Rogožins atkal iesmējās par dedzīgo, piepešo kņaza runu. Viņš tiešām stāvēja sāņus, atkāpies pāris soļu, un slēpa savas rokas.

—    Tagad man nemaz nav ko iet pie tevis, Ļev Nikolajič, — viņš lēni un sentenciozi beigās piebilda.

—    Tik ļoti mani ienīsti?

—    Es tevi neieredzu, Ļev Nikolajič, kādēļ gan lai es pie tevis ietu? Eh, kņaz, tu gluži kā bērns, kam sagribējies rotaļlietiņas, — velc tik laukā un cel priekšā, — bet nekā nesaproti. Vēstulē tu uz mata tā visu uzrakstīji, kā tagad saki, — bet vai tad es tev neticu? Katram tavam vārdam ticu un zinu, ka tu mani nekad neesi krāpis un nekad arī nekrāpsi; bet es tevi tomēr neieredzu. Tu te raksti, ka esot visu aizmirsis un tikai to Rogožinu, ar kuru krustiņiem mij ies, tu atceroties, nevis to Rogožinu, kas pret tevi bija dunci pacēlis. Bet kā tad tu manas jūtas vari zināt? (Rogožins atkal iesmējās.) Es taču varbūt to ne reizes no tā laika nemaz neesmu nožēlojis, bet tu jau savu brālīgo piedošanu man esi atsūtījis. Varbūt es tai pašā vakarā jau gluži ko citu domāju, bet tas . ..

. — Vairs ne prātā nenāca! — kņazs uzķēra. — Kā gan citādi! Un varu saderēt, ka tu toreiz steidzies taisni prom uz vilcienu un atdrāzies šurp uz Pavlovsku mūziku klausities, un pūlī viņu taisni tāpat kā šodien vēroji un viņai vien sekoji. Ar to taču nepārsteigsi? Ja jau tu nebūtu toreiz tādā stāvoklī, ka tikai par vienu vien spēji domāt, tad varbūt nemaz nebūtu dunci pret mani pacēlis. Nojauta man toreiz jau no pašā rīta bija, tevī raugoties; vai tu zini, kāds tu toreiz biji? Kad krustiņus mijām, taisni tad varbūt man uzradās šī doma. Kādēļ tu mani toreiz pie vecītes vedi? Savu roku ar to domāji savaldīt? Un nevar taču būt, ka nodomāji, bet tikai nojauti, tāpat kā es… Mēs toreiz abi reizē esam nojautusi. Nebūtu tu toreiz pacēlis roku pret mani (dievs to novērsa), kas es tagad būtu tavā priekšā? Jo es tevi tik un tā turēju aizdomās, abiem viens grēks, abiem reizē! (Neviebies taču! Nu, ko tu smejies?) «Neesmu nožēlojis»! Ja arī būtu gribējis, tad varbūt nespētu nožēlot, jo tu turklāt ienīsti mani. Un, ja es būtu kā eņģelis nevainīgs tavā priekšā, tu tomēr nevarēsi mani ciest, kamēr domāsi, ka viņa mīl nevis tevi, bet mani. Tātad tā ir greizsirdība. Un, ko es šai nedē|a esmu izdomājis, Parfen, es tev pateikšu: vai tu zini, ka tagad varbūt viņa tevi par visiem vairāk mīl un, jo vairāk moka, jo vairāk arī mīl? Viņa to tev nesacīs, bet vajag prast saskatīt. Kādēļ gan viņa galu galā tomēr precas ar tevi? Kādreiz viņa to pasacīs tev pašam. Dažas sievietes pat grib, lai viņas tā tiktu mīlētas, un viņa ir taisni tādas dabas. Tavam raksturam un tavai mīlestībai vajag viņu pārsteigt! Vai tu zini, ka sieviete ir spējīga nomocīt cilvēku ar cietsirdību un izsmieklu un ne reizes viņa nejutīs sirdsapziņas pārmetumus, tāpēc ka klusībā katru reizi domās, raudzīdamās tevī: «Tagad es viņu nomocīšu līdz nāvei, toties pēc tam ar savu mīlestību viņu atveldzēšu…»

Rogožins skaļi smējās, noklausījies kņazā.

—    Vai tikai tu pats, kņaz, šā vai tā neesi tādai uzķēries? Es šo to par tevi esmu dzirdējis — ja tas taisnība?

—    Ko, ko tu varēji dzirdēt? — kņazs pēkšņi nodrebēja un apstājās, ārkārtīgi samulsis.

Rogožins smējās joprojām. Viņš ne bez ziņkārības un varbūt ne bez labpatikas bija klausījies kņazā; kņaza līksmā un dedzīgā aizrautība ļoti pārsteidza un uzmundrināja viņu.

—     Un ne vien esmu dzirdējis, bet pats tagad redzu, ka taisnība, — viņš piebilda, — nu, kad tu tā esi runājis kā tagad? Šādi vārdi taču nepavisam nav tavi. Nebūtu es neko dzirdējis par tevi, nemaz nenāktu šurp; un vēl uz parku pusnaktī.

—    Es tevi nemaz nesaprotu, Parfen Semjonič.

—     Viņa jau sen man par tevi skaidroja, bet nu es pats pirmīt noskatījos, kā tu mūzikas laikā ar to kopā sēdēji. Dievojās man, vakar un šodien dievojās, ka tu Aglajā Jepančinā esot iemīlējies kā runcis. Man tas, kņaz, vienalga, un tā arī nav mana darīšana: ja tu viņu vairs nemīli, tad viņa vēl mīl tevi. Tu taču zini, ka viņa tevi ar to katrā ziņā grib salaulāt, viņa tā nosolījusies, he-he! Saka man: «Bez šiten tā pie tevis neiešu, — kā viņi uz baznīcu, arī mēs uz baznīcu.» Kas te slēpjas, es nevaru saprast un ne reizes neesmu sapratis: vai mīl tevi bez gala, vai… ja mīl, kā tad ar citu grib tevi salaulāt? Saka: «Gribu viņu redzēt laimīgu,» — tātad patiešām mīl.

—     Es teicu un rakstīju tev, ka viņa… nav pie pilna prāta, — kņazs sacīja, ar mokām noklausījies Rogožinā.

—     Dievs to zina! Varbūt tu tomēr maldies… viņa man šodien jau noteica dienu, kad no stacijas viņu pārvedu: pēc trim nedēļām, bet varbūt pat agrāk droši vien iesim laulāties; nozvērējās, svētbildīti noņēma, noskūpstīja. Tātad no tevis, kņaz, tagad viss atkarīgs, he-he!

—    Tas viss murgi! Tas, ko tu par mani saki, nekad, nekad nenotiks! Rīt es pie jums aiziešu …

—    Kā tad prātā jukusi? — Rogožins atsāka. — Kā gan viņa visiem citiem pie pilna prāta, tikai tev vienīgajam kā jukusi? Kā tad viņa vēstules raksta turp? Būtu prātā jukusi, tad arī tur pēc vēstulēm manītu.

—    Kādas vēstules? — kņazs izbailēs jautāja.

—    Turp raksta, lai, un tā lasa. tu nezini? Nu, tad uzzināsi; droši vien pati tev parādīs.

—    Tas nav ticams! — kņazs iesaucās.

—    Eh! Tu taču, Ļev Nikolajič, vēl maz esi šo celiņu staigājis, kā es redzu, vēl tikai sāc. Pagaidi drusciņ: pats savu policiju vēl uzturēsi, pats dienu un nakti dežurēsi un katru turienes soli zināsi, ja tikai…

—     Beidz un nerunā par to nekad! — kņazs iesaucās. — Klausies, Parfen, es nupat pirms tevis te staigāju un pēkšņi sāku smieties, nezinu, par ko, tikai iemesls bija tas, ka es atcerējos, ka rīt, kā par spīti, man dzimšanas diena. Tagad gandrīz jau divpadsmit. Iesim sagaidīsim šo dienu! Man ir vīns, iedzersim vīnu, novēli man to, ko es pats tagad nezinu novēlēt, taisni tu novēli, bet es tev tavu laimi novēlēšu. Citādi dod atpakaļ krustul Tu taču neatsūtīji man krustu otrā dienā! Tev taču tas ap kaklu? Ap kaklu arī tagad, vai ne?

—    Ir, — sacīja Rogožins.

—    Nu tad iesim. Es bez tevis negribu savu jauno dzīvi sagaidīt, tāpēc ka man sākusies jauna dzīve! Tu nezini, Parfen, ka šodien sākusies mana jaunā dzīve?

—    Tagad pats redzu un pats zinu, ka sākusies; tā arī viņai paziņošu. Tu neesi pie pilna prāta, Ļev Nikolajič!

IV

Kopā ar Rogožinu tuvodamies savai vasarnīcai, kņazs ārkārtīgi pārsteigts ievēroja, ka viņa spoži apgaismotajā terasē sapulcējusies trokšņaina un kupla sabiedrība. Jautrā kompānija skaļi smējās, klaigāja; likās, pat strīdējās; no pirmā acu uzmetiena varēja nojaust, ka tur ļoti līksmi pavada laiku. Un tiešām, uzkāpis terasē, viņš ieraudzīja, ka visi dzēra — dzēra šampanieti un, kā likās, jau diezgan ilgi, tā ka daudzi no dzīrotājiem bija paguvuši visai patīkami iejūsmināties. Visi viesi bija kņaza paziņas, taču likās savādi, ka viņi sapulcējušies visi reizē, kā saukti, lai gan kņazs nevienu nebija aicinājis, bet par savu dzimšanas dienu viņš pats tikai nupat bija nejauši iedomājies.

— Būsi pateicis kādam, ka celsi galdā šampanieti, un nu viņi saskrējuši, — nomurmināja Rogožins, kāpdams kņazam līdzi terasē, — mums šitenais punkts zināms; viņiem tikai papūt… — viņš piebilda gandrīz nikni, protams, atcerēdamies savu neseno pagātni.

Visi sagaidīja kņazu ar saucieniem un novēlējumiem, cieši apstādami viņu. Daži bija ļoti trokšņaini, citi daudz mierīgāki, bet visi steidzās apsveikt, padzirdējuši par dzimšanas dienu, un katrs gaidīja savu kārtu. Dažu personu — piemēram, Burdovska klātbūtne ieinteresēja kņazu; bet vislielākais pārsteigums bija tas, ka šīs kompānijas vidū pēkšņi parādījās arī Jevgeņijs Pavlovičs; kņazs negribēja ticēt pats savām acīm un gandrīz vai izbijās, ieraudzīdams viņu.

Tikmēr Ļebedevs, gluži sasarcis un tāds kā aizgrābts, pieskrēja ar paskaidrojumiem; viņš bija jau krietni pilnā.

Romāna «Idiots» plāns.

Kņazs Miškins. Māksi. z. Glazunovs, 1956.

No viņa pļāpāšanas noskaidrojās, ka visi sapulcējušies gluži parastā kārtā un pat nejauši. Pats pirmais pievakare atbraucis Ipolits un, juzdamies daudz labāk, vēlējies uzgaidīt kņazu terasē. Viņš nolicies uz dīvāna; pēc tam pie viņa nokāpis Ļebedevs, tad visa viņa ģimene, tas ir, ģenerālis Ivolgins un meitas. Burdovskis atbraucis reizē ar Ipolitu, pavadīdams viņu. Gaņa un Pticins iegriezušies laikam nesen, garām ejot (viņu parādīšanās sakrita ar atgadījumu stacijā); pēc tam ieradies Kellers, paziņojis par dzimšanas dienu un pieprasījis šampanieti. Jevgeņijs Pavlovičs atnācis tikai pirms kādas pusstundas. Lai būtu šampanietis un lai tiktu sarīkoti svētki, visiem spēkiem uzstājies arī Koļa. Ļebedevs ar prieku pasniedzis vīnu.

—     Bet savējo, savējo! — viņš čaloja. — Uz mana paša rēķina, lai jūs slavinātu un apsveiktu, arī cienasts būs, uzkožamie, par to meita rūpējas; bet, kņaz, ja jūs zinātu, kāds temats pacelts! Atcerieties Hamleta vārdus — «Būt vai nebūt?». Laikmetīgs temats, laikmetīgs! Jautājumi un atbildes… Arī Terentjeva kungs augstākā mērā… negrib gulēt! Bet no šampanieša viņš tikai malciņu norija, tikai malciņu, tas nekaitēs… Nāciet tuvāk, kņaz, un izlemiet! Visi jūs gaidīja, visi jūsu labo prātu vien gaidīja …

Kņazs pamanīja mīļo, laipno Veras Ļebedevas skatienu, arī tā steidzās izspraukties cauri pūlim pie viņa. Garām visiem kņazs sniedza roku viņai pirmajai; viņa notvīka aiz prieka un novēlēja tam «laimīgu mūžu kopš šis pašas dienas». Pēc tam viņa pa galvu pa kaklu aizskrēja uz virtuvi; tur viņa gatavoja uzkožamos; bet arī pirms kņaza ierašanās — kolīdz kādu brīdi varēja atrauties no darba — viņa ieradās terasē un visiem spēkiem klausījās dedzīgajos strīdos par visabstraktākajiem un viņai neparastiem jautājumiem, ko bez mitas pārrunāja iereibušie viesi. Viņas jaunākā māsa vaļā muti bija iemigusi blakus istabā uz lādes, bet zēns, Ļebedeva dēls, stāvēja līdzās Koļam un Ipolitam, un viņa jūsmīgā seja vien jau liecināja, ka viņš gatavs nostāvēt te vienā vietā un ar baudu klausīties vēl vai desmit stundas no vietas.

—    Es jūs sevišķi* gaidīju un esmu ļoti priecīgs, ka jūs atnācāt tik laimīgs, — sacīja Ipolits, kad kņazs tūlīt pēc Veras piegāja paspiest viņam roku.

—    Kā tad jūs zināt, ka es «tik laimīgs»?

—     No sejas redzams. Sasveicinieties ar kungiem un atsēdieties ātrāk te pie mums. Es sevišķi jūs gaidīju, — viņš piebilda, nozīmīgi uzsvērdams to, ka viņš ir gaidījis. Uz kņaza piezīmi: «Ka tik viņam nekaitētu tik vēlu sēdēt?» — viņš atbildēja, ka pats brīnoties, kā viņš pirms trim dienām gribējis nomirt, un ka nekad viņš neesot juties labāk kā šovakar.

Burdovskis pietrūkās kājās un nomurmināja, ka viņš «tāpat…», ka viņš kopā ar Ipolitu, «pavadījis viņu un arī esot priecīgs»; vēstulē viņš «uzrakstījis blēņas» un tagad esot «taisni priecīgs…». Nenobeidzis viņš cieši paspieda kņazam roku un atsēdās krēslā.

Pēc visiem kņazs piegāja arī pie Jevgeņija Pavloviča. Tas tūlīt paņēma kņazu zem rokas.

—    Man jums tikai jāsaka pāris vārdu, — viņš teica pusbalsī, — un ārkārtīgi svarīgā lietā. Aiziesim uz brīdi sāņus.

—    Pāris vārdu, — kņazam otrā ausī iečukstēja kāda cita balss, un kāds cits paņēma viņu no otras puses zem rokas. Kņazs izbrīnījies ieraudzīja briesmīgi izpūrušu, sasarkušu un smejošu cilvēku, kas mirkšķināja acis, un tūdaļ pazina Ferdiščenko, kas diezin no kurienes te bija ieradies.

—    Ferdiščenko atceraties? — tas jautāja.

—    Kur jūs te gadījāties? — kņazs iesaucās.

—    Viņš nožēlo! — iesaucās pieskrējušais Kellers. — Viņš bija noslēpies, viņš negribēja jums rādīties, viņš tur kaktā bija noslēpies, viņš nožēlo, kņaz, viņš jūtas vainīgs.

—    Kāpēc tad, kāpēc?

—     Es taču viņu satiku, kņaz, es viņu nupat satiku un atvedu; tas ir viens no maniem retajiem draugiem; bet viņš nožēlo.

—     Ļoti priecājos, kungi; ejiet sēdieties tur pie citiem, es tūlīt nākšu, — kņazs beidzot atkratījās, steigdamies pie Jevgeņija Pavloviča.

—     Te pie jums interesanti, — tas sacīja, — un es ar prieku pagaidīju jūs kādu pusstundu. Redziet, mīļo Ļev Nikolajič, es visu nokārtoju ar Kurmiševu un iegriezos jūs nomierināt; jums nav ko uztraukties, viņš ļoti, ļoti prātīgi uzņēma šo lietu, jo vairāk tāpēc, ka, manuprāt, drīzāk gan pats ir vainīgs.

—    Ar kādu Kurmiševu?

—    Ar to, kuru jūs pirmīt aiz rokām satvērāt… Viņš bija tik saniknots, ka gribēja jau rīt pie jums sūtīt pēc paskaidrojumiem.

—    Ko jūs runājat, kas par niekiem!

—    Protams, nieki, un ar niekiem droši vien viss beigtos; bet mums šie cilvēki…

—    Jūs varbūt vēl cita iemesla dēļ esat atnācis, Jevgeņij Pavlič?

—    Ak, protams, arī vēl cita iemesla dēļ, — tas iesmējās. — Es, mīļo kņaz, rīt mazā gaismiņā braucu šai nelaimīgajā lietā (nu, lūk, tēvoča dēļ) uz Pēterburgu; iedomājieties: tas viss tiesa, un visi jau zina, tikai es ne. Mani tas viss tā pārsteidza, ka es tur (pie Jepančiniem) nemaz nepaspēju iegriezties; rīt arī nebūšu, tāpēc ka atradīšos Pēterburgā, — saprotat? Varbūt dienas trīs šeit nebūšu, — vārdu sakot, man vairs neiet lāgā. Lai gan tas nav nemaz tik svarīgi, bet esmu nolēmis, ka man par šo to pilnīgi vaļsirdīgi jāizrunājas ar jums un nekavējoties, tas ir, pirms aizbraukšanas. Es tagad pasēdēšu un pagaidīšu, ja atļausiet, kamēr kompānija izklīdīs; turklāt man nav vairs kur dēties: esmu tā uztraukts, ka nemaz neiešu gulēt. Beidzot, lai gan negodīgi un nepieklājīgi tā tieši vajāt cilvēku, bet es jums sacīšu atklāti: esmu nācis meklēt jūsu draudzību, manu mīļo kņaz; jūs esat gluži neredzēts cilvēks, tas ir, kas nemelo uz katra soļa, varbūt nemelo nemaz, bet man kādā lietā vajadzīgs draugs un padomdevējs, jo es tagad galīgi esmu nelaimīgo skaitā…

Viņš atkal iesmējās.

—     Lūk, kas par nelaimi, — kņazs brīdi nogrima domās, — jūs gribat pagaidīt, kamēr viņi izklīdīs, taču diezin kad tas būs. Vai nebūtu labāk mums tagad aiziet uz parku; viņi tiešām pagaidīs; es atvainošos.

—    Nē-nē, man ir savi iemesli, lai mūs neturētu aizdomās par īpašu sarunu ar nolūku; tie ir cilvēki, kas ļoti interesējas par mūsu attiecībām, — jūs to nezināt, kņaz? Un daudz labāk būs, ja viņi redzēs, ka bez visa tā mēs esam visdraudzīgākajās, nevis tikai īpašās attiecībās, — saprotat? Viņi pēc pāris stundām izklīdīs; es jūs aizkavēšu minūtes divdesmit, nu — pusstundu …

—    Esiet tik laipns, lūdzu; esmu pārāk priecīgs arī bez paskaidrojumiem; es par jūsu labajiem vārdiem, par draudzīgajām attiecībām jums ļoti pateicos. Atvainojiet,

ka šodien esmu izklaidīgs; ziniet, es nezin kāpēc nekādi nespēju šai brīdī būt uzmanīgs.

—    Redzu, redzu, — nomurmināja Jevgeņijs Pavlovičs ar mazu smīniņu. Viņš šovakar bija viegli sasmīdināms.

—    Ko jūs redzat? — kņazs satrūkās.

—     Bet jums ne prātā nenāk, mīļo kņaz, — joprojām smaidīja Jevgeņijs Pavlovičs, neatbildēdams uz tiešo jautājumu, — jums ne prātā nenāk, ka es esmu atnācis gluži vienkārši jūs piemānīt un garām ejot kaut ko no jums izdibināt?

—    Ka jūs esat atnācis kaut ko izdibināt, par to šaubu nav, — beidzot iesmējās arī kņazs, — un varbūt pat jūs esat nolēmis mani mazliet arī pamānīt. Bet kas par to, es no jums nebaidos; turklāt man tagad viss šķiet gluži vienaldzīgs — ticat vai ne. Un… un … un, tā kā es vispirms esmu pārliecināts, ka jūs tomēr esat lielisks cilvēks, tad taču mēs droši vien tiešām galu galā kļūsim draugi. Jūs man ļoti iepatikāties, Jevgeņij Pavlič, jūs, manuprāt, esat… ļoti, ļoti krietns cilvēks!

—    Nu, lai būtu kā būdams, bet ar jums ļoti patīkami kārtot darīšanas, vienalga, kādas, — noteica Jevgeņijs Pavlovičs, — iesim, es uz jūsu veselību tukšošu kausu; esmu ļoti apmierināts, ka jums piebiedrojos. A! — viņš pēkšņi apstājās. — Vai šis Ipolita kungs pie jums pārvācies dzīvot?

—    Jā.

—    Viņš taču tūlīt nemirs, es domāju?

—    Un tad?

—    Tā, nekas; es pusstundu te ar viņu kopā pavadīju…

Ipolits visu šo laiku gaidīja kņazu un nemitīgi noraudzījās viņā un Jevgeņijā Pavlovičā, kamēr tie nomaļus sarunājās. Viņš drudžaini atplauka, kad tie piegāja pie galda. Viņš bija nemierīgs un uzbudināts; uz pieres izspiedās sviedri. Viņa zibošajās acīs izpaudās ne vien drudžains, pastāvīgs nemiers, bet arī nenoteikta nepacietība; viņa skatiens klīda bez mērķa no priekšmeta pie priekšmeta, no vienas sejas uz otru. Lai gan vispārējā trokšņainajā sarunā viņš līdz šim dzīvi piedalījās, tomēr viņa jūsma bija tikai drudža radīta; patiesībā pret sarunu viņš izturējās nevērīgi; viņa strīds bija nesakarīgs, zobgalīgs un nevīžīgi paradoksāls; viņš neizrunāja līdz galam un pameta to, ko pirms brīža pats bija sācis runāt ar drudžainu dedzību. Kņazs ar izbrīnu un nožēlu uzzināja, ka viņam atļāvuši šovakar bez jebkādām ierunām izdzert divus pilnus kausus šampanieša un aizsāktais kauss, kas nolikts viņam priekšā, ir jau trešais. Bet to viņš uzzināja tikai vēlāk; šobrīd viņš neko daudz neievēroja.

—    Ziniet, es ļoti priecājos, ka taisni šodien jums dzimšanas diena! — Ipolits nokliedza.

—    Kāpēc?

—    Redzēsiet; drīzāk sēdieties; pirmkārt, jau tāpēc, ka sapulcējušies visi šie jūsu… ļaudis. Es tā jau nodomāju, ka būs ļaudis; pirmo reizi mūžā mans aprēķins piepildās! 2ēl tikai, ka nezināju par jūsu dzimšanas dienu, tad būtu atvedis dāvanu… Ha-ha! Bet varbūt dāvanu esmu atvedis! Vai ilgi vēl līdz gaismai?

—    Līdz ausmai nav vairs ne divas stundas, — Pticins atteica, paskatījies pulkstenī.

—    Kam tagad ausma, kad ārā tāpat var lasīt? — kāds piebilda.

—    Tādēļ, ka man jāredz saules maliņa. Vai varam dzert uz saules veselību, kņaz, kā jūs domājat?

Ipolits jautāja asi, uzrunādams visus bez liekām ceremonijām, it kā komandēdams, bet, kā liekas, pats to nemanīja.

—    Dzersim, manis pēc; tikai jums vajadzētu nomierināties, Ipolit, — vai ne?

—    Jūs tikai par gulēšanu; jūs, kņaz, esat mana aukle! Kolīdz parādīsies saule un «sāks skanēt» pie debess (kas to teicis pantos: «Pie debess saule sāka skanēt.» Bezjēdzīgi, bet labi!) — tā mēs tūlīt liksimies gulēt. Ļebedev! Saule taču ir dzīvības avots, vai ne? Ko nozīmē «dzīvības avots» apokalipsē? Vai jūs esat dzirdējis par «Vērmeļu zvaigzni», kņaz?

—    Esmu dzirdējis, ka Ļebedevs atzīstot, ka šī «Vērmeļu zvaigzne» ir dzelzceļu tīkls, kas izpleties Eiropā.

—     Nē, atļaujiet, tā nevar! — Ļebedevs iekliedzās, pietrūkdamies kājās un plātīdams rokas, it kā gribēdams apklusināt vispārējo smieklu šalti. — Atļaujiet! Ar šiem kungiem … visi šie kungi, — viņš pēkšņi pagriezās pret kņazu, — tas taču zināmos punktos, vai zināt ko … — Un viņš bez liekām ceremonijām uzsita divreiz pa galdu, no kā smiekli vēl vairāk pieņēmās.

Ļebedevs bija gan savā parastajā «vakarīgajā» omā, taču šoreiz viņu bija pārāk uzbudinājis un uztraucis iepriekšējais ilgais «zinātniskais» strīds, bet tādos

gadījumos viņš izturējās pret saviem oponentiem ar bezgalīgu un augstākā mērā atklātu nicināšanu.

—     Tā ne! Mēs, kņaz, pirms pusstundas norunājām nepārtraukt runātāju; nesmieties pilnā kaklā, kamēr viens runā; ļaut viņam brīvi visu izteikt, bet pēc tam lai arī ateisti, ja vēlas, ceļ iebildumus; mēs ģenerāli nosēdinājām par priekšsēdētāju, jā gan! Kā tad citādi? Tā jau katru var izsist no sliedēm, ja runā par augstu ideju, par dziļu ideju …

—    Runājiet vien, runājiet: neviens netraucē! — atskanēja balsis.

—     Runājiet, bet neaizrunājieties.

—    Kas tā tāda par «Vērmeļu zvaigzni»? — kāds apjautājās.

—     Man nav ne jēgas! — atbildēja ģenerālis Ivolgins, cienīgi nosēzdamies savā agrākajā priekšsēdētāja vietā.

—     Man ārkārtīgi patīk visi šie strīdi un uztraukumi, kņaz, zinātniski, protams, — tikmēr nomurmināja Kellers, pilnīgā aizgrābtībā nepacietīgi grozīdamies krēslā, — zinātniskie un politiskie, — viņš pēkšņi un gluži negaidot griezās pie Jevgeņija Pavloviča, kas sēdēja viņam tepat līdzās. — Ziniet, man briesmīgi patīk lasīt avīzēs par angļu parlamentiem, tas ir, nevis tādā nozīmē, par ko viņi tur spriež (es, vai zināt, neesmu politiķis), bet tādā, kā viņi savā starpā izskaidrojas, uzvedas, tā sakot, kā politiķi: «godājamais vikonts, kas sēž pretī», «godājamais grāfs, kas piekrīt manai domai», «mans godājamais oponents, kas pārsteidzis Eiropu ar savu priekšlikumu», — tas ir, visi šie izteicieniņi, viss šis brīvās tautas parlamentārisms — tas ir mūsējiem kas vilinošs. Tas mani valdzina, kņaz. Es vienmēr esmu bijis mākslinieks dvēseles dziļumos, zvēru jums, Jevgeņij Pavlič!

—     Tātad galu galā, — otrā kaktā sirdījās Gaņa, — pēc jūsu domām iznāk, ka dzelzceļi ir nolādēti, ka tie ir cilvēces bojā eja, ka tas ir mēris, kas nokritis no debesīm, lai saduļķotu «dzīvības avotus»?

Gavrila Ardalionovičs šovakar bija sevišķi satraukts, turklāt jautrs, gandrīz vai triumfējošs, kā kņazam likās. Ar Ļebedevu viņš, protams, jokoja, ķircinādams viņu, bet drīz vien arī pats iekarsa.

—     Ne jau dzelzceļi, nē! — iebilda Ļebedevs, vienā un tai pašā laikā uztraukdamies līdz neprātam un arī sajuzdams neizsakāmu baudu. — Patiesībā dzelzceļi vien nesaduļķos dzīvības avotus, bet pilnībā nolādēts ir viss šPs mūsu pēdējo gadsimtu noskaņojums, visā savā pilnībā, zinātniskajā un praktiskajā, tas varbūt tiešām nolādēts.

—    Tiešām vai tikai varbūt ir nolādēts? Tas taču svarīgi šai gadījumā, — Jevgeņijs Pavlovičs apjautājās.

—    Nolādēts, nolādēts, tiešām nolādēts! — kā azartā apstiprināja Ļebedevs.

—    Nesteidzieties, Ļebedev, jūs no rītiem esat daudz labsirdīgāks, — smaidīdams piebilda Pticins.

—     Bet vakaros toties vaļsirdīgāks! Vakaros sirsnīgāks un vaļsirdīgāks! — dedzīgi atsaucās uz viņa vārdiem Ļebedevs. — Vientiesīgāks un noteiktāks, godīgāks un cienīgāks, lai gan ar to es jums pagriežu sānus sitienam, bet nospļauties par to; es jūs visus tagad izaicinu, visus ateistus: ar ko jūs glābsiet pasauli un kādu normālu ceļu tai esat atraduši — jūs, zinātņu, rūpniecības, asociāciju vīri ar savām darba algām un visu citu? Ar ko glābsiet? Ar kredītu? Kas ir kredīts? Pie kā jūs novedīs kredīts?

—    Kas jums par ziņkāri! — piebilda Jevgeņijs Pavlovičs.

— Pēc manām domām: kas par šādiem jautājumiem neinteresējas, tas ir augstākās sabiedrības chenapan !

—    Kaut vai pie vispārējas solidaritātes un interešu līdzsvara novedīs, — Pticins piebilda.

—    Un tik vien, tik vien! Neatzīstot nekāda cita morāliska pamatojuma kā vien personīgā egoisma un materiālo vajadzību apmierināšanu. Vispārējs miers, vispārēja laime — aiz nepieciešamības! Vai tā ir, ja drīkstu jautāt, vai pareizi jūs saprotu, mans cienījamais kungs?

—     Taču vispārējā nepieciešamība dzīvot, dzert un ēst un, beidzot, vispilnīgākā zinātniskā pārliecība, ka jūs neapmierināsiet šo nepieciešamību bez vispārējas asociācijas un interešu solidaritātes, ir gan laikam pietiekami spēcīga doma, lai noderētu par atbalsta punktu un «dzīvības avotu» cilvēces nākamajiem gadsimtiem, — piebilda jau nopietni iekarsušais Gaņa.

—    Nepieciešamība dzert un ēst, tas ir, vienīgi pašsaglabāšanās jūtas…

—     Bet vai tad Nepietiek vienīgi ar pašsaglabāšanās jūtām? Jo pašsaglabāšanās jūtas ir normāls cilvēces likums…

—     Kas jums to teica? — pēkšņi iesaucās Jevgeņijs Paviovičs. — Likums — tas tiesa, taču tikpat normāls, cik iznīcināšanas likums, bet varbūt arī pašiznīcināšanās likums. Vai tad pašsaglabāšanās instinktā vien viss normālais cilvēces likums?

—    Ehē! — iesaucās Ipolits, aši pagriezdamies pret Jevgeņiju Pavloviču un ar traku ziņkāri aplūkodams viņu; bet, redzēdams, ka viņš smejas, sāka smieties ari pats, pagrūda blakus stāvošo Koļu un atkal jautāja viņam, cik pulkstenis, pats pievilka sev klāt Koļas sudraba pulksteni un alkatīgi pavērās rādītājā. Pēc tam, it kā visu aizmirsis, viņš izstiepās uz dīvāna, aizlika rokas aiz galvas un sāka raudzīties griestos; pēc brītiņa viņš jau atkal sēdēja pie galda izslējies, ieklausīdamies ārkārtīgi iekaisušā Ļebedeva pļāpāšanā.

—     Viltus un izsmiekla pilna doma, tirdoša doma! — Ļebedevs alkatīgi uztvēra Jevgeņija Pavloviča paradoksu. — Doma, kas izteikta, lai sakūdītu pretiniekus uz kautiņu, taču pareiza doma! Tāpēc ka jūs, labāko aprindu ņirga un kavalērists (lai gan ne bez spējām), arī pats nezināt, cik lielā mērā jūsu doma ir dziļa doma, pareiza doma! Jā. Pašiznīcināšanās likums un pašsaglabāšanās likums ir vienādi stipri cilvēcē! Sātans vienādi valda pār cilvēci līdz laika galam, kas mums vēl nav zināms. Jūs smejaties? Jūs neticat sātanam? Neticība sātanam ir franciska doma, viegla doma. Vai jūs jel zināt, kas ir sātans? Vai zināt, kā viņam vārds? Un, nezinādami pat viņa vārdu, jūs smejaties par viņa veidu pēc Voltēra parauga, par viņa nagiem, asti un ragiem, ko jūs paši esat izdomājuši; jo nešķīstais gars ir dižens un bargs gars, nevis ar nagiem un ragiem, ko jūs viņam esat piedēvējuši. Bet ne jau te tagad viss slēpjasl…

—    Kā jūs zināt, ka ne? — pēkšņi Ipolits iesaucās un sāka smieties gluži kā neprātīgs.

—    Veikla doma, kas liek ari ko nojaust! — uzlielīja Ļebedevs. — Un tomēr atkal tas ir gluži kas cits, bet jautājums mums tāds, vai nav kļuvuši vājāki «dzīvības avoti», pastiprinoties…

—    Dzelzceļiem? — Koļa iesaucās.

—    Nevis dzelzceļiem kā satiksmes ceļiem, jauno, azartisko pusaudzi, bet visam tam virzienam, kam dzelzceļi var noderēt, tā sakot, par fonu, māksliniecisko izteiksmi.

Steidz, rīb, klaudz un traucas, mēdz sacīt, cilvēces laimes vārdā. «Pārāk trokšņaina un rūpnieciska kļūst cilvēce, maz garīgā miera,» sūdzas kāds vientulībā aizgājis domātājs. «Lai, bet ratu rīboņa, kad tie pieved maizi izsalkušajai cilvēcei, varbūt ir labāka par garīgo mieru,» uzvaroši viņam atbild otrs domātājs, kas braukā apkārt pa visām vietām, un augstprātīgi aiziet no viņa. Es, nekrietnais Ļebedevs, neticu ratiem, kas pieved maizi cilvēcei! Jo bez šādas rīcības morāliskā pamatojuma rati, kas pieved maizi visai cilvēcei, lielai daļai cilvēces var pilnīgi aukstasinīgi izjaukt to baudu, ko sagādā vedamais, kā jau ir noticis …

—    Tātad rati ir tie, kas var pilnīgi aukstasinīgi izjaukt? — kāds uzķēra.

—    Kā jau ir noticis, — apstiprināja Ļebedevs, nepievērsdams uzmanību jautājumam, — ir jau bijis Maltuss — cilvēces draugs. Bet cilvēces draugs ar sašķobītiem morāliskiem pamatiem ir cilvēces cilvēkēdājs, ja arī nerunātu par viņa godkārību; jo aizskariet vien godkārību kādam no šiem neskaitāmajiem cilvēces draugiem, un viņš tūlīt aiz sīkas atriebības gatavs aizdedzināt pasauli no visiem četriem stūriem — gluži tāpat kā ikviens no mums, patiesību sakot, arī es, nekrietnākais no visiem, jo taisni es varbūt pirmais vēl malku pienesīšu klāt, bet pats aizskriešu projām. Bet ne jau tas ir galvenais!

—    Kas tad galu galā?

—    Apnicis!

—    Kāds atgadījums no pagājušajiem gadsimtiem, jo esmu spiests pastāstīt atgadījumu no pagājušiem gadsimtiem. Mūsu laikos mūsu tēvzemē, kuru, es ceru, jūs mīlat tāpat kā es, kungi, jo es no savas puses esmu gatavs atdot pēdējo asins lāsi…

—    Tālāk! Tālāk!

—    Mūsu tēvzemē, tāpat kā ari Eiropā vispār un visur, pēc iespējamiem aprēķiniem un pēc tā, cik varu atcerēties, cilvēci briesmīgi bada laiki tagad piemeklē ne biežāk kā reizi gadsimta ceturksnī, citiem vārdiem sakot, vienreiz ik divdesmit piecos gados. Nestrīdos par skaitļa precizitāti, bet salīdzinot — visai reti.

—    Ar ko salīdzinot?

—    Ar divpadsmito gadsimtu un ar tam blakus esošajiem vienā un otrā pusē. Jo toreiz, kā raksta un apgalvo rakstnieki, vispārēji bada laiki piemeklējuši cilvēci pa diviem gadiem reizi vai vismaz pa trim gadiem, tā ka tādos apstākļos cilvēks ķēries pat pie antropofāgijas, lai gan turot to noslēpumā. Kāds no tādiem parazītiem, tuvojoties vecumam, pats no sevis bez jebkādiem spaidiem paziņojis, ka viņš personīgi savā ilgajā un trūcīgajā mūžā nogalinājis un visdziļākajā noslēpumā apēdis sešdesmit mūkus un vairākus laicīgos bērnus — kādus sešus, bet ne vairāk, tas ir, visai maz salīdzinājumā ar apēstās garīdzniecības skaitu. Bet laicīgiem pieaugušiem cilvēkiem, kā izrādījās, viņš šai nolūkā nekad neesot ķēries klāt.

—    Tas nevar būt! — iesaucās pats priekšsēdētājs, ģenerālis, gandrīz vai aizvainotā balsī. — Es bieži vien, kungi, pārrunāju ar viņu un strīdos un arvien par tamlīdzīgām domām; bet visbiežāk viņš izvirza tādas nejēdzības, ka pat riebjas klausīties, un tur ne par grasi nav taisnības!

—    Ģenerāli! Atceries Karsas aplenkšanu, bet jūs, kungi, lieciet vērā, ka atgadījums, ko es pastāstīju, ir kaila patiesība. No savas puses tikai piebildīšu, ka gandrīz katrai īstenībai ir gan savi negrozāmi likumi, bet gandrīz vienmēr tā ir neticama un neiedomājama. Un pat — jo tā īstenāka, jo dažreiz neiedomājamāka.

—    Nu, vai tad var apēst sešdesmit mūkus? — smējās visapkārt.

—    Tā kā viņš nav apēdis tos uzreiz, kas ir acīm redzams, bet varbūt piecpadsmit vai divdesmit gados, tad tas jau pilnīgi saprotami un dabiski.

—    Un dabiski?

—    Un dabiski! — ar pedantisku stūrgalvību atcirta Ļebedevs. — Bez tam katoļu mūks jau pēc savas dabas ir uzmācīgs un ziņkārīgs, viņu pārāk viegli ievilināt mežā vai kādā citā nomaļā vietā un tur rīkoties ar viņu, kā iepriekš minēts, — bet es tomēr neapstrīdu, ka apēsto personu skaits bijis ārkārtīgi liels, tā bijusi pat īsta nesātība.

—    Varbūt tā tomēr ir patiesība, kungi, — kņazs pēkšņi piebilda.

Līdz šim viņš klusēdams bija klausījies strīdniekos un neiejaucās sarunā; bieži vien viņš sirsnīgi smējās līdzi vispārējām smieklu brāzmām. Bija redzams, ka viņš briesmīgi priecājas, ka te ir tik jautri, tik trokšņaini; pat par to, ka viņi tik daudz dzer. Varbūt viņš ne vārda nebūtu teicis visu vakaru, taču pēkšņi nezin kāpēc iedomājās runāt. Bet sāka runāt ārkārtīgi nopietni, tā ka pēkšņi visi ziņkārē pievērsās viņam.

—    Es, kungi, patiesībā gribu runāt pai to, ka toreiz

tik bieži bijuši bada gadi. To arī es esmu dzirdējis, lai gan slikti zinu vēsturi. Bet, liekas, tā tam vajadzējis būt. Kad es nokļuvu Šveices kalnos, briesmīgi brīnījos par veco bruņinieku piļu drupām; šīs pilis celtas kalnu nogāzēs, uz kraujām klintīm un vismaz pusversti vertikālā augstumā (tas nozimē vairākas verstis pa taciņām). Pils — tas ir vesels kalns akmeņu. Darbs briesmīgs, neiedomājams! Un to, protams, uzcēluši visi šie nabaga ļaudis, vasaļi. Bez tam viņiem bija jāmaksā dažādi nodokli un jāuztur garīdzniecība. Kā gan viņi spēja sevi uzturēt un apstrādāt zemi? Bet viņu toreiz bija maz, droši vien viņi briesmīgi mira badā, un varbūt viņiem, burtiski, nebija ko ēst. Es dažreiz pat domāju: kā toreiz šie ļaudis nav galīgi aizgājuši postā un kā nekas nav ar tiem gadījies, kā gan tā, kā tie varējuši noturēties un visu pārciest? Ka ir bijuši cilvēkēdāji un varbūt ļoti lielā skaitā, tur Ļebedevam, bez šaubām, ir taisnība; tikai es nezinu — kāpēc īsti viņš te iejaucis mūkus un ko grib ar to sacīt?

—    Droši vien to, ka divpadsmitajā gadsimtā tikai mūkus vien varēja ēst, tāpēc ka tikai mūki vien bija trekni, — piebilda Gavrila Ardalionovičs

—     Vislieliskākā un pareizākā doma! — Ļebedevs iesaucās — Jo laicīgajiem viņš nav pat pieskāries. Neviena laicīgā uz sešdesmit gabaliem garīdzniecības, un tā ir briesmīga doma, vēsturiska doma, galu galā statistiska doma, un taisni no tādiem faktiem arī rodas vēsture; jo līdz skaitliskai precizitātei izkristalizējas doma, ka garīdzniecība dzīvojusi vismaz sešdesmitkārt laimīgāk un brīvāk nekā visa pārējā toreizējā cilvēce. Un varbūt vismaz sešdesmitkārt tā bijusi treknāka par visu pārējo cilvēci •.

—    Pārspīlējums, pārspīlējums tebedev! — skaļi smējās visapkārt.

—    Es piekrītu, ka vēsturiska doma, — bet uz ko jūs vedināt? — kņazs atkal jautāja. (Viņš runāja tik nopietni un bez jebkādiem jokiem vai izsmiekla par Ļebedevu, par kuru visi smējās, ka viņa tonis visas kompānijas kopējā tonī neviļus kļuva komisks; vēl mazliet, un sāktu smieties arī par viņu, bet viņš to nemanīja.)

—    Vai tad jūs neredzat, kņaz, ka viņš ir prātā jucis? — pie viņa pieliecās Jevgeņijs Pavlovičs. — Man pirmīt šeit sacīja, ka viņš jucis ar savu advokatūru un advokātu runām un gribot likt eksāmenu. Es gaidu lielisku parodiju …

—     Es vedinu uz milzu secinājumu, — tikmēr grandīja Ļebedevs. — Bet iztirzāsim vispirms noziedznieka psiholoģisko un juridisko stāvokli. Mēs redzam, ka noziedznieks jeb, tā sakot, mans klients, par spīti tam, ka nav iespējams atrast citu ēdamo, vairākkārt savas interesantās karjeras laikā izpauž vēlēšanos nožēlot un noraida garīdzniecību. Mēs to skaidri redzam no faktiem: pieminēts, ka viņš tomēr apēdis piecus vai sešus bērniņus, samērā niecīgu skaitu, toties tas ir zīmīgs citādā ziņā. Redzams, ka, briesmīgu sirdsapziņas pārmetumu mocīts (jo mans klients ir reliģiozs un godprātīgs cilvēks, ko es pierādīšu), lai pēc iespējas mazinātu savu grēku, viņš izmēģinājuma veidā sešas reizes no mūkiem pagatavoto ēdamo mainījis pret laicīgu ēdamo. Ka izmēģinājuma veidā, tas atkal ir neapstrīdami; jo, ja tikai gastronomiskai variācijai, tad cipars seši būtu pārāk niecīgs; kāpēc tikai seši gabali, nevis trīsdesmit? (Es ņemu pusi uz pusi.) Bet, ja tas bijis tikai izmēģinājums, vienīgi aiz izmisuma, ko radījušas bailes no svētuma zaimošanas un baznīcas aizvainošanas, tad cipars seši kļūst pārāk saprotams; jo sešu izmēģinājumu, lai nomierinātu sirdsapziņas pārmetumus, pilnīgi pietiek, tāpēc ka izmēģinājumi taču nevarēja būt sekmīgi. Un, pirmkārt, manuprāt, bērns ir pārāk mazs, tas ir, neliels, tā ka zināmā laika sprīdī laicīgo bērnu būtu vajadzīgs trīskārt, pieckārt lielāks skaits nekā garīgo personu, tāpēc arī grēks — lai gan, no vienas puses, mazinātos — galu galā palielinātos — no otras, ja ne kvalitatīvi, tad kvantitatīvi. Spriezdams tā, kungi, es, protams, iedziļinos divpadsmitā gadsimta noziedznieka sirdī. Bet, kas attiecas uz mani, deviņpadsmitā gadsimta cilvēku, tad es varbūt būtu spriedis citādi, ko jums arī paziņoju, tā ka jums, kungi, nevajag mani apsmiet, bet jums, ģenerāli, tas nepavisam neklājas. Otrkārt, bērniņš, pēc manām personīgajām domām, nav barojošs, varbūt pat pārāk saldens un sājš, tā ka, neapmierinādams vajadzību, rada tikai sirdsapziņas pārmetumus. Tagad nāk slēdziens, fināls, kungi, fināls, kurā Ietverts atminējums vienam no vislielākajiem to laiku un mūsu laika jautājumiem! Noziedznieks galu galā iet un ziņo par sevi garīdzniecībai un no dod sevi valdīšanas rokās. Jājautā — kādas mokas sagaidīja viņu pēc toreizējiem likumiem, kādi rati, sārti un ugunis? Kas gan viņu spieda iet un ziņot par sevi? Kāpēc vienkārši neapstāties pie cipara sešdesmit, saglabājot noslēpumu līdz pēdējam elpas vilcienam? Kāpēc vienkārši neatteikties no mūku kārtas un nedzīvot kā vientuļniekam nožēlās? Kāpēc galu galā neiestāties pašam mūku kārtā? Te, lūk, slēpjas atminējums! Tātad ir bijis kaut kas spēcīgāks par sārtiem un ugunīm un pat par divdesmit gadu ilgo ieradumu! Tātad ir taču bijusi doma, kas spēcīgāka par visām nelaimēm, neražām, mocībām, mēri, spitālību un par visu to elli, kuru nemaz neizciestu tā laika cilvēce bez domas, kas saista, vada sirdsprātu un apaugļo dzīvības avotus! Tad parādiet jūs kaut ko līdzīgu tādam spēkam mūsējā netikumu un dzelzceļu laikmetā … tas ir, būtu jāsaka, mūsu kuģu un dzelzceļu laikmetā, bet es saku: mūsu netikumu un dzelzceļu laikmetā, — jo es esmu piedzēries, bet taisnīgs! Uzrādiet man domu, kura saista tagadējo cilvēci un kuras spēks būtu kaut uz pusi tik liels kā tajos gadsimtos! Un iedrošinieties sacīt beidzot, ka nav izsīkuši, ka nav saduļķoti dzīvības avoti zem šīs «zvaigznes», zem šī tīkla, kas sapinis cilvēkus. Un nebaidiet mani ar savu labklājību, ar savām bagātībām, ar retajiem bada laikiem un ātrajiem satiksmes līdzekļiem! Bagātības vairāk, spēka mazāk: domas, kas saista, vairs nav; viss atmiekšķējies, viss sasutis, un visi sasutuši! Visi, visi, visi mēs esam sasutuši! … Bet diezgan, ne tas patlaban galvenais, bet gan tas — ka varbūt mums likt atnest augsti godājamo kņaz, viesiem sagatavotos uzkožamos?

Ļebedevs, kas dažus klausītājus bija novedis gandrīz līdz pilnīgam sašutumam (jāatzīmē, ka pudelēm visu laiku bez mitas sprāga korķi), ar negaidīto runas nobeigumu, pieminot uzkožamos, tūdaļ samierināja ar sevi visus pretiniekus. Pats viņš sauca tādu nobeigumu par «veiklu, advokātisku lietas pavērsienu». Atkal skanēja jautri smiekli, viesi atdzīvojās; visi piecēlās no galda, lai izstaipītu locekļus un paietos pa terasi. Tikai Kellers palika neapmierināts ar Ļelpedeva runu un bija ārkārtīgi uzbudināts.

— Uzbrūk izglītībai, sludina divpadsmitā gadsimta mežonību, ākstās, pie tam pat bez jebkādas sirds nevainības: kā tad viņš pats ticis pie nama, atļaujiet jautāt? — viņš skaļi runāja, apturēdams visus pēc kārtas.

—     Es esmu redzējis īstu apokalipses iztulkotāju, — ģenerālis otrā kaktā stāstīja citiem klausītājiem un, starp citu, Pticinam, kuru bija satvēris aiz pogas, — nelaiķi Grigoriju Semjonoviču Burmistrovu: tas, tā sakot, aizrāva sirdis. Un, pirmkārt, uzlika brilles, atšķīra lielu, veclaicīgu grāmatu melnos ādas vākos, nu, un turklāt sirmā bārda, divas medaļas par ziedojumiem. Uzsāka drūmi un bargi, viņa priekšā noliecās ģenerāļi, dāmas krita ģībonī,— bet šis beidz ar uzkožamiem! Ne pēc kā neizskatās!

Pticins, kas klausījās ģenerālī, smaidīja un jau grasījās ņemt platmali, bet itin kā nevarēja vien izšķirties vai arī vienmēr aizmirsa savu nodomu. Gaņa, kad viesi vēl nebija piecēlušies no galda, pēkšņi beidza dzert un pastūma tālāk kausu; kaut kas drūms pavīdēja viņa sejā. Kad bija piecēlušies no galda, viņš piegāja pie Rogožina un noy sēdās viņam blakus. Varēja nodomāt, ka viņi ir visdraudzīgākās attiecībās. Rogožins, kas sākumā arī vairākkārt jau taisījās paklusām aiziet, tagad sēdēja nekustīgi, nodūris galvu un it kā arī aizmirsis, ka gribēja aiziet. Visu vakaru viņš nebija dzēris ne pilītes vīna un bija ļoti domīgs; tikai retumis pacēla acis un aplūkoja visus pēc kārtas. Bet tagad varēja nodomāt, ka viņš kaut ko te gaida, kaut ko viņam ārkārtīgi svarīgu un pagaidām nolēmis projām neiet.

Kņazs bija izdzēris, divus vai trīs kausus un bija tikai jautrs. Piecēlies no galda, "viņš sastapa Jevgeņija Pavloviča skatienu, atcerējās gaidāmo izskaidrošanos ar viņu un laipni tam uzsmaidīja. Jevgeņijs Pavlovičs pamāja viņam ar galvu un pēkšņi norādīja uz Ipolitu, ko cieši novēroja šinī pašā brīdī. Ipolits bija iemidzis uz dīvāna.

—    Sakiet, kņaz, — kādēļ pie jums ielavījies šis puika? — viņš pēkšņi teica ar tik neslēptu sašutumu un pat ar niknumu, ka kņazs pabrīnījās. — Varu saderēt, ka viņam kas ļauns aiz ādas!

—    Es manīju, — kņazs sacīja, — man vismaz likās, ka viņš jūs šodien pārāk interesē, Jevgeņij Pavlič; vai tas taisnība?

—    Un piebilstiet: manā stāvoklī man pašam ir ko galvu palauzīt, tā ka es pats par sevi brīnos, ka visu vakaru nevaru atrauties no šīs riebīgās fizionomijas!

—    Viņam ir skaista seja…

—    Lūk, lūk, skatieties! — iesaucās Jevgeņijs Pavlovičs, paraudams kņazu aiz piedurknes. — Lūk! …

Kņazs vēlreiz izbrīnā noraudzījās Jevgeņijā Pavlovičā.

v

Ipolits, kas Ļebedeva disertācijas beigās bija pēkšņi aizsnaudies uz dīvāna, tagad uzreiz pamodās, it kā viņam kāds būtu iegrūdis dunku sānos, nodrebēja, piecēlās sēdus, palūkojās visapkārt un nobālēja; viņš gluži kā izbailēs noraudzījās visapkārt; bet gandrīz vai šausmas izpaudās viņa sejā, kad viņš visu atcerējās un aptvēra.

—    Ko, viņi iet mājās? Beigas? Viss galā? Uzlēkusi saule? — viņš bažīgi jautāja, ķerdamies kņazam pie rokas. — Cik pulkstenis? Dieva dēļ, cik? Esmu aizgulējies. Vai es ilgi gulēju? — viņš piebilda gandrīz izmisumā, it kā būtu nogulējis kaut ko tādu, no kā atkarīgs viss viņa liktenis.

—    Jūs gulējāt septiņas vai astoņas minūtes, — atbildēja Jevgeņijs Pavlovičs.

Ipolits alkaini paskatījās viņā un dažus mirkļus apsvēra.

—    A … tikai! Tātad es …

Un viņš dziļi un kāri ievilka elpu, kā nosviezdams no pleciem milzīgu smagumu. Viņš beidzot atģidās, ka nekas «nav galā», ka diena vēl nav aususi, ka viesi piecēlušies no galda tikai tādēļ, lai uzkostu, un ka beigusies vienīgi Ļebedeva pļāpāšana. Viņš pasmaidīja, un diloņslimnieka sārtums divos spilgtos plankumos uzziedēja viņa vaigos.

—     Un jūs pat minūtes skaitījāt, kamēr es gulēju, Jevgeņij Pavlič, — viņš zobgalīgi uztvēra, — jūs visu vakaru no manis neatkāpāties, es redzēju… A! Rogožins! Es redzēju viņu nupat sapnī, — viņš pačukstēja kņazam, saraukdams pieri un pamādams uz Rogožina pusi, kurš sēdēja pie galda. — Ak, jā, — viņš pēkšņi atkal sāka runāt ko citu, — kur tad orators, kur Ļebedevs? Ļebedevs tātad beidzis? Par ko viņš runāja? Vai tiesa, kņaz, jūs kādreiz esot sacījis, ka pasauli glābšot «skaistums»? Kungi, — viņš skaļi uzsauca visiem, — kņazs apgalvo, ka pasauli glābšot skaistums! Bet es apgalvoju, ka viņam tāpēc tik rotaļīgas domas, ka viņš patlaban ir iemīlējies. Kungi, kņazs ir iemīlējies; pirmīt, kolīdz viņš ienāca, es par to pārliecinājos. Nesarkstiet, kņaz, man kļūst jūsu žēl. Kāds skaistums glābs pasauli? Man to Koļa atstāstīja … Jūs esat dedzīgs kristietis? Koļa apgalvo, ka jūs pats sevi saucot par kristieti.

Kņazs viņu uzmanīgi aplūkoja un neatbildēja neko.

—    Jūs man neatbildat? Jūs varbūt domājat, ka es jūs ļoti mīlu? — Ipolits pēkšņi piebilda, kā izgāzdams dusmas.

—    Nē, nedomāju. Es zinu, ka jūs mani neieredzat.

—    Kā! Pat pēc vakardienas? Vakar es taču biju patiess pret jums?

—    Es jau vakar zināju, ka jūs mani neieredzat.

—    Tas ir, tāpēc ka es jūs apskaužu, apskaužu? Jūs vienmēr esat tā domājis un domājat tagad, bet… bet kāpēc es jums to saku? Es gribu dzert vēl šampanieti; ielejiet man, Keller!

—    Jūs nedrīkstat vairāk dzert, Ipolit, es jums nedošu …

Un kņazs atbīdīja kausu tālāk no viņa.

—     Un tiešām… — viņš tūlīt piekrita, it kā domās nogrimdams, — droši vien vēl sacīs… pie velna, kas man daļas, ko viņi sacīs! Vai nav tiesa, vai nav tiesa? Lai viņi pēc tam runā — vai ne, kņaz? Un kāda gan mums visiem tur daļa, kas būs pēc tam!… Es gan esmu vēl samiegojies. Cik briesmīgu sapni es redzēju, nupat tikai nāk prātā… Es negribētu jums novēlēt tādus sapņus, kņaz, lai gan tiešām varbūt jūs neieredzu. Bet, ja nemīli cilvēku, kāpēc tad viņam vēlēt ļaunu, vai nav tiesa? Ko es te visu laiku jautāju, tikai es vien jautāju! Dodiet man savu roku; es to cieši paspiedīšu, tā, lūk … Jūs tomēr sniedzāt man roku? Tātad zināt, ka es no sirds to paspiežu? … Jā, labāk gan es nedzeršu vairāk. Cik pulkstenis? Tomēr lai paliek, es zinu, cik pulkstenis. Tā stunda ir klāt! Tagad pašā laikā. Kas tas — tur kaktā saliek uzkožamos? Tātad šis galds brīvs? Lieliski!, Kungi, es… tomēr visi kungi nemaz neklausās … es vēlos nolasīt kādu rakstu, kņaz; uzkožamie, protams, ir interesantāki, bet…

Un pēkšņi, gluži negaidot viņš izvilka no augšējās sānu kabatas biezu kancelejas formāta aploksni, aizzīmogotu ar lielu, sarkanu zīmogu. Viņš nolika to uz galda sev priekšā.

Šī negaidītā rīcība radīja efektu sabiedrībā, kas nebija uz to sagatavojusies vai, pareizāk sakot, bija sagatavojusies pavisam citādā ziņā. Jevgeņijs Pavlovičs pat pietrūkās no krēsla; Gaņa aši pievirzījās pie galda; Rogožins tāpat, bet ar īdzīgu nepatiku, it kā saprazdams, ko tas nozīmē. Ļebedevs, kas bija pagadījies tuvumā, pienāca klāt un ziņkārīgām ačelēm raudzījās aploksnē, cenzdamies uzminēt, kas te slēpjas.

—    Kas jums tur ir? — kņazs bažīgi jautāja.

—    Kolīdz parādīsies saules maliņa, es likšos gulēt, kņaz, es jau teicu; goda vārds, redzēsiet! — īpolits iesaucās.

—     Bet… bet… vai tiešām jūs domājat, ka es neesmu spējīgs atplēst šo aploksni? — viņš piebilda, izaicinoši pamezdams skatienu visapkārt, kā griezdamies pie visiem bez izšķirības. Kņazs pamanīja, ka viņš viscaur drebēja.

—    Mēs neviens tā nedomājam, — atbildēja kņazs visu vietā, — un kāpēc jūs domājat, ka kādam varētu būt tāda doma, un kas… kas jums par dīvainu iedomu lasīt? Kas jums tur īsti ir, Ipolit?

—    Kas tur notiek? Kas viņam atkal atgadījies? — jautāja visapkārt.

Visi nāca klāt, daži vēl ēzdami; aploksne ar sarkano zīmogu visus pievilka kā magnēts.

—    To es pats vakar uzrakstīju — tūlīt pēc tam, kad nosolījos pārvākties pie jums dzīvot, kņaz. Es rakstīju to vakar augu dienu, pēc tam nakti un nobeidzu šorīt; naktī, uz rīta pusi, es redzēju sapni…

—    Varbūt labāk rīt? — kņazs bikli pārtrauca.

—     Rīt «nebūs vairs laika»! — īpolits histēriski iesmējās. — Neuztraucieties, es izlasīšu četrdesmit minūtēs, nu — stundas laikā … Un redziet, kā visi interesējas; visi sanākuši apkārt; visi raugās uz manu zīmogu, un, ja es nebūtu aizzīmogojis savu rakstu aploksnē, nebūtu nekāda efekta. Ha-ha! Tad, lūk, ko nozīmē noslēpumainība! Plēst vai neplēst vaļā, kungi? — viņš iesaucās, smiedamies savus dīvainos smieklus un zibsnīdams ar acīm.

—     Noslēpums! Noslēpums! Bet vai atceraties, kņaz, kas ir pasludinājis, ka «nebūs vairs laika»? To apokalipsē pasludina milzīgs un varens eņģelis.

—    Labāk nelasīt! — pēkšņi iesaucās Jevgeņijs Pavlovičs, bet ar tik neparastām bažām, ka daudziem tas likās savādi.

—    Nelasiet! — iesaucās arī kņazs, uzlikdams uz aploksnes roku.

—    Kas par lasīšanu? Tagad jāiekož, — kāds piebilda.

—Raksts? Vai žurnālam? — apjautājās citi.

—    Varbūt garlaicīgs? — piebilda trešais.

—    Kas te īsti notiek? — jautāja pārējie. Bet kņaza baiļu pilnais žests it kā nobiedēja arī Ipolitu pašu.

—    Tad… nelasīt? — viņš kņazam bažīgi pačukstēja ar greizu smaidu nozilējušās lūpās. — Nelasīt? — viņš nomurmināja, visiem pārlaizdams skatienu — visu acīm un sejām — un it kā ieķerdamies atkal visos ar agrāko, it kā visiem virsū klūpošo ekspansivitāti. — Jūs… baidāties? — Viņš atkal pagriezās pret kņazu.

—    No kā? — tas jautāja, arvien vairāk un vairāk pārvērzdamies.

—    Vai kādam ir divdesmitkapeiku gabals? — Ipolits pēkšņi pietrūkās no krēsla, it kā viņu kāds būtu uzrāvis augšā. — Kaut kāds naudas gabals?

—    Te ir! — Ļebedevs tūlīt pasniedza; viņam iešāvās prātā, ka slimais Ipolits sajucis prātā.

—    Vera Lukjanovna! — Ipolits ar skubu aicināja. — Ņemiet metiet uz galda: ērglis vai raksts? Ja ērglis, tad jālasa!

Vera bailīgi paskatījās naudas gabalā, Ipolitā, pēc tarri tēvā un kaut kā neveikli, atmetusi galvu, it kā būdama pārliecināta, ka viņai pašai nav jāskatās naudas gabalā, nometa to uz galda. Uzkrita ērglis.

—    Lasīt! — nočukstēja Ipolits, kā likteņa lēmuma satriekts; viņš nebūtu vairāk nobālējis, ja viņam nolasītu nāves spriedumu. — Un tomēr, — viņš pēkšņi nodrebēja, klusējis kādu brīdi, — kas tad tas? Vai tiešām es nupat metu kauliņus? — Ar to pašu uzbāzīgo atklātību viņš nolūkojās visos visapkārt. — Bet tā taču ir apbrīnojama psiholoģiska iezīme! — viņš pēkšņi iesaucās, griezdamies pie kņaza, patiesi izbrīnījies. — Tā… tā ir neizprotama iezīme, kņaz! — viņš vēl uzsvēra, kļūdams mundrāks un it kā attapdāmies. — To jūs pierakstiet, kņaz, paturiet prātā, jūs, taču, kā liekas, vācat materiālus par nāves sodu,.. Man tā sacīja, ha-ha! Ak dievs, cik nejēdzīga aplamība! — Viņš apsēdās uz dīvāna, atspiedās pret galdu ar abiem elkoņiem un saķēra galvu. — Kungi! Kungi, es atveru aploksni, — viņš paziņoja piepešā apņēmībā, — es … es tomēr nespiežu jūs klausīties!…

Aiz uztraukuma drebošām rokām viņš atvēra aploksni, izņēma no tās dažas pastpapīra lapiņas, kas bija sīki aprakstītas, nolika tās sev priekšā un sāka sakārtot.

—          Kas tad tas? Kas tad te? Ko tur lasīs? — daži drūmi murmināja; citi klusēja. Bet visi apsēdās un raudzījās ziņkārīgi. Varbūt tiešām gaidīja ko neparastu. Vera pieķērās pie tēva krēsla un aiz bailēm gandrīz vai raudāja; gandrīz tādas pašas bailes juta arī Koļa. Ļebedevs, kas jau bija apsēdies, pēkšņi piecēlās, paķēra sveces un nolika tās tuvāk Ipolitam, lai lasot labāk varētu saredzēt.

—     Kungi, to… to jūs redzēsiet tūlīt, kas te ir, — Ipolits nezin kāpēc piebilda un pēkšņi sāka lasīt: — «Nepieciešamais paskaidrojums». Epigrāfs — «Aprиs moi le dйluge!» 1 … Tfu, velns parāvis! — viņš iesaucās kā apsvilis. — Vai tiešām es varēju nopietni uzlikt tik muļķīgu epigrāfu? … Klausieties, kungi! … Ticiet man, ka tas viss galu galā varbūt ir tīrie nieki! Te tikai dažas manas domas … Ja jums liekas, ka te… kaut kas noslēpumains vai aizliegts… vārdu sakot…

—    Būtu lasījis bez priekšvārdiem, — Gaņa pārtrauca.

—    Luncinās! — kāds piebilda.

—    Lieka izrunāšanās, — iekrita starpā Rogožins, kas visu laiku bija klusējis.

Ipolits pēkšņi paskatījās viņā, un, kad viņu acis sastapās, Rogožins rūgti un žultaini atņirdzās un lēnām izsacīja dīvainos vārdus:

—    Ne jau tā šī lieta jānodara, puis, ne tā…

Ko gribēja sacīt Rogožins, protams, neviens nesaprata, bet viņa vārdi atstāja diezgan dīvainu iespaidu uz visiem; visus kā nemanot skāra kāda viena kopīga doma. Bet uz Ipolitu šie vārdi atstāja briesmīgu iespaidu: viņš tā sāka drebēt, ka kņazs jau izstiepa roku, lai atbalstītu viņu, un viņš droši vien iekliegtos, ja pēkšņi viņam neaiztrūktu balss. Veselu minūti viņš nevarēja izrunāt ne vārda un, smagi elsodams, tikai skatījās Rogožinā. Beidzot gluži bez elpas un ar ārkārtēju piepūli viņš izteica:

—    Tad tas bijāt jūs … tas jūs … jūs?

—    Kur biju? Ko es? — Rogožins neizpratnē atbildēja, bet Ipolits, iesvildamies gandrīz trakumā, kas pēkšņi viņu sagrāba, asi un stipri iekliedzās:

—    Jūs bijāt pie manis pagājušajā nedēļā naktī pulksten divos, tanī dienā, kad es pie jums ierados no rīta, Jāsi Atzīstieties — jūs?

—    Pagājušajā nedēļā, naktī? Vai tikai tu tiešām neesi prātā jucis, puis?

«Puisis» atkal kādu brīdi klusēja, pielicis rādītāja pirkstu pie pieres, it kā pārdomādams; bet viņa bālajā, aiz bailēm vēl arvien greizajā smaidā pēkšņi pavīdēja it kā kaut kas viltīgs, pat uzvarošs.

—    Tas bijāt jūs! — viņš beidzot atkārtoja gandrīz čukstot, bet ar ārkārtīgu pārliecību. — Jūs nācāt pie manis un klusēdams sēdējāt pie manis krēslā pie loga veselu stundu, vēl ilgāk; pulksten vienos un pulksten divos pēc pusnakts; jūs pēc tam piecēlāties un aizgājāt, kad bija pāri diviem … Tas bijāt jūs, jūs! Kādēļ jūs baidījāt mani, kādēļ jūs nācāt mani mocīt — nesaprotu, bet tas bijāt jūs!

Un viņa skatienā pēkšņi pavīdēja bezgalīgs naids, par spīti vēl arvien nenorimušajām baiļu trīsām.

—    Tūlīt jūs, kungi, visu to dabūsiet zināt, es… es… klausieties…

Viņš atkal ar briesmīgu skubu ķērās pie savām lapiņām; tās bija pajukušas un savandītas, viņš pūlējās tās sakārtot; tās drebēja viņa drebošajās rokās; viņš ilgi nespēja saņemties.

Beidzot viņš sāka lasīt. Sākumā — minūtes piecas — negaidītā raksta autors vēl arvien bija gluži bez elpas un lasīja nesakarīgi un nenosvērti; bet pēc tam viņa balss kļuva stingrāka un jau pilnīgi izteica izlasītā jēgu. Tikai dažreiz diezgan stiprs klepus pārtrauca viņu; kad pusi raksta bija izlasījis, viņš stipri aizsmaka; ārkārtīgā iejūsma, kas lasot viņu pārņēma arvien vairāk un vairāk, uz beigām sasniedza augstāko pakāpi, tāpat kā slimīgais iespaids uz klausītājiem. Te ir viss šis «raksts».

«Nepieciešams paskaidrojums»

«Aprиs moi le dйluge!»

Vakarrīt pie manis bija kņazs; starp citu, viņš pierunāja mani pārvākties uz viņa vasarnīcu. Es jau zināju, ka viņš katrā ziņā pie tā paliks, un biju pārliecināts, ka viņš tā tieši arī izmetīs, ka man vasarnīcā būs «vieglāk nomirt starp cilvēkiem un kokiem», kā viņš izsakās. Taču šodien viņš neteica nomirt, bet sacīja «būs vieglāk nodzīvot», kas tomēr man manā stāvoklī gandrīz vienalga. Es jautāju viņam, ko viņš saprot ar saviem mūžīgajiem «kokiem», — un izbrīnījies no viņa uzzināju, ka es pats tovakar izteicies, ka esmu atbraucis uz Pavlovsku pēdējo reizi, lai paraudzītos uz kokiem. Kad es iebildu viņam, ka taču vienalga, kā nomirt, vai nu atrodoties zem kokiem, vai raugoties pa logu uz maniem ķieģeļiem, un ka divu nedēļu dēļ nav ko taisīt ceremonijas, tad viņš tūliņ piekrita; bet zaļumi un tīrais gaiss, pēc viņa domām, katrā ziņā izraisīšot manī fiziskas pārmaiņas un mans uzbudinājums un mani sapņi mainīšoties un varbūt kļūšot vieglāki. Es atkal smiedamies viņam iebildu, ka' viņš runā kā materiālists. Viņš atbildēja man ar savu smaidu, ka viņš jau vienmēr esot bijis materiālists. Tā kā viņš nekad nemelo, tad šie vārdi kaut ko tomēr nozīmē. Viņa smaids ir jauks; es to tagad noskatīju vērīgāk. Es nezinu, vai es viņu mīlu vai nemīlu tagad; tagad man nav laika ar to noņemties. Jāpiebilst, ka mans piecus mēnešus ilgais naids pret viņu pēdējā mēnesī sācis pilnīgi norimt. Kas lai zina, varbūt esmu atbraucis uz Pavlovsku galvenokārt tādēļ, lai viņu redzētu. Bet… kādēļ tad es pametu savu istabu? Uz nāvi notiesātais nedrīkst atstāt savu kaktu; un, ja es tagad nebūtu pieņēmis galīgo lēmumu, bet, gluži otrādi, nolēmis gaidīt līdz beidzamajai stundai, tad, protams, neparko nebūtu pametis savu istabu un nebūtu pieņēmis priekšlikumu pārvākties pie viņa, lai «nomirtu» Pavlovskā.

Man jāpasteidzas un jābeidz viss šis «paskaidrojums» katrā ziņā līdz rītam. Tātad man nebūs laika pārlasīt un izlabot; pārlasīšu rīt, kad lasīšu priekšā kņazam un diviem trim lieciniekiem, ko ceru sastapt pie viņa. Tā kā te melu nebūs, bet tikai tīra patiesība — beidzamā un svinīgā patiesība, tad man jau iepriekš interesanti; kādu iespaidu tā atstās uz mani pašu tai stundā un tai minūtē, kad es to pārlasīšu? Es tomēr veltīgi uzrakstīju vārdus «patiesība — beidzamā un svinīgā»; divu nedēļu dēļ tāpat nav vērts melot, jo dzīvot divas nedēļas nav vērts; tas ir vislabākais pierādījums, ka es uzrakstīšu vienīgi patiesību. (N.B. Neaizmirst domu: vai es neesmu ārprātīgs šai brīdī, tas ir, brīžiem? Man ir atbildējuši apstiprinoši, ka diloņslimnieki pēdējā stadijā dažreiz uz laiku zaudējot prātu. Pārbaudīt to rīt lasīšanas laikā pēc iespaida uz klausītājiem. Šo jautājumu katrā ziņā noskaidrot pilnīgi precīzi; citādi nevar neko uzsākt.)

Man liekas, es nupat uzrakstīju briesmīgu muļķību; bet izlabot man nav laika, es jau teicu; bez tam apsolos, ka tīši nepārlabošu šai rokrakstā nevienu rindiņu, pat ja es pamanītu, ka runāju pats sev pretī pēc katrām piecām rindām. Es gribu taisni rīt lasot noteikt, vai ir pareizs manas domas loģiskais ritums, vai es pamanu savas kļūdas un vai tātad ir pareizs viss, ko es šinī istabā šo sešu mēnešu laikā esmu pārdomājis, vai arī tas viss ir tikai murgi.

Ja vēl pirms diviem mēnešiem man būtu tāpat kā tagad pilnīgi jāpamet sava istaba un jāatvadās no Meijera sienas, tad esmu pārliecināts, man būtu skumji. Bet tagad es neko neizjūtu un tomēr rīt pametīšu kā istabu, tā sienu — un uz mūžu Tātad mana pārliecība, ka divu nedēļu dēļ nav vērts nožēlot vai paļauties kādām izjūtām, ir pārvarējusi manu dabu un spēj jau tagad pavēlēt visām manām jūtām. Bet vai tā ir patiesība? Vai patiesi mana daba tagad ir pilnīgi uzvarēta? Ja mani tagad pakļautu mocībām, tad es droši vien sāktu kliegt un nesacītu, ka nav vērts kliegt un sajust sāpes, tāpēc ka tikai divas nedēļas atlicis dzīvot.

Bet vai tiesa, ka man tikai divas nedēļas atlicis dzīvot, un ne vairāk? Toreiz Pavlovskā es sameloju: B. man neko nav sacījis un nekad nav redzējis mani; bet pirms kādas nedēļas pie manis atveda studentu Kislorodovu; pēc savas pārliecības viņš ir materiālists, ateists un nihilists, un taisni tāpēc es viņu arī ataicināju; man bija vajadzīgs cilvēks, kas beidzot pateiktu man kailo patiesību bez maigiem vārdiem un bez ceremonijām. Tā viņš arī izdarīja, pie tam ne tikai bez kavēšanās un bez ceremonijām, bet pat ar redzamu patiku (kas, manuprāt, jau gluži lieki) Viņš tieši izmeta, ka man esot palicis apmēram mēnesis, varbūt mazliet vairāk, ja būšot labi apstākļi, bet varbūt es nomiršot pat daudz ātrāk. Pēc viņa domām, es varot nomirt arī nejauši, piemēram, jau rīt pat: tādi fakti esot bijuši, un nupat vēl pirms trim dienām Kolomnā kāda jauna dāma, diloņslimniece, tādā stāvoklī, kas līdzīgs manējam, taisījusies iet uz tirgu pirkt pārtiku, bet pēkšņi jutusies slikti, atgūlusies uz dīvāna, nopūtusies un nomirusi. Visu to Kislorodovs paziņoja man pat ar zināmu nejūtības un nepiesardzības švītīgumu, it kā ar to parādot man godu, tas ir, parādot ar to, ka uzskata arī mani par tādu pašu visu noliedzēju augstāko radījumu, kāds ir viņš pats, kam nomirt, protams, ir nieka lieta. Galu galā šis fakts tomēr stingriiezīmēts: mēnesis un ne vairāk! Ka viņš nav kļūdījies šai ziņā, esmu pilnīgi pārliecināts.

Mani ļoti pārsteidza, kā kņazs bija tā nojautis pirmīt, ka es redzot «sliktus sapņus»; viņš sacīja burtiski, ka Pavlovskā «mans uztraukums un sapņi» mainīšoties. Un kāpēc gan sapņi? Viņš ir vai nu mediķis, vai patiesi cilvēks ar neparastu prātu un spēj ļoti daudz ko nojaust. (Bet, ka viņš galu galā ir «idiots», par to nav nekādu šaubu.) Kā par spīti, taisni pirms viņa atnākšanas es redzēju kādu jauku sapnīti (gan no tādiem, kādus es tagad redzu simtiem). Es aizmigu — man šķiet, stundu pirms viņa atnākšanas — un redzēju, ka atrodos kādā istabā (bet ne savā). Istaba lielāka un augstāka par manējo, labāk iekārtota, gaiša; tajā skapis, kumode, dīvāns un mana gulta, liela un plata, apsegta ar vatētu zaļa zīda segu. Bet šai istabā es pamanīju nejauku dzīvnieku, kaut kādu briesmoni. Tas bija līdzīgs skorpionam, taču riebīgāks un daudz briesmīgāks un, šķiet, taisni tāpēc, ka tādu dzīvnieku dabā nav, ka tas ar nodomu pie manis ieradies un ka taisni šai apstāklī it kā būtu kāds noslēpums. Es ļoti labi saskatīju: tas bija brūns, riebīgs rāpulis ar čaulu apkārt, veršoki četri garš, pie galvas ap divi pirksti resns, uz astes galu pamazām tievāks, tā ka pats astes galiņš resnumā nepārsniedza desmitdaļu veršoka. Veršoka atstatumā no galvas četrdesmit piecu grādu leņķī no vidukļa izvirzās divas ķepas — pa vienai katrā pusē, ap divi veršoki garas, tā ka viss dzīvnieks izskatās, ja raugāmies no augšas, pēc trijžubura. Galvu es nesaskatīju, bet redzēju divas ūsiņas, ne sevišķi garas, tās bija kā divas stipras adatas, arī brūnas. Tādas pašas divas ūsiņas astes galā un katras ķepas galā, tātad pavisam astoņas ūsiņas. Dzīvnieks skraidīja pa istabu loti ātri, atspiezdamies uz ķepām un astes, un, kad skrēja, tad ir viduklis, ir ķepas trakā ātrumā vijās kā čūskulēni, par spīti čaulai, un bija ļoti riebīgi viņā noskatīties. Es briesmīgi baidījos, ka tas man iedzels; man teica, ka tas esot indīgs, bet visvairāk mani nomocīja doma: kas to iesūtījis manā istabā, ko grib man nodarīt, un kas te par noslēpumu? Tas līda zem kumodes, zem skapja, ložņāja pa kaktiem. Јs apsēdos uz krēsla ar visām kājām un pavilku tās zem sevis. Tas ātri pārskrēja šķērsām pāri visai istabai un pazuda kaut kur mana krēsla tuvumā. Bailēs lūkojos apkārt, bet, tā kā es sēdēju, kājas pavilcis zem sevis, tad arī cerēju, ka tas neuzrāpsies uz krēsla. Pēkšņi es izdzirdēju aizmugurē, gandrīz pie savas galvas, sprakstošu čaukstoņu; es pagriezos un ieraudzīju, ka rāpulis lien pa sienu augšā, ir jau vienā augstumā ar manu galvu un pat skaras pie maniem matiem ar asti, kas griezās un locījās milzīgā ātrumā. Es pietrūkos, pazuda arī dzīvnieks. Gultā es baidījos gulties, lai tas nepalīstu zem spilvena. Istabā ienāca mana māte un kāds viņas paziņa. Viņi sāka ķert riebekli, bet bija mierīgāki nekā es un pat nebaidījās. Taču viņi neko nesaprata. Pēkšņi riebeklis izlīda atkal; šoreiz tas līda ļoti klusu un it kā sevišķā nolūkā, lēnām locīdamies, kas bija vēl riebīgāk, un atkal šķērsām pāri istabai uz durvīm. Te mana māte atvēra durvis un pasauca Normu, mūsu suni — milzīgu ņūfaundlendieti, melnu un pinkainu; tas bija nosprādzis pirms pieciem gadiem. Suns metās istabā un apstājās pie rāpuļa kā sastindzis. Apstājās arī rāpulis, bet vēl arvien locīdamies un plikšķinādams pa grīdu ar ķepām un astes galu. Ja nemaldos, dzīvnieki nespēj just mistiskas bailes; bet šai brīdī man likās, ka Normas bailēs bija kaut kas gluži neparasts, gandrīz mistisks un ka arī tā tātad nojauš, tāpat kā es, ka zvērā slēpjas kaut kas liktenīgs, kāds noslēpums. Suns lēnām kāpās atpakaļ no rāpuļa, kas klusi un uzmanīgi līda tam virsū; šķiet, ka tas gribēja pēkšņi uzklupt sunim un to sadzelt. Bet, par spīti visām bailēm, Norma raudzījās briesmīgi nikni, lai gan visi locekļi tai drebēja. Pēkšņi suns lēnām atņirdza savus briesmīgos zobus, atvēra visu savu milzīgo, sarkano rīkli, pielāgojās, izmanījās, izšķīrās un pēkšņi satvēra rāpuli zobos. Jādomā, rāpulis spēcīgi pasitās sāņus, lai izslīdētu, tā ka Norma vēlreiz ķēra to — jau gaisā — un divreiz ar saviem žokļiem ierāva to mutē. Čaula nokraukšķēja suņa zobos; dzīvnieka astīte un ķepas, kas bija izvirzītas no žokļiem, kustējās briesmīgā ātrumā. Pēkšņi Norma žēli iesmilkstējās: rāpulis tomēr bija paspējis iedzelt tai mēlē. Smilkstēdams un gaudodams suns aiz sāpēm atplēta muti, un es ieraudzīju, ka pārgrauztais rāpulis vēl kustas sunim šķērsām mutē, izlaižot no sava pa pusei saspiestā vidukļa uz suņa mēles lielu daudzumu baltas sulas, kas līdzīga saspiesta melna prusaka sulai… Te es pamodos, un ienāca kņazs.»

— Kungi, — sacīja Ipolits, pēkšņi atraudamies no lapas, pat tāds kā nokaunējies, — es nebiju pārlasījis, bet, liekas, es tiešām daudz lieka esmu uzrakstījis. Šis sapnis…

—    Tā nu ir, — Gaņa pasteidzās iemest vidū.

—    Te pārāk daudz personiskā, es piekrītu, tas ir, patiesībā par mani…

To sacīdams, Ipolits izskatījās noguris un gluži bez spēka, viņš mutautiņā slaucīja sviedrus no pieres.

—    Jā, pārāk par sevi interesējaties, — nošņāca Ļebedevs.

—    Es, kungi, nevienu nespiežu, atkārtoju; kas nevēlas, tas var arī aiziet.

—    Padzen… no sveša nama, — tikko dzirdami norūca Rogožins.

—    Bet ja nu mēs visi pēkšņi pieceļamies un aizejam? — negaidot sacīja Ferdiščenko, kas līdz šim nebija iedrošinājies skaļi runāt.

Ipolits pēkšņi nodūra acis un satvēra rokrakstu; bet tai pašā mirklī atkal pacēla galvu un, acīm zvērojot, ar diviem sarkaniem plankumiem vaigos, cieši skatīdamies uz Ferdiščenko, noteica:

—    Jūs mani nemaz nemīlat!

Atskanēja smiekli; lielākā daļa tomēr nesmējās. Ipolits briesmīgi nosarka.

—     Ipolit, — kņazs sacīja, — aizveriet savu rokrakstu un atdodiet to man, bet pats liecieties gulēt šeit, manā istabā. Mēs parunāsimies pirms aizmigšanas un rīt; bet ar tādu norunu, ka nekad vairs nešķirsiet šīs lapas. Gribat?

—     Vai tas iespējams? — Ipolits viņā paskatījās gluži izbrīnījies. — Kungi! — viņš iesaucās, atkal drudžaini atdzīvodamies. — Muļķīga epizode, kurā es nepratu uzvesties. Lasīšanu vairs nepārtraukšu. Kas vēlas klausīties — lai klausās …

Viņš steigšus iedzēra no glāzes malku ūdens, steigšus Mspiedās ar elkoņiem uz galda, lai paslēptos no skatieniem, un stūrgalvīgi sāka lasīt tālāk. Kauns tomēr drīz vien pārgāja …

—     «Doma par to (viņš lasīja tālāk), ka nav vērts dzīvot dažas nedēļas, sāka pārņemt mani pa īstam, man šķiet, pirms kāda mēneša, kad man bija atlicis dzīvot vēl četras nedēļas, taču pilnīgi tā sagrāba mani tikai pirms trim dienām, kad es atgriezos no tā vakara Pavlovskā.

Pirmais mirklis, kad es pilnīgi un nemāksloti iejutos šai domā, bija tur, terasē pie kņaza, taisni tai bridi, kad es biju nodomājis izdarīt pēdējo mēģinājumu dzīvot, gribēju redzēt cilvēkus un kokus (pieņemsim, ka es pats to esmu teicis), iekarsu, aizstāvēju Burdovska — «sava tuvākā» tiesības un sapņoju, ka visi viņi pēkšņi izpletis rokas un ieslēgs mani savos apkampienos, un lūgs no manis nezin par ko piedošanu, bet es no viņiem; vārdu sakot, es rīkojos kā neaptēsts muļķis. Un, lūk, taisni šais stundās tad arī uzliesmoja manī «pēdējā pārliecība». Brīnos tagad, kā es varēju dzīvot veselus sešus mēnešus bez šīs «pārliecības»! Es skaidri zināju, ka man ir dilonis, pie tam neārstējams; es nekrāpu sevi un sapratu to skaidri. Bet, jo skaidrāk es to sapratu, jo drudžaināk man gribējās dzīvot; es pieķēros dzīvei un gribēju dzīvot, lai notiktu kas notikdams. Piekrītu, ka es varēju toreiz dusmoties par tumšo un mēmo likteni, kas licis nospiest mani kā mušu — un, protams, nezin kāpēc; bet kāpēc tad es neaprobežojos tikai ar niknumu? Kāpēc es patiesībā sāku dzīvot, zinādams, ka man vairs nav iespējams sākt, mēģināju, zinādams, ka man vairs nav ko mēģināt? Un tomēr es pat grāmatu vairs nespēju izlasīt un nelasīju: kāpēc lasīt, kāpēc kaut ko uzzināt uz sešiem mēnešiem? Šī doma lika man ne vienreiz vien aizsviest, grāmatu.

Jā, šī Meijera siena var daudz ko pastāstīt! Daudz ko esmu uz tās uzrakstījis. Nav bijis plankuma uz šīs netīrās sienas, ko es nebūtu iegaumējis. Nolādētā siena! Un tomēr tā man ir dārgāka par visiem Pavlovskas kokiem, tas ir, tai vajadzētu būt par visiem dārgākai, ja man nebūtu tagad gluži vienalga.

Atceros tagad, ar kādu alkatīgu ziņkārību es sāku sekot toreiz viņu dzīvei; tādu interesi agrāk nebiju izjutis. Es nepacietīgi, lamādamies dažreiz gaidīju Koļu, kad pats biiu kļuvis tik slims, ka nespēju iziet no istabas. Es tā iedziļinājos visos sīkumos, interesējos par visādām baumām, ka, liekas, kļuvu par tenkotāju. Es nesapratu, piemēram, kā šie ļaudis, kam iekšā tik daudz dzīvības, neprot kļūt par bagātniekiem (to es tomēr nesaprotu arī tagad). Es pazinu kādu trūcīgu cilvēku, par kuru man vēlāk stāstīja, ka viņš nomiris badā, un, atceros, tas mani padarīja vai traku; ja būtu iespējams šo nabagu atdzīvināt, tad es, man šķiet, sodītu viņu ar nāves sodu. Reizēm es nedēļām ilgi jutos labāk, un es varēju iziet uz ielas; bet iela beidzot sacēla manī tādu niknumu, ka es augām dienām tīšām sēdēju ieslēdzies, lai gan varēju iziet tāpat kā visi. Es nevarēju paciest šos šaudīgos, mūžam norūpējušos, drūmos un uzbudinātos cilvēkus, kas vienmēr zūdīdamies kustējās ap mani pa trotuāriem. Kam viņu mūžīgās skumjas, viņu mūžīgais satraukums un steiga, viņu mūžīgais drūmai? ļaunums (jo viņi ir ļauni, ļauni, ļauni)? Kas gan vainīgs, ka viņi ir nelaimīgi un neprot dzīvot, kaut viņiem priekšā sešdesmit mūža gadi? Kāpēc Zarņicins ļāvis sev nomirt badā, ja viņam vēl priekšā sešdesmit gadu? Un ikviens rāda savas skrandas, savas sastrādātās rokas, dusmojas un kliedz: «Mēs strādājam kā zirgi, mēs pūlamies mēs esam izsalkuši kā suņi un esam nabadzīgi! Citi nestrādā un nepūlas, bet viņi ii bagāti!» (Mūžīgais piedziedājums!) Blakus viņiem skraida un rosās no rīta līdz naktij kāds nelaimīgs knislis <no dižciltīgiem», Jvans Fomičs Surikovs, — dzīvo mūsu namā, virs mums, — viņ* mūžīgi staigā cauriem elkoņiem, iztrūkušām pogām daždažādiem cilvēkiem par izsūtāmo visvisādos uzdevumos, turklāt no rīta līdz naktij. Parunājiet ar viņu' »<Trūcīg:i, nabags un nevarīgs, sieva mirusi, nav bijis par ko zāles nopirkt, bet ziemu nosaldējuši bērniņu; vecākā meita par draugaļu aizgājusi…» — mūžam pinkšķ, mūžam sūrojas! Ak, nekāda, nekāda žēluma nav bijis manī pret šiem muļķiem, ne tagad, ne agrāk — es ar lepnumu to saku! Kāpēc tad viņš pats nav Rotšilds? Kas tur vainīgs, ka viņam nav miljonu kā Rotšildam, ka viņam nav zelta imperiālu un napoleondoru kalna, tāda kalna, taisni tik augsta kalna kā meteņos zem kumēdiņu būdām! Ja viņš dzīvo, viss tātad ir viņa varā! Kas tur vainīgs, ja viņš to nesaprpt?

Ak, tagad jau man vienalga, tagad man vairs nav laika dusmoties, bet toreiz, toreiz, atkārtoju, es, burtiski, pa naktīm kodu savā spilvenā un plēsu segu aiz trakuma. Ak, kā es sapņoju toreiz, kā vēlējos, kā tīši vēlējos, lai mani astoņpadsmit gadu vecumā tik tikko apģērbtu un apsegtu izdzītu pēkšņi uz ielas un atstātu gluži vienu, bez dzīvokļa, bez darba, bez maizes kumosa, bez radiniekiem, bez jel viefia pazīstama cilvēka milzīgajā pilsētā, izsalkušu, piekautu (jo labāk!), bet veselu, un tad tikai es parādītu …

Ko parādītu?

Ak, vai tiešām jūs domājat, ka es nezinu, kā esmu pazemojis sevi jau tāpat ar savu «Paskaidrojumu»! Nu, kurš gan neuzskatīs mani par knisli, kas nepazīst dzīvi, aizmirsdams, ka man vairs nav astoņpadsmit gadu; aizmirsdams, ka tā dzīvot, kā es esmu dzīvojis šos sešus mēnešus, nozīmē jau nodzīvot līdz sirmam vecumam! Bet lai smejas un saka, ka tas viss pasakas. Es tiešām stāstīju sev pasakas. Es aizpildīju ar tām augas naktis; es tās visas atceros tagad.

Bet vai tiešām man tās tagad atkal jāizstāsta — tagad, kad arī man beidzies pasaku laiks? Un kam gan! Jo es remdējos ar tām toreiz, kad skaidri redzēju, ka man pat grieķu gramatiku liegts mācīties, taisni tā man arī ienāca prātā. «Pat līdz sintaksei nenonākšu, kad jau nomiršu,» es nodomāju jau pie pirmās lappuses un pasviedu grāmatu zem galda. Vēl tagad tā tur mētājas; es aizliedzu Matrjonai pacelt.

Lai tas, kura rokās nonāks mans «Paskaidrojums» un kuram pietiks pacietības to izlasīt, notur mani pat jukušu vai pat par ģimnāzistu, bet visdrošāk par notiesātu uz nāvi, kam gluži dabiski sācis likties, ka visi cilvēki, izņemot viņu, pārāk zemu vērtē dzīvi, pārāk lēti pasākuši to izšķiest, pārāk kūtri, pārāk nekrietni to izmanto un tātad visi līdz beidzamajam nav tās cienīgi! Un tad? Es paziņoju, ka mans lasītājs maldīsies un ka mana pārliecība ir pilnīgi neatkarīga no mana nāves sprieduma. Pajautājiet, pajautājiet vien viņiem: kā viņi visi, visi līdz beidzamajam izprot laimi? Ak, esiet pārliecināti, ka Kolumbs bija laimīgs nevis tad, kad atklāja Ameriku, bet tad, kad taisījās to atklāt; esiet pārliecināti, ka visaugstākais viņa laimes mirklis bija varbūt taisni trīs dienas pirms Jaunās Pasaules atklāšanas, kad sadumpojušies kuģa ļaudis izmisumā gandrīz pagrieza kuģi atpakaļ uz Eiropu! Ne jau Jaunā Pasaule te galvenais, kaut tā izčibētu! Kolumbs nomira, gandrīz to neredzējis, būtībā nezinādams, ko viņš atklājis. Galvenais ir dzīvē, tikai dzīvē — dziņā to atklāt, nemitīgā un mūžīgā, taču nepavisam ne atklāšanā! Bet ko tur runāt! Man šķiet, ka viss, ko es tagad saku, tik ļoti līdzinās vispārīgām frāzēm, ka mani droši vien noturēs par zemākās klases skolnieku, kas iesniedzis savu domrakstu par «saules lēktu», vai arī sacīs, ka es varbūt gan esmu gribējis kaut ko izteikt, bet, lai kā vēlējies, neesmu pratis…

«atraisīties». Piebildīšu tomēr, ka katrā ģeniālā vai jaunā cilvēka domā vai vienkārši pat katrā nopietnā cilvēka domā, kura rodas kādā galvā, vienmēr paliek kaut kas tāds, ko nekādi nav iespējams izsacīt citiem cilvēkiem, kaut jūs pierakstītu veselus sējumus un klāstītu savu domu trīsdesmit pieci gadi; vienmēr paliks kaut kas, kas neparko negribēs līst laukā no jūsu galvaskausa un paliks jūsos mūžīgi; ar to jūs arī nomirsiet, nepateicis nevienam varbūt pašu galveno, kas ir jūsu idejā. Bet, ja ari es tagad neesmu pratis pateikt visu to, kas mani šos sešus mēnešus mocījis, tad vismaz cilvēki sapratīs, ka, iegūdams savu tagadējo «pēdējo pārliecību», esmu varbūt pārāk dārgi samaksājis par to; taisni to es arī uzskatīju par vajadzīgu — man zināmos nolūkos — izcelt savā «Paskaidrojumā».

Taču es turpinu.»

vi

«Negribu melot: tiešamība arī uz mani izmeta makšķeri šais sešos mēnešos un dažreiz tik ļoti aizrāva, ka es aizmirsu savu spriedumu vai, labāk sakot, negribēju par to domāt un pat darīju, kas darāms. Pie tā paša kādu vārdu par maniem toreizējiem apstākļiem. Kad es pirms mēnešiem astoņiem biju jau ļoti slims, tad pārtraucu visus sakarus un pametu visus bijušos biedrus. Tā kā es vienmēr esmu bijis diezgan drūms cilvēks, tad biedri mani viegli .aizmirsa; protams, viņi aizmirstu mani ari bez visa tā. Mani apstākļi mājās, tas ir, «ģimenē», arī bija vientulīgi. Pirms mēnešiem pieciem es uz visiem laikiem ieslēdzos no iekšpuses un pilnīgi nodalījos no ģimenes istabām. Man vienmēr visi klausīja, un neviens neiedrošinājās ienākt pie manis, tikai vien noteiktā stundā uzkopt man istabu un atnest pusdienas. Māte drebēja no manām pavēlēm un pat neiedrošinājās manā klātbūtnē pinkšķēt, kad es dažreiz ielaidu viņu pie sevis. Bērnus viņa pastāvīgi manis dēļ pēra, lai tie netrokšņo un mani netraucē; es bieži vien sūdzējos, kad viņi cēla brēku; tad nu gan var iedomāties, kā viņi mani tagad mīl! «Uzticīgo Koļu»", kā es viņu iesaucu, es arī, man šķiet, pamatīgi nomocīju. Beidzamā laikā arī viņš mani mocīja; tas viss bija dabiski, cilvēki jau tādēļ radīti, lai viens otru mocītu. Bet es ievēroju, ka viņš pacieš manu slimīgi ātro dabu tā, it kā jau iepriekš būtu nosolījies saudzēt slimnieku. Protams, ka tas mani aizkaitināja; bet, kā liekas, viņš bija iedomājies atdarināt kņazu «kristīgā pazemībā», kas bija jau mazliet smieklīgi. Viņš ir jauns un dedzīgs zēns un, protams, visu ko atdarina; bet man likās dažreiz, ka viņam laiks kļūt domāšanā patstāvīgam. Es viņu ļoti mīlu. Nomocīju arī Surikovu, kas dzīvoja virs mums un skraidīja no rīta līdz naktij šādos tādos uzdevumos; es allaž centos viņam pierādīt, ka viņš pats vainīgs savā nabadzībā, tā ka viņš beidzot izbijās un vairs nenāca pie manis. Viņš ir ļoti pazemīgs cilvēks, vispazemīgākā būtne (N. B. Saka, ka pazemībai esot briesmīgs spēks; par to jāapvaicājas kņazam, tas ir viņa paša izteiciens); bet, kad es marta mēnesī uzkāpu pie viņa augšā, lai paskatītos, kā viņi tur «nosaldējuši», pēc viņa vārdiem, bērniņu, un neviļus pavīpsnāju par viņa bērniņa līķi, jo atkal sāku skaidrot Surikovam, ka viņš «pats vainīgs», tad šim knislim pēkšņi sāka drebēt lūpas un viņš, ar vienu roku satvēris mani aiz pleca, ar otru parādīja man durvis un klusu, tas ir, gandrīz čukstot, pateica man; «Ejiet!» Es izgāju, un man tas ļoti patika, patika jau toreiz, pat tai pašā brīdī, kad viņš mani padzina; bet viņa vārdi vēl ilgi pēc tam, kad vien tos atcerējos, atstāja uz mani smagu iespaidu, es izjutu pret viņu dīvainu, nicināšanas pilnu nožēlu, kādu es nemaz negribētu izjust. Pat tik dziļa apvainojuma brīdī (es taču jūtu, ka toreiz apvainoju viņu, lai gan man nebija tāda nolūka), pat tādā brīdī šis cilvēks nespēja sadusmoties! Viņa lūpas toreiz sāka drebēt nepavisam ne aiz niknuma, zvēru to: viņš mani satvēra aiz rokas un pateica savu lielisko «ejiet», nemaz nedusmodamies. Cienīgums bija — pat papilnam, pat vairāk, nekā viņam piederētos (tā ka, taisnību sakot, te daudz bija arī komiska), bet dusmu nebija. Varbūt viņš gluži vienkārši pēkšņi sāka mani nicināt. No tā laika divi vai trīs lāgi, kad es viņu satiku uz kāpnēm, viņš pēkšņi sāka celt manā priekšā platmali nost, ko nekad agrāk nebija darījis, bet vairs neapstājās kā agrāk un sakaunējies aizskrēja garām. Ja viņš arī nicināja mani, tad tomēr savdabīgi: viņš «pazemīgi nicināja». Bet varbūt viņš pacēla platmali tikai aiz bailēm — kā savas kreditores dēlam, tāpēc ka viņš manai mātei ir mūžīgs parādnieks un nekādi nespēj izkulties no parādiem. Tas gan būs visticamāk. Es jau gribēju ar viņu izskaidroties un zinu droši, ka viņš pēc desmit minūtēm lūgtu man piedošanu; bet es nolēmu, ka labāk vinu vairs neaiztikt.

Šinī pašā laikā, tas ir, ap to laiku, kad Surikovs «nosaldēja» bērnu, tā ap marta vidu, man pēkšņi nezin kāpēc kļuva daudz vieglāk, un tā turpinājās nedēļas divas. Es uzsāku pastaigas, visbiežāk pievakarē. Man patika marta mijkrēslis, kad sāka piesalt un kad iededzināja gāzi; aizgāju reizēm ļoti tālu. Reiz Sešveikalu ielā man tumsā paskrēja garām kāds «no dižciltīgiem», es viņu labi nesaskatīju; viņš nesa kaut ko papīrā ietītu un bija ģērbies šaurā un neglītā mētelī — šai sezonai pārāk viegli. Kad viņš nonāca pie -ielas laternas soļu desmit man priekšā, es pamanīju, ka viņam kaut kas izkrīt no kabatas. Es pasteidzos pacelt — un taisni laikā, tāpēc ka jau pielēca klāt kāds cilvēks garos svārkos, bet, ieraudzījis šo priekšmetu manās rokās, strīdu neuzsāka, pavirši paskatījās man uz rokām un aizslīdēja garām. Šis priekšmets bija liels, vecmodīgs un cieši piebāzts safjāna kabatas portfelis; bet. nezin kāpēc es no pirmā acu uzmetiena nojautu, ka tajā var būt viss kas, tikai ne nauda. To pazaudējušais gājējs bija jau soļu četrdesmit man priekšā un drīz vien nozuda pūlī. Es sāku skriet un viņu saukt; bet, tā kā bez «ei!» man nekā cita nebija ko saukt, tad viņš nemaz neapgriezās. Pēkšņi viņš ieslīdēja pa kreisi kāda nama vārtos. Kad es ieskrēju vārtos, kur bija • ļoti tumšs, tur vairs neviena nebija. Nams bija milzīgi liels, viens no tiem milzeņiem ar maziem dzīvokļiem, ko ceļ afēristi; dažos no tādiem namiem dažleiz mēdz būt līdz simt numuru. Kad es biju izskrējis pa vārtiem, man likās, ka milzīgās sētas labajā tālākajā stūrī it kā ietu cilvēks, lai gan tumsā es tikko varēju viņu izšķirt. Aizskrējis līdz stūrim, es ieraudzīju ieeju kāpņu telpā; kāpnes bija šauras, ārkārtīgi netīras un pavisam neapgaismotas; bet varēja dzirdēt, ka kaut kur augstu vēl pa kāpieniem skrēja cilvēks, un es devos augšā pa kāpnēm, cerēdams, kamēr viņam kaut kur atvērs durvis, viņu pajīākt. Tā arī iznāca. Kāpnes bija visai īsiņas, to skaits bija bezgalīgs, tā ka es briesmīgi aizkusu; durvis atvēra un atkal aizvēra piektajā stāvā, es to nojautu, būdams vēl trīs kāpņu posmus zemāk. Kamēr es uzskrēju, kamēr atvilku elpu laukumiņā, kamēr meklēju zvanu, pagāja dažas minūtes. Man beidzot atvēra kāda sieva, kas mazītiņā virtuvītē pūta patvāri; viņa klusēdama uzklausīja manus jautājumus, neko, protams, nesaprata un klusēdama man atvēra durvis uz nākamo istabu, arī mazītiņu, briesmīgi zemu, ar nožēlojamām visnepieciešamākajām mēbelēm un platu, milzīgu gultu aiz priekškariem, kurā gulēja «Terentjičs» (tā viņam uzsauca sieviete), kā man likās, piedzēries. Uz galda dega sveces galiņš dzelzs svečturi un stāvēja pusstops, gandrīz iztukšots. Terentjičs gulēdams man kaut ko norūca un pamāja uz nākamajām durvīm, bet sieva aizgāja, tā ka man nekas cits neatlika kā atvērt šīs durvis. Tā es arī izdarīju un iegāju nākamajā istabā.

Šī istaba bija vēl šaurāka un neērtāka nekā iepriekšējā, tā ka es pat nezināju, kur pagriezties; šaurā, vienvietīgā gulta kaktā aizņēma milzīgi daudz vietas; no citām mēbelēm te bija tikai vienkārši krēsli, apkrauti dažādām skrandām, un ļoti vienkāršs virtuves galds pie veca, ar vaskadrānu apvilkta dīvāna, tā ka starp galdu un gultu gandrīz nevarēja izspraukties. Uz galda dega tāds pats dzelzs svečturis ar tauku sveci, kāds bija tajā istabā, bet gultā pīkstēja sīciņš bērniņš, varbūt tikai nedēļas trīs vecs, spriežot pēc brēciena; viņu «pārtina», tas ir, ietina citos autiņos, slima un bāla sieviete, kā liekas, vēl jauna, mājas apģērbā, varbūt tikko sākusi celties pēc dzemdībām; bet bērns nerimās un brēca, gaidot izdilušo krūti. Uz dīvāna gulēja otrs bērns, trīsgadīga meitene, apsegta, šķiet, ar fraku. Pie galda stāvēja kungs ļoti nodriskātos svārkos (viņš jau bija novilcis mēteli, un tas bija iemests gultā) un tina vaļā zilu papīru, kurā bija ietītas mārciņas divas kviešu maizes un divas mazas desiņas. Uz galda bez tam bija tējkanna ar tēju un mētājās rupjmaizes gabali. No pagultes rēgojās neaizvērts čemodāns un divi saiņi ar visādām lupatām.

Vārdu sakot, bija briesmīga nekārtība. Man likās no pirmā acu uzmetiena, ka viņi abi — ir kungs, ir dāma — ir kārtīgi cilvēki, tikai nabadzība viņus novedusi tai pazemojošā stāvoklī, kad nekārtība beidzot uzveic jebkuru mēģināj umu cīnīties ar to un pat noved cilvēkus pie rūgtās nepieciešamības rast pašā nekārtībā, kas ar katru dienu palielinās, rūgtu un tādu kā atriebīgu patiku.

Kad es ienācu, šis kungs, ari tikko pirms manis ienācis, tīdams vaļā savus iepirkumus, par kaut ko ātri un de-

Nastasja Filipovna. Māksi A. Gelerkins.

Rogožins. Māksi. I. Glazunovs, 1956.

dzīgi sarunājās ar sievu; tā gan vēl nebija pārtinusi bērnu, bet jau paspējusi sākt pinkšķēt; ziņas jādomā bija sliktas, kā parasti. Šim kungam pēc izskata varēja būt gadi divdesmit astoņi, un viņa seja, melnīgsnēja un kalsna, ar melnu vaigubārdu ierāmēta, gludi noskūta, spīdīgu zodu, man likās diezgan pieklājīga un patīkama; tā gan bija drūma, drūmu skatienu, bet ar slimīgu, pārāk viegli aizvainojama lepnuma atspulgu. Kad es iegāju, risinājās dīvaina scēna.

Ir cilvēki, kas savā viegli satraucamajā jūtelībā rod ārkārtīgu baudu, jo sevišķi tad, kad tā viņos sasniedz (kas notiek vienmēr loti ātri) pēdējo robežu; šai mirklī viņiem, kā liekas, pat patīkamāk būt aizvainotiem nekā neaizvainotiem. Šie viegli satraucamie vienmēr vēlāk briesmīgi mokās sirdsapziņas pārmetumos, ja viņi ir gudri, protams, un spējīgi apjēgt, ka viņi iekarsuši desmitkārt vairāk, nekā pienāktos. Šis kungs kādu laiku skatījās manī izbrīnījies, bet sieva izbijusies, it kā tas būtu traki ērmoti, ka arī pie viņiem kāds varējis ienākt; bet pēkšņi viņš metās man virsū gandrīz kā ārprātīgs; es nebiju paspējis vēl nomurmināt pāris vārdu, taču viņš, sevišķi tad, kad ieraudzīja, ka esmu ģērbies pieklājīgi, droši vien uzskatīja sevi par briesmīgi apvainotu, ka es esmu iedrošinājies tik nekautrīgi ieskatīties viņa kaktā un redzēt visus šos nejēdzīgos apstākļus, no kuriem viņš pats tā kaunējās. Protams, viņš priecājās par gadījumu, ka var izgāzt uz kādu savu niknumu par visām savām neveiksmēm. Kādu brīdi es pat domāju, ka viņš uzsāks kautiņu; viņš nobālēja gluži kā sieviete histērijā un briesmīgi nobaidīja sievu.

—     Kā jūs iedrošinājāties te ienākt? Arā! — viņš kliedza, drebēdams un pat tikko spēdams izrunāt vārdus. Bet pēkšņi viņš ieraudzīja manās rokās savu kabatas portfeli.

—    Liekas, jūs to pazaudējāt, — es sacīju cik iespējams mierīgāk un vēsāk. (Tā tas arī bija vajadzīgs.)

Viņš stāvēja manā priekšā pilnīgi pārbijies, kādu laiku it kā nespēdams neko saprast, pēc tam aši piegrūda roku pie savas krūšu kabatas, iepleta muti aiz šausmām un iesita sev pa pieri. .

—    Dieviņ! Kur jūs atradāt? Kā tas gadījās?

Es pavisam īsos vārdos un cik spēdams sausāk paskaidroju, kā pacēlu kabatas portfeli, kā skrēju un

saucu viņu un kā beidzot pēc nojautas, gandrīz taustīdamies, uzskrēju viņam līdzi pa kāpnēm.

—     Ak dievs! — viņš iesaucās, griezdamies pie sievas. — Te ir visi mūsu dokumenti, te mani pēdējie instrumenti, te viss… ak, cienījamais kungs, vai jūs zināt, ko jūs man esat izdarījis? Es būtu pazudis!

Es tikmēr satvēru durvju rokturi, lai neatbildējis aizietu; bet man pašam trūka elpas, un pēkšņi mans uzbudinājums pārgāja tik stiprā klepus lēkmē, ka es tikko spēju nostāvēt kājās. Es redzēju, kā kungs metās šurpu turpu, lai atrastu man brīvu krēslu, ka viņš paķēra beidzot no kāda krēsla kankarus, nometa tos uz grīdas un ar skubu pasniedza man krēslu, uzmanīgi mani nosēdinādams. Bet mans klepus turpinājās un vēl nenorima minūtes trīs. Kad es attapos, viņš jau sēdēja man līdzās uz otra krēsla, no kura arī droši vien bija nosviedis kankarus uz grīdas, un vērīgi lūkojās manī.

—     Jūs laikam … ciešat? —viņš sacīja tādā tonī, kādā parasti runā ārsti, kad ir darīšana ar slimnieku. — Es pats… esmu mediķis (viņš neteica: ārsts), — un, to pateicis, nezin kādēļ norādīja man ar roku uz istabu, it kā protestēdams pret savu tagadējo stāvokli, — es redzu, ka jūs…

—    Man ir dilonis, — es sacīju iespējami īsāk un piecēlos.

Tūlīt arī viņš pietrūkās kājās.

—    Varbūt jūs pārspīlējat un … lietojot līdzekļus …

Viņš bija pavisam izsists no sliedēm un it kā vēl

arvien nespēja atgūties; kabatas portfelis rēgojās viņam kreisajā rokā.

—    Ak, neraizējieties, — es atkal pārtraucu, ķerdamies pie durvju roktura, — mani izmeklēja pagājušo nedēļu B. (atkal es iejaucu te B.), un mans liktenis ir izšķirts. Atvainojiet…

Es jau atkal gribēju atvērt durvis un pamest savu samulsušo, pateicīgo un kauna jūtu nospiesto ārstu, bet nolādētais klepus taisni tai brīdī no jauna sagrāba mani. Te mans ārsts uzstāja, lai es atkal apsēstos un atpūstos; viņš griezās pie sievas, un tā, palikdama savā vietā, sacīja man dažus pateicības pilnus un laipnus vārdus. Pie tam viņa ļoti sakaunējās, tā ka pat sārtums iekvēlojās bālajos, kalsnajos vaigos. Es paliku, bet mans izskats ik

brīdi liecināja, ka es briesmīgi baidos sagādāt viņiem neērtības (tā arī vajadzēja). Mana ārsta nožēlas beidzot nomocīja viņu, es to redzēju.

—    Ja es… — viņš uzsāka, ik brīdi apraudams vārdus un pārlēkdams uz citu, — esmu jums tik pateicīgs un tik vainīgs jūsu priekšā… es… jūs redzat… — viņš atkal norādīja uz istabu, — šobrīd es esmu tādā stāvoklī…

—    Ak, — es sacīju, — nav nemaz ko redzēt; tas jau zināms; jūs, jādomā, esat zaudējis vietu, atbraucis izskaidroties un no jauna meklējat vietu?

—    Kā jūs… dabūjāt zināt? — viņš jautāja izbrīnījies.

—    No pirmā acu uzmetiena redzams, — es negribot zobgalīgi atbildēju. — Šurp daudzi sabrauc no provincēm cerību pilni, skraida un tā, lūk, dzīvo.

Viņš pēkšņi sāka runāt dedzīgi, drebošām lūpām; viņš sāka sūdzēties, sāka pārstāstīt un, atzīšos, aizrāva mani; es nosēdēju pie viņa gandrīz stundu. Viņš izstāstīja mati savu dzīves stāstu, kas gan bija Joti parasts. Viņš esot bijis dziednieks guberņā, viņam bijusi kroņa vieta, bet tad sākušās kaut kādas intrigas, kurās iejaukuši pat viņa sievu. Viņš padižojies, pasirdījies; notikusi guberņas priekšniecības maiņa viņa pretinieku labā; viņam piesējušies, sūdzējušies; viņš zaudējis vietu un par pēdējiem līdzekļiem atbraucis uz Pēterburgu izskaidroties; Pēterburgā, zināms, viņu ilgu laiku neesot uzklausījuši, pēc tam uzklausījuši, tad atbildējuši noraidoši, pēc tam pavilinājuši ar solījumiem, tad atbildējuši ar bardzību, pec tam likuši viņam uzrakstīt paskaidrojumu, pēc tam atteikušies pieņemt to, ko viņš uzrakstījis, likuši iesniegt lūgumu, — vārdu sakot, viņš skraidot jau piekto mēnesi, esot noēdis visu; beidzamās sievas lupatas esot ieķīlātas, un te vēl piedzimis bērns un, un… «Šodien galīgi noraidīts iesniegtais lūgums, bet man gandrīz maizes nav, nekā nav, sieva dzemdēja. Es, es…»

Viņš pietrūkās no krēsla un novērsās. Viņa sieva raudāja kaktā, bērns sāka atkal čīkstēt. Es izvilku savu piezīmju grāmatiņu un sāku tajā rakstīt. Kad es beidzu un piecēlos, viņš stāvēja manā priekšā un raudzījās ar bažu pilnu ziņkārību.

—     Es pierakstīju jusu vārdu, — sacīju viņam, — nu, un visu pārējo: dienesta vietu, jūsu gubernatora vārdu, datumus, mēnešus. Man ir kāds biedrs, vēl no skolas

laikiem, Bahmutovs, bet viņa tēvocis Pjotrs Matvejevičs Bahmutovs ir īstens valsts padomnieks un direktors…

—    Pjotrs Matvejevičs Bahmutovs! — iesaucās mans mediķis, gandrīz trīcēdams. — Bet taisni no viņa taču gandrīz viss ir atkarīgs!

Patiesi, notikumā ar manu mediķi un tā atrisinājumā, ko es nejauši veicināju, viss tā iekrita un nokārtojās, it kā tīši viss būtu iepriekš sagatavots, gluži kā romānā. Es sacīju šiem nabaga ļaudīm, lai viņi pacenšas nelikt uz mani nekādas cerības, ka es pats esmu nabaga ģimnāzists (es tīšām pārspīlēju savu niecību; sen esmu beidzis kursu un neesmu ģimnāzists) un mans vārds viņiem nemaz nav jāzina, bet es tūlīt iešu uz Vasilija salu pie sava biedra Bahmutova, un, tā kā es zinu droši, ka viņa tēvocis, īstenais valsts padomnieks, vecPuisis, cilvēks, kam nav bērnu, izturas ar lielu cieņu pret savu brāļadēlu un mīl viņu dedzīgi, redzēdams viņā pēdējo savas ģimenes atvasi, tad «varbūt mans biedrs arī iespēs aizlikt kādu vārdu par jums un mani, protams, savam tēvocim» …

—    Ja tikai ļautu man paskaidrot viņa ekselencei! Ja vien es jaudātu saņemt godu izskaidrot mutvārdiem! — viņš iesaucās, drebēdams kā drudzī, zibošām acīm. Taisni tā viņš arī teica: jaudātu. Atkārtojis vēlreiz, ka šī lieta droši vien neizdosies un izrādīsies, ka viss ir nieki, es piebildu — ja rīt no rīta es pie viņiem neatnākšu, tad viss ir izbeigts un viņiem nav ko gaidīt. Viņi ļoti laipni atsveicinājās, viņi bija vai bez prāta. Nekad neaizmirsīšu viņu sejas izteiksmi. Es sēdos važonī un tūdaļ devos uz Vasilija salu.

Ar šo Bahmutovu ģimnāzijā vairākus gadus biju pastāvīgā naidā. Pie mums viņu uzskatīja par aristokrātu, vismaz es viņu tā saucu: viņš ļoti labi ģērbās, uz ģimnāziju brauca ar saviem zirgiem, nemaz neplātījās, vienmēr bija lielisks biedrs, vienmēr neparasti jautrs un dažreiz pat ļoti dzēlīgs, lai gan nebija sevišķi gudrs, kaut arī vienmēr bija pirmais klasē; bet es nekad nekur nebiju pirmais. Visi biedri mīlēja viņu, tikai es vienīgais ne. Viņš vairākkārt šais dažos gados bija nācis man klāt; bet es katru reizi drūmi un satraukti no viņa novērsos. Tagad es nebiju viņu redzējis jau kādu gadu; viņš studēja universitātē. Kad es ap pulksten deviņiem iegāju pie viņa (ar lielām ceremonijām: mani pieteica), viņš sagaidīja mani sākumā izbrīnījies, pat bez jebkādas laipnības, bet tūdaļ kļuva jautrs un, raudzīdamies manī, pēkšņi sāka skaļi smieties.

—    Kā gan jums ienācis prātā atnākt pie manis, Terentjev? — viņš iesaucās savā parastajā mīļajā vaļībā, kura dažreiz bija rupja, bet nekad neaizskāra, kura man viņā tā patika un kuras dēļ es viņu tā neieredzēju. — Bet kas tas, — viņš iesaucās izbailēs, — jūs esat tik slims!

Klepus mani mocīja atkal, es atkritu krēslā un tikko varēju paelpot.

—    Neuztraucieties, man dilonis, — es sacīju, — es pie jums ar lūgumu.

Viņš apsēdās izbrīnījies, un es tūlīt izklāstīju visu notikumu ar ārstu un paziņoju, ka viņš pats varbūt varētu kaut ko darīt, izmantojot savu iespaidu uz tēvoci.

—     Izdarīšu, katrā ziņā izdarīšu, jau rīt pat uzplīšos tēvocim; un esmu pat priecīgs, un jūs to visu tik jauki pastāstījāt… Bet kā gan tomēr jums, Terentjev, ienāca prātā griezties pie manis?

—    No jūsu tēvoča te tik daudz kas atkarīgs, turklāt mēs, Bahmutov, vienmēr esam bijuši naidnieki, bet, tā kā jūs esat cēlsirdīgs cilvēks, tad es nodomāju, ka jūs ienaidniekam neatteiksiet, — es piebildu ar ironiju.

—    Kā Napoleons griezās pie Anglijas! — viņš iesaucās, skaļi iesmiedamies. — Izdarīšu, izdarīšu! Iešu kaut tūlīt, ja var! — viņš ar skubu piebilda, redzēdams, ka es nopietni un stingri pieceļos no krēsla.

Un patiesi šis jautājums visai negaidīti nokārtojās tā, ka labāk nemaz nevar būt. Pēc pusotra mēneša mūsu mediķis dabūja atkal vietu citā guberņā, saņēma ceļa naudu, pat pabalstu. Man ir aizdomas, ka Bahmutovs, kas bija pasācis bieži vien pie viņiem iegriezties (kamēr es tādēļ vien tīši pie viņiem vairs negāju un uzņēmu ārstu, kas allaž pie manis iegriezās, gandrīz vēsi), — Bahmutovs, kā es nojaušu, bija pierunājis ārstu pat pieņemt no viņa aizdevumu. Ar Bahmutovu es biju saticies pāris reižu šais sešās nedēļās, sastapāmies trešo reizi, kad mēs pavadījām ārstu. Atvadas sarīkoja Bahmutovs savās mājās, proti, pusdienas ar šampanieti, kurās piedalījās arī ārsta sieva; viņa tomēr ļoti drīz aizbrauca pie bērna. Tas notika maija sākumā, vakars bija skaidrs, milzīgā saules ripa nolaidās līcī. Bahmutovs pavadīja mani mājās; mēs gājām pa Nikolaja tiltu; abi bijām iedzēruši.

Bahmutovs runāja par savu sajūsmu, ka šī lieta tik labi beigusies, pateicās man par kaut ko, izskaidroja, cik patīkami viņam tagad esot, kad izdarīts labs darbs, apgalvoja, ka visi nopelni piederot man un ka veltīgi daudzi tagad mācot un sludinot, ka atsevišķam labam darbam neesot nekādas nozīmes. Man arī briesmīgi sagribējās parunāt.

— Kas uzbrūk atsevišķai «žēlastības dāvanai», — es uzsāku, — tas uzbrūk cilvēka dabai un nicina viņa pašcieņu. Bet «sabiedrisko žēlastības dāvanu» organizācija un jautājums par personīgo brīvību — tie ir divi dažādi jautājumi, kas viens otru tomēr neizslēdz. Atsevišķs labs darbs paliks vienmēr, tāpēc ka tas ir personības nepieciešamība, dzīva nepieciešamība, kā vienai personai tieši ietekmēt otru. Maskavā dzīvojis kāds sirmgalvis, kāds «ģenerālis», tas ir, īstens valsts padomnieks, ar vācisku uzvārdu; viņš visu mūžu vazājies pa cietumiem un pie noziedzniekiem; katra uz Sibīriju pārsūtāmā partija zinājusi jau iepriekš, ka Zvirbuļu kalnos to apmeklēs «vecs ģenerālis». Viņš darījis savu darbu augstākā mērā nopietni un dievbijīgi; viņš ieradies, nostaigājis gar izsūtāmo rindām, kuri ielenkuši viņu, apstājies pie katra, katru iztaujājis par viņa vajadzībām, pamācību nav skaitījis gandrīz nekad nevienam, saucis viņus visus par «mīlulīšiem». Viņš devis naudu, atsūtījis nepieciešamās lietas— kājautus, audeklu, atnesis dažreiz dvēseles glābšanai domātas grāmateles un apdāvinājis ar tām katru lasītpratēju pilnīgā pārliecībā, ka viņi tās pa ceļam lasīs un ka pratējs izlasīs priekšā nepratējam. Par noziegumu viņš reti kad iztaujājis, tikai varbūt uzklausījis, ja noziedznieks sācis pats stāstīt. Visi noziedznieki viņam bijuši līdzīgi, atšķirības nav bijis. Viņš runājis ar tiem kā ar brāļiem, bet viņi paši beigās to uzskatījuši par tēvu. Ja pamanījis kādu katordznieci ar bērnu uz rokām, tad piegājis klāt, apmīļojis bērnu, sitis tam knipjus, lai tas sāktu smieties. Tā viņš darījis ilgus gadus, līdz pat savai nāvei; nonācis tik tālu, ka viņu pazinuši pa visu Krieviju un pa visu Sibīriju, tas ir, pazinuši visi noziedznieki. Man kāds, kas bijis Sibīrijā, pastāstīja, ka viņš pats redzējis, kā visrūdītākie noziedznieki atcerējušies ģenerāli, un tomēr, apmeklēdams izsūtāmo partijas, ģenerālis reti kad izdalījis vairāk par divdesmit kapeikām uz galviņu. Tiesa, atcerējās viņu ne jau pārlieku dedzīgi vai diezin cik nopietni. Kāds no «nelaimīgajiem», kas noslepkavojis divpadsmit cilvēkus, nodūris sešus bērnus, pie tam vienīgi sev par prieku (stāsta, ka tādi esot bijuši), pēkšņi gluži ne no šā, ne no tā reiz — varbūt tikai vienu reizi visos divdesmit gados — pēkšņi nopūtīsies un sacīs: «Ko gan tagad dara vecais ģenerālis, vai ir vēl dzīvs?» Turklāt viņš varbūt vēl pasmaidīs — un tas arī viss. Bet kā jūs varat zināt, kādu sēklu iesējis uz mūžiem viņa dvēselē šis «vecais ģenerālis», ko viņš nebija aizmirsis divdesmit gados? Kā jūs varat zināt, Bahmutov, kāda nozīme būs šai vienas personas piesaistīšanai pie otras šīs piesaistītās personas likteņos?… Te taču slēpjas vesela dzīve un bezgala daudz mums apslēptu atzarojumu. Vislabākais šaha spēlētājs, visizmanīgākais no viņiem spēj aplēst tikai dažus gājienus uz priekšu; par kādu franču spēlmani, kas pratis aplēst desmit gājienus uz priekšu, rakstīja kā par fenomenu. Bet cik te gājienu un cik daudz mums nezināmā? Sēdams savu sēklu, sēdams savu «žēlastības dāvanu», savu labo darbu jebkurā veidā, jūs atdodat dalu savas personības un ieņemat sevī daļu cita personības; jūs savstarpēji iesaistāties viens otrā; vēl mazliet vērības, un jūs tiekat apbalvots jau ar zināšanu, ar visnegaidītākajiem atklājumiem. Beidzot jūs katrā ziņā sāksiet raudzīties uz savu veikumu kā uz zinātni; tā ietver sevi visu jūsu dzīvi un spēj piepildīt visu šo dzīvi. No otras puses, visas jūsu domas, visa jūsu izsētā sēkla, ko jūs varbūt jau esat aizmirsis, iemiesosies un izaugs; tas, kas saņēmis no jums, nodos citam. Un kā jūs varat zināt, kāda līdzdalība jums piekritīs nākamo cilvēces likteņu izšķiršanā? Bet, ja zināšanas un darbam atdotais mūžs pacels jūs beidzot tik augstu, ka jūs būsiet spējīgs sēt milzu sēklu, atstāt pasaulei mantojumā milzu domu, tad … — Un tā tālāk, es toreiz daudz runāju.

—    Un ja padomā turklāt, ka taisni jums nav ļauts dzīvot! — ar dedzīgu pārmetumu kādam uzsauca Bahmutovs.

Šai brīdī mēs stāvējām uz tilta, atspiedušies ar elkoņiem uz margām, un raudzījāmies Ņevā.

—    Bet vai zināt, kas man ienāca prātā, — es sacīju, vēl vairāk pārliecies pār margām.

—    Vai tiešām ielēkt ūdenī? — iesaucās Bahmutovs gandrīz izbailēs. Varbūt viņš bija izlasījis manu domu manā sejā.

— Nē, pagaidām tikai kāds pārspriedums, proti: te nu man atlicis dzīvot vēl divus trīs mēnešus, varbūt četrus; bet, piemēram, kad paliks vairs tikai divi mēneši un ja es tad briesmīgi vēlētos izdarīt kādu labu darbu, kas prasītu pūles, skraidīšanu un raizes, gluži kā šī mūsu ārsta lieta, — tādā gadījumā man taču būtu jāatsakās no šā darba, jo man atlicis ļoti maz laika, un jāsameklē cits «labs darbs», sīkāks un vairāk piemērots maniem līdzekļiem (ja jau mani tā būs sagrābusi dziņa uz labiem darbiem). Jūs piekritīsiet, ka šī ir amizanta doma!

Nabaga Bahmutovs bija ļoti uztraucies par mani; viņš pavadīja mani līdz mājai un bija tik smalkjūtīgs, ka ne reizes nemēģināja mani mierināt un gandrīz visu laiku klusēja. Atvadīdamies no manis, viņš karsti spieda man roku un lūdza atļauju mani apmeklēt. Es atbildēju viņam — ja viņš nāks pie manis kā «mierinātājs» (ja viņš arī klusētu, tad tomēr nāktu kā mierinātājs, es to izskaidroju viņam), tad taču ar to viņš man katru reizi vēl vairāk atgādinās par nāvi. Viņš paraustīja plecus, bet piekrita man; mēs šķīrāmies diezgan pieklājīgi, ko es nemaz nebiju gaidījis.

Bet šai vakarā un šai naktī bija izsēta manas «pēdējās pārliecības» pirmā sēkla. Es alkatīgi pieķēros šai jaunajai domai, alkatīgi aplūkoju to visos tās pavērsienos, visos tās veidos (es negulēju augu nakti), un, jo vairāk es tajā iedziļinājos, jo vairāk to uzņēmu sevī, jo vairāk baidījos. Beidzot mani sagrāba briesmīgas bailes un nepameta arī nākamās dienās. Dažreiz, domādams par šīm savām nemitīgajām bailēm, es sastingu jaunās šausmās: no šīm bailēm es taču varēju secināt, ka mana «pēdējā pārliecība» pārāk nopietni nostiprinājusies manī un katrā ziņā nonāks pie sava atrisinājuma. Bet atrisinājumam man pietrūka apņēmības. Pēc trim nedēļām viss bija galā, arī apņēmība radās, taču visai dīvaina apstākļa dēļ.

Te savā paskaidrojumā es atzīmēju visus šos skaitļus un datumus. Man, protams, būs vienalga, bet tagad (un varbūt tikai šai brīdī) es gribu, lai tie, kas spriedīs par manu soli, varētu skaidri redzēt, no kādas loģisku secinājumu virknes cēlusies mana «pēdējā pārliecība». Es nupat iepriekš rakstīju, ka galīgā apņēmība, kuras man trūka, lai piepildītu savu «pēdējo pārliecību», radās manī, šķiet, nepavisam ne aiz loģiska secinājuma, bet aiz kādas dīvainas ierosmes, aiz kāda dīvaina apstākļa, ko nekas varbūt nemaz nesaista ar lietas norisi. Pirms dienām desmit pie manis bija iegriezies Rogožins kādās savās darīšanās, par kurām te lieki sīkāk runāt. Es nekad vēl nebiju redzējis Rogožinu, tikai dzirdējis par viņu ļoti daudz. Es devu viņam visas vajadzīgās ziņas, un viņš drīz aizgāja, bet, tā kā viņš šo ziņu dēļ vien bija nācis, ta'd ar to starp mums viss arī būtu beidzies. Taču viņš pārāk ieinteresēja mani, un visu to dienu es biju dīvainu domu varā, tā ka nolēmu otrā dienā pats doties pie viņa vizītē. Rogožinam, acīm redzot, mans apmeklējums nepatika, un viņš pat «smalkjūtīgi» aizrādīja, ka mums nav nekādas vajadzības turpināt pazīšanos; es tomēr pavadīju ļoti interesantu stundu, tāpat kā droši vien arī viņš pats. Starp mums bija tāds kontrasts, kas nevarēja neatsaukties uz mums abiem, sevišķi uz mani: es biju cilvēks, kura dienas jau skaitītas, bet viņš — cilvēks, kas dzīvo vispilnestīgāko, tiešāko dzīvi, dzīvo pašreizējā mirklī bez jebkādām rūpēm par «pēdējiem» secinājumiem, skaitļiem vai par jebko citu, kas neattiecas uz to, uz ko . .. uz ko… nu, kaut vai uz ko viņš ķerts; lai Rogožina kungs man piedod šo izteicienu, kaut vai kā sliktam literātam, kas neprot izteikt savu domu. Par spīti tam, ka viņš nebija diez cik laipns, man likās, ka viņš ir gudrs cilvēks un spēj daudz ko«saprast, lai gan maz interesējas par to, kas neskar tieši viņu. Es nemaz nebildu viņam par savu «pēdējo pārliecību», bet man nezin kāpēc likās, ka viņš, klausīdamies manī, nojauta to. Viņš tikai klusēja, viņš ir liels klusētājs. Aiziedams es ieminējos viņam, ka, par spīti atšķirībai starp mums un visām pretišķībām, — les extrйmitйs se touchent 1 (es izskaidroju viņam to krieviski), tā ka varbūt viņš pats nemaz nav tik tālu, kā liekas, no manas «pēdējās pārliecības». Uz to viņš man atbildēja ar ļoti drūmu un skābu grimasi, piecēlās, sameklēja manu cepuri, izlikdamies, it kā es pats ietu projām, un gluži vienkārši izvadīja mani no sava drūmā nama, izturēdamies tā, it kā pavadītu mani aiz pieklājības. Viņa nams, mani pārsteidza; tas līdzīgs kapsētai, bet viņam laikam patīk, kas arī saprotams: tāda pilnīgi dabiska dzīve, kādu viņš dzīvo, ir pārāk pilnīga pati par sevi, un tai iekārtojums nav tik svarīgs.

Šī vizīte pie Rogožina mani ļoti nogurdināja. Es jau no rīta jutos slikti, bet uz vakara pusi ļoti saguru un likos gultā, laiku pa laikam jutu stipru drudzi un brīžiem pat murgoju. Koļa palika pie manis līdz vienpadsmitiem. Taču es atceros visu, ko viņš runāja un par ko mēs abi runājām. Bet, kad brīžiem man acis lipa ciet, tad man vienmēr rādījās Ivans Fomičs, kas it kā bija saņēmis miljoniem naudas. Viņš tikai nezināja, kur to likt, lauzīja galvu, drebēja aiz bailēm, ka to nenozog, un beidzot it kā nolēma aprakt to zemē. Es beidzot ieteicu viņam, lai viņš nevis aprok tādu kaudzi zelta gluži veltīgi zeme, bet gan izlej no visas šīs čupas zelta šķirstiņu «nosaldētajam» bērnam un šai nolūkā bērnu izrok. Šo manu zobgalību Surikovs uztvēra it kā ar pateicības asarām un tūlīt ķērās pie plāna izpildes. Es it kā nospļāvos un aizgāju prom no viņa. Koļa iegalvoja man, kad es pilnīgi biju pamodies, ka es nemaz neesot gulējis un visu šo laiku runājis ar viņu par Surikovu. Brīžiem man uznāca ārkārtīgas skumjas un mulsums, tā ka Koļa aizgāja nemiera pilns. Kad es pats piecēlos, lai aizslēgtu durvis, man pēkšņi ienāca prātā glezna, ko es biju redzējis pirmīt pie Rogožina kādā no viņa nama visdrūmākajām zālēm virs durvīm. Viņš pats man to parādīja, garām ejot; es, kā liekas, nostāvēju pie tās minūtes piecas. Tajā nebija nekā laba mākslinieciskā ziņā; bet tas izraisīja manī dīvainu nemieru.

Šai gleznā attēlots Kristus, kas tikko noņemts no krusta. Man liekas, gleznotāji parasti pasākuši attēlot Kristu ir krustā, ir noņemtu no krusta joprojām ar neparasta skaistuma atēnu sejā; šo skaistumu viņi tiecas saglabāt pat viņa visbriesmīgākajās mokās. Bet Rogožina gleznā no skaistuma nav ne miņas; tas ir pilnīgi miris cilvēks, kas jau pirms krustā sišanas pārcietis bezgalīgas mocības, brūces, spīdzināšanu, sardzes sitienus, tautas sitienus, kad viņš nesa pats savu krustu un pakrita zem krusta, un beidzot mokas pie krusta, kas ilga sešas stundas (tā vismaz pēc mana aprēķina). Tiesa, tā ir tāda cilvēka seja, kurš tikko noņemts no krusta, tas ir, saglabājis sevī ļoti daudz dzīvības un siltuma; nekas vēl nav paguvis sastingt, tā ka mirušā sejā pat pavīd ciešanas, ko viņš it kā vēl tagad izjūt (to mākslinieks ļoti labi uztvēris); seja toties nav saudzēta nemaz; te ir tikai daba, un tiešām tādam jābūt cilvēka līķim, lai kas tas būtu, pēc tādām mokām. Es zinu, ka kristīgā baznīca konstatējusi jau pirmajos gadsimtos, ka Kristus ciešanas nav iztēlotas, bet patiesi bijušas un ka arī viņa krustā Sista miesa tātad bijusi pakļauta dabas likumam pilnīgi un galīgi. Gleznā šo seju briesmīgi izkropļojuši sitieni, tā sapampusi, ar šausmīgiem, uztūkušiem un asiņainiem zilumiem, acis atvērtas, acu zīlītes pārgrieztas; lielie acu baltumi spīd nedzīvā, stiklainā atspulgā. Bet dīvaini — kad skaties šai izmocītā cilvēka līķī, tad rodas neparasts un interesants jautājums: ja taisni tādu mironi (bet tam katrā ziņā bija jābūt taisni tādam) redzēja visi viņa mācekļi, viņa galvenie nākamie apustuļi, redzēja sievietes, kas sekoja viņam un stāvēja pie krusta, visi, kas viņam ticēja un viņu dievināja, kā tad gan viņi varēja noticēt, raudzīdamies tādā mironī, ka šis moceklis augšāmcelsies? Te nevilšus jādomā: ja tik briesmīga ir nāve un tik stipri dabas likumi — kā tad gan tos pārvarēt? Kā pārvarēt, ja tos nav pārvarējis tagad pat tas, kurš, dzīvs būdams, uzvarējis arī dabu, kuram tā pakļāvusies, kad viņš uzsauca: «Talifa kurni!» ,— un jaunava piecēlās, «Lācar, nāc ārā!» — un mirušais iznāca? Daba, ja raugās šai gleznā, rādās kā milzīgs, nepielūdzams un mēms zvērs vai — pareizāk, daudz pareizāk būtu sacīt, kaut arī dīvaini — kā jaunākās konstrukcijas .milzu mašīna, kas bezjēdzīgi sagrābusi, sadragājusi un brutāli un nejūtīgi aprijusi diženu un dārgu būtni — tādu būtni, kura viena atsver visu dabu un visus tās likumus, visu zemi, kas arī radīta varbūt vienīgi tādēļ, lai parādītos šī būtne! Ar šo gleznu itin kā tieši izteikts šis jēdziens par tumšo, ļauno un bezjēdzīgi mūžīgo spēku, kam viss pakļauts, — un to jūs uztverat negribot. Šiem cilvēkiem, kuri ielenca mirušo, no kuriem te uz gleznas nav neviena, bija jāsajūt briesmīgas skumjas un apjukums tai vakarā, kas satrieca uzreiz visas viņu cerības un gandrīz vai arī ticību. Viņiem bija jāizklīst visbriesmīgākajās bailēs, lai gan katrs aiznesa sevī milzu domu, ko vairs nekad nekas nespēj sagraut. Un, ja šis pats Kristus spētu redzēt šo savu tēlu pirms sodīšanas, vai tad tāpat viņš nestu savu krustu un vai tāpat nomirtu kā tagad? Raugoties gleznā, neviļus prātā pavīd arī šis jautājums.

Tas viss fragmentāri rēgojās arī man — varbūt tiešām starp murgiem, dažreiz pat tēlos — veselas pusotras stundas pēc Koļas aiziešanas. Vai var rēgoties tēlaini tas, kam nav ārēja veidola? Bet man brīžiem likās, ka es redzu kaut kādā dīvainā un neiespējamā veidā šo bezgalīgo spēku, šo nedzirdīgo, tumšo un mēmo būtni. Es atceros, man likās, it kā mani kāds vestu aiz rokas, turēdams sveci, parādītu man milzīgu un riebīgu tarantulu un ņemtos mani pārliecināt, ka šis pats esot tumšā, nedzirdīgā un visvarenā būtne, un smietos par manu sašutumu. Manā istabā svētbildes priekšā vienmēr iededz pa nakti lampiņu — spīd sīka un nespodra gaisma, tomēr visu var saskatīt, bet zem lampiņas pat var lasīt. Man šķiet, ka bija jau mazliet pāri pusnaktij; es vēl nebiju aizmidzis un gulēju vaļā acīm; pēkšņi istabas durvis atvērās un ienāca Rogožins.

Viņš ienāca, aizvēra durvis, klusēdams paskatījās manī un lēnām gāja pie tā krēsla, kas stāv kaktā gandrīz zem pašas lampiņas. Es ļoti izbrīnījos un raudzījos nogaidīdams; Rogožins atspiedās uz galdiņa un sāka klusēdams raudzīties manī. Tā pagāja minūtes divas trīs, un es atceros, ka viņa klusēšana mani ļoti aizvainoja un padarīja īgnu. Kāpēc gan viņš negrib runāt? Tas, ka viņš ieradies tik vēlu, man likās, protams, dīvaini, bet atceros, ka es taisni par to nebiju diezin cik pārsteigts. Pat otrādi: es gan no rīta nebiju skaidri izteicis viņam savu domu, bet zinu, ka viņš to saprata; un šī doma bija tādas dabas, ka sakarā ar to, protams, varēja atnākt parunāties vēlreiz, kaut arī ļoti vēlu. Es domāju, ka viņš tādēļ vien atnācis. Mēs no rīta bijām šķīrušies mazliet naidīgi, un es pat atceros, ka viņš pāris reižu uzlūkoja mani diezgan zobgalīgi. Taisni šo izsmieklu es tagad ieraudzīju viņa skatienā, taisni tas mani aizvainoja. Bet par to, ka tas tiešām ir pats Rogožins, nevis parādība, nevis murgs, es sākumā nemaz nešaubījos. Pat ne prātā tas nenāca.

Bet viņš joprojām tur sēdēja un tikai raudzījās manī tikpat zobgalīgi. Es dusmīgi pagriezos gultā, atspiedos uz spilvena un tīšām nolēmu arī klusēt, kaut vai mēs visu laiku tā nosēdētu. Es nezinu, kāpēc katrā ziņā gribēju, lai viņš uzsāk pirmais. Man šķiet, tā pagāja minūtes divdesmit. Pēkšņi man uzmācās doma: ja nu tas nemaz nav Rogožins, bet tikai parādība?

Ne savas slimības laikā, ne kādreiz agrāk es vēl ne reizes nebiju redzējis nevienu parādību; bet man vienmēr bija licies, kad es vēl biju puisēns, un pat tagad vēl, tas ir, nesen, man bija licies — ja es ieraudzīšu kaut reizi parādību, tad turpat uz vietas nomiršu, kaut arī nekādām parādībām neticu. Taču, kad man ienāca prātā doma, ka tas nav Rogožins, bet tikai parādība, tad, atceros, es nemaz neizbijos. Vēl vairāk, es par to pat dusmojos. Liekas dīvaini arī tas, ka jautājums: vai tā ir parādība vai pats Rogožins — mani nemaz tā nenodarbināja un neuztrauca, kā, šķiet, tam vajadzētu būt; man liekas, ka es toreiz domāju par kaut ko citu. Mani, piemēram, daudz vairāk nodarbināja tas, kāpēc Rogožins, kas toreiz bija rīta svārkos un tupelēs, tagad ģērbies frakā, ar baltu vesti un baltu kaklasaiti? Prātā pavīdēja arī doma: ja tā ir parādība un es no tās nebaidos, kāpēc gan necelties kājās, neiet tai klāt un nepārliecināties pašam? Varbūt tomēr es neiedrošinājos un baidījos. Bet, kolīdz es biju nodomājis, ka baidos, pēkšņi likās, it kā ar ledu kāds būtu pārvilcis pāri visai manai miesai; es sajutu aukstumu uz muguras, un mani ceļgali nodrebēja. Taisni šai acumirklī, gluži kā nojautis, ka es baidos, Rogožins atvirzīja savu roku, uz kuras bija atspiedies, izstiepās un vēra vaļā muti, kā taisīdamies smieties; viņš skatījās man cieši virsū. Mani sagrāba tāds trakums, ka es noteikti gribēju mesties.viņam virsū, bet, tā kā biju nozvērējies, ka pirmais nesākšu runāt, tad arī paliku gultā, jo vairāk tāpēc, ka vēl arvien nebiju pārliecināts, vai tas tiešām ir pats Rogožins.

Es neatceros droši, cik ilgi tas tā vilkās; neatceros arī droši, vai brīžiem es nekritu nesamaņā. Taču beidzot Rogožins piecēlās, tikpat lēni un vērīgi aplūkoja mani kā iepriekš, kad viņš ienāca, bet vairs nesmīnēja un klusi, gandrīz uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm, atvēra tās, atkal pievēra un aizgāja. Es necēlos no gultas; neatceros, cik ilgi vēl tā nogulēju vaļā acīm un visu laiku domāju; diezin par ko es domāju; neatceros arī, kā kritu nemaņā. Otrā rītā es pamodos, kad pēc desmitiem klauvēja pie durvīm. Man tā norunāts — ja es pats pēc deviņiem neatveru durvis un neuzsaucu, lai man pasniedz tēju, tad Matrjonai pašai jāpieklauvē. Kad es atvēru viņai durvis, man tūlīt ienāca prātā: kā gan viņš varēja ienākt, ja durvis bija aizslēgtas? Es apjautājos un pārliecinājos, ka īstajam Rogožinam nav bijis iespējams ienākt, jo visas mūsu durvis pa nakti tiek aizslēgtas.

Lūk, šis neparastais gadījums, ko es tik sīki aprakstīju, arī bija par iemeslu tam, ka es galīgi «izšķīros». Galīgo lēmumu tātad veicināja nevis loģika, nevis loģiska pārliecība, bet riebums. Nevar palikt dzīvē, kura ir tik dīvaina un mani tā aizskar. Šī parādība mani pazemoja. Nav manos spēkos pakļauties tumšajai varai, kas pieņēmusi tarantula veidu. Un tikai tad, kad es jau mijkrēslī beidzot izjutu, ka esmu pilnīgi un galīgi izšķīries, man kļuva vieglāk. Tas bija tikai pirmais brīdis; pēc otrā brīža es braucu uz Pavlovsku, bet tas jau pietiekami izskaidrots.»

VII

«Man bija maza kabatas pistole, es to iegādājos, vel bērns būdams, tai smieklīgajā vecumā, kad pēkšņi sāk patikt nostāsti par divkaujām, par laupītāju uzbrukumiem, par to, ka arī mani izaicinās uz divkauju un cik cēli es stāvēšu pistoles stobra priekšā. Kastītē, kur to glabāju, atradu divas lodes, bet pulvera ragā pulveri lādiņiem trim. Šī pistole nekam neder, velk sāņus un šauj tikai kādu piecpadsmit soļu attālumā; bet, protams, galva nokarātos sāņus, ja pieliktu pistoli cieši pie deniņiem.

Es nolēmu mirt Pavlovskā saules lēktā, iegājis parkā, lai vasarnīcā nevienu netraucētu. Mans «Paskaidrojums» pietiekami izskaidros visu šo lietu policijai. Kas metušies uz psiholoģiju un tie, kuriem tas vajadzīgs, var secināt no tā visu, ko vien vēlas. Es tomēr negribētu, lai šis rokraksts tiktu nodots atklātībai. Lūdzu kņazu paglabāt eksemplāru pie sevis un nodot otru eksemplāru Aglajai Ivanovnai Jepančinai. Tāda ir mana griba. Novēlu savu ģindeni Medicīnas akadēmijai par labu zinātnei.

Es neatzīstu tiesnešu varu pār sevi un zinu, ka esmu tagad ārpus jebkuras tiesas varas. Vēl nesen mani sasmīdināja pieņēmums: ja nu tagad man pēkšņi ienāktu prātā kādu noslepkavot, kaut vai desmit cilvēku uzreiz, vai izdarīt kaut ko ļoti briesmīgu, ko vien uzskata par visbriesmīgāko šinī pasaulē, kādā gan tad strupceļā būtu nostādīta manā priekšā tiesa ar manām divām trim nedēļām termiņa un mocību un spīdzināšanas neiespējamību? Es nomirtu komfortā viņu hospitālī, siltumā, uzmanīgu ārstu uzraudzībā, varbūt vēl daudz lielākā komfortā un siltumā nekā mājās. Nesaprotu, kāpēc cilvēkiem tādā pašā stāvoklī kā es neienāk tāda doma galvā, kaut vai joka pēc. Varbūt tomēr arī ienāk; jautru cilvēku arī pie mums netrūkst.

Bet, ja es arī neatzīstu tiesas varu pār sevi, tad tomēr zinu, ka mani tiesās, kad es jau būšu nedzirdīgs un mēms atbildētājs. Negribu aiziet neatstājis savu atbildi, brīvu vārdu, nevis piespiestu, nevis attaisnojumam, — ak nē! — lūgt piedošanu man nav no kā un nav par ko, — bet tāpat, tāpēc ka pats to vēlos.

Te, pirmkārt, slēpjas dīvaina doma: kam kādu tiesību vārdā, kādu tieksmju vārdā būtu ienācis prātā apstrīdēt tagad manas tiesības uz šīm divām trim nedēļām mana soda laika? Kādai tiesai te darīšana? Kam īsti vajadzīgs, lai es tiktu ne vien notiesāts, bet arī tikli izturētos visu soda laiku? Vai tad tiešām tas kādam ir vajadzīgs? Tikumības labad? Es vēl saprotu — ja es veselības un spēku plaukumā apdraudētu savu dzīvību, kas «varēja būt noderīga manam tuvākajam» utt., tad tikumība vēl varētu pārmest man, pēc vecās rutīnas, ka esmu izrīkojies ar savu dzīvību, neprasot atļauju, vai vēl ko tamlīdzīgu. Bet tagad, tagad, kad man jau nolasīts spriedums? Kādai morālei vēl vajadzīgs bez jūsu dzīvības arī jūsu beidzamais gārdziens, ar ko jūs atdosiet pēdējo dzīvības atomu, klausīdamies kņaza mierinājumos, kurš katrā ziņā nonāks savos kristīgajos pierādī-jumos pie laimīgās domas, ka būtībā tā vēl jo labāk, ka jūs mirstat. (Tādi kristieši kā viņš vienmēr nonāk līdz šai idejai: tas ir viņu jājamais zirdziņš.) Un ko viņi īsti vēlas ar saviem smieklīgajiem «Pavlovskas kokiem»? Padarīt saldākas manas mūža pēdējās stundas? Vai tiešām viņiem nav saprotams, ka, jo vairāk es aizmirsīšos, jo vairāk nodošos šim pēdējam dzīves un mīlestības rēgam, ar ko viņi grib aizsegt no manis manu Meijera sienu un visu, kas uz tās tik atklāti un vaļsirdīgi uzrakstīts, jo nelaimīgāku viņi mani padarīs? Kam man vajadzīga jūsu daba, jūsu Pavlovskas parks, jūsu saules lēkti un rieti, jūsu zilā debess un jūsu pašapmierinātās sejas, kad visas šīs dzīres, kam nav gala, sākušās ar to, ka vienīgi mani uzskatījušas par lieku? Kas man no visa šī skaistuma, kad man katru minūti, katru sekundi jāzina un es esmu spiests tagad zināt, ka, lūk, pat šī sīkā mušiņa, kas sīc pašlaik ap mani saules starā, — pat tā ir visu šo dzīru un koru dalībniece, zina savu vietu, mīl to un ir laimīga, bet es vienīgais esmu izstumts un tikai aiz savas mazdūšības līdz šim neesmu to gribējis saprast! Ak, es taču zinu, kā kņazs un viņi visi gribētu novest mani tādā stāvoklī, lai arī es visu šo «viltīgo un ļauno» runu vietā nodziedu tiklības un tikumības vārdā slaveno un klasisko Milvuā strofu:

O, puissent voir votre beautй sacrйe,

Tand d'amis sourds а mes adieux!

Qu'ils meurent pleins de jours, que leur mort

soit pleurйe,

Bet ticiet, ticiet, vientiesīgie ļaudis, ka arī šai tiklajā strofā, šai akadēmiskajā pasaules svētīšanā franču pantos iezadzies tik daudz apslēptas žults, tik daudz nesamierināma, atskaņās sasaldināta niknuma, ka pats dzejnieks varbūt nonācis sprukās, noturēdams šo niknumu par aizgrābtības asarām, un tā arī nomiris; lai miers viņa pīšļiem! Ziniet, ka ir tāda negoda robeža sava niecīguma un vājuma apziņā, par kuru tālāk cilvēks vairs nevar iet un no kurienes sāk sajust savā negodā ārkārtīgu baudu… Nu, protams, pazemība ir milzu spēks šajā nozīmē, es to pieļauju, lai gan ne tai nozīmē, kādā reliģija uzskata pazemību par spēku.

Reliģija! Mūžīgo dzīvošanu es pieļauju un varbūt vienmēr esmu pieļāvis. Lai apziņu būtu aizdedzinājusi augstākā spēka griba, lai tā būtu atskatījusies uz pasauli un sacījusi: «Es esmu!» — un lai pēkšņi šis augstākais spēks būtu licis iznīcināt tai pašai sevi, tāpēc ka tur nezin kāpēc — un pat neizskaidrojot, kāpēc, — tas ir vajadzīgs, lai es visu to pieļauju, bet atkal paceļas mūžīgais jautājums: kāpēc turklāt bijusi vajadzīga mana pazemība? Vai tiešām nevar mani vienkārši aprīt, neprasot no manis uzslavu tam, kas mani aprijis? Vai tad tur patiešām kāds aizvainosies par to, ka es negribu pagaidīt divas nedēļas? Tam es neticu; un daudz drošāk ir pieņemt, ka te gluži vienkārši ievajadzējies manas niecīgās dzīves, atoma dzīves, lai papildinātu kādu vispārēju harmoniju kopumā, lai būtu kaut kāds pluss un mīnuss, kaut kāds kontrasts un tamlīdzīgi, un tamlīdzīgi, gluži tāpat, kā ik dienas nepieciešams upurēt tik daudzu būtņu dzīvības, bez kuru nāves pārējā pasaule nevar pastāvēt (lai gan jāpiebilst, ka tā nav visai augstsirdīga doma pati par sevi). Bet lai! Es piekrītu, ka citādi, tas ir, lai viens otru nemitīgi neaprītu, iekārtot pasauli nekādi nav bijis iespējams; esmu pat ar mieru pieļaut, ka neko nesaprotu šai iekārtā; toties es zinu pilnīgi droši: ja jau man ir devuši apziņu, ka «es esmu», kāda gan tad man daļa gar to, ka pasaule iekārtota kļūdaini un citādi tā nevar pastāvēt? Kas gan un par ko mani pēc visa tā tiesās? Kā vēlaties, tas viss ir neiespējami un netaisni.

Un tomēr es nekad, lai kā to būtu vēlējies, neesmu varējis iedomāties, ka nākamās dzīves un providences nav. Visdrošāk, ka tas viss ir, bet ka mēs neko nesaprotam par nākamo dzīvi un tās likumiem. Bet, ja to tik grūti un pat pilnīgi neiespējami saprast, vai tad es tiešām atbildēšu par to, ka nav bijis manos spēkos aptvert neizprotamo? Tiesa, viņi saka un kņazs, protams, līdz ar viņiem, ka taisni te paklausība ir vajadzīga, ka paklausīt vajagot bez spriedelēšanas, tāpat aiz tiklības un ka par savu lēnprātību es katrā ziņā gūšu atmaksu viņpasaulē. Mēs pārāk pazemojam providenci, piedēvēdami tai savus priekšstatus aiz dusmām, ka nespējam to saprast. Un atkal, ja saprast to nav iespējams, tad, atkārtoju, grūti arī atbildēt par to, ko cilvēkam nav ļauts saprast. Bet, ja tā, kā tad var tiesāt mani par to, ka neesmu spējis saprast providences patieso gribu, tās likumus? Nē, tad labāk liksim mieru reliģijai.

Un pietiek arī. Kad es būšu nonācis līdz šīm rindām, tad droši vien jau saule lēks un «ieskanēsies debess», un izstrāvos milzīgs, neaplēšams spēks pa visu pasauli. Lai! Es nomiršu, raudzīdamies tieši spēka un dzīvības avotā, un es nevēlēšos šo dzīvību! Ja man būtu vara nepiedzimt, tad droši vien es nepieņemtu esamību ar tik smieklīgiem noteikumiem. Bet man vēl ir vara nomirt, lai gan es atdodu jau zudušo. Ne vara dižena, ne dumpis dižens.

Pēdējais paskaidrojums: es mirstu nevis tāpēc, ka nespēju pārciest šīs trīs nedēļas; ak, man pietiktu spēka, un, ja vien es gribētu, tad būtu pietiekami iepriecināts, apzinoties, ka man nodarīta pārestība; bet es neesmu franču dzejnieks un nevēlos tādu mierinājumu. Beidzot arī kārdinājums: daba tik lielā mērā ierobežojusi manu darbību ar savu trīs nedēļu termiņu, ka varbūt pašnāvība ir vienīgais, ko es vēl varu paspēt sākt un nobeigt pats pēc savas gribas. Un varbūt es arī gribu izlietot pēdējo darbības iespēju? Protests dažreiz nozīmē ļoti daudz…»

«Paskaidrojums» bija galā; Ipolits beidzot apklusa

Dažos gadījumos parādās tā pēdējā ciniskās vaļsirdības pakāpe, kad nervozs cilvēks, satraukts un zaudējis pašsavaldīšanos, nebaidās vairs ne no kā un ir gatavs uz jebkuru skandālu, pat priecīgs par to; viņš klūp virsū cilvēkiem, pie tam viņam pašam ir neskaidrs, taču noteikts nolūks katrā ziņā pēc brīža mesties zemē no zvanu torņa un ar to uzreiz izšķirt visus pārpratumus, ja tie turklāt būtu bijuši. Šāda stāvokļa pazīme parasti ir tuvais fizisko spēku izsīkums. Ārkārtējais, gandrīz nedabiskais saspīlējums, kas līdz šim bija uzturējis Ipolitu, bija nonācis līdz šai pēdējai pakāpei. Pats par sevi šis astoņpadsmit gadus vecais slimības novārdzinātais zēns likās trausls kā no koka norauta dreboša lapiņa; bet, kolīdz viņš pārlaida skatienu saviem klausītājiem — pirmo reizi visas beidzamās stundas laikā, — 1ā tūlīt viņa skatienā un smīnā izpaudās visaugstprātīgākais riebums, pilns nicināšanas un aizvainojuma. Viņš steidzās izaicināt. Bet arī klausītāji bija pilnīgi sašutuši. Visi trokšņaini un īgni cēlās no galda. Nogurums, vīns, saspīlējums pastiprināja iespaidu jūkli un tādu kā piedauzību, ja var tā izteikties.

Pēkšņi Ipolits aši pietrūkās no krēsla, itin kā viņu kāds būtu parāvis.

—    Saule uzlēkusi! — viņš iesaucās, ieraudzīdams mirdzošās koku galotnes un rādīdams tās kņazam kā brīnumu. — Uzlēkusi!

—    Un jūs domājat, ka neuzlēks? — iebilda Ferdiščenko.

—    Atkal tveice augu dienu, — ar nevērīgu īgnumu nomurmināja Gaņa, turēdams rokās platmali, staipīdamies un žāvādamies, — ja nu visu mēnesi tāds sausums! Ejam vai ne, Pticin?

Ipolits klausījās izbrīnā, kas gandrīz apstulbināja; pēkšņi viņš briesmīgi nobālēja un viscaur sāka drebēt.

—    Jūs ļoti neveikli izrādāt savu vienaldzību, lai mani apvainotu, — viņš uzrunāja Gaņu, skatīdamies tam cieši virsū, — jūs esat nelietis!

—    Nu, tas jau ir velns sazin kas — tā izlaisties! — iebrēcās Ferdiščenko. — Kāds fenomenāls vājums!

—    Vienkārši muļķis, — Gaņa noteica.

Ipolits mazliet saņēmās.

—          Es saprotu, kungi, — viņš uzsāka, vēl arvien drebedams un stomīdamies pēc katra vārda, — ka es varēju izpelnīties jūsu personīgo atriebību,. un… nožēloju, ka nomocīju jūs ar šiem murgiem (viņš norādīja uz rokrakstu), un tomēr nožēloju, ka neesmu jūs pavisam nomocījis (viņš muļķīgi pasmaidīja) … nomocīju, Jevgeņij Pavlič, vai ne? — pēkšņi viņš griezās pie tā ar jautājumu. — Nomocīju vai ne? Runājiet!

—     Mazliet stiepti, bet citādi…

—           Runājiet visi! Nemelojiet kaut reizi mūžā! — drebēdams pavēlēja Ipolits.

—           Ak, man pilnīgi vienalga! Dariet man to prieku, es lūdzu jūs, lieciet mani mierā! — Jevgeņijs Pavlovičs īgni novērsās.

—     Ar labu nakti, kņaz. — Pie kņaza piegāja Pticins.

—           Viņš taču tūlīt nošausies, ko jūs darāt! Paskatieties uz viņu! — iekliedzās Vera, ārkārtīgās bailēs metās pie Ipolita un pat satvēra viņu aiz rokas. — Viņš taču sacīja, ka saullēktā nošaušoties, ko gan jūs!

—           Nenošausies! — ar ļaunu prieku nomurmināja vairākas balsis, arī Gaņa.

—           Kungi, sargieties! — sauca Koļa, arī satverdams Ipolitu aiz rokas. — Paskatieties vien uz viņu! Kņaz! Kņaz, ko tad jūs!

Ap Ipolitu sadrūzmējās Vera, Koļa, Kellers un Burdovskis; visi četri bija satvēruši viņu aiz rokām.

—           Viņam ir tiesības, tiesības, — nomurmināja Burdovskis, tomēr arī gluži samulsis.

—            Pagaidiet, kņaz, kādi tad būs jūsu rīkojumi? — piedzēries, saniknots, gandrīz nekaunīgs pie kņaza piegāja Ļebedevs.

—     Kādi rīkojumi?

—           Nē, pagaidiet; es esmu saimnieks, lai gan nemaz negribu liegt jums savu cieņu. Pieņemsim, ka arī jūs esat saimnieks, bet es negribu, lai mana paša namā… Tā.

—           Nešausies, puika blēņojas! — ar sašutumu negaidot pašapzinīgi nokliedza ģenerālis Ivolgins.

—     Tas tik ir ģenerālis! — uztvēra Ferdiščenko.

—           Zinu, ka nenošausies, ģenerāli, augsti godājamo ģenerāli, tomēr … esmu taču saimnieks.

—           Paklausieties, Terentjeva kungs, — pēkšņi sacīja Pticins, atvadījies no kņaza, sniegdams roku Ipolitam, — jūs, liekas, savā burtnīciņā runājat par savu ģindeni un novēlat to Akadēmijai? Jūs runājat par savu ģindeni, par jūsu paša, savus kaulus novēlat?

—    Jā, savus kaulus …

—           Nūja, citādi var pārprast: stāsta, jau esot bijis tāds gadījums.

—    Ko jūs viņu ērcināt? — kņazs pēkšņi iesaucās.

—    Līdz asarām noveduši, — piebilda Ferdiščenko.

Bet Ipolits nemaz neraudāja. Viņš atvirzījās no savas vietas, bet četri, kas bija ap viņu, pēkšņi visi reizē satvēra viņu aiz rokām. Atskanēja smiekli.

—            Uz to vien vedināja, lai aiz rokām turētu ciet; tāpēc vien burtnīciņu nolasīja, — piebilda Rogožins. — Ardievu, kņaz. Eh, esam gan nosēdējušies, kauli sāp.

—           Ja jūs tiešām gribējāt nošauties, Terentjev, — iesmējās Jevgeņijs Pavlovičs, — tad es gan jūsu vietā pēc tādiem komplimentiem tīšām nešautos, lai viņus pakaitinātu.

—           Viņiem briesmīgi gribas redzēt, kā es nošaušos! — Ipolits uzklupa Jevgeņijam Pavlovičam.

Viņš runāja gluži kā satracināts.

—    Viņiem dusmas, ka neredzēs.

—    Vai tad arī jūs domājat, ka neredzēs?

—           Es jūs nekūdu; taisni otrādi, es domāju — ļoti iespējams, ka jūs nošausieties. Galvenais nedusmojieties… — novilka Jevgeņijs Pavlovičs, lielmanīgi stiepdams vārdus.

—           Es tikai tagad redzu, ka esmu izdarījis briesmīgu kļūdu, nolasīdams viņiem šo burtnīcu! — sacīja Ipolits, piepeši ar tādu uzticības pilnu skatienu raudzīdamies Jevgeņijā Pavlovičā, it kā lūgdams draugam draudzīgu padomu.

—           Stāvoklis smieklīgs, bet… tiešām nezinu, ko jums ieteikt, — smaidīdams atbildēja Jevgeņijs Pavlovičs.

Ipolits cieši skatījās uz viņu, neatraudams acu, un klusēja. Varēja nodomāt, ka brīžiem viņš pilnīgi zaudējis saprašanu.

—           Nē, vai ziniet, turklāt kas tā par manieri, — noteica Ļebedevs, — «nošaušoties parkā, lai nevienu netraucētu»! Viņš domā, ka nevienu netraucēs, ja nokāps pa trepēm trīs soļi dārzā.

—    Kungi… — kņazs uzsāka.

—           Pagaidiet, augsti godājamo kņaz, — satracināts starpā metās Ļebedevs, — tā kā jums pašam labpatikas redzēt, ka tas nav joks, un tā kā vismaz puse jūsu viesu

tādās pašās domās un ir pārliecināti, ka tagad pēc te izteiktajiem vārdiem viņam katrā ziņā jānošaujas goda dēļ, tad es, saimnieks būdams, liecinieku klātbūtnē paziņoju, ka aicinu jūs palīgā!

—    Kas tad īsti jādara, Ļebedev? Esmu gatavs jums palīdzēt.

—     Lūk, kas: pirmkārt, lai viņš tūlīt atdod savu pistoli, ar ko te plātījās mūsu priekšā, ar visiem preparātiem. Ja viņš atdos, tad esmu ar mieru ļaut viņam pārgulēt šonakt šinī namā, ievērojot viņa slimību, protams, ar noteikumu, ka manā uzraudzībā. Bet rīt lai katrā ziņā dodas, kurp vien viņam tīk; atvainojiet, kņaz! Bet, ja viņš nenodos ieročus, tad es nekavējoties tūlīt ņemu viņu aiz rokām — es aiz vienas, ģenerālis aiz otras — un uz vietas sūtīšu paziņot policijai, un tad jau lieta nonāks policijas ziņā. Ferdiščenko kungs kā vecs paziņa aizies.

Sacēlās tracis; Ļebedevs bija uztraucies un jau pārkāpa visas robežas; Ferdiščenko taisījās iet uz policiju; Gaņa neapvaldīti centās iegalvot, ka neviens nešausies. Jevgeņijs Pavlovičs klusēja.

—    Kņaz, jūs esat kādreiz nogāzies no zvanu torņa? — kņazam pēkšņi pačukstēja Ipolits.

—    N-nē … — kņazs naivi atbildēja.

—     Vai tiešām jūs domājāt, ka es neparedzēju visu šo naidu! — atkal nočukstēja Ipolits, zibsnīdams ar acīm un raudzīdamies kņazā, it kā patiesi gaidīdams no viņa atbildi. — Diezgan! — viņš pēkšņi pārkliedza visus klātesošos. — Es esmu vainīgs … vairāk par visiem! Ļebedev, te būs atslēga (viņš izvilka portmoneju un no tā tērauda riņķi ar trim vai četrām nelielām atslēgām), lūk, šī, priekšpēdējā … Koļa jums parādīs… Koļa! Kur Koļa? — viņš iesaucās, raudzīdamies uz Koļu un neredzēdams viņu. — Jā.. . lūk, viņš jums parādīs; viņš kopā ar mani pirmīt sakravāja somu. Aizvediet viņu, Koļa; pie kņaza kabinetā zem galda… ir mana soma… ar šo atslēdziņu, apakšā, šķirstiņā… mana pistole un pulvera radziņš. Viņš pats ielika pirmīt, Ļebedeva kungs, viņš jums parādīs; bet ar norunu, ka rīt agri, kad es braukšu uz Pēterburgu, jūs man atdosiet pistoli atpakaļ. Dzirdiet? Es daru to kņaza dēļ; nevis jūsu dēļ.

—    Tā ir labāk! — Ļebedevs paķēra atslēgu un, žultaini smiedamies, ieskrēja blakus istabā.

Koļa apstājās, gribēja jau kaut ko piebilst, bet Ļebedevs aizrāva viņu sev līdzi.

Ipolits raudzījās viesos, kas smējās. Kņazs pamanīja, ka zobi viņam klab kā visstiprākajā drudzī.

—    Kādi nelieši viņi visi! — Ipolits atkal gluži kā neprātā pačukstēja kņazam. Kad viņš runāja ar kņazu, tad vienmēr pieliecās un čukstēja.

—    Neliecieties zinis par viņiem; jūs esat ļoti vārgs…

—    Tūlīt, tūlīt… tūlīt iešu.

Pēkšņi viņš apkampa kņazu.

—    Jums varbūt liekas, ka es esmu ārprātīgs? — Viņš to uzlūkoja, dīvaini iesmiedamies.

—    Nē, bet jūs …

—    Tūlīt, tūlīt, cietiet klusu; neko nerunājiet, pagaidiet … es gribu paskatīties jums acīs… Stāviet tā, es skatīšos. Es no Cilvēka atvadīšos.

Viņš stāvēja un skatījās kņazā nekustīgi un klusēdams kādas desmit sekundes, ļoti bāls, sviedros samirkušiem deniņiem, kaut kā dīvaini pieķēries kņazam ar roku, itin kā baidīdamies viņu palaist vaļā.

—    Ipolit, Ipolit, kas jums ir? — kņazs iesaucās.

—    Tūlīt… pietiek… iešu gulēt. Es uz saules veselību izdzeršu vienu malku… Es gribu, es gribu. Ļaujiet!

Viņš aši paķēra no galda kausu, steidzās un vienā mirklī piegāja pie terases kāpnēm. Kņazs jau skrēja viņam pakaļ, bet gadījās tā, ka netīšām šinī pašā acumirklī Jevgeņijs Pavlovičs sniedza kņazam roku, lai atvadītos. Pagāja viena sekunde, un pēkšņi terasē atskanēja kliedziens. Pēc tam iestājās ārkārtīga apjukuma brīdis.

Lūk, kas bija noticis.

Piegājis pie pašām terases kāpnēm, Ipolits apstājās, turēdams kreisajā rokā kausu, iebāzis labo roku sava mēteļa labajā sānkabatā. Kellers vēlāk apgalvoja, ka Ipolits jau agrāk visu laiku esot turējis šo roku labajā kabatā, jau tad, kad sarunājies ar kņazu un satvēris viņu ar kreiso roku aiz pleca un aiz apkakles, un ka šī labā roka kabatā, iegalvoja Kellers, jau esot modinājusi viņā pirmās aizdomas. Lai būtu kā būdams, bet kaut kāds nemiers lika arī viņam skriet pakaļ Ipolitam. Bet arī viņš nepaspēja. Viņš manīja tikai, ka pēkšņi Ipolita labajā rokā kaut kas nozib un ka tai pašā mirklī maza kabatas pistole viņam atrodas jau pie pašiem deniņiem. Kellers metās klāt, lai sagrābtu viņu aiz rokas, bet tai pašā mirklī Ipolits nospieda gaili.

Atskanēja ass, sauss gaiļa knikšķis, bet šāviena nebija. Kad Kellers satvēra Ipolitu, tas iekrita viņam rokās gluži kā nemaņā, varbūt tiešām iedomādamies, ka viņš ir beigts. Pistole bija jau Kellera rokās. Ipolitu uztvēra uz rokām, piebīdīja krēslu, nosēdināja viņu, un visi sadrūzmējās apkārt, visi kliedza, visi jautāja. Visi bija dzirdējuši gaiļa knikšķi un redzēja cilvēku dzīvu, pat neieskrambātu. Pats Ipolits sēdēja, nesaprazdams, kas notiek, un pameta visapkārt trulu skatienu. Arī Ļebedevs un Koļa ieskrēja šai brīdī.

—    Kļūme? — jautāja visapkārt.

—    Varbūt nemaz nav pielādēta? — citi minēja.

—    Pielādēta! — pasludināja Kellers, aplūkodams pistoli. — Bet…

—    Vai tiešām kļūme?

—    Kapsulas nemaz nav bijis, — Kellers paziņoja.

Grūti pat aprakstīt sekojošo nožēlojamo scēnu. Pirmās

vispārējās izbailes drīz vien pārgāja smieklos; daži pat sāka skaļi smieties, guva šai notikumā ļauna prieka pilnu baudu. Ipolits raudāja kā histērijā, lauzīja rokas, metās pie visiem, pat pie Ferdiščenko, satvēra viņu ar abām rokām un zvērēja viņam, ka viņš esot aizmirsis, «aizmirsis pilnīgi nejauši, nevis tīšām» uzlikt kapsulu, ka «kapsulas visas, lūk, še, viņam vestes kabatā, gabalu desmit» (viņš rādīja visiem visapkārt), ka viņš neesot uzlicis agrāk, baidīdamies nejauša šāviena kabatā, nodomādams, ka vienmēr vēl paspēs to uzlikt, kad būs vajadzīgs, un pēkšņi aizmirsis. Viņš metās pie kņaza, pie Jevgeņija Pavloviča, lūdza Kelleru, lai viņam atdodot pistoli, ka viņš tūdaļ visiem pierādīšot, ka «viņa gods, gods» … ka viņš tagad «apkaunots uz mūžiem …».

Viņš beidzot tiešām nokrita nesamaņā. Viņu ienesa kņaza kabinetā, un Ļebedevs, pilnīgi atskurbis, aizsūtīja tūlīt pēc ārsta, bet pats kopā ar meitu, dēlu, Burdovski un ģenerāli palika pie slimnieka gultas. Kad Ipolits nesamaņā bija iznests, Kellers nostājās istabas vidū un visiem skaļi pasludināja, atdalīdams un uzsvērdams katru vārdu pilnīgā iedvesmā:

—     Kungi, ja kāds no jums vēlreiz skaļi, man dzirdot, šaubīsies par to, vai kapsula aizmirsta tīšām, un apgalvos, ka nelaimīgais jauneklis spēlējis tikai komēdiju, — tad tādam no jūsu vidus būs darīšana ar mani.

Bet viņam neviens neatbildēja. Viesi beidzot izklīda visi reizē un ar skubu. Pticins, Gaņa un Rogožins gāja kopā.

Kņazs bija ļoti izbrīnījies, ka Jevgeņijs Pavlovičs mainījis savu nodomu un aiziet neizskaidroj ies.

—    Jūs taču gribējāt ar mani runāt, kad visi būs izklīduši? — viņš tam jautāja.

—    Tieši tā, — sacīja Jevgeņijs Pavlovičs, pēkšņi apsēzdamies krēslā un nosēdinādams kņazu sev līdzās, — bet tagad es uz laiku esmu mainījis šo nodomu. Atzīstos jums, ka esmu mazliet apmulsis, un jūs arī. Man galvā juceklis; bez tam tas, par ko es gribētu izskaidroties ar jums, ir man pārāk svarīgs jautājums un jums tāpat. Redziet, kņaz, man kaut reizi dzīvē gribētos pilnīgi godīgi rīkoties, tas ir, pilnīgi bez blakusdomām, nu, bet man šķiet, ka tagad, šai brīdī, es neesmu gluži spējīgs pilnīgi godīgi rīkoties un jūs varbūt arī… tad… un… nu, mēs pēc tam izskaidrosimies. Varbūt šī lieta kļūs skaidrāka kā man, tā arī jums, ja mēs nogaidīsim dienas trīs, kuras es pavadīšu tagad Pēterburgā.

Te viņš atkal piecēlās no krēsla, tā ka likās dīvaini, kāpēc viņš apsēdies. Kņazam šķita arī, ka Jevgeņijs Pavlovičs ir neapmierināts un uzbudināts un raugās naidīgi, ka viņa skatienā ir gluži kas cits nekā pirmīt.

—    Starp citu, jūs tagad iesiet pie cietēja?

—    Jā… es baidos, — kņazs noteica.

—    Nebaidieties; nodzīvos droši vien nedēļas sešas un šeit varbūt pat atspirgs. Bet vislabāk padzeniet viņu jau rit pat.

—    Varbūt es tiešām pamudināju viņu ar to, ka… neteicu neko; viņš varbūt nodomāja, ka ari es šaubos par to, ka viņš nošausies? Kā jūs domājat, Jevgeņij Pavlič?

—    Nē, nē. Jūs esat pārāk labs, ka vēl raizējaties. Es biju dzirdējis to, bet nekad dabā nebiju redzējis, kā cilvēks tīšām nošaujas tādēļ vien, lai viņu palielītu, vai aiz dusmām, ka viņu nelielī par to. Galvenais, es nebūtu ticējis šai vājuma atklātībai! Bet jūs tomēr viņu rīt padzeniet.

—    Jūs domājat, viņš šausies vēlreiz?

—     Nē, tagad vairs nešausies. Bet jūs sargieties no šiem mūsu pašceptajiem laseneriem! Atkārtoju, noziegums ir pārāk ikdienišķs patvērums šai neapdāvinātajai, nepacietīgajai un alkatīgajai niecībai.

—    Vai tad tas ir Laseners?

—    Būtība tā pati, lai gan varbūt dažādi ampluā. Jūs vēl redzēsiet, ka šis kungs ir spējīgs nomušīt desmit cilvēkus vienīgi «joka pēc» — uz mata, kā viņš nolasīja mums pirmīt paskaidrojumā. Tagad man šie viņa vārdi neļaus gulēt.

—    Jūs varbūt pārāk raizējaties.

—    Jūs esat apbrīnojams, kņaz; jūs neticat, ka viņš spējīgs noslepkavot tagad desmit cilvēkus?

—    Es baidos jums atbildēt; tas viss ir ļoti dīvaini; bet…

—    Nu, kā vēlaties, kā vēlaties! — īgni nobeidza Jevgeņijs Pavlovičs. — Turklāt jūs esat tik drošsirdīgs; nenokļūstiet tikai pats šā desmita vidū.

—    Visticamāk, ka viņš nevienu nenoslepkavos, — sacīja kņazs, domīgi skatīdamies Jevgeņijā Pavlovičā.

Tas nikni iesmējās.

—    Uz redzēšanos, ir laiks! Bet vai jūs ievērojāt, ka viņš novēlējis «Atzīšanās» kopiju Aglajai Ivanovnai?

—    Jā, ievēroju un … domāju par to.

—    Nu, lūk, šo desmit dzīvību gadījumā, — atkal iesmējās Jevgeņijs Pavlovičs un aizgāja.

Pēc stundas, kad pulkstenis jau bija pāri trim, kņazs iegāja parkā. Viņš gan mēģināja mājās aizmigt, bet nevarēja, tik stipri viņam pukstēja sirds. Mājās tomēr viss bija nokārtots un visi, cik iespējams, nomierināti; slimnieks bija aizmidzis, un atbraukušais ārsts paziņoja, ka nav nekā sevišķi bīstama. Ļebedevs, Koļa un Burdovskis apgūlās slimnieka istabā, lai pēc kārtas dežurētu; tātad nebija ko baidīties.

Bet kņaza nemiers pieauga ar katru brīdi. Viņš klejoja pa parku, izklaidīgi raudzīdamies apkārt, un izbrīnā apstājās, kad bija nonācis pie laukuma stacijas priekšā un ieraudzīja tukšās solu rindas un orķestra pultis. Viņu pārsteidza šī vieta, tā nezin kāpēc likās briesmīgi nejauka. Viņš atgriezās atpakaļ un pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis vakar kopā ar Jepančiniem uz staciju, nonāca pie zaļā sola, kur viņam bija nolikta satikšanās, apsēdās uz tā un pēkšņi skaļi iesmējās, par ko tūdaļ ārkārtīgi sašuta. Viņa skumjas nebija rimušas; viņam gribējās kaut kur aiziet… Viņš nezināja, uz kurieni. Viņam virs galvas kokā dziedāja putniņš, un viņš sāka to ar acīm meklēt starp lapām; pēkšņi putniņš aizspurdza no koka, un tai pašā brīdī viņam nezin kāpēc ienāca prātā tā «mušiņa» «karstajā saules starā», par kuru Ipolits bija rakstījis, ka arī «tā zina savu vietu un ir kopējā kora dalībniece, bet viņš viens pats ir kā atstumtais». Šī frāze bija pārsteigusi viņu jau pirmīt, viņš to tagad atcerējās. Kāda sen aizmirsta atmiņa sakustējās viņā un pēkšņi uzreiz noskaidrojās.

Tas bija Šveicē viņa ārstēšanās pirmajā gadā, pat pirmajos mēnešos. Toreiz viņš vēl bija gluži kā idiots, pat runāt labi neprata, dažreiz nevarēja saprast, ko no viņa grib. Viņš reiz aizgāja kalnos skaidrā, saulainā dienā un ilgi staigāja, nespēdams tikt vaļā no kaut kādas mokpilnas domas, ko nekādi nespēja ietvert vārdos. Viņa priekšā bija mirdzošā debess, lejā ezers, apkārt gaišs un bezgalīgs apvārsnis, kam nav ne gala, ne malas. Viņš ilgi raudzījās un cieta. Viņš tagad atcerējās, kā bija izstiepis rokas šai gaišajā, bezgalīgajā zilgmē un raudājis. Viņu mocīja tas, ka visam tam viņš ir gluži svešs. Kas gan tās par dzīrēm, kas tie katru dienu par diženiem svētkiem, kam nav gala un uz ko sirds viņam tiecas sen, vienmēr, no pašas bērnības un kam viņš nekādi nespēj piebiedroties? ik rītu uzlec tikpat gaiša saule; ik rītu ūdenskritumā zalgo varavīksne, ik vakaru visaugstākais sniegotais kalns tur tālumā, debesu malā, deg purpura liesmās; ik «mazā mušiņa, kas sīc ap viņu karsatajā saules starā, ir visa šī kora dalībniece: zina savu vietu, mīl to un ir, laimīga»; ik zālīte aug un ir laimīga! Un visam ir savs ceļš, un viss zina savu ceļu, ar dziesmu aiziet un'ar dziesmu atnāk; tikai viņš vien neko nezina, neko neizprot, ne cilvēku, ne skaņu, ir visam svešs un atstumts. Ak, protams, viņš toreiz nevarēja runāt šādiem vārdiem un izsacīt savu jautājumu; viņš mocījās klusi un mēmi; bet tagad viņam likās, ka viņš visu to ir runājis arī toreiz — visus tos pašus vārdus un ka pat šo «mušiņu» Ipolits aizguvis no viņa paša, no viņa toreizējiem vārdiem un asarām. Viņš bija par to pārliecināts, un viņa sirds nezin kāpēc dauzījās, atceroties šo domu …

Viņš aizsnaudās uz soliņa, bet viņa satraukums turpinājās arī miegā. Vēl pirms iemigšanas viņš atcerējās, ka Ipolits noslepkavošot desmit cilvēku, un pavīpsnāja par šīs iedomas nejēdzību. Ap viņu bija tik jauks, dzidrs klusums, kurā dzirdēja tikai lapu šalkoņu, un no tās, šķita, kļūst vēl klusāk un vientulīgāk visapkārt. Viņš redzēja ļoti daudz sapņu, visus trauksmainus, kas viņam ik bridi lika nodrebēt. Beidzot pie viņa pienāca sieviete; viņš pazina to, pazina un tāpēc cieta; viņš vienmēr varēja nosaukt to vārdā un parādīt, bet dīvaini — tā bija tagad it kā gluži citāda seja, nevis tāda, kādu viņš vienmēr bija pazinis, un viņam mocoši negribējās atzīt, ka tā ir tā pati sieviete. Šinī sejā bija tik daudz nožēlu un šausmu, ka likās — tā bija briesmīga noziedzniece, kas tikko izdarījusi briesmīgu noziegumu. Asara drebēja uz tās bālā vaiga; tā pamāja viņam ar roku un pielika pirkstu pie lūpām, kā brīdinot viņu, lai nāk tai līdzi klusāk. Sirds viņam pamira; viņš neparko, neparko negribēja atzīt viņu par noziedznieci; bet viņš juta, ka tūlīt notiks kaut kas briesmīgs — nelabojams. Viņa, kā likās, gribēja kaut ko tam parādīt tepat netālu, parkā. Viņš piecēlās, lai viņai sekotu, un pēkšņi viņam līdzās atskanēja gaiši, dzidri smiekli; kāda rokā pēkšņi atradās viņa rokā; viņš satvēra šo roku, cieši saspieda un pamodās. Viņa priekšā stāvēja Aglaja un skaļi smējās.

VIII

Viņa smējās, bet viņa arī dusmojās.

—     GuļLJjŪS gulējāt!—viņa iesaucās nicinošā izbrīnā.

—    Tā esat jūs! — nomurmināja kņazs, vēl pat gluži neattapdamies un izbrīnā pazīdams viņu. — Ak jā! Satikšanās … es te gulēju.

—     Redzēju.

—     Vai mani neviens nav modinājis, tikai jūs? Neviens cits te nav bijis kā vien jūs? Es domāju, te bija… cita sieviete…

—    Te bija cita sieviete …

Beidzot viņš pavisam pamodās.

—    Tas bija tikai sapnis, — viņš domīgi sacīja, — dīvaini, ka tādā brīdī šāds sapnis… Sēdieties.

Viņš paņēma to aiz rokas un nosēdināja uz sola; pats atsēdās tai blakus un nogrima domās. Aglaja neuzsāka sarunu, tikai vērīgi aplūkoja savu sarunu biedru. Viņš arī pameta acis uz viņu, bet dažreiz tā, it kā nemaz neredzēdams viņu savā priekšā. Viņa nosarka.

—     Ak jā! — kņazs sarāvās. — Ipolits nošāvās.

—     Kad? Pie jums? — viņa jautāja, bet bez liela izbrīna. — Vakar vakarā viņš taču, kā liekas, bija vēl dzīvs?

Kā gan jūs varējāt te gulēt pēc visa tā? — viņa iesaucās, piepeši atdzīvodamās.

—    Bet viņš taču nav miris, pistole neizšāva.

Pēc Aglajas neatlaidīgā lūguma kņazam bija tūlīt jāatstāsta un pat ļoti sīki visi pagājušās nakts notikumi. Viņa mudināja ik brīdi, lai viņš stāsta ātrāk, bet pati pārtrauca viņu ar nemitīgiem jautājumiem, kas gandrīz visi bija nesvarīgi. Starp citu, viņa ar lielu ziņkāri noklausījās, ko sacījis Jevgeņijs Pavlovičs, un vairākkārt pat pārvaicāja no jauna.

—    Nu, diezgan, jāsteidzas, — viņa noteica, visu noklausījusies, — tikai stundu mēs te varam būt, līdz pulksten astoņiem, jo pulksten astoņos man katrā ziņā jābūt mājās, lai mājinieki nedabūtu zināt, ka esmu te sēdējusi, bet es esmu atnākusi darīšanās; man daudz kas jums jāpastāsta. Tikai jūs mani tagad pavisam izsitāt no sliedēm. Par Ipolitu es domāju, ka viņa pistolei arī nemaz nevajadzēja izšaut, tas viņam labāk piestāv. Bet jūs esat pārliecināts, ka viņš katrā ziņā ir gribējis nošauties un ka tā nav bijusi mānīšanās?

—    Nekāda mānīšanās.

—     Tas ir ticamāk. Viņš taisni tā uzrakstījis, lai jūs man atnestu viņa «Atzīšanos»? Kāpēc tad jūs neatnesāt?

—    Bet viņš taču nav miris. Es viņam pavaicāšu.

—     Katrā ziņā atnesiet, nav nemaz ko jautāt. Tas viņam droši vien būs ļoti patīkami, jo viņš varbūt tādēļ vien ir šāvies, lai es pēc tam izlasītu atzīšanos. Esiet tik laipns, lūdzu, un nesmejieties par maniem vārdiem, Ļev Nikolajič, jo tas ļoti tā var būt.

—    Es nesmejos, jo pats esmu pārliecināts, ka pa daļai tas ļoti tā var būt.

—    Pārliecināts? Vai tiešām jūs arī tā domājat? — Aglaja pēkšņi ārkārtīgi izbrīnījās.

Viņa jautāja aizgūtnēm, runāja ātri, bet reizēm it kā nojuka un bieži vien neizsacīja visu līdz galam; ik brīdi steidzās par kaut ko brīdināt; vispār viņa bija neparasti satraukta un, lai gan izturējās ļoti drošsirdīgi un itin kā izaicinoši, taču varbūt arī mazliet baidījās. Aglajai mugurā bija pavisam vienkārša kleita, kas viņai ļoti piestāvēja. Viņa bieži nodrebēja, sarka un sēdēja uz sola maliņas. Kņaza apstiprinājums, ka Ipolits nošāvies tādēļ, lai viņa izlasītu tā «Atzīšanos», viņu ļoti pārsteidza.

—    Protams, — kņazs paskaidroja, — viņš gribēja, lai bez jums arī mēs visi viņu uzslavētu…

—    Kā tā — uzslavētu?

—    Tas ir, tā… kā jums to pateikt? To ļoti grūti pateikt. Tikai viņam droši vien ir gribējies, lai visi viņam sastātos apkārt un sacītu, ka viņu ļoti mīl un ciena, un lai visi viņu ļoti lūgtos, lai viņš paliek starp dzīvajiem. Iespējams, ka viņš jūs paturējis prātā par visiem vairāk, tāpēc ka tādā brīdī jūs pieminēja… lai gan droši vien viņš pats nav zinājis, ka par jums domā.

—    To es vairs nemaz nesaprotu: paturējis prātā un nav zinājis, ka par mani domā. Šķiet tomēr, ka es saprotu: vai zināt, ka es pati reizes trīsdesmit, kad vēl biju trīspadsmit gadus veca meitene, domāju noindēties un visu to uzrakstīt vēstulē vecākiem, un arī domāju, ka es gulēšu šķirstā un visi par mani raudās, bet sevi vainos, ka bijuši pret mani tik nežēlīgi… Ko jūs atkal smaidāt, — viņa aši piebilda, savilkdama uzacis, — ko jūs pats klusībā domājat, kad viens sapņojat? Varbūt iedomājaties sevi par feldmaršalu, iedomājaties, ka esat sakāvis Napoleonu!

—    Nu, lūk, goda vārds, es par to domāju, jo sevišķi aizmigdams, — kņazs iesmējās, — tikai es sakauju nevis Napoleonu, bet aizvien austriešus.

—    Es nepavisam nevēlos ar jums jokoties, Ļev Nikolajič. Ar Ipolitu es satikšos pati; lūdzu jūs brīdināt viņu. Es uzskatu, ka no jūsu puses tas viss ir ļoti slikti, tāpēc ka ir ļoti rupji tā raudzīties un tiesāt cilvēka dvēseli, kā jūs tiesājat Ipolitu. Jums trūkst maiguma: tā ir tīra patiesība, tātad tas ir netaisni.

Kņazs iegrima domās.

—    Man liekas, jūs esat pret mani netaisna, — viņš sacīja, •— es taču neredzu tur neko sliktu, ka viņš tā domājis, jo visi tā domā; turklāt varbūt viņš tā nemaz nav domājis, bet tikai to gribējis. .. viņam gribējies beidzamo reizi satikties ar cilvēkiem, iemantot viņu cieņu un mīlestību; tās taču ir ļoti labas jūtas, tikai viss te kaut kā iznācis gluži citādi: slimība un vēl kaut kas. Turklāt dažiem viss vienmēr tik labi izdodas, bet citiem tā, ka netīk skatīties…

—    To jūs droši vien par sevi piebildāt? — Aglaja piezīmēja.

—    Jā, par sevi, — atbildēja kņazs, nemanīdams nekāda ļauna prieka šai jautājumā.

—     Bet, lai nu kā, es nekādā ziņā neaizmigtu, ja būtu jūsu vietā; tātad jūs, lai piemetaties kur piemezdamies, tur tūlīt arī guļat; to jūs ļoti slikti darāt.

—    Es taču visu nakti nebiju gulējis, bet pēc tam staigāju, staigāju, biju aizgājis līdz tai vietai, kur spēlē mūziku…

—    Kādu mūziku?

—    Tur, kur vakar spēlēja, un pēc tam atnācu šurp, apsēdos, domāju, domāju un aizmigu.

—    A, tad tā? Tas iegroza jums par labu… Bet kādēļ

jūs gājāt uz mūzikas laukumu?

—    Nezinu, tāpat…

—    Labi, labi, vēlāk; jūs visu laiku mani pārtraucat, un kas man par daļu, ka jūs esat gājis uz mūzikas laukumu? Bet kāda sieviete jums sapnī rādījās?

—    Tā … viņa … jūs neesat redzējusi…

—    Saprotu, ļoti labi saprotu. Jūs viņu ļoti… Kā jūs viņu sapnī redzējāt, kādā izskatā? Es tomēr nemaz negribu nekā zināt, — viņa pēkšņi īgni atcirta. — Nepārtrauciet mani…

Viņa nogaidīja mazliet, itin kā saņemdamās vai pūlēdamās izkliedēt īgnumu.

—    Lūk, kādēļ es jūs šurp aicināju: es gribu izteikt jums priekšlikumu kļūt par manu draugu. Ko jūs tā pēkšņi manī blenžat? — viņa piebilda gandrīz dusmīgi.

Kņazs tiešām šai brīdī ļoti vērīgi lūkojās viņā, pamanījis, ka viņa atkal briesmīgi nosarkusi. Un tad, jo vairāk viņa sarka, jo vairāk, kā liekas, arī dusmojās uz sevi par to, kas tik redzami izpaudās viņas zibošajās acīs; parasti jau pēc brīža viņa vērsa savas dusmas uz to, ar kuru sarunājās, vienalga, vai tas bija vainīgs vai ne, un sāka ar to ķildoties. Pazīdama un sajuzdama savu biklumu un kautrību, viņa parasti sarunās daudz neiejaucās un bija nerunīgāka par māsām, dažreiz pat pārāk nerunīga. Bet, kad katrā ziņā bija jārunā, sevišķi tādos kutelīgos gadījumos, tad viņa uzsāka sarunu neparasti augstprātīgi un it kā ar izaicinājumu. Viņa vienmēr sajuta jau iepriekš, kad sāka vai grasījās sākt sarkt.

—   Jūs varbūt nevēlaties pieņemt manu priekšlikumu? — Viņa augstprātīgi noraudzījās kņazā.

—    Ai nē, gribu, tikai tas nemaz nav vajadzīgs… tas ir, es nepavisam nebiju domājis, kā jāizsaka tāds priekšlikums, — kņazs samulsa.

—    Bet ko tad jūs domājāt? Kādēļ gan es būtu jūs šurp .ucinājusi? Kas jums prātā? Varbūt jūs turat mani par mazu muļķīti, kā visi mani mājās tur?

—    Es nezināju, ka jūs tur par muļķīti, es… es neturu.

—    Neturat? Ļoti prātīgi darāt. Sevišķi gudri tas pasacīts.

—    Manuprāt, jūs varbūt dažreiz esat pat ļoti gudra, — turpināja kņazs, — jūs nupat pēkšņi pasacījāt ļoti gudrus vārdus. Jūs sacījāt sakarā ar manām šaubām par Ipolitu: «Tā ir tīra patiesība, tātad tas ir netaisni.» To es paturēšu prātā un pārdomāšu.

Aglaja pēkšņi pietvīka labpatikā. Visas šīs pārmaiņas viņā notika ārkārtīgi atklāti un neparasti ātri. Kņazs arī nopriecājās un pat iesmējās aiz prieka, raudzīdamies viņā.

—    Klausieties jel, — viņa atkal uzsāka, — es ilgi gaidīju jūs, lai jums visu to pastāstītu, jau no tā laika gaidīju, kad jūs man no turienes atrakstījāt vēstuli, un pat vēl agrāk … Pusi jūs vakar no manis jau dzirdējāt; es jūs uzskatu par visgodīgāko un vistaisnīgāko cilvēku, par visiem godīgāko un taisnīgāko, un, ja runā par jums, ka jums prāts… proti, ka jūsu prāts dažreiz ir sasirdzis, tad tas nav taisnība; es tā biju nolēmusi un strīdējos, jo jūs(r gajļ. tiešām esat sasirdzis (jūs, protams, par to nedusmosieties, es to saku labākajā nozīmē), toties īstais prāts jums pārāks nekā viņiem visiem, pat tāds, par kādu viņi ne sapņot nevar, tāpēc ka ir divi prāti: īstais un neīstais. Vai tā nav? Tā taču ir?

—    Var būt, ka tā, — kņazs tikko izdabūja: viņam briesmīgi drebēja un dauzījās sirds.

—     Es jau zināju, ka jūs sapratīsiet, — viņa svarīgi turpināja. — Kņazs Š. un Jevgeņijs Pavličs neko no šiem diviem prātiem nesaprot, Aleksandra arī, bet iedomājieties tikai: māmiņa saprata.

—    Jūs esat ļoti līdzīga Ļizavetai Prokofjevnai.

—    Kā tā? Vai tiešām? — brīnījās Aglaja.

—    Nudien.

—    Es jums pateicos, — viņa sacīja padomājusi, — es ļoti priecājos, ka esmu līdzīga māmiņai. Jūs tātad viņu ļoti cienāt? — viņa piebilda, nemaz nepamanīdama jautājuma naivumu.

—    Ļoti, ļoti, un priecājos, ka jūs to tik tieši esat sapratusi.

—    Arī es priecājos, jo esmu ievērojusi, ka par viņu dažreiz… smejas. Bet klausieties galveno: es ilgi domāju un beidzot izvēlējos jūs. Es negribu, lai par mani mājās smietos; es negribu, lai mani uzskatītu par mazu muļķīti; es negribu, lai mani ķircinātu… Es visu to uzreiz sapratu un strupi noraidīju Jevgeņiju Pavliču, jo es nevēlos, lai mani nemitīgi izprecinātu!… Es gribu… es gribu… nu, es gribu bēgt projām no mājām, es jūs esmu izvēlējusies, lai jūs man palīdzētu.

—    Bēgt no mājām! — kņazs iesaucās.

—    Jā, jā, jā, bēgt no mājām! — viņa pēkšņi iesaucās, iedegdamās neparastās dusmās. — Es negribu, negribu, lai tur mūžam liktu man sarkt. Es negribu sarkt ne viņu, ne kņaza Š. priekšā, ne Jevgeņija Pavliča, neviena priekšā un tāpēc arī esmu izvēlējusies jūs. Ar jums es gribu visu, visu runāt, pat par pašu galveno, kad vēlēšos; jūs savukārt nedrīkstat neko slēpt no manis. Es gribu kaut ar vienu cilvēku par visu runāt kā ar sevi. Viņi pēkšņi sākuši runāt, ka es jūs gaidot un ka es jūs mīlot. Tas notika jau pirms jūsu atbraukšanas, bet es viņiem vēstuli nerādīju; tomēr tagad jau visi runā. Es gribu būt drosmīga un ne no kā nebaidīties. Es negribu braukāt pa viņu ballēm, es gribu būt derīga. Es jau sen esmu vēlējusies aiziet. Es jau divdesmit gadus esmu pie viņiem iespundēta, un visu laiku mani grib izprecināt. Es jau četrpadsmit gadu vecumā domāju bēgt, lai gan biju muļķīte. Tagad es visu esmu aprēķinājusi un jūs gaidīju, lai visu izjautātu par ārzemēm. Es nevienas gotiskās katedrāles neesmu redzējusi, es gribu aizbraukt uz Romu, es gribu apskatīt visus zinātņu kabinetus, es gribu Parīzē mācīties; es visu beidzamo gadu esmu gatavojusies un mācījusies, un ļoti daudz grāmatu izlasījusi; visas aizliegtās grāmatas esmu izlasījusi. Aleksandra un Adelaida lasa visas grāmatas, viņas drīkst, bet man visu nedod, mani uzrauga. Es ar māsām negribu strīdēties, bet mātei un tēvam es jau sen esmu paziņojusi, ka gribu pilnīgi mainīt savu sociālo stāvokli. Esmu nodomājusi nodarboties ar audzināšanu, un es uz jums liku cerības, jo jūs sacījāt, ka mīlot bērnus. Vai mēs varētu kopīgi nodoties audzināšanai, ja ne tūlīt, tad nākamībā? Mēs kopā darīsim labu; es negribu būt par ģenerāļa meitiņu… Sakiet — jūs esat ļoti mācīts cilvēks?

—    Ak, nemaz ne.

—    Cik žēl, bet es domāju … kā gan es tā domāju? Jūs tomēr mani vadīsiet, jo esmu jūs izvēlējusies.

—    Tas ir aplam, Aglaja lvanovna.

—     Es gribu, es gribu bēgt no mājām! — viņa iesaucās, un atkal viņas acis sāka zibēt. — Ja jūs nepiekritīsiet, es apprecēšos ar Gavrilu Ardalionoviču. Es negribu, lai mani mājās noturētu par nekrietnu sievieti un apvainotu diezin par ko.

—    Vai jums prāts? — kņazs gandrīz pietrūkās kājās. — Par ko jūs apvaino, kas apvaino?

—     Mājās, visi — māte, māsas, tēvs, kņazs Š., pat jūsu nekrietnais Koļa! Ja arī tieši tā nesaka, tad tā domā. Es viņiem visiem acīs to esmu pateikusi, kā mātei, tā tēvam. Māmiņa bija slima augu dienu; bet otrā dienā Aleksandra un papiņš sacīja man, ka es pati nesaprotot, ko melšot un kādus vārdus runājot. Bet es viņiem tad tieši atcirtu, ka es jau visu saprotu, visus vārdus, ka es vairs neesmu maziņa, ka es jau pirms diviem gadiem tīšām izlasīju divus Pola de Koka romānus, lai visu dabūtu zināt. Māmiņa, kolīdz uzdzirdēja, gandrīz vai paģība.

Kņazam pēkšņi iešāvās prātā dīvaina doma. Viņš paskatījās cieši Aglajā un pasmaidīja.

Viņš pat nevarēja noticēt, ka viņa priekšā sēž tā pati uzpūtīgā meitene, kura tik lepni un vīzdegunīgi nolasīja viņam kādreiz Gavrilas Ardalionoviča vēstuli. Viņš saprast nevarēja, kā tik vīzdegunīgā, bargā skaistulē var slēpties tāds bērns, kas varbūt tiešām pat tagad vēl nesaprot visus vārdus.

—     Jūs visu laiku mājās dzīvojāt, Aglaja lvanovna? — viņš jautāja. — Es gribu sacīt, jūs nekur neesat apmeklējusi nekādu skolu, neesat mācījusies institūtā?

—     Nekad un nekur neesmu apmeklējusi skolu; mājās vien esmu tupējusi, iespundēta kā mucā, un no mucas iešu tieši pie vīra; ko jūs atkal smīnat? Es vēroju, ka jūs arī, šķiet, par mani smejaties un turaties viņu pusē, — viņa piebilda, bargi saraukusi uzacis, — nekaitiniet mani, es tāpat vairs nezinu, kas ar mani notiek … esmu droša, ka jūs atnācāt šurp, pilnīgi pārliecināts, ka esmu jūsos iemīlējusies un aicinājusi jūs uz satikšanos, — viņa satraukti atcirta.

—    Es tiešām vakar baidījos no tā, — kņazam vientiesīgi paspruka (viņš bija ļoti apjucis), — bet šodien esmu pārliecināts, ka jūs…

—    Kā! — Aglaja iesaucās, un viņas apakšlūpiņa pēkšņi sāka drebēt. — Jūs baidījāties, ka es… jūs drīkstējāt domāt, ka es… Ak kungs! Jūs droši vien nodomājāt, ka es jūs esmu aicinājusi šurp, lai jūs ievilinātu tīklos un pēc tam lai mūs te pārsteigtu un jūs piespiestu mani apprecēt…

—     Aglaja Ivanovna! Kā jums nav kauna? Kā tik netīra doma varēja rasties jūsu skaidrajā, nevainīgajā sirdī? Varu saderēt, ka jūs pati nevienam savam vārdam neticat un … pati nezināt, ko runājat!

Aglaja sēdēja, stūrgalvīgi nodūrusi galvu, gluži kā izbijusies no tā, ko bija sacījusi.

—    Nemaz man nav jākaunas, — viņa nomurmināja,

—    kā jūs varat zināt, ka man nevainīga sirds? Kā jūs toreiz drīkstējāt man atsūtīt mīlestības vēstuli?

—    Mīlestības vēstuli? Mana vēstule — mīlestības vēstule! Šī vēstule ir godbijības pilna, šī vēstule man nāca no sirds visgrūtākajā brīdī manā mūžā! Es atcerējos jūs toreiz ka gaismu … es …

—     Nu labi, labi, — viņa pēkšņi pārtrauca, bet jau gluži citādā tonī, pilnīgā nožēlā un gandrīz vai izbīlī, pat noliecās pie viņa, cenzdamās vēl arvien neskatīties viņam virsū, gribēja jau pieskarties viņa plecam, lai vēl pārliecinošāk palūgtu neskaisties. — Labi, — viņa piebilda, briesmīgi nokaunējusies, — es jūtu, ka esmu lietojusi ļoti muļķīgu izteicienu. To es tā… lai jūs pārbaudītu. Uzskatiet, ka tas nemaz nav sacīts. Bet, ja esmu jūs aizvainojusi, tad piedodiet. Neskatieties man taisni virsū, lūdzams, aizgriezieties. Jūs sacījāt, ka tā esot ļoti netīra doma; es tīšām tā sacīju, lai jums iedzeltu. Dažreiz es pati baidos no tā, ko man gribas pasacīt, un pēkšņi taisni to pasaku. Jūs teicāt nupat, ka esot uzrakstījis šo vēstuli sava mūža visgrūtākajā brīdī… Es zinu, kādā brīdī tas bija, — viņa klusi sacīja, atkal raudzīdamās zemē.

•— Ak, ja jūs varētu visu zināt!

—    Es visu zinu! — viņa iesaucās jaunā satraukumā.

—     Jūs toreiz veselu mēnesi dzīvojāt vienā dzīvoklī ar šo nekrietno sievieti, ar kuru jūs aizbēgāt…

Viņa vairs nesarka, bet nobālēja, to sacīdama, un pēkšņi piecēlās kājās kā aizmirsdamās, bet tūlīt attapās un apsēdās; viņas lūpiņa vēl ilgi drebēja. Klusums ilga labu brīdi. Kņazu briesmīgi pārsteidza izlēciena pēkšņums, un viņš nezināja, kāds tam iemesls.

—           Es jūs nemaz nemīlu, •— viņa pēkšņi sacija ka nocirzdama.

Kņazs neatbildēja; atkal abi klusēja kādu bridi.

—           Es mīlu Gavrilu Ardalionoviču… — viņa sacīja, ātri, bet tikko dzirdami bērdama vārdus un vēl vairāk noliekdama galvu.

—    Tas nav tiesa, — kņazs noteica, arī gandrīz čukstot.

—           Tātad es meloju? Tas ir tiesa; es viņam devu vārdu aizvakar uz šī paša sola.

Kņazs nobijās un mirkli nogrima domās.

—           Tas nav tiesa, — viņš noteikti atkārtoja, — jūs visu to esat izdomājusi.

—           Apbrīnojami pieklājīgi. Vai zināt, ka viņš ir labojies; viņš mīl mani vairāk par savu dzīvību. Viņš manā klātbūtnē sadedzināja roku, lai tikai pierādītu, ka mīl mani vairāk par savu dzīvību.

—    Sadedzināja roku?

—    Jā, roku. Ticat vai ne — man vienalga.

Kņazs atkal apklusa. Aglajas vārdos nebija joku; viņa skaitās.

—           Kā, viņš bija paņēmis līdzi sveci, ja tas notika šeit? Citādi es nevaru iedomāties …

—    Jā… sveci. Kas gan te neticams?

—    Veselu vai svečturī?

—           Nu jā… nē… pusi sveces… sveces galu… veselu sveci — vienalga, lieciet mani mierā!… Arī sērkociņus, ja vēlaties, bija paņēmis. Aizdedzināja sveci un veselu pusstundu turēja pirkstu uz sveces; vai tas nav iespējams?

—    Es redzēju viņu vakar; viņam pirksti ir veseli.

Aglaja pēkšņi sāka skaļi smieties, gluži kā bērns.

—           Vai zmāt, kādēļ es nupat sameloju? — viņa pēkšņi pagriezās pret kņazu visbērnišķīgākajā uzticībā un ar smiekliem uz lūpām. — Tādēļ ka melojot tikai veikli jāiesprauž kaut kas ne gluži parasts, kaut kas ekscentrisks, 11u, ziniet, kaut kas tāds, kas jau pārāk krass vai pat nekad nenotiek, — tad meli kļūst daudz ticamāki. To es esmu ievērojusi. Man tikai slikti iznāca, jo es nepratu.

Pēkšņi viņa atkal sadrūma kā attapdamās.

—           Ja es toreiz, — viņa griezās pie kņaza, nopietni un pat skumji raudzīdamās viņā, — ja es toreiz arī nolasīju jums par «nabaga bruņinieku», tad ar to gan gribēju arī… uzslavēt jūs par kaut ko, bet turpat gribēju ari nosodīt par jūsu izturēšanos un parādīt jums, ka es visu zinu…

—    Jūs esat ļoti netaisna pret mani… pret to nelaimīgo, par kuru jūs nupat tik briesmīgi izteicāties, Aglaja.

—     Tāpēc ka es visu zinu, visu, tāpēc tā arī izteicos! Es zinu, ka jūs pirms pusgada visu priekšā piedāvājāt viņai savu roku. Nepārtrauciet, jūs redzat, es runāju bez komentāriem. Pēc tam viņa aizbēga ar Rogožinu; pēc tam jūs dzīvojāt ar viņu nezin kādā sādžā vai pilsētā un viņa no jums aizgāja pie kāda. (Aglaja briesmīgi nosarka.) Pēc tam viņa atkal atgriezās pie Rogožina, kas mīl viņu kā… kā ārprātīgs. Pēc tam jūs, arī ļoti gudrs cilvēks, atauļojāt tagad šurp viņai pakaļ, kolīdz uzzinājāt, ka viņa atgriezusies Pēterburgā. Vakar vakarā jūs metāties viņu aizstāvēt un nupat sapnī viņu redzējāt… Redziet, ka es visu zinu; jūs taču viņas dēļ, viņas dēļ esat atbraucis šurp?

—    Jā, viņas dēļ, — klusu atbildēja kņazs, skumji un domīgi noliecis galvu, nenojauzdams, ar kādu kvēlu skatienu viņā raudzījās Aglaja, — viņas dēļ, lai tikai uzzinātu … Es neticu viņas laimei ar Rogožinu, lai gan… vārdu sakot, es nezinu, ko es te varētu viņas labā darīt un kā palīdzēt, bet es atbraucu.

Viņš nodrebēja un paskatījās Aglajā; tā naidīgi klausījās viņā.

—    Ja atbraucāt nezin kādēļ, tātad ļoti mīlat, — viņa beidzot sacīja.

—    Nē, — kņazs atbildēja, — nē, nemīlu. Ak, ja jūs zinātu, ar kādām šausmām es atceros to laiku, ko pavadīju kopā ar viņu!

Pat_tirpas pārskrēja pār visu viņa augumu, šos vārdus izrunājot.

—    Sakiet visu, — Aglaja teica.

—    Te nav nekā tāda, ko jūs nevarētu dzirdēt. Kāpēc taisni jums es gribēju visu to pastāstīt, jums vienīgajai — nezinu; varbūt tāpēc, ka jūs patiesi tik ļoti mīlēju. Šī nelaimīgā sieviete dziļi pārliecināta, ka viņa ir visvairāk kritusi, visnetikumīgākā būtne visā pasaulē. Ak, nedariet viņai negodu, nemetiet uz viņu akmeni! Viņa ir pārāk nomocījusi pati sevi ar sava nepelnītā negoda apziņu! • Un kur.gan viņas vaina, ak mans dievs! Ak, viņa ik brīdi kā neprātīga kliedz, ka neatzīst savu vainu, ka viņa ir cilvēku upuris, izvirtuļa un ļaundara upuris; bet, lai ko

viņa jums sacītu, ziniet, ka viņa pati pirmā netic sev un ka viņa, taisni otrādi, ar visu savu sirdsapziņu tic, ka viņa … pati vainīga. Kad es mēģināju izklīdināt šo tumsu, tad viņa tā cieta, ka mana sirds nekad nesadzīs, kamēr es atcerēšos šo šausmīgo laiku. Mana sirds ir it kā saplosīta uz visiem laikiem. Viņa aizbēga no manis — un vai zināt, kādēļ? Tādēļ vien, lai pierādītu man, ka viņa ir zemiska. Bet visbriesmīgākais te ir tas, ka viņa arī pati varbūt nemaz nezināja, ka tikai man vēlas to pierādīt, bet aizbēga tāpēc, ka viņa katrā ziņā iekšēji gribēja izdarīt kauna pilnu darbu, lai pati sev tūdaļ pasacītu: «Lūk, tu izdarīji jaunu kauna darbu, tātad esi zems radījums!« Ak, varbūt jūs to nesapratīsiet, Aglaja! Vai zināt, ka šai nemitīgajā negoda apziņā viņai slēpjas varbūt kaut kāda briesmīga, nedabiska bauda, atriebe nezin kam. Reizēm es piedabūju viņu, ka viņa it kā atkal ieraudzīja gaismu ap sevi; bet tūlīt atkal sacēlās un nogāja tik tālu, ka mani pašu rūgti apvainoja, itin kā es sevi paceļot viņai pāri (kad man ne prātā tas nav nācis), un beidzot atklāti man paziņoja, kad es viņu bildināju, ka viņa ne no viena neprasot ne augstprātīgu līdzcietību, ne palīdzību, ne lai viņu «paceļ sev blakus». Jūs redzējāt viņu vakar; vai tiešām jūs domājat, ka viņa ir laimīga šajā kompānijā, ka tā ir viņas sabiedrība? Jūs nezināt, cik viņa attīstīta un ko viņa spēj saprast! Viņa pat ir pārsteigusi mani dažreiz!

—    Jūs arī tur lasījāt viņai tādus pašus… sprediķus?

—    Ak nē, — domīgi turpināja kņazs, nepamanīdams jautājuma noskaņu, — es gandrīz tikai klusēju. Es bieži vien gribēju runāt, bet tiešām neapjēdzu, ko sacīt. Ziniet, dažos gadījumos labāk nemaz nerunāt. Ak, es mīlēju viņu, ļoti mīlēju… bet pēc tam… pēc tam… pēc tam viņa visu nojauta.

—    Ko nojauta?

—    Ka man tikai žēl viņas, bet ka es…. vairs nemīlu viņu.

—    Kā gan jūs zināt, varbūt viņa tiešām iemīlējusies tajā … muižniekā, ar kuru aizgāja?

—    Nē, es visu zinu; tā tikai smējās par viņu.

—    Bet par jums nekad nav smējusies?

—     N-nē. Viņa smējās aiz niknuma; ak, toreiz viņa man briesmīgi pārmeta, dusmās — un pati cieta! Bet.. .pēc tam… ak, neatgādiniet, neatgādiniet man to!

Viņš paslēpa seju rokās.

—    Bet vai jūs zināt, ka viņa gandrīz katru dienu raksta man vēstules?

—    Tātad tā ir taisnība! — kņazs uztraukts iesaucās. — Es dzirdēju, bet vēl arvien negribēju ticēt.

—    No kā dzirdējāt? — Aglaja bažīgi satrūkās.

—    Rogožins man vakar sacīja, tikai ne gluži skaidri.

—    Vakar? Vakar no rīta? Kurā laikā vakar? Pirms mūzikas vai pēc?

—    Pēc, vakarā, divpadsmitajā stundā.

—    A-ā, nu, ja Rogožins… Bet vai zināt, ko viņa raksta man šais vēstulēs?

—    Es ne par ko nebrīnos; viņa ir ārprātīga.

—    Te ir šīs vēstules (Aglaja izvilka no kabatas trīs vēstules trīs aploksnēs un nosvieda kņazam priekšā). Nu jau veselu nedēļu viņa lūgtin lūdzas, pierunā, vedina mani, lai es ar jums apprecētos. Viņa… nu jā, viņa ir gudra, kaut arī ārprātīga, un jūs sakāt taisnību, ka viņa ir daudz gudrāka par mani.. . viņa raksta man, ka esot manī iemīlējusies, ka katru dienu meklējot izdevību, lai redzētu mani kaut iztālēm. Viņa raksta, ka jūs mīlot mani, ka viņa to zinot, sen esot manījusi un ka jūs ar viņu par mani tur esot runājuši. Viņa gribot redzēt jūs laimīgu; viņa pārliecināta, ka vienīgi es darīšot jūs laimīgu… Viņa tik neprātīgi raksta… dīvaini… Es nevienam neesmu rādījusi vēstules, es gaidīju jūs; jūs zināt, ko tas nozīmē? Neko nenojaušat?

—    Tas ir ārprāts; viņas ārprāta pierādījums, — kņazs noteica, un lūpas viņam sāka drebēt.

—    Vai jūs netaisāties raudāt?

—    Nē, Aglaja, nē, es neraudu. — Kņazs viņā paskatījās.

—     Ko tad man te darīt? Ko jūs man ieteiksiet? Es taču nedrīkstu saņemt šīs vēstules!

—    Ak, lieciet viņai mieru, lūgtin lūdzu jūs! — kņazs iesaucās. — Ko jūs darīsiet šai tumsībā; es visiem spēkiem centīšos panākt, lai viņa vairs jums neraksta.

—     Ja tā, tad jūs esat cilvēks bez sirds! — Aglaja iesaucās. — Vai tad tiešām jūs neredzat, ka ne jau manī viņa iemīlējusies, bet mīl jūs, jūs vienīgo! Vai tiešām jūs visu esat viņā pamanījis, tikai to vien ne? Vai zināt, kas tas ir, ko nozīmē šīs vēstules? Tā ir greizsirdība; tā ir vairāk nekā greizsirdība! Viņa… jūs domājat, viņa tiešām apprecēsies ar Rogožinu, kā viņa raksta šais vēstulēs? Viņa padarīs sev galu otrā dienā, kolīdz mēs būsim salaulājušies!

Kņazs nodrebēja; sirds viņam pamira. Bet viņš izbrīnījies raudzījās Aglajā: viņam šķita dīvaini, ka šis bērns jau sen ir sieviete.

—    Dievs mans liecinieks, Aglaja, lai atdotu viņai mieru un darītu viņu laimīgu, es nežēlotu savu dzīvību, bet… es vairs nespēju viņu mīlēt, un viņa to zina!

—    Tad ziedojiet sevi, tas taču jums tā piestāv! Jūs taču esat tik liels labdaris. Un nesakiet man «Aglaja» … Jūs arī nupat sacījāt man vienkārši «Aglaja» … Jums jāpanāk viņas atdzimšana, tas ir jūsu pienākums, jums jāaizbrauc ar viņu atkal, lai nomierinātu un apvaldītu viņas sirdi. Un jūs taču viņu arī mīlat!

—    Es nevaru tā ziedot sevi, lai gan es to gribēju vienu reizi un … varbūt arī tagad gribu. Bet es zinu droši, ka viņa ies bojā ar mani, un tāpēc atstāju viņu. Man viņa bija jāsatiek šodien pulksten septiņos; tagad es varbūt neiešu. Savā lepnumā viņa nekad nepiedos man manu mīlestību — un mēs abi iesim bojā! Tas ir nedabiski, bet te viss ir nedabiski. Jūs sakāt, ka viņa mīlot mani, — bet vai tad tā ir mīlestība? Vai tiešām var būt tāda mīlestība pēc visa tā, ko es jau esmu izcietis! Nē, tas ir kas cits, nevis mīlestība!

—    Kā jūs nobālējāt! — Aglaja pēkšņi izbijās.

—    Nekas; es maz esmu gulējis; esmu novārdzis, es… mēs tiešām par jums runājām toreiz, Aglaja…

—    Tad tā ir patiesība? Jūs tiešām varējāt ar viņu par mani runāt, un … un kā jūs varējāt mani iemīlēt, kad tikai reizi vien bijāt redzējis?

—    Es nezinu, kā. Manā toreizējā tumsībā man pavīdēja … parādījās varbūt jauna ausma. Es nezinu, kā iedomājos par jums pašu pirmo. Es patiesību jums toreiz rakstīju, ka nezinu. Tas viss bija tikai sapnis pēc toreizējām šausmām… Pēc tam es sāku mācīties; es trīs gadi nebūtu braucis šurp …

—    Tātad atbraucāt viņas dēļ?

Un kaut kas ietrīsējās Aglajas balsī.

—    Jā, viņas dēļ.

Pagāja minūtes divas, abiem drūmi klusējot. Aglaja piecēlās kājās.

—    Ja jūs sakāt, — viņa uzsāka nedrošā balsī, — ja jūs pats ticat, ka šī… jūsu sieviete… ir ārprātīga, tad taču man nav daļas gar viņas neprātīgajām fantāzijām… Lūdzu jūs, Ļev Nikolajič, ņemiet šīs trīs vēstules un pasviediet viņai no manis! Un, ja viņa, — Aglaja pēkšņi iesaucās, — ja viņa iedrošināsies vēlreiz atsūtīt man vienu rindiņu, tad pasakiet viņai, ka es sūdzēšos tēvam un ka viņu aizvedīs uz trakonamu …

Kņazs pietrūkās un izbīlī noraudzījās Aglajas negaidītajā niknumā; un pēkšņi kā migla nokrita viņam no acīm…

—    Jūs neesat spējīga tā just… tā nav patiesība! — viņš murmināja.

—    Tā ir patiesība! Patiesība! — iesaucās Aglaja, gandrīz vairs nevaldīdamās.

—    Kas ir patiesība? Kāda patiesība? — blakus viņam atskanēja izbiedēta balss.

Viņu priekšā stāvēja Ļizaveta Prokofjevna.

—    Tā ir patiesība, ka es precos ar Gavrilu Ardalionoviču! Ka es Gavrilu Ardalionoviču mīlu un bēgu kopā ar viņu jau rīt pat prom no mājām! — Aglaja metās viņai virsū. — Vai jūs dzirdējāt? Vai jūsu ziņkārība apmierināta? Tas jūs apmierina?

Un viņa aizskrēja mājās.

—     Nē, jūs nu gan, draudziņ, tagad neejiet prom, — Ļizaveta Prokofjevna apturēja kņazu, — esiet tik laipns, nāciet pie manis izskaidroties… Kas gan tās par mocībām, es jau tāpat augu nakti neesmu gulējusi…

Kņazs sekoja viņai.

IX

Iegājusi savās mājās, Ļizaveta Prokofjevna apstājās pirmajā istabā; tālāk iet viņa nespēja un atlaidās uz kušetes gluži bez spēka, aizmirsdama pat uzaicināt kņazu apsēsties. Tā bija diezgan liela zāle ar apaļu galdu vidū, ar kamīnu, lielu daudzumu puķu uz etažerēm pie logiem un ar otrām stiklotām durvīm dibensienā, kuras veda uz dārzu. Tūlīt ienāca Adelaida un Aleksandra, abas jautājoši, neizpratnē lūkojās gan uz kņazu, gan māti.

Jaunavas parasti vasarnīcā cēlās ap pulksten deviņiem; vienīgi Aglaja beidzamās divas trīs dienas bija pasākusi celties mazliet agrāk un gāja pastaigāties dārzā, tomēr nevis pulksten septiņos, bet astoņos vai pat vēlāk. Ļizaveta Prokofjevna, kas tiešām nebija nakti gulējusi aiz dažādiem uztraukumiem, piecēlās ap pulksten astoņiem — tīšām tādēļ, lai sastaptu dārzā Aglaju, paredzēdama, ka tā jau būs piecēlusies; bet ne dārzā, ne guļamistabā tās nebija. Tad viņa uztraucās pavisam nopietni un pamodināja meitas. No kalpones dabūja zināt, ka Aglaja lvanovna jau ap pulksten septiņiem izgājusi parkā. Jaunavas pasmaidīja par savas dīvainās māsiņas jauno fantāziju un piebilda māmiņai, ka Aglaja varot vēl sadusmoties, ja māte iešot uz parku viņu meklēt, un ka droši vien viņa sēžot tagad ar grāmatu rokās uz zaļā sola, par kuru viņa jau pirms trim dienām runājusi un par kuru gandrīz saķildojusies ar kņazu Š., tāpēc ka tas par vietu, kur sols nolikts, neesot varējis sacīt nekā sevišķa. Uzgājusi, ka te satikšanās, un izdzirdusi meitas dīvainos vārdus, Ļizaveta Prokofjevna briesmīgi pārbijās, pie tam aiz daudziem iemesliem; bet, atvedusi tagad sev līdzi kņazu, atkal nobijās, ka uzsākusi šo lietu: «Kāpēc gan Aglaja nevarētu satikties un sarunāties ar kņazu parkā, ja pat galu galā tā būtu viņiem jau iepriekš norunāta satikšanās?»

—    Nedomājiet, mīļo kņaz, — viņa beidzot sadūšojās, — ka es jūs šurp atvilku nopratināt. Es, dārgais, pēc vakarvakara varbūt pat redzēt tevi ilgu laiku nebūtu gribējusi …

Te viņa mazliet aprāvās.

—    Un tomēr jums ļoti gribētos zināt, kā mēs šodien satikāmies ar Aglaju Ivanovnu? — kņazs visai mierīgi nobeidza.

—    Nu, un gribētos arī! — tūlīt iesvilās Ļizaveta Prokofjevna. — Nebīšos arī no atklātiem vārdiem. Jo nevienam pāri nedaru, nevienam arī neesmu gribējusi pāri darīt…

—    Apžēlojieties, arī bez pārestības gluži dabiski gribas zināt; jūs esat māte. Mēs satikāmies šodien ar Aglaju Ivanovnu pie zaļā sola taisni pulksten septiņos no rīta pēc viņas vakardienas aicinājuma. Viņa deva man ziņu vakar vakarā ar zīmīti, ka viņai vajagot redzēt mani un runāt ar mani par svarīgu lietu. Mēs sastapāmies un norunājām veselu stundu par tādām lietām, kas īstenībā skar vienīgi Aglaju Ivanovnu; tas ir viss.

—    Protams, ka viss, draudziņ, un nav nekādu šaubu, ka viss, — ar cieņu sacīja Ļizaveta Prokofjevna.

—    Lieliski, kņaz! — sacīja Aglaja, pēkšņi ienākdama istabā. — Pateicos jums no visas sirds, jo jūs atzināt, ka ari es spēju le nepazemoties līdz meliem. Vai jums ar to pietiek, māmiņ, vai varbūt vēl gribat izprašņāt?

—      Tu zini, ka līdz šim man tavā priekšā vēl ne par ko nav bijis jāsarkst… lai gan tu varbūt pat priecātos par to, — pamācoši atbildēja Ļizaveta Prokofjevna. — Ardievu, kņaz; piedodiet arī man, ka traucēju. Un ceru, jūs nešaubāties par manu negrozāmo cieņu pret jums.

Kņazs tūdaļ palocījās uz abām pusēm un klusēdams izgāja. Aleksandra un Adelaida pasmaidīja un par kaut ko sačukstējās savā starpā. Ļizaveta Prokofjevna bargi uz viņām paskatījās.

—      Mēs tikai par to, māmiņ, — iesmējās Adelaida, — ka kņazs atvadoties tik brīnum jauki palocījās; dažreiz viņš gluži kā maiss, bet te pēkšņi kā … Jevgeņijs Pavličs.

—      Smalkjūtību un cienību māca pati sirds, nevis deju skolotājs, — sentenciozi noteica Ļizaveta Prokofjevna un devās augšā savās istabās, pat nepaskatīdamās uz Aglaju.

Kad kņazs pārnāca mājās — jau ap pulksten deviņiem, tad sastapa terasē Veru Lukjanovnu un kalponi. Viņas kopīgi slaucīja un uzkopa telpas pēc vakardienas nekārtības.

—      Paldies dievam, paspējām līdz jūsu pārnākšanai! — priecīgi sacīja Vera.

—     Sveiki, man mazliet galva reibst; slikti gulēju; es labprāt iemigtu.

—      Tepat terasē kā vakar? Labi. Es pateikšu visiem, lai jūs nemodina. Tēvs kaut kur aizgāja.

Kalpone izgāja; Vera jau sekoja tai, bet atgriezās un noraizējusies piegāja pie kņaza.

—     Kņaz, pažēlojiet šo… nelaimīgo; šodien nedzeniet viņu projām.

—    Neparko nedzīšu projām; kā viņš pats vēlas.

—     Viņš neko tagad nedarīs, un … neesiet pret viņu bargs.

—    Ak nē, kādēļ gan?

—    Un… nesmejieties par viņu; tas ir pats galvenais.

—    Ak, nepavisam ne!

—     Muļķe es esmu, ka tādam cilvēkam, kā jūs to saku. — Vera notvīka. — Lai gan jūs esat noguris, — viņa iesmējās, pa pusei aizgriezusies, lai ietu projām, — bet jums tik brīnum jaukas acis šai brīdī… laimīgas.

—    Vai tiešām laimīgas? — kņazs mundri jautāja un priecīgi iesmējās.

Bet Vera, vaļsirdīga un atklāta kā zēns, pēkšņi nezin kāpēc nokaunējās, nosarka vēl vairāk un, smiedamās joprojām, steidzīgi izgāja no istabas.

«Cik viņa… jauka,» kņazs nodomāja un tūdaļ aizmirsa viņu. Viņš iegāja terases kaktā, kur stāvēja kušete un tās priekšā galdiņš, apsēdās,'paslēpa seju rokās un nosēdēja minūtes desmit; pēkšņi ar steigu, satraukts iebāza sānkabatā roku un izvilka trīs vēstules.

Taču atkal atvērās durvis un ienāca Koļa. Kņazs gandrīz nopriecājās, ka vēstules bija jābāž atpakaļ kabatā un varēja atlikt šo brīdi.

—    Tas tik ir notikums! — sacīja Koļa, apsēzdamies uz kušetes un tieši ķerdamies pie lietas kā visi viņam līdzīgie. — Kā jūs tagad skatāties uz Ipolitu? Bez cieņas?

—    Kāpēc tā… bet, Koļa, esmu noguris… Turklāt par to pārāk grūti atkal uzsākt… Kā viņš jūtas?

—    Guļ un vēl divas stundas nogulēs. Skaidrs, jūs mājās negulējāt, staigājāt pa parku … protams, uztraukumi … kā nu ne!

—    Kā jūs zināt, ka es staigāju pa parku un mājās negulēju?

—    Vera nupat sacīja. Gribēja pierunāt, lai nenāku iekšā; es nenocietos, uz brītiņu ienācu. Es šīs divas stundas nodežurēju pie gultas; tagad savukārt Kostju Ļebedevu nosēdināju. Burdovskis aizgāja. Liecieties taču gulēt, kņaz: ar labu… nu, ar labu dienu! Tikai, vai zināt, es esmu pārsteigts!

—    Protams … tas viss …

—    Nē, kņaz, nē; esmu pārsteigts par «Atzīšanos». Galvenais, par to vietu, kur viņš runā par providenci un par nākamo dzīvi. Tur ir kāda gi-gantiska doma!

Kņazs laipni paskatījās Koļā, kas, protams, tādēļ vien bija ienācis, lai ātrāk parunātos par gigantisko domu.

—    Taču galvenais, galvenais nav tikai šai domā, bet visā pieejā! Ja to būtu uzrakstījis Voltērs, Ruso, Prudons, es izlasītu, ievērotu, tomēr nebūtu pārsteigts tik lielā mērā. Bet cilvēks, kas droši zina, ka viņam atlikušas desmit minūtes, un runā tā, — tas taču ir lepni! Tā taču ir augstākā pašapziņas pilna neatkarība, tas taču nozīmē tiešu dižošanos… Nē, tas ir gigantisks gara spēks! Un pēc visa tā apgalvot, ka viņš tīšām neesot uzlicis kapsulu, — tas ir zemiski, nedabiski! Bet ziniet, viņš taču piekrāpa vakar, apveda ap stūri: es nekad neesmu palīdzējis viņam sakravāt somu un nekad neesmu redzējis pistoli; viņš pats visu salika somā, tā ka viņš pēkšņi izsita mani no sliedēm. Vera saka — jūs atstājot viņu šeit; zvēru, ka nedraudēs briesmas, jo vairāk tāpēc, ka mēs visi būsim pastāvīgi pie viņa.

—    Kurš no jums tur bija pa nakti?

—    Es, Kostja Ļebedevs, Burdovskis; Kellers pabija laiciņu, tad aizgāja gulēt pie Ļebedeva, jo pie mums nebija kur gulēt. Arī Ferdiščenko gulēja pie Ļebedeva, pulksten septiņos aizgāja. Ģenerālis vienmēr pārgul pie Ļebedeva, tagad arī aizgāja… Ļebedevs varbūt tūlīt pie jums atnāks; viņš nezin kāpēc jūs meklēja, divi lāgi jautāja. Vai viņu laist vai nelaist, ja jūs būsiet apgūlies? Es arī eju gulēt. Ak jā, es jums kaut ko gribēju pateikt: pirmīt mani ieraudzīja ģenerālis; Burdovskis pamodināja mani pēc sešiem uz dežūru, gandrīz vai sešos; es uz brīdi izgāju, pēkšņi satieku ģenerāli un vēl tik iereibušu, ka viņš mani nepazina — stāv manā priekšā kā stabs; metās man vai virsū, kad atguvās: «Ko dara slimnieks? Atnācu apjautāties par slimnieku…» Es noraportēju: nu — tā un tā. «Tas viss ir labi,» viņš saka, «bet es, galvenais, tādēļ vien nācu, tādēļ arī piecēlos, lai tevi brīdinātu; man ir pamats domāt, ka Ferdiščenko kunga klātbūtnē nevar visu runāt un… jāatturas.» Saprotat, kņaz?

—    Vai tiešām? Bet… mums tas vienalga.

—    Jā, bez šaubām, vienalga, mēs neesam masoni! Tā ka es pat pabrīnījos, ka ģenerālis tīši nakts laikā nācis mani tādēļ vien modināt.

—    Ferdiščenko aizgāja, jūs sakāt?

—    Pulksten septiņos; iegriezās pie manis, garām ejot; es dežurēju. Sacīja, ka ejot izgulēt miegu pie Vilkina — ir viens tāds žūpa Vilkins. Nu, es eju! Te jau arī Lukjans Timotej ičs… Kņazs grib gulēt. Lukjan Timotejič, griez atpakaļ!

—    Tikai īsu brīdi, augsti godājamo kņaz, kādā, pēc manām domām, svarīgā lietā, — ar nedabisku uzsvaru pusbalsī sacīja ienākušais Ļebedevs un cienīgi palocījās. Viņš tikko bija pārnācis un pat savā galā nebija paspējis iegriezties, tā ka arī platmali vēl turēja rokās. Viņa seja bija rūpju pilna un pauda sevišķu, neparastu pašapziņu. Kņazs uzaicināja viņu apsēsties.

—     Jūs divas reizes esot pēc manis jautājis? Jūs varbūt vēl arvien raizējaties par vakardienas …

—      Par šo vakardienas zēnu, jūs domājat, kņaz? Ak nē, vakar manas domas nebija kārtībā… bet šodien es vairs nekādā ziņā netaisos kontrekarēt1 jūsu pieņēmumus.

—    Kontreka … kā jūs teicāt?

—      Es teicu: kontrekarēt; franču vārds, tāpat kā liels daudzums citu vārdu, kas krievu valodā ieguvuši pilsoņu tiesības, bet sevišķi to neaizstāvu.

—      Ko jūs šodien, Ļebedev, esat tāds cienīgs un svinīgs un runājat kā no grāmatas. — Kņazs pasmaidīja.

—      Nikolaj Ardalionovič! — gandrīz vai aizgrābtības pilnā balsī Ļebedevs griezās pie Kojas. — Tā kā man jāpaziņo kņazam par kādu lietu, kas attiecas īpaši…

—     Nu jā, protams, protams, nav mana darīšana! Uz redzēšanos, kņaz! — Koļa steigšus pazuda.

—      Mīlu šo bērnu saprātīguma dēļ, — sacīja Ļebedevs, noraudzīdamies viņam pakaļ, — sprigans zēns, lai gan arī uzbāzīgs. Ārkārtīga nelaime mani piemeklējusi, augsti godājamo kņaz, vakar vakarā vai šorīt mazā gaismiņā… vēl šaubos precīzi noteikt laiku.

—    Kas tad nu?

—      Pazuduši četrsimt rubļi no sānkabatas, augsti godājamo kņaz; aptīrījuši! — Ļebedevs piebilda ar skābu smīnu.

—    Jums pazuduši četrsimt rubļu? 2ēl gan.

—      Un jo sevišķi tāpēc, ka esmu nabadzīgs cilvēks, kas godīgi pārtiek no sava darba.

—     Protams, protams; kā tad tā?

—      Vainojams vīns. Es pie jums griežos kā pie providences, augsti godājamo kņaz. Summu četrsimt rubļu sudrabā es saņēmu vakar pulksten piecos pēc pusdienas no kāda parādnieka un ar vilcienu atgriezos šurp. Naudas maks bija kabatā. Pārmainot vicemundieri pret svārkiem, pārliku naudu svārkos, lai turētu to pie sevis, paredzēdams jau vakarā izsniegt to pēc kāda lūguma… gaidot pilnvaroto.

—      Pie reizes, Lukjan Timofejič, vai taisnība, ka jūs esot avīzēs publicējis, ka aizdodot naudu pret zelta un sudraba lietām?

No franču contrecarrer — apstrīdēt.

— Ar pilnvarotā starpniecību; mana paša vārds nav atzīmēts zem adreses. Tā kā man ir niecīgs kapitāls un ja ņem vērā ģimenes pieaugumu, jūs piekritīsiet, ka godīgi procenti…

—    Nu jā, nu jā, es tikai apjautājos; piedodiet, ka pārtraucu.

—     Pilnvarotais neieradās. Tikmēr atveda nelaimīgo; es jau biju forsētā stāvoklī, paēdis pusdienas; ienāca šie. viesi, iedzērām … tēju, un … es kļuvu jautrs sev par postu. Kad pēc tam, jau vēlu, ienāca šis Kellers un pavēstīja par jūsu svinīgo dienu un par rīkojumu pasniegt šampanieti, tad es, dārgo un augsti godājamo kņaz, tā kā man ir sirds (ko jūs jau droši vien būsiet pamanījis, jo to es esmu pelnījis) — man ir sirds, neteikšu, ka jūtīga, taču pateicīga, ar ko arī lepojos, — es, lai padarītu jo svinīgāku rīkojamo sagaidīšanu, pie tam vēlēdamies personīgi apsveikt jūs, sadomāju iet un pārmainīt savus vecos kankarus pret vicemundieri, ko pēc pārbraukšanas biju novilcis, un to arī izdarīju, kā jūs, kņaz, droši vien arī pamanījāt, redzēdami mani vicemundierī visu vakaru. Pārmainīdams apģērbu, aizmirsu svārkos naudas maku… Tiešām tiesa, kad dievs grib sodīt, tad vispirms atņem prātu. Un tikai šorīt, jau pusastoņos, kolīdz atmodos, uztrūkos kā neprātīgs, ķēros vispirmām kārtām pie svārkiem — kabata tukša! No naudas maka ne vēsts.

—    Ak, tas ir nepatīkami!

—    Tieši nepatīkami; un jūs ar patiesu taktu atradāt nupat pienācīgu izteicienu, — ne bez viltības piebilda Ļebedevs.

—    Kā tad, tomēr… — kņazs sāka uztraukties, nogrimdams domās, — tā taču nopietna lieta.

—    Tieši nopietna lieta — vēl otrs jūsu sameklēts vārds, kņaz, lai apzīmētu …

—     Ak, beidziet, Lukjan Timofejič, — kas te sameklēts? Vārdi nav svarīgi… Vai jūs domājat, ka jums varēja dzērumā izkrist no kabatas?

—    Varēja. Dzērumā viss iespējams, kā jūs vaļsirdīgi izteicāties, augsti godājamo kņaz! Bet, lūdzu, spriediet pats: ja es būtu izsviedis maku no kabatas, pārmainot svārkus, tad izkritušajam priekšmetam būtu jāguļ turpat uz grīdas. Kur tad ir šis priekšmets?

—    Vai jūs neesat ielicis kaut kur atvilktnē, galdā?

—           Visu pārmeklēju, visu izvandīju, lai gan nekur to neesmu licis un nekādas atvilktnes neesmu atvēris, ko skaidri atceros.

Skapītī ieskatījāties?

—           Tur vispirms un šodien pat vairākkārt… Un kā gan es varētu to ielikt skapītī, patiesi godājamo kņaz?

—           Atzīstos, Ļebedev, tas mani uztrauc. Tātad kāds to atradis uz grīdas?

—    Vai no kabatas izvilcis! Divas alternatīvas.

—           Tas mani ļoti uztrauc, jo kas gan īsti… Tas ir jautājums!

—           Bez jebkādām šaubām, tas ir galvenais jautājums; jūs apbrīnojami precīzi atrodat vārdus un domas un nosakāt apstākļus, visugaišo kņaz.

—    Ak, Lukjan Timofejič, beidziet zoboties, te…

—    Zoboties! — iesaucās Ļebedevs, sasizdams rokas.

—           Nu, nu, nu, labi, es taču nedusmojos, te pavisam kas cits… Es par cilvēkiem baidos. Ko jūs turat aizdomās?

—           Visgrūtākais un… vissarežģītākais jautājums! Uz kalponi domāt nevaru: viņa sēdēja virtuvē. Miesīgos bērnus arī ne …

—    Ko vēl ne.

—    Tātad kāds no viesiem.

—     Bet vai tas iespējams?

—           Pilnīgi un augstākā mērā neiespējams, bet.katrā z; ņā tam tā jābūt. Esmu tomēr ar mieru pieļaut un esmu pat pārliecināts — ja ir notikusi zādzība, tad notikusi nevis vakarā, kad visi bija kopā, bet jau naktī vai pat uz rīta pusi un to izdarījis kāds no tiem, kas palika pa nakti.

—    Ak mans dievs!

—           Par Burdovski un Nikolaju Ardalionoviču, gluži dabiski, nevar runāt; viņi pat nav ienākuši pie manis.

—           Tā tikai trūka, ja arī būtu ienākuši! Kas pie jums nakti pārgulēja?

—           Ieskaitot mani, mēs pārgulējām četri gabali divās blakus istabās: es, ģenerālis, Kellers un Ferdiščenko kungs. Tātad viens no mums četriem!

—    Tas ir, no trijiem; bet kurš gan?

—           Es pieskaitīju arī sevi taisnības un kārtības labad; bet jūs piekritīsiet, kņaz, ka es apzagt pats sevi nevarēju, lai gan šādi gadījumi pasaulē ir notikuši…

—    Akf Ļebedev, cik garlaicīgi! — nepacietīgi iesaucās kņazs. — Pie lietas, ko jūs vilcināties!…

—     Tātad atliek trīs un, pirmkārt, Kellera kungs, kas ir nepastāvīgs cilvēks, žūpa un dažos gadījumos liberālis, tas ir, attiecībā uz kabatām, bet citās iietās ar tādām tieksmēm, kas, tā sakot, vairāk atgādina senu bruņnieciskumu nekā liberālismu. Viņš apgūlās sākumā šeit, slimnieka istabā, un tikai naktī pārvācās pie mums ar ieganstu, ka uz kailas grīdas cieta guļa.

—     Jūs turat aizdomās viņu?

—     Turēju. Kad es no rīta pēc septiņiem pietrūkos kā neprātīgs un iezvēlu sev ar roku pa pieri, tad tūlīt uzmodināju ģenerāli, kas gulēja nevainīgā miegā. Ņemot vērā Ferdiščenko dīvaino pazušanu, kas vien jau radīja mums aizdomas, mēs abi tūlīt nolēmām izkratīt Kelleru, kas gulēja kā . .. kā . . . nosists. Izkratījām pilnīgi: kabatās ne santīma, un neatradām pat nevienas kabatas, kas nebūtu caura. Mutauts zils, rūtains, kokvilnas, nepieklājīgā stāvoklī. Tālāk kāda mīlestības vēstulīte no nezin kādas istabenes, kas pieprasa naudu un draud, tad vēl jums pazīstamā feļetona driskas. Ģenerālis nolēma, ka viņš ir nevainīgs. Lai iegūtu pilnīgākas ziņas, mēs viņu pašu uzmodinājām, ar pūlēm uzbungājām; tikko spēja saprast, kas noticis; iepleta muti, pēc izskata piedzēries, sejas izteiksme nejēdzīga, nevainīga, pat muļķīga, — viņš nav!

—     Ai, kā es priecājos! — kņazs priecīgi nopūtās. — Es tā par viņu baidījos!

—     Baidījāties? Tātad jums jau ir bijis pamats? — Ļebedevs piemiedza acis.

—     Ak nē, es tāpat, — kņazs aprāvās, — es briesmīgi mujķīgi pateicu, ka baidījos. Esiet tik laipns, Ļebedev, nesakiet nevienam …

—     Kņaz, kņaz! Jūsu vārdi glabāsies manā sirdī… manas sirds dziļumos! Būšu mēms kā kaps!… — Ļebedevs jūsmīgi sacīja, spiezdams platmali pie sirds.

—    Labi, labi! … Tātad Ferdiščenko? Tas ir, es gribu sacīt, jūs turat aizdomās Ferdiščenko?

—    Ko gan vēl citu? — klusi sacīja Ļebedevs, cieši lūkodamies kņazā.

—     Nu jā, protams… ko gan vēl citu… tas ir, atkal jājautā, kādi gan pierādījumi?

—     Pierādījumi ir. Pirmkārt, viņa nozušana pulksten septiņos no rīta vai pat jau pēc pulksten sešiem.

—    Zinu, man Koļa sacīja, ka viņš iegriezies pie tā un sacījis, ka ejot izgulēt miegu pie… aizmirsu, pie kā, pie sava paziņas.

—    Pie Vilkina. Tātad Nikolajs Ardalionovičs jau jums

stāstīja?

—    Viņš neko neteica par zādzību.

—     Viņš arī nezina, jo es pagaidām turu šo lietu slepenībā. Tātad viņš iet pie Vilkina; liktos — kas tur sevišķs, ka piedzēries cilvēks iet pie tāda paša piedzēruša cilvēka, kāds viņš pats, kaut arī tikko gaismai svīstot, bez jebkāda iemesla? Bet te jau arī atklājas pēdas: aiziedams viņš atstāj adresi… Tagad sekojiet, kņaz, paceļas jau• tājums: kādēļ viņš atstājis adresi?… Kādēļ viņš iegriežas tīši pie Nikolaja Ardalionoviča, mezdams līkumu, un saka viņam, ka «eju izgulēt miegu pie Vilkina»? Un kas gan interesēsies par to, ka viņš aiziet un pat tieši pie Vilkina? Kādēļ tas jāizziņo? Nē, te ir viltībiņa, zagļa viltībiņa! Tas nozīmē: «Lūk, es tīši neslēpju savas pēdas, kas tad es varu būt par zagli? Vai tad zaglis būtu izziņojis, kurp viņš dodas?» Gluži lieka norūpēšanās, lai novērstu aizdomas un, tā sakot, izdzēstu savas pēdas smiltīs. .. Jūs sapratāt mani, augsti godājamo kņaz?

—     Sapratu, ļoti labi sapratu, — bet ar to taču nepietiek?

—     Otrs pierādījums: izrādās, ka pēdas ir nepareizas, bet uzdotā adrese nav īsta. Pēc stundas, tas ir, pulksten astoņos, es jau klauvēju pie Vilkina durvīm; viņš dzīvo tepat Piektajā ielā, un es pat viņu pazīstu. Nekāda Ferdiščenko tur neatradu. Lai gan izdabūju no kalpones, pilnīgi kurlas, ka pirms kādas stundas tiešām kāds dauzījies un pat diezgan stipri, tā ka pat zvaniņu norāvis. Bet kalpone neesot vērusi vaļā, negribēdama modināt Vilkina kungu, bet varbūt arī pati negribēdama celties. Tā mēdz notikt.

—    Un tie ir visi jūsu pierādījumi? Tas par maz.

—    Kņaz, bet ko gan turēt aizdomās, padomājiet? — aizkustinoši noteica Ļebedevs, un kaut kas viltīgs pavīdēja viņa smīnā.

—     Būtu jūs vēlrei« apskatījis istabas un atvilktnesl — norūpējies sacīja kņazs, brītiņu padomājis.

—    Esmu apskatījisl — vēl aizkustinošāk nopūtās Ļebedevs.

—    Hm! Kādēļ, kādēļ jums vajadzēja mainīt svārkus! — iesaucās kņazs, sašutumā uzsizdams pa gaidu.

—    Tas ir jautājums no kādas senlaiku komēdijas. Bet visulabsirdīgāko kņaz! Jums pārāk ķeras pie sirds mana nelaime! Neesmu tā vērts. Tas ir, es viens tā neesmu vērts; bet jūs ciešat arī par noziedznieku… par niecīgo Ferdiščenko kungu?

—     Nu jā, jā, jūs tiešām sagādājāt man rūpes, — kņazs viņu pārtrauca izklaidīgi un ar nepatiku. Tātad — ko jūs esat nodomājis darīt… ja esat tik pārliecināts, ka tas ir Ferdiščenko?

—    Kņaz, augsti godājamo kņaz, kas gan cits? — Ļebedevs turpināja pieaugošā aizkustinājumā. — Jo nav taču cita, uz ko varētu domāt, un, tā sakot, pilnīgi neiespējami turēt aizdomās jebkuru citu, izņemot Ferdiščenko kungu, tas taču, tā sakot, ir vēl viens pierādījums pret Ferdiščenko kungu, jau trešais pierādījums! Jo jājautā: kas gan cits? Taču ne jau uz Burdovska kungu man domāt, he-he-he?

—    Nu, kas par niekiem!

—    Galu galā ne uz ģenerāli, he-he-he?

—    Kas par aplamību? — kņazs gandrīz dusmīgi noteica, nepacietīgi pagriezdamies krēslā.

—    Kā nu nebūs aplamība! He-he-he! Un izsmīdināja mani šis cilvēks, tas ir, ģenerālis! Ejam abi pirmīt uz karstām pēdām pie Vilkina… bet man jums jāpiebilst,

ka ģenerālis bija vēl vairāk nekā es pārsteigts, kad es pēc nozušanas vispirmām kārtām pamodināju Viņu, pat tā pārsteigts, ka pārvērtās sejā, nosarka, nobālēja un beidzot pēkšņi nonāca tik niknā un cēlā sašutumā, ka es to pat nebiju gaidījis no viņa. Viscēlsirdīgākais cilvēks! Melo viņš nepārtraukti, aiz vājības, taču ir cilvēks ar viscildenākajām jūtām, turklāt nav sevišķi gudrs, bet iedveš pilnīgu uzticību ar savu nevainību. Es jums jau sacīju, augsti godājamo kņaz, ka jūtu pret viņu ne tikai vājību, bet pat mīlestību. Viņš pēkšņi apstājas ielas vidū, atpogā svārkus, atsedz krūtis. «Pārmeklē mani,» viņš saka, «tu Kelleru pārmeklēji, kāpēc tad tu mani nepārmeklē? To prasa taisnība!» Viņam pašam rokas un kājas trīc, pat gluži nobālējis, tāds bargs. Es iesmejos un saku: «Klausies, ģenerāli, ja kāds cits man to būtu sacījis par tevi, tad es uz vietas pats savām rokām sev galvu norautu, ieliktu to lielā bļodā un pats pasniegtu visiem šaubīgajiem. «Te jūs redzat šo galvu, tad, lūk, ar šo savu galvu es par viņu galvošu un ne tikai galvu esmu ar mieru atdot, bet pat ugunī skriet.» Tā es par tevi esmu gatavs galvot!» Te viņš metās manos apkampienos turpat ielas vidū, apraudājās, drebēja un tik stipri piespieda mani pie krūts, ka tikko spēju atklepoties. «Tu,» viņš saka, «esi vienīgais draugs, kas palicis man manās likstās!» Jūtīgs cilvēks! Nu, protams, turpat pa ceļam ari gadījumam piemērotu notikumu pastāstīja, it kā arī viņu kādreiz, jaunībā, turējuši aizdomās, ka viņš nozadzis piecsimttūkstoš rubļu, bet viņš jau otrā dienā meties degoša nama liesmās un izvilcis no uguns grāfu, kas viņu turējis aizdomās, un Ņinu Aleksandrovnu, kas vēl bijusi jaunava. Grāfs viņu apkampis, un tādā kārtā notikušas viņa laulības ar Ņinu Aleksandrovnu, bet jau otrā dienā ugunsgrēka drupās atraduši arī lādīti ar pazudušo naudu; tā bijusi no dzelzs, angļu ražojums, ar slepenu atslēgu; šī lādīte nezin kā pakritusi zem grīdas, tā ka neviens pat nav pamanījis, un tikai šā ugunsgrēka dēļ atradusies. Skaidrākie meli. Bet, kad par Ņinu Aleksandrovnu ierunājās, tad pat sāka šņukstēt. Cildena persona ir Ņina Aleksandrovna, lai gan uz mani dusmīga.

—    Jūs neesat pazīstami?

—     Gandrīz nemaz, bet ar visu sirdi to vēlētos, kaut vai tikai tādēļ, lai viņas priekšā attaisnotos. Ņina Aleksandrovna ir nemierā ar mani, ka es samaitājot viņas vīru ar žūpošanu. Bet es ne vien nesamaitāju, bet drīzāk savaldu viņu; es varbūt atrauju viņu no ļoti kaitīgas kompānijas. Pie tam viņš ir mans draugs, un es, atzīstos jums, tagad vairs nepametīšu viņu: kurp viņš, turp arī es, tāpēc ka viņu tikai ar jūtelību vien var pievaldīt. Tagad viņš vairs nemaz neapciemo savu kapteinieti, lai gan slepenībā ilgojas pēc viņas, dažreiz pat vaid viņas dēļ, jo sevišķi no rīta, celdamies un vilkdams kājās zābakus, nemaz nezinu, kāpēc taisni šinī laikā. Naudas viņam nav, tur tā nelaime, bet pie tās bez. naudas ierasties nav ko domāt. Viņš nav lūdzis jums naudu, augsti godājamo kņaz?

—    Nē, nav lūdzis.

—    Kauns. Viņš ir gan gribējis: pat man atzinās, ka gribot jūs apgrūtināt, bet kaunoties, tā ka jūs jau viņam esot aizdevis, un turklāt viņš šaubās, vai tikai jūs dosiet. Viņš man kā draugam to atklāja.

—    Bet vai jūs viņam naudu nedodat?

—    Kņaz! Augsti godājamo kņaz! Ne tikai naudu, par šo cilvēku es, tā sakot, pat dzīvību… nē, pārspīlēt tomēr negribu, — ne jau nu dzīvību, bet, tā sakot, drudzi, kaut kādu augoni vai pat klepu — nudien būtu gatavs pārciest, ja ļoti liela nepieciešamība, jo uzskatu viņu par diženu, bet pazudušu cilvēku! Jā, ne tikai naudu!

—    Tātad naudu dodat?

—    N-nē, naudu neesmu devis, un viņš pats zina, ka nedošu, bet taču vienīgi atturības un viņa labošanas nolūkā. Tagad neliek man miera un taisās man līdzi uz Pēterburgu; es taču braucu uz Pēterburgu, lai pārsteigtu Ferdiščenko kungu uz gluži karstām pēdām, jo droši zinu, ka viņš jau tur. Mans ģenerālis kā spārnos; bet man ir aizdomas, ka Pēterburgā viņš aizšmauks no manis, lai apmeklētu kapteinieti. Es, atzīstos jums, pat tīšām viņu palaidīšu, un mēs jau arī norunājām, kolīdz atbrauksim, doties katrs uz savu pusi, lai parocīgāk būtu notvert Ferdiščenko kungu. Tad es viņu palaidīšu, bet pēc tam pēkšņi, gluži kā sniegs uz galvas, pārsteigšu viņu pie kapteinietes — patiesībā, lai viņu nokauninātu kā ģimenes cilvēku un kā cilvēku vispār.

—    Tikai neceliet troksni, Ļebedev, dieva dēļ, neceliet troksni, — pusbalsī un stipri uztraucies noteica kņazs.

—    Ak nē, tikai tādēļ vien, lai nokauninātu un paraudzītos, kādu ģīmi viņš rādīs, — jo daudz ko var pēc fizionomijas spriest, augsti godājamo kņaz, un sevišķi par tādu cilvēku! Ak, kņaz! Lai cik liela ir mana. paša nelaime, bet es nespēju pat tagad nedomāt par viņu un par to, kā labot viņa netikumus. Man pie jums ārkārtīgi liels lūgums, augsti godājamo kņaz, atzīšos, pat tādēļ vien patiesībā arī ierados: ar viņu namu jūs jau esat pazīstams un pat esat dzīvojis pie viņiem; ja tad nu jūs, visulabsirdīgāko kņaz, izlemtu mani šai lietā atbalstīt, patiesībā vienīgi ģenerāļa un viņa laimes labad …

Ļebedevs pat rokas salika kā lūgšanā.

—    Kā tad? Kā lai atbalstu? Ticiet man, Ļebedev, ka es visai vēlos jūs pilnīgi saprast.

—    Vienīgi šai pārliecībā es pie jums esmu ieradies! Ar Ņinas Aleksandrovnas starpniecību viņu varētu ietekmēt: novērojot un, tā sakot, sekojot viņa ekselencei pastāvīgi, viņa paša ģimenes klēpī. Es diemžēl neesmu pazīstams… turklāt te arī Nikolajs Ardalionovičs, kas jūs dievina, tā sakot, ar visu savu jauneklīgo sirdi, droši vien varētu palīdzēt…

—    N-nē … Ņinu Aleksandrovnu iesaistīt šai lietā … pasargi, dievs! Un arī Koļu… Es tomēr jūs varbūt vēl īsti nesaprotu, Ļebedev.

—    Te taču pat nav ko saprast! — Ļebedevs pietrūkās no krēsla. — Tikai siltas jūtas vien un maigums — īstās zāles mūsu slimniekam. Jūs, kņaz, atjaujat man uzskatīt viņu par slimnieku?

—    Tas pat liecina par jūsu smalkjūtību un prātu.

—     Paskaidrošu jums ar piemēru, kas skaidrības dēl ņemts no prakses. Redziet, kas tas par cilvēku: tagad viņam ir tikai viena vājība — uz šo kapteinieti, pie kuras ierasties bez naudas viņš nevar un pie kuras šodien esmu nodomājis viņu pieķert viņa paša laimes labad; bet pieņemsim, ka ne tikai kapteiniete, bet, ja viņš izdarītu pat īstu noziegumu, nu, kādu visnegodīgāko pārkāpumu (lai gan viņš nemaz nav uz to spējīgs), — arī tad, es saku, vienīgi ar cēlsirdīgu, tā sakot, maigumu pie viņa visu ko var panākt, jo viņš ir visjūtīgākais cilvēks! Ticiet, ka pat piecas dienas neizturēs, pats izpļāpāsies, sāks raudāt un atzīsies — un sevišķi tad, ja rīkotos veikli un cildeni ar ģimenes un jūsu uzraudzību pār visiem viņa, tā sakot, rakstura vilcieniem un soļiem … Ak, visulabsirdīgāko kņaz! — Ļebedevs pietrūkās pat itin kā iedvesmā. — Es taču nemaz neapgalvoju, ka viņš noteikti… Es, tā sakot, pēdējo asins lāsīti esmu gatavs atdot par viņu kaut tūlīt, lai gan jūs piekritīsiet, ka negausība un žūpošana, un kapteiniete, un viss, kopā ņemts, var novest pie visa kā.

—    Tādu mērķi es, protams, vienmēr esmu gatavs atbalstīt, — kņazs sacīja pieceldamies, — tikai, atzīstos jums, Ļebedev, esmu briesmīgi uztraukts; sakiet, jūs taču vēl arvien … vārdu sakot, jūs taču pats sakāt, ka turat aizdomās Ferdiščenko kungu.

—     Nu ko gan citu? Ko gan citu, visusirsnīgāko kņaz? — Ļebedevs atkal aizkustināts salika rokas, aizkustinoši smaidīdams.

Kņazs saviebās uri piecēlās kājās.

—     Redziet, Lukjan Timofejič, te var briesmīgi kļūdīties. Šis Ferdiščenko… es negribētu runāt par viņu sliktu… bet šis Ferdiščenko… tas ir, ko var zināt, var būt, ka tas ir viņš… Es gribu sacīt, ka varbūt viņš patiesi spējīgāks uz to nekā … nekā tas otrs.

Ļebedevs ausijās un iepleta acis.

—    Redziet, — kņazs pinās un arvien vairāk sadrūma, staigādams šurpu turpu pa istabu un cenzdamies neskatīties Ļebedevā, — man deva ziņu… man sacīja par Ferdiščenko kungu, it kā viņš bez visa cita esot tāds cilvēks, kura klātbūtnē jāatturas un nav jārunā nekas… lieks, — saprotat? Saku to tādēļ, ka varbūt viņš tiešām ir bijis spējīgāks nekā otrs… lai nekļūdītos, — tas ir galvenais, saprotat?

—    Bet kas jums sacīja to par Ferdiščenko kungu? — viņam kā kluptin uzklupa Ļebedevs.

—    Tā man pačukstēja; es tomēr pats tam neticu… man briesmīgi nepatīkami, ka es biju spiests to paziņot, esiet drošs, es pats tam neticu… tie ir tikai nieki… Tpū, cik es muļķīgi izdarīju!

—     Redziet, kņaz, — Ļebedevs sāka drebēt, — tas ir svarīgi, tas ir pārāk svarīgi tagad, tas ir, nevis par Ferdiščenko kungu, bet par to, kā pie jums nonākusi šī ziņa. (To sacīdams, Ļebedevs skraidīja līdzi kņazam turp un atpakaļ, cenzdamies iet ar viņu vienā solī.) Palūk, kņaz, arī es tagad pateikšu: pirmīt ģenerālis, kad mēs ar viņu gājām pie šī Vilkina, — tad viņš jau bija man pastāstījis par ugunsgrēku un, dusmās vārīdamies, pēkšņi sāka likt man manīt to pašu par Ferdiščenko kungu, bet tik nesakarīgi un nelāgi, ka es negribot biju spiests uzdot viņam dažus jautājumus un sakarā ar to pārliecinājos pilnīgi, ka visa šī ziņa ir vienīgi viņa ekselences iedvesmas rezultāts … Patiesībā, tā sakot, vienīgi aiz labsirdības. Jo viņš arī melo vienīgi tāpēc, ka nespēj savaldīt aizkustinājumu. Tagad redziet pats: ja viņš samelojis, bet par to es esmu pārliecināts, kā gan tad arī jūs varējāt to padzirdēt? Saprotiet, kņaz, tā taču bija viņam mirkļa iedvesma, — kas gan jums to pateicis? Tas ir svarīgi un… tā sakot…

—    Man to nupat pateica Koļa, bet viņam to nesen pateicis tēvs, ko viņš pulksten sešos, jau septītajā stundā, sastapis priekšnamā, kad tur izgājis nezin kādēļ.

Un kņazs pastāstīja visus sīkumus.

—     Nu, lūk, tas nu ir tas, ko sauc par pēdām, — berzēdams rokas, nedzirdami smējās Ļebedevs, — tā jau es domāju! Tas nozīmē, ka viņa augstība tīši pārtraucis savu nevainīgo miegu pulksten sešos, lai ietu modināt mīlamo dēlu un paziņot viņam, cik ārkārtīgi bīstami būt kaimiņos ar Ferdiščenko kungu! Vai pēc visa tā Ferdiščenko kungs var būt bīstams cilvēks, un kas tās par viņa augstības tēvišķīgajām rūpēm, he-he-he!…

—    Klausieties, Ļebedev, — kņazs galīgi samulsa, — klausieties, rīkojieties klusām! Nesaceliet troksni! Es jūs lūdzu, Ļebedev, es jūs lūgtin lūdzu… Tādā gadījumā, zvēru, es palīdzēšu, bet lai neviens nezinātu, lai neviens nezinātu!

—     Esiet drošs, visulabsirdīgāko, visusirsnīgāko un visucēlsirdīgāko kņaz, — Ļebedevs iesaucās, iedvesmas pārņemts, — esiet drošs, ka tas viss nomirs manā cildenajā sirdī! Klusiem soļiem, kopā! Klusiem soļiem, kopā! Es pat pēdējo asins lāsīti… Jūsu gaišība kņaz, esmu zemisks ir sirdī, ir dvēselē, bet pajautājiet kaut vai jebkuram nelietim, ne vien zemiskam cilvēkam: ar ko viņam labāk darīšanas kārtot — vai ar tādu nelieti kā viņš pats vai ar viscēlsirdīgāko cilvēku, kāds esat jūs, vissirsnīgāko kņaz? Viņš atbildēs, ka ar viscēlsirdīgāko cilvēku, un te izpaužas tikuma uzvara! Uz redzēšanos, augsti godājamo kņaz! Klusiem soļiem … klusiem soļiem un … kopā.

x

Kņazs beidzot saprata, kāpēc viņš ik reizes sastinga, kad pieskārās šīm trim vēstulēm, un kāpēc viņš vilcinājās tās lasīt līdz pašam vakaram. Kad kņazs jau pirmīt no rīta bija iekritis smagā miegā uz savas kušetes, vēl arvien neiedrošinādamies atvērt kādu no šīm trim aploksnēm, viņš atkal bija redzējis mokpilnu sapni, atkal bija atnākusi pie viņa tā pati «noziedzniece». Tā atkal raudzījās viņā, asarām mirdzot garajās skropstās, atkal aicināja sev līdzi, un atkal viņš pamodās tāpat kā pirmīt, mokās atcerēdamies tās seju. Viņš jau gribēja doties pie viņas tūlīt, bet nespēja; beidzot gandrīz vai izmisumā atlocīja vēstules un sāka lasīt.

Šīs vēstules arī bija līdzīgas sapnim. Reizēm mēdz rādīties dīvaini sapņi, neiespējami un nedabiski; atmozdamies jūs atceraties tos skaidri un brīnāties par dīvaino faktu: jūs atceraties vispirms, ka saprāts nav jūs atstājis visu jūsu sapņošanas laiku; atceraties pat, ka jūs esat rīkojies ārkārtīgi viltīgi un loģiski visu to ilgo, ilgo laiku, kad jūs ielenca slepkavas, kad viņi ar jums blēdījās, slēpa savu nodomu, bija pret jums draudzīgi, lai gan viņiem jau bija gatavībā ierocis un viņi tikai gaidīja kādu zīmi; jus atceraties, cik viltīgi jūs beidzot viņus piemānījāt, noslēpāties no viņiem; pēc tam jūs attapāties, ka viņi no galvas zina visu jūsu viltu un tikai izliekas, ka nezina, kur jūs esat paslēpies; bet jūs mānāties un piekrāpjat viņus atkal, visu to jūs atceraties skaidri. Bet kāpēc gan tai paša laikā jūsu saprāts varēja samierināties ar tādām redzamām aplamībām un neiespējamībām, ar kādām, starp citu, bija pilnum pilns jūsu sapnis? Kāds no jūsu slepkavām jūsu acu priekšā pārvērtās sievietē, bet no sievietes sīkā, viltīgā, riebīgā pundurī — un jūs visu to pieļāvāt tūlīt kā notikušu faktu, gandrīz bez mazākā izbrīna, pie tam taisni tai pašā laikā, kad, no otras puses, jūsu saprāts bija vislielākajā sasprindzinājumā, izpauda ārkārtēju spēku, viltību, apķērību, loģiku. Kāpēc arī, pamozdamies no miega un jau pilnīgi apzinādamies tiešamību, jūs gandrīz katru reizi jūtat un dažreiz ārkārtīgi asi, ka jūs kopā ar sapni pametat kaut ko jums neatminētu? Jūs pasmīnat par jūsu sapņa aplamību un tai pašā laikā jūtat, ka šo aplamību savijumā slēpjas kāda doma, bet jau patiesa doma, kaut kas piederīgs pie jūsu patiesās dzīves, kaut kas tāds, kas ir tagad un vienmēr ir bijis jūsu sirdī; jums it kā bija pateikts ar jūsu sapni kaut kas jauns, pravietisks, jūsu gaidīts; jūsu iespaids ir spēcīgs, tas ir prieka pilns vai mocošs, bet, kas tas īsti ir un kas jums pateikts, — to jūs nespējat ne saprast, ne atcerēties.

Gandrīz tāpat bija pēc šīm vēstulēm. Taču, vēl nemaz neatvēris tās, kņazs juta, ka jau pats fakts par šo vēstuļu esamību un to iespējamību ir līdzīgs murgam. Kā viņa tai uzdrīkstējusies rakstīt, jautāja kņazs, klejodams vakarā viens (reizēm pats neatcerēdamies, kur staigājis). Kā viņa varēja par to rakstīt, un kā viņa varēja lolot tik neprātīgu sapni? Bet šis sapnis bija jau piepildīts, un visbrīnumainākais viņam šķita tas, ka, kamēr viņš lasīja šīs vēstules, viņš pats gandrīz ticēja, ka šis sapnis iespējams un pat attaisnojams. Jā, protams, tas bija sapnis, murgs un neprāts; bet turpat slēpās arī kaut kas tāds, kas bija mocoši reāls un ciešanu pilns, un taisnīgs, kas attaisnoja ir sapni, ir murgus, ir neprātu. Vairākas stundas no vietas viņš it kā murgoja par to, ko bija izlasījis, atcerējās ik brīdi atsevišķas vietas, apstājās pie tām, iedziļinājās lajās. Reizēm viņam pat gribējās sacīt sev, ka viņš visu to ir nojautis un paredzējis jau iepriekš; viņam pat likās, ka viņš it kā jau lasījis visu to kādreiz sen senis un viss, pēc kā viņš bija ilgojies kopš tā laika, — viss, kas viņam sagādājis mokas un no kā viņš baidījies, — tas viss bija šais vēstulēs, ko viņš jau sen bija izlasījis.

«Kad Jūs atlocīsiet šo vēstuli (tā sākās pirmais sūtījums), Jūs vispirms paskatīsieties parakstā. Paraksts visu Jums pateiks un visu izskaidros, tā ka man nav ko Jūsu priekšā taisnoties un nav ko Jums izskaidrot. Ja es būtu kaut jel cik Jums līdzīga, Jūs varētu vēl apvainoties par tādu pārdrošību; bet kas esmu es un kas Jūs? Mēs esam divi tādi pretstati un es esmu Jūsu priekšā tik niecīga, ka nekādā ziņā nevaru Jūs apvainot, pat ja būtu gribējusi.»

Tālāk citā vietā viņa rakstīja:

«Neuzskatiet manus vārdus par slimīga prāta slimīgu jūsmu, bet Jūs manās acīs esat — pilnība! Es Jūs redzēju, es redzu Jūs katru dienu. Es taču nespriežu par Jums; nevis ar prātu esmu nonākusi pie tā, ka Jūs esat pilnība; esmu vienkārši tam sākusi ticēt. Bet manī slēpjas arī grēks Jūsu priekšā: es Jūs mīlu. Pilnību taču nevar mīlēt; pilnībā var tikai skatīties kā pilnībā — vai nav tiesa? Bet es esmu Jūs iemīlējusi. Lai gan mīlestība dara cilvēkus līdzīgus, tomēr esiet mierīga, es neesmu Jūs pielīdzinājusi sev pat ne ar savu visapslēptāko domu. Es Jums rakstīju: «neraizējieties»; vai tad Jūs drīkstat raizēties? … Ja vien varētu, es skūpstītu Jūsu pēdu nospiedumus. Ak, es sevi nepielīdzinu Jums… Skatieties parakstā, ātrāk skatieties parakstā!»

«Es tomēr manu (viņa rakstīja citā vēstulē), ka es Jūs ar viņu savienoju un ne reizi vēl neesmu jautājusi: vai Jūs mīlat viņu? Viņš Jūs iemīlējis, tikai vienu reizi redzēdams. Viņš Jūs atcerējās kā «gaismu», tie ir viņa paša vārdi, es tos no viņa dzirdēju. Bet es arī bez vārdiem sapratu, ka Jūs esat viņa gaisma. Es veselu mēnesi viņam blakus nodzīvoju un tur sapratu, ka arī Jūs viņu mīlat; Jūs un viņš man esat viens.»

«Kas tas (raksta viņa vēl), vakar es pagāju Jums garām, un Jūs it kā nosarkāt? Nevar būt, tas man tikai licies. Ja Jūs novestu pat visnetīrākajā netiklības perēklī un parādītu Jums kailo netikumu, tad Jums nav jāsarkst; Jūs nekādā ziņā nevarat just sašutumu par apvainojumu. Jūs varat neieredzēt visus nekrietnos un zemiskos nevis sevis, bet citu dēj — to dēļ, kurus tie apvaino. Bet Jūs nevar apvainot neviens. Ziniet, man liekas, Jums pat vajag mīlēt mani. Man Jūs esat tas pats, kas arī viņam: gaišais gars; eņģelis nevar ienīst, nevar arī nemīlēt. Vai var mīlēt visus, visus cilvēkus, visus savus tuvākus? — es bieži esmu uzdevusi sev šo jautājumu. Protams, ka ne, un tas pat nedabiski. Abstraktā mīlestībā uz cilvēci mīlam gandrīz vienmēr tikai sevi. Mums tas nav iespējams, bet ar Jums ir pavisam citādi: kā Jūs varētu kādu nemīlēt, ja Jūs ne ar vienu nevarat sevi salīdzināt un ja Jūs stāvat augstāk par jebkuru apvainojumu, augstāk par jebkuru personisku sašutumu? Jūs vienīgā spējat mīlēt bez egoisma, jūs vienīgā spējat mīlēt nevis pati sevis dēj, bet tā cilvēka dēj, ko Jūs mīlat. Ak, cik rūgti man būtu uzzināt, ka Jūs jūtat manis dēj kaunu vai dusmas! Tā ir Jūsu bojā eja: Jūs uzreiz kjūstat līdzīga man …

Vakar es, sastapusi Jūs, pārnācu mājās un izdomāju kādu gleznu. Kristu gleznotāji attēlo tikai pēc evaņģēliju stāstiem; es uzgleznotu citādi: es attēlotu viņu vienu pašu, — reizēm taču mācekji pameta viņu arī vienu pašu. Es atstātu pie viņa tikai vienu mazu bērnu. Bērns spēlētos viņam blakus, varbūt stāstītu viņam kaut ko savā bērna valodā; Kristus ir viņā klausījies, bet tagad nogrimis domās; viņa roka nevilšus, izklaidīgi palikusi uz gaišās bērna galviņas. Viņš raugās tālumā, uz apvārsni; doma, dižena kā visa pasaule, dus viņa skatienā; seja viņam skumja. Bērns apklusis, atbalstījies uz viņa ceļgaliem un, atspiedis rociņā vaigu, paceltu galviņu, domīgi, kā bērni dažreiz nogrimst domās, vērīgi viņā raugās. Saule riet… Tāda ir mana glezna! Jūs esat nevainīga, un Jūsu nevainībā —visa Jūsu pilnība. Ak, atcerieties tikai to! Kas Jums daļas gar manu kaislību uz Jums? Jūs tagad jau esat mana, es būšu visu mūžu Jūsu tuvumā … Es drīz miršu.»

Beidzot pašā pēdējā vēstulē bija rakstīts:

«Dieva dēļ, nedomājiet par mani neko; nedomājiet arī, ka es pazemoju sevi ar to, ka tā Jums rakstu, vai ka piederu pie tādām būtnēm, kam sagādā baudu sevis pazemošana, kaut vai aiz lepnības. Nē, man ir citi iepriecinājumi; bet man grūti jums to izskaidrot. Man grūti būtu arī sev to pasacīt skaidri, lai gan es nomokos ar to. Bet es zinu, ka nevaru sevi pazemot pat aiz pārlieka lepnuma. Bet uz pašpazemošanos aiz sirds šķīstības es neesmu spējīga. Un tātad es arīnepavisam nepazemoju sevi.

Kādēļ es Jūs gribu savienot: Jūsu vai sevis labad? Sevis labad, protams; te satek visi mani atrisinājumi, es to esmu sev sacījusi sen… Es dzirdēju, ka Jūsu māsa Adelaida sacījusi toreiz par manu ģīmetni, ka ar tādu skaistumu varot pasauli apgriezt otrādi. Bet es esmu atteikusies no pasaules; Jums smieklīgi to dzirdēt no manis, sastopot mani mežģīnēs un briljantos kopā ar žūpām un neliešiem? Neskatieties uz to, es gandrīz vairs neeksistēju un zinu to; diezin kas manā vietā dzīvo manī. Es lasu to katru dienu divās briesmīgās acīs, kas pastāvīgi manī raugās, pat arī tad, kad to nav manā priekšā. Šīs acis tagad klusē (tās visu laiku klusē), bet es zinu to noslēpumu. Viņa nams ir drūms, garlaicīgs, un tur mīt noslēpums. Esmu pārliecināta, ka viņam lādītē paslēpts bārdas nazis, kas ievīstīts zīdā kā tam Maskavas slepkavam; tas arī dzīvojis ar māti vienā namā un arī apsējis ap bārdas nazi zīdu, lai pārgrieztu kādam rīkli. Visu laiku, kamēr es biju viņu namā, man arvien likās, ka kaut kur zem grīdas dēļa varbūt jau viņa tēvs paslēpis mironi un apsedzis ar vaskadrānu tāpat kā tas maskavietis, un tāpat tam apliktas apkārt pudelītes ar Zdanova šķidrumu, es pat būtu parādījusi Jums to kaktu. Viņš visu laiku klusē; bet es taču zinu, ka viņš tik ļoti mīl mani, ka vairs nespēj neienīst mani. Jūsu kāzas un manas kāzas — kopā; tā mēs ar viņu nolikām. Man na-v noslēpumu no viņa. Es būtu nogalinājusi viņu aiz bailēm… Bet viņš mani noslepkavos papriekšu… viņš iesmējās tikko un saka, ka es murgojot; viņš zina, ka es Jums rakstu.»

Un daudz, daudz bija tādu pašu murgu šais vēstulēs. Viena no tām — otrā bija uz diviem liela formāta sīki aprakstītiem pastpapīriem.

Kņazs izgāja beidzot no tumšā parka, kur bija ilgi klaiņojis tāpat kā vakar. Gaišā, skaidrā nakts likās viņam vēl skaidrāka nekā parasti. «Vai tiešām vēl tik agrs?» viņš nodomāja. (Pulksteni viņš bija aizmirsis paņemt līdzi.) No kaut kurienes atskanēja tāda kā tāla mūzika. «Pie stacijas droši vien,» viņš atkal nodomāja, «protams, viņi šodien nav gājuši turp.» Aptvēris to, viņš ieraudzīja, ka stāv taisni pie viņu vasarnīcas; viņš jau to zināja, ka viņam bija katrā ziņā jānonāk beidzot šeit, un, sirdij vai pamirstot, uzkāpa terasē. Neviens viņu nesaņēma, terase bija tukša. Viņš pagaidīja un atvēra durvis uz zāli. «Sīs durvis viņiem nekad nav bijušas aizvērtas,» viņam pavīdēja doma, bet arī zāle bija tukša un gandrīz pilnīgi tumša. Viņš neziņā apstājās istabas vidū. Pēkšņi atvērās durvis un ienāca Aleksandra Ivanovna ar sveci rokās. Ieraudzījusi kņazu, viņa nobrīnījās un vaicājoši apstājās viņa priekšā. Acīm redzot, viņa tikai gāja pāri istabai no vienām durvīm uz otrām, nemaz nedomādama kādu sastapt.

—    Kā jūs te gadījāties? — viņa beidzot jautāja.

—    Es … iegriezos…

—    Māmiņa nav gluži vesela, Aglaja arī. Adelaida pašlaik iet gulēt, es arī eju. Mēs šodien visu vakaru vienas nosēdējām mājās. Tēvs un kņazs Pēterburgā.

—    Es atnācu … es atnācu pie jums … tagad …

—    Jūs zināt, cik pulkstenis?

—    N-nē …

—    Pusviens. Mēs vienmēr vienos ejam gulēt.

—    Ak, es domāju, ka … pusdesmit.

—    Neko sacīt! — viņa iesmējās. — Bet kāpēc jūs pirmīt neatnācāt? Jūs varbūt te gaida.

—    Es… domāju… — viņš šļupstēja aiziedams.

—    Uz redzēšanos! Rit visus sasmīdināšu.

Pa ceļu, kas veda apkārt parkam, viņš devās uz savu vasarnīcu. Sirds viņam dauzījās, domas juka, un viss, kas bija ap viņu, likās kā sapnis. Un pēkšņi, tāpat kā nesen, kad viņš abas reizes pamodās, redzēdams to pašu sapni, tas pats sapnis atkal viņam parādījās. Tā pati sieviete iznāca no parka un nostājās viņa priekšā, it kā būtu te viņu gaidījusi. Viņš nodrebēja un apstājās; tā satvēra viņa roku un cieši saspieda. «Nē, tā nav parādība!»

Un, lūk, beidzot viņa stāvēja tā priekšā vaigu vaigā — pirmo reizi pēc viņu šķiršanās; viņa kaut ko tam sacīja, bet tas klusēdams raudzījās viņā; sirds tam bija grūta un smeldza aiz sāpēm. Ak, nekad vēlāk viņš nespēja aizmirst šo tikšanos ar viņu un vienmēr to atcerējās ar tikpat lielām sāpēm. Viņa nometās tā priekšā ceļos — tepat uz ielas — kā neprātīga; tas atkāpās izbīlī, bet viņa tvarstīja tā roku, lai skūpstītu to, un, gluži tāpat kā nesen sapnī, asaras mirdzēja uz viņas garajām skropstām.

—    Celies, celies! — viņš izbīlī čukstēja, celdams viņu augšā. — Celies ātrāk!

—     Vai tu esi laimīgs? Laimīgs? — viņa jautāja. — Saki man tikai vienu vārdu — vai tu tagad esi laimīgs? Šodien, nupat? Pie viņas? Ko viņa teica?

Viņa necēlās augšā, viņa neklausīja to; viņa jautāja aizgūtnēm un runāja ar skubu, it kā viņai kāds dzītos pakal.

—           Es rīt aizbraucu, kā tu liki. Es ne… Beidzamo reizi es tevi redzu, beidzamo! Tagad taču jau pašu beidzamo reizi!

—    Nomierinies, celies augšā! — viņš noteica izmisumā.

Tā alkaini ieskatījās viņā, pieķērusies viņam pie rokām.

—           Ardievu! — viņa beidzot sacīja, piecēlās un steigšus gāja prom no viņa, gandrīz skriešus. Kņazs redzēja, ka Viņai līdzās pēkšņi parādījās Rogožins, saķēra viņu zem rokas un aizveda.

—           Uzgaidi, kņaz, — sauca Rogožins, — es pēc piecām minūtēm atgriezīšos uz laiciņu.

Pēc piecām minūtēm viņš tiešām atnāca; ķņazs gaidīja viņu tai pašā vietā.

—           Iesēdināju karietē, — viņš sacīja, — tur uz stūra no pulksten desmitiem gaidīja kariete. Viņa jau zināja, ka tu pie tās augu vakaru pavadīsi. Ko tu pirmīt man biji uzrakstījis, sīki viņai atstāstīju. Tai viņa vairs nerakstīs, apsolījās; un no šejienes, kā tu vēlies, rīt aizbrauks. Gribēja vēl tevi redzēt beidzamo reizi, lai gan tu atteicies; šai vietā arī tevi gaidījām, ka nāksi atpakaļ, lūk, tur, uz tā sola.

—    Viņa pati tevi paņēma līdzi?

—           Un tad? — Rogožins plati atsmaidīja. — Redzēju to, ko jau zināju. Vēstules tātad tu izlasīji?

—           Bet vai tu tās tiešām esi lasījis? — jautāja kņazs, pārsteigts par šo domu.

—           Un kā vēl, katru vēstuli man pati parādīja. Par bārdas nazi tu atceries, he-he!

—    Ārprātīgā! — kņazs iesaucās, lauzīdams rokas.

—           Kas to lai zina, varbūt arī nav, — Rogožins klusi noteica it kā pats sev.

Kņazs neatbildēja.

—           Nu, ardievu, — sacīja Rogožins, — jo arī es rit aizbraucu; nepiemini ar ļaunu! Bet kā tad, brāl, — viņš piebilda, aši pagriezdamies, — kā tad tu viņai neko neatbildēji? «Vai esi laimīgs vai ne?»

—    Nē, nē, nē! —-kņazs iesaucās bezgalīgās skumjās.

—           Tas tik vēl trūka, ka būtu sacījis: «Jā!» — Rogožins ļauni iesmējās un aizgāja neatskatīdamies.

CETURTĀ DAĻA

I

Bija pagājusi kāda nedēļa kopš divu mūsu stāsta varoņu satikšanās pie zaļā sola. Kādā gaišā rītā ap pusvienpadsmitiem Varvara Ardalionovna Pticin3, kas bija devusies apciemot dažus paziņas, atgriezās mājās, dziļās un skumjās domās nogrimusi.

Ir cilvēki, par kuriem grūti pateikt kaut ko tādu, kas viņus parādītu uzreiz un pilnīgi, ar viņu vistipiskākajiem un raksturīgākajiem vaibstiem; tie ir tādi cilvēki, kurus parasti sauc par «ikdienišķiem», par «vairākumu» un kuri tiešām ir jebkuras sabiedrības lielum lielais vairākums. Rakstnieki romānos un stāstos lielākoties cenšas izvēlēties tipus no sabiedrības vidus un notēlot tos gleznaini un mākslinieciski — viņi izvēlas tipus, kas ārkārtīgi reti sastopami dzīvē pilnīgi tādi un kas tomēr ir gandrīz patiesāki par pašu tiešamību. Podkoļesins savā tipiskajā izskatā varbūt ir pat pārspīlējums, bet nekādā ziņā nav izdomājums. Cik daudz gudru cilvēku, dabūjuši zināt no Gogoļa par Podkoļesinu, tūlīt sāka atzīt, ka desmiti un simti viņu labu paziņu un draugu ir tik ļoti līdzīgi Podkoļesinam. Viņi jau pirms Gogoļa zināja, ka šie viņu draugi ir tādi kā Podkoļesins, tikai nezināja vēl, ka viņus taisni tā sauc. Patiesībā precinieki briesmīgi reti lec pa logiem ārā pirms savām kāzām, tāpēc ka tas, nerunājot nemaz par visu citu, ir pat neērti; un tomēr cik daudz precinieku, pat cienījamu un gudru cilvēku, pirms laulībām bijuši gatavi sirds dzijumos atzīt, ka ir Podkoļesini. Ne visi vīri arī brēc uz katra soļa: «Tu l'as voulu, George Dandin!»  Bet, ak dievs, cik miljoniem un biljoniem reižu atkārtojuši vīri visā pasaulē no sirds dziļumiem šo saucienu pēc viņu medus mēneša, bet, kas zina, varbūt jau otrā dienā pēc kāzām.

Tātad, neielaižoties nopietnākos izskaidrojumos, mēs sacīsim tikai to, ka tiešamībā personu tipiskums ir it kā atšķaidīts ar ūdeni un visi šie Zorži Dandēni un Podkoļesini tiešām eksistē, kustas un skraida mūsu priekšā katru dienu, bet it kā nedaudz atšķaidītā veidā. Piebilzilami beidzot pilnīgas patiesības labad, ka arī viss žoržs Dandēns pilnīgi, kā viņu radījis Moljērs, var pagadīties tiešamībā, lai gan reti, mēs ar to beigsim mūsu pārspriedumu, kas jau sāk līdzināties kritikai žurnālā. Tomēr mums vē) arvien rodas jautājums: ko lai dara romānists ar parastiem cilvēkiem, gluži «ikdienišķiem», kā izcelt tos, lai tie kļūtu lasītājiem kaut cik interesanti? Pilnīgi paiet" viņiem garām stāstā nekādi nav iespējams, jo parastie cilvēki ik brīdi pa lielākai daļai ir nepieciešams loceklis sadzīves notikumu sakarībā; viņiem paiedami garām, mēs tātad pārkāpsim ticamību. Piepildīt romānus vienīgi ar tipiem vai arī vienkārši, lai būtu interesanti, ar dīvainiem un neredzētiem cilvēkiem būtu nepārliecinoši un varbūt arī garlaicīgi. Pēc mūsu domām, rakstniekam jācenšas sameklēt interesantas un pamācošas nokrāsas pat parastās parādībās. Bet, kad, piemēram, dažu parasto cilvēku būtība slēpjas tieši viņu pastāvīgajā un nemainīgajā parastībā vai, vēl labāk, kad, par spīti šo personu ārkārtīgām pūlēm izrauties katrā ziņā no parastības un rutīnas, viņi tomēr galu galā paliek nemainīgi un mūžīgi kā pati rutīna, tad tādas personas iegūst pat zināmu sava veida tipiskumu — kā parastība, kas neparko negrib palikt par to, kas tā ir, un par varēm grib kļūt oriģināla un patstāvīga, lai gan tai nav ne mazāko spēju kļūt patstāvīgai.

Pie šīs «ikdienišķo» jeb «parasto» cilvēku grupas pieder arī dažas mūsu stāsta personas, kas līdz šim (atzīstu to) maz parādītas lasītājam. Tādas ir, proti, Varvara Ardalionovna Pticina, viņas vīrs Pticina kungs, Gavrila Ardalionovičs, viņas brālis.

Tiešām, nav nekā nepatīkamāka kā būt, piemēram, bagātam, no kārtīgas ģimenes, pieklājīgu ārieni, itin labi izglītotam, diezgan gudram, pat krietnam cilvēkam un tai pašā laikā bez jebkāda talanta, bez jebkādas atšķirības, pat bez jebkādas ērmotības, bez jel vienas sava paša idejas, būt pilnīgi tādam «kā visi citi». Bagātība ir, bet ne tāda kā Rotšildam; uzvārds godīgs, bet nekādi nekad nav izvirzījies; āriene pieklājīga, bet ļoti neizteiksmīga; izglītība laba, bet nezini, kā to izlietot; prāts ir, bet nav savu ideju; sirds ir, bet nav augstsirdības utt., utt. Tādu cilvēku pasaulē milzīgs daudzums un pat daudz vairāk, nekā liekas; viņi iedalās, tāpat kā visi cilvēki, divās galvenajās grupās: vieni aprobežoti, citi «daudz gudrāki*. Pirmie ir laimīgāki. Aprobežotam «ikdienišķajam» cilvēkam nav, piemēram, nekas vieglāks kā iedomāties sevi par neparastu un oriģinālu cilvēku un tīksmināties ar to bez jebkādām šaubām. Vajadzēja tikai dažām mūsu jaunkundzēm apgriezt matus, uzlikt zilas acenes un sākt dēvēties par nihilistēm, lai tūdaļ pārliecinātos, ka, uzliekot acenes, viņas uzreiz ieguvušas pašas savu «pārliecību».* Vajadzēja tikai dažam labam mazdj usciņ sajust sirdī kaut ko no kādas vispārcilvēciskas un cēlas izjūtas, lai viņš uzreiz pārliecinātos, ka neviens cits nejūt tā kā viņš, ka viņš stāv vispārējās attīstības priekšgalā. Vajadzēja tikai dažam labam, uz vārda noticot, apgūt kādu domu vai izlasīt lappusi no kaut kā bez sākuma un beigām, lai viņš tūlīt noticētu, ka tās ir «viņa paša domas» un radušās viņa paša smadzenēs. Naiva nekaunība, ja tā var izteikties, tādos gadījumos ir gluži apbrīnojama; tas viss ir neticami, bet to sastopam ik brīdi. Šo naivo nekaunību, šo muļķa cilvēka nešaubīšanos par sevi un par savu talantu lieliski parādījis Gogolis brīnišķīgajā poručika Pirogova tipā. Pirogovs nemaz nešaubās par to, ka viņš ir ģēnijs, pat augstāks par jebkuru ģēniju, tik nešaubīgi pārliecināts, ka nav pat pajautājis pats sev ne reizes; un vispār nekādi jautājumi viņam nemaz neeksistē. Lielais rakstnieks bija spiests viņu beidzot nopērt, lai apmierinātu sava lasītāja aizvainotās morāliskās jūtas, bet, redzēdams, ka dižais cilvēks tikai nopurinās un, lai stiprinātos pēc mocībām, apēd trauslo pīrādziņu, izbrīnā noplāta rokas un tā pamet savus lasītājus. Es vienmēr esmu bēdājies, ka lielo Pirogovu Gogolis paņēmis tik zemā dienesta pakāpē, tāpēc ka Pirogovs tik pašapmierināts, ka viņam nekas nav vieglāk izdarāms, kā — gadu un ikdienas gaitā uzplečiem pieņemoties biezumā un savijoties kuplumā — iedomāties sevi, piemēram, par izcilu karavadoni; pat nemaz neiedomāties, bet, gluži vienkārši, nešaubīties par to: paaugstinājuši par ģenerāli, kā tad nav karavadonis! Un cik daudzi no šādiem cilvēkiem vēlāk cieš briesmīgus fiasko kaujas laukā! Un cik daudz ir bijis Pirogovu starp mūsu literātiem, zinātniekiem, propagandistiem. Es saku «ir bijis», bet, protams, ir arī tagad…

Mūsu stāsta darbības persona Gavrila Ardalionovičs Ivolgins piederēja pie citas grupas; viņš piederēja pie

«daudz gudrāko» ļaužu grupas, lai gan viscaur — no galvas līdz kājām — bija saindējies ar vēlēšanos būt oriģinālam. Bet šī grupa, kā mēs jau atzīmējām, daudz nelaimīgāka par pirmo. Tur jau tā lieta, ka «ikdienišķais» gudrais cilvēks, pat arī iedomādamies kā garām ejot (bet varbūt arī visu savu mūžu), ka viņš ir ģeniāls un ļoti oriģināls, tomēr savā sirdī saglabā šaubu tārpu, kas noved viņu tik tālu, ka gudrais cilvēks nonāk beidzot pilnīgā izmisumā; ja viņš tomēr padodas, tad jau pilnīgi saindējies ar dziļi sevī apspiesto godkārību. Mēs te tomēr ņēmām galējību: ar šīs gudro grupas cilvēkiem pa lielum lielai daļai tas viss nemaz nenotiek tik traģiski; varbūt tikai uz mūža beigām samaitājas aknas — vai nu vairāk, vai mazāk, tas arī viss. Un tomēr šie cilvēki, iekams viņi samierinās un padodas, dažreiz ārkārtīgi ilgi aušojas, sākot no jaunības līdz padevības gadiem, un tikai aiz vēlēšanās būt oriģināliem. Sastopami pat dīvaini gadījumi: aiz vēlēšanās būt oriģinālam dažs labs godīgs cilvēks gatavs izdarīt zemisku darbu, notiek pat tā, ka dažs labs no šiem nelaimīgajiem ir ne tikai godīgs, bet pat labsirdīgs cilvēks, savas ģimenes providence, uztur un baro ar savu darbu pat svešiniekus, ne tikai savējos, — un kas notiek? Visu mūžu viņš nevar nomierināties! Viņu nemaz nenomierina un neiepriecina doma, ka viņš tik labi pildījis savus cilvēciskos pienākumus; pat gluži otrādi, taisni tas satrauc viņu: «Lūk, kur esmu nositis laiku visu mūžu, lūk, kas man saistījis rokas un kājas, lūk, kas man nav ļāvis izgudrot pulveri! Nebūtu tā bijis, es varbūt katrā ziņā būtu atklājis — vai nu pulveri, vai Ameriku — skaidri vēl nezinu, ko īsti, bet katrā ziņā būtu atklājis!» Visraksturīgākais šiem kungiem ir tas, ka viņi tiešām visu savu mūžu nekādi nespēj droši uzzināt, kas īsti viņiem jāatklāj un ko īsti viņi visu mūžu gatavi atklāt: pulveri vai Ameriku. Bet ciešanu un ilgu pēc atklājuma viņos patiesi tik daudz, ka pietiktu ari Kolumbam vai Galilejam.

Gavrila Ardalionovičs bija sācis taisni šādā garā; taču tikko vēl sācis. Ilgs aušību laiks vēl viņam bija priekšā. Dziļa un nemitīga savas neapdāvinātības apziņa un tai pašā laikā nepārvarama vēlēšanās pārliecināties, ka viņš ir pilnīgi patstāvīgs cilvēks, bija stipri ievainojusi viņa sirdi pat gandrīz jau no pusaudža gadiem. Viņš bija jauneklis ar nenovīdīgām un brāzmainām tieksmēm un, kā liekas, pat jau no dzimšanas ar satrauktiem nerviem. Savu tieksmju brāzmainībū viņš noturēja par spēka iz-1 pausmi. Dedzīgi vēlēdamies izcelties, viņš dažreiz bija gatavs spert visneprātīgākos soļus; bet, kolīdz nonāca līdz neprātīgajam solim, mūsu varonis vienmēr izrādījās pārāk gudrs, lai par to izšķirtos. Tas viņu satrieca. Varbūt viņš pat izšķirtos, izmantojot gadījumu, izdarīt kaut ko ārkārtīgi zemisku, lai tikai sasniegtu kaut ko no iecerētā; bet, kā par spīti, tiklīdz bija jāsper izšķirošais solis, viņš vienmēr izrādījās pārāk godīgs, lai izdarītu šo ārkārtīgi zemisko. (Sīki zemisku darbu viņš tomēr vienmēr bija gatavs uzņemties.) Ar riebumu un naidu viņš noraudzījās savas ģimenes nabadzībā un pagrimumā. Pat pret māti izturējās uzpūtīgi un nicinoši, lai gan pats ļoti labi saprata, ka viņa mātes reputācija un raksturs pagaidām bija arī viņa karjeras galvenais balsts. Iestādamies darbā pie Jepančina, viņš nekavējoties sacīja sev: «Ja jau rīkoties nekrietni, tad — līdz galam, lai tikai gūtu uzvaru,» — taču gandrīz nekad nerīkojās nekrietni līdz galam. Un kāpēc gan viņš iedomājās, ka viņam katrā ziņā vajadzēs izturēties nekrietni? No Aglajas viņš gluži vienkārši toreiz bija izbijies, tomēr nepameta viņu, tikai vilka garumā — katram gadījumam, lai gan nekad nopietni neticēja, ka viņa tam parādīs labvēlību. Vēlāk, viņa pazīšanās laikā ar Nastasju Fiļipovnu, viņš pēkšņi iedomājās, ka visu panākumu atslēga ir nauda. «Ja jau izlemts rīkoties nekrietni, tad tā arī jārīkojas,» viņš toreiz katru dienu sev atkārtoja ar pašapmierinātību, bet arī ar zināmām bailēm, «ja jau rīkoties nekrietni, tad arī sasniegt virsotni,» viņš uzmundrināja sevi ik brīdi, «rutīna šais gadījumos nobīsies, bet mēs nenobīsimies!» Žaudējis Aglaju, apstākļu nospiests, viņš pilnīgi zaudēja dūšu un tiešām atnesa kņazam naudu, ko viņam toreiz bija pasviedusi ārprātīgā sieviete, kurai to bija atnesis arī ārprātīgs cilvēks. Šo naudas atdošanu viņš vēlāk tūkstoškārt nožēloja, lai gan arī nemitīgi apmierināja ar to savu godkāri. Viņš tiešām raudāja trīs dienas, kamēr kņazs toreiz palika Pēterburgā, bet šais trijās dienās viņš paspēja arī ienīst kņazu par to, ka tas raudzījās viņā pārāk līdzcietīgi, kaut gan fakts, ka viņš atdevis tādu naudu, «ne jau ar katru spētu notikt». Bet cēlsirdīgā atzīšanās sev, ka visas viņa skumjas ir tikai nemitīgi apspiestā godkārība, briesmīgi viņu mocīja. Tikai pēc ilgāka laika viņš saskatīja un pārliecinājās, cik viņam nopietni varēja izvērsties viss ar tik nevainīgu Un dīvainu būtni kā Aglaja. Nožēla krimta viņu; viņš pameta dienestu un nogrima skumjās un grūtsirdībā. Viņš dzīvoja pie Pticina un tā apgādībā kopā ar tēvu un māti un nicināja Pticinu atklāti, lai gan tai pašā laikā paklausīja viņa padomiem un bija tik saprātīgs, ka gandrīz vienmēr viņam šos padomus prasīja. Gavrila Ardalionovičs dusmojās, piemēram, arī par to, ka Pticins nav iedomājies kļūt par Rotšildu un nav spraudis sev šo mērķi. «Ja jau esi augļotājs, tad ej līdz galam, netaupi cilvēkus, spied no viņiem naudu, topi par cietu raksturu, topi par jūdu ķēniņu!» Pticins bija kautrīgs un kluss; viņš tikai smaidīja, bet reiz pat uzskatīja par vajadzīgu nopietni izskaidroties ar Gaņu un izdarīja to pat ar zināmu cieņu. Viņš pierādīja Gaņam, ka nedara nekā negodīga un ka velti tas viņu sauc par žīdu; ka naudai tāda vērtība, tur viņš neesot vainīgs; viņš rīkojoties taisnīgi un godīgi, īstenībā viņš esot tikai aģents «šajās» lietās, un, beidzot, pateicoties viņa akurātībai, viņš jau esot pazīstams no visai labas puses vislieliskākajiem cilvēkiem un viņa pasākumi ejot plašumā. «Rotšilds nebūšu, un tas arī nav vajadzīgs,» viņš piebilda smiedamies, «bet nams Ļiteinajas ielā man būs, varbūt pat divi, un ar to arī beigšu.» «Bet, kas zina, varbūt arī trīs!» viņš domāja klusībā, taču skaļi nekad neizteica līdz galam un slēpa šo sapni. Daba mīl un lolo tādus cilvēkus; tā droši vien apbalvos Pticinu nevis ar trim, bet ar četriem namiem — taisni par to, ka viņš no pašas bērnības jau zināja, ka par Rotšildu nekad nekļūs. Toties par četriem namiem tālāk daba neparko neies, un ar to Pticinam šī lieta arī būs galā.

Gluži citāda bija Gavrilas Ardalionovica māsa. Arī viņas tieksmes bija spēcīgas, bet vairāk neatlaidīgas nekā trauksmainas. Viņai bija daudz saprāta, L-cad lieta nonāca pie pēdējās robežas, bet saprāts viņu nepameta arī pirms robežas. Tiesa, arī viņa bija no «ikdienišķajiem» cilvēkiem, kas sapņoja par oriģinalitāti, toties viņa ļoti drīz bija paspējusi apzināties, ka viņā nav ne* pilītes sevišķas oriģinalitātes, un ne visai par to skuma —— kas zina, varbūt aiz īpaša veida lepnības. Viņa spēra savu pirmo praktisko soli ar ārkārtēju apņēmību, apprecēdamās ar Pticina kungu; bet apprecēdamās viņa nepavisam neteica sev: «Ja rīkoties nekrietni, tad rīkoties lai sasniegtu mērķi,» — kā šādā gadījumā nekavētos izteikties Gavrila Ardalionovičs (un kā gandrīz izteicās, pat viņai dzirdot, kad piekrita viņas lēmumam kā vecākais brālis). Pat gluži otrādi: Varvara Ardalionovna apprecējās pēc tam, kad bija pamatīgi pārliecinājusies, ka viņas nākamais vīrs ir kluss, patīkams, diezgan labi izglītots cilvēks un lielu nelietību neparko nekad neizdarīs. Par sīkām nelietībām viņa neinteresējās, kā jau par sīkumiem; un kur gan nav tādu sīkumu? Vai tad ideālu lai meklē! Turklāt viņa zināja, ka apprecēdamās dod pajumti savai mātei, tēvam, brāļiem. Redzēdama brāli nelaimē, viņa vēlējās tam palīdzēt, aizmirsdama visas agrākās ģimenes nesaskaņas. Pticins dzina dažreiz Gaņu — draudzīgi, protams, — lai viņš iet darbā. «Tu gan nicini ir ģenerāļus, ir ģenerāļa pakāpi,» reizēm viņš jokodams tam sacīja, «bet gan redzēsi, visi «tie» galu galā kļūs savukārt par ģenerāļiem; kad dzīvosi, tad redzēsi.» — «Kāpēc viņiem šķiet, ka es nicinu ģenerāļus un ģenerāļa pakāpi?» sarkastiski domāja Gaņa. Lai palīdzētu brālim, Varvara Ardalionovna nolēma paplašināt savas darbības loku: viņa pielipinājās Jepančiniem, pie tam viņai daudz palīdzēja bērnības atmiņas: kā viņa, tā brālis jau bērnībā bija rotaļājušies ar Jepančiniem. Piebildīsim šeit — ja Varvara Ardalionovna dzītos pēc kāda neparasta sapņa piepildīšanas, apmeklēdama Jepančinus, viņa līdz ar to varbūt uzreiz izvirzītos no tās cilvēku šķiras, kurai pati sevi pieskaitīja; bet viņa nedzinās pēc sapņa piepildīšanas; te viņai bija pat diezgan pamatīgs aprēķins: viņa pamatoja savu aprēķinu uz šīs ģimenes rakstura. Bet Aglajas raksturu viņa pētīja nepagurdama. Viņa bija spraudusi sev par uzdevumu viņus abus, brāli un Aglaju, savest atkal kopā. Varbūt viņa šo to bija tiešām sasniegusi; varbūt bija arī kļūdījusies, liekot, piemēram, pārāk lielas cerības uz brāli un sagaidot no viņa to, ko viņš nekad un nekādi nebūtu varējis dot. Lai nu kā, viņa darbojās pie Jepančiniem diezgan izveicīgi: nedēļām ilgi nepieminēja brāli, bija vienmēr ārkārtīgi patiesa un sirsnīga, izturējās vienkārši, bet ar cieņu. Kas attiecas uz sirdsapziņas dziļumiem, tad viņa nebaidījās tur ieskatīties un gluži neko sev nepārmeta. Taisni tas viņai piešķīra spēku. Tikai vienu viņa dažreiz pamanīja sevī — ka arī viņa laikam gan dusmojas, ka arī viņā ļoti daudz patmīlības un gandrīz vai pat apspiestas godkāres; jo sevišķi viņa pamanīja to dažos brīžos, gandrīz vienmēr tad, kad gāja projām no Jepančiniem.

Un, lūk, arī tagad viņa atgriezās no tiem, kā mēs jau sacījām, skumjās domās nogrimusi. Cauri šīm skumjām pavīdēja arī kaut kas rūgti zobgalīgs. Pticins dzīvoja Pavlovskā, neizskatīgā, bet plašā koka namā, putekļainā ielā, un šo namu viņam drīz vajadzēja iegūt pilnīgā īpašumā, tā ka viņš jau savukārt sāka to kādam pārdot. Kāpdama lievenī, Varvara Ardalionovna izdzirda ārkārtīgi lielu troksni nama augšstāvā un saklausīja sava brāļa un tēva skaļās balsis. Ienākusi zālē un ieraudzījusi Gaņu, kas skraidīja uz priekšu un atpakaļ pa istabu bāls aiz trakuma, gandrīz vai sev matus plēšot, viņa savieba seju un gurdi atlaidās uz dīvāna, nenoņemdama cepurīti. Ļoti labi saprazdama — ja viņa vēl klusēs kādu brīdi un nejautās brālim, kāpēc viņš tā skraida, tad tas katrā ziņā noskaitīsies, — Var ja pasteidzās beidzot pasacīt, kā jautādama:

—    Viss pa vecam?

—     Kas pa vecam! — Gaņa iesaucās. — Pa vecam! Nē, te jau velns sazina kas notiek, nevis pa vecam! Tēvs līdz trakumam sāk nonākt… māte raud. Nudien, Var ja, kā nu gribi, es viņu iztriekšu no mājas vai… vai pats no jums aiziešu, — viņš piebilda, droši vien atcerēdamies, ka nevar taču padzīt cilvēkus no sveša nama.

—    Jābūt iecietīgam, — Varja nomurmināja.

—     Pret ko iecietīgam? Pret ko? — iekarsa Gaņa. — Pret viņa neģēlībām? Nē, kā nu gribi, bet tā vairs nevar! Nevar, nevar, nevar! Un kas par manieri: pats vainīgs, bet plātās vēl vairāk. «Negribu pa vārtiem, jauc nost sētu!…» Ko tu sēdi? Kāda tev seja!

—    Seja paliek seja, — ar nepatiku atbildēja Varja.

Gaņa vērīgāk paskatījās viņā.

—    Biji tur? — viņš pēkšņi jautāja.

—    Jā, tur.

—    Pag, atkal kliedz! Tāds kauns, un vēl tādā brīdī!

—Kādā brīdī? Nekāda sevišķa brīža nav.

Gaņa vēl vērīgāk uzlūkoja māsu.

—    Kaut ko dabūji zināt? — viņš jautāja.

—     Vismaz nekā negaidīta. Dabūju zināt, ka tas viss taisnība. Vīram bijis vairāk taisnības nekā mums abiem; kā viņš pareģoja no paša sākuma, tā arī noticis. Kur viņš ir?

—    Nav mājās. Kas tad noticis?

—     Kņazs oficiāli ir līgavainis, viss izlemts. Man vecākās pateica. Aglaja ar mieru; viņi pat neslēpjas vairs. (Tur taču līdz šim bija tāda noslēpumainība.) Adelaidas kāzas atkal novilcinās, lai varētu rīkot abas kāzas uzreiz, vienā dienā, — kāda poēzija! Gluži kā dzejā. Ņem un sadzejo pantiņus uz kāzu dienu, būs labāk nekā pa istabu skraidīt. Šovakar pie viņiem būs Belokonska; īstā laikā atbraukusi; būs viesi. Viņu Belokonskai stādīs priekšā, lai gan viņi jau pazīstami; liekas, paziņos atklāti. Baidās tikai, ka viņš kaut ko nenomet un nesadauza, kad ienāks istabā pie viesiem, vai arī pats nenogāžas; no viņa to var sagaidīt

Gaņa klausījās ļoti uzmanīgi, bet, māsai par lieliem brīnumiem, šī pārsteidzošā ziņa, kā liekas, nemaz neatstāja uz viņu tik pārsteidzošu iespaidu.

—    Lai, tas bija skaidrs, — viņš sacīja padomājis, — tātad beigas! — viņš piebilda ar dīvainu smaidu, šķelmīgi raudzīdamies māsai sejā un vēl arvien staigādams šurp un turp pa istabu, bet jau daudz lēnāk.

—    Labi vēl, ka tu to uzņem kā filozofs; es tiešām esmu priecīga, — Var ja sacīja.

—    No pleciem nost; vismaz no tavējiem.

—    Es, šķiet, esmu no sirds tev kalpojusi neprātodama un neuzmākdamās; es nejautāju tev, kādu laimi tu gribēji pie Aglajas meklēt.

—    Vai tad es… laimi pie Aglajas meklēju?

—     Nu, lūdzams, nesāc filozofēt! Protams, ka ne. Tas ir cauri, un pietiek: esam piemuļķoti. Es uz šo lietu, atzīstos, nekad neesmu varējusi nopietni skatīties; tikai «katram gadījumam» ķēros pie tās, cerēdama uz viņas smieklīgo raksturu, bet galvenais, lai tevi uzjautrinātu; deviņdesmit procentu bija par to, ka izjuks. Es pat līdz šim laikam pati nezinu, ko tu īsti gribēji panākt.

—    Tagad jūs abi ar vīru .sāksiet mani dzīt darbā; lasīt lekcijas par neatlaidību un gribasspēku, mācīt apmierināties ar mazumu un tā tālāk, zinu no galvas, — Gaņa skaļi iesmējās.

«Kaut kas jauns viņam prātā!» Var ja nodomāja.

—    Kā tad tur — priecīgi, nu, vecie? — Gaņa pēkšņi jautāja.

—          Liekas, n-nē. Bet tu pats vari spriest; Ivans Fjodorovičs apmierināts; māte baidās; ari agrāk skatījās ar riebumu uz viņu kā uz līgavaini: tas taču zināms.

—    Es par citu; līgavainis viņš neiespējams un neiedomājams, tas skaidrs. Es par šodienu jautāju — kā tagad tur ir? Oficiālu piekrišanu devusi?

—    Viņa līdz šim nav teikusi «nē» — tas ir viss; neko citu nemaz nevarēja gaidīt no viņas. Tu zini, cik viņa vēl līdz šim bezprātīgi kautrīga un bikla: bērnībā viņa skapī līduši un sēdējusi tur pa divas, pa trīs stundas, lai tikai nebūtu jāiet pie viesiem; liela izauga, taču ari tagad tas pats. Vai zini, es diezin kāpēc domāju, ka tur tiešām kaut kas nopietns, pat no viņas puses. Par kņazu viņa, stāsta, smejoties pilnā kaklā no rīta līdz vakaram, lai neko neliktu manīt, bet droši vien prot viņam pasacīt katru dienu kaut ko klusītēm, jo viņš staigā gluži kā septītās debesīs, staro… Esot briesmīgi smieklīgs. No viņām pašām to dzirdēju. Man likās arī, ka viņas par mani smējās taisni acīs — vecākās māsas.

Gaņa beidzot sāka raukt pieri; Var ja varbūt tīši iedziļinājās šai tēmā, lai ielūkotos viņa patiesajās domās. Bet augšā atkal atskanēja kliedziens.

—    Es viņu padzīšu! — ierēcās Gaņa, kā nopriecādamies, ka var izgāzt dusmas.

—    Un tad viņš ies atkal mums visur darīt kaunu, tāpat kā vakar.

—    Kā vakar? Ko tas nozīmē: kā vakar? Vai tad … — Gaņa pēkšņi briesmīgi pārbijās.

—    Ak mans dievs, vai tad tu nezini? — Varja attapās.

—    Kā… vai tad tiešām taisnība, ka viņš tur bijis? — Gaņa iesaucās, notvīkdams aiz kauna un trakām dusmāim — Dieviņ, tu taču nāc no turienes! Dabūji kaut ko zināt? Vecais tur bijis? Ir vai nav bijis?

Un Gaņa metās pie durvīm; Varja pieskrēja viņam klāt un satvēra viņu ar abām rokām.

—    Ko tu esi nodomājis? Nu, uz kurieni tu? — viņa sacīja. — Izlaidīsi viņu tagad, būs vēl sliktāk, visus apstaigās! …

—    Ko viņš tur izdarījis? Ko sacījis?

—    Viņi paši to nevarēja pastāstīt un nebija sapratuši; tikai pārbiedējis visus. Atnācis pie Ivana Fjodoroviča — tā nav bijis, prasījis pēc Ļizavetas Prokofjevnas. Sākumā no viņas vietu lūdzis, lai dienestā iestātos, bet pēc tam sācis par mums žēloties — par mani, par vīru, par tevi jo sevišķi… Daudz ko sarunājis.

—    Tu nevarēji dabūt zināt? — kā histērijā drebēja Gaņa.

—    Ko nu! Viņš pats diezin vai sapratis, ko runā, bet varbūt man nemaz nepastāstīja visu.

Gaņa saķēra galvu un aizskrēja pie loga; Varja apsēdās pie otra loga.

—    Jocīgā Aglaja, — viņa pēkšņi piebilda, — aptur mani un saka: «Izsakiet manā vārdā sevišķu, personīgu cieņu jūsu vecākiem; es droši vien tuvākajās dienās atradīšu gadījumu satikties ar jūsu tēvu.» Un tik nopietni runā. Pārlieku dīvaini…

—    Vai tas nebija izsmiekls? Nebija izsmiekls?

—    Tur jau tā lieta, ka ne; taisni tāpēc tik dīvaini.

—    Vai viņa zina vai nezina par veco, kā tu domā?

—    Ka mājinieki nezina, par to man nav nekādu šaubu; bet tu mani uzvedināji uz domām, ka Aglaja varbūt arī zina. Vienīgi viņa zina, tāpēc ka māsas tāpat bija pārsteigtas, kad viņa tik nopietni lika nodot sveicienu tēvam. Un kādēļ gan taisni viņam? Ja viņa zina, tad viņai kņazs pastāstījis!

—    Nav nemaz tik grūti uzzināt, kas pastāstījis! Zaglis! Tā vien vēl trūka. Zaglis mūsu ģimenē, «ģimenes galva»!

—    Nu, nieki! — Varja iesaucās, gluži saskaitusies.

—     Dzērums, un vairāk nekas. Un kas to izdomājis? Ļebedevs, kņazs… viņi ir tie labiņie; prāta atliku likām. Es par to ne kripatiņas nedodu.

—    Vecais ir zaglis un žūpa, — Gaņa žultaini turpināja,

—    es — nabags, māsasvīrs — augļotājs, ir gan ko iekārot Aglajai! Neko sacīt, jauki!

—    Šis māsasvīrs, augļotājs, tevi…

—    Uztur, vai? Lūdzu, bez ceremonijām.

—    Ko tu skaisties? — Varja noteica. — Neko tu nesaproti, gluži kā skolnieks. Tu domā, ka tas viss tev varētu kaitēt Aglajas acīs? Tu nepazīsti viņas raksturu; viņa no paša labākā līgavaiņa novērstos, bet pie kāda studenta bēniņos badu mirt ar prieku aizskrietu — tas ir viņas sapnis! Tu nekad neesi varējis saprast, cik interesants tu kļūtu viņas acīs, ja stingri un lepni būtu pratis paciest mūsu apstākļus. Kņazs viņu uz makšķeres taisni ar to uzķēra, ka, pirmkārt, nepavisam neķēra, un, otrkārt, ka viņš visu acīs ir idiots. Jau tas vien, ka viņa visu ģimeni kņaza dēļ sakūdīs, — viņai tagad dara prieku. E-eh, neko jūs nesaprotat!

—    Nu, to vēl redzēsim, saprotam vai nesaprotam, —• mīklaini nomurmināja Gaņa, — tikai es gan negribētu, ka viņa dabūtu zināt par veco. Es domāju, kņazs noturēsies un nestāstīs. Viņš arī Ļebedevu atturēja; viņš ari man negribēja visu teikt, kad es uzmācos …

—    Tātad tu pats redzi, ka arī bez viņa viss jau zināms. Un kas tev vēl vajadzīgs? Uz ko tu ceri? Un, ja arī vēl paliktu cerība, tad ta viņas acīs tev tikai cietēja izskatu piešķirtu.

—    Nu, no skandāla ari viņai samestos bailes, lai cik viņa romantiska. Viss iet līdz zināmai robežai, visi līdz zināmai robežai, visas jūs tādas.

—    Aglajai samestos bailes? — aizsvilās Var ja, nicīgi paskatīdamās brālī. — Cik zemiska tomēr tev dvēsele! Nekā jūs visi neesat vērts. Lai viņa ir smieklīga un savādniece, toties cēlsirdīgāka par mums visiem tūkstoškārt.

—    Nu, nekas, nekas, nevajag skaisties, — pašapmierināti nomurmināja Gaņa.

—    Man tikai mātes žēl, — Varja turpināja, — baidos, ka šis notikums ar tēvu nenonāk viņai ausīs, ak, kā baidos!

—    Droši vien ir nonācis, — piebilda Gaņa.

Varja jau piecēlās, lai kāptu augšā pie Ņinas Aleksandrovnas, bet apstājās un vērīgi paskatījās brālī.

—    Kas gan viņai varēja pateikt?

—     Droši vien Ipolits. Pats lielākais prieks, es domāju, viņam bija noraportēt to mātei, kolīdz pārvācās pie mums.

—     Kā tad viņš to zina — saki man, lūdzu. Kņazs un Ļebedevs nolēmuši nevienam neteikt, pat Koļa it neko nezina.

—     Ipolits? Pats dabūjis zināt. Tu iedomāties nevari, cik viņš viltīgs radījums; kāds viņš tenkotājs, kā viņš saož visu slikto, visu skandalozo. Nu, tici vai netici, esmu pārliecināts, ka viņš paspējis Aglaju saņemt rokās! Bet, ja nav saņēmis, tad saņems. Rogožins arī ar viņu stājies sakaros. Kā gan kņazs to nemana! Un kā viņam tagad gribas man uzglūnēt! Par personīgu ienaidnieku mani uzskata, to es sen esmu noģidis, un, kādēļ, kas viņam tiek, pašam taču jāmirst, — saprast nevaru! Bet es viņu piešmaukšu; redzēsi, ka nevis viņš man, bet es viņam iegriezīšu.

—    Kāpēc tad tu pārvilināji viņu, ja tā neieredzi? Un vai viņš to vērts, lai tu viņam iegrieztu?

—    Tu taču ieteici pārvilināt viņu pie mums.

—    Es domāju, ka viņš būs noderīgs; bet vai zini, ka viņš pats tagad iemīlējies Aglajā un ir rakstījis viņai? Mani izjautāja… viņš gandrīz jau Ļizavetai Prokofjevnai rakstījis.

—    Šai ziņā nav bīstams! — Gaņa sacīja, ļauni iesmiedamies. — Tomēr kaut kas te nav gluži kārtībā. Ka viņš iemīlējies, tas ļoti iespējams, jo viņš taču puika! Bet… anonīmas vēstules viņš vecenei nerakstīs. Tā ir tik ļauna, sīkumaina, pašapmierināta viduvējība! … Esmu pārliecināts, es zinu droši, ka viņš mani notēlojis viņai par intrigantu, ar to viņš sācis. Es, atzīstos, sākumā kā muļķis viņam izpļāpājos; es domāju, ka viņš jau tādēļ vien, lai atriebtos kņazam, nostāsies manā pusē; tas ir tik viltīgs radījums! Ak, esmu izpratis tagad viņu pilnīgi. Bet par šo zādzību viņš pats no savas mātes dzirdējis, no kapteinietes. Ja vecais arī izlēmis to darīt, tad tikai kapteinietes labad. Pēkšņi man ne no šā, ne no tā paziņo, ka «ģenerālis» viņa mātei četri simti rubļu apsolījis un pilnīgi tā, ne no šā, ne no tā, bez jebkādām ceremonijām. Te es visu sapratu. Un tā man raugās taisni acīs — ar tādu īpašu baudu; māmiņai viņš droši vien arī sacījis vienīgi aiz prieka, lai sirdi viņai plosītu. Un, kāpēc viņš nemirst nost, saki man, lūdzama! Apņēmās taču pēc trim nedēļām nomirt, bet te vēl resnāks palicis! Arī neklepo vairs; vakar vakarā pats sacīja, ka jau otru dienu neatklepojot asinis.

—    Dzen viņu laukā.

—    Es nevis neieredzu viņu, bet nicinu, — Gaņa lepni sacīja. — Nu jā, jā, lai es viņu neieredzu, lai! — viņš pēkšņi iekliedzās ar neparastu niknumu. — Un to es viņam pateikšu acīs pat tad, kad viņš mirs, uz sava spilvena gulēdams! Ja tu būtu lasījusi viņa «Atzīšanos», — ak dievs, kāds nekaunīgs naivums! Tas ir poručiks Pirogovs, tas ir Nozdrevs traģēdijā, bet galvenais — puika! Ak, ar kādu baudu es toreiz būtu nopēris viņu, lai tikai viņam sagādātu pārsteigumu. Tagad viņš visiem atriebjas par to, ka toreiz neizdevās… Bet kas tas? Tur atkal troksnis! Kas te gan būs galu galā? Es to beidzot vairs necietīšu. Pticin! — viņš uzbrēca Pticinam, kas patlaban nāca iekšā istabā. — Kas tas, cik tālu mums šī lieta galu galā nonāks? Tas … tas …

Bet troksnis ātri tuvojās, durvis pēkšņi atvērās, un arī vecais Ivolgins, dusmīgs, zilgansārts, satraukts, vai jēgu zaudējis, uzklupa Pticinam. Aiz vecā sekoja Ņina Aleksandrovna, Koļa un visiem nopakaļus Ipolits.

II

Bija pagājušas jau piecas dienas, kopš Ipolits pārvācies uz Pticina namu. Tas notika kaut kā dabiski, bez kādas sevišķas vārdu pārmaiņas un bez kādas saraušanās abiem ar kņazu; viņi ne tikai nebija sastrīdējušies, bet ārēji it kā pat šķīrās kā draugi. Gavrila Ardalionovičs, kas tovakar izturējās tik naidīgi pret Ipolitu, pats atnāca viņu apciemot jau trešajā dienā pēc notikuma, pie tam droši vien viņu vadīja kāda piepeša doma. Nezin kāpēc arī Rogožins sāka apciemot slimnieku. Kņazam sākumā likās, ka «nabaga zēnam» būs vēl labāk, ja tas aizvāksies no viņa nama. Bet arī savas pārvākšanās laikā Ipolits jau bija izteicies, ka viņš pārvācoties pie Pticina, «kurš ir tik labs, ka dod viņam pajumti», un ne reizi, kā par spīti, nepieminēja, ka pārvācas pie Gaņas, lai gan taisni Gaņa uzstāja, lai viņu uzņemtu šai namā. Gaņa to uzreiz pamanīja un aizvainots paturēja to vērā.

Viņam bija taisnība, kad viņš sacīja māsai, ka slimnieks atspirdzis. Tiešām Ipolitam bija mazliet labāk, ko varēja manīt no pirmā acu uzmetiena. Viņš ienāca istabā nesteigdamies — pats beidzamais, zobgalīgi un ļauni smīnēdams. Ņina Aleksandrovna ienāca ļoti izbijusies. (Viņa bija stipri pārvērtusies šai pusgadā, kļuvusi vājāka; izprecinājusi meitu un pārnākusi pie viņas dzīvot, viņa ārēji gandrīz vairs neiejaucās savu bērnu darīšanās.) Koļa bija norūpējies un it kā neizpratnē; viņš daudz ko nesaprata no «ģenerāļa trakulībām», kā viņš izteicās, protams, nezinādams, kādi ir īstie iemesli šai jaunajai jezgai viņu namā. Bet viņam bija skaidrs, ka tēvs jau kļuvis tik ķildīgs vienmēr un visās vietās un tik ļoti pēkšņi pārmainījies, ka kļuvis it kā pavisam cits cilvēks. Viņu darīja nemierīgu arī tas, ka vecais pēdējās trīs dienas gandrīz nemaz vairs nedzēra. Viņš zināja, ka tas izšķīries un pat saķildojies ar Ļebedevu un ar kņazu. Koļa tikko bija atgriezies mājās ar pusstopu degvīna, ko bija nopircis pats par savu naudu.

—     Tiešām, māmiņ, — viņš jau augšā centās pārliecināt Ņinu Aleksandrovnu, — tiešām, labāk lai iedzer. Nu jau trīs dienas, kā nav nemaz pieskāries, droši vien skumjas nomāc. Tiešām, labāk tā, es viņam arī uz parādu cietumu nesu …

Ģenerālis atvēra durvis līdz galam un nostājās uz sliekšņa, gandrīz vai drebēdams sašutumā.

—     Cienītais kungs! — viņš pērkonīgā balsī uzkliedza Pticinam. — Ja jūs tiešām esat nolēmis ziedot pienapuikam un ateistam cienījamu sirmgalvi, jūsu tēvu, tas ir, vismaz jūsu sievastēvu, kas ir nopelniem bagāts sava ķeizara priekšā, tad mana kāja no šā brīža vairs nespers soli jūsu namā. Izvēlieties, kungs, izvēlieties nekavējoties: vai nu es, vai šī… skrūve! Jā, skrūve! Es pasacīju nejauši, bet viņš ir — skrūve! Jo viņš kā skrūve urbjas manā dvēselē un bez jebkādas cieņas … kā skrūve!

—    Varbūt kā viļķis? — iemeta starpā Ipolits.

—     Nē, viļķis ne, jo es tev esmu ģenerālis, nevis pudele. Man ir zīmes, goda zīmes… bet tev piga. Vai nu viņš, vai es! Izlemiet, kungs, tūlīt, tūlīt uz vietas! — viņš atkal kā neprātā uzbrēca Pticinam. Te Koļa pasniedza viņam krēslu, un viņš atlaidās tajā gandrīz pilnīgā nespēkā.

—     Tiešām, jums labāk būtu… pagulēt, — nomurmināja pārsteigtais Pticins.

—     Viņš turklāt vēl draud! — Gaņa pusbalsī sacīja māsai.

—     Pagulēt! — ģenerālis iesaucās. — Neesmu piedzēries, cienītais kungs, un jūs mani apvainojat. Es redzu, — viņš turpināja, atkal pieceldamies, — es redzu, ka te visi pret mani, visi. Diezgan! Es aizeju… Bet ziniet, cienītais kungs, ziniet…

Viņam nejāva izrunāt līdz galam un nosēdināja atkal, sāka pierunāt, lai viņš nomierinātos. Gaņa saniknots iegāja kaktā. Ņina Aleksandrovna drebēja un raudāja.

—    Ko tad es viņam esmu izdarījis? Par ko viņš sūdzas! — Ipolits iesaucās, zobus atņirdzis.

—     Bet vai tad neesat izdarījis? — pēkšņi piebilda Ņina Aleksandrovna. — Taisni jums sevišķi liels kauns un… necilvēcīgi vecu cilvēku mocīt… turklāt jūsu vietā …

—' Pirmkārt, kas tā par manu vietu, kundzei Es jūs loti cienu, taisni jūs personīgi, bet…

—           Viņš ir skrūve! — brēca ģenerālis. — Viņš urbjas man dvēselē un sirdī! Viņš grib, lai es noticētu ateismam! Zini, pienapuika, tu vēl nebiji piedzimis, kad es jau biju apkrauts ar goda zīmēm; bet tu esi tikai nenovīdīgs tārps, kas pārrauts divās daļās, tev klepus… un tu mirsti no ļaunuma un neticības… Un kādēļ tevi Gavrila pārvāca šurp? Visi pret mani — no svešiniekiem līdz miesīgajam dēlam!

—    Diezgan, traģēdiju sācis spēlēt! — Gaņa iesaucās.

—   Nebūtu apkaunojis mūs pa visu pilsētu, tad būtu labāk!

—           Kā, es tevi apkaunojis, pienapuika! Tevi? Es tikai godu varu tev darīt, nevis apkaunot tevi!

Viņš pietrūkās kājās, un viņu vairs nevarēja saturēt; bet arī Gavrila Ardalionovičs, kā redzams, vairs nespēja valdīties.

—     Šis vēl par godu runās! — viņš nikni iesaucās.

—           Ko tu teici? — pērkonīgi iebrēcās ģenerālis, nobālēdams un pasperdams soli uz viņa pusi.

—           To, ka man tikai mute jāpapleš, lai… — pēkšņi iekliedzās Gaņa un neizrunāja līdz galam. Abi stāvēja viens pret otru pārlieku satracināti, jo sevišķi Gaņa.

—           Gaņa, ko tu dari! — iesaucās Ņina Aleksandrovna, mezdamās atturēt dēlu.

—           Kāda nejēdzība visapkārt! — Varja sašutumā atcirta. — Diezgan, māmiņ, — viņa satvēra to.

—    Tikai mātes dēļ saudzēju, — traģiski noteica Gaņa.

—           Runā! — rēca ģenerālis pilnīgā neprātā. — Runā — vai nāks pār tevi tēva lāsti… runā!

—            Nu, tā gan es bīšos no jūsu lāstiem! Un kas tur vainīgs, ka jūs astoto dienu kā prātā jucis? Astoto dienu, redziet, es pēc datumiem zinu… Pielūkojiet, nenovediet mani līdz pēdējai robežai: visu pateikšu… Kādēļ jūs vakar pie Jepančiniem vilkāties? Par vecu vīru vēl saucas, sirma galva, ģimenes tēvs! Labs gan!

—           Ciet klusu, Gaņa! — Koļa iekliedzās. — Ciet klusu, muļķi!

—           Bet kā tad es, kā es viņu esmu apvainojis? — uzstājās Ipolits, vēl arvien it kā tai pašā zobgalīgajā balsī.

—     Kāpēc viņš mani sauc par skrūvi — jūs dzirdējāt? Pats man piesējās; atnāca nupat un sāka runāt par kaut kādu kapteini Jeropegovu. Es nemaz nevēlos būt jūsu sabiedrībā, ģenerāli; izvairījos arī agrāk, jūs pats zināt. Kāda man daļa gar šo kapteini Jeropegovu, pats sapratīsiet. Ne jau kapteiņa Jeropegova dēļ es šurp pārvācos. Es tikai izteicu viņam skaļi savas domas, ka varbūt šā kapteiņa Jeropegova nekad nemaz nav bijis. Tad viņš arī sacēla tādu jezgu.

—    Bez šaubām, ka nekad nav bijis! — Gaņa atcirta.

Bet ģenerālis stāvēja kā apstulbots un tikai tukšu skatu

raudzījās apkārt. Dēla vārdi satrieca viņu ar savu ārkārtīgo vaļsirdību. Pirmajā brīdī viņš nespēja pat vārdus atrast. Un beidzot — tikai tad, kad Ipolits sāka skaļi smieties, atbildot Gaņam, un nokliedza: «Nu, dzirdējāt, jūsu paša dēls arī saka, ka nekāda kapteiņa Jeropegova neesot bijis!» — vecais nomurkšķēja, pavisam apjucis:

—    Kapitona Jeropegova, nevis kapteiņa… Kapitona .., atvaļināts apakšpulkvedis Jeropegovs … Kapitons.

—    Arī Kapitona nav bijis! — pavisam jau saniknojās Gaņa.

—    Kā… kāpēc nav bijis? — nomurmināja ģenerālis, un sārtums iesitās viņam sejā.

—    Beidziet! — Pticins un Varja mierināja.

—    Ciet klusu, Gaņa! — atkal iesaucās Koļa.

Bet aizstāvība it kā lika atjēgties arī ģenerālim.

—    Kā nav bijis? Kāpēc nav bijis? — viņš bargi uzbruka dēlam.

—     Tā, tāpēc ka nav bijis. Nav bijis, tas ir viss, un nemaz arī nav varējis būt! Tā, lūk. Lieciet taču mieru, es jums saku.

—    Un tas esot dēls… tas mans miesīgais dēls, kuru es… ak dievs! Jeropegova, Jeroškas Jeropegova neesot bijis!

—    Nu, redz, te Jeroška, te Kapitoška! — iekrita starpā Ipolits.

—    Kapitoška, kungs, Kapitoška, nevis Jeroška! Kapitons, kapteinis Aleksejevičs, ko es saku, Kapitons… apakšpulkvedis … atvaļināts … apprecēja Marju … Marju Petrovnu Su… Su… draugs un biedrs… Sutugovu, no pašiem junkuru gadiem. Es viņa dēļ lēju… es aizstājos… beigts. Kapitoškas Jeropegova neesot bijis! Viņa neesot bijis!

Ģenerālis kliedza kā bez prāta, un varēja nodomāt, ka te runā par vienu, bet kliedz pavisam par citu. Tiesa, citreiz viņš, protams, būtu pacietis kaut ko daudz vairāk apvainojošu nekā ziņu par to, ka Kapitons Jeropegovs nemaz neeksistē, viņš būtu pakliedzis, uzsācis ķīviņu, zaudējis savaldīšanos un tomēr galu galā aizgājis uz savu istabu augšā un apgūlies. Bet tagad, tāpēc ka cilvēka sirds tik ārkārtīgi dīvaina, notika tā, ka taisni šādam aizvainojumam, šīm šaubām par Jeropegovu, vajadzēja piepildīt līdz malām pacietības mēru. Vecais kļuva zilgansārts, pacēla rokas un nokliedza:

—    Pietiek! Mani lāsti… prom no šā nama! Nikolaj, nes manu somu, eju… prom!

Viņš izgāja steigdamies un ārkārtīgās dusmās. Viņam metās pakaļ Ņina Aleksandrovna, Koja un Pticins.

—    Nu, ko tu izdarīji! — Varja sacīja brālim. — Viņš atkal droši vien turp aizvilksies. Kāds negods, kāds negods!

—    Lai nezog! — iekliedzās Gaņa, gandrīz vai aizrīdamies no dusmām; pēkšņi viņa skatiens apstājās pie Ipolita; Gaņa gandrīz sāka drebēt. — Bet jums, cienītais kungs, — viņš iekliedzās, — būtu jāatceras, ka jūs tomēr esat svešā namā un… baudāt viesmīlību, nevis jāsatracina vecais vīrs, kas, acīm redzot, ir zaudējis prātu…

Ipolits arī it kā sarāvās, bet viņš vienā mirklī savaldījās.

—    Es neesmu ar jums gluži vienis prātis, ka jūsu tētiņš zaudējis prātu, — viņš mierīgi atbildēja, — man liekas, gluži otrādi, ka viņš pēdējā laikā prātā pat pieņēmies, nudien, jūs neticat? Kļuvis tik piesardzīgs, neuzticīgs, cenšas visu izdibināt, katru vārdu apsver… Par šo Kapitošku viņš taču ar nolūku sāka runāt ar mani; iedomājieties, viņš gribēja uzvedināt mani uz…

—    E, velns, kas man par daļu, uz ko viņš gribēja jūs uzvedināt! Lūdzu jūs nemānīties un neizlocīties te ar mani, kungs! —Gaņa iespiedzās. — Ja jūs arī zināt īsto iemeslu, kāpēc vecais tādā stāvoklī (bet jūs tā mani izspiegojāt šīs piecas dienas, ka droši vien zināt), tad jums nepavisam nevajadzēja uztraukt… nelaimīgo un nomocīt manu māti, pārspīlējot šo lietu, jo visa šī lieta ir tīrās blēņas, tikai tāds notikums dzērumā, cits nekas, nekādi pat nav pierādīts, un es tam itin nemaz nepievēršu uzmanību… Bet jums vajag dzelt un spiegot, tāpēc ka jūs … jūs esat…

—    Skrūve. — Ipolits pavīpsnāja.

—          Tāpēc ka jūs esat riebeklis, pusstundu nomocījāt cilvēkus, domādams izbiedēt viņus, ka nošausieties ar savu nepielādēto pistoli, ar ko jūs tik nekaunīgi mānījāties, nevīžīgais pašslepkava, žultainais radījums… uz divām kājām. Es jums viesmīlību parādīju, jūs esat pieņēmies resnumā, vairs neklepojat, un jūs atmaksājat…

—    Atļaujiet tikai pateikt divus vārdus, esmu pie Varvaras Ardalionovnas, nevis pie jums; jūs man neesat parādījis nekādu viesmīlību, un es pat domāju, ka jūs pats baudāt Pticina kunga viesmīlību. Pirms četrām dienām es lūdzu mātei, lai viņa sameklē man Pavlovskā dzīvokli un pati pārvācas šurp, jo man tiešām šeit ir vieglāk, lai gan nemaz neesmu kļuvis resnāks un tāpat vēl klepoju. Māte man vakar vakarā paziņoja, ka dzīvoklis esot, un es steidzos jums paziņot savukārt, ka, pateicies jūsu māmuļai un māsiņai, es šodien pat pārvācos uz savu dzīvokli, ko nolēmu jau vakar vakarā. Atvainojiet, es jūs pārtraucu; jūs, kā liekas, vēlējāties vēl daudz ko sacīt.

—    Ak, ja tā … — Gaņa sāka drebēt.

—     Bet, ja tā, tad atļaujiet man sēsties, — piebilda Ipolits, gluži mierīgi atsēzdamies krēslā, kurā bija sēdējis ģenerālis, — es tomēr esmu slims; nu, tagad esmu gatavs jūs uzklausīt, jo vairāk tāpēc, ka šī ir mūsu pēdējā saruna un varbūt pat pēdējā tikšanās.

Gaņam pēkšņi kļuva neērti.

—    Ticiet man, ka es nepazemošos līdz norēķiniem ar jums, — viņš sacīja, — un ja jūs…

—    Velti runājat tik augstprātīgi, — Ipolits viņu pārtrauca, — es no savas puses jau pirmajā dienā, tikko biju šurp pārvācies, nosolījos, ka neliegšu sev prieku atcirst jums visu pilnīgi vaļsirdīgi, kad mēs šķirsimies. Esmu nolēmis to izdarīt taisni tagad — pēc jums, protams.

—    Bet es jūs lūdzu atstāt šo istabu.

—    Labāk runājiet, citādi vēl nožēlosiet, ka neesat izteicies.

—    Mitējieties, lpolit, tas viss ir briesmīgi nejauki; esiet tik laipns, beidziet! — sacīja Var ja.

—     Ja nu vienīgi dāmas dēļ, — Ipolits iesmējās pieceldamies. — Lūdzu, Varvara Ardalionovna, jūsu dēļ esmu gatavs saīsināt, bet tikai saīsināt, jo zināma izskaidrošanās man ar jūsu brāli kļuvusi pilnīgi nepieciešama, bel es neparko neuzdrošināšos aiziet, atstādams neskaidrības.

—> Gluži vienkārši jūs esat tenku vācele, — Gaņa iesaucās, — tāpēc arī nevarat aiziet bez tenkām.

—    Redziet nu, — aukstasinīgi piebilda Ipolits, — jūs vairs nenocietāties. Tiešām — jūs nožēlosiet, ka neizteicāties. Vēlreiz atsakos no vārda jums par labu. Es pagaidīšu.

Gavrila Ardalionovičs klusēja un nicīgi skatījās.

—    Negribat. Esat nodomājis parādīt raksturu — kā vēlaties. Es savukārt runāšu pēc iespējas īsi. Divas vai trīs reizes esmu dzirdējis šodien pārmetumu par viesmīlību; tas ir netaisni. Aicinot mani pie sevis, jūs paši mani ķērāt tīklā; jūs cerējāt, ka es gribu atriebties kņazam. Jūs bijāt dzirdējuši turklāt, ka Aglaja Ivanovna izrādījusi man līdzjūtību un izlasījusi manu «Atzīšanos». Domādami nezin kāpēc, ka es pilnībā aizstāvēšu jūsu intereses, jūs cerējāt, ka varbūt atradīsiet manī palīgu. Es neizskaidrojos sīkāk. No jūsu puses arī neprasu ne atzīšanos, ne apstiprinājumu; pietiek ar to, ka es jūs atstāju ar jūsu sirdsapziņu un ka mēs tagad ļoti labi saprotam viens otru.

—    Bet jūs no visparastākās lietas iztaisāt diezin ko! — iesaucās Varja.

—    Es tev jau sacīju — «tenkotājs un puika», — Gaņa noteica.

—    Atļaujiet, Varvara Ardalionovna, es turpinu. Kņazu es, protams, nevaru ne mīlēt, ne cienīt; bet viņš noteikti ir labs cilvēks, kaut arī… smieklīgs. Bet ienīst viņu man nebūtu gluži nekāda iemesla; es neliku to manīt jūsu brālim, kad viņš pats kūdīja mani pret kņazu; es tieši cerēju pasmieties par to, kad pienāks atrisinājums. Es zināju, ka jūsu brālis man izpļāpāsies un kļūdīsies visaugstākā mērā. Tā arī notika … Esmu gatavs tagad saudzēt viņu, bet vienīgi aiz cieņas pret jums, Varvara Ardalionovna. Taču, paskaidrodams jums, ka mani nav nemaz tik viegli uzķert uz āķa, es paskaidroju jums ari to, kādēļ man tā gribējās atstāt jūsu brālīti muļķa lomā. Tad ziniet, ka es to izdarīju aiz naida, atzīstos vaļsirdīgi. Mirdams (tāpēc ka es tomēr miršu, kaut arī esmu kļuvis resnāks, kā jūs apgalvojat) — mirdams es jūtu, ka ieiešu paradīzē nesalīdzināmi mierīgāk, ja būšu paspējis piemuļķot kaut vienu pārstāvi no tās neskaitāmās ļaužu šķiras, kura vajājusi« mani visu mūžu, kuru esmu ienīdis visu mūžu un par kuras spilgtu attēlu noder jūsu ļoti cienījamais brālis. Es jūs ienīstu, Gavrila Ardalionovič, vienīgi par to, — jums tas varbūt liksies dīvaini, — vienīgi par to, ka jūs esat visnekaunīgākās, vispašapmierinātākās, visbanālākās un visriebīgākās viduvējības tips un iemiesojums, personificējums un kalngals! Jūs esat uzpūtīgi svinīga viduvējība, nešaubīga un olimpiski pašapmierināta viduvējība; jūs esat rutīnu rutīna. Nekad ne sīkākajai paša idejai nav lemts iemiesoties ne jūsu prātā, ne sirdī. Bet jūsu skaudība ir bezgalīga; jūs esat noteikti pārliecināts, ka esat vislielākais ģēnijs, bet šaubas jums tomēr uznāk dažreiz nebaltos brīžos, un jūs ļaunojaties un apskaužat. Ak, jums priekšā vēl tumši mākoņi pie apvāršņa; tie izklīdīs, kad jūs kļūsiet galīgi stulbs, kas notiks drīz; bet jums priekšā tomēr vēl garš un daudzveidīgs ceļš, neteikšu, ka jautrs, un esmu par to priecīgs. Pirmkārt, pareģoju jums, ka jūs neiegūsiet zināmo personu …

—    Nu, tas nav ciešams! — iesaucās Varja. — Vai jūs beigsiet, riebīgais dusmu pūķi?

Gaņa kļuva bāls, drebēja un klusēja. Ipolits rimās, vēlīgi un ar baudu paskatījās viņā, tad pievērsa skatienu Varjai, pasmīnēja, palocījās un aizgāja, nepiebilzdams vairs neviena vārda.

Gavrila Ardalionovičs dibināti varēja žēloties par likteni un par neveiksmi. Kādu laiku Varja neiedrošinājās uzrunāt viņu, pat nepaskatījās viņā, kad viņš soļoja tai garām platiem soļiem; beidzot viņš aizgāja pie loga un apstājās, uzgriezdams viņai muguru. Varja domāja par parunā pieminēto abpusgriezīgo zobenu. No augšas atkal atskanēja troksnis.

—    Tu ej? — Gaņa pēkšņi pret viņu pagriezās, dzirdēdams, ka viņa pieceļas kājās. — Uzgaidi, paskaties šo]

Viņš piegāja klāt un nometa viņas priekšā uz krēsla mazu salocītu papīrīti.

—    Ak kungs! — Varja iesaucās un sasita rokas.

Zīmītē bija taisni septiņas rindas:

«Gavrila Ardalionovič! Pārliecinājusies par Jūsu labvēlību pret mani, iedrošinos lūgt no Jums padomu kādā man svarīgā lietā. Es gribētu sastapt Jūs rīt, taisni pulksten septiņos no rīta, uz zaļā soliņa. Tas nav tālu no mūsu vasarnīcas. Varvara Ardalionovna, kurai katrā ziņā vajag Jūs pavadīt, ļoti labi zina šo vietu. A. J.»

—    Ej nu izproti viņu pēc visa tā! — Varvara Ardalionovna noplātīja rokas.

Lai kā šai brīdī Gaņam gribējās padižoties, taču viņš nespēja neizrādīt savu uzvaras prieku, turklāt vēl pēc tik pazemojošiem Ipolita pareģojumiem. Pašapmierināts smaids atklāti atplaiksnījās viņa sejā, un arī Varja pati gluži atplauka no prieka.

—    Un tas taisni tanī dienā, kad pie viņiem paziņo par saderināšanos! Ej nu izproti viņu pēc visa tā!

—    Kā tu domā, par ko viņa rīt taisās runāt? — jautāja Gaņa.

—    Tas vienalga, galvenais, ka vēlējusies satikties pēc sešiem mēnešiem pirmo reizi. Klausi mani, Gaņa: lai tur būtu kā būdams, lai kā viss iegrozītos, zini, ka tas ir svarīgi! Tas ir pārāk svarīgi! Neplāties atkal, nenošauj atkal greizi, bet arī nezaudē dūšu, pielūko! Vai viņa varēja neizprast, kādēļ es pusgadu vazājos turp? Un iedomājies: ne vārda man neteica šodien, nelikās ne zinis. Es taču arī iegāju pie viņām kontrabandas ceļā, vecene nezināja, ka es tur sēžu, citādi droši vien būtu padzinuši. Riskēju tevis dēļ, lai katrā ziņā dabūtu zināt…

Atkal klaigas un troksnis atskanēja no augšas; vairāki cilvēki kāpa lejup pa kāpnēm.

—    Neparko tagad to nepieļaut! — Varja iesaucās steigā un izbīlī. — Lai no skandāla nebūtu ne miņas! Ej, lūdz, lai piedod!

Bet ģimenes tēvs bija jau uz ielas. Koja stiepa viņam pakaļ ceļasomu. Ņina Aleksandrovna stāvēja uz lieveņa un raudāja; viņa gribēja skriet tam līdzi, bet Pticins viņu atturēja.

—    Ar to jūs viņu tikai vēl vairāk satracināsiet, — viņš tai sacīja, — viņam nav kur iet, pēc pusstundas viņu atkal atvedīs, es ar Koļu jau runāju, ļaujiet pamuļķoties.

—    Ko plāties, kurp jūs iesiet! — kliedza Gaņa pa logu. — Jums jau nav kur iet!

—    Nāciet atpakaļ, tēv! — sauca Varja. — Kaimiņi dzird.

Ģenerālis apstājās, pagriezās, tad izstiepa roku un iesaucās:

—    Lāsts šim namam!

—    Katrā ziņā teatrālā tonī! — nomurmināja Gaņa, ar troksni aizcirzdams logu.

Kaimiņi tiešām klausījās. Varja izskrēja no istabas.

Kad Varja bija izgājusi, Gaņa paņēma no galda zīmīti, noskūpstīja to, noklakšķināja mēli un dziļi palocījās.

III

Tracis ar ģenerāli jebkurā citā reizē būtu beidzies laimīgi. Arī agrāk viņam bija pēkšņi uznākuši tādi paši niķi, lai gan diezgan reti, jo vispār viņš bija ļoti mierīgs cilvēks ar visai labsirdīgām tieksmēm. Viņš varbūt simtām reižu bija uzsācis cīņu ar ēverģēlībām, kas beidzamajos gados viņam bieži uznāca. Tad viņš pēkšņi atcerējās, ka ir «ģimenes tēvs», salaba ar sievu, raudāja no sirds. Viņš dievināja un cienīja Ņinu Aleksandrovnu par to, ka viņa tik daudz klusēdama bija piedevusi viņam, un mīlēja viņu pat savā ākstīgajā un pazemojuma pilnajā izskatā. Bet augstsirdīgā cīņa ar ēverģēlībām parasti neturpinājās ilgi; ģenerālis tāpat bija pārlieku «trauksmains» cilvēks, kaut arī savā īpatnējā veidā; viņš parasti nevarēja paciest grēku nožēlas pilno un dīko dzīvi savā ģimenē un arvien nogāja līdz dumpim; viņš aizrāvās, ko pats varbūt tais pašos brīžos sev pārmeta, bet izturēt nevarēja: ķildojās, sāka runāt pacilāti un daiļrunīgi, prasīja, lai viņu bezgalīgi un neiedomājami augsti godā, un galu galā pazuda no mājām, dažreiz pat uz ilgu laiku. Pēdējos divos gados par savu ģimeni viņš zināja varbūt tikai vispār kaut ko vai vienīgi pēc nostāstiem, bet sīkumos vairs neiedziļinājās, ne juzdams ne mazākā aicinājuma to darīt.

Bet šoreiz «tracī ar ģenerāli» izpaudās kaut kas neparasts; visi it kā zināja kaut ko, un visi it kā baidījās ko sacīt. Ģenerālis «formāli» bija ieradies ģimenē, tas ir, pie Ņinas Aleksandrovnas tikai pirms trim dienām, bet ne pazemīgi un ne ar nožēlu, kā tas vienmēr bija agrāk, viņam «pārnākot», bet, gluži otrādi, neparasti ērcīgs. Viņš bija runīgs, nemierīgs, uzsāka sarunas ar visiem, kas vien gadījās, ļoti dedzīgi, it kā taisni mezdamies virsū cilvēkam, bet arvien par tik daždažādām un negaidītām lietām, ka nekādi nebija iespējams izdibināt, kas patiesībā tagad dara viņu nemierīgu. Brīžiem bija jautrs, taču visbiežāk nogrimis domās, pats tomēr nezinādams, par ko īsti; pēkšņi sāka par kaut ko stāstīt — par Jepančiniem, par kņazu un Ļebedevu — un uzreiz aprāvās un nerunāja vairs nemaz, uz tālākajiem jautājumiem atbildēja tikai ar trulu smaidu, pat nemanīdams, ka viņam jautā, bet viņš tikai smaida. Pagājušo nakti viņš bija vaidējis un stenējis, un nomocījis Ņinu Aleksandrovnu, kura cauru nakti sildīja viņam nezin kādai vajadzībai sautējošas kompreses; rīta pusē viņš pēkšņi iemiga, nogulēja četras stundas un pamodās stiprā un juceklīgā hipohondrijas lēkmē, kas arī noveda pie strīda ar Ipolitu un «lāsta šim namam». Bija arī vērojams, ka šīs trīs dienas viņš ir stipri godkārīgs, bet līdz ar to arī neparasti jūtīgs. Bet Koļa centās pārliecināt māti, ka tas ir aiz ilgām pēc stipra dzēriena, varbūt arī pēc Ļebedeva, ar kuru ģenerālis bija ļoti sadraudzējies beidzamajā laikā. Bet pirms trim dienām ar Ļebedevu viņš pēkšņi bija saķildojies un šķīries briesmīgās dusmās, pat ar kņazu bija notikusi kāda scēna. Koļa lūdza kņazam paskaidrojumu un beidzot sāka nojaust, ka ari tas it kā nevēlētos kaut ko viņam sacīt. Ja arī Ipolitam ar Ņinu Aleksandrovnu, kā pilnīgā pārliecībā domāja Gaņa, būtu bijusi kāda sevišķa saruna, tad dīvaini, ka šim ļaunajam kungam, ko Gaņa tieši bija nosaucis par tenkotāju, nelabpatika pārliecināt tādā pašā garā arī Koļu. Ļoti varēja būt, ka Viņš nemaz nebija tāds ļauns «puika», par kādu viņu iztēloja Gaņa sarunā ar māsu, bet Jauns kaut kādā citādā nozīmē; un diezin vai arī Ņinai Aleksandrovnai viņš bija Stāstījis par kādu savu novērojumu vienīgi tādēļ, lai «plosītu viņai sirdi». Neaizmirsīsim, ka cilvēku darbības iemesli parasti ir nesalīdzināmi sarežģītāki un daudzveidīgāki, nekā mēs arvien vēlāk tos izskaidrojam, un reti kad ir noteikti apzīmējami. Stāstītājam dažreiz vislabāk būtu aprobežoties ar vienkāršu notikumu izklāstu. Tā rīkosimies arī mēs, tālāk izskaidrodami tagadējo katastrofu ar ģenerāli; jo, lai kā mēs pūlējāmies, tomēr mums ir pilnīgi nepieciešams veltīt šai mūsu stāsta mazāk svarīgajai personai mazliet vairāk uzmanības un vietas, nekā līdz šim bija domāts.

Šie notikumi sekoja cits citam šādā kārtībā.

Kad Ļebedevs pēc brauciena uz Pēterburgu, kur bija meklējis Ferdiščenko, atgriezās tai pašā dienā atpakaļ kopā ar ģenerāli, viņš neko sevišķu kņazam nepastāstīja. Ja kņazs tai laikā nebūtu bijis pārāk aizrāvies un aizņemts ar citiem viņam svarīgiem iespaidiem, tad viņš drīz vien ievērotu, ka arī nākamās divas dienas Ļebedevs ne tikai nedeva viņam nekādus paskaidrojumus, bet, gluži otrādi, pat nezin kāpēc vairījās satikties ar viņu. Beidzot pievērsis tam uzmanību, kņazs pabrīnījās, ka šīs divas dienas, nejauši sastapdamies ar Ļebedevu, viņš atcerējās to ne citādi kā vislabākajā garastāvokli un gandrīz vienmēr kopā ar ģenerāli. Abi draugi vairs nešķīrās ne brīdi. Kņazs dzirdēja reizēm atskanam no augšas skaļas un straujas sarunas, jautru strīdu ar skaļiem smiekliem; reiz pat — ļoti vēlu vakarā — viņš piepeši un negaidot sadzirdēja, ka tiek uzsākta militāri bakhantiska dziesma, un viņš tūdaļ pazina ģenerāļa ķērcošo basu. Bet uzsāktā dziesma netika nodziedāta un pēkšņi apklusa. Pēc tam vēl kādu stundu turpinājās ļoti dzīva, pēc visām pazīmēm spriežot, iereibušu cilvēku saruna. Varēja nojaust, ka draugi, kas augšā uzdzīvoja, apkampās un viens no viņiem beidzot sāka raudāt. Pēc tam pēkšņi sekoja asa ķilda, kas arī drīz vien apklusa. Visu šo laiku Ko]a bija kaut kā sevišķi noraizējies. Kņazs lielākoties nebija mājās un dažreiz atgriezās ļoti vēlu; viņam vienmēr ziņoja, ka Koļa augu dienu meklējis viņu un pēc viņa taujājis. Bet satiekoties Koļa neko sevišķu nevarēja pasacīt, izņemot to, ka esot galīgi «neapmierināts» ar ģenerāli un viņa tagadējo uzvešanos: «Vazājas abi, žūpo tepat netālu traktierī, apkampjas un lamājas uz ielas, musina viens otru un nevar vien izšķirties.» Kad kņazs aizrādīja viņam, ka arī agrāk tāpat bijis gandrīz vai katru dienu, tad Koļa galīgi nezināja, ko uz to atbildēt un kā izskaidrot savu tagadējo nemieru.

No rīta pēc bakhantiskās dziesmas un ķildas, kad kņazs ap pulksten vienpadsmitiem taisījās iziet, viņa priekšā pēkšņi parādījās ģenerālis, par kaut ko ārkārtīgi uztraucies, gandrīz satriekts.

—    Sen gaidīju to godu un gadījumu, lai jūs sastaptu, augsti godājamais Ļev Nikolajevič, sen, ļoti sen, — viņš nomurmināja, ārkārtīgi spēcīgi, gandrīz sāpīgi saspiezdams kņazam roku, — ļoti, ļoti sen.

Kņazs palūdza sēsties.

—    Nē, nesēdīšos, turklāt es jūs aizkavēju, es — citu reizi. Liekas, es varu pie reizes apsveikt ar… sirds ilgu… piepildīšanos.

—    Kādu sirds ilgu?

Kņazs apmulsa. Viņam, tāpat kā ļoti daudziem viņa stāvoklī, likās, ka gluži neviens neko neredz, nenojauš un nesaprot.

—    Esiet mierīgs, esiet mierīgs! Neaizskaršu šīs vārīgās jūtas. Pats esmu piedzīvojis un pats zinu, kad svešs… tā sakot, degunu… kā paruna saka… bāž tur, kur nevajag. Es to katru ritu izbaudu. Es citā lietā atnācu, ļoti svarīgā. Ļoti svarīgā lietā, kņaz.

Kņazs vēlreiz palūdza sēsties un apsēdās pats.

—    Ja nu uz kādu brītiņu… Atnācu pēc padoma. Es, protams, dzīvoju bez praktiskiem mērķiem, bet, cienīdams pats sevi… un… lietišķību, pret ko tik nevērīgi izturas krievu cilvēks, runājot vispār… vēlos sagādāt sev, kā ari savai sievai un saviem bērniem tādu stāvokli … vārdu sakot, kņaz, es meklēju padomu.

Kņazs dedzīgi palielīja viņa nodomu.

—     Nu, tas viss nieki, — ģenerālis aši pārtrauca viņu, — es, galvenais, ne par to, es par ko citu, par svarīgāku. Un esmu nolēmis izskaidrot tieši jums, Ļev Nikolajevič, kā cilvēkam, par kura sirsnīgo uztveri un cēlsirdīgajām jūtām es esmu pārliecināts, kā… kā … Jūs nebrīnāties par maniem vārdiem?

Kņazs, gan ne sevišķi izbrīnījies, ārkārtīgi uzmanīgi un ar ziņkāri vēroja savu viesi. Vecais bija no sejas pabāls, lūpas viņam reizēm viegli iedrebējās, rokas it kā nevarēja atrast mierīgu vietu. Viņš bija sēdējis tikai dažas minūtes un jau pāris reižu paspējis nezin kādēļ pēkšņi piecelties kājās un pēkšņi atkal apsēsties, acīm redzot, nepievēršot ne mazāko uzmanību saviem manevriem. Uz galda bija grāmatas; viņš paņēma vienu; turpinādams runāt, ieskatījās atšķirtajā lappusē, tūlīt atkal to aizvēra un nolika uz galda, paķēra otru grāmatu, ko vairs neatšķīra, bet noturēja visu atlikušo laiku labajā rokā, bez mitas to vicinot.

—    Diezgan! — viņš pēkšņi iesaucās. — Redzu, ka stipri jūs traucēju.

—    Nemaz ne, apžēlojieties, esiet tik laipns, es, gluži otrādi, ieklausos un vēlos noskārst…

—    Kņaz! Es vēlos sagādāt sev cienījamu stāvokli… es vēlos cienīt pats sevi un… savas tiesības.

—    Cilvēks ar tādu vēlēšanos jau ar to vien ir pelnījis visu cienību.

Kņazs izteica savu frāzi no priekšrakstiem pilnīgā pārliecībā, ka tā atstās lielisku iespaidu. Viņš instinktīvi nojauta, ka ar tamlīdzīgu tukšu, bet patīkamu frāzi, kas pateikta īstā laikā, var pēkšņi savaldzināt un nomierināt dvēseli tādam cilvēkam kā ģenerālis un jo sevišķi tādā stāvoklī, kādā viņš atradās. Lai nu kā, tādu viesi vajadzēja atlaist ar atvieglotu sirdi, tas bija viņa uzdevums.

Frāze glaimoja, aizkustināja un ļoti patika: ģenerālis pēkšņi iejūsminājās, acumirklī mainīja toni un ielaidās pacilāti garos skaidrojumos. Bet, lai kņazs pūlējās kā pūlēdamies, lai centās kā cenzdamies ieklausīties, viņš, burtiski, neko nevarēja saprast. Ģenerālis runāja minūtes desmit dedzīgi, aši, kā nepagūdams izteikt savas domas, kas drūzmējās bariem; beigu beigās pat asaras iemirdzējās viņam acīs, un tomēr tās bija tikai frāzes bez sākuma un gala, negaidīti vārdi un negaidītas domas, kas aši un negaidot izlauzās un skrēja, pārlecot cita pāri citai.

—    Diezgan! Jūs mani sapratāt, es esmu mierīgs, — viņš pēkšņi nobeidza pieceldamies, — tāda sirds, kāda jums ir, nevar nesaprast cietēju. Kņaz, jūs esat cildens kā ideāls! Kas gan citi jūsu priekšā? Bet jūs esat jauns, un es jūs svētīju. Galu galā es esmu atnācis jūs lūgt, lai jūs noteiktu man stundu svarīgai sarunai, un tā ir mana vislielākā cerība. Es meklēju draudzību un sirdi, kņaz; es nekad neesmu varējis tikt galā ar savas sirds prasībām.

—    Bet kāpēc ne tūlīt? Esmu gatavs jūs uzklausīt…

—    Nē, kņaz, nē! — viņu dedzīgi pārtrauca ģenerālis.

—     Tūlīt ne! Patlaban tikai sapnis! Tas ir pārāk, pārāk svarīgi, pārāk svarīgi! Šī sarunas stunda būs galīgā likteņa stunda. Tā būs mana stunda, un es negribētu, ka mūs varētu pārtraukt tādā svētā brīdī pirmais ienācējs, pirmais nekauņa un nereti tāds nekauņa, — viņš pēkšņi noliecās pie kņaza, dīvaini, noslēpumaini un gandrīz bailīgi čukstot, — tāds nekauņa, kas nav jūsu kājas… papēža vērts, iemīļoto kņaz! Ak, es nesaku — manas kājas! Jo sevišķi iegaumējiet, ka es nepieminēju savu kāju, jo pārāk augstu cienu sevi, lai izsacītu to bez aplinkiem; bet tikai jūs vienīgais arī esat spējīgs saprast, ka, noraidīdams tādā gadījumā arī savu papēdi, es varbūt paužu ārkārtīgu lepnumu. Atskaitot jūs, neviens cits nesapratīs, bet viņš stāv visiem citiem priekšgalā. Viņš neko nesaprot, kņaz, nemaz, nemaz nav spējīgs saprast! Vajadzīga sirds, lai saprastu.

Uz beigām kņazs gandrīz izbijās un nolika satikšanos ar ģenerāli rīt šai pašā laikā. Tas izgāja mundrs, ārkārtīgi priecīgs un gandrīz nomierinājies. Vakarā ap pulksten septiņiem kņazs aizsūtīja palūgt uz brīdi pie sevis Ļebedevu.

Ļebedevs ieradās ar lielu skubu, «uzskatīdams to par «godu», kā viņš ienākdams arī tūdaļ paziņoja; it kā ne miņas nebūtu no tā, ka viņš trīs dienas bija gandrīz vai slēpies un, acīm redzot, vairījies satikties ar kņazu. Viņš atsēdās uz krēsla malas vaibstīdamies, smīkņādams ar smaidošām un glūnīgām ačtelēm, berzēdams rokas it kā visnaivākās gaidās kaut ko uzdzirdēt — kādu ļoti svarīgu vēsti, kas sen gaidīta un visu nojausta. Kņazs atkal gluži sarāvās; viņam kļuva skaidrs, ka visi pēkšņi sākuši kaut ko gaidīt no viņa, visi noraugās viņā, it kā gribēdami ar kaut ko apsveikt, bija jūtami kaut kādi mājieni, smaidi un samirkšķināšanās. Kellers jau reizes trīs bija ieskrējis uz brītiņu un arī ar acīm redzamu vēlēšanos apsveikt; katru reizi uzsāka svinīgi un neskaidri, nekad neko nepabeidza un aši nozuda. (Viņš pēdējās dienās kaut kur bija sācis sevišķi stipri žūpot un ārdījās kādā biljarda istabā.) Pat Koļa, neraugoties uz savām skumjām, bija sācis pāris reižu par kaut ko neskaidri ieminēties kņazam.

Kņazs tieši un mazliet pikti jautāja Ļebedevam — ko viņš domājot par tagadējo ģenerāļa stāvokli un kāpēc tas esot tik nemiera pilns? Dažos vārdos viņš Ļebedevam atstāstīja neseno scēnu.

—    Katram ir savs nemiers, kņaz, un … sevišķi mūsu dīvainajā un nemiera pilnajā laikā; tā ja, — diezgan sausi atbildēja Ļebedevs un aizvainots apklusa — kā cilvēks, kas stipri vīlies savās cerībās.

—    Kas par filozofiju! — iesmējās kņazs.

—    Filozofija vajadzīga, būtu ļoti vajadzīga mūsu laikam praktiskai pielietošanai, bet pret to izturas nevērīgi, tur tā lieta. Savukārt, ļoti godājamo kņaz, es gan biju pagodināts ar jūsu uzticību man kādā jums zināmajā punktā, bet tikai līdz zināmai robežai un nekādā ziņā ne tālāk par apstākļiem, kas attiecas tieši tikai uz šo punktu … To es saprotu un nemaz nesūdzos.

—    Ļebedev, jūs laikam par kaut ko dusmojaties?

—    Nemaz, ne.druscīt, ļoti godājamo un visugaišāko kņaz, ne druscīt! — jūsmīgi iesaucās Ļebedevs, likdams roku uz sirds. — Taisni otrādi, tieši tagad apjēdzu, ka ne ar stāvokli sabiedrībā, ne ar prāta un sirds izglītību, ne sakrāto bagātību, ne ar savu agrāko izturēšanos, pat ne ar zināšanām — ne ar ko jūsu godājamo un savām cerībām augsti atbilstošo uzticību neesmu pelnījis; bet, ja arī spēju kalpot jums, tad kā vergs un algotnis, ne citādi… es nedusmojos, bet skumstu.

—    Lukjan Timofejič, apžēlojieties!

—    Ne citādi! Tā arī tagad, tā arī šai gadījumā! Sastapdams jūs un sekodams jums ar sirdi un domām, sacīju pats sev: draudzīga paziņojuma neesmu cienīgs, bet kā dzīvokļa saimnieks varbūt arī varu saņemt pienācīgā laikā, ap gaidāmo termiņu, tā sakot, priekšrakstu vai vismaz paziņojumu sakarā ar priekšā stāvošām un gaidāmām pārmaiņām.

To sacīdams, Ļebedevs gluži kā iezīdās ar savām skadrajām ačtelēm kņazā, kas izbrīnījies raudzījās viņā; viņš vēl arvien cerēja apmierināt savu ziņkārību.

—    Gluži neko nesaprotu, — kņazs iesaucās gandrīz vai dusmās, — un… jūs esat visbriesmīgākais intrigants! — Viņš pēkšņi iesmējās ārkārtīgi sirsnīgi.

Acumirklī iesmējās arī Ļebedevs, un viņa atplaukušais skatiens tūdaļ izpauda, ka viņa cerības no jauna atmodušās un pat divkāršojušās.

—    Un vai zināt, ko es jums teikšu, Lukjan Timofejič? Jūs tikai uz mani nedusmojieties, bet es brīnos par jūsu naivumu un ne tikai par jūsu vien! Jūs ar tādu naivumu kaut ko no manis gaidāt un tieši tūlīt, šai brīdī, ka man pat neērti un kauns no jums, ka man nav nekā, ar ko jūs apmierināt; taču zvēru jums, ka nav gluži it nekā, vai varat to iedomāties!

Kņazs atkal iesmējās.

Ļebedevs nostājās cienīgā stājā. Tas tiesa, ka viņš bija reizēm pat pārāk naivs un uzmācīgs savā ziņkārībā; bet tai pašā laikā viņš bija diezgan viltīgs un izmanīgs, dažos gadījumos pat pārāk viltīgi kluss; nemitīgi atgrūzdams no sevis, kņazs gandrīz padarīja viņu par savu ienaidnieku. Bet kņazs viņu atgrūda nevis tāpēc, ka viņu nicinātu, bet tāpēc, ka Ļebedeva ziņkārības temats bija kutelīgs. Uz dažiem saviem sapņiem kņazs vēl pirms neilga laika raudzījās kā uz noziegumu, bet Lukjaris Timofejičs uzskatīja kņaza noraidījumus tikai par personīgu apvainojumu un neuzticēšanos, gāja projām ar aizvainotu sirdi un bija greizsirdīgs kņaza dēļ ne tikai uz Koļu un Kelleru, bet pat uz savu miesīgo meitu Veru Lukjanovnu. Taisni šai brīdī viņš varbūt varētu un arī dedzīgi vēlējās pastāstīt kņazam kāclu visaugstākā mērā viņam interesantu ziņu, bet drūmi apklusa un neko neteica.

—    Ar ko tad īsti varu jums pakalpot, augsti godājamo kņaz, tā kā tomēr jūs mani šoreiz… pasaucāt? — viņš beidzot sacīja, brīdi klusējis.

—    Es, patiesību sakot, par ģenerāli, — satrūkās kņazs, kas arī brīdi bija nogrimis domās, — un… par šo zādzību pie jums, par ko jūs man pastāstījāt…

—    Par ko tad?

—    Nu, lūk, it kā jūs vairs mani nesaprastu! Ak dievs, kādu teātri jūs arvien spēlējat, Lukjan Timofejič! Nauda, nauda, četrsimt rubļu, ko jūs toreiz bijāt pazaudējis, to, kura bija kabatas portfelī un par kuru bijāt atnācis šurp pastāstīt no rīta, dodoties uz Pēterburgu, — sapratāt beidzot?

—    Ak, jūs par tiem četrsimt rubļiem! — novilka Ļebedevs, it kā tikai nupat atģizdamies. — Pateicos jums, kņaz, par jūsu sirsnīgo līdzjūtību; tā pārāk man glaimo, bet… es tos atradu un jau sen.

—    Atradāt! Ak, paldies dievam!

—    Jūsu izsauciens augstākā mērā cēlsirdīgs, jo četrsimt rubļi — nepavisam nav tik mazsvarīgi nabadzīgam cilvēkam, kas dzīvo no smaga darba, ar kuplu bāreņu ģimeni…

—    Es taču nerunāju par to! Protams, priecājos arī tāpēc, ka esat atradis, — steigšus pārlaboja kņazs, — bet… kā tad jūs atradāt?

—    Pavisam vienkārši, atradu zem krēsla, uz kura bija uzkārti svārki, tā ka, acīm redzot, kabatas portfelis bija izslīdējis no kabatas uz grīdas.

—     Kā — zem krēsla? Nevar būt, jūs taču man teicāt, ka visus kaktus esot pārmeklējis; kā tad jūs šai pašā galvenajā vietā nepaskatījāties?

—     Tur jau tā lieta, ka paskatījos! Ļoti, ļoti labi atceros, ka paskatījos! Četrrāpus līdu, taustīju tai vietā, atbīdīju krēslu, pats savām acīm neticu: gan redzu, ka nav nekā, tukša un līdzena vieta, gluži kā mana delna, un tomēr taustu tikai tālāk. Šāda mazdūšība vienmēr atkārtojas cilvēkam, kad viņš ļoti grib ko sameklēt… kad kaut kas lielāks visai nepatīkami pazudis: redz gan, ka nav nekā, ka vieta tukša, un tomēr reižu piecpadsmit tur ieskatās.

—    Jā, pieņemsim; bet kā gan tas varēja notikt?… Es vēl nesaprotu, — kņazs murmināja, galīgi apjucis, — jūs teicāt, sākumā tur neesot bijis un jūs tai vietā esot meklējis, bet te uzreiz atradies?

—    Un te uzreiz arī atradās.

Kņazs dīvaini noraudzījās Ļebedevā.

—    Un ģenerālis? — viņš pēkšņi jautāja.

—    Tas ir, ko tad ģenerālis? — Ļebedevs atkal nesaprata.

—    Ak mans dievs! Es jautāju, ko sacīja ģenerālis, kad jūs atradāt zem krēsla maku? Jūs taču sākumā kopīgi meklējāt.

—    No sākuma kopīgi. Bet šoreiz, atzīstos, es noklusēju un atzinu par labāku neteikt viņam, ka maku jau esmu atradis viens pats.

—    Kā … kāpēc tā? Bet nauda vesela?

—    Es attaisīju maku; visa vesela, līdz pat beidzamajam rublim.

—    Būtu jel atnācis man pasacīt, — kņazs domīgi piebilda.

—    Baidījos personīgi traucēt, kņaz, zinot par jūsu personīgajiem un varbūt ārkārtīgajiem, tā sakot, iespaidiem; turklāt es vēl pats izlikos, it kā neko nebūtu atradis. Kabatas portfeli attaisīju, pārskatīju, pēc tam aiztaisīju un atkal noliku zem krēsla.

—    Kādēļ tad tā?

—    T-tāpat, lai redzētu, kas notiek tālāk, — pēkšņi noķiķināja Ļebedevs, berzēdams rokas.

—    Tad arī tagad tas guļ — no aizvakardienas?

—     Ak nē, nogulēja tikai dienu. Es, vai redzat, pa daļai gribēju, lai ari ģenerālis atrod. Tāpēc ka — ja jau es galu galā to atradu, tad kāpēc gan arī ģenerālim nepamanīt priekšmetu, kas, tā sakot, duras acīs, rēgojas zem krēsla. Es vairākkārt pacēlu šo krēslu un pārliku citā vietā, tā ka portfelis jau pavisam kļuva redzams, bet ģenerālis nekādi nevarēja to pamanīt, un tā tas turpinājās cauru dienu un nakti. Redzams, ka viņš tagad ļoti izklaidīgs, nevaru tikt gudrs; runā, stāsta, smejas, rēc pilnā kaklā, bet te pēkšņi briesmīgi uz mani noskaišas, nezinu, kāpēc. Beidzot mēs gājām laukā no istabas, es tīši atstāju durvis vaļā; viņš brīdi svārstījās, gribēja kaut ko sacīt, droši vien baidījās par kabatas portfeli ar tik lielu naudu, taču pēkšņi briesmīgi noskaitās un neteica neko; ne pāris soļu pa ielu nebijām pagājuši — viņš mani pameta un devās uz otru pusi. Tikai vakarā traktierī satikāmies.

—    Bet galu galā jūs tomēr paņēmat maku no krēsla apakšas?

—    Nē, tai pašā naktī tas no krēsla apakšas pazuda.

—    Kur tad tas tagad?

—    Tepat, — pēkšņi iesmējās Ļebedevs, pieceldamies visā augumā no krēsla un labpatikā raudzīdamies kņaza, — atradās pēkšņi te, manu svārku stūrī. Re, paskatieties pats, pataustiet!

Tiešām svārku labajā stūrī, taisni priekšā, visredzamākajā vietā, bija izveidojusies tāda kā kule, un taustot tūlīt varēja nojaust, ka tur ir ādas kabatas portfelis, kas tur iekritis no caurās kabatas.

—    Izvilku un aplūkoju, viss, kā bijis. Atkal iebāzu un tā no vakarrīta arī staigāju, nēsāju svārku stūrī, pat gar kājām kuļājas.

—    Un jūs nemaz nejūtat?

—    Un es nemaz nejūtu, he-he! Un iedomājieties, augsti godājamo kņaz, — lai gan objekts nav sevišķas jūsu uzmanības cienīgs, — vienmēr kabatas man bijušas veselas, bet te uzreiz vienā naktī tāds caurums! Sāku aplūkot vērīgāk — itin kā ar kabatas nazīti kāds būtu pārgriezis, gandrīz neticami!

—    Bet… ģenerālis?

—     Augu dienu skaitās — kā vakar, tā šodien; briesmīgi neapmierināts; te priecīgs un bakhantisks, gandrīz vai lišķīgs, te jūtelīgs līdz asarām un te pēkšņi noskaišas, turklāt tā, ka pat es pārbīstos, nudien; es tomēr, kņaz, neesmu nekāds karavīrs. Vakar sēžam traktierī, bet man neviļus svārku stūris izspiedies, taisni redzams, gluži kā kalns; viņš šķielē, skaišas. Tieši acīs viņš man jau sen vairs neskatās, varbūt tikai tad, kad stipri piedzēries vai stipri aizkustināts; bet vakar pāris reižu tā noskatījās, ka taisni šermuļi pār muguru pārskrēja. Es tomēr domāju rīt maku izvilkt, bet līdz rītdienai vēl ar to pastaigāšos.

—    Kādēļ jūs viņu tā mokāt? — kņazs iesaucās.

—    Nemoku, kņaz, -nemoku, — dedzīgi atsaucās Ļebedevs, — es no sirds viņu mīlu un… cienu; bet tagad, ticat vai neticat, viņš man vēl dārgāks kļuvis; vēl vairāk viņu cienu!

Ļebedevs pateica visu to tik nopietni un vaļsirdīgi, ka kņazs pat sašuta.

—     Mīlat, bet tā mokāt! Apžēlojieties, jau ar to, ka viņš tik redzamā vietā nolicis jums pazudušo mantu zem krēsla, svārku stūrī, — jau ar to vien viņš atklāti parāda, ka negrib ar jums blēdīties,bet no sirds lūdz piedošanu. Dzirdiet: piedošanu lūdz! Tātad viņš cer uz jūsu smalkjūtību; tātad tic jūsu draudzībai. Bet jūs līdz tādam pazemojumam novedat tādu… visgodīgāko cilvēku!

—     Visgodīgāko, kņaz, visgodīgāko! — Ļebedevs atsaucās, acīm zibot. — Un tikai jūs vienīgais, cēlsirdīgo kņaz, bijāt spējīgs sacīt tik patiesus vārdus! Taisni par to esmu padevīgs jums un pat dievinu jūs, lai gan esmu caur un cauri sapuvis no visādiem netikumiem! Nolemts! Velku laukā naudas maku tūdaļ, uz vietas, nevis rīt; re, velku to laukā jūsu acu priekšā; te tas ir; te arī visa nauda kā uz delnas; re, ņemiet, visucēlsirdīgāko kņaz, ņemiet un uzglabājiet līdz rītam. Rīt vai parīt es paņemšu; bet, vai zināt, kņaz, acīm redzot, tā nogulējusi kaut kur manā dārziņā zem akmens pirmajā naktī, kad bija pazudusi; kā jūs domājat?

—     Pielūkojiet, nesakiet viņam tā tieši acīs, ka maku esat atradis. Lai viņš gluži vienkārši redz, ka svārku stūrī vairs nekā nav, un saprot.

—    Vai tā darīt? Vai labāk nepateikt, ka esmu atradis, un izlikties, ka līdz šim nebiju atģidis?

—     N-nē, — kņazs nogrima domās, — n-nē, nu jau par vēlu; tas ir bīstamāk, tiešām, labāk nesakiet! Bet pret viņu esiet laipns, tomēr… pārāk neizrādiet un … un … ziniet…

—     Zinu, kņaz, zinu, tas ir, zinu, ka droši vien neizpildīšu, jo tad jābūt tādai sirdij, kāda ir jums. Turklāt viņš pats ir jūtelīgs un uzmācīgs, dažreiz pasācis pārāk uzpūtīgi pret mani izturēties; te pinkšķ un apkampjas, bet te pēkšņi sāk pazemot un nicinoši izsmiet; nu, tad es ņemu un tīšām izbīdu svārku stūri, he-he! Uz redzēšanos, kņaz, jo, acīm redzot, es jūs kavēju un traucēju, tā sakot, visinteresantākajās jūtās…

—    Bet, dieva dēļ, turēt slepenībā kā līdz šim!

—    Klusiem soļiem, klusiem soļiem!

Taču, lai gan jautājums bija izsmelts, kņazs palika norūpējies gandrīz vēl vairāk nekā līdz šim. Viņš nepacietīgi gaidīja rītdienas satikšanos ar ģenerāli.

IV

Norunāts bija pulksten divpadsmitos, bet kņazs gluži negaidīti aizkavējās. Atgriezies mājās, viņš jau sastapa tur ģenerāli, kas viņu gaidīja. No pirmā acu uzmetiena viņš manīja, ka tas nav apmierināts — varbūt taisni tāpēc, ka vajadzēja pagaidīt. Kņazs atvainojās un steigšus apsēdās, bet kaut kā dīvaini kautrēdamies, it kā viņa viesis būtu no porcelāna un viņš ik brīdi baidītos to sasist. Viņš vēl nekad nebija kautrējies no ģenerāļa, ne prātā viņam nebija nācis kautrēties. Drīz vien kņazs pamanīja, ka tas ir pavisam cits cilvēks nekā bija vakar: apmulsuma un izklaidības vietā neparasta atturība; varēja secināt, ka tas ir cilvēks, kas galīgi nolēmis kaut ko uzsākt. Viņa miers tomēr bija vairāk ārējs. Bet, lai nu kā, viesis bija augstsirdīgi familiārs, lai gan atturīgi cienīgs; sākumā viņš pat izturējās pret kņazu it kā ar zināmu iecietību — taisni tā, kā nereti augstsirdīgi familiāri mēdz izturēties daži lepni cilvēki, kam netaisni nodarīts pāri. Runāja laipni, lai gan ne bez zināmas nožēlas.

—    Te būs jūsu grāmata, ko no jums nesen paņēmu, — viņš svarīgi pamāja uz atnesto grāmatu, kas gulēja uz galda, — pateicos.

—     Ak jā, jūs izlasījāt šo rakstu, ģenerāli? Kā jums patika? Interesants, vai ne? — nopriecājās kņazs, ka ir iespēja uzsākt sarunu par kaut ko citu.

—    Interesanti gan, bet rupji un, protams, muļķīgi. Varbūt arī meli uz katra soļa.

Ģenerālis runāja ar aplombu, pat mazliet stiepdams vārdus.

—    Ak, tas ir tik patiesīgs; veca aculiecinieka zaldāta stāsts par franču uzturēšanos Maskavā; dažas vietas lieliskas. Turklāt visas aculiecinieku piezīmes ir vērtīgas, lai kas būtu šis aculiecinieks. Vai nav tiesa?

—    Ja es būtu redaktora vietā, es to neiespiestu, bet, kas attiecas vispār uz aculiecinieku piezīmēm, tad noticēs drīzāk rupjam melim, jokupēterim, nevis cienījamam cilvēkam, kam ir nopelni. Man zināmas dažas piezīmes par divpadsmito gadu, kuras… Esmu nolēmis, kņaz, es atstāju šo namu — Ļebedeva kunga namu.

Ģenerālis nozīmīgi paskatījās kņazā.

—    Jums ir savs dzīvoklis Pavlovskā, pie… pie jūsu meitas… — sacīja kņazs, nezinādams, ko teikt. Viņš atcerējās, ka ģenerālis taču atnācis pēc padoma ārkārtīgi svarīgā lietā, no kuras atkarīgs viņa liktenis.

—    Pie manas sievas; citiem vārdiem, savās mājās un manas meitas namā.

—    Atvainojiet, es …

—    Es atstāju Ļebedeva namu tāpēc, mīļo kņaz, tāpēc, ka ar šo cilvēku pārtraucu visus sakarus; pārtraucu vakar vakarā, nožēlodams, ka nedarīju to agrāk. Es prasu, lai mani cienītu, kņaz, un vēlos, lai to darītu pat tādas personas, kam es dāvinu, tā sakot, savu sirdi. Kņaz, es bieži dāvinu savu sirdi, un gandrīz vienmēr mani pieviļ. Šis cilvēks nebija manas dāvanas cienīgs.

—    Viņš ir juceklīgs, — kņazs atturīgi piebilda, — un viņam dažas tādas īpašības… bet aiz visa tā jūtama sirds, viltīgs, bet reizēm arī jokains prāts.

Izsmalcinātie izteicieni, godbijīgais tonis, acīm redzot, glaimoja ģenerālim, lai gan viņš vēl arvien šad tad uzmeta neuzticības pilnu skatienu. Bet kņaza tonis bija tik dabisks un sirsnīgs, ka šaubām nebija vietas.

—    Ka viņam ir arī labas īpašības, — atsaucās ģenerālis, — to es pirmais aizrādīju, gandrīz vai dāvinādams šim indivīdam savu draudzību. Bet man nav vajadzīgs viņa nams un viņa viesmīlība, jo man ir sava ģimene. Es savus netikumus neattaisnoju; esmu negausīgs; es dzēru kopā ar viņu vīnu un tagad varbūt raudu par to. Taču ne tikai dzeršanas dēļ (piedodiet, kņaz, satrauktam cilvēkam tik rupju vaļsirdību), ne tikai dzeršanas dēļ es sapinos ar viņu. Mani savaldzināja tieši, kā jūs sakāt, viņa īpašības. Bet visam ir savas robežas, arī īpašībām; un, ja viņš pēkšņi man acīs nekaunas apgalvot, ka divpadsmitajā gadā, vēl mazs būdams, bērnībā, zaudējis kreiso kāju un apglabājis to Vagaņkovas kapsētā Maskavā, tad tas jau iet pāri robežām, pauž necienību, parāda nekaunību …

—    Varbūt tas bija tikai joks, lai varētu jautri pasmieties.

—    Saprotu. Nevainīgi meli jautru smieklu dēļ, kaut arī rupji, neaizvaino cilvēka sirdi. Dažs labs arī melo, ja gribat zināt, tikai aiz draudzības, lai ar to iepriecinātu sarunu biedru; bet, ja cauri vīd necieņa, ja tieši varbūt ar šādu necieņu grib rādīt, ka šīs attiecības ir par apgrūtinājumu, tad cēlsirdīgam cilvēkam atliek tikai no

vērsties un saraut šīs attiecības, norādot apvainotājam viņa īsto vietu.

Ģenerālis pat nosarka runādams.

—    Ļebedevs jau nemaz nevarēja būt divpadsmitajā gadā Maskavā; viņš pārāk jauns; tas ir smieklīgi.

_— Pirmkārt, jau tas; bet, pieņemsim, viņš tad jau varēja būt piedzimis; taču kā var apliecināt, acīs skatoties, ka franču lielgabalnieks pagriezis pret viņu lielgabalu un nošāvis viņam nost kāju, tāpat vien, joka pēc; ka viņš šo kāju paņēmis un aiznesis mājās, pēc tam apglabājis Vagaņkovas kapsētā, un stāsta, ka uzcēlis tai pieminekli ar uzrakstu vienā pusē: «Šeit apglabāta kolēģijas sekretāra Ļebedeva kāja», — bet otrā pusē: «Dusiet, mīļie pīšļi, līdz līksmajam rītam», — un visbeidzot, ka ik gadus noturot tai aizlūgumu (kas ir jau svētuma zaimošana) un ka šai nolūkā ik gadus braucot uz Maskavu. Bet par pierādījumu aicina uz Maskavu, lai parādītu kapu un Kremlī pat to pašu franču lielgabalu, kas kritis gūstā; viņš apgalvo, ka tas esot vienpadsmitais no vārtiem, agrākā parauga franču falkonete.

—    Un turklāt viņam abas kājas veselas, katram redzams! — iesmējās kņazs. — Ticiet man, ka tas ir nevainīgs joks, nedusmojieties!

—    Bet atļaujiet taču arī man tikt pie skaidrības; par kājām, kas katram redzams, — tas, pieņemsim, nav gluži neticami; viņš apgalvo, ka tā esot Cernosvitova kāja…

—    Ak jā, ar Cernosvitova kāju varot dejot.

—     Skaidri zinu, ka Černosvitovs, izgudrojis savu kāju, vispirmām kārtām ieskrēja pie manis parādīt. Bet Cernosvitova kāja izgudrota nesalīdzināmi vēlāk… Turklāt viņš vēl apgalvo, ka pat viņa nelaiķe sieva visu viņu laulības laiku neesot zinājusi, ka viņam, viņas vīram, koka kāja. «Ja tu,» viņš teica, kad es norādīju viņam uz visām nejēdzībām, «ja tu divpadsmitajā gadā esi bijis Napoleona kambarpāžs, tad atļauj arī man apglabāt kāju Vagaņkovas kapsētā.»

—    Bet vai tad jūs… — kņazs iesāka un samulsa.

Ģenerālis paskatījās kņazā visai augstprātīgi un gandrīz ar izsmieklu.

—     Runājiet līdz gčlam, kņaz, — viņš plūstoši noteica, — runājiet līdz galam. Esmu iecietīgs, sakiet visu: atzīstieties, ka jums smieklīga pat doma redzēt savā priekšā cilvēku viņa galīgajā pazemojumā un to… cik viņš nevajadzīgs, un tai pašā laikā dzirdēt, ka šis cilvēks bijis… lielo notikumu aculiecinieks. Vai viņš vēl neko nav paspējis jums … sastāstīt?

—     Nē, es neko neesmu dzirdējis no Ļebedeva — ja jūs runājat par Ļebedevu …

—    Hm, es biju domājis pavisam citādi. Patiesībā arī saruna mums vakar iznāca tikai sakarā ar šo… savādo rakstu arhīvā. Es pamanīju, cik tas nejēdzīgs, un, tā kā es pats biju aculiecinieks… jūs smaidāt, kņaz, jūs raugāties man sejā?

—    N-nē, es …

—    Esmu jauneklīgs pēc paskata, — ģenerālis vilka vārdus, — bet gados esmu mazliet vecāks nekā patiesībā izskatos. Divpadsmitajā gadā man bija gadu desmit vai vienpadsmit. Savus gadus es arī pats labi nezinu. Formulārā skaits samazināts; bet man bija vājība pašam samazināt sev gadu skaitu visu mūžu.

—    Ticiet man, ģenerāli, tas man nemaz neliekas savādi, ka divpadsmitajā gadā jūs esat bijis Maskavā un … protams, jūs varat stāstīt… tāpat kā visi, kas tur bijuši. Kads no mūsu autobiogrāfiem iesāk savu grāmatu taisni ar to, ka divpadsmitajā gadā viņu, zīdaini, Maskavā ar maizi barojuši franču zaldāti.

—    Nu redziet, — ģenerālis iecietīgi piekrita, — gadījums ar mani, protams, nav no parastajiem, bet tajā nav arī nekā ārkārtīga. Bieži vien patiesība mums liekas neiespējama. Kambarpāžs! Dīvaini izklausās, protams. Bet tāds notikums ar desmitgadīgu bērnu varbūt izskaidrojams tieši ar viņa gadiem. Ar piecpadsmitgadīgu tā vairs nebūtu, pat nekādā ziņā nebūtu, jo piecpadsmit gadu vecumā es tai dienā, kad Napoleons iesoļoja Maskavā, neaizbēgtu no mūsu koka nama Stara ja Basmannajā, no savas mātes, kas bija nokavējusies izbraukt no Maskavas un drebēja aiz bailēm. Piecpadsmit gadu vecumā es arī būtu nobijies, bet desmit gadu vecs es ne no kā nebijos un izlauzos cauri pūlim pie paša pils lieveņa, kad Napoleons nokāpa no zirga.

—    Bez šaubām, jūs ļoti labi ieminējāties, ka taisni desmit gadu vecumā bērns varēja neizbīties… — piebalsoja kņazs, mulsdams un nomocīdamies ar domu, ka tūlīt nosarks.

—          Bez šaubām, un viss notika tik vienkārši un dabiski,

kā var notikt tikai īstenībā; ja pie šīs lietas ķertos romānists, viņš samelstu nebijušas un neticamas lietas.

—    Ak jā! — kņazs iesaucās. — Šī doma arī mani pārsteidza un pat nesen. Man zināma kāda patiesi notikusi slepkavība pulksteņa dēļ, tā jau tagad avīzēs aprakstīta. Būtu to izdomājis rakstnieks — tautas dzīves pazinēji un kritiķi tūlīt brēktu, ka tas ir neticami; bet, izlasījis to avīzēs kā faktu, jūs jūtat, ka taisni no tādiem faktiem mācāties pazīt krievu īstenību. Jūs to lieliski pateicāt, ģenerāli! — dedzīgi nobeidza kņazs, briesmīgi priecīgs, ka varējis izvairīties no kauna sārtuma sejā.

—     Vai nav tiesa? Vai nav tiesa? — iesaucās ģenerālis, un viņa acis iezibējās aiz prieka. — Puisēns, bērns, neizprazdams briesmas, spraucas cauri pūlim, lai redzētu spožumu, mundierus, svītu un beidzot diženo cilvēku, par kuru viņam tik daudz sastāstīts. Jo toreiz visi dažus gadus no vietas par viņu vien runāja. Pasaule bija pilna ar šo vārdu; es to, tā sakot, ar pienu biju iezīdis. Napoleons, iedams garām divu soļu atstatumā, nejauši uztver manu skatienu; bet es biju kundzēna tērpā, mani ģērba labi. Es vienīgais šajā pūlī, jūs būsiet vienis prātis…

—    Bez šaubām, tam vajadzēja viņu pārsteigt, un tas pierādīja viņam, ka ne visi izbraukuši un ka palikuši arī muižnieki ar bērniem.

— Tieši tā, tieši tā! Viņš gribēja piesaistīt bajārus! Kad viņš uzmeta man savu ērgļa skatienu, manas acis droši vien iezibējās viņam pretī. «Voilà un garçon bien éveillé! Qui est ton père?»   Es tūlīt atbildēju viņam, vai palikdams bez elpas aiz uztraukuma: «Ģenerālis, kas miris savas tēvzemes karalaukos.» — Le fils d'un boyard et d'un brave par-dessus le marché! J'aime les boyards. M'aimes-tu, petit?»  Uz šo ašo jautājumu es tikpat aši atbildēju: «Krievu sirds spējīga pat savas tēv-zemes ienaidniekā pazīt diženu cilvēku!» Tas ir, īstenībā neatceros, vai es burtiski tā sacīju... es biju bērns... bet doma noteikti bija tāda! Napoleons bija pārsteigts. Viņš padomāja un sacīja savai svītai: «Es mīlu šā bērna lepnumu! Bet, ja visi krievi domā kā šis bērns, tad ...» Viņš neizteica līdz galam un iegāja pilī. Es tūlīt iejuku svītā un skrēju viņam līdzi. Svīta jau pašķīrās manā priekšā un skatījās manī kā favorītā. Bet tas viss notika acumirklī… Atceros tikai, ka, ieiedams pirmajā zālē, imperators pēkšņi apstājās pie ķeizarienes Katrīnas ģīmetnes, ilgi raudzījās tajā, domās nogrimis, un beidzot sacīja: «Viņa bija diža sieviete!» — un pagāja garām. Pēc divām dienām pilī un Kremlī mani visi jau pazina un sauca par «le petit boyard». Es tikai naktis pārgulēt devos uz mājām. Mājās gandrīz vai prātu bija zaudējuši. Vēl pēc divām dienām nomirst Napoleona kambarpāžs barons de Bazankūrs, kas nebija pārcietis karagājienu. Napoleons atcerējās mani; mani paņēma, atveda, nepaskaidrojot, kas par lietu, uzlaikoja man nelaiķa divpadsmit gadus vecā puisēna mundieri un, kad jau bija atveduši mani mundierī pie imperatora un viņš pameta man ar galvu, man paziņoja, ka es esot pagodināts un iecelts par viņa majestātes kambarpāžu. Es biju priecīgs, es tiešām jutu pret viņu — un jau sen — siltas simpātijas … nu, un bez tam, jūs piekritīsiet, lielisks mundieris, tas bērnam daudz ko nozīmē… Es staigāju tumšzaļā frakā ar garām un šaurām ļipām; zelta pogas, sarkanas apšuves uz piedurknēm ar zelta izšuvumiem, augsta, stāva, vaļēja, ar zeltu izrakstīta apkakle, uzšuves uz frakas ļipām; cieši pieguļošas baltas briežādas bikses, balta zīda veste, zīda zeķes, kurpes ar sprādzēm… bet imperatora izjādēs, ja es piedalījos svītā, augsti stulmu zābaki. Lai gan stāvoklis nebija spīdošs un varēja nojaust, ka tuvojas milzu posts, tomēr etiķeti ievēroja, cik iespējams, un, jo vairāk bija jūtamas šīs nelaimes, jo punktīgāk.

—    Jā, protams… — nomurmināja kņazs, gandrīz pilnīgi apjucis, — jūsu piezīmes būtu… ārkārtīgi interesantas.

Ģenerālis, protams, atstāstīja jau to, ko vakar bija stāstījis Ļebedevam, un atstāstīja tekoši; bet te atkal neuzticīgi pašķielēja kņazā.

—    Manas piezīmes, — viņš sacīja ar divkāršu lepnumu, — uzrakstīt piezīmes? Tas nav mani vilinājis, kņaz! Ja vēlaties, manas piezīmes jau uzrakstītas, bet… guļ manā pultī. Lai tad, kad apbērs manas acis ar zemi, lai tad parādās, un, nav šaubu, tās tiks pārtulkotas arī citās valodās ne jau to literārās vērtības dēļ, nē, bet grandiozo, svarīgo faktu dēļ, kuru aculiecinieks es biju savā bērnībā; jo vairāk: bērnībā es iekļuvu visintīmākajā — tā sakot, «diženā cilvēka» guļamistabā! Es dzirdēju pa naktīm, kā vaidēja šis «milzis nelaimē», viņš nevarēja kautrēties vaidēt un raudāt bērna klātbūtnē, lai gan es jau sapratu, ka viņa ciešanu iemesls ir ķeizara Aleksandra klusēšana.

—    Jā, viņš taču rakstījis vēstules… ar miera priekšlikumiem … — bikli piebalsoja kņazs.

—     īstenībā mums nav zināms, par kādiem priekšlikumiem viņš tieši rakstījis, bet rakstīt rakstīja katru dienu, katru stundu — vēstuli pēc vēstules! Bija briesmīgi uzbudināts. Reiz naktī vienatnē es metos pie viņa ar asarām acīs (ak, es mīlēju viņu!). «Palūdziet, palūdziet ķeizaram Aleksandram piedošanu!» — es saucu viņam. Tas ir, man vajadzēja izteikties: «Salīgstiet ar ķeizaru Aleksandru mieru,» — bet kā bērns es naivi izsacīju visu savu domu. «Ak, mans bērns!» viņš atbildēja; viņš staigāja šurp un turp pa istabu. «Ak, mans bērns!» — viņš it kā nemanīja toreiz, ka man desmit gadu, un pat labprāt sarunājās ar mani. «Ak, mans bērns, esmu gatavs skūpstīt ķeizaram Aleksandram kājas, toties prūšu karalim, toties austriešu ķeizaram, ak, tiem mūžīgs naids, un… beidzot… tu neko nesaproti no politikas!» Viņš it kā atcerējās pēkšņi, ar ko runā, un apklusa, bet viņa acis vēl ilgi šķīla dzirksteles. Nu, ja es aprakstītu visus šos faktus, — bet es biju aculiecinieks vēl svarīgākiem faktiem, — ja es tos izdotu tagad, tad visi šie kritiķi, visas šīs literārās godkāres, visas šīs skaudības, partijas, un … nē, padevīgi pateicos!

—     Par partijām jūs, protams, pareizi piebildāt, es jums piekrītu, — kņazs klusu atbildēja, brītiņu padomājis, — es jau arī nupat viņdien izlasīju Šarasa grāmatu par Vaterlo kauju. Grāmata, acīm redzot, nopietna, un speciālisti apgalvo, ka to sarakstījis lietpratējs. Taču katrā lappusē vīd prieks par Napoleona pazemojumu, un, ja vien varētu apstrīdēt jebkuru Napoleona talanta pazīmi arī citās kaujās, tad Sarass droši vien ļoti priecātos par to; bet tas vairs nav labi tik nopietnā sacerējumā, jo tas ir partijas gars. Vai jūs toreiz bijāt ļoti aizņemts savā dienestā pie … imperatora?

Ģenerālis bija sajūsmā. Kņaza piezīme ar savu nopietnību un vientiesību izklīdināja pēdējās neuzticības paliekas.

—    Sarass! Ak, es pats biju sašutis! Es tūdaļ aizrakstīju viņam, bet… patiesībā vairs neatceros… Jūs jautājat, vai es biju aizņemts dienestā? Ak nē! Mani nosauca par kambarpāžu, bet es jau arī toreiz neuzskatīju to par nopietnību. Turklāt Napoleons drīz vien zaudēja jebkuru cerību tuvināt sev krievus un, protams, būtu aizmirsis arī mani, ko bija tuvinājis aiz politiskiem apsvērumiem, ja vien… ja vien viņš nebūtu iemīlējis mani personīgi, es to tagad droši saku. Bet pie viņa mani vilka sirds. Nekāda dienesta no manis neprasīja: reizēm bija jāierodas pilī un … uz zirga jāpavada imperators izjādēs, tas ir viss. Es biju diezgan labs jātnieks. Viņš izjāja priekšpusdienās, svītā parasti bija Davū, es, mameluks Rustans …

—    Konstans, — nezin kāpēc pēkšņi kņazam izspruka par lūpām.

—     N-nē, Konstana toreiz nebija; viņš toreiz veda vēstuli … ķeizarienei Zozefīnei; bet viņa vietā divi raitnieki, daži poļu ulāni… nu, tā arī visa svīta, izņemot ģenerāļus, protams, un maršalus, kurus Napoleons ņēma līdzi, lai kopā ar viņiem apskatītu apkārtni, karaspēka novietni, apspriestos… Visbiežāk pie viņa atradās Davū, ka tagad atceros: milzīgs, pilnīgs, aukstasinīgs cilvēks ar acenēm, dīvainu skatienu. Ar viņu imperators visbiežāk apspriedās. Viņš augstu vērtēja tā domas. Atceros, viņi bija apspriedušies jau vairākas dienas; Davū nāca kā rītos, tā vakaros, bieži vien pat strīdējās; beidzot Napoleons it kā sāka piekrist. Viņi bija divatā kabinetā, es — trešais, gandrīz viņu nepamanīts. Pēkšņi Napoleona skatiens nejauši krīt uz mani, dīvaina doma pazib viņam acīs. «Bērns!» viņš pēkšņi saka man. «Kā tu domā: ja es pieņemtu pareizticību un atbrīvotu jūsu vergus, krievi sekotu man vai ne?» — «Nekad!» es sašutumā iesaucos. Napoleons bija pārsteigts. «Šā bērna acīs, kas iezibējās patriotismā,» viņš sacīja, «es izlasīju visas krievu tautas domas. Pietiek, Davū! Tās tikai fantāzijas! Izklāstiet savu otro projektu.»

—    Jā, bet arī šajā projektā bija spēcīga doma! — kņazs sacīja, šķietami ieinteresēdamies. — Tad jūs piedēvējat šo projektu Davū?

—    Vismaz viņi apspriedās kopā. Protams, tā bija Napoleona doma, kā ērgļa lidojums, bet arī otrs projekts tāpat bija doma… Tas ir tas pats slavenais «conseil du lion»1 , kā pats Napoleons nosauca šo Davū padomu. Tas bija tāds, ka jāieslēdzas Kremli ar visu karaspēku, jāsaceļ barakas, jārok nocietinājumi, jānostāda lielgabali, jānokauj iespējami daudz zirgu un jāpiesāla to gaļa; iespējami vairāk jāsadabū un jāsalaupa labības un jāpārziemo līdz pavasarim; bet pavasarī jāizlaužas cauri krieviem. Šis projekts stipri aizrāva Napoleonu. Mēs jādelējām ik dienas ap Kremļa sienām, viņš norādīja, kur jaukt, kur celt, kur lunetu, kur ravelīnu, kur blokmāju virkni, — skatiens, ātrums, trieciens! Viss bija beidzot izlemts; Davū mācās virsū, lai saņemtu galīgo lēmumu. Atkal viņi bija divatā un es — trešais. Atkal Napoleons staigāja pa istabu, sakrustojis rokas. Es nevarēju atrauties no viņa sejas, sirds man dauzījās. «Eseju.» sacīja Davū. «Uz kurieni?» jautāja Napoleons. «Sālīt zirgus,» sacīja Davū. Napoleons nodrebēja, te izšķīrās liktenis. «Bērns!» viņš pēkšņi man sacīja. «Ko tu domā par mūsu plānu?» Protams, viņš jautāja man tā, kā dažreiz cilvēks ar milzīgām prāta spējām pēdējā brīdī ļauj, lai visu izšķir raksts vai ērglis. Es vēršos nevis pie Napoleona, bet pie Davū un saku ar iedvesmu: «Taisieties, ģenerāli, ka tiekat!» Projekts bija sagrauts. Davū paraustīja plecus un iziedams nočukstēja: «Bah II devient saperstitieux!»2 Bet uz rītdienu tika izsludināta atkāpšanās.

—    Tas viss ir ārkārtīgi interesanti, — kņazs sacīja tikko dzirdami, — ja tas viss tā arī bijis… tas ir, es gribu sacīt… — viņš pasteidzās sevi pārlabot.

—    Ak, kņaz! — ģenerālis iesaucās, tā apreibis no sava stāsta, ka droši vien palaistu garām pat vislielāko neuzmanību. — Jūs sakāt: «Viss tā bijis!» Bet ir bijis vēl vairāk, ticiet man, ka ir bijis daudz vairāk! Šie visi ir tikai sīki politiski fakti. Bet, atkārtoju, es esmu bijis šā diženā cilvēka naktī raudātu asaru un vaidu liecinieks; bet to jau neviens nav redzējis, izņemot mani! Beigās, tiesa, viņš vairs neraudāja, asaru nebija, tikai reizēm vaidēja; bet seja viņam arvien vairāk un vairāk satumsa. Itin kā mūžība jau plestu pār viņu savus drūmos spārnus. Dažreiz pa naktīm mēs pavadījām daudzas stundas vieni klusēdami, — mameluks Rustans parasti krāca blakus istabā; briesmīgi cieši gulēja šis cilvēks. «Toties viņš uzticīgs man un dinastijai,» par viņu teica Napo-

1   «Lauvas padoms» (franc.).

2              Viņš kļūst māņticīgs! (Franc.) leons. Kādreiz man bija ļoti sāpīgi, un pēkšņi viņš pamanīja asaras manās acīs, viņš noraudzījās manī aizkustināts. «Tev žēl manis!» viņš iesaucās. «Tev, bērns, un vēl varbūt manis būs žēl citam bērnam, manam dēlam, le roi de Rome] ; citi visi, visi mani neieredz, bet brāļi pirmie iegrūdīs mani nelaimē!» Es sāku skaļi raudāt un metos pie viņa; te arī viņš neizturēja; mēs apkampāmies, un mūsu asaras sajaucās. «Uzrakstiet vēstuli ķeizarienei Zozefīnei!» es raudot viņam sacīju. Napoleons nodrebēja, padomāja un sacīja man: «Tu atgādināji man trešo sirdi, kas mani mīl; pateicos tev, mans draugs!» Turpat sēdās un rakstīja Zozefīnei to vēstuli, ar kuru jau nākošajā dienā tika nosūtīts Konstans.

—    Jūs darījāt lieliski, — sacīja kņazs, — ļaunu domu brīdī jūs uzvedinājāt viņu uz cēlām jūtām.

—    Tiešām, kņaz, un cik jauki jūs to izskaidrojat saskaņā ar jūsu paša sirdi! — aizrautīgi iesaucās ģenerālis, un — savādi — īstas asaras iemirdzējās viņam acīs. — Jā, kņaz, jā, tas bija lielisks skats! Un, vai zināt, es tikko neaizbraucu viņam līdzi uz Parīzi un, protams, būtu bijis kopā ar viņu gūstā «tveicīgajā salā», bet — ak vai! — mūsu likteņi šķīrās. Mēs gājām katrs savu ceļu: viņš — uz tveicīgo salu, kur kaut reizi briesmīgu skumju brīdī varbūt atcerējās asaras, ko raudāja nabaga puisēns, kurš apkampa viņu Maskavā un piedeva viņam; bet mani nosūtīja uz kadetu korpusu, kur es atradu vienīgi dresūru, biedru rupjību un… Ak vai! Viss izkūpēja kā dūmi! «Es negribu tevi atņemt tavai mātei un neņemu sev līdzi!» viņš sacīja man atkāpšanās dienā. «Bet es gribētu kaut ko darīt tavā labā.» Viņš jau sēdās zirgā. «Ierakstiet man kaut ko manas māsas albumā atmiņai,» es sacīju bikli, jo viņš bija ļoti satraukts un drūms. Viņš atgriezās, paprasīja spalvu, paņēma albumu. «Cik gadu tavai māsai?» viņš man jautāja, jau turēdams spalvu rokā. «Trīs gadi,» es atbildēju. — «Petite fille alors.»2 un aši ierakstīja albumā:

Ne mentez Jamais!

Napolйon, votre ami sincиre 3

Tāds padoms un tādā brīdī, jūs piekritīsiet, kņaz!

1  Romas ķeizaram (Iranc.).

2   Vēl gluži meitenīte. (Franc.)

3   Nekad nemelojiet! Napoleons, jūsu sirsnīgais draugs. (Franc.)

—    Jā, tas ir nozīmīgi.

—    Šī lapiņa zelta rāmī, zem stikla visu mūžu karājās manas māsas vieSistabā visredzamākajā vietā līdz pat viņas nāvei — viņa nomira dzemdībās; kur tā tagad — nezinu… bet… ak mans dievs! Pulkstenis jau divi! Kā es aizkavēju jūs, kņaz! Tas nav piedodams.

Ģenerālis piecēlās no krēsla.

—    Ak, gluži otrādi! — nomurmināja kņazs. — Jūs man tā pakavējāt laiku, un… beidzot… tas tik interesanti; es jums tā pateicos!

—    Kņaz! — sacīja ģenerālis, atkal sāpīgi saspiezdams viņam roku un zibošām acīm cieši raudzīdamies viņā, it kā pats pēkšņi būtu attapies, kādas piepešas domas apstulbināts. — Kņaz! Jūs esat tik labs, tik atklāts, ka man kļūst dažreiz pat žēl jūs. Es aizgrābts noskatos uz jums; ak, lai tas kungs jūs svētī! Lai jūsu dzīve sākas un zied… mīlestībā! Bet mana ir galā! Ak, piedodiet, piedodiet!

Viņš aši izgāja, seju rokām aizsedzis. Ka viņa uzbudinājums patiess, kņazam nevarēja būt šaubu. Viņš saprata arī, ka vecais aizgāja savu panākumu apreibināts; bet viņam tomēr bija nojauta, ka šis bija viens no tās šķiras meliem, kuri, lai gan melo ar baudu un pat aizmirstoties, tomēr arī sava reiboņa visaugstākajā stadijā klusībā mana aizdomas, ka viņiem taču netic, ka nemaz arī nevar ticēt. Savā tagadējā stāvoklī vecais varēja attapties, pārlieku nokaunēties, turēt kņazu aizdomās par bezgalīgu līdzcietību pret viņu, apvainoties. «Vai es neizdarīju slikti, ka novedu viņu līdz tādai iedvesmai?» kņazs bažījās, pēkšņi neizturēja un sāka briesmīgi smieties, smējās minūtes desmit. Viņš jau sāka pārmest sev šos smieklus; bet tūlīt saprata, ka nav ko pārmest, tāpēc ka viņam bija bezgalīgi žēl ģenerāļa.

Viņa nojautas piepildījās. Jau vakarā viņš saņēma dīvainu zīmīti, īsu, bet noteiktu. Ģenerālis paziņoja, ka viņš arī no kņaza šķiroties uz visiem laikiem, ka cienot viņu un esot pateicīgs viņam, bet pat arī no viņa nepieņemšot «līdzcietības pierādījumus, kas pazemo jau tā nelaimīga cilvēka cieņu». Kad kņazs padzirdēja, ka vecais ieslēdzies pie Ņinaš Aleksandrovnas, tad gluži nomierinājās. Bet mēs jau redzējām, ka ģenerālis bija kaut ko ļaunu nodarījis arī pie Ļizavetas Prokofjevnas. Te mēs nevaram izklāstīt sīkumus, bet pieminēsim īsumā, ka satikšanās būtība bija tāda: ģenerālis nobaidīja Ļizavetu Prokofjevnu, bet ar rūgtuma pilnajiem norādījumiem uz Gaņu noveda viņu sašutumā. Viņu izraidīja ar negodu. Taisni tāpēc viņš arī pavadīja tādu nakti un tādu rītu, sajuka galīgi un izskrēja uz ielas gandrīz vai ārprātā.

Koļa vēl arvien neizprata šo notikumu pilnībā un pat cerēja uzvarēt ar bardzību.

—    Nu, kurp mēs tagad vilksimies, kā jūs domājat, ģenerāli? — viņš sacīja. — Pie kņaza nevēlaties, ar Ļebedevu esat saķildojies, naudas jums nav, man tās nekad nav bijis. Tā nu esam palikuši, kā saka, ar garu degunu sēžam uz ielas.

—    Patīkamāk sēdēt ar garu degunu nekā bez deguna, — nomurmināja ģenerālis, — ar šo… kalambūru es sacēlu sajūsmu… virsnieku sabiedrībā… četrdesmit ceturtajā … Tūkstoš … astoņi simti… četrdesmit ceturtajā gadā, jā! … Es neatceros… Ak, neatgādini! «Kur mana jaunība, kur mans svaigums!» Kā iesaucās… kas tā iesaucās, Koļa?

—    Gogoļa «Mirušajās dvēselēs», tētiņ, — atbildēja Koļa un bailīgi pašķielēja tēvā.

—    Mirušās dvēseles! Ak jā, mirušās! Kad apglabāsi mani, uzraksti uz kapa: «Šeit dus mirusī dvēsele!»

Kā vajā negods mani nu!

Kas to sacījis, Koļa?

—    Nezinu, tētiņ.

—    Jeropegova neesot bijis! Jeroškas Jeropegova!… — viņš iebrēcās kā negudrs, apstādamies uz ielas. — Un tas ir dēls, miesīgs dēls! Jeropegovs ir cilvēks, kas man bija vienpadsmit mēnešus brāļa vietā, kura dēļ es divkaujā… Viņam kņazs Vigoreckis, mūsu kapteinis, saka, tukšojot pudeli: «Griša, kur tu savu Annu dabūji, saki man?» — «Savas tēvzemes laukos, tur es to dabūju!» — Es kliedzu: «Bravo, Griša!» Nu, te arī sanāca divkauja, bet pēc tam salaulājās… ar Marju Petrovnu Su… Sutuginu un krita kaujas… Lode atlēca no mana krusta uz krūtīm un taisni viņam pierē. «Nemūžam neaizmirsīšu!» iekliedzās un nogāzās uz vietas. Es… es dienēju godīgi, Koļa; es dienēju cēlsirdīgi, bet negods — «kā vajā negods mani nu»! Tu un Ņina atnāksiet pie mana kapiņa… «Nabaga Ņina!» Es agrāk viņu tā saucu, Koļa, sen, pašā pirmajā laikā, un viņa tā mīlēja… Ņina, Ņina! Kā esmu izpostījis tavu likteni! Par ko tu vēl vari mīlēt mani, pacietīgā dvēsele! Tavai mātei ir eņģeļa dvēsele, Koļa, vai tu dzirdi, eņģeļa!

—           To es zinu, tētiņ. Tētiņ, mīļais, atgriezīsimies mājās pie māmiņas! Viņa skrēja mums pakaļ! Nu, kam jūs apstājāties! It kā jūs nesaprastu… Nu, ko tad jūs raudat?

Koļa pats raudāja un skūpstīja tēvam rokas.

—    Tu skūpsti man rokas, tu!

—           Nu jā, jums, jums. Nu, kas tur par brīnumu? Nu, ko jūs tā kaucat ielas vidū, vēl saucaties par ģenerāli, karavīrs, nu, ejam!

—           Lai dievs tevi svētī, mīļo puisīt, par to, ka biji godprātīgs pret negodā kritušo — jā! — pret negodā kritušo večuku, savu tēvu… lai būtu arī tev tāds pats puisītis … le roi de Rome… Ak, grūti man, skumji man!

Kur tavs kaps ir, aukle mīļā!

Kas tā ir iesaucies, Koļa?

—           Nezinu, nezinu, kas tā iesaucies! Dosimies mājās tūlīt, tūlīt! Es Gaņu piekaušu, ja vajadzīgs… kurp tad jūs atkal?

Bet ģenerālis vilka viņu uz kāda tuvākā nama lieveni.

—    Kur jūs? Tas ir svešs lievenis!

Ģenerālis apsēdās uz lieveņa un vilka Koļu aiz rokas sev klāt.

—           Pieliecies, pieliecies! — viņš murmināja. — Es tev visu pateikšu … negods… pieliecies… ausi, ausi; es ausī iečukstēšu …

—           Ko jūs darāt! — Koļa briesmīgi nobijās, tomēr pielika ausi.

—           Le roi de Rome… — nočukstēja ģenerālis, viscaur drebēdams.

—    Ko?… Kas jums uznācis, kāds le roi de Rome?…

—           Es… es… — atkal čukstēja ģenerālis, arvien ciešāk un ciešāk pieķerdamies «savam puisēnam» pie pleca, — es … gribu… es tev… visu, Marja, Marja… Petrovna Su-su-su…

Koļa izrāvās, satvēra pats ģenerāli aiz pleciem un kā neprātīgs raudzījās viņā. Vecais tumši nosarka, viņa lūpas kļuva zilas, sīki drebuļi pārskrēja pār seju. Pēkšņi viņš noslīga un lēnām sāka zvelties Koļam uz rokas.

—           Trieka! — Koļa iekliedzās pār visu ielu, beidzot atģidies, kas notiek.

V

Taisnību sakot, Varvara Ardalionovna sarunā ar brāli mazliet bija pārspīlējusi ziņas par kņaza bildinājumu Aglajai Jepančinai. Varbūt kā tālredzīga sieviete viņa nojauta to, kam bija jānotiek tuvākajā nākotnē, varbūt, apbēdināta par izgaisušo sapni (kam arī pati, taisnību sakot, nebija ticējusi), viņa kā cilvēks nespēja liegt sev prieku ar nelaimes pārspīlējumu ieliet vēl vairāk indes brālim sirdī, lai gan brāli viņa sirsnīgi un pašaizliedzīgi mīlēja. Bet nekādā ziņā viņa nevarēja dabūt no savām draudzenēm Jepančinām tādas sīkas ziņas; bija tikai mājieni, līdz galam neizteikti vārdi, noklusējumi, minējumi. Bet varbūt Aglajas māsas ar nolūku kaut ko bija izpļāpājušas, lai arī pašas kaut ko dabūtu zināt no Var varas Ardalionovnas, varēja būt beidzot pat tā, ka arī viņas nespēja liegt sev sievišķīgo prieku mazliet paķircināt draudzeni, kaut arī bērnības draudzeni: nevarēja taču viņas nepamanīt tik ilgā laikā kaut sīku viņas nodomu daļiņu.

No otras puses, arī kņazs, lai gan viņam bija pilnīgi taisnība, apgalvojot Ļebedevam, ka neko nevarot viņam pastāstīt un ka ar viņu it nekas sevišķs neesot atgadījies, tāpat varbūt maldījās. Patiesi ar visiem bija noticis it kā kaut kas ļoti dīvains: nekas nebija noticis, un tai pašā laikā it kā ļoti daudz kas bija noticis. Šo pēdējo tad arī bija uzminējusi Varvara Ardalionovna ar savu nemaldīgo sievietes instinktu.

Kā tas tomēr bija gadījies, ka pie Jepančiniem visiem uzreiz pēkšņi radās viena kopīga doma, ka ar Aglaju noticis kaut kas svarīgs un ka izšķiras viņas liktenis, — to ļoti grūti izklāstīt pēc kārtas. Bet, kolīdz bija pazibējusi šī doma un visiem uzreiz, tā arī visi uzreiz palika pie tā, ka jau sen esot visu saskatījuši un visu to skaidri paredzējuši, ka viss bijis skaidrs jau no «nabaga bruņinieka» laikiem, pat jau agrāk, tikai tad vēl negribējuši ticēt tādai nejēdzībai. Tā apgalvoja māsas; protams, arī Ļizaveta Prokofjevna agrāk par visiem visu paredzējusi un uzzinājusi, un sen jau viņai esot «sāpējusi sirds», bet — vai jau sen vai ne — tagad doma par kņazu pēkšņi bija kļuvusi viņai gluži nepieņemama, jo sevišķi tāpēc, ka izsita viņu no sliedēm. Te pacēlās jautājums, kas bija nekavējoties jāatrisina; bet nabaga Ļizaveta Prokofjevna ne tikai nevarēja to atrisināt, šo jautājumu viņa nespēja pat izvirzīt pilnīgi skaidri, lai kā nopūlējās. Jautājums bija grūts. «Vai kņazs ir labs vai nav labs? Vai tas viss ir labi vai nav labi? Ja nav labi (kas nav apšaubāms), kāpēc tad īsti nav labi? Bet, ja varbūt ir labi (kas arī iespējams), kāpēc tad īsti ir labi?» Pats ģimenes tēvs Ivans Fjodorovičs, protams, bija vispirms izbrīnījies, bet pēc tam pēkšņi atzinās, ka taču «nudien arī viņam kaut kas tamlīdzīgs visu šo laiku tā kā licies, kā ne, bet tad pēkšņi it kā tomēr tā vien licies». Viņš tūdaļ apklusa, kad laulātā draudzene uzmeta viņam bargu skatienu, viņš apklusa no rīta, taču vakarā divatā ar sievu, kad bija spiests atkal runāt, pēkšņi un it kā sevišķi mundri izteica dažas negaidītas domas: «Būtībā taču kas tur? …» (Klusēšana.) «Protams, tas viss ļoti savādi, ja vien tā ir patiesība, un viņš nestrīdoties, bet…» (Atkal klusēšana.) «Bet, no otras puses, ja skatāmies uz lietām tieši, tad kņazs taču nudien brīnum jauks Puisis un … un, un — nu, galu galā vārds taču, mūsu cilts vārds, tas viss izskatīsies, tā sakot, it kā tiek celts cilts vārds, kas kritis pazemojumā sabiedrības acīs, tas ir, raugoties no šā viedokļa, tāpēc … protams, sabiedrība paliek sabiedrība, bet arī kņazs tak nav bez mantas, kaut arī tā nav nekāda lielā manta. Viņam ir … un … un … un…» (Ilgstoša klusēšana un vairāk galīgi nekā.) Noklausījusies vīrā, Ļizaveta Prokofjevna pilnīgi zaudēja savaldīšanos.

Pēc viņas domām, viss notikušais esot «nepiedodamas un pat noziedzīgas blēņas, fantastiska aina, muļķīga un nejēdzīga». Pirmām kārtām jau tas vien, ka «šis kņaziņš ir slims idiots, otrkārt — muļķis, ne sabiedrību pazīst, ne viņam sabiedrībā kāda vieta, — kam viņu var rādīt, kur iekārtot? Kaut kāds neiedomājams demokrāts, pat pakāpes nav nekādas, un… un… ko teiks Belokonska? Un vai gan tādu, vai tādu vīru mēs iedomājāmies un iecerējām Aglajai?» Beidzamais arguments bija, protams, pats galvenais. Mātes sirds drebēja no šīm pārdomām, vai pušu plīsa un raudāja, lai gan tai pašā laikā kaut kas arī sakustējās šai sirdī un pēkšņi sacīja viņai: «Bet kāpēc gan kņazs nav tāds, kāds jums vajadzīgs?» Nu, tad taisni šie viņas pašas sirds iebildumi Ļizavetai Prokofjevnai sagādāja visvairāk raižu.

Aglajas māsām nezin kāpēc patika doma par kņazu, pat nelikās nemaz tik dīvaina; vārdu sakot, viņas pēkšņi varēja nostāties pat pilnīgi viņa pusē. Bet viņas abas nolēma klusēt. Reizi par visām reizēm bija novērots ģimenē, ka, jo stūrgalvīgāk un neatlaidīgāk dažreiz kādā kopējā un strīdīgā ģimenes lietā pieauga Ļizavetas Prokofjevnas iebildumi un pretestība, jo vairāk visiem likās — tā ir pazīme, ka viņa varbūt jau piekritusi šim punktam. Aleksandrai Ivanovnai tomēr nebija iespējams pilnīgi klusēt. Jau sen atzinusi viņu par savu padomdevēju, māmiņa tagad ik brīdi aicināja viņu un noprasīja viņas domas, bet galvenais — atmiņas, tas ir: «Kā gan tas viss noticis? Kāpēc to neviens nav redzējis? Kāpēc toreiz neko nesacīja? Ko nozīmēja toreiz šis nejaukais «nabaga bruņinieks»? Kāpēc viņa viena, Ļizaveta Prokofjevna, nosodīta par visiem rūpēties, visu ievērot un iepriekš nojaust, bet visi pārējie — tikai vārnas skaita?» — u. tml. Aleksandra Ivanovna sākumā bija piesardzīga un piebilda tikai, ka viņai liekoties diezgan pareiza tētiņa ideja par to, ka sabiedrības acīs varot likties ļoti apmierinoši, ja kņazu Miškinu izvēlētos par vīru kādai no Jepančinām. Pamazām vien iekarsdama, viņa pat piebilda, ka kņazs nemaz neesot «muļķītis» un nekad tāds neesot bijis, bet, runājot par nozīmi, — tad taču diezin kā vēl pēc dažiem gadiem noteikšot kārtīga cilvēka nozīmi pie mums Krievijā — vai pēc agrākajiem obligātajiem panākumiem dienestā vai pēc kā cita? Uz visu to māmiņa nekavējoties atcirta, ka Aleksandra esot «brīvdomātāja un ka pie visa vainīgs viņu nolādētais sieviešu jautājums». Tad pēc pusstundas devās uz pilsētu un no turienes uz Akmens salu, lai satiktos ar Belokonsku, kura, kā par spīti, tanī laikā bija pagadījusies Pēterburgā, bet drīz vien jau taisījās aizbraukt. Belokonska bija Aglajas krustmāte.

«Vecā» Belokonska uzklausīja visu drudžaino un izmisuma pilno Ļizavetas Prokofjevnas atzīšanos, bet viņu nemaz neaizkustināja apjukušās ģimenes mātes asaras, viņa pat paskatījās uz to zobgalīgi. Viņa bija briesmīga despote; draudzībā, pat ļoti senā, viņa nevarēja paciest vienlīdzību, bet uz Ļizavetu Prokofjevnu skatījās pilnīgi kā uz savu piotegēe — tāpat kā pirms trīsdesmit pieciem gadiem — un nekādi nevarēja samierināties ar viņas rakstura skarbumu un patstāvību. Viņa piebilda starp citu, ka tā vien liekoties, ka viņi visi tur pēc sava vecā paraduma pārāk aizsteigušies uz priekšu un no mušas iztaisījuši ziloni; viņa, lai kā centusies ieklausīties, neesot pārliecināta, ka pie viņiem tiešām būtu noticis kaut kas nopietns; varbūt labāk būtu pagaidīt, kamēr vēl kaut kas atgadās; kņazs, pēc viņas domām, esot krietns jauneklis, lai gan slims, savādnieks un pārāk nenozīmīgs. Visļaunākais, ka viņš atklāti uzturot mīļāko. Ļizaveta Prokofjevna ļoti labi saprata, ka Belokonska mazliet dusmojas par viņas ieteiktā Jevgeņija Pavloviča neveiksmi. Ļizaveta Prokofjevna atgriezās mājās Pavlovskā vēl vairāk uztraukta nekā aizbraucot un tūdaļ visiem sadeva, galvenais, par to, ka «prātu zaudējuši», ka galīgi nekur citur tādas lietas neatgadoties, tikai pie viņiem. «Kam tāda steiga? Kas noticis? Lai cik uzmanīgi es skatos, nekādi nevaru sacīt, ka. tiešām kaut kas būtu noticis! Pagaidiet, kamēr vēl notiks! Daudz kas Ivanam Fjodorovičam varēja likties, nevar taču no mušas taisīt ziloni?» — u. tml.

Tātad iznāca, ka vajag nomierināties, skatīties uz visu aukstasinīgi un gaidīt. Bet, ak vai, miers nenoturējās ne desmit minūtes. Pirmo triecienu aukstasinībai deva ziņa par to, kas noticis, kamēr māmiņa ciemojusies Akmens salā. (Ļizavetas Prokofjevnas brauciens notika tūlīt otrā rītā pēc tam, kad kņazs dienu iepriekš bija atnācis pēc divpadsmitiem, nevis desmitos.) Māsas uz māmiņas nepacietīgajiem jautājumiem atbildēja ļoti sīki un, pirmkārt, ka «it nekas, šķiet, viņas prombūtnē nav noticis», ka kņazs ieradies, ka Aglaja ilgi viņam likusi gaidīt — vai pusstundu, tad iznākusi un, kā iznākusi, tūlīt uzaicinājusi kņazu spēlēt šahu, ka šaha spēlē kņazs pat gājienus neprotot un Aglaja viņu tūlīt uzvarējusi; bijusi ļoti priecīga un briesmīgi kauninājusi kņazu par viņa neprašanu, briesmīgi smējusies par viņu, tā ka žēl bijis kņazā skatīties. Pēc tam aicinājusi spēlēt kārtis — «uz cūkām». Bet te iznācis pilnīgi otrādi; izrādījies, ka kņazs šai spēlē tik spēcīgs kā… kā profesors; spēlējis meistariski; Aglaja gan blēdījusies, gan kārtis mainījusi, gan, viņam redzot, stiķus zagusi, tomēr viņš katru reizi atstājis viņu cūkās — kādas piecas reizes pēc kārtas. Aglaja briesmīgi saniknojusies, pat gluži aizmirsusies; sarunājusi kņazam tādas rupjības un bezkaunības, ka viņš vairs neesot pat smējies un esot palicis-gluži bāls, kad viņa beidzot tam pateikusi, ka «viņa savu kāju nesperšot šai istabā, kamēr viņš te sēdēšot, un ka viņam pat jākaunoties nākt pie viņiem un vēl pa naktīm, pēc divpadsmitiem, pēc visa tā, kas noticis». Tad aizcirtusi durvis un aizgājusi. Kņazs devies projām kā no bērēm, lai kā viņas to mierinājušas. Pēkšņi stundas ceturksni pēc kņaza aiziešanas Aglaja noskrējusi no augšas terasē, pie tam tik steidzīgi, ka pat acis nepaspējusi noslaucīt, bet acis viņai bijušas saraudātas; noskrējusi tāpēc, ka atnācis Koļa un atnesis ezi. Visi sākuši aplūkot ezi; uz viņu jautājumiem Koļa paskaidrojis, ka ezis neesot viņa, bet ka viņš nākot tagad kopā ar savu biedru, otru ģimnāzistu Kostju Ļebedevu, kas palicis uz ielas un kaunoties nākt iekšā, tāpēc ka nesot cirvi; ezi un cirvi viņi nopirkuši no pretimnācēja zemnieka. Ezi zemnieks pārdevis un paņēmis par to piecdesmit kapeiku, bet viņi paši pierunājuši pārdot cirvi pie tās pašas reizes, un esot arī ļoti labs cirvis. Te pēkšņi Aglaja briesmīgi uzmākušies Koļam, lai tas viņai par varu tūlīt pārdodot ezi, Koļu pat par «mīļo» nosaukusi. Koļa ilgi neesot bijis mierā, bet beidzot neizturējis un pasaucis Kostju Ļebedevu, kas tiešām ienācis ar cirvi rokā un bijis ļoti apmulsis. Bet te pēkšņi izrādījies, ka ezis nemaz neesot bijis viņu, bet piederējis kādam trešajam zēnam Petrovam, kurš iedevis viņiem abiem naudu, lai nopērkot no kāda ceturtā zēna Šlosera «Vēsturi», ko tas aiz naudas trūkuma izdevīgi pārdodot; viņi devušies pirkt Šlosera «Vēsturi», bet nenocietušies un nopirkuši ezi, tātad kā ezis, tā cirvis piederot šim trešajam zēnam, kam viņi patlaban tos arī nesot Šlosera «Vēstures» vietā. Bet Aglaja tā uzplijusies, ka viņi beidzot izšķīrušies un pārdevuši viņai ezi. Kolīdz Aglaja saņēmusi ezi, tā tūlīt ar Koļas palīdzību ielikusi to pītā grozā, apsegusi ar salveti un lūgusi Koļam, lai tas tūdaļ, nekur neiegriezdamies, aiznesot ezi kņazam viņas vārdā ar lūgumu pieņemt par «visdziļākās cieņas zīmi». Koļa ar prieku piekritis un apsolījies aiznest, bet tūlīt pats uzplijies: «Ko nozīmē ezis un šāda dāvana?» Aglaja atbildējusi viņam, ka tā nav viņa darīšana. Viņš atbildējis, ka esot pārliecināts — te slēpjoties alegorija. Aglaja sadusmojusies un atcirtusi viņam, ka viņš esot puika un nekas vairāk. Koļa tūdaļ asi atteicis viņai — ja viņš nebūtu cienījis viņā sievieti un turklāt vēl savu pārliecību, tad uz vietas pierādītu viņai, ka prot atbildēt uz šādu apvainojumu. Beidzies tomēr tā, ka Koļa līksmu prātu devies nogādāt ezi, bet viņam līdzi skrējis arī Kost ja Ļebedevs; Aglaja nenocietusies un, redzēdama, ka Koļa pārāk vicina grozu, kliegusi viņam pakaļ no terases, «Lūdzu, mīļais Koļa, nenometiet zemē!» — it kā nemaz nebūtu ar viņu nupat sarājusies. Koļa apstājies un arī, it kā nebūtu rājies, iesaucies visai iztapīgi: «Nē, nenometīšu, Aglaja Ivanovna. Esiet pilnīgi mierīga!» — un aizskrējis pa galvu pa kaklu. Aglaja pēc tam sākusi briesmīgi smieties un ieskrējusi istabā ārkārtīgi apmierināta, un augu dienu pēc tam bijusi ļoti apmierināta.

Tāda ziņa pilnīgi satrieca Ļizavetu Prokofjevnu. Varētu likties: kas tad tur sevišķs? Bet, kā redzams, viņai bija tāds garastāvoklis. Viņas satraukums bija sasniedzis augstāko pakāpi, un galvenais — ezis; ko nozīmē ezis? Kas te norunāts? Kas ar to jāsaprot? Kas tā par zīmi? Kas par telegrammu? Turklāt vēl nabaga Ivans Fjodorovičs, kas bija te pagadījies iztaujas laikā, galīgi samaitāja visu lietu ar savu atbildi. Pēc viņa domām, telegrammas te neesot bijis nekādas, un ezis esot «tikai ezis un nekas vairāk — varbūt gan bez tam nozīmē draudzību, aizvainojuma aizmiršanu un miera salīgšanu, vārdu sakot, ir tikai nerātnība, bet katrā ziņā nevainīga un piedodama.»

Piebildīsim iekavās, ka viņš bija atminējis pareizi. Kņazs, atgriezies mājās no Aglajas viņas apsmiets un padzīts, sēdēja jau kādu pusstundu visdrūmākajā izmisumā, kad pēkšņi ieradās Koļa ar ezi. Tūlīt debeŠis noskaidrojās, kņazs pamodās kā no miroņiem, iztaujāja Koļu, pieķērās pie katra viņa vārda, izprašņāja reižu desmit to pašu, smējās kā bērns un ik brīdi spieda rokas abiem zēniem, kas smējās un skaidrām acīm lūkojās viņā. Iznāca tātad, ka Aglaja piedod un kņazs atkal var doties pie viņas jau šovakar pat, un viņam tas bija ne tikai pats svarīgākais, bet viss.

—    Kādi mēs vēl esam bērni, Koļa! Un… un… cik tas labi, ka mēs esam bērni! — viņš beidzot aizrautīgi iesaucās.

—    Gluži vienkārši, viņa jūs mīl, kņaz, tas ir viss! — autoritatīvi un iespaidīgi atbildēja Koļa.

Kņazs nosarka, bet šoreiz neteica ne vārda, un Koļa tikai skaļi smējās un sita plaukstas, pēc brīža sāka smieties arī kņazs, bet pēc tam līdz pat vakaram ik piecas minūtes skatījās pulkstenī, vai daudz jau laika pagājis un vai ilgi vēl līdz vakaram.

Bet garastāvoklis uzvarēja: Ļizaveta Prokofjevna beidzot vairs neizturēja un padevās histērijai. Par spīti visiem vīra un meitu iebildumiem, viņa nekavējoties lika pasaukt Aglaju, lai reiz uzdotu viņai beidzamo jautājumu un saņemtu no viņas pilnīgi skaidru un galīgu atbildi. «Lai ar visu to uzreiz tiktu galā un lai tas būtu no pleciem nost, tā ka vairs nebūtu jāpiemin!» — «Citādi,» paziņoja viņa, «es pat līdz vakaram nenodzīvošu!» Un tikai te visi attapās, līdz kādai nejēdzībai šo lietu noveduši. Bez liekuļota izbrīna, sašutuma, skaļiem smiekliem un zobgalībām par kņazu un par visiem taujātājiem — neko citu no Aglajas nevarēja izspiest. Ļizaveta Prokofjevna atgūlās un iznāca tikai uz tēju — ap to laiku, kad gaidīja kņazu. Kņazu viņa gaidīja ar sirds drebēšanu, un, kad tas ieradās, viņai gandrīz sākās histērija.

Bet kņazs jau arī pats ienāca bikli, gandrīz vai taustīdamies, dīvaini smaidīdams, ieskatīdamies visiem acīs un visiem it kā jautādams, tāpēc ka Aglajas atkal nebija istabā, no kā viņš tūlīt izbijās. Šovakar še nebija neviena sveša cilvēka, tikai ģimenes locekļi. Kņazs Š. atradās vēl Pēterburgā sakarā ar Jevgeņija Pavloviča tēvoča lietu. «Kaut vai viņš būtu te un kaut ko pateiktu,» zūdījās par viņu Ļizaveta Prokofjevna. Ivans Fjodorovičs sēdēja un izskatījās ārkārtīgi norūpējies; māsas bija nopietnas un, kā par spīti, klusēja. Ļizaveta Prokofjevna nezināja, kā uzsākt sarunu. Beidzot pēkšņi enerģiski nolamāja dzelzceļu un paskatījās kņazā ar noteiktu izaicinājumu skatienā.

Ak vai! Aglaja nenāca, un kņazam bija beigas. Tikko šļupstēdams un samulsis viņš jau izteica domu, ka salabot ceļu ir ārkārtīgi derīgi, bet Adelaida pēkšņi iesmējās, un kņazs atkal bija pagalam. Taisni šai brīdī ienāca Aglaja mierīgi un cēli, svinīgi palocījās kņazam un apsēdās visredzamākajā vietā pie apaļā galda. Viņa jautājoši paskatījās kņazā. Visi saprata, ka pienācis laiks noskaidrot visus pārpratumus.

—    Jūs saņēmāt savu ezi? — viņa stingri un gandrīz dusmīgi jautāja.

—    Saņēmu, — kņazs atbildēja sarkdams un vai pamirdams.

—    Tad paskaidrojiet nekavējoties — ko jūs par to domājat? Tas nepieciešams māmiņas un visas mūsu ģimenes miera labā.

—    Klausies, Aglaja… — ģenerālis pēkšņi sarosījās.

—           Tas, tas iet pāri visām robežām! — nezin kāpēc pēkšņi izbijās Ļizaveta Prokofjevna.

—           Nekā tāda te nav, māmiņ, — stingri un nekavējoties atbildēja meita. — Es šodien aizsūtīju kņazam ezi un vēlos zināt viņa domas. Kā būs, kņaz?

—    Tas ir, kādas domas, Aglaja Ivanovna?

—    Par ezi.

—           Tas ir… es domāju, Aglaja Ivanovna, ka jūs vēlaties zināt, kā es uzņēmu… ezi… vai, labāk sakot, kā es skatījos… uz šo sūtījumu… ezi, tas ir… tādā gadījumā, man šķiet, ka … vārdu sakot…

Viņam pietrūka elpas, un viņš apklusa.

—           Nu, daudz jūs nepateicāt, — sekundes piecas nogaidīja Aglaja. — Labi, esmu ar mieru nerunāt par ezi, bet ļoti priecājos, ka varu beidzot darīt galu visiem pārpratumiem, kas sakrājušies. Atļaujiet beidzot dzirdēt no jums paša personīgi — vai jūs bildināt mani vai ne?

—    Ak kungs! — izlauzās Ļizavetai Prokofjevnai.

Kņazs nodrebēja un novērsās. Ivans Fjodorovičs sastinga, māsas sadrūma.

—           Nemelojiet, kņaz, runājiet taisnību! Jūsu dēļ mani vajā ar dīvainu pratināšanu; ir taču šai pratināšanai kāds pamats — vai ne? Nu!

—           Es neesmu jūs bildinājis, Aglaja Ivanovna, — noteica kņazs, pēkšņi kļūdams mundrāks, — bet… jūs pati zināt, kā es mīlu jūs un ticu jums… pat tagad…

—    Es jums jautāju: vai jūs lūdzat manu roku vai ne?

—    Lūdzu, — kņazs atbildēja vai pamirdams.

Sekoja vispārēja un strauja sakustēšanās.

—           Te kaut kas nav īsti kārtībā, mīļais draugs, — sacīja Ivans Fjodorovičs, stipri uztraukts, — tas… tas gandrīz neiespējami, ja ir tā, Glaša… Piedodiet, kņaz, piedodiet, dārgais draugs!… Ļizaveta Prokofjevna! — viņš griezās pie sievas pēc palīga. — Vajadzētu… iedziļināties …

—           Es atsakos, es atsakos! — māja ar rokām Ļizaveta Prokofjevna.

—           Atļaujiet taču, māmiņ, arī man runāt; arī es pati šai jautājumā taču kaut ko nozīmēju: šai brīdī izšķiras mans liktenis (Aglaja taisni tā arī sacīja), un es gribu zināt pati, bez tam esmu priecīga, ka tas notiek visu klātbūtnē… Tad atļaujiet jautāt jums, kņaz, ja jūs «lolojat tādus nodomus», — kā īsti jūs cerat padarīt mani laimīgu?

—           Es nezinu, tiešām, Aglaja Ivanovna, kā lai jums atbildu; ko… lai te atbild? Un vai… tas vajadzīgs?

—           Jūs laikam esat apmulsis un gluži bez elpas; atpūtieties mazliet un saņemiet jaunus spēkus; izdzeriet glāzi ūdens; jums gan tūlīt pasniegs tēju.

—           Es jūs mīlu, Aglaja Ivanovna, es jūs ļoti mīlu, es mīlu vienīgi jūs, un … nejokojiet, lūdzu, es jūs ļoti mīlu.

—           Šis jautājums tomēr ir svarīgs; mēs neesam bērni, un jāskatās uz to lietišķi… papūlieties tagad paskaidrot — kāds ir jūsu mantas stāvoklis?

—           Nu, nu, nu, Aglaja. Ko tu! Tā jau nu ne, tā ne… — izbijies murmināja Ivans Fjodorovičs.

—    Kauns! — skaļi nočukstēja Ļizaveta Prokofjevna.

—    Prātu zaudējusi! — tāpat skaļi nošņāca Aleksandra.

—    Manta… tas ir, nauda? — kņazs brīnījās.

—    Taisni tā.

—           Man… man tagad ir simt trīsdesmit pieci tūkstoši, — kņazs nomurmināja gluži nosarcis.

—           Tik vien? — skaļi un vaļsirdīgi brīnījās Aglaja, nemaz nesarkdama. — Nu, nekas; >jo sevišķi, ja dzīvo taupīgi … Esat nodomājis dienēt?

—    Es gribēju nolikt mājskolotāja eksāmenu…

—           Taisni īstā laikā; protams, tas pavairos mūsu ienākumus. Vai domājat kļūt par kambarjunkuru?

—    Kambarjunkuru? Tas man nav ienācis prātā, bet…

Bet te abas māsas vairs nenocietās un sāka skaļi smieties. Adelaida jau labu laiciņu bija pamanījusi Aglajas sejā, kuras panti viegli raustījās, ašu un nevaldāmu smieklu pazīmes, viņa vēl turējās visiem spēkiem. Aglaja vēl bargi nolūkojās abās smējējās, bet pati ne mirkli vairs nenocietās un sāka smiet neprātīgus, gandrīz histēriskus smieklus; beidzot pietrūkās kājās un izskrēja no istabas.

—           Tā jau domāju, ka tikai smiekli vien un nekas vairāk! — iesaucās Adelaida. — Jau pašā sākumā, kad sāka ar ezi.

—           Nē, to nu es vairs nepieļaušu, nepieļaušu! — pēkšņās dusmās iedegās Ļizaveta Prokofjevna un aši metās pakaļ Aglajai. Pēc viņas tūlīt aizskrēja arī māsas. Istabā palika kņazs un ģimenes tēvs.

—    Tas, tas… vai tu varēji iedomāties kaut ko tamlīdzīgu, Ļev Nikolajič? — ģenerālis asi iesaucās, kā redzams, pats nesaprazdams, ko grib sacīt. — Nē, nopietni, nopietni runājot?

—    Es redzu, ka Aglaja Ivanovna par mani smējās, — skumji atbildēja kņazs.

—    Uzgaidi, brāl, es iešu, bet tu uzgaidi… tāpēc … paskaidro man kaut tu, Ļev Nikolajič, kaut tu: kā tas viss gadījās, un ko tas viss nozīmē, tā sakot, no sākuma līdz galam? Saproti, brāl, pats — esmu tēvs; tomēr tēvs, bet neko nesaprotu; tad paskaidro jel tu!

—    Es mīlu Aglaju Ivanovnu; viņa to zina… jau sen, kā liekas, zina.

Ģenerālis paraustīja plecus.

—    Dīvaini, dīvaini… un ļoti mīli?

—    Ļoti mīlu.

—     Dīvaini, tas viss ir dīvaini. Tāds pārsteigums un trieciens, ka… Redzi, mīļais, es nerunāju par mantu (lai gan cerēju, ka tev drusku vairāk), bet… man meitas laime… beidzot… vai tu spēj, tā sakot, sagādāt šo… laimi? Un… un … kas tas: joks vai patiesība no viņas puses? Nevis no tavas, bet no viņas puses?

Aiz durvīm atskanēja Aleksandras Ivanovnas balss: sauca tēvu.

—    Uzgaidi, brāl, uzgaidi! Uzgaidi un apdomā, bet es tūlīt… — viņš noteica steigā un gluži izbijies ar skubu devās turp.

Viņš sastapa sievu un meitu vienu otras apkampienos, viņas viena otru slacīja asarām. Tās bija laimes, aizkustinājuma un samierināšanās asaras. Aglaja skūpstīja māmiņai rokas, vaigus, lūpas; abas slēdza viena otru savos apkampienos.

—    Nu, lūk, paskaties viņā, Ivan Fjodorovič, te nu viņa kā uz delnas! — sacīja Ļizaveta Prokofjevna.

Aglaja novērsa savu laimīgo un saraudāto sejiņu no māmiņas krūtīm, paraudzījās tēvā, skaļi iesmējās, piesteidzās pie viņa, cieši apkampa viņu un vairākkārt noskūpstīja. Tad atkal metās pie māmiņas un pavisam jau noslēpa seju pie viņas krūtīm, lai neviens vairs neredzētu, un tūlīt atkal sāka raudāt. Ļizaveta Prokofjevna apsedza viņu ar savas šalles galu.

—     Nu, ko gan tu dari, ko tu dari ar mums, cietsirdīgā meitene, to es tev saku! — viņa noteica, bet jau priecīgi, it kā pēkšņi būtu kļuvis vieglāk elpot.

—              Cietsirdīgā! Jā, cietsirdīgā! — pēkšņi ierunājās Aglaja. — Nelietīgā! Izlutinātā! Pasakiet to tēvam. Ak, viņš taču te! Tētiņ, jūs te? Dzirdiet! — Viņa iesmējās caur asarām.

—           Mīļais draugs, tu mans dārgums! — Ģenerālis skūpstīja viņai roku, laimē vai starodams. (Aglaja neatrāva roku.) — Tātad tu mīli šo … jauno cilvēku? …

—           Nē, nē, nē! Nevaru ciest… jūsu jauno cilvēku, nevaru ciest! — Aglaja pēkšņi iekarsa un pacēla galvu. — Un, ja jūs, tētiņ, vēlreiz iedrošināsieties… es jums nopietni saku, dzirdiet: nopietni saku!

Un viņa tiešām runāja nopietni: pat gluži nosarka, un acis viņai spīdēja. Tēvs aprāvās un izbijās, bet Ļizaveta Prokofjevna deva viņam zīmi Aglajai aiz muguras, un viņš saprata to: «Neizjautā.»

—           Ja tā, manu eņģeli, tad taču — kā vēlies, tava griba, viņš tur gaida viens; vai nedot viņam mājienu — tā delikāti, lai viņš iet projām?

Ģenerālis savukārt pamirkšķināja Ļizavetai Prokofjevnai.

—           Nē, nē, tas jau lieki, sevišķi, ja «delikāti»; izejiet pie viņa pats, es iziešu pēc tam, tūlīt. Es gribu no šā… jaunā cilvēka lūgt piedošanu, jo es viņu aizvainoju.

—           Ļoti aizvainoji, — nopietni apstiprināja lvans Fjodorovičs.

—           Nu, tad… palieciet labāk jūs visi šeit, bet es iešu sākumā viena pati, jūs tūlīt aiz manis — nāciet tai pašā mirklī; tā labāk.

Viņa jau piegāja pie durvīm, bet pēkšņi atgriezās.

—           Es sākšu smieties! Es nomiršu no smiekliem! — viņa skumji paziņoja.

Bet tai pašā mirklī pagriezās un aizskrēja pie kņaza.

—           Nu, kas tad tas? Kā tu domā? — ar skubu noprasīja lvans Fjodorovičs.

—           Baidos pat sacīt, — tāpat steigšus atbildēja Ļizaveta Prokofjevna, — bet, manuprāt, skaidrs.

—    Manuprāt, arī skaidrs. Skaidrs kā diena. Viņa mīl.

—           Vēl vairāk nekā mīl, ir iemīlējusies! — atsaucās Aleksandra Ivanovna. — Tikai kurā gan?

—           Lai dievs viņu svētī, ja tāds viņas liktenis! — dievbijīgi pārmeta krustu Ļizaveta Prokofjevna.

—          Tātad liktenis, — ģenerālis apstiprināja, — un no likteņa neizbēgsi!

Un visi devās vieSistabā, bet tur atkal viņus gaidīja pārsteigums.

Aglaja ne tikai nesmējās skaļi, piegājusi pie kņaza, kā bija baidījusies, bet gandrīz vai bikli sacīja viņam:

—    Piedodiet ļaunai, izlutinātai muļķa meitenei (viņa saņēma kņaza roku) un ticiet, ka mēs visi bezgala cienām jūs. Bet, ja es iedrošinājos pārvērst par joku jūsu jauko … cēlo vaļsirdību, tad piedodiet man kā bērnam nerātnību, piedodiet, ka es pateicu nejēdzību, kam, protams, nevar būt ne mazāko seku…

Pēdējos vārdus Aglaja izteica ar sevišķu uzsvaru.

Tēvs, māte un māsas — visi jau bija iesteigušies vieSistabā, lai to visu redzētu un dzirdētu, un visus pārsteidza «nejēdzība, kam nevar būt ne mazāko seku», un vēl vairāk Aglajas nopietnība, ar kādu viņa izteicās par šo nejēdzību. Visi jautājoši saskatījās; bet kņazs, liekas, nebija sapratis šos vārdus un jutās laimes kalngalos.

—    Kāpēc jūs tā runājat, — viņš murmināja, — kāpēc jūs … lūdzat… piedošanu …

Kņazs gribēja pat sacīt, ka viņš nav cienīgs, lai viņam lūgtu piedošanu. Kas zina, varbūt viņš arī manīja, kāda nozīme bija vārdiem «nejēdzību, kam nevar būt ne mazāko seku», bet kā dīvains cilvēks varbūt pat nopriecājās par šiem vārdiem. Nav šaubu, viņu darīja svētlaimīgu jau tas vien, ka viņš atkal bez jebkādiem šķēršļiem varēs nākt pie Aglajas, ka viņam atļaus ar Aglaju runāt, pie viņas sēdēt, ar viņu kopā pastaigāties, un, kas zina, varbūt ar to vien viņš būtu apmierināts visu savu mūžu! (Taisni no tā, šķiet, klusībā, arī baidījās Ļizaveta Prokofjevna; viņa nojauta to; viņa klusībā baidījās no daudz kā, ko pati nemaz neprata izsacīt.)

Grūti iedomāties, cik možs un mundrs šai vakarā kļuva kņazs. Viņš bija tik jautrs, ka citiem, jau viņā skatoties vien, kļuva jautri, — tā vēlāk izteicās Aglajas māsas. Viņš kļuva runīgs, bet tas ar viņu vēl nebija noticis kopš tā rīta, kad pirms pusgada notika viņa pirmā iepazīšanās ar Jepančiniem; bet pēc atgriešanās Pēterburgā viņš bija manāmi un tīšuprāt nerunīgs un vēl nesen, visiem dzirdot, izpauda kņazam Š., ka viņam vajagot savaldīties un klusēt, fāpēc ka viņam neesot tiesību pazemot domu, pašam to izklāstot. Gandrīz viņš viens pats arī runāja visu šo vakaru, viņš daudz stāstīja, skaidri, labprāt un sīki atbildēja uz jautājumiem. Tomēr nekas mīlas vārdiem līdzīgs nepavīdēja viņa runā. Visas tās bija tik nopietnas, reizēm pat ļoti gudras domas. Kņazs izklāstīja pat dažas savus uzskatus, paša apslēptus novērojumus, tā ka tas viss būtu pat smieklīgi, ja nebūtu tik «labi izklāstīts», kā vēlāk atzina visi klausītāji. Ģenerālim gan patika nopietnas sarunu tēmas, bet kā viņš, tā Ļizaveta Prokofjevna klusībā atzina, ka tajās jau pārāk daudz gudrības, tā ka uz vakara beigām pat kļuva skumji. Beigās kņazs nonāca tik tālu, ka pastāstīja dažas ļoti smieklīgas anekdotes, par kurām pats pirmais arī smējās, tā ka citi smējās jau vairāk par viņa līksmajiem smiekliem nekā par pašām anekdotēm. Kas attiecas uz Aglaju, tad viņa gandrīz nemaz nerunāja visu vakaru, toties, acu nenovērsdama, klausījās Ļevā Nikolajevičā un pat ne tik daudz klausījās, cik skatījās viņā.

—    Tā vien skatās, acu nenovērš; par katru viņa vārdiņu jūsmo, kā ķertin uzķer, ķertin uzķer! — vēlāk sacīja Ļizaveta Prokofjevna savam vīram. — Bet pasaki tikai viņai, ka viņa mīl, tad sper vai zemes gaisā!

—    Ko lai dara — liktenis! — ģenerālis paraustīja plecus, un vēl ilgi viņš atkārtoja šo viņam iepatikušos vārdiņu. Piebildīsim, ka viņam kā lietišķam cilvēkam arī daudz kas ārkārtīgi nepatika pašreizējā stāvoklī, bet galvenais — neskaidrība; taču pagaidām arī viņš nolēma klusēt un raudzīties… Ļizavetai Prokofjevnai acīs.

Ģimenes priecīgais noskaņojums neturpinājās ilgi. Jau otrā dienā Aglaja atkal sastrīdējās ar kņazu, un tā tas turpinājās bez pārtraukuma visas nākamās dienas. Veselām stundām viņa zobojās par kņazu un padarīja viņu gandrīz vai par ākstu. Tiesa, viņi nosēdēja dažreiz pa stundai vai pa divām viņu mājas dārziņa lapenē, bet citi ievēroja, ka šinī laikā kņazs gandrīz vienmēr lasa Aglajai avīzes vai kādu grāmatu.

—    Vai zināt, — Aglaja reiz viņam sacīja, pārtraucot avīzes lasīšanu, — esmu ievērojusi, ka jūs esat briesmīgi neizglītots; jūs neko īsti labi nezināt, ja jums apjautājas: ne kurš īsti, ne kurā gadā, ne pēc kāda traktāta. Jūs esat ļoti nožēlojams.

—   Es jau jums teicu, ka esmu ne visai izglītots, — kņazs atbildēja.

—    Kas no jums vēl paliek pēc visa tā? Kā es varu jūs cienīt pēc visa tā? Lasiet tālāk; nē, nevajag, beidziet lasīt.

Un atkal tai pašā vakarā visiem viņas rīcība mirkli likās ļoti mīklaina. Atgriezās kņazs Š. Aglaja bija pret viņu ļoti laipna, daudz izjautāja par Jevgeņiju Pavloviču. (Kņazs Ļevs Nikolajevičs vēl nebija atnācis.) Pēkšņi kņazs Š. atļāvās aizrādīt uz «tuvajām un jaunajām pārmaiņām ģimenē», uz dažiem vārdiem, ko bija izmetusi Ļizaveta Prokofjevna, ka varbūt atkal būšot jāatliek Adelaidas kāzas, lai abas kāzas sanāktu reizē. Nemaz nevarēja iedomāties, kā aizsvilās Aglaja par «visiem šiem muļķīgajiem minējumiem»; un, starp citu, viņai paspruka vārdi, ka «viņa vēl nedomājot būt nekādu mīļāko vietā».

Sie vārdi pārsteidza visus, bet jo sevišķi vecākus. Ļizaveta Prokofjevna, slepeni apspriežoties ar vīru, uzstāja, ka noteikti jāizskaidrojas ar kņazu par Nastasju

Fiļipovnu.

Ivans Fjodorovičs zvērēja, ka tas viss ir tikai «izlēciens», kam par iemeslu Aglajas «kautrība»; ja kņazs Š. nebūtu ierunājies par kāzām, tad nebūtu arī izlēciena, jo Aglaja pati zinot, zinot pilnīgi droši, ka tas viss tikai ļaunu cilvēku apmelojums un ka Nastasja Fiļipovna precas ar Rogožinu; kņazam tur neesot nekādas daļas, kur nu vēl sakari, un pat nekad to neesot bijis, ja jau jāsaka skaidra patiesība.

Kņazu tomēr nekas nesamulsināja, un viņš joprojām izjuta svētlaimi. Ak jā, protams, arī viņš reizēm pamanīja kaut kādu drūmumu un nepacietību Aglajas skatienos; bet viņš vairāk ticēja kaut kam citam, un drūmums pagaisa pats no sevis. Reiz noticējis, viņš vairs nevarēja šaubīties, lai vai kas. Varbūt viņš jau bija par daudz mierīgs; tā vismaz likās Ipolitam, kas kādreiz nejauši satika viņu parkā.

—     Nu, vai es jums toreiz neteicu patiesību, ka jūs esat iemīlējies, — viņš uzsāka, pats pieiedams kņazam klāt un apturēdams viņu. Tas sniedza viņam roku un apsveica viņu ar «labo izskatu». Slimais arī pats likās mundrs, kas tik raksturīgi diloņslimniekiem.

Viņš tādēļ vien bija piegājis pie kņaza, lai pateiktu viņam kaut ko dzēlīgu par viņa laimīgo izskatu, bet tūlīt apjuka un sāka runāt par sevi. Viņš sāka sūdzēties, sūdzējās daudz un ilgi, un diezgan nesakarīgi.

—     Jūs neticēsiet, — viņš sacīja, — cik viņi visi ir neiecietīgi, sīkumaini, patmīlīgi, godkārīgi, ikdienišķi; ticiet man, ka viņi pieņēma mani ne citādi kā ar noteikumu, lai es pēc iespējas ātrāk nomirstu, un nu visi gluži traki, ka es nemirstu un ka man, gluži otrādi, ir vieglāk. Komēdija! Varu saderēt, ka jūs man neticat!

Kņazam netikās iebilst.

—     Es pat dažreiz domāju pārvākties atkal pie jums, — nevērīgi piebilda Ipolits. — Tad jūs tomēr neuzskatāt viņus par spējīgiem uzņemt cilvēku ar noteikumu, lai viņš katrā ziņā un pēc iespējas ātrāk nomirtu?

—    Es domāju, ka viņi uzaicinājuši jūs citos nolūkos.

—    Ehē! Jūs nemaz neesat tāds vientiesis, kā jūs izdaudzina! Pašreiz nav laika, citādi es jums šo to atklātu par šo Gaņu un par viņa cerībām. Jums rok bedri, kņaz, bez žēlastības rok bedri, un… pat žēl, ka jūs esat tik mierīgs. Bet — ak vai — jūs nevarat citādi!

—    Tad tā jums kļuvis žēl! — kņazs iesmējās. — Vai tad, pēc jūsu domām, es būtu laimīgāks, ja būtu nemierīgāks? …

—    Labāk būt nelaimīgam, bet zināt nekā laimīgam un dzīvot… kā muļķim. Jūs, kā šķiet, nemaz neticat, ka jums ir sāncenši arī… no tās puses?

—    Jūsu vārdi par sāncenšiem ir mazliet ciniski, Ipolit; man žēl, ka man nav tiesību atbildēt jums. Bet, kas attiecas uz Gavrilu Ardalionoviču, tad jūs būsiet vienis pratis — vai tad viņš var palikt mierīgs pēc visa tā, ko viņš zaudējis, ja vien jūs zināt par viņu kaut vai daļu? Man šķiet, ka labāk raudzīties no šā viedokļa. Viņš vēl pagūs pārmainīties, viņam vēl ilgi jādzīvo, un dzīve ir bagāta… un tomēr… tomēr, — kņazs pēkšņi apjuka, — par bedri… es pat nemaz nesaprotu, par ko jūs runājat; beigsim labāk šo sarunu, Ipolit.

—     Beigsim pagaidām; turklāt nevar taču arī bez cēlsirdības no jūsu puses. Jā, kņaz, jums pašam ar pirkstu jāaptausta, lai atkal noticētu, ha, ha! Vai jūs tagad ļoti nicināt mani, kā jūs domājat?

—    Par ko? Par to, ka jūs vairāk nekā mēs esat cietis un ciešat?

—    Nē, par to, ka neesmu savu ciešanu cienīgs.

—     Kas varējis ciest vairāk, tas tātad arī cienīgs ciest vairāk. Aglaja Ivanovna, kad bija izlasījusi jūsu «Atzīšanos», vēlējās jūs satikt, bet…

—    To atliek… viņa nedrīkst, saprotu, saprotu… — pārtrauca Ipolits, it kā cenzdamies drīzāk novirzīt sarunu

uz citu. — Pie viena, stāsta, ka jūs pats esot viņai visu šo penteri skaļi lasījis priekšā, patiesi, murgos uzrakstīts un… izdarīts. Nesaprotu, cik lielā mērā jābūt — neteikšu, ka cietsirdīgam (tas ir pazemojoši), bet bērniš-, ķīgi godkārīgam un atriebīgam, lai pārmestu man šo «Atzīšanos» un izlietotu to pret mani pašu kā ieroci! Neuztraucieties, es nerunāju par jums …

—     Bet man žēl, ka jūs atsakāties no šīs burtnīciņas, Ipolit, tā ir vaļsirdīga, un ziniet, ka pat vissmieklīgākais tajā — un tā ir daudz (Ipolits stipri saviebās) — izpirkts ar ciešanām, tāpēc ka atzīšanās arī ir prasījusi ciešanas un… varbūt lielu vīrišķību. Domai, kas jūs pamudinājusi, katrā ziņā bijis cēlsirdīgs pamats, lai liktos kā likdamies. Jo tālāk, jo skaidrāk es to redzu, zvēru jums. Es jūs netiesāju, es runāju, lai izteiktos, un man žēl, ka es toreiz klusēju …

Ipolits piesarka. Viņam jau pavīdēja doma, ka kņazs izliekas un ķer viņu; bet, ieskatījies tam sejā, viņš nevarēja nenoticēt, ka kņazs runā no sirds; Ipolita seja noskaidrojās.

—     Un tomēr ir jāmirst! — viņš sacīja, gandrīz piebilzdams: «Tādam cilvēkam kā man!» — Un iedomājieties, kā mani nomoka jūsu Gaņa; viņš izgudrojis — itin kā iebildumam, ka varbūt no tiem, kas toreiz klausījušies manā lasīšanā, trīs četri nomiršot droši vien agrāk par mani! Ko jūs teiksiet! Viņš domā, ka tas ir mierinājums, ha-ha! Pirmkārt, vēl nav nomiruši; un, pat ja šie cilvēki būtu apmiruši, kāds gan no tā mierinājums, padomājiet pats! Viņš pēc sevis spriež; bet viņš iet vēl tālāk, viņš tagad vienkārši lamājas, saka — kārtīgs cilvēks mirstot tādā gadījumā klusēdams un visā šinī lietā no manas puses bijis vienīgi egoisms. Ko jūs teiksiet! Nē, kāds egoisms taisni no viņa puses! Kāda izsmalcinātība vai, labāk sakot, kāda tanī pašā laikā trula rupjība viņu egoismā, ko viņi tomēr nekādi nav spējīgi pamanīt paši sevī!… Vai jūs esat lasījis, kņaz, par kādu nāvi, kāda Stepana Gļebova nāvi astoņpadsmitajā gadsimtā? Es nejauši vakar izlasīju…

—    Kāda Stepana Gļebova?

—    Uzsprausts uz mieta Pētera laikā.

—     Ak dievs, zinu! Nosēdējis piecpadsmit stundu uz mieta — lielā salā, kažokā — un nomiris ārkārtīgi augstsirdīgi; kā ne, lasīju… un tad?

Piešķir taču dievs tādu galu cilvēkiem, bet mums ne un ne! Jūs varbūt domājat, ka es neesmu spējīgs nomirt tā kā Gļebovs?

—     Ak, nemaz ne, — kņazs samulsa, — es gribēju tikai sacīt, ka jūs… tas ir, nevis to, ka jūs nelīdzinātos Gļebovam, bet… ka jūs … ka jūs drīzāk būtu bijis tad…

—    Es nojaušu: Ostermanis, nevis Gļebovs — jūs to gribat sacīt?

—    Kāds Ostermanis? — kņazs brīnījās.

—    Ostermanis, diplomāts Ostermanis, Pētera laika Ostermanis, — Ipolits nomurmināja, pēkšņi mazliet apjukdams. Kņazs brīdi palika nesaprašanā.

—    Ak n-n-nē! Es gribēju sacīt ko citu, — piepeši pēc klusuma brīža novilka kņazs, — jūs, man liekas… nekad nebūtu Ostermanis …

Ipolits sarauca pieri.

—    Taču es tāpēc vien to apgalvoju, — pēkšņi uzsāka kņazs, acīm redzot, gribēdams izlabot savu kļūdu, — tāpēc ka toreizējie cilvēki (zvēru jums, mani tas vienmēr pārsteidzis) bijuši it kā citādāki nekā mēs tagad, nav bijusi tā cilts, kas tagad, mūsu gadsimtā, tiešām, gluži cita suga… Toreiz cilvēki sekojuši vienai idejai, bet tagad tie nervozāki, attīstītāki, sensitīvāki, seko divām trim idejām uzreiz… tagadējais cilvēks ir plašāks — un, zvēru, taisni tas viņam neļauj būt tādam viengabalainam kā viņos laikos… Es… es to vienīgi tādēļ sacīju, nevis…

—    Saprotu, tā naivuma dēļ, par ko jūs nebijāt ar mani vienis prātis, jūs tagad cenšaties mierināt mani, ha-ha! Jūs esat pilnīgi bērns, kņaz. Es tomēr manu, ka jūs visi tā vārīgi apejaties ar mani kā… kā ar porcelāna tasi… Nekas, nekas, es nedusmojos. Lai nu kā, mums iznāca ļoti jocīga saruna; jūs reizēm, kņaz, esat pilnīgs bērns. Ziniet tomēr, ka es varbūt arī gribēju būt kaut kas labāks nekā Ostermanis; Ostermaņa dēļ nebūtu vērts piecelties no miroņiem… Un tomēr es redzu, ka man pēc iespējas ātrāk vajag mirt, citādi es pats… Atstājiet mani vienu. Uz redzēšanos! Nu, labi, nu, sakiet; man pats — kādas ir jūsu domas: kā man vislabāk nomirt? … Lai iznāktu pēc iespējas… cildenāk, tā sakot? Nu, sakiet!

—    Paej iet mums garām un piedodiet mums mūsu laimi! — kņazs noteica klusā balsī.

— Ha-ha-ha! Tā jau es domāju! Visādā ziņā gaidīju kaut ko tamlīdzīgu! Tomēr jūs… tomēr jūs… Nu, nui Daiļrunīgi cilvēki! Uz redzēšanos, uz redzēšanos!

vi

Par vakara sabiedrību Jepančinu vasarnīcā, kur gaidīja ierodamies Belokonsku, Varvara Ardalionovna arī pilnīgi pareizi bija paziņojusi brālim; viesus gaidīja tās pašas dienas vakarā; bet atkal viņa bija izteikusies par to mazliet asāk, nekā vajadzēja. Tiesa, tas viss tika sarīkots pārāk steidzīgi un pat ar zināmu, pilnīgi nevajadzīgu uztraukumu un taisni tāpēc, ka šai ģimenē «visu darīja tā kā nekur citur». Visu izskaidroja ar Ļizavetas Prokofjevnas nepacietību — jo viņa «nevēlējās ilgāk šaubīties» — un ar abu vecāku sirds drebēšanu par mīļotās meitas laimi. Turklāt Belokonska tiešām drīz taisījās aizbraukt; bet, tā kā viņas protekcija patiesi daudz ko nozīmēja sabiedrībā un tā kā gaidīja, ka viņa būs kņazam labvēlīga, tad vecāki arī cerēja, ka «sabiedrība» uzņems Aglajas līgavaini taisni no visuvarenās «vecenes» rokām, un tātad, ja arī te būs kaut kas dīvains, tad tādā aizbildniecībā tas liksies daudz mazāk dīvains. Galvenais, ka vecāki nekādi nebija spējīgi paši izšķirt: «Vai te ir kaut kas dīvains un cik lielā mērā? Vai arī nav nekā dīvaina?» Autoritatīvu un kompetentu cilvēku draudzīgās un vaļsirdīgās domas būtu tieši noderīgas šai brīdī, kad Aglajas nostājas dēļ vēl nekas nebija izlemts galīgi. Bet katrā ziņā agri vai vēlu kņazu vajadzēja ievest sabiedrībā, par kuru viņam nebija ne mazākās jēgas. īsi sakot, bija nodomāts viņu «parādīt». Tika projektēts gluži vienkāršs vakars; gaidīja tikai «mājas draugus» visai nelielā skaitā. Bez Belokonskas gaidīja vēl kādu dāmu, ļoti ievērojama kunga un augstmaņa sievu. No jauniem cilvēkiem bija gaidīts gandrīz vai vienīgi Jevgeņijs Pavlovičs; viņam vajadzēja ierasties, pavadot Belokonsku.

Ka ieradīsies Belokonska, kņazs padzirdēja jau dienas trīs iepriekš, bet par viesībām dabūja zināt tikai to priekšvakarā. Viņš, protams, arī manīja, cik norūpējušies ir ģimenes locekļi, un pēc dažiem norādījumiem un rūpju pilniem vārdiem ar viņu uzsāktajās sarunās pat noģida, ka tuvinieki baidās par iespaidu, kādu viņš varētu atstāt. Bet Jepančiniem visiem bez izņēmuma bija izveidojies uzskats, ka viņš aiz savas vientiesības nekādā ziņā nav spējīgs pats noģist, ka par viņu tā raizējas. Tāpēc, raudzīdamies viņā, visi iekšēji skuma. Viņš arī tiešām nepiešķīra gandrīz nekādas nozīmes gaidāmajam notikumam; viņu nodarbināja gluži kas cits: Aglaja ar katru brīdi kļuva arvien untumaināka un drūmāka—tas viņu beidza nost. Kad viņš uzzināja, ka gaida arī Jevgeņiju Pavloviču, tad kļuva ļoti priecīgs un sacīja, ka sen jau vēloties viņu redzēt. Nezin kāpēc šie vārdi nevienam nepatika; Aglaja sapīkusi izgāja no istabas un tikai vēlu vakarā, jau pēc vienpadsmitiem, kad kņazs devās projām, atrada izdevīgu brīdi, lai, pavadot viņu, pasacītu viņam dažus vārdus vienatnē.

—    Es gribētu, lai jūs rīt visu dienu nenāktu pie mums, bet atnāktu vakarā, kad jau būs sapulcējušies šie… viesi. Vai jūs zināt, ka būs viesi?

Viņa runāja nepacietīgi un pārspīlēti dzedri; pirmo reizi viņa pieminēja šo «vakaru». Arī viņai doma par viesiem bija gandrīz neciešama; visi to manīja. Varbūt viņai arī briesmīgi gribētos saķildoties par to ar vecākiem, bet lepnums un kautrība neļāva sākt runāt. Kņazs tūlīt saprata, ka arī Aglaja par viņu baidās (un negrib atzīties, ka baidās), un pēkšņi pats nobijās.

—    Jā, esmu ielūgts, — viņš atbildēja.

Viņai, acīm redzot, bija grūti turpināt.

—    Vai ar jums var runāt par kaut ko nopietni? Kaut reizi mūžā? — Viņa pēkšņi ārkārtīgi noskaitās, nezinādama, par ko, un nespēdama valdīties.

—    Var, es jūs klausos; es ļoti priecājos, — kņazs murmināja.

Aglaja atkal klusēja kādu brīdi un uzsāka ar acīm redzamu riebumu:

—    Es negribēju ar viņiem par to strīdēties; dažos gadījumos viņiem nevar ieskaidrot. Man vienmēr likušies pretīgi tie noteikumi, kādi dažreiz ir maman. Es par tēvu nerunāju, no viņa nav ko gaidīt. Maman, protams, ir cēla sieviete; iedrošinieties ieteikt viņai kaut ko zemisku, un jūs redzēsiet. Nu, bet šo… draņķu priekšā — noliec galvu! Ne jau par Belokonsku vien es runāju: viņa ir draņķīga vecene ar draņķīgu raksturu, bet gudra un visus prot turēt grožos — tik vien tā labuma. Ai, < ik zemiski! Un smieklīgi: mēs vienmēr esam bijuši vi(lējo aprindu cilvēki, pašu vidējāko; kāpēc tad līst tajā augstākajā sabiedrībā? Māsas arī tik uz turieni: kņazs Š. visus sakūdījis. Kādēļ jūs priecājaties, ka Jevgeņijs Pavlovičs ieradīsies?

—    Klausieties, Aglaja, — kņazs sacīja, — man liekas, jūs par mani ļoti baidāties, ka es rīt neizgāžos… šai sabiedrībā?

—    Par jums? Eaidos? — Aglaja spēji pietvīka. — Kāpēc man baidīties par jums, kaut vai jūs… kaut vai jus galīgi paliktu kaunā? Kas man? Un kā jūs drīkstat tādus vārdus mutē ņemt? Ko nozīmē «neizgāžos»? Tas ir draņķīgs vārds, novazāts.

—    Šo vārdu lieto … skolas bērni.

—    Nu jā, skolas bērni! Draņķīgs vārds. Jūs laikam esat nodomājis rīt tikai tādus vārdus vien runāt. Sameklējiet mājās savā leksikonā vēl vairāk tādu vārdu: tad nu gan būs efekts! Žēl, ka jūs laikam protat iznesīgi ienākt; kur jūs to iemācījāties? Vai jūs pratīsiet pieklājīgi saņemt un izdzert tasi tējas, kad uz jums visi tīšām skatīsies?

—    Es domāju, ka pratīšu.

—    Žēl gan, citādi es pasmietos. Sasitiet vismaz Ķīnas vāzi vieSistabā! Tā dārgi maksā: sasitiet, lūdzami; tā ir dāvināta, māmiņa zaudēs prātu un, visiem redzot, sāks raudāt — tā viņai tik dārga. Atvēzējiet roku plašā žestā, kā jūs vienmēr darāt, trieciet un sasitiet! Tīšām nosēdieties blakus.

—    Gluži otrādi, pacentīšos nosēsties pēc iespējas tālāk: pateicos, ka brīdinājāt.

—     Tātad jau iepriekš baidāties, ka ļausiet vaļu plašiem žestiem. Varu derēt, ka jūs par kādu «tēmu» sāksiet runāt, par kaut ko nopietnu, zinātnisku, cēlu! Cik tas būs… pieklājīgi!

—    Es domāju, tas būtu muļķīgi… ja nevietā.

—     Klausieties reizi par visām reizēm, — Aglaja beidzot nenocietās, — ja jūs sāksiet runāt kaut ko tamlīdzīgu kā par nāves sodu vai par Krievijas ekonomisko stāvokli, vai par to, ka «pasauli glābs skaistums», tad… es, protams, ļoti nopriecāšos un izsmiešos, bet… brīdinu jūs jau iepriekš: pēc tam nerādieties man acīs! Dzirdiet: es runāju nopietni! Šoreiz es jau runāju gluži nopietni!

Viņa tiešām nopietni izteica savus draudus, tā ka pat kaut kas neparasts bija dzirdams viņas vārdos un pavīdēja skatienā, ko agrāk kņazs nekad vēl nebija pamanījis un kas, protams, vairs nemaz nebija nekāds joks.

—    Nu, jūs izdarījāt tā, ka es tagad katrā ziņā «sākšu runāt» un pat… varbūt… arī vāzi sasitīšu. Pirmīt es ne no kā nebaidījos, bet tagad baidos no visa. Es katrā ziņā izgāzīšos.

—    Tad cietiet klusu. Sēdiet un cietiet klusu.

—    Nevarēs, esmu pārliecināts, ka es aiz bailēm sākšu runāt un aiz bailēm sasitīšu vāzi. Varbūt es pakritīšu uz līdzenas grīdas vai gadīsies kaut kas tamlīdzīgs, jo ar mani tā jau noticis; man tas rādīsies sapņos visu nākamo nakti; kāpēc jūs sākāt runāt!

Aglaja drūmi viņā nolūkojās.

—    Vai zināt ko: es labāk rīt nemaz nenākšu! Izlikšos slims, un cauri! — viņš beidzot nolēma.

Aglaja piecirta kāju un pat nobālēja aiz dusmām.

—    Ak kungs! Kur gan tas redzēts! Viņš neieradīsies, kad taisni viņam taču… ak dievs! Ir gan patika ielaisties ar tik … aprobežotu cilvēku kā jūs!

—    Nu, ieradīšos, ieradīšos! — kņazs aši viņu pārtrauca. — Un dodu jums goda vārdu, ka nosēdēšu visu vakaru, nerunādams ne vārda. To nu es izdarīšu.

—    Lieliski darīsiet. Jūs nupat teicāt: «izlikšos slims»; kur gan tiešām jūs ņemat tādus izteicienus? Kas jums par prieku runāt ar mani tādiem vārdiem? Vai jūs gribat mani ķircināt?

—    Atvainojiet, šis arī ir skolas bērnu izteiciens; vairāk tā nesacīšu. Es ļoti labi saprotu, ka jūs… par mani baidāties (nedusmojieties taču!) … un esmu par to ļoti priecīgs. Jūs neticēsiet, kā es tagad baidos un — kā es priecājos par jūsu vārdiem. Bet visas šīs bailes, zvēru jums, ir sīkumi un blēņas. Nudien, Aglaja! Bet prieks paliks. Man briesmīgi patīk, ka jūs esat tāds bērns, tāds jauks un labs bērns! Ak, cik brīnum jauka jūs varat būt, Aglaja!

Aglaja, protams, būtu saskaitusies un jau gribēja skaisties, bet pēkšņi kāda viņai pašai negaidīta izjūta vienā mirklī pārņēma viņas sirdi.

_— Bet vai jūs nepārmetīsiet man par šiem rupjajiem vārdiem … kādreiz… vēlāk? — viņa pēkšņi jautāja.

—          Ko jūs runājat? Un kāpēc jūs atkal nosarkāt? Nu

jfis atkal raugāties tik drūmi! Jums tagad reizēm pārlieku drūms skatiens, Aglaja, kāds jums nekad agrāk nav bijis. Es zinu, kāpēc tā …

—    Nerunājiet, nerunājiet!

—    Nē, labāk pateikt. Es sen jau gribēju pateikt; es jau pateicu, bet… ar to nepietiek, tāpēc ka jūs man nenoticējāt. Starp mums tomēr nostājusies kāda būtne…

—    Nerunājiet, nerunājiet, nerunājiet, nerunājiet! — kņazu pēkšņi pārtrauca Aglaja, cieši satverdama viņu aiz rokas un gandrīz vai šausmās raudzīdamās viņā. Šai brīdī viņu sauca; kā priecādamās par to, viņa pameta kņazu un aizskrēja.

Kņazam visu nakti bija drudzis. Savādi, jau vairākas naktis no vietas viņam bija drudzis. Bet šoreiz pa pusei murgos viņam ienāca prātā doma: ja nu rīt visu priekšā viņam uznāktu lēkme? Viņam taču ir nomodā uznākušas lēkmes? Viņš sastinga no šīm domām; augu nakti viņš iedomājās sevi kaut kādā brīnumainā un nedzirdētā sabiedrībā, dīvainu cilvēku vidū. Galvenais tas, ka viņš bija «sācis runāt»; viņš zināja, ka nedrīkst runāt, bet viņš visu laiku runāja, viņš centās tos pierunāt. Arī Jevgeņijs Pavlovičs un Ipolits bija viesu vidū un likās ārkārtīgi draudzīgi.

Viņš pamodās pēc astoņiem ar galvas sāpēm, juceklīgām domām, ar dīvainiem iespaidiem. Viņam nezin kāpēc briesmīgi gribējās satikt Rogožinu; satikt un daudz runāt ar viņu — par ko īsti, viņš arī pats nezināja; pēc tam viņš jau bija galīgi nolēmis doties nezin kāpēc pie Ipolita. Kaut kas tumšs māca viņam sirdi, pie tam tik ļoti, ka piedzīvojumi, kas viņam atgadījās šinī rītā, atstāja gan ārkārtīgi spēcīgu, tomēr it kā nepilnīgu iespaidu. Viens no šiem piedzīvojumiem bija Ļebedeva apciemojums.

Ļebedevs ieradās diezgan agri, tūlīt pēc deviņiem, un gandrīz pilnīgi piedzēries. Lai gan kņazs beidzamajā laikā nebija visai vērīgs, tomēr viņam dūrās acīs, ka no tā laika, kopš no viņiem aizvācies ģenerālis Ivolgins — nu jau trīs dienas, — Ļebedevs sācis ļoti slikti uzvesties. Viņš pēkšņi bija "kļuvis ārkārtīgi nevīžīgs un nekārtīgs, viņa kaklasaite bija nošķiebušies, bet svārku apkakle aizplīsusi. Savā galā viņš pat trakoja, tas bija dzirdams pāri pagalmam; Vera reiz atnāca noraudājusies un kaut ko stāstīja. Ieradies tagad, viņš sāka runāt loti dīvaini, sizdams sev pa krūtīm un par kaut ko sevi vainodams …

—    Saņēmu… saņēmu atmaksu par savu nodevību un nekrietnību… Saņēmu pļauku! — viņš beidzot traģiski noteica.

—     Plauku! No kā? … Un jau tik agri?

—    Tik agri? — sarkastiski nosmīnēja Ļebedevs. — Laiks te neko nenozīmē … pat arī fiziskai atmaksai… bet es saņēmu morālisku… morālisku pļauku, nevis fizisku!

Viņš pēkšņi apsēdās bez liekām ceremonijām un sāka stāstīt. Viņa stāsts bija ļoti nesakarīgs; kņazs jau saviebās un gribēja aiziet, te pēkšņi daži vārdi pārsteidza viņu. Viņš sastinga aiz brīnumiem… Ļebedeva kungs pastāstīja dīvainas lietas…

Sākumā runa bija, acīm redzot, par kādu vēstuli; pieminēts tika Aglajas Ivanovnas vārds. Pēc tam pēkšņi Ļebedevs ar rūgtumu sāka vainot pašu kņazu; varēja noprast, ka kņazs viņam pāri darījis. Sākumā kņazs viņu pagodinājis ar savu uzticību attiecībā uz zināmo «personāžu» (Nastasju Fiļipovnu), bet pēc tam pilnīgi pārtraucis ar viņu sakarus un padzinis ar negodu, pat tik apvainojošā kārtā, ka beidzamo reizi esot rupji noraidījis «nevainīgo jautājumu par tuvākajām pārmaiņām viņu namā». Ar dzēruma asarām acīs Ļebedevs atzinās, ka «pēc tam viņš vairs nekādi nevarējis paciest, jo vairāk tāpēc, ka daudz esot dabūjis zināt… ļoti daudz… gan no Rogožina, gan no Nastasjas Fiļipovnas, gan no Nastasjas Fiļipovnas draudzenes, gan no Varvaras Ardalionovnas … pašas … gan no … gan no pašas Aglajas Ivanovnas, vai jūs varat to iedomāties, ar Veras starpniecību, ar manas mīļotās vienīgās meitas Veras starpniecību … jā… tomēr ne vienīgās, jo man to trīs. Bet kas vēstulēs visu paziņoja Ļizavetai Prokofjevnai — pat vislielākajā slepenībā, he-he! Kas uzrakstīja viņai par visām attiecībām un… par personāža Nastasjas Fiļipovnas darbību, he-he-he! Kurš, kurš ir šis anonīms? Atļaujiet jautāt?»

—    Vai tiešām jūs? — kņazs iekliedzās.

—    Jā gan, — ar lielu pašapziņu atbildēja žūpa, — un šodien pat pusdeviņos, pirms pusstundas… nē, nu jau trīsceturtdaļstundas, kopš man bija pastāstāms viņai kāds piedzīvojums… ļoti ievērojams. Zīmītē paziņoju, ar meiteni, pa sētas durvīm. Pieņēma.

—    Jūs nupat satikāt Ļizavetu Prokofjevnu? — jautāja kņazs, pats neticēdams savām ausīm.

—    Satiku nupat un dabūju pļauku… morālisku. Atdeva vēstuli atpakaļ, pat nosvieda — neatplēstu … bet mani izmeta aiz apkakles… taču tikai morāliski, nevis fiziski… un tomēr gandrīz arī fiziski, daudz netrūka!

—    Kādu vēstuli viņa jums nosvieda neatplēstu?

—    Vai tad… he-he-he! Es taču jums vēl neesmu pastāstījis! Bet es domāju, ka jau pastāstīju… Es vienu tādu vēstulīti saņēmu nodošanai…

—    No kā? Kam?

Taču dažus Ļebedeva «paskaidrojumus» bija ārkārtīgi grūti aptvert un kaut ko no tiem saprast. Tomēr kņazs ar pūlēm apjēdza, ka vēstule nodota agri no rīta ar kalponi Verai Ļebedevai nodošanai pēc adreses… «tāpat kā agrāk… tāpat kā agrāk, zināmajam personāžam un no tās pašas personas… (jo vienu no tām es apzīmēju vārdā «persona», bet otru tikai par «personāžu», lai pazemotu un lai atšķirtu; jo ir milzu starpība starp nevainīgu un augstdzimušu ģenerāļa meitiņu un… kamēliju), un tātad vēstule bija no «personas», kas sākas ar burtu A».

—    Kā tas iespējams? Nastasjai Fiļipovnai? Nieki! — kņazs iesaucās.

—    Bija, bija, un, ja ne viņai, tad Rogožinam, vienalga, Rogožinam … un pat Terentjeva kungam bija, nodošanai … kādreiz, no personas ar burtu A. — Ļebedevs pamirkšķināja un uzsmaidīja.

Tā kā viņš bieži pārlēca no viena uz otru un aizmirsa, par ko bija sācis runāt, tad kņazs apklusa, lai ļautu viņam izteikties. Tomēr palika ārkārtīgi neskaidrs: vai tieši caur viņa rokām gāja vēstules vai caur Veras rokām? Ja viņš pats apgalvoja, ka «vienalga, Rogožinam vai Nastasjai Fiļipovnai», tad drīzāk gan caur viņa rokām vēstules negāja, ja vispār tādas bija. Bet gadījums, kā pie viņa varēja nokļūt šī vēstule, palika pilnīgi neskaidrs; visdrošāk bija domāt, ka viņš Verai to nolaupījis … klusītēm nozadzis un aiznesis kaut kādā nolūkā Ļizavetai Prokofjevnai. Tā kņazs beidzot aptvēra un saprata.

—    Jūs esat prātu zaudējis! — viņš iesaucās ārkārtīgā apmulsumā.

—    Ne gluži, augsti godājamo kņaz, — tīri pikti atbildēja Ļebedevs, — tiesa, es gan gribēju jums nodot, jums, tieši jums rokās, lai pakalpotu… bet nolēmu labāk tur pakalpot un par visu paziņot cēlsirdīgajai mātei… tā kā jau agrāk biju kādreiz ar vēstuli paziņojis, ar anonīmu vēstuli; un, kad uzrakstīju pirmīt uz papīriņa, jau iepriekš, lūgdams pieņemt pulksten astoņos un divdesmit minūtēs, arī parakstījos: «Jūsu slepenais korespondents», — tūdaļ ielaida, nekavējoties, pat ar lielu skubu, pa pakaļdurtiņām … pie cēlsirdīgās māmuļas.

—    Nu?

—    Bet talākais jau zināms, gandrīz piekāva; tas ir, gandrīz, gandrīz, var pat uzskatīt, ka tikpat kā piekāva. Bet vēstuli nosvieda man priekšā. Tiesa, gribēja jau pie sevis paturēt — redzēju, manīju —, bet pārdomāja un nosvieda: «Ja tev, tādam, uzticēja nodot, tad arī nodod…» Pat apvainojās. Ja jau man nekautrējās sacīt, tātad bija apvainojusies. Atrās dabas!

—    Kur tad tagad vēstule?

—    Tepat vēl pie manis, te ir.

Un viņš nodeva kņazam Aglajas zīmīti, kura bija rakstīta Gavrilam Ardalionovičam un kuru tas tik svinīgi šinī pašā rītā pēc divām stundām parādīja māsai.

—    Šī vēstule nevar palikt pie jums. [32]

—    Jums, jums! Jums arī pasniedzu, — dedzīgi uzķēra Ļebedevs, — tagad atkal esmu jūsējais, galīgi jūsējais, no galvas līdz papēžiem esmu jūsu kalps pēc īslaicīgas nodevības! Sodiet sirdi, saudzējiet bārdu, kā sacījis Tomass Moruss… Anglijā un Lielbritānijā. Mea culpa, mea culpa,1 kā saka Romas pāvests…

—    Šī vēstule tūlīt jānosūta, — kņazs sāka rosīties, — es nodošu.

—    Bet vai nebūtu labāk, vai nebūtu labāk, labi audzināto kņaz, vai nebūtu labāk… šitā te!

Ļebedevs savilka dīvainu, glaimīgu vaibstu; viņš sāka briesmīgi grozīties savā vietā, it kā viņam pēkšņi būtu iedūruši ar adatu, un, viltīgi mirkšķinādams acis, darīja un rādīja kaut ko ar rokām.

—    Kas ir? — kņazs bargi jautāja.

—1 Vispirms vajadzētu to atplēst! — Ļebedevs glaimīgi un konfidenciāli nočukstēja.

Kņazs pietrūkās kājās tādā niknumā, ka Ļebedevs metās bēgt; bet, aizskrējis līdz durvīm, apstājās, nogaidīdams, vai nenāks apžēlošana.

—    Ak, Ļebedev! Kā gan var, kā var noiet līdz tādai zemiskai nejēdzībai, līdz kādai jūs esat nonācis? — kņazs rūgti iesaucās. Ļebedevam seja noskaidrojās.

—    Zemisks, zemisks! — viņš tūlīt nāca klāt ar asarām acīs, sizdams sev pie krūtīm.

—    Tā taču neģēlība!

—    Tieši neģēlība! Tas ir īstais vārds!

—    Un kas jums par paradumu tik… dīvaini rīkoties? Jūs taču esat… vienkārši spiegs! Kādēļ jūs rakstījāt anonīmi un traucējāt… tik cēlu un labu sievieti! Kāpēc galu galā Aglajai Ivanovnai nav tiesību rakstīt, kam vien viņai patīk? Vai jūs sūdzēties turp šodien gājāt, vai? Ko jūs cerējāt iegūt? Kas jūs pamudināja ziņot?

—    Vienīgi aiz patīkamas ziņkāres un… aiz cēlas sirds pakalpības, jā! — Ļebedevs murmināja. — Bet tagad esmu atkal galīgi jūsējais, jūsējais! Kaut pakariet!

—    Jūs tāds kā tagad ieradāties arī pie Ļizavetas Prokofjevnas? — kņazs ar riebumu painteresējās.

—    Nē… svaigāks… un pat pieklājīgāks; to es jau pēc pazemojuma ieguvu… šo izskatu.

—    Nu, labi, ejiet prom!

Tomēr šis lūgums bija jāizsaka vairākkārt, kamēr viesis beidzot nolēma aiziet. Jau pavisam atvēris durvis, viņš no jauna atgriezās, atnāca līdz istabas vidum uz pirkstgaliem un atkal sāka dot zīmes ar rokām, rādīdams, kā atplēš vēstuli; izteikt savu padomu ar vārdiem viņš tomēr neiedrošinājās; pēc tam aizgāja, klusi un laipni smaidīdams.

Visu to bija ārkārtīgi smagi noklausīties. No visa tā kļuva skaidrs galvenais un svarīgākais fakts: tas, ka Aglaju mocīja liels satraukums, lielas šaubas, tikai nav zināms, kāpēc («Aiz greizsirdības,» kņazs pie sevis nočukstēja). No tā tāpat izrietēja, ka viņu, protams, mulsina arī ļauni cilvēki, un bija ļoti savādi, ka viņa tiem tā uzticas. Protams, šai nepiedzīvojušā, bet karstajā un lepnajā galviņā nobrieda kādi sevišķi plāni, varbūt arī postoši un… nekur netlerīgi. Kņazs bija ārkārtīgi izbijies un apmulsumā nezināja, ko iesākt. Katrā ziņā bija kaut kas jānovērš. Viņš to juta. Viņš vēlreiz paskatījās uz aizlīmētās aploksnes adresi: ai, te viņam nebija šaubu un bažu, jo viņš ticēja; viņu kaut kas cits darīja nemierīgu sakarā ar šo vēstuli: viņš neticēja Gavrilam Ardalionovičam. Un tomēr viņš nolēma pats nodot viņam šo vēstuli personīgi un šai nolūkā jau izgāja no mājas, bet ceļā pārdomāja. Gandrīz pie paša Pticina nama viņš nejauši sastapa Koļu un uzdeva viņam nodot vēstuli brālim rokās it kā tieši no pašas Aglajas Ivanovnas. Koļa neizjautāja un vēstuli nogādāja, tā ka Gaņam ne prātā nenāca, ka vēstule gājusi caur tik daudzām rokām. Atgriezies mājās, kņazs palūdza pie sevis Veru Lukjanovnu, pastāstīja viņai, kas vajadzīgs, un nomierināja viņu, jo viņa vēl arvien meklēja vēstuli un raudāja. Viņa šausmīgi pārbijās, dabūjusi zināt, ka vēstuli aiznesis tēvs. (Kņazs vēlāk no viņas dabūja zināt, ka viņa ne vienreiz vien slepeni pakalpojusi Rogožinam un Aglajai Ivanovnai; viņai ne prātā nebija nācis, ka te varētu slēpties kaut kas ļauns kņazam…)

Kņazs beidzot bija tik satraukts, ka pēc pāris stundām, kad pie viņa atskrēja Koļas sūtīts cilvēks ar ziņu par tēva slimību, viņš pirmajā brīdī gandrīz nespēja aptvert, par ko ir runa. Bet šis pats atgadījums arī atdeva viņam spēkus, tāpēc ka novērsa prātus uz citām lietām. Viņš palika pie Ņinas Aleksandrovnas (kur, protams, bija pārnests slimnieks) gandrīz līdz pašam vakaram. No viņa nebija gandrīz nekāda labuma, bet ir cilvēki, kurus nezin kāpēc patīkami redzēt savā tuvumā grūtā brīdī. Koļa bija briesmīgi satriekts, raudāja histēriski, tomēr visu laiku skrēja vienā skriešanā: skrēja pēc ārsta un sameklēja veselus trīs, skrēja uz aptieku, pie bārddziņa. Ģenerāli atdzīvināja, bet viņš nenāca pie samaņas; ārsti izteicās, ka «katrā ziņā pacienta dzīvība ir briesmās». Var ja un Ņina Aleksandrovna neatgāja no slimnieka; Gana bija apmulsis un satriekts, bet negribēja kāpt augšā un pat baidījās redzēt slimnieku; viņš lauzīja rokas un nesakarīgā sarunā ar kņazu spēja tikai pateikt, ka, lūk, uzbrukusi «tāda nelaime un, kā par spīti, tādā laikā». Kņazam likās, ka viņš saprot, par kādu laiku īsti tiek runāts. Ipolitu kņazs vairs nesastapa Pticina namā. Pievakarē atskrēja Ļebedevs, kas pēc šā rīta «izskaidrošanās» bija gulējis visu laiku nepamozdamies. Tagad viņš bija gandrīz skaidrā un raudāja pie slimnieka gultas īstas asaras, gluži kā pie sava miesīga brāļa gultas. Viņš vainoja sevi skaļi, nepaskaidrodams tomēr, kas par lietu, un uzplijās Ņinai Aleksandrovnai, iegalvodams viņai ik brīdi, ka «tikai viņš, viņš pats vainīgs un neviens cits kā tikai viņš … vienīgi aiz tīkamas ziņkāres …» un ka «aizgājējs» (tā viņš nezin kāpēc stūrgalvīgi sauca vēl dzīvo ģenerāli) esot bijis pat «visģeniālākais cilvēks». Viņš sevišķi nopietni uzsvēra ģenialitāti, it kā no tā šai brīdī varētu celties kāds sevišķs labums. Ņina Aleksandrovna, redzēdama viņa sirsnīgās asaras, sacīja viņam beidzot bez jebkāda pārmetuma un gandrīz vai maigi: «Nu, dievs ar jums, nu, neraudiet, nu, dievs jums piedos!» Ļebedevu bija tā satriekuši šie vārdi un to tonis, ka visu vakaru viņš nemaz negribēja atkāpties no Ņinas Aleksandrovnas (un visas nākamās dienas līdz pat ģenerāļa nāvei viņš gandrīz no rīta līdz naktij pavadīja viņu mājās). Dienas laikā divas reizes pie Ņinas Aleksandrovnas atnāca Ļizavetas Prokofjevnas sūtīts cilvēks, lai apjautātos par slimnieka veselību. Bet, kad vakarā pulksten deviņos kņazs ieradās Jepančinu vieSistabā, kas jau bija viesu pilna, Ļizaveta Prokofjevna tūlīt sāka izprašņāt viņu par slimnieku — pie tam līdzcietīgi un sīki — un cienīgi atbildēja Belokonskai uz tās jautājumu: «Kas ir slimnieks, un kas tā tāda Ņina Aleksandrovna?» Kņazam tas ļoti patika. Pats viņš, izskaidrodamies ar Ļizavetu Prokofjevnu, runāja «lieliski», kā Vēlāk izteicās Aglajas māsas, «atturīgi, klusi, bez liekiem vārdiem, bez žestiem, ar cieņu; ienāca lieliski; ģērbies bija «teicami» un ne tikai «nenokrita uz līdzenas grīdas», kā baidījās vakar, bet, acīm redzot, atstāja uz visiem patīkamu iespaidu.

No savas puses, apsēdies un palūkojies visapkārt, viņš tūlīt ievēroja, ka visa šī sabiedrība nemaz nav līdzīga vakardienas rēgiem, ar kuriem viņu baidīja Aglaja, vai tiem murgiem, kas viņam rādījās naktī. Pirmo reizi mūžā viņš redzēja stūrīti no tā, ko sauc briesmīgajā vārdā «augstākās aprindas». Viņš jau sen sakarā ar dažiem sevišķiem nodomiem, apsvērumiem un tieksmēm alka iekļūt šai apburtajā cilvēku lokā, un tāpēc viņu stipri ieinteresēja pirmais iespaids. Šis viņa pirmais iespaids bija pat brīnum jauks. Kaut kā uzreiz un pēkšņi viņam likās, ka visi šie ļaudis jau piedzimuši, lai būtu kopā, ka pie Jepančiniem nav nekādu «viesību» šovakar un nav nekādu lūgtu viesu, ka visi* tie ir «savi cilvēki» un viņš pats it kā jau sen bijis viņu uzticīgs draugs un domubiedrs un atgriezies pie viņiem pēc neilgas šķiršanās. Smalko manieru, vienkāršības un šķietamās vaļsirdības pievilcība bija jo apburoša. Viņam ne prātā nevarēja nākt, ka viss šis sirsnīgums un cēlums, asprātība un lielā pašapziņa ir varbūt tikai lieliska, smalka āriene. Viesu lielākā daļa, neraugoties uz iespaidīgo izskatu, bija diezgan tukši ļaudis, kuri arī paši savā pašapmierinātībā nemaz nezināja, ka daudz no tā labā, kas viņiem piemīt, ir tikai ārējā čaula, par ko turklāt viņi nav vainojami, jo viņi to saņēmuši neapzinīgi, saņēmuši mantojumā. Par to kņazs pat domāt nevēlējās, jo viņu apbūra brīnišķīgais pirmais iespaids. Viņš redzēja, piemēram, ka šis sirmgalvis, šis cienīgais augstmanis, kas gadu ziņā varētu būt viņam vectēvs, pat pārtrauca savu sarunu, lai uzklausītu viņu, tik jaunu un nepiedzīvojušu cilvēku, un ne tikai uzklausa viņu, bet, acīm redzot, arī ciena viņa domas, ir tik laipns pret viņu, tik sirsnīgi labsirdīgs, lai gan viņi svešinieki un satiekas tikai pirmo reizi. Varbūt kņaza kvēlo jūtīgumu visvairāk ietekmēja šīs laipnās pieklājības izsmalcinātība. Varbūt viņš jau iepriekš bija pārāk labi noskaņots un gaidīja patīkamu iespaidu.

Bet visi šie ļaudis — kaut gan, protams, bija «mājas • draugi», arī draugi savā starpā — tomēr nepavisam nebija ne šim namam, ne savā starpā tik draudzīgi, par kādiem viņus noturēja kņazs, kolīdz bija viņiem stādīts priekšā un ar viņiem iepazīstināts. Te bija cilvēki, kas nekad un neparko neatzītu Jepančinus kaut vai par kaut cik sev līdzīgiem. Te atradās cilvēki, kas pat pilnīgi neieredzēja viens otru; vecā Belokonska visu savu mūžu bija «nicinājusi» «vecā augstmaņa» sievu, bet tā savukārt nemaz nevarēja ciest Ļizavetu Prokofjevnu. Šis «augstmanis», viņas vīrs, nezin kāpēc Jepančinu labvēlis jau no viņu jaunības, kurš arī te bija vadošā vietā, likās Ivanam Fjodorovičam tik milzum augsta persona, ka tas, ieņemot godbijību un bailes, neko citu nevarēja just viņa klātbūtnē un pat nicinātu sevi no visas sirds, ja kaut vienu brīdi noturētu sevi par līdzīgu viņam, bet viņu negodātu par Olimpa Jupiteru. Šeit atradās cilvēki, kas nebija satikušies vairākus gadus un kas nejuta viens pret otru neko citu kā tikai vienaldzību, ja ne riebumu, bet kas bija satikušies tagad, it kā tikai vakar vēl būtu redzējušies visai draudzīgā un patīkamā sabiedrībā. Viesu pulks gan nebija nekāds kuplais. Bez Belokonskas un «vecā augstmaņa», kas tiešām bija svarīga persona, un bez viņa sievas te atradās, pirmkārt, kāds ļoti solīds armijas ģenerālis, barons vai grāfs ar vācisku uzvārdu, ārkārtīgi kluss cilvēks, kam bija brīnum laba valsts lietu pazinēja reputācija, kā arī gandrīz vai mācīta vīra reputācija, — viņš bija viens no tiem olimpiešiem administratoriem, kuri pazīst visu, «izņemot varbūt pašu Krieviju», cilvēks, kas vai pieci gadi lieto vienu pašu «pēc sava dziļuma ievērojamu» izteicienu, tomēr tādu, kurš katrā ziņā kļūst par parunu un par kuru dabū zināt pat visaugstākajās aprindās; viņš bija viens no tiem vadošajiem ierēdņiem, kas parasti pēc ārkārtīgi ilga (pat apbrīnojami ilga) dienesta nomirst augstā dienesta pakāpē lieliskā vietā un ar lielu naudu, lai gan nav veikuši lielus varoņdarbus un pat jutuši zināmu naidu pret varoņdarbiem. Šis ģenerālis bija tiešais Ivana Fjodoroviča priekšnieks dienestā, kuru viņš aiz savas cēlās sirds dedzības un pat aiz sevišķas patmīlības uzskatīja par savu labvēli, bet kurš nepavisam neuzskatīja sevi par Ivana Fjodoroviča labvēli, izturējās pret viņu gluži vienaldzīgi, lai gan ar prieku pieņēma visdažādākos viņa pakalpojumus, un tūlīt būtu aizstājis viņu ar citu ierēdni, ja to prasītu kādi apsvērumi, pat nepavisam ne augstākie. Te atradās vēl kāds pavecs, ievērojams kungs, it kā Ļizavetas Prokofjevnas radinieks, lai gan tas nemaz nebija taisnība; viņam bija augsta dienesta pakāpe, viņš bija bagāts un dižciltīgs, drukns un ar ļoti labu veselību, ļoti runīgs un pat ar neapmierināta cilvēka reputāciju (lai gan šā vārda vispieļaujamākajā nozīmē), pat žultains (bet arī tas bija patīkami), ar angļu aristokrātu manierēm un ar angļu gaumi (piemēram, attiecībā uz asiņaino rostbifu, zirgu iejūgu, sulaiņiem u. tml.). Viņš bija liels «augstmaņa» draugs, kavēja viņam laiku, un bez tam Ļizaveta Prokofjevna nezin kāpēc loloja kādu dīvainu domu, ka šis pavecais kungs (mazliet vieglprātīgs cilvēks un pa daļai sieviešu dzimuma cienītājs) pēkšņi sadomās aplaimot Aleksandru ar savu bildinājumu. Aiz visaugstākā un solīdākā sapulcējušos slāņa nāca mazliet jaunāku viesu slānis, lai gan arī tie izcēlās ar visai smalkām īpašībām. Bez kņaza Š. un Jevgeņija Pavloviča pie šā slāņa piederēja arī pazīstamais apburošais kņazs N., bijušais sieviešu siržu lauzējs un uzvarētājs visā Eiropā, tagad jau ap četrdesmit pieci gadi vecs, vēl arvien ļoti izskatīgs, brīnum prasmīgs stāstītājs, cilvēks ar ievērojamu, gan mazliet sašķobījušos, mantas stāvokli; šis kņazs aiz paraduma lielākoties dzīvoja ārzemēs. Beidzot te bija cilvēki, kuri it kā izveidoja pat īpašu trešo slāni un kuri nepiederēja paši par sevi pie sabiedrības «lolotajām aprindām», bet kurus, tāpat kā Jepančinus, varēja reizēm nezin kāpēc sastapt šinīs «lolotajās» aprindās. Aiz zināma takta, kas viņiem bija kļuvis par likumu, Jepančini tais retajos gadījumos, kad viņi saaicināja viesus, labprāt sajauca augstāko sabiedrību ar zemākas kārtas ļaudīm, ar «vidusšķiras cilvēku» izraudzītiem pārstāvjiem. Jepančinus pat slavēja par to un izturējās pret viņiem kā pret tādiem, kas. zina savu vietu un ir taktiski cilvēki, un Jepančini lepojās ar to. Viens no šīs vidusšķiras pārstāvjiem šai vakarā bija kāds tehnisko daļu pulkvedis, nopietns cilvēks, visai tuvs kņaza Š. paziņa, kurš arī viņu bija ievedis pie Jepančiniem, — cilvēks, kas tomēr sabiedrībā bija nerunīgs un valkāja uz labās rokas rādītāja pirksta lielu un izskatīgu gredzenu, droši vien dāvanu. Te bija pat kāds literāts — dzejnieks, no vāciešiem, bet krievu dzejnieks un turklāt pilnīgi pieklājīgs, tā ka viņu bez bažām varēja ievest labākajā sabiedrībā. Viņam bija izskatīga, lai gan nezin kāpēc mazliet šķebinoša āriene, ap trīsdesmit astoņi gadi, ģērbies viņš bija nevainojami, piederēja pie augstākā mērā buržuāziskas, taču arī pie augstākā mērā godājamas vācu ģimenes, prata izmantot dažādus gadījumus, izspraukties augstu personu aizbildniecībā un noturēties viņu labvēlībā. Kādreiz viņš bija pārtulkojis no vācu valodas kāda ievērojama vācu dzejnieka visai ievērojamu sacerējumu, prata pantos izlikt savu tulkojumu, prata padižoties ar kāda slavena, bet miruša krievu dzejnieka draudzību (ir vesels slānis rakstnieku, kam ārkārtīgi tīkas piedēvēties publiski par draugiem lieliem, bet mirušiem rakstniekiem), un nupat nesen «vecā augstmaņa» sieva ieveda viņu pie Jepančiniem. Šī kundze bija izdaudzināta par literātu un zinātnieku aizbildni un tiešām vienam Vai diviem rakstniekiem bija izgādājusi pat pensiju, izmantojot par starpniekiem augsti stāvošas personas, kuru vidū viņai bija sava nozīme. Bet nozīme savā ziņā viņai bija. Šī dāma bija ap četrdesmit pieci gadi veca (tātad visai jauna sieva tik sirmam večukam kā viņas vīrs), bijusī skaistule, kam tikās arī tagad ģērbties pārlieku grezni, un šī mānija taču piemīt daudzām četrdesmit pieci gadi vecām dāmām; viņa nebija sevišķi gudra, un viņas zināšanas literatūrā pavisam apšaubāmas. Bet literātu pabalstīšana viņai bija tāda pati mānija kā greznā ģērbšanās. Viņai veltīja daudz sacerējumu un tulkojumu; divi trīs rakstnieki ar viņas atļauju bija iespieduši viņai rakstītās vēstules par ārkārtīgi svarīgām lietām … Un, lūk, visu šo sabiedrību kņazs ņēma par pilnu, noturēja par vistīrāko zeltu bez ligatūras. Taču arī visi šie cilvēki, kā par spīti, bija šovakar visgaišākajā noskaņā un visai apmierināti ar sevr. Visi viņi bez izņēmuma zināja, ka ar savu apmeklējumu dara Jepančiniem lielu godu, bet, ak vai, kņazs nemaz nenojauta tādas fineses. Viņš nemaz nenojauta, piemēram, ka Jepančini, kam bija padomā tik svarīgs solis kā viņu meitas likteņa izlemšana, nemaz neiedrošinātos neparādīt viņu, kņazu Ļevu Nikolajeviču, vecajam augstmanim, atzītajam viņu ģimenes aizbildnim. Bet vecais augstmanis, lai gan no savas puses gluži mierīgi būtu uzņēmis ziņu pat par visbriesmīgāko Jepančinu nelaimi, katrā ziņā apvainotos, ja Jepančini saderinātu savu meitu bez viņa padoma, tā sakot, viņam neapjautājoties. Kņazs N., šis mīļais, šis neapšaubāmi asprātīgais un tik ļoti cēlsirdīgais cilvēks, bija augstākā mērā pārliecināts, ka viņš ir kaut kas līdzīgs saulei, kas uzlēkusi šovakar pār Jepančinu vieSistabu. Viņš uzskatīja tos par bezgala daudz zemākiem nekā viņš, un taisni šī vientiesīgā un cēlā doma arī radīja viņā šo apbrīnojami mīļo atklātību un draudzību pret šiem pašiem Jepančiniem. Viņš zināja ļoti labi, ka šai vakarā viņam katrā ziņā kaut kas jāpastāsta, lai apburtu sabiedrību, un gatavojās uz to pat ar zināmu iedvesmu. Kņazs Ļevs Nikolajevičs, kas vēlāk noklausījās šo viņa stāstu, atzina, ka nekad neesot dzirdējis nekā līdzīga šim spožajam humoram un brīnišķīgajai jautrībai un naivumam, kas skanēja gluži aizkustinoši tāda donžuāna mutē kā kņazs N. Un tomēr, ja viņš tikai -nojaustu, cik šis pats stāsts ir vecs, novazāts, kā iekalts no galvas un kā jau nopluinīts un apnicis visās vieSistabās, un tikai pie nevainīgajiem Jepančiniem tas parādījās atkal kā jaunums, kā lieliska cilvēka svaigs, sirsnīgs un spīdošs atmiņu stāsts. Beidzot pat šis vācietēns, dzejnieciņš, lai gan izturējās neparasti laipni un atturīgi, bet arī tas gandrīz uzskatīja, ka ir cilvēks, kas dara godu šim namam ar savu ierašanos. Bet kņazs nemanīja medaļas otru pusi, nemanīja nekādus īstos cēloņus. Šo nelaimi Aglaja nemaz nebija paredzējusi. Pati viņa bija apbrīnojami skaista šai vakarā. Visas trīs jaunkundzes bija uzcirtušās, kaut arī ne visai grezni, un pat ar tādām sevišķām frizūrām. Aglaja sēdēja kopā ar Jevgeņiju Pavloviču un neparasti draudzīgi ar viņu sarunājās un jokoja. Jevgeņijs Pavlovičs izturējās it kā mazliet solīdāk nekā citreiz, arī varbūt aiz cieņas pret augstmaņiem. Viņu gan sabiedrībā jau sen pazina; v-iņš tur bija jau savs cilvēks, kaut arī jauns. Šovakar viņš bija ieradies pie Jepančiniem ar sēru lentu ap platmali, un Belokonska uzslavēja viņu par šo lentu: dažs cits brāļadēls šādos apstākļos varbūt nemaz nebūtu uzlicis tāda tēvoča dēļ sēru lentu. Arī Ļizaveta Prokofjevna bija ar to apmierināta, bet vispār viņa likās pārāk norūpējusies. Kņazs pamanīja, ka Aglaja pāris reižu viņā vērīgi paskatījās un, šķiet, bija ar viņu apmierināta. Pamazām vien viņš kļuva ļoti laimīgs. Agrākās «fantastiskās» domas un bažas (pēc sarunas ar Ļebedevu) tagad, tās nejauši, bet bieži atceroties, viņam šķita kā nepiepildāmi un neiespējami, pat smieklīgi sapņi. (Un jau tāpat viņa lielākā, lai gan neapzinīgā vēlēšanās un tieksme pirmīt un augu dienu bija — izdarīt tā, lai nebūtu jānotic šim sapnim!) Runāja viņš maz, tikai atbildot uz jautājumiem, un beidzot pavisam apklusa, sēdēja un tikai klausījās, bet, acīm redzot, iegrimdams tīksmē. Pamazām vien viņā pašā nobrieda kaut kas līdzīgs iedvesmai, kas izdevīgā gadījumā var iekvēloties. Bet ierunājās viņš nejauši, arī atbildot uz jautājumu, un, kā likās, gluži bez jebkāda nodoma …

VII

Kamēr viņš tīksmi nolūkojās Aglajā, kas jautri tērzēja ar kņazu N. un Jevgeņiju Pavloviču, pēkšņi pavecais kungs anglomāns, kas kavēja laiku «augstmanim» otrā kaktā un kaut ko viņam jūsmīgi stāstīja, izrunāja Nikolaja Andrejeviča Pavliščeva vārdu. Kņazs aši pagriezās uz viņu pusi un sāka klausīties.

Runa bija par tagadējo kārtību un par kaut kādām nekārtībām muižnieku īpašumos N. guberņā. Anglomāna stāstos laikam slēpās arī kaut kas jautrs, jo večuks beidzot sāka smieties par stāstītāja žultaino draiskumu.

Viņš stāstīja tekoši, kaut kā ņurdīgi vilkdams vārdus, maigi uzsvērdams patskaņus, kāpēc viņš, bijis spiests taisni tagadējās kārtības pēc pārdot kādu savu lielisku muižu N. guberņā un, nemaz nebūdams sevišķās naudas grūtībās, pat par puscenu, bet tai pašā laikā paturēt paputējušu muižu, kura nes zaudējumus un par kuru jāprāvojas, un par to vēl piemaksāt. «Lai izvairītos no prāvas arī ar Pavliščeva iecirkni, es no viņiem aizbēgu. Vēl viens vai divi tādi.mantojumi, un es būšu izputināts. Man tomēr tur tika veseli trīs tūkstoši desetīnu lieliskas zemes!»

—     … Ivans Petrovičs ir nelaiķa Nikolaja Andrejeviča Pavliščeva radinieks… tu taču meklēji, kā liekas, radiniekus, — Ivans Fjodorovičs pusbalsī sacīja kņazam, pēkšņi pagadījies līdzās un pamanījis ārkārtējo kņaza interesi par sarunu. Līdz šim viņš bija kavējis laiku savam ģenerālim priekšniekam, bet sen jau pamanīja pilnīgo Ļeva Nikolajeviča vientulību un sāka bažīties; viņš gribēja zināmā mērā iesaistīt kņazu sarunā un tādējādi otrreiz rādīt viņu un stādīt priekšā «augstākajām personām».

—    Ļevs Nikolajevičs ir Nikolaja Andrejiča Pavliščeva audzēknis pēc vecāku nāves, — viņš iemeta starpā, sastapdams Ivana Petroviča skatienu.

—    Ļo-oti patī-kami, — tas piebilda, — un pat ļoti labi atceros. Pirmīt, kad mūs Ivans Fjodorovičs iepazīstināja, es jūs tūlīt pazinu, pat pēc sejas. Jūs tiešām esat maz pārmainījies izskatā, lai gan es jūs redzēju, kad jūs bijāt vēl bērns, jums bija gadu desmit vai vienpadsmit. Ir kaut kas tāds, kas vaibstos atgādina …

—    Jūs esat redzējis mani bērna gados? — kņazs jautāja ļoti pārsteigts.

—    Ak, jau ļoti sen, — turpināja Ivans Petrovičs, — Zlatoverhovā, kur jūs toreiz dzīvojāt pie manām māsīcām. Es agrāk diezgan bieži iegriezos Zlatoverhovā, — jūs mani neatceraties? Ļo-oti var būt, ka neatceraties… Jūs toreiz bijāt… ar kādu slimību toreiz sirgāt, tā ka es pat kādreiz par jums pabrīnījos …

—    Neko neatceros! — kņazs dedzīgi apstiprināja.

Vēl daži paskaidrojumi, gluži mierīgi no Ivana Petroviča puses un apbrīnojami satraukti no kņaza puses, un izrādījās, ka abas dāmas, padzīvojušas jaunavas, nelaiķa Pavliščeva radinieces, kuras dzīvojušas viņa muižā

Zlatoverhovā un kurām uzticēta kņaza audzināšana, bijušas savukārt Ivana Petroviča māsīcas. Ari Ivans Petrovičs, tāpat kā visi, gandrīz neko nevarēja paskaidrot par iemesliem, kuru dēļ Pavliščevs tā rūpējies par mazo kņazu, savu audžubērnu. «Pavisam piemirsu toreiz par to painteresēties», tomēr izrādījās, ka viņam lieliska atmiņa, jo viņš pat atcerējās, cik stingra bijusi pret mazo audzēkni vecākā māsīca Marfa Ņikitišna, «tā ka es ar viņu pat sabāros reiz jūsu dēļ par audzināšanas Sistēmu, tāpēc ka tikai žagari un žagari vien slimam bērnam — tas taču… pats piekritīsiet…». Un cik maiga pret nabaga zēnu bija jaunākā māsīca Natālija Ņikitišna… «Viņas abas tagad,» viņš tālāk paskaidroja, «dzīvo jau N. N. guberņā (nezinu tikai, vai ir vēl dzīvas), kur viņas no Pavliščeva mantoja visai labu nelielu muižu. Marfa Ņikitišna laikam gribēja iestāties klosterī; apgalvot gan nevaru; varbūt esmu dzirdējis par kādu citu… jā, to es par dakteriem nesen dzirdēju …»

Kņazs visu to noklausījās ar jūsmā un aizgrābtībā mirdzošām acīm. Neparastā dedzībā viņš savukārt paziņoja, ka nekad nepiedošot sev, ka šo sešu mēnešu laikā, ceļojot pa vidienes guberņām, viņš neesot atradis laiku uzmeklēt un apciemot savas bijušās audzinātājas. Viņš katru dienu gribējis braukt, un vienmēr viņu aizkavējuši apstākļi… bet tagad viņš nosoloties … katrā ziņā … kaut vai uz N. N. guberņu… «Tad jūs pazīstat Natāliju Ņikitišnu? Cik brīnum jauka, cik svēta dvēsele! Bet arī Marfa Ņikitišna….. piedodiet man, bet jūs laikam esat maldīgos uzskatos par Marfu Ņikitišnu! Viņa bija stingra… nevarēja taču nezaudēt pacietību… ar tādu idiotu, kāds es toreiz biju (hi-hi!). Es taču toreiz biju galīgs idiots, jūs neticēsiet (ha-ha!). Tomēr… tomēr, jūs mani toreiz esat redzējis… Kā gan es jūs neatceros, sakiet, lūdzu! Tad jūs … ak mans dievs, vai tad patiesi jūs esat Nikolaja Andrejiča Pavliščeva radinieks?»

—    Ti-ciet man, — pasmaidīja Ivans Petrovičs, aplūkodams kņazu.

—     Ak, es ne jau tāpēc teicu, ka es…, šaubītos… un galu galā, vai tad par to var šaubīties (he-he!)… kaut vai drusciņu? Kaut vai mazu drusciņu! (He-he!) Bet es gribu teikt, ka nelaiķis Nikolajs Andrejičs Pavliščevs bija tik lielisks cilvēks! Visaugstsirdīgākais cilvēks tiešām, ticiet mani

Kņazs ne jau gluži bez elpas palika, bet, tā sakot «runāja aizraudamies, savas labās sirds dēļ», kā otrā litā par to izteicās Adelaida sarunā ar savu līgavaini kņazu Š.

—    Ak mans dievs! — smējās Ivans Petrovičs. — Kāpēc gan es nevarētu būt radinieks arī pat augst-sir-dīgam cilvēkam?

—    Ak mans dievs! — kņazs iesaucās mulsdams, steigdamies un iej ūsminādamies arvien vairāk un vairāk.

—    Es… es atkal pateicu muļķību, bet… taisni tā vajadzēja būt, tāpēc ka es… es… ek, taču tas atkal nav tas! Un kas gan tagad ir manī, sakiet, lūdzu, ja tādas intereses… ja tik milzīgas intereses! Un salīdzinājumā ar šo visaugstsirdīgāko cilvēku, tāpēc ka viņš taču nudien bija visaugstsirdīgākais cilvēks — vai nav tiesa? Vai nav tiesa?

Kņazs jau drebēt drebēja. Kāpēc viņš pēkšņi bija tā uztraucies, kāpēc nonācis tādā aizkustinājuma pilnā sajūsmā gluži ne no šā, ne no tā un, likās, pilnīgi nesamērīgi ar sarunu priekšmetu — to būtu grūti izprast. Bet viņš bija tādā omā un pat gandrīz vai sajuta šai brīdī nezin pret ko un par ko viskvēlāko un dziļāko pateicību — varbūt pat pret Ivanu Petroviču, tāpat arī pret visiem viesiem vispār. Viņš jau bija pārāk «laimes pārņemts». Ivans Petrovičs sāka beidzot ieskatīties viņā daudz vērīgāk; ļoti vērīgi aplūkoja viņu arī «augstmanis». Belokonska uzmeta kņazam niknu skatienu un saknieba lūpas. Kņazs N., Jevgeņijs Pavlovičs, kņazs Š., jaunavas — visi pārtrauca sarunu un klausījās. Likās, Aglaja bija izbijusies, bet Ļizaveta Prokofjevna gluži vienkārši nolaida rokas. Dīvainas gan arī bija meitas un māmiņa: pašas viņas bija izlēmušas un nospriedušas, ka kņazam būtu labāk nosēdēt visu vakaru klusējot, bet, kolīdz ieraudzīja viņu kaktā pilnīgi vientuļu un gluži apmierinātu ar savu likteni, tā tūlīt sāka uztraukties. Aleksandra jau gribēja doties pie viņa un uzmanīgi — pāri visai istabai — pievienoties viņu pulciņam, tas ir, kņaza N. pulciņam, blakus Belokonskai. Bet, kolīdz kņazs pats sāka runāt, viņas vēl vairāk uztraucās.

—     Ka vislieliskākais cilvēks, tur jums taisnība,— iespaidīgi, vairs nesmaidīdams, sacīja Ivans Petrovičs,

—      jā, jā… viņš bija ļoti jauks cilvēks! Ļoti jauks un cienījams cilvēks, — viņš piebilda, brīdi klusējis.

— Visādi, varētu sacīt, cienījams cilvēks, — viņš piebilda — vēl iespaidīgāk pēc trešā pārtraukuma, — un… un pat ļoti patīkami redzēt no jūsu puses…

—    Vai šim pašam Pavliščevam neiznāca kāds gadījums … dīvains … ar abatu … ar abatu… piemirsu, ar kādu abatu, tikai visi toreiz kaut ko stāstīja, — it kā pūlēdamies atcerēties, sacīja «augstmanis».

—    Ar abatu Guro, jezuītu, — atgādināja Ivans Petrovičs, — jā, tādi ir mūsu viskrietnākie un cienījamākie cilvēki! Jo viņš tomēr bija dižciltīgs cilvēks ar lielu īpašumu, kambarkungs, un ja… dienētu tālāk… Te pēkšņi pamet dienestu un visu, lai pārietu katolicismā un kļūtu par jezuītu, pie tam vēl gandrīz atklāti, ar sevišķu sajūsmu. Tiešām, īstā laikā nomira… jā; tad visi runāja…

Kņazs bija gluži apstulbis.

—    Pavliščevs… Pavliščevs pārgāja katolicismā? Tas nevar būt! — viņš šausmās iesaucās.

—     Nu, «nevar būt»! — solīdi nosvepstēja Ivans Petrovičs. — Tas jau stipri sacīts, jūs pats piekritīsiet, manu mīļo kņaz… Jūs tomēr tā cienāt nelaiķi… tiešām, viņš bija ļoti labs cilvēks, un tāpēc, manuprāt, šis blēdis Guro galvenokārt arī guva panākumus. Bet jūs pajautājiet man, man, cik daudz rūpju un pūļu man bija pēc tam šinī lietā… un taisni ar šo pašu Guro! Iedomājieties, — viņš pēkšņi griezās pie večuka, — viņi pat pretenzijas testamenta lietā gribēja izvirzīt, un man nācās toreiz ķerties pie visenerģiskākajiem līdzekļiem… lai vestu viņus pie prāta … jo viņi meistari uz to. Ap-brī-nojami! Bet, paldies dievam, tas notika Maskavā, es tūdaļ pie grāfa, un mēs viņus.. . vedām pie prāta …

—    Jūs neticēsiet, kā jūs mani apbēdinājāt un pārsteidzāt! — atkal kņazs iesaucās.

—     Nožēloju; bet tas viss, patiesību sakot, ir nieki un ar niekiem vien beigtos, kā vienmēr; esmu pārliecināts. Pagājušo vasaru, — viņš atkal griezās pie večuka, — grāfiene K. arī, kā stāsta, iestājusies kādā katoļu klosterī ārzemēs; mūsējie tomēr neiztur, ja reiz pakļaujas šiem … veiklajiem blēžiem … sevišķi ārzemēs.

—     Tas viss no mūsu. .. paguruma, es domāju, — autoritatīvi noburkšķēja večuks, — nu, ir arī viņiem sludināšanas maniere … smalka, sava maniere … arī iebiedēt prot. Mani arī trīsdesmit otrajā gadā Vīnē nobiedēja, ticiet man; tikai es vis nepadevos un aizbēgu no viņiem, ha-ha!

—    Es dzirdēju, ka tu toreiz, draudziņ, ar skaisto grāfieni Ļevicku esot no Vīnes uz Parīzi aizbēdzis, savu posteni pametis, nevis bēdzis no jezuīta, — Belokonska pēkšņi iemeta.

—     Nu, no jezuīta, tomēr iznāk, ka no jezuīta! — uzķēra večuks, iesmiedamies no patīkamās atmiņas. — Jūs, kā liekas, esat ļoti reliģiozs, kas tagad tik reta parādība jaunam cilvēkam, — viņš laipni uzrunāja kņazu Ļevu Nikolajeviču, kas klausījās, muti iepletis un vēl arvien pārsteigts; večukam, acīm redzot, gribējās iepazīt kņazu tuvāk; aiz dažiem iemesliem tas viņu ļoti ieinteresēja.

—    Pavliščevam bija gaišs prāts, un viņš bija kristietis, īsts kristietis", — kņazs pēkšņi sacīja, — kā gan viņš varēja pakļauties … nekristīgajai ticībai? Katolicisms — tikpat kā rfav kristīgā ticība! — viņš pēkšņi piebilda, acīm iezibsnoties, un raudzījās uz priekšu, kaut ka uzmezdams skatienu visiem reizē.

—    Nu, tas ir par daudz, — nomurmināja večuks un izbrīnījies paskatījās Ivanā Fjodorovičā.

—    Kā gan katolicisms nav kristīgā ticība? — Ivans Petrovičs pagriezās krēslā. — Bet kāda tad?

—     Pirmkārt, nav kristīgā ticība! — ārkārtīgi uzbudināti un pārmērīgi asi atkal uzsāka kņazs. — Tas pirmkārt, bet, otrkārt, Romas katolicisms ir sliktāks pat par pašu ateismu, tādas ir manas domas! Jā! Tādas ir manas domas! Ateisms tikai sludina nulli, bet katolicisms iet tālāk: tas sludina izkropļoto Kristu, viņu pašu apmeloto un nozākāto, pretējo Kristu! Tas sludina antikristu, zvēru jums, ticiet man! Tā ir mana personiska un sena pārliecība, un tā mani pašu ir nomocījusi … Romas katolicisms tic, ka bez vispasaules valsts varas baznīca nevar noturēties zemes virsū, un kliedz: «Non possumus!» [33] manuprāt, romas katolicisms nav nemaz ticība, bet gan Rietumeiropas impērijas turpinājums, un tajā viss pakļauts šai domai, sākot ar ticību. Pāvests sagrābis zemi, laicīgo troni un paņēmis rokā zobenu; kopš tā laika viss tā ari notiek, tikai zobenam pievienoti meli, līšana, viltus, fanātisms, māņticība, noziedzība, viņi rotaļājušies ar vissvētākajām, patiesākajām, sirsnīgākajām, dedzīgākajām tautas jūtām, visu, visu samainījuši pret naudu, pret zemisko laicīgo varu. Vai tā nav antikrista mācība?! Kā gan varēja no viņiem necelties ateisms? Ateisms cēlies no viņiem, no paša Romas katolicisma! Ateisms vispirmām kārtām no viņiem pašiem arī sākās: vai tad viņi varēja ticēt paši sev? Tas nostiprinājās aiz riebuma pret viņiem; tas ir viņu melu un garīgā nespēka auglis! Ateisms! Pie mums dievam netic vēl tikai atsevišķas aprindas, kā viņdien lieliski izteicās Jevgeņijs Pavlovičs, tie, kas zaudējuši pamatu; bet tur, Eiropā, jau milzīgas tautas masas sāk neticēt — agrāk aiz tumsības un aiz meliem, bet tagad jau aiz fanātisma, aiz naida pret baznīcu un pret kristiānismu!

Kņazs apstājās, lai atvilktu elpu. Viņš briesmīgi ātri bija runājis. Viņš bija bāls un smagi elpo jā. Visi saskatījās; bet beidzot večuks atklāti iesmējās. Kņazs N. izvilka lorneti un, nenovērsdams skatienu, aplūkoja kņazu. Vācietēns dzejnieks izlīda no kakta un pievirzījās tuvāk pie galda, ļauni smīnēdams.

—    Jūs ļoti pār-spī-lē-jat, — novilka Ivans Petrovičs it kā garlaikodamies un pat kā kautrēdamies, — turienes baznīcā arī ir pārstāvji, visai cienījami un ti-ku-mī-gi…

—    Es nekad neesmu runājis par atsevišķiem baznīcas pārstāvjiem. Es par Romas katolicismu runāju tā būtībā, es runāju par Romu. Vai tad baznīca var pilnīgi izzust! Es nekad neesmu to teicis!

—    Piekrītu, bet tas viss ir zināms un pat — nav vajadzīgs, un … pieder pie teoloģijas …

—    Ai nē, ai nē! Ne tikai pie teoloģijas, ticiet man, ka ne! Tas skar mūs daudz vairāk, nekā jūs domājat. Tur jau slēpjas visa mūsu kļūda, ka mēs vēl nespējam saskatīt, ka šis nav tikai teoloģijas jautājums vien! Jo arī sociālisms ir katolicisma un katoliskās būtības auglis! Arī tas, tāpat kā tā brālis ateisms, radies no izmisuma — pretstatā katolicismam morālajā ziņā, lai aizvietotu zaudēto reliģijas morālisko varu, lai remdinātu izslāpušās cilvēces garīgās slāpes un glābtu to ne ar Kristu, bet ar varmācību! Tā arī ir brīvība, kas iegūta varmācības ceļā, tā arī ir apvienība, kas radīta ar zobenu un asinīm! «Tu nedrīksti ticēt dievam, tev nedrīkst būt īpašuma, nedrīkst būt personības, fraternitй ou la mort1 , divi miljoni galvu!» Ir sacīts: jūs viņus pazīsiet pēc viņu darbiem! Un nedomājiet, ka tas viss ir tik nevainīgi un neapdraud mūs; ak, mums ir vajadzīgs pretspars un ātrāk, ātrāk! Ir vajadzīgs, lai kā pretspars Rietumiem atspīdētu mūsu Kristus, ko mēs esam saglabājuši un ko viņi nemaz nav pazinuši! Nevis verdziski uzķeroties uz jezuītu makšķeres, bet mūsu krievisko civilizāciju viņiem nesot, mums tagad jānostājas viņu priekšā, un lai nerunā pie mums, ka viņi sludinot izsmalcināti, kā nupat kāds sacīja …

—     Bet atļaujiet taču, atļaujiet, —briesmīgi nobažījies, sacīja Ivans Petrovičs, skatīdamies apkārt un pat sākdams baiļoties, — visas jūsu domas, protams, ir teicamas un pilnas patriotisma, bet tas viss ir augstākā mērā pārspīlēts, un .. . labāk par to nemaz nerunāt…

—    Nē, nav pārspīlēts, drīzāk otrādi; tieši otrādi, jo nav manos spēkos to pateikt, bet…

—    At-ļau-jiet taču!

Kņazs apklusa. Viņš sēdēja, izstiepies uz sava krēsla, un nekustīgs, ugunīgu skatienu raudzījās Ivanā Petrovičā.

—     Man liekas, ka jūs pārlieku pārsteidzis notikums ar jūsu labdari, — laipni, nezaudējot mieru, piebilda večuks, — jūs varbūt iekvēlinājusi… vientulība. Ja jūs padzīvosiet vairāk cilvēkos, — bet sabiedrībā, es ceru, par jums priecāsies kā par lielisku jaunekli, — tad, protams, jūsu jūsma kļūs rimtāka un jūs redzēsiet, ka viss ir daudz vienkāršāk… turklāt tādi reti gadījumi… notiek, manuprāt, pa daļai no mūsu pārsātinājuma, bet pa daļai aiz … garlaicības.

—    Taisni tā, taisni tā, — kņazs iesaucās, — tā ir vislieliskākā doma! Taisni «aiz garlaicības, aiz mūsu garlaicības», nevis aiz pārsātinājuma, bet, gluži otrādi, aiz slāpēm … nevis aiz pārsātinājuma, tur jūs maldījāties! Ne tikai aiz slāpēm, bet pat aiz iekaisuma, aiz drudžainām slāpēm! Un … nedomājiet, ka tas tik nenozīmīgi, ka var tikai pasmieties; piedodiet man, ir jāprot nojaust! Mūsējie, kolīdz sasniedz krastu, kolīdz pārliecinās, ka tas ir krasts, tā uzreiz tik ļoti priecājas par to, ka tūlīt nonāk līdz galējībām; kāpēc tā? Jūs te brīnāties par Pavliščevu, jūs visu piedēvējat viņa ārprātam vai labsirdībai, bet tas tā nav! Un ne tikai mūs, bet visu Eiropu tādos gadījumos pārsteidz mūsu krieviskā kaisme: pie mums, ja pāriet katolicismā, tad katrā ziņā kļūst par jezuītu, turklāt par vienu no visapslēptākajiem; ja par ateistu paliek, tad katrā ziņā sāk pieprasīt, lai iznīcina ticību dievam ar varu, tas ir, arī ar zobenu. Kāpēc tā, kāpēc uzreiz tādas ārprātības? Vai tiešām nezināt? Tāpēc, ka viņš tēvzemi atradis, ko te nav pamanījis, un nu priecājas; krastu, zemi ir atradis un metas to skūpstīt. Ne jau tikai aiz godkārības, ne jau vienīgi aiz nelāgām godkāres jūtām rodas krievu ateisti un krievu jezuīti, bet arī aiz garīgajām sāpēm, aiz garīgajām slāpēm, aiz ilgām pēc augstāka uzdevuma, pēc stingra krasta, pēc dzimtenes, kam vairs netic, tāpēc ka nekad nav to pazinuši! Bet par ateistu kļūt ir viegli krievu cilvēkam, vieglāk nekā jebkuram citam visā pasaulē! Un mūsējie nevis vienkārši kļūst par ateistiem, bet katrā ziņā sāk ticēt ateismam kā jaunai ticībai, nemaz nenojauzdami, ka ir noticējuši nullei. Tādas ir mūsu slāpes! «Kam nav pamata zem kājām, tam nav dieva.» Tas nav mans izteiciens. Tā teica kāds tirgonis no vecticībniekiem, ar ko es sastapos ceļodams. Tiesa, viņš izteicās citādi, viņš sacīja: «Kas no dzimtās zemes atteicies, tas arī no sava dieva atteicies.» Padomājiet vien, ka pie mums visizglītotākie cilvēki pat hlistismā metušies… un ar ko gan tādā gadījumā hlistisms sliktāks nekā nihilisms, jezuītisms, ateisms? Pat varbūt vēl dziļāks! Bet tik tālu ir novedušas ilgas! … Atklājiet izslāpušajiem un kaismīgajiem Kolumba ceļabiedriem «Jaunās Pasaules» krastu, atklājiet krievu cilvēkam krievu «Pasauli», ļaujiet sameklēt viņam šo zeltu, šo dārgumu, kas paslēpts no viņa zemē! Parādiet viņam nākamībā visas cilvēces atjaunotni un tās atdzimšanas varbūtību vienīgi ar krievisko domu, krievisko dievu un Kristu, un jūs redzēsiet, kāds varens un patiesīgs, gudrs un lēnprātīgs milzis izaugs pārsteigtās pasaules priekšā, pārsteigtās un izbiedētās, tāpēc ka viņi gaida no mums vienīgi zobenu, zobenu un varmācību, tāpēc ka viņi, spriežot pēc sevis, ne iedomāties mūs nevar bez barbarisma. Un tā līdz šim laikam, un jo tālāk, jo vairāk! Un …

Bet te pēkšņi kaut. kas atgadījās, un oratora runa pārtrūka visnegaidītākā kārtā.

Visa šī drudžainā tirāde, visi šie kaismes un nemiera pilnie vārdi un jūsmīgās domas, kas juceklīgi drūzmējās un it kā lēca cita citai pāri, — tas viss pareģoja kaut ko bīstamu, kaut ko sevišķu tik pēkšņi un acīm redzami ne no šā, ne no tā iekarsušā jaunā cilvēka noskaņā. No vieSistabā esošajiem visi, kuri pazina kņazu, bailīgi (bet daži arī ar kaunu) brīnījās par viņa izlēcienu, kas tik maz saskanēja ar viņa parasti pat biklo atturību, ar viņa reti sastopamo un sevišķo taktu dažos gadījumos un ar augstākās pieklājības instinktīvo nojausmu. Nevarēja saprast, kāpēc tā iznācis: ne jau ziņa par Pavliščevu varēja būt par iemeslu. Dāmu kaktā raudzījās uz viņu kā uz jukušu, bet Belokonska vēlāk atzinās, ka «vēl mirkli, un viņa jau gribējusi glābties». «Vecīši» bija gluži apjukuši no pirmā pārsteiguma; ģenerālis priekšnieks neapmierināts bargi raudzījās no sava krēsla. Tehnisko daļu pulkvedis sēdēja pilnīgi nekustīgi. Vācietēns pat nobālēja, bet vēl arvien smaidīja savu neīsto smaidu, noraudzīdamies citos: kā citi atsauksies? Tomēr tas viss, kā arī «viss skandāls» varēja beigties gluži parastā un dabiskā kārtā varbūt pat pēc brīža; ārkārtīgi pārsteigtais, bet agrāk par citiem attapies Ivans Fjodorovičs jau vairākkārt mēģināja apturēt kņazu; bet, tā kā nebija panākumu, viņš tagad spraucās pie viņa ciešā un noteiktā apņēmībā. Vēl brīdis, un, ja jau tas būtu nepieciešami, tad viņš varbūt uzņemtos draudzīgi izvest kņazu ārā, minot par ieganstu viņa slimību, kas varbūt tiešām būtu taisnība un kam klusībā ļoti ticēja Ivans Fjodorovičs … Taču viss iegrozījās citādi.

Jau pašā sākumā, kolīdz kņazs iegāja vieSistabā, viņš apsēdās iespējami tālāk no Ķīnas vāzes, ar ko viņu tik ļoti bija nobiedējusi Aglaja. Vai var noticēt, ka pēc Aglajas vakardienas vārdiem viņā bija radusies kāda cieša pārliecība, kāda brīnumaina un neiedomājama nojauta, ka viņš katrā ziņā un jau rīt pat sadauzīs šo vāzi, lai kā no tās vairītos, lai kā sargātos no nelaimes? Bet tā tas bija. Šo viesību laikā citi spēcīgi, bet gaiši iespaidi sāka pārņemt viņa dvēseli: mēs jau runājām par to. Viņš aizmirsa savu nojautu. Kad viņš izdzirda par Pavliščevu un Ivans Fjodorovičs pieveda un parādīja viņu atkal Ivanam Petrovičam, viņš pārvietojās tuvāk galdam un iesēdās tieši atzveltnī blakus milzīgajai, skaistajai Ķīnas vāzei, kas stāvēja uz pjedestāla gandrīz līdzās viņa elkonim, mazdrusciņ aiz tā.

Izrunājot pēdējos vārdus, viņš pēkšņi piecēlās, neuzmanīgi atvēzēja roku, kaut kā sakustināja plecu, un… atskanēja vispārējs kliedziens. Vāze sašūpojās — sākumā kā neizpratnē: vai tikai nekrist uz galvas kādam no večukiem, — bet pēkšņi nosvērās uz pretējo pusi, uz vācietēna pusi, kurš šausmās tikko atlēca sāņus, un nogāzās uz grīdas. Dārdoņa, kliedzieni, dārgās lauskas, kas izkaisījušās pa grīdsegu, izbailes, izbrīns, — ak, kas notika ar kņazu, to ir grūti attēlot, un tas ari gandrīz nav vajadzīgs! Bet nevaram nepieminēt kādu savādu sajūtu, kas viņu pārsteidza taisni šai pašā mirklī un pēkšņi skaidri iznira no visu citu neskaidro un dīvaino sajūtu pulka: nevis kauns, nevis skandāls, ne bailes, nevis pēkšņums satrieca viņu visvairāk, bet pareģojuma piepildīšanās! Kas istenībā bija šai domā tik pārsteidzošs, viņš nemaz nevarētu sev izskaidrot; viņš tikai juta, ka ir satriekts līdz sirds dziļumiem, un stāvēja izbailēs, gandrīz mistiskās izbailēs. Vēl mirklis, un viss viņa priekšā it kā papletās plašumā, šausmu vietā bija gaisma un prieks, sajūsma; sāka aizrauties elpa un… bet mirklis pagāja. Paldies dievam, tas nebija tas! Viņš uzelpoja vieglāk un palūkojās apkārt.

Viņš ilgi it kā nesaprata to jucekli, kas kūsāja ap viņu, tas ir, saprata pilnīgi un visu redzēja, bet stāvēja kā tāds nepiederošs, kam te nav nekādas daļas un kas kā neredzamais cilvēks pasakā ielavījies istabā un novēro svešus, bet viņam interesantus cilvēkus. Viņš redzēja, kā novāca lauskas, dzirdēja steidzīgas sarunas, redzēja Aglaju, kas bija bāla un dīvaini raudzījās viņā, ļoti dīvaini: viņas acīs nemaz nebija naida, nebija ne drusciņas dusmu; tā raudzījās viņā ar izbiedētu, taču tik simpātisku skatienu, bet citos ar tik zvērojošām acīm… sirds viņam pēkšņi saldi iesmeldzās. Beidzot viņš dīvainā izbrīnā ieraudzīja, ka visi ir apsēdušies un pat smejas, it kā nekas nebūtu noticis! Vēl brīdis, un smiekli pieņēmās: smējās jau, viņā raudzīdamies, par viņa stingo mēmumu, bet smējās draudzīgi, jautri; daudzi ar viņu uzsāka sarunu un runāja tik laipni, un pati pirmā bija Ļizaveta Prokofjevna: viņa runāja smiedamās un kaut ko ļoti, ļoti labu. Pēkšņi viņš sajuta, ka Ivans Fjodorovičs draudzīgi uzsit viņam uz pleca; arī Ivans Petrovičs smējās; bet vēl jaukāks, vēl pievilcīgāks un simpātiskāks bija večuks; viņš saņēma kņazu aiz rokas un, viegli to spiezdams, viegli uzsizdams pa to ar otras rokas delnu, pierunāja viņu attapties gluži kā mazu izbiedētu zēnu; tas kņazam briesmīgi patika, un večuks beidzot nosēdināja viņu cieši sev blakus. Kņazs ar baudu ieskatījās viņam sejā, bet vēl arvien nezin kāpēc viņam trūka spēka runāt, elpa viņam aizžņaudzās; večuka seja šķita tik patīkama.

—    Kā? — kņazs beidzot nomurmināja. — Jūs tiešām man piedodat? Arī… jūs, Ļizaveta Prokofjevna?

Smiekli pieauga; kņazam parādījās asaras acīs; viņš neticēja pats sev un bija aizgrābts.

—    Protams, vāze bija brīnum skaista. Es to atceros šeit jau gadu piecpadsmit, jā… piecpadsmit… — sacīja Ivans Petrovičs.

—    Nu, ir ar nelaime! Arī cilvēkam pienāk gals, bet te māla poda dēļ! — skaļi sacīja Ļizaveta Prokofjevna. — Vai tiešām tu tā izbijies, Ļev Nikolajič? — viņa pat bažīgi piebilda. — Nevajag, mīļais, nevajag; tu tiešām mani baidi.

—    Un visu piedodat? Visu, atskaitot vāzi? — kņazs pēkšņi trūkās kājās, bet večuks tūlīt atkal pavilka viņu aiz rokas. Tas negribēja viņu laist vaļā.

—    C'est trиs curieux et c'est trиs sйrieux!1 — viņš pār galdu pačukstēja Ivanam Petrovičam, tomēr diezgan skaļi; kņazs varbūt arī dzirdēja.

—    Tad es nevienu no jums neesmu aizvainojis? Jūs neticēsiet, cik laimīgu mani dara šī doma; bet tā tam arī jābūt! Vai tad es varēju te kādu aizvainot? Es atkal aizvainošu jūs, ja tā nodomāšu.

—    Nomierinieties, mans draugs, tas ir pārspīlējums. Un jums nepavisam nav tā jāpateicas; šīs jūtas ir skaistas, bet pārspīlētas.

—    Es jums nepateicos, es tikai… priecājos par jums, es esmu laimīgs, raudzīdamies uz jums; varbūt es runāju muļķīgi, bet — man ir jārunā, ir jāizskaidro… kaut vai aiz cieņas pašam pret sevi.

Viss viņā bija brāzmains, neskaidrs un drudžains; ļoti iespējams, ka vārdi, ko viņš izrunāja, bieži vien nebija tie, ko viņš gribēja sacīt. Viņa skatiens it kā jautāja: vai viņš drīkst runāt? Viņa skatiens apstājās pie Belokonskas.

—    Nekas, draudziņ, turpini, turpini, tikai nepaliec bez elpas, — viņa piebilda, — tu arī pirmīt ar aizdusu sāki — un redzi nu, kur nonāci; bet runāt nebīsties: šie kungi redzējuši vēl brīnumainākas lietas nekā tu, viņus nepārsteigsi; un tu jau nemaz neesi diez cik liels gudrinieks, tikai vāzi te sadauzīji un pārbiedēji.

Kņazs smaidīdams viņu uzklausīja.

—    Tas taču bijāt jūs, — viņš pēkšņi griezās pie večuka, — tas bijāt jūs, kas studentu Podkumovu un ierēdni Švabrinu pirms trim mēnešiem no trimdas izglāba?

Večuks pat mazliet nosarka un nomurmināja, ka vajadzētu nomierināties.

—    Tas taču esat jūs, par kuru es dzirdēju, — viņš tūlīt uzrunāja Ivanu Petroviču, — ka N. guberņā jūs esot saviem ugunsgrēkā cietušajiem zemniekiem, jau brīvlaistajiem, kas jums sagādājuši nepatikšanas, par velti devis kokus, ar ko būvēties?

—    Nu, tas ir pār-spī-lējums, — Ivans Petrovičs nomurmināja, tomēr labpatikā pieņēma cienīgu stāju; bet šoreiz viņam bija pilnīgi taisnība, ka «tas ir pārspīlējums»: tās bija tikai nepatiesas baumas, ko kņazs bija dzirdējis.

Bet jūs, kņazien, — viņš pēkšņi griezās pie Belokonskas, gaiši smaidīdams, — vai tā nebijāt jūs, kas pirms pusgada uzņēmāt mani Maskavā kā pašas dēlu — pēc Ļizavetas Prokofjevnas vēstules saņemšanas — un tiešām kā pašas dēlam devāt kādu padomu, ko es nekad neaizmirsīšu. Atceraties?

—     Ko tu vai no ādas lien ārā? — Belokonska īgni noteica. — Cilvēks tu esi labs, bet smieklīgs: tev pasniegs divus grašus, bet tu pateiksies kā par dzīvības glābšanu. Tu domā, ka tas slavējami, bet tas ir riebīgi.

Viņa gandrīz jau noskaitās, bet pēkšņi sāka smieties un šoreiz labsirdīgus smieklus. Noskaidrojās arī Ļizavetas Prokofjevnas seja; pasmaidīja arī Ivans Fjodorovičs.

—     Es jau teicu, ka Ļevs Nikolajičs ir cilvēks… cilvēks … vārdu sakot, nebūtu tā aizelsies, kā kņaziene piebilda … — nomurmināja ģenerālis, priecīgi aizkustināts, atkārtodams Belokonskas vārdus, kas viņu pārsteidza.

Vienīgi Aglaja bija skumīga; bet viņas seja arvien vēl kvēloja, varbūt aiz sašutuma.

—    Viņš tiešām ir ļoti mīļš, — večuks atkal nomurmināja, griezdamies pie Ivana Petroviča.

—    Es ienācu šeit ar grūtu sirdi, — kņazs turpināja pieaugošā apjukumā, arvien ātrāk un ātrāk, arvien dīvaināk un aizrautīgāk, — es… es baidījos no jums, baidījos arī no sevis. Visvairāk no sevis. Atgriezdamies te, Pēterburgā, es nosolījos katrā ziņā sastapties ar mūsu izcilākajiem cilvēkiem, vecākajiem, senas cilts cilvēkiem, pie kuriem pats piederu, starp kuriem pats esmu viens no pirmajiem savā dzimtā. Es taču tagad ar tādiem pašiem kņaziem kopā sēžu, kāds esmu pats, tā taču ir? Es gribēju jūs iepazīt, un tas bija vajadzīgs; ļoti, ļoti vajadzīgs! … Es vienmēr biju dzirdējis par jums pārāk daudz slikta, vairāk nekā laba, par jūsu interešu sīkumainību un norobežotību, par atpalicību, par šauro izglītību, par smieklīgajiem paradumiem, — ak, par jums taču tik daudz raksta un runā! Es ziņkārīgs nācu šurp šodien,' nācu apmulsis; man vajadzēja redzēt pašam un pašam pārliecināties: vai tiešām viss šis krievu cilvēku augšējais slānis vairs nekur neder, ir pārdzīvojis savu laiku, apsīcis veclaicīgajā dzīvē un spējīgs tikai nomirt, bet arvien vēl atrodas sīkā, skaudības pilnā cīņā ar cilvēkiem … nākotnes cilvēkiem, traucējot, nemanot, ka pats jau mirst? Es arī agrāk neticēju šim uzskatam pilnīgi, tāpēc ka mums nekad augstākās kārtas nemaz īsti nav bijis, varbūt tikai galminieki pēc mundiera vai… gadījuma pēc, bet tagad jau pavisam tā izzudusi, tā taču ir, vai ne?

—    Nu, tas nepavisam tā nav, — dzēlīgi iesmējās Ivans Petrovičs.

—    Nu jau atkal sācis klabēt! — nenocietās Belokonska.

— Laissez le dire,  viņš jau drebēt dreb, — večuks atkal pusbalsī brīdināja.

Kņazs bija pilnīgi kā neprātā.

—    Un kas notika? Es ieraudzīju smalkus, vienkāršus, gudrus cilvēkus; es ieraudzīju sirmgalvi, kas apmīļo un uzklausa zēnu, kāds esmu es; redzu cilvēkus, kas spējīgi saprast un piedot, krieviskus un labus cilvēkus, gandrīz tikpat labus un sirsnīgus, kādus es sastapu tur, ne par matu sliktākus. Tad spriediet paši, cik es biju priecīgi pārsteigts! Ak, ļaujiet man to izteikt! Es daudz biju dzirdējis un pats ļoti ticēju, ka augstākajā sabiedrībā viss tikai manieres, viss ir izkurtējusi forma, bet būtība izsīkusi; taču es pats "tagad redzu, ka tas nevar būt pie mums; tas kaut kur ir, tikai ne pie mums. Vai tad tiešām jūs visi te esat jezuīti un krāpnieki? Es dzirdēju, kā pirmīt stāstīja kņazs N.: vai tad tas nav vaļsirdīgs, nav iedvesmas pilns humors, vai tā nav patiesa labsirdība? Vai tad tādi vārdi var nākt pār lūpām cilvēkam… kas miris, ar apsīkušu sirdi un talantu? Vai tad miroņi varētu izturēties pret mani tā, kā jūs esat izturējušies? Vai tad tas nav materiāls… nākotnei, cerībām? Vai tad tādi cilvēki var nesaprast un atpalikt?

—    Vēlreiz lūdzu, nomierinieties, mans mīļais, mēs par visu to citreiz, un es ar prieku… — pasmīnēja «augstmanis».

Ivans Petrovičs nokrekšķinājās un sagrozījās savā atzveltnes krēslā; Ivans Fjodorovičs sakustējās; ģenerālis priekšnieks sarunājās ar augstmaņa sievu, nepievērsdams vairs ne mazāko uzmanību kņazam; bet augstmaņa sieva bieži vien ieklausījās un paraudzījās uz viņu.

—     Nē, ziniet, labāk jau man runāt! — jaunā drudžainā jūtu uzplūdumā turpināja kņazs, kaut kā sevišķi uzticīgi un pat konfidenciāli griezdamies pie večuka. — Man Aglaja Ivanovna vakar aizliedza runāt un pat nosauca tematus, par ko nedrīkstot runāt: viņa zina, ka tas mani padara smieklīgu! Man divdesmit septītais gads, bet es taču zinu, ka esmu gluži kā bērns. Man nav tiesību izteikt savu domu, es to sen esmu sacījis; es tikai Maskavā ar Rogožinu runāju atklāti… Mēs abi Puškinu lasījām, visu izlasījām; viņš neko nezināja, pat Puškina vārdu nezināja … Es vienmēr baidos ar savu smieklīgo izskatu sakompromitēt domu un galveno ideju. Man trūkst žesta. Man ir vienmēr gluži pretējs žests, bet tas saceļ smieklus un pazemo ideju. Mēra sajūtas arī nav, bet tas ir galvenais; tas pat ir pats galvenais… Es zinu, ka man labāk sēdēt un klusēt. Kad es iecērtos un apklustu, tad liekos pat ļoti prātīgs cilvēks, turklāt vēl apdomāju. Bet tagad man labāk runāt. Es tāpēc sāku runāt, ka jūs tik jauki manī raugāties; jums ir tik skaista seja! Es vakar Aglajai Ivanovnai apsolījos, ka visu vakaru klusēšu.

—     Vraiment? [35] — pasmaidīja večuks.

—     Bet es brīžiem domāju, ka es arī maldos, tā domādams: vaļsirdība taču ir žesta vērts — vai ne? Vai ne?

—    Reizēm.

—    Es gribu visu izskaidrot, visu, visu, visu! Ak jā! Jūs domājat, ka esmu utopists? Ideologs? Ak nē, man nudien tikai tādas vienkāršas domas… Jūs neticat? Jūs smaidāt? Ziniet, ka dažreiz esmu nekrietns, tāpēc ka zūd ticība; pirmīt es nācu šurp un domāju: «Nu, kā es sākšu ar viņiem runāt? Ar kādu vārdu jāiesāk, lai viņi kaut jel ko saprastu?» Kā es baidījos, bet par jums es baidījos vairāk, briesmīgi, briesmīgi! Un tomēr — vai tad es varēju baidīties, vai nebija kauns baidīties? Kas par to, ka uz vienu apzinīgo tāds milzums atpaličēļu un nekrietno? Taisni tur mans prieks, tagad esmu pārliecināts, ka nav nekāds milzums, ir tikai dzīvs materiāls! Nav jāapmulst arī no tā, ka mēs esam smieklīgi, — vai nav tiesa? Jo tas tiešām tā ir, mēs esam smieklīgi, vieglprātīgi, ar sliktām ierašām, garlaikojamies, skatīties neprotam, saprast neprotam, mēs taču visi esam tādi, visi, kā jūs, tā es, tā viņi! Jo jūs taču neapvainojaties par to, ka es acīs saku jums, ka jūs esat smieklīgi? Bet, ja tā, vai tad jūs neesat materiāls? Ziniet, manuprāt, būt smieklīgam dažreiz pat labi un vēl labāk: ātrāk var piedot viens otram, ātrāk arī samierināties; ne jau visu var saprast uzreiz, ne jau taisni ar pilnību mums uzsākt! Lai sasniegtu pilnību, iepriekš daudz kas nav jāsaprot! Bet, ja pārāk drīz sapratīsim, tad droši vien arī slikti sapratīsim. To es jums saku, jums, kuri jau tik daudz esat mācējuši saprast un… nesaprast. Es tagad nebaidos par jums; jūs taču nedusmojaties, ka jums tādus vārdus saka tāds zēns? Jūs smejaties, Ivan Petrovič. Jūs domājat: es par tiem baidījos, esmu viņu advokāts, demokrāts, vienlīdzības orators? — Viņš histēriski iesmējās (viņš ik pa brīdim iesmējās īsus un jūsmīgus smieklus). — Es baidos par jums, par jums visiem un par visiem mums kopā. Es taču pats esmu sensens kņazs un ar kņaziem kopā sēžu. Es runāju, lai glābtu mūs visus, lai neizzustu šī kārta veltīgi, kā pa tumsu, neko nenojauzdama, par visu zūdīdamās un visu pazaudēdama. Kāpēc izzust un atdot citiem vietu, kad varam palikt priekšgalā un būt vecākie? Būdami priekšgalā, būsim arī vecākie. Kļūsim par kalpiem, lai kļūtu par vecākajiem.

Viņš vairākkārt tiecās piecelties no krēsla, bet večuks viņu pastāvīgi atturēja, ar nemieru raudzīdamies viņā.

—    Klausieties! Es zinu, ka runāt nav labi: labāk vienkāršs piemērs, labāk vienkārši iesākt… es jau esmu iesācis… un — vai tad tiešām cilvēks var būt nelaimīgs? Ak, kas gan ir manas bēdas un mans posts, ja manos spēkos ir kļūt laimīgam? Ziniet, es nesaprotu, kā var paiet garām kokam un nebūt laimīgam, ka redzi to? Runāt ar cilvēku un nebūt laimīgam, ka mīli viņu! Ak, es tikai neprotu izteikt… bet cik daudz ik uz soļa tāda skaistuma, ko pat gluži paklīdis cilvēks atzīst par skaistumu! Paskatieties bērniņā, paskatieties dievišķīgajā ausmā, paskatieties zālītē, kā tā aug, paskatieties acīs, kas uz jums raugās un jūs mīl…

Viņš jau sen stāvēja kājās. Večuks jau izbijies raudzījās viņā. Ļizaveta Prokofjevna iekliedzās: «Ak mans dievs!» — pati pirmā noģizdama, un sasita rokas. Aglaja aši pieskrēja pie viņa, paspēja uztvert viņu savās rokās, un ar šausmām, ar sāpēs pārvērstu seju viņa izdzirda nelaimīgā kņaza «sirdi satricinošo un plosošo» mežonīgo kliedzienu. Slimnieks gulēja uz grīdsegas. Kāds pasteidzās jo drīzāk palikt viņam zem galvas spilvenu.

To neviens nebija gaidījis. Pēc stundas ceturkšņa kņazs N., Jevgeņijs Pavlovičs, večuks mēģināja atkal atdzīvināt vakaru, bet vēl pēc pusstundas visi jau brauca projām. Tika izteikts daudz līdzjūtīgu vārdu, daudz nožēlu, dažādu domu. Ivans Petrovičs izteicās, starp citu, ka «jaunais cilvēks ir sla-vo-fils vai kas tamlīdzīgs, bet ka tas tomēr nav bīstami». Večuks neko neizsacīja. Tiesa, jau vēlāk, otrajā un trešajā dienā, visi mazliet nodusmojās; Ivans Petrovičs jutās pat aizvainots, tomēr tikai nedaudz. Priekšnieks ģenerālis kādu laiku bija mazliet vēss pret Ivanu Fjodoroviču. Ģimenes «aizbildnis», augstmanis, arī kaut ko noburkšķēja no savas puses ģimenes tēvam par pamācību, pie tam glaimīgi izteicās, ka ļoti interesējoties par Aglajas likteni. Viņš bija tiešām diezgan labs cilvēks; bet viens no iemesliem, kas augu vakaru uzturēja viņa ziņkārību par kņazu, bija arī nesenais kņaza piedzīvojums ar Nastasju Fiļipovnu; par šo piedzīvojumu viņš šo to bija dzirdējis un pat ļoti interesējās par to, gribēja pat izjautāt.

Belokonska, aizbraukdama no viesībām, sacīja Ļizavetai Prokofjevnai:

— Ko lai saka, ir gan labs, gan slikts; bet, ja gribi zināt manas domas, tad vairāk gan slikts. Pati redzi, kāds cilvēks, slims cilvēks!

Ļizaveta Prokofjevna klusībā izlēma, ka precinieks ir «neiespējams», un naktī nosolījās, ka, «kamēr viņa dzīvos, kņazs nebūs viņas Aglajas vīrs». Tādos uzskatos viņa arī piecēlās no rīta. Bet tai pašā rītā pēc divpadsmitiem, brokasta laikā, viņa nonāca apbrīnojamā pretrunā pati ar sevi.

Uz kādu, tomēr ārkārtīgi uzmanīgu māsu vaicājumu Aglaja pēkšņi atbildēja vēsi, bet vīzdegunīgi, kā atcirzdama:

—    Es nekad un neko neesmu viņam solījusies, nekad mūžā neesmu uzskatījusi viņu par savu līgavaini. Viņš man tikpat svešs cilvēks kā jebkurš cits.

Ļizaveta Prokofjevna pēkšņi aizsvilās.

—    To es nebiju gaidījusi no tevis, — viņa sacīja sarūgtināta, — precinieks viņš ir neiespējams, es zinu, un paldies dievam, ka tā iznāca; bet no tevis es tādus vārdus nebiju gaidījusi! Es domāju, ka tu sacīsi ko citu. Es būtu padzinuši visus tos, kas vakar bija, bet viņu atstājusi, tāds viņš ir cilvēks! …

Te viņa pēkšņi apklusa, pati nobijusies no tā, ko bija pateikusi. Bet ja viņa būtu zinājusi,, cik netaisna viņa šai brīdī bija pret meitu! Jau viss bija izlemts Aglajas galvā; viņa arī gaidīja savu stundu, kam viss bija jāizšķir, un katrs mājiens, katrs neuzmanīgs pieskāriens kā dziļa brūce plosīja viņas sirdi.

viii

Arī kņazam šis rīts sākās ar smagām nojautām; tās varēja izskaidrot ar viņa neveselību, bet viņš bija pārāk nenoteikti skumjš, un tas viņu visvairāk nomocīja. Tiesa, viņš ne brīdi neaizmirsa visu smago un sāpīgo, bet viņa skumjas gāja tālāk par to, ko viņš atcerējās un aptvēra; viņš saprata, ka nespēs viens pats sevi nomierināt. Pamazām vien viņā iesakņojās gaidas, ka jau šodien ar viņu notiks kaut kas sevišķs un galīgs. Lēkme, kas viņam uznāca vakar, pieskaitāma pie vieglajām; izņemot hipohondriju, zināmu smagumu galvā un sāpes locekļos, viņš nejuta nekādu citu traucējumu. Galva viņam strādāja diezgan skaidri, lai gan dvēsele bija slima. Piecēlās viņš diezgan vēlu un tūlīt skaidri atcerējās vakardienu; lai gan ne gluži skaidri, tomēr atcerējās arī to, ka pusstundu pēc lēkmes viņu aizveda mājās. Viņš dabūja zināt, ka jau bijis pie viņa no Jepančiniem atsūtīts cilvēks, lai apjautātos par viņa veselību. Pusdivpadsmitos ieradās otrs; tas viņam bija patīkami. Vera Ļebedeva viena no pirmajām atnāca apraudzīt viņu un pakalpot viņam. Pirmajā brīdī, kolīdz viņa to ieraudzīja, viņa pēkšņi sāka raudāt, bet, kad kņazs tūdaļ nomierināja viņu, — jau smējās. Viņu nezin kāpēc pēkšņi pārsteidza šīs meitenes lielā līdzjūtība; viņš satvēra tās roku un noskūpstīja. Vera notvīka.

—    Ak, kāpēc jūs tā, kāpēc jūs tā! — viņa bailēs iesaucās, aši atraudama roku.

Viņa drīz vien aizgāja, dīvaini samulsusi. Starp citu, viņa paguva pastāstīt, ka viņas tēvs šorīt mazā gaismiņā aizskrējis pie «aizgājēja», kā viņš saucot ģenerāli, uzzināt, vai tas neesot nomiris pa nakti un kas jauns dzirdams; runājot, ka tas droši vien drīz miršot. Pēc vienpadsmitiem pārnāca mājās un iegāja pie kņaza arī pats Ļebedevs, bet tikai «uz brīdi, lai apjautātos par dārgo veselību» utt. un bez tam ielūkotos «skapītī». Viņš tikai pūta un vaidēja, un kņazs drīz vien viņu atlaida, tomēr viņš mēģināja izjautāt par vakardienas lēkmi, lai gan bija redzams, ka par to viņš jau zina visos sīkumos. Pēc viņa atskrēja Koļa, arī uz brīdi; tas tiešām steidzās un bija stiprā un drūmā satraukumā. Viņš vispirms tieši un neatlaidīgi palūdza kņazu izskaidrot viņam visu, ko no viņa slēpuši, piebilzdams, ka gandrīz visu jau uzzinājis vakar. Viņš bija stipri un dziļi satriekts.

Ar visu iespējamo līdzcietību, uz kādu vien viņš bija spējīgs, kņazs pastāstīja visu, atcerēdamies faktus pilnīgi precīzi, un tas pārsteidza nabaga zēnu kā pērkona spēriens. Viņš nespēja izrunāt ne vārda un klusēdams sāka raudāt. Kņazs juta, ka tas ir viens no tiem iespaidiem, kas paliek uz visiem laikiem un rada lūzumu jaunekļa dzīvē uz mūžu. Viņš pasteidzās atklāt tam savus uzskatus par šo lietu, piebilzdams, ka, pēc viņa domām, varbūt arī sirmgalvja nāves cēlonis esot galvenokārt šausmas, kas palikušas viņam sirdī pēc pārkāpuma, un ka uz to ne katrs esot spējīgs. Acis Koļam iezibējās, kad viņš klausījās kņazā.

—     Nelietīgais Gaņa, Varja un Pticins! Es ar viņiem nestrīdēšos, bet mūsu ceļi šķiras no šā brīža! Ak, kņaz, es no vakardienas notikumiem esmu smēlies ļoti daudz jauna; tas man par mācību! Es uzskatu, ka arī māte tagad nonākusi manā gādībā; lai gan viņa ir nodrošināta pie Varjas, bet tas ir kas cits …

Viņš pietrūkās kājās, atcerēdamies, ka viņu gaida, uz ātru roku apjautājās par kņaza veselību un, noklausījies atbildē, pēkšņi steigā piebilda:

—    Vai nav vēl kas cits? Es dzirdēju vakar (man tomēr nav tiesību) … bet, ja jums kādreiz un jebkurā lietā būtu vajadzīgs uzticams kalps, tad tas stāv jūsu priekšā. Liekas, mēs abi esam ne gluži laimīgi — vai ne tā? Bet… es neiztaujāju, neiztaujāju …

Viņš aizgāja, un kņazs vēl dziļāk nogrima domās: visi pareģo nelaimes, visiem jau gatavi slēdzieni, visi raugās tā, it kā zinātu kaut ko — ari tādu, ko viņš pats nezina; Ļebedevs izjautā, Koļa tieši dod mājienu, bet Vera raud. Beidzot viņš īgni atmeta ar roku. «Nolādētā slimīgā aizdomība,» viņš nodomāja. Seja viņam noskaidrojās, kad pulksten divos viņš ieraudzīja Jepančinus, kas bija atnākuši «uz brītiņu» viņu apciemot. Tie arī tiešām iegriezās tikai uz brīdi. Ļizaveta Prokofjevna, pieceldamās no brokastgalda, bija paziņojusi, ka pastaigāties došoties visi tūlīt un visi kopā. Paziņojums tika izteikts pavēles formā, aprauti, sausi; bez paskaidrojumiem. Visi izgāja ārā, tas ir, māmiņa, jaunavas, kņazs Š. Ļizaveta Prokofjevna devās tieši uz pretējo pusi, nevis turp, kur viņi gāja pastaigā ik dienas. Visi saprata, ko tas nozīmē, un visi klusēja, . baidīdamies uztraukt māmiņu, bet viņa, kā vairīdamās no pārmetumiem un iebildumiem, gāja visiem pa priekšu neatskatīdamās. Beidzot Adelaida aizrādīja, ka pastaigā neesot tā jāskrien un ka māmiņu nevarot panākt.

—    Redziet, — Ļizaveta Prokofjevna pēkšņi pagriezās atpakaļ, — mēs tagad ejam viņam garām. Lai Aglaja domā ko domādama un lai vēlāk notiktu kas notikdams, bet viņš nav mums svešinieks, tagad vēl turklāt ir nelaimīgs un slims; es vismaz iegriezīšos viņu apraudzīt. Kas grib nākt man līdzi, lai nāk, kas negrib — lai iet garām; ceļš ir brīvs.

Protams, ka visi iegriezās. Kņazs, kā pienākas, pasteidzās vēlreiz lūgt piedošanu par vakardienas vāzi un … skandālu.

—    Nu, tas nekas, — atbildēja Ļizaveta Prokofjevna, — vāzes nav žēl, žēl tevis. Tātad pats tagad atjēdz, ka ir bijis skandāls: lūk, ko nozīmē «otrā rītā…», bet arī tas nav nekas, jo katrs tagad redz, ka no tevis nav ko prasīt. Nu, uz redzēšanos, ir laiks; ja spēki ļauj, tad pastaigājies un atkal pagūli — tas mans padoms. Bet, kad ienāk prātā, iegriezies kā agrāk; esi drošs reizi par visām reizēm, ka, lai notiktu kas notikdams, lai iznāktu kas iznākdams, tu tomēr paliksi mūsu mājas draugs; vismaz mans. Par sevi vismaz es atbildēt varu…

Visi tūdaļ apliecināja to pašu un apstiprināja māmiņas jūtas. Viņi aizgāja, bet šai vaļsirdībā, ar kādu viņi steidzās pateikt kaut ko laipnu un uzmundrinošu, slēpās daudz cietsirdības, ko nemaz neatģida Ļizaveta Prokofjevna. Aicinājumā iegriezties «kā agrāk» un vārdos «vismaz mans» — atkal ieskanējās it kā pareģojums. Kņazs atcerējās Aglaju; tiesa, viņa tam burvīgi uzsmaidīja ienākot un atvadoties, bet neteica ne vārda, pat arī tad, kad visi izteica savus draudzības apliecinājumus, lai gan pāris reižu cieši viņā paskatījās. Viņas seja bija bālāka nekā parasti, it kā nakti viņa būtu slikti gulējusi. Kņazs nolēma jau šovakar katrā ziņā doties pie viņiem «kā agrāk» un drudžaini paskatījās pulkstenī. Ienāca Vera — taisni trīs minūtes pēc Jepančinu aiziešanas.

—    Man, Ļev Nikolajevič, Aglaja Ivanovna nupat klusītēm lika jums ko pateikt.

Kņazs drebēt drebēja.

—    Vai ir zīmīte?

—    Nē, lika pateikt vārdiem; arī tad tikko paspēja. Viņa jūs ļoti lūdz visu dienu nevienu brītiņu neiziet no mājām — līdz pat septiņiem vakarā vai pat līdz deviņiem, gluži skaidri nevarēju sadzirdēt.

—    Jā… kādēļ gan tā? Ko tas nozīmē?

—    Nekā es nezinu; tikai lika cieši jo cieši piekodināt.

—    Taisni tā sacīja — «cieši jo cieši»?

—    Nē, taisni tā neteica; tikko paspēja aizgriezusies pasacīt; labi vēl, ka es pati piesteidzos. Bet jau no sejas bija redzams, kā viņa pavēlēja: cieši jo cieši vai tāpat vien. Viņa manī tā paskatījās, ka sirds pamira …

Vēl daži jautājumi, un kņazs, lai gan neko vairāk nedabūja zināt, toties vēl vairāk uztraucās. Palicis vienatnē, viņš atlaidās uz dīvāna un atkal sāka domāt. «Varbūt tur kāds pie viņiem būs līdz pulksten deviņiem, un viņa atkal par mani baidās, lai es viesu klātbūtnē kaut ko neizdarītu,» viņš beidzot izdomāja un atkal sāka nepacietīgi gaidīt vakaru un skatīties pulkstenī. Bet atminējums nāca

daudz agrāk nekā vakars, sekoja jauns apmeklējums, un atminējums uzdeva jaunu mokpilnu miklu: taisni pusstundu pēc Jepančinu aiziešanas pie viņa ienāca Ipolits, tik noguris un nomocījies, ka, ienākdams un ne vārda neteikdams, kā neatmaņā, burtiski, iekrita atzveltnī un acumirkli viņu sāka mocīt neizturams klepus. Viņš klepoja, kamēr nāca asinis. Acis viņam zvēroja un vaigos iekvēlojās sarkani plankumi. Kņazs viņam nomurmināja kaut ko, bet viņš neatbildēja un vēl ilgi tikai atgaiņājās ar roku, lai viņu pagaidām liktu mierā. Beidzot viņš atguvās.

—    Es aizeju! — viņš ar pūlēm beidzot noteica aizsmakušā balsī.

—    Vai gribat, es jūs pavadīšu, — kņazs sacīja pieceldamies, bet aprāvās, atcerēdamies neseno aizliegumu iziet no mājas.

Ipolits iesmējās.

—    Ne jau no jums es aizeju, — viņš turpināja aizelsdamies un kraukādamies, — es, taisni otrādi, atzinu par vajadzīgu ierasties pie jums, pie tam darīšanās… citādi nebūtu jūs traucējis. Es turp aizeju un šoreiz, šķiet, nopietni. Beigas! Es ne jau līdzcietības dēļ, ticiet man… es jau arī apgūlos šodien jau no desmitiem, lai vairs nemaz neceltos līdz pat tam laikam, bet tad pārdomāju un piecēlos vēlreiz, lai pie jums atnāktu … tātad ir vajadzība.

—    2ēl uz jums skatīties; labāk būtu pasaucis mani nekā pats nopūlējies.

—    Nu, pietiek. Iežēlojāties, tātad augstāko aprindu pieklājība ievērota… Jā, piemirsu: kā jums ar veselību?

—« Esmu vesels. Es vakar biju … ne visai…

—    Dzirdēju, dzirdēju. Ķīnas vāzei slikti klājies; žēl, ka manis nebija! Es nāku darīšanās. Pirmkārt, man šodien bija prieks redzēt Gavrilu Ardalionoviču satikšanās laikā ar Aglaju Ivanovnu pie zaļā soliņa. Pabrīnījos par to, cik ļoti muļķīgs izskats var būt cilvēkam. Pateicu to pašai Aglajai Ivanovnai, kad Gavrila Ardalionovičs bija aizgājis… Jūs, kā liekas, ne par ko nebrīnāties, kņaz, — viņš piebilda, neuzticīgi raudzīdamies kņaza mierīgajā sejā, — ne par ko nebrīnīties esot lielas gudrības pazīme; manuprāt, tā tikpat labi varētu būt arī lielas muļķības pazīme … Es tomēr te nedomāju jūs, atvainojiet… Man šodien nemaz nelaimējas atrast īstos izteicienus.

—    Es jau vakar zināju, ka Gavrila Ardalionovičs… — kņazs aprāvās, acīm redzot apmulsdams, kaut gan Ipolits pukojās, ka viņš nemaz nebrīnoties.

—    Zinājāt! Tas nu gan ir kaut kas jauns! Labāk tomēr nemaz nestāstiet… Bet šīsdienas satikšanās liecinieks jūs nebijāt?

—    Jūs redzējāt, ka manis tur nebija, ja jūs pats tur bijāt.

—    Nu, varbūt aiz krūma kaut kur notupējāt. Lai nu kā, es tomēr esmu priecīgs, protams, par jums, citādi es jau domāju, ka Gavrilam Ardalionovičam — priekšroka!

—    Es lūdzu jūs nerunāt par to ar mani, Tpolit, un nelietot tādus izteicienus.

—    Jo vairāk tāpēc, ka jūs jau visu zināt.

—    Jūs maldāties. Es gandrīz neko nezinu, un Aglaja Ivanovna droši zina, ka es neko nezinu. Es pat par šo satikšanos gluži neko nezināju… Jūs sakāt, bija satikšanās? Nu labi, un lai tas paliek …

—     Bet kā tad tā, te zinājāt, te atkal nezinājāt? Jūs sakāt: «Labi, un lai paliek.» Nu nē, neesiet tik lētticīgs! Jo sevišķi, ja neko nezināt. Jūs ari uzticaties, tāpēc ka nezināt. Bet vai jūs zināt, kādi aprēķini šīm divām personām — brālītim ar māsiņu? Vismaz to varbūt nojaušat? … Labi, labi, es beigšu, — viņš piebilda, pamanījis kņaza nepacietīgo kustību, — bet es esmu atnācis pats savās darīšanās un par to vēlos… izskaidroties. Velns parauj, nekādi nevar nomirt bez izskaidrošanās; briesmas, cik daudz es izskaidrojos! Vēlaties uzklausīt?

—    Runājiet, es klausos.

Un tomēr es atkal mainu nodomu: es tomēr sākšu ar Gaņu. Vai varat iedomāties, ka arī man šodien bija likts atnākt pie zaļā soliņa. Negribu tomēr melot: es pats izlūdzos satikšanos, uzplijos, apsolījos atklāt noslēpumu. Nezinu, vai es ierados par agru (liekas, tiešām par agru biju aizgājis), bet, kolīdz ieņēmu savu vietu līdzās Aglajai Ivanovnai, skatos, ierodas Gavrila Ardalionovičs un Varvara Ardalionovna — abi zem rokas, kā pastaigādamies. Šķiet, abi bija ļoti pārsteigti, mani sastopot; nebija gaidījuši, pat apmulsa. Aglaja Ivanovna notvīka un, ticat vai ne, mazliet pat samulsa — vai nu tāpēc, ka es tur biju, vai vienkārši ieraugot Gavrilu Ardalionoviču, tāpēc ka viņš jau ir ko vērts, tikai gluži notvīka un visu nodarīja vienā mirklī ļoti smieklīgi — piecēlās, atbildēja uz

Gavrilas Ardalionoviča palocīšanos, uz Varvaras Ardalionovnas koķeto smaidu un pēkšņi atcirta: «Es tikai gribēju izteikt jums savu personīgo prieku par jūsu sirsnīgajām un draudzīgajām jūtām, un ja man būs tās vajadzīgas, tad ticiet…» Te viņa atsveicinājās, un šie abi aizgāja — nezinu, piemuļķoti vai gavilēdami; Gaņa, protams, piemuļķots; viņš neko nesaprata un nosarka kā vēzis (dažreiz viņam brīnumaina sejas izteiksme!), bet Varvara Ardalionovna, kā liekas, saprata, ka drīzāk jālaižas lapās un nav ko vairāk gaidīt no Aglajas Ivanovnas, un aizrāva brāli. Viņa ir gudrāka par to un, esmu pārliecināts, tagad triumfē. Bet es ierados apspriesties ar Aglaju Ivanovnu, lai norunātu satikšanos ar Nastasju Fiļipovnu.

—    Ar Nastasju Fiļipovnu! — kņazs iekliedzās.

—     Ahā! Jūs, šķiet, zaudējat aukstasinību un sākat brīnīties? Ļoti priecājos, ka jūs gribat būt līdzīgs cilvēkam, Par to es jūs uzjautrināšu. Re, ko nozīmē pakalpot jauniņām un cēlām jaunavām: es šodien no viņas saņēmu pļauku!

—    M-morālisku? — netīšām nezin kāpēc jautāja kņazs.

—    Jā, fizisku ne. Man liekas, nevienam roka nepacelsies pret tādu, kāds esmu es, pat sieviete tagad nesitīs; pat Gaņa nesitīs! Lai gan kādu brīdi vakar es jau domāju, ka viņš klups man virsū … Varu saderēt, ka zinu, par ko jūs tagad domājat. Jūs domājat: «Pieņemsim, ka viņu nevajag Sist, toties nosmacēt viņu var ar spilvenu vai slapju lupatu uiiegā — pat vajag …» Jums sejā lasāms, ka jūs tā domājat — šinī pašā acumirklī.

—    Nekad es tā neesmu domājis! — ar riebumu atteica kņazs.

—     Nezinu, es šonakt redzēju sapnī, ka mani nosmacēja ar slapju lupatu… kāds cilvēks… nu, es jums pateikšu, kas: iedomājieties — Rogožins! Kā jūs domājat, vai var cilvēku nosmacēt ar slapju lupatu?

—    Nezinu.

—     Esmu dzirdējis, ka varot. Labi, lai paliek. Nu, kāpēc es esmu tenku vācele? Kāpēc viņa šodien nolamāja mani par tenku vāceli? Un iegaumējiet, kad jau visu līdz beidzamajam vārdiņam bija noklausījusies un pat pārprašņājusi… Bet tādas, ir sievietes! Es taču viņas dēļ nodibināju sakarus ar Rogožinu, ar interesantu cilvēku; taču viņas interesēs iekārtoju viņai satikšanos ar Nastasju Fiļipovnu. Varbūt par to, ka es aizskāru patmīlību, bilzdams, ka viņa par Nastasjas Fiļipovnas «paliekām» priecājas? Es taču to viņas pašas interesēs visu laiku viņai skaidroju, nenoliedzu, divas vēstules viņai aizrakstīju šādā garā, un nu šodien trešā, satikšanās… Es pirmīt taisni ar to iesāku, ka tas viņu pazemo… Turklāt arī šis «palieku» vārds patiesībā nemaz nav mans, bet cita; vismaz pie Gaņas visi tā runāja; un viņa arī pati apstiprināja. Nu, kāpēc tad es viņai esmu tenku vācele? Redzu, redzu: jums tagad briesmīgi nāk smiekli, manī raugoties, un varu saderēt, ka jūs attiecināt uz mani muļķīgos pantus:

Un tad varbūt pār skumjo rietu manu Lies mīla pēd'jā smaida zalgošanu.

Ha-ha-ha! — viņš pēkšņi iesmējās histēriskus smieklus un sāka klepot. — Iegaumējiet, — viņš nosēca caur klepu, — kāds ir Gaņa: runā par «paliekām», bet ko gan pats tagad grib izmantot!

Kņazs ilgi klusēja; viņu bija pārņēmušas šausmas.

—    Jūs runājāt par satikšanos ar Nastasju Fiļipovnu? — viņš beidzot nomurmināja.

—    E, vai tad tiešām jums nav zināms, ka šodien notiks Aglajas Ivanovnas satikšanās ar Nastasju Fiļipovnu, kādēļ Nastasja Fiļipovna arī izrakstīta no Pēterburgas īpaši ar Rogožina starpniecību, pēc Aglajas Ivanovnas ielūguma un ar manām pūlēm un atrodas tagad kopā ar Rogožinu necik tālu no jums — agrākajā namā pie tās kundzes, pie Darjas Aleksejevnas… ļoti apšaubāmas kundzes, savas draudzenes, un turp tad šodien — uz šo divdomīgo namu arī dosies Aglaja Ivanovna un tur notiks draudzīga saruna ar Nastasju Fiļipovnu, lai atrisinātu dažādus uzdevumus. Ar aritmētiku grib nodarboties. Jūs nezinājāt! Goda vārds?

—    Tas ir neticami!

—    Labi vien ir, ja neticami; bet kā gan jums to zināt? Lai gan te muša aizlaižas — un jau zināms: tāds miestelis! Es jūs tomēr esmu brīdinājis, un varat būt man pateicīgs. Nu uz redzēšanos — droši vien viņpasaulē. Jā vēl kas: lai gan es biju nekrietns pret jums, bet… kapēq gan man jāzaudē tas, kas ir mans, — sakiet, lūdzams? Jums par labu, vai ne? Es taču viņai savu «Atzīšanos» veltīju (jūs to nezinājāt). Un kā viņa to uzņēma! He-he! Bet pret viņu es taču nebiju nekrietns, viņas priekšā es nejūtu nekādu vainu: taču viņa mani apkaunoja un iegāza… Tomēr arī jūsu priekšā neesmu vainīgs nemaz; ja tur ari pieminēju par šim «paliekām» un vēl tādā garā, toties tagad jums kā dienu, tā stundu, tā satikšanās adresi paziņoju un visu šo spēli atklāju… aiz dusmām, protams, nevis aiz augstsirdības. Ardievu, esmu pļāpīgs kā stostiķis vai kā diloņslimnieks; tad pielūkojiet, rīkojieties, pie tam ātrāk, ja vien jūs esat cilvēka vārda vērts. Satikšanās šodien pievakarē, tas ir droši.

Ipolits devās uz durvīm, bet kņazs uzsauca viņam, un tas apstājās durvīs.

—    Tātad Aglaja Ivanovna, pēc jūsu domām, pati ieradīsies šodien pie Nastasjas Fiļipovnas? — kņazs jautāja. Sarkani plankumi izspiedās viņam uz vaigiem un uz pieres.

—    Skaidri nezinu, bet droši vien tā, — atbildēja Ipolits, mazliet pagriezis atpakaļ galvu, — tomēr citādi nemaz nevar būt. Ne jau Nastasja Fiļipovna dosies pie viņas! Un ne jau arī pie Gaņas; viņam pašam gandrīz mironis mājās. Kā tad ir ar ģenerāli?

—    Jau tādēļ vien nevar būt! — kņazs atsaucās. — Kā gan viņa izies no mājām, ja pat gribētu? Jūs nezināt… kādas parašas šai namā: viņa nevar aiziet viena pie Nastasjas Fiļipovnas; tie ir nieki!

—    Redziet, kņaz: neviens nelec pa logu laukā, bet — atgadīsies ugunsgrēks, tad droši vien vissmalkākais džentlmenis un vissmalkākā dāma izlēks pa logu. Ja jau uznāk vajadzība, tad neko darīt, arī pie Nastasjas Fiļipovnas mūsu jaunkundze dosies. Bet vai tad viņas nekur laukā nelaiž, šīs jūsu jaunkundzes?

—    Nē, es par citu …

—     Bet, ja par citu, tad viņai tikai jānokāpj no lieveņa un jāiet taisni, bet pēc tam var kaut vai nepārnākt mājās. Ir gadījumi, ka arī kuģus var sadedzināt un pat mājās var nemaz nepārnākt: dzīve nav vienīgi brokastis, pusdienas, kņazi Š. Man liekas, jūs Aglaju Ivanovnu uzskatāt par jaunkundzi vai par pansionāta audzēkni; es jau viņai to sacīju; viņa laikam piekrita. Gaidiet ap pulksten septiņiem vai astoņiem… Es jūsu vietā būtu sūtījis turp uzmanīt, lai taisni šo brīdi notrāpītu, kad viņa nokāps no lieveņa. Nu, kaut vai Koļu aizsūtiet; viņš labprāt paspiegos, esiet drošs, jūsu labā, protams… jo tas viss taču ir relatīvs… Ha-ha!

Ipolits izgāja. Kņazam nebija vajadzības lūgt, lai kāds paspiego, ja arī viņš būtu spējīgs to darīt. Aglajas pavēle, lai viņš sēž mājās, tagad bija gandrīz saprotama: varbūt tā gribēja iegriezties viņam pakaļ. Tiesa, varbūt, viņa taisni negribēja, ka viņš turp nokļūtu, un tāpēc arī lika sēdēt mājās… Varēja būt arī tā. Galva viņam reiba; visa istaba griezās riņķī. Viņš atgūlās uz dīvāna un aizvēra acis.

Lai nu šā vai tā, bet visam bija galīgi jāizšķiras. Nē, kņazs neuzskatīja Aglaju par jaunkundzi vai par pansionāta audzēkni; viņš sajuta tagad, ka jau sen bija baidījies un taisni no kaut kā tamlīdzīga; bet kādēļ Aglaja grib viņu satikt? Kņazam pār visu augumu pārskrēja šermuļi; viņam atkal bija drudzis.

Nē, viņš neuzskatīja Aglaju par bērnu! Viņam iedvesa šausmas citi viņas uzskati pēdējā laikā, citi vārdi. Dažreiz viņam šķita, ka viņa it kā pārāk saņemas, pārāk valdās, un viņš atcerējās, ka tas viņu baidīja. Tiesa, visas šīs dienas viņš centās nedomāt par to, dzina projām smagās domas, bet kas gan slēpās šai dvēselē? Šis jautājums viņu sen mocīja, lai gan viņš ticēja šai dvēselei. Un, lūk, visam tam bija jāizšķiras un jānoskaidrojas jau šodien pat. Briesmīga doma! Un atkal — «šī sieviete»! Kāpēc viņam vienmēr bija licies, ka šī sieviete ieradīsies taisni pašā pēdējā mirklī un saraus visu viņa likteni kā satrunējušu diegu? Ka viņam vienmēr ir tā licies, to viņš tagad bija gatavs apzvērēt, lai gan atradās pa pusei murgu stāvoklī. Ja viņš bija centies aizmirst viņu pēdējā laikā, tad vienīgi tāpēc, ka baidījās no viņas. Kā tad īsti ir: vai viņš mīlēja šo sievieti vai ienīda? Šo jautājumu viņš šodien ne reizes nebija sev uzdevis; te viņa sirds bija tīra: viņš zināja, ko viņš mīlēja… Viņš ne tik daudz baidījās no viņu abu satikšanās, ne no šīs satikšanās dīvainības, ne iemesla, kas viņam bija nezināms, ne no tās iznākuma, lai kāds tas būtu, — viņš baidījās no pašas Nastasjas Fiļipovnas. Viņš atcerējās jau vēlāk, pēc dažām dienām, ka šais drudžainajās stundās viņam gandrīz visu laiku rādījās viņas acis, viņas skatiens, viņš dzirdēja viņas vārdus — dīvainus vārdus, lai gan maz kas palika viņam atmiņā pēc šīm drudžainajām un skumjajām stundām. Viņš tikko atcerējās, piemēram, kā Vera atnesa viņam pusdienas un kā viņš ēda, neatcerējās, vai viņš gulēja pēc pusdienām vai ne. Viņš zināja tikai, ka siika pilnīgi skaidri visu atšķirt šinī vakarā tikai no tā brīža, kad Aglaja pēkšņi ienāca pie viņa terasē un viņš pietrūkās no dīvāna un izgāja istabas vidū viņai pretī: pulkstenis rādīja ceturksni uz astoņiem. Aglaja bija gluži viena, ģērbusies vienkārši un it kā steigā, vieglā apmetnī. Viņas seja bija bāla tāpat kā pirmīt, bet acīs spilgts un dzestrs mirdzums; tādu izteiksmi viņas acīs tas nekad nebija redzējis. Viņa kņazu vērīgi aplūkoja.

—    Jūs esat pilnīgi sataisījies, — viņa bilda klusi un it kā mierīgi, — apģērbies, un platmale jums rokās; tātad jūs esat brīdināts, un es zinu, kas jūs brīdinājis: Ipolits?

—    Jā, viņš man sacīja … — kņazs nomurmināja tikko dzīvs.

—    Tad iesim: jūs zināt, ka jums vajag mani pavadīt katrā ziņā. Jums taču pietiks spēka, es domāju, lai izietu?

—    Man pietiek spēka, bet… vai tas iespējams?

Viņš aprāvās vienā mirklī un neko vairs nebija spējīgs izrunāt. Tas bija viņa vienīgais mēģinājums atturēt neprātīgo, bet pēc tam viņš pats sekoja viņai kā vergs. Lai cik sajukušas bija viņa domas, viņš tomēr saprata, ka tā arī bez viņa ies turp un tātad viņam katrā ziņā jāiet tai līdzi. Viņš nojauta, cik spēcīga ir viņas apņēmība; ne jau viņa spēkos bija apturēt šo mežonīgo dziņu. Viņi gāja klusi, visu ceļu nerunāja gandrīz ne vārda. Viņš tikai manīja, ka viņa labi zina ceļu, un, kad viņš gribēja iet apkārt vienu šķērsielu tālāk, jo tur iela bija tukšāka, un ieteica viņai to, viņa klausījās, sasprindzinādama uzmanību, un aprauti atbildēja: «Vienalga!» Kad viņi jau gandrīz bija pienākuši pie Darjas Aleksejevnas nama (liela un veca koka nama), no lieveņa iznaca kāda lepna dāma un viņai līdz jauna meitene; abas, skaļi smiedamās un sarunādamās, iesēdās lieliskajā karietē, kas gaidīja pie lieveņa, un ne reizes pat nepaskatījās nācējos, it kā nebūtu tos pamanījušas. Kolīdz kariete aizbrauca, durvis tūlīt atvērās otrreiz, un Rogožins, kas bija gaidījis, ielaida kņazu un Aglaju un aizslēdza aiz viņiem durvis.

—     Visā namā tagad nav neviena, izņemot mūs četrus, — viņš skaļi piebilda, dīvaini paskatīdamies kņazā.

Turpat pirmajā istabā gaidīja arī Nastasja Fiļipovna, tāpat ģērbusies ļoti vienkārši, viscaur melnā; viņa piecēlās pretī, bet nepasmaidīja un pat kņazam nesniedza roku.

Viņas vērīgais un nemierīgais skatiens nepacietīgi pievērsās Aglajai. Abas apsēdās patālu viena no otras, Aglaja uz dīvāna istabas kaktā, Nastasja Fiļipovna pie loga. Kņazs un Rogožins palika stāvam, un viņus arī neuzaicināja apsēsties. Kņazs neizpratnē un it kā ar sāpēm atkal paskatījās Rogožinā, bet tas smaidīja joprojām savu agrāko smaidu. Klusums turpinājās vēl dažus mirkļus.

Kāda ļaunu vēstoša sajūta beidzot pārslīdēja pār Nastasjas Fiļipovnas seju; viņas skatiens kļuva neatlaidīgs, bargs un gandrīz naidīgs, nevienu brīdi tas nepameta viešņu. Aglaja, acīm redzot, bija apmulsusi, bet ne nobijusies. Ienākdama viņa tikko uzmeta acis savai sāncensei un pagaidām visu laiku sēdēja nodurtām acīm, kā nogrimusi domās. Pāris reižu it kā nejauši viņa pārlaida skatienu istabai; viņas sejā skaidri parādījās riebums, it kā viņa baidītos te notraipīties. Viņa neapzinīgi sakārtoja savu tērpu un pat nemiera pilna pārsēdās citā vietā, pavirzīdamās uz dīvāna stūri. Diezin vai viņa pati apzinājās visas savas kustības; bet tas, ka viņa neapzinājās, vēl vairāk pastiprināja tajās slēpto aizvainojumu. Beidzot viņa cieši un atklāti ieskatījās Nastasjai Fiļipovnai acīs un tūlīt skaidri redzēja visu, kas zvēroja viņas sāncenses saniknotajā skatienā. Sieviete saprata sievieti; Aglaja nodrebēja.

—    Jūs, protams, Zināt, kādēļ es jūs aicināju, — viņa beidzot sacīja, bet ļoti klusi, pat apstādamās pāris reižu šai īsajā teikumā.

—    Nē, neko nezinu, — Nastasja Fiļipovna atbildēja dzestri un aprauti.

Aglaja nosarka. Varbūt viņai pēkšņi izlikās ārkārtīgi dīvaini un neticami, ka viņa tagad sēž kopā ar šo sievieti «šīs sievietes» namā un viņai vajadzīga tās atbilde. Dzirdot Nastasjas Fiļipovnas balss pirmās skaņas, gluži kā drebuļi pārskrēja pār viņas augumu. Visu to, protams, ļoti labi ievēroja «šī sieviete».

— Jūs visu saprotat… bet jūs tīšām izliekaties, ka nesaprotat, — Aglaja sacīja gandrīz vai čukstus, drūmi raudzīdamās grīdā.

—    Kam gan tas būtu vajadzīgs? — tikko manāmi pasmīnēja Nastasja Fiļipovna.

—    Jūs gribat izmantot manu stāvokli… ka esmu jūsu mājās, — jokaini un neveikli turpināja Aglaja.

—          Tur jau nu gan vainīga esat jūs, nevis es! — pēkšņi iesvilās iNastasja Fiļipovna. — Nevis es jūs esmu aicinājusi, bet jūs mani, un līdz šim vēl nezinu, kādēļ.

Aglaja augstprātīgi pacēla galvu.

—    Pievaldiet mēli; ne ar šo jūsu ieroci esmu atnākusi pret jums cīnīties …

—    Ā! Tātad jūs tomēr esat nākusi «cīnīties»? Vai zināt, es tomēr domāju, ka jūs esat… asprātīgāka …

Abas skatījās viena otrā, vairs neslēpdamas naida. Viena no šīm sievietēm bija tā pati, kas vēl tik nesen rakstīja otrai tādas vēstules. Un, lūk, viss izgaisa ar pirmo tikšanos un ar pirmajiem vārdiem. Un kā citādi? Šai brīdī, likās, nevienam no visiem četriem šinī istabā tas nemaz nelikās savādi. Kņazs, kas vēl vakar nebūtu noticējis iespējai ne sapnī to redzēt, tagad stāvēja, skatījās un klausījās, it kā visu to jau sen būtu nojautis. Visfantastiskākais sapnis pēkšņi pārvērtās visspilgtākajā un visskaudrākajā īstenībā. Viena no šīm sievietēm tik stipri nicināja šai brīdī otru un tik stipri vēlējās viņai to pasacīt (varbūt arī tikai tādēļ vien bija atnākusi, kā otrā dienā izteicās Rogožins), ka, lai cik fantastiska bija šī otrā ar savu satraukto prātu un slimo dvēseli, nekāda agrāk pieņemta ideja, šķiet, nevarētu noturēties pretī viņas sāncenses indīgajai, tīri sievišķīgajai nicināšanai. Kņazs bija pārliecināts, ka Nastasja Fiļipovna pati neieminēsies par vēstulēm; no viņas zvērojošiem skatieniem viņš nojauta, ko viņai tagad var nodarīt šīs vēstules; bet viņš atdotu pusi mūža, lai par tām tagad neieminētos arī Aglaja.

Bet Aglaja pēkšņi it kā saņēmās un uzreiz savaldījās.

—    Jūs neesat pareizi sapratusi, — viņa sacīja, — es neesmu nākusi ar jums… ķildoties, lai gan es jūs neieredzu. Es … es nācu pie jums … parunāt cilvēciski. Aicinādama jūs, es jau biju nolēmusi, par ko ar jums runāšu, un no šī lēmuma neatkāpšos, kaut jūs nemaz mani nesaprastu. Jo sliktāk tas būs jums, nevis man. Es gribēju jums atbildēt uz to, ko jūs man rakstījāt, un atbildēt personīgi, jo man tā likās ērtāk. Tad uzklausiet manu atbildi uz visām jūsu vēstulēm: man kļuva žēl kņaza Ļeva Nikolajeviča pirmo reizi tai pašā dienā,, kad es ar viņu iepazinos un kad pēc tam uzzināju par visu to, kas noticis jūsu. viesībās. Man tāpēc kļuva viņa žēl, ka viņš ir tik vientiesīgs cilvēks un aiz savas vientiesības noticējis, ka var būt laimīgs… ar tāda rakstura sievieti. Kā es baidījos par viņu, tā ari notika: jūs nevarējāt viņu iemīlēt, jūs nomocījāt viņu un pamētāt. Jūs tāpēc nespējāt viņu mīlēt, ka esat pārāk lepna… nē, nevis lepna, es pārteicos, bet tāpēc, ka jūs esat godkārīga… pat ne tā: jūs esat patmīlīga līdz… ārprātam, ko pierāda arī jūsu vēstules man. Jūs viņu, tik vienkāršu, nevarējāt iemīlēt un varbūt pat klusībā nicinājāt, smējāties par viņu, jūs varējāt iemīlēt vienīgi savu negodu un nemitīgo domu par to, ka esat apkaunota un ka jūs apvainojuši. Ja jums būtu mazāk negoda vai nemaz tā nebūtu, jūs būtu nelaimīgāka… (Aglaja ar baudu izrunāja šos vārdus, kas pārāk steidzīgi izlauzās, bet jau sen bija sagatavoti un apdomāti, jau tad apdomāti, kad vēl ne sapnī nenāca prātā tagadējā satikšanās; viņa ar indīgu skatienu sekoja, kādu efektu tie rada Nastasjas Fiļipovnas uztraukumā izķēmotajā sejā.) Jūs atceraties, — viņa turpināja, — toreiz viņš atrakstīja man vēstuli; viņš saka, ka jūs par šo vēstuli zinot un esot pat to lasījusi? No šīs vēstules es visu sapratu, pie tam pareizi sapratu; viņš nesen man apstiprināja pats, tas ir, visu, ko es tagad jums saku, pat vārdu pa vārdam. Pēc vēstules es sāku gaidīt. Es nojautu, ka jums vajag atbraukt šurp, jo jūs taču nespējat iztikt bez Pēterburgas: jūs esat vēl pārāk jauna un skaista, lai paliktu provincē… Tomēr arī tie nav mani vārdi, — viņa piebilda, briesmīgi nosarkdama, un no šā brīža piesarkums vairs nenozuda no viņas sejas līdz pat runas beigām. — Kad es atkal ieraudzīju kņazu, es jutos viņa dēļ briesmīgi sāpināta un aizskarta. Nesmejieties; ja jūs smiesieties, tad jūs neesat cienīga to saprast…

—    Jūs redzat, ka es nesmejos, — skumji un bargi noteica Nastasja Fiļipovna.

—    Man tomēr vienalga, smej ieties, ja jums tīk. Kad es sāku viņu izjautāt pati, viņš man teica, ka sen vairs jūs nemīlot, ka pat atmiņas par jums viņu mokot, bet ka viņam esot jūsu žēl un, kad viņš atceroties jūs, tad viņa sirds esot it kā «satriekta uz mūžu». Man vēl jāsaka, jums, ka es neesmu sastapusi savā mūžā nevienu cilvēku, kas viņam līdzinātos cēlsirdīgā atklātībā un bezgalīgā uzticībā. Es.noskārtu pēc viņa vārdiem, ka katrs, kas vien vēlas, var viņu piekrāpt, un, lai kas viņu piekrāptu, viņš vēlāk ikvienam piedos, un taisni par to es viņu arī iemīlēju …

Aglaja apstājās uz brīdi pārsteigta, it kā pati sev neticēdama, ka viņa varējusi izteikt tādu vārdu; bet tai pašā laikā bezgalīgs lepnums iekvēlojās viņas skatienā; likās, viņai bija vienalga, pat ja «šī sieviete» tagad smietos par atzīšanos, kas viņai izlauzusies.

—    Es jums visu pateicu, — un tagad, protams, jūs esat sapratusi, ko es no jums vēlos?

—    Varbūt esmu sapratusi; bet pasakiet to pati, — klusi atbildēja Nastasja Fijipovna.

Dusmas iekvēlojās Aglajas sejā.

—     Es gribēju no jums uzzināt, — viņa sacīja stingri un nosvērti, — uz kāda pamata jūs iejaucaties viņa jūtās pret mani? Uz kāda pamata jūs iedrošinājāties rakstīt man vēstules? Uz kāda pamata jūs paziņojat ik brīdi viņam un man, ka jūs viņu mīlot, pēc tam kad pati viņu pamētāt un no viņa ar tādu aizvainojumu un… negodu aizbēgāt?

—     Es neesmu sacījusi ne viņam, ne jums, ka viņu mīlu, — ar pūlēm izrunāja Nastasja Fiļipovna,—un… jums taisnība, es no viņa aizbēgu… — viņa piebilda tikko dzirdami.

—     Kā neesat sacījusi «ne viņam, ne man», — iesaucās Aglaja, — bet jūsu vēstules? Kas jūs ir lūdzis mūs saprecināt un pierunāt mani, lai eju pie viņa? Vai tad tas nav paziņojums? Kāpēc jūs mums uzbāžaties? Es sākumā gandrīz nodomāju, ka jūs gribat, gluži otrādi, manī radīt riebumu pret viņu ar to, ka iejaucaties mūsu starpā, un lai es viņu pamestu, un tikai pēc tam attapos, kas par lietu: jūs gluži vienkārši bijāt iedomājusies, ka darāt lielu varoņdarbu ar visu šo ākstīšanos… Nu, vai tad jūs varējāt viņu mīlēt, ja tā mīlat savu godkāri? Kāpēc jūs gluži vienkārši neaizbraucāt no šejienes, lai» jums nebūtu jāraksta man šīs smieklīgās vēstules? Kāpēc jūs tagad neprecaties ar cēlsirdīgu cilvēku, kurš jūs tā mīl un ir jūs pagodinājis, piedāvādams savu roku? Pārāk skaidrs, kāpēc: ja jūs apprecēsieties ar Rogožinu, kāds gan vairs aizvainojums paliks? Tad būs pat pārāk daudz goda! Par jums Jevgeņijs Pavlovičs sacīja, ka jūs esot izlasījusi pārāk daudz poēmu un esot «pārāk izglītota jūsu… stāvoklī»; ka jūs esot salasījusies grāmatas, esot baltroce; pievienojiet klāt jūsu godkāri, tad būs visi iemesli…

—    Un jūs neesat baltroce?

Pārāk steidzīgi, pārāk kaili viss bija nonācis pie tik negaidīta iznākuma, negaidīta tāpēc, ka Nastasja

Fiļipovna, dodamās uz Pavlovsku, vēl sapņoja par kaut ko, lai gan, protams, nojauta drīzāk ļaunu nekā labu; bet Aglaju bija pilnīgi vienā mirklī aizrāvusi trauksme, viņa krita kā no kalna un nevarēja noturēties pretī briesmīgajai atriebes baudai. Nastasjai Fiļipovnai likās pat dīvaini redzēt tādu Aglaju; tā raudzījās viņā un it kā pati sev neticēja, viņa nemaz nespēja attapties pirmajā brīdī. Vai viņa bija sieviete, kas izlasījusi daudz poēmu, kā bija iedomājies Jevgeņijs Pavlovičs, vai gluži vienkārši bija ārprātīga, kā bija pārliecināts kņazs, katrā ziņā šī sieviete — dažreiz ar tik ciniskiem un pārdrošiem paņēmieniem — patiesībā bija daudz kautrīgāka, maigāka un uzticīgāka, nekā varēja par viņu domāt. Tiesa, viņā bija daudz kas no grāmatām, daudz sapņainības, noslēgtības, daudz kā fantastiska, toties daudz spēcīga un dziļa… Kņazs saprata to; ciešanas izpaudās viņas sejā. Aglaja to pamanīja un sāka drebēt aiz dusmām.

—    Kā jūs drīkstat tā izturēties pret mani? — viņa sacīja neiedomājami augstprātīgi, atbildot uz Nastasjas Fiļipovnas piezīmi.

—    Jūs droši vien esat pārklausījusies, — brīnījās Nastasja Fiļipovna. — Kā es izturējos pret jums?

—    Ja jūs gribējāt būt godīga sieviete, tad kāpēc jūs nepametāt savu pavedēju Tocki — vienkārši… bez teatrālām scēnām? — Aglaja pēkšņi sacīja ne no šā, ne notā.

—    Ko jūs zināt par manu stāvokli, lai iedrošinātos mani tiesāt? — Nastasja Fiļipovna nodrebēja, briesmīgi nobālēdama.

—    Zinu to, ka jūs negājāt strādāt, bet aizgājāt ar bagātnieku Rogožinu, lai iztēlotos par kritušu eņģeli. Nebrīnos, ka Tockis kritušā eņģeļa dēļ gribēja nošauties.

—    Pietiek! — ar riebumu un it kā caur sāpēm noteica Nastasja Fiļipovna. — Jūs tāpat esat sapratusi mani kā… Darjas Aleksejevnas istabene, kas ar savu līgavaini nesen tiesājās pie miertiesneša. Tā būtu labāk par jums sapratusi…

—    Droši vien godīga meitene un dzīvo no sava darba. Kāpēc gan jūs ar tādu nicināšanu izturaties pret istabeni?

—    Es izturos nicinoši nevis pret darbu, bet pret jums, kad jūs par darl5u runājat.

—    Gribējāt būt godīga, varējāt iet mazgāt veļu.

Abas piecēlās un bālas raudzījās viena otrā.

—          Aglaja, rimstieties! Tas taču netaisni, — kņazs iesaucās, pilnīgi apmulsis. Rogožins vairs nesmaidīja, bel klausījās, sakniebis lūpas un sakrustojis rokas.

—    Lūk, skatieties uz viņu, — sacīja Nastasja Fiļipovna, drebēdama aiz dusmām, — skatieties uz šo jaunkundzi! Un es viņu par eņģeli noturēju! Jūs bez guvernantes pie manis ieradāties, Aglaja Ivanovna?. . . Bet vai vēlaties… vēlaties, es jums pateikšu tūlīt atklāti, bez izpušķojumiem, kādēļ jūs pie manis esat ieradusies? Nobijāties, tāpēc arī ieradāties.

—    No jums nobijos? — jautāja Aglaja gluži vai neprātā no naivā un rupjā apvainojuma, ka tā iedrošinājusies ar viņu tā runāt.

—    Protams, no manis! Manis baidāties, ja nolēmāt pie manis nākt. No kā baidās, to nenicina. Un, ja padomā, ka es jūs cienīju — pat līdz šim brīdim! Bet vai zināt, kāpēc jūs baidāties no manis un kāds tagad jūsu galvenais nolūks? Jūs gribējāt pati personīgi pārliecināties: vai viņš mīl mani vairāk nekā jūs vai ne, jo jūs esat briesmīgi greizsirdīga …

—    Viņš man jau sacīja, ka jūs ienīstot… — Aglaja tikko nošļupstēja.

—    Varbūt, es varbūt neesmu viņa vērts, tikai… tikai jūs samelojāt, man tā šķiet! Viņš mani nevar ienīst, un viņš nevarēja tā sacīt! Es tomēr esmu ar mieru jums piedot … ievērojot jūsu stāvokli… bet es par jums biju labākās domās; domāju, ka jūs esat arī gudrāka, arī skaistāka, nudien! … Nu, ņemiet taču savu dārgumu… tur viņš ir, uz jums raugās, nevar attapties, ņemiet viņu sev, bet ar noteikumu: ejiet tūlīt projām! Šai pašā mirklī! …

Viņa atkrita krēslā un sāka rūgti raudāt. Bet pēkšņi kaut kas jauns iezibējās viņas acīs, viņa cieši un stūrgalvīgi paskatījās Aglajā un piecēlās kājās.

—    Bet vai gribi, es tūdaļ… pa-vē-lē-šu, vai dzirdi? Tiklīdz viņam pa-vē-lē-šu, viņš tūlīt pametīs tevi un paliks pie manis uz visiem laikiem, un apprecēs mani, bet tu skriesi uz mājām viena. Vai gribi, gribi? — viņa iekliedzās kā neprātīga, droši vien pati neticēdama, ka varējusi izteikt tādus vārdus.

Aglaja izbailēs metās uz durvīm, bet apstājās durvīs kā sastingusi un klausījās.

—    Vai gribi, es padzīšu Rogožinu? Tu domāji, ka es jau esmu apprecējusies ar Rogožinu tev par prieku? Lūk, tūlīt, tev dzirdot, uzsaukšu: «Ej projām, Rogožin!» — bet kņazam sacīšu: «Vai atceries, ko tu solījies?» Ak kungs! Kāpēc gan es esmu tā pazemojusi sevi viņa priekšā? Vai tad tu pats, kņaz, man neapliecināji, ka nāksi man līdzi, lai ar mani notiktu kas notikdams, un nekad mani nepametīsi; ka tu mani mīli un visu man piedod, un mani cie … cie … Jā, tu arī to sacīji! Un es, lai tikai tev atraisītu rokas, no tevis aizbēgu, bet tagad negribu! Kāpēc viņa pret mani izturas kā pret paklīdušu sievieti? Vai es esmu paklīduši, pajautā Rogožinam, viņš tev pateiks! Tagad, kad viņa ir apkaunojusi mani un vēl tavās paša acīs, arī tu no manis novērsīsies, bet viņu zem rociņas aizvedīsi sev līdzi? Lai tad pēc visa tā tu esi nolādēts par to, ka es tev vienīgajam noticēju! Ej prom, Rogožin, tu neesi vajadzīgs! — viņa kliedza, gandrīz neko neatjēgdama, ar pūlēm izgrūzdama vārdus no krūtīm, ar pārgrieztām acīm un apkaltušām lūpām, laikam gan pati ne par matu neticēdama savai bramanībai, bet tai pašā laikā gribēdama kaut par sekundi vel pagarināt acumirkli un piekrāpt pati sevi. Aizrautība bija tik spēcīga, ka varbūt viņa pat nomirtu, tā vismaz izlikās kņazam. — Te viņš ir, skaties! — viņa beidzot uzkliedza Aglajai, norādīdama ar roku uz kņazu. — Ja viņš tūlīt nenāks man klāt, neņems mani un nepametīs tevi, tad ņem taču viņu sev, es viņu atdodu, man viņš nav vajadzīgs!…

Kā viņa, tā Aglaja apstājās it kā gaidās, un abas, kā neprātīgas skatījās kņazā. Bet viņš varbūt nemaz neizprata visa šā izaicinājuma spēku, to var pat droši sacīt. Viņš tikai redzēja savā priekšā izmisuma pilno, neprātīgo seju, kura, kā viņš kādreiz bija atzinies Aglajai, viņam «uz mūžu ievainojusi sirdi». Viņš vairs nevarēja paciest un lūdzot un pārmetot griezās pie Aglajas, norādīdams uz Nastasju Fiļipovnu:

— Vai tad tā var! Viņa taču… tik nelaimīga!

Tikai to vien viņš paspēja pateikt, sastingdams no Aglajas briesmīgā skatiena. Šai skatienā izpaudās tik daudz ciešanu un tai pašā laikā bezgalīga naida, ka viņš sasita rokas, iekliedzās un metās pie viņas, bet bija jau par vēlu. _Viņa neizcieta pat ne mirkli viņa šaubu, paslēpa. rokās seju, iesaucās: «Ak mans dievs!» — un metās laukā no istabas, bet viņai līdzi Rogožins, lai attaisītu ārdurvju bultu.

Skrēja ari kņazs, bet uz sliekšņa viņu apkampa kādas rokas. Nastasjas Fiļipovnas satriektā, izķēmotā seja raudzījās viņam tieši virsū un nozilējušās lūpas kustējās

jautādamas:

—    Pie viņas? Pie viņas?…

Tā zaudēja samanu viņa rokās. Viņš pacēla to, ienesa istabā, nolika atzveltnī-un nostājās pie viņas trulās gaidās. Uz galdiņa bija glāze ar ūdeni; Rogožins atgriezies paķēra to un uzšļāca viņas sejai ūdeni; viņa atvēra acis un brīdi neko nesaprata; bet pēkšņi palūkojās apkārt, nodrebēja, iekliedzās un metās pie kņaza.

—    Mans! Mans! — viņa iesaucās. — Aizgāja lepnā jaunkundze? Ha-ha-ha! — vina histēriski smējās. — Haha-ha! Es viņu šai junkundzei biju atdevusi! Kādēļ gan? Kādēļ? Ārprātīgā! Ārprātīgā!… Ej projām, Rogožin, haha-ha!

Rogožins cieši paskatījās abos, neteica ne vārda, paņēma savu platmali un aizgāja. Pēc desmit minūtēm kņazs sēdēja blakus Nastasjai Fiļipovnai, acu nenovērsdams, raudzījās viņā un glaudīja viņas galvu un seju abām rokām kā mazs bērns. Viņš skaļi smējās par viņas smiekliem un bija gatavs raudāt par viņas asarām. Viņš neko neteica, tikai vērīgi ieklausījās viņas aprautajos, jūsmīgajos un nesakarīgajos vārdos, diezin vai ko saprazdams, un klusi smaidīja, bet, kolīdz viņam šķita, ka viņa sāk atkal ļauties skumjām vai raudāt, pārmest vai sūdzēties, tūlīt sāka atkal glaudīt viņai galvu un maigi glāstīt vaigus, mierinādams un pierunādams viņu kā bērnu.

ix

Bija pagājušas divas nedēļas pēc notikuma, par ko pastāstīts pēdējā nodaļā, un mūsu stāstā darbojošos personu stāvoklis tā pārmainījies, ka mums ārkārtīgi grūti uzsākt turpinājumu bez kādiem paskaidrojumiem. Un tomēr mēs jūtam, ka mums jāaprobežojas ar vienkāršu faktu izklāstu, cik iespējams, bez sevišķiem paskaidrojumiem un aiz visai vienkārša iemesla: tāpēc ka daudzos gadījumos mums pašiem pagrūti izskaidrot notikušo. Tāds iepriekšējs mūsu norādījums lasītājam liksies visai dīvains un neskaidrs: kā var pastāstīt to, par ko nav ne skaidra jēdziena, ne sava uzskata? Lai nenostādītu sevi vēl neērtākā stāvoklī, labāk pacentīsimies izskaidrot visu ar kādu piemēru, un varbūt vēlīgais lasītājs sapratīs, kur īsti slēpjas mūsu grūtības, jo vairāk tāpēc, ka šis piemērs nebūs atkāpšanās no mūsu stāsta, bet gan tiešs tā turpinājums.

Pēc divām nedēļām, tas ir, jau jūlija sākumā, kā arī šo divu nedēļu laikā stāsts par mūsu varoni un jo sevišķi šā stāsta pēdējais piedzīvojums pārvēršas dīvainā, visai uzjautrinošā, gandrīz neticamā un tai pašā laikā gandrīz uzskatāmā anekdotē, kas izplatījās pamazām vien pa visām ielām kaimiņos no Ļebedeva, Pticina, Darjas Aleksejevnas, Jepančinu vasarnīcas, īsi sakot, gandrīz pa visu pilsētu un pat pa tās apkārtni. Gandrīz visa sabiedrība — vietējie vasarnieki, tie, kas brauca klausīties mūziku, — visi ņēmās stāstīt tūkstoš dažādās variācijās vienu un to pašu: kā kādu kņazu, kas sacēlis skandālu godīgā un pazīstamā namā un atteicies no šim namam piederīgas jaunavas, jau savas līgavas, savaldzinājusi pazīstama lorete, kā viņš sarāvis visus agrākos sakarus un, par spīti draudiem, par spīti vispārējam publikas sašutumam, taisoties drīzumā salaulāties ar apkaunoto sievieti tepat Pavlovskā atklāti, publiski, paceltu galvu, skatīdamies visiem taisni acīs. Notikumu tik ļoti izpušķoja skandāli, tik daudz tajā bija iejaukts pazīstamu un ievērojamu personu, tik daudz tam tika piešķirts dažādu fantastisku un noslēpumainu nokrāsu, bet, no otras puses, to apstiprināja tik neapgāžami un uzskatāmi fakti, ka vispārējā interese un baumas, protams, bija visai piedodamas. Vissmalkākais, izveicīgākais un tai pašā laikā ticamākais iztulkojums piederēja dažiem nopietniem tenkotājiem no to prātīgo cilvēku aprindām, kuri vienmēr jebkurā sabiedrībā steidzas vispirms izskaidrot citiem notikumu, saskatot tur savu aicinājumu, bet nereti arī mierinājumu. Pēc viņu iztulkojuma, jauns cilvēks no labas ģimenes, kņazs, diezgan bagāts, muļķītis, bet demokrāts, kuru apsēdis Turgeņeva kunga atklātais mūsdienu nihilisms, gandrīz krievu valodas nepratējs, iemīlējies ģenerāļa Jepančina meitā un panācis to, ka viņu uzņēmuši namā kā līgavaini. Bet, līdzīgi tam franču semināristam, par ko nupat bijusi nodrukāta ziņa un kurš tīšām ļāvies iesvētīt sevi par garīdznieku, tīšām pats lūdzis izdarīt šo iesvētīšanu, izpildījis visas ceremonijas, visas lūgšanas, skūpstīšanas, zvērestus u. tml., lai jau otrā dienā publiski paziņotu ar vēstuli savam bīskapam, ka viņš, neticēdams dievam, uzskatot par negodīgu soli piekrāpt tautu un ēst par velti maizi un tāpēc noliekot vakar iegūto garīdznieka kārtu, bet savu vēstuli publicējot liberālās avīzēs, — līdzīgi šim ateistam it kā savā ziņā noliekuļojis arī kņazs. Stāstīja, ka viņš tīšām esot gaidījis svinīgās viesības pie savas līgavas vecākiem, kur viņš stādīts priekšā ļoti daudzām ievērojamām personām, lai skaļi un visu priekšā paziņotu savu domu gaitu, nolamātu cienījamos augstmaņus, atteiktos no savas līgavas publiski, viņu apvainojot, un, pretojoties sulaiņiem, kas veduši viņu laukā, sadauzītu skaisto Ķīnas vāzi. Pie visa tā vēl piebilda kā mūsdienu tikumu raksturojumu, ka neprātīgais jauneklis tiešām esot mīlējis savu līgavu, ģenerāļa meitu, bet atteicies no viņas vienīgi aiz nihilisma un gaidāmā skandāla dēļ, lai sagādātu sev prieku apprecēties visas pasaules priekšā ar kritušu sievieti un tā pierādītu, ka, pēc viņa pārliecības, nav ne kritušu, ne tikumīgu sieviešu, bet ir tikai brīva sieviete, ka viņš sabiedrībā pieņemtajam un vecajam iedalījumam netic, bet tic vienīgi «sieviešu jautājumam». Ka, beidzot, kritušu sievieti viņš vērtējot pat mazliet augstāk, nekā tikumīgu. Šis izskaidrojums likās visai ticams, un to pieņēma vasarnieku lielākā daļa, jo vairāk tāpēc, ka to apstiprināja ik dienas jauni fakti. Tiesa, daudz kas palika nenoskaidrots: stāstīja, ka nabaga jaunava tik stipri mīlējusi savu līgavaini, pēc dažu vārdiem — «pavedēju», ka atskrējusi pie viņa jau otrā dienā, kolīdz viņš to pametis un sēdējis pie savas mīļākās; citi turpretim apgalvoja, ka viņš pats to tīši ievilinājis pie mīļākās, vienīgi aiz nihilisma, tas ir, lai apkaunotu un apvainotu. Lai būtu kā būdams, bet interese par šo notikumu pieauga ar katru dienu, jo vairāk tāpēc, ka nebija vairs ne mazāko šaubu, ka skandalozās kāzas tiešām notiks.

Un, lūk, ja mums liktu izskaidrot — nevis notikuma nihilistiskās nokrāsas, bet gluži vienkārši tikai to, cik lielā mērā noliktās kāzas apmierina kņaza patiesās vēlmes, kur īstenībā šobrīd saskatāmas šīs vēlmes, kā īsti definēt mūsu varoņa garastāvokli šai momentā un tā tālāk tādā pašā garā, — tad mums, atzīstamies, būtu ļoti grūti atbildēt. Mēs" zinām tikai vienu, ka kāzas tiešām noliktas un ka pats kņazs pilnvarojis Ļebedevu, Kelieru un kādu Ļebedeva paziņu, kuru tas stādījis kņazam priekšā šim gadījumam, uzņemties visas rūpes — kā tās, kam sakars ar baznīcu, tā arī saimnieciskās; ka naudu likts nežēlot, ka kāzas steidzinot un tās pieprasot Nastasja Fiļipovna; ka kņazam par vedējtēvu aicināts Kellers pēc viņa paša dedzīgā lūguma, bet Nastasjai Fiļipovnai — Burdovskis, kas pieņēmis šo uzdevumu ar sajūsmu, un ka kāzu diena nolikta jūlija sākumā. Bet bez šiem visai skaidrajiem apstākļiem mums zināmi arī daži citi fakti, kas mūs galīgi izsit no sliedēm taisni tāpēc, ka ir pretrunā ar iepriekšējiem. Mums ir stipras aizdomas, piemēram, ka, pilnvarojis Ļebedevu un pārējos uzņemties visas rūpes, kņazs gandrīz vai tai pašā dienā aizmirsa, ka viņam ir gan ceremoniju meistars, gan vedējtēvi, gan kāzas, un ka viņš gan izrīkojis, lai viss notiktu ātrāk, uzveldams rūpes citu pleciem, bet darījis to vienīgi tādēļ, lai pašam nemaz nebūtu jādomā par to, un varbūt pat tadeļ, lai atrak to aizmirstu. Par ko tad viņš pats domāja tādā gadījumā, ko gribēja atcerēties un pēc kā tiecās? Tāpat nav šaubu, ka. viņu neviens nespieda (piemēram, Nastasja Fiļipovna), ka Nastasja Fiļipovna tiešām katrā ziņā vēlējās jo ātrāk kāzas un ka viņa kāzas arī sadomāja, nevis kņazs; bet kņazs tam brīvi piekrita, pat kaut kā izklaidīgi un gandrīz vai tā, it kā viņam kāds būtu palūdzis kaut ko ikdienišķu. Tādu dīvainu faktu mums ir ļoti daudz, tomēr tie ne tikai nepalīdz, bet, pēc mūsu domām, pat apgrūtina pašu iztulkošanu, lai cik daudz mēs arī šo faktu minētu; tomēr minēsim vēl vienu piemēru.

Mums skaidri zināms, ka šo divu nedēļu laikā kņazs augas dienas un vakarus pavadījis kopā ar Nastasju Fiļipovnu, ka viņa to ņēmusi līdzi pastaigās, klausīties mūziku, ka tas katru dienu ar viņu kopā vizinājies karietē; ka tas sācis raizēties par Nastasju Fiļipovnu, ja tikai stundu nebija viņu redzējis (tātad — pēc visām pazīmēm — mīlēja viņu no visas sirds); ka klausījies viņā ar klusu un lēnprātīgu smaidu, lai ko viņa tam stāstītu, stundām ilgi, pats gandrīz nemaz nerunādams. Bet mēs zinām arī, ka viņš šais pašās dienās vairākkārt un pat daudzkārt devies pēkšņi pie Jepančiniem, neslēpdams to no Nastasjas Fiļipovnas, un tāpēc tā bijusi gandrīz izmisumā. Mēs zinām, ka pie Jepančiniem, kamēr viņi palika Pavlovskā, viņu neesot pieņēmuši, satikties ar Aglaju Ivanovnu viņam pastāvīgi lieguši; ka viņš gājis projām, ne vārda neteikdams, bet jau otrā dienā gājis pie viņiem atkal, it kā pavisam aizmirsis vakardienas atteikumu, un, protams, dabūjis jaunu atteikumu. Mums zināms ari, ka stundu pēc tam, kad Aglaja Ivanovna aizskrējusi no Nastasjas Fiļipovnas, bet varbūt vēl ātrāk kņazs jau bijis pie Jepančiniem, protams, pārliecībā, ka atradīs tur Aglaju, un ka viņa ierašanās pie Jepančiniem šai namā toreiz sacēlusi ārkārtīgu apjukumu un bailes, jo Aglaja vēl nebija pārnākusi mājās un tikai no viņa tie izdzirdējuši, ka viņa kopā ar kņazu gājusi pie Nastasjas Fiļipovnas. Stāstīja, ka Ļizaveta Prokofjevna, meitas un pat kņazs Š. toreiz bijuši pret kņazu ārkārtīgi asi, nedraudzīgi un ka tad arī neapvaldītos izteicienos atteikuši viņam kā pazīšanos, tā draudzību, sevišķi, kad Varvara Ardalionovna pēkšņi ieradusies pie Ļizavetas Prokofjevnas un paziņojusi, ka Aglaja Ivanovna jau kādu stundu atrodoties pie viņas, esot briesmīgā stāvoklī un mājās, šķiet, negribot nākt. Šī pēdējā ziņa pārsteigusi Ļizavetu Prokofjevnu par visu vairāk un bijusi pilnīgi patiesa: aiziedama no Nastasjas Fiļipovnas, Aglaja tiešām drīzāk būtu ar mieru nomirt nekā rādīties tagad acīs saviem mājiniekiem un tāpēc metusies pie Ņinas Aieksandrovnas. Bet Varvara Ardalionovna savukārt tūlīt uzskatījusi par nepieciešamu, nekavējoties ne brītiņu, paziņot par visu to Ļizavetai Prokofjevnai. Ir māte, ir meitas — visas tūdaļ brāzušās pie Ņinas Aieksandrovnas, viņām pakaļ pats ģimenes tēvs Ivans Fjodorovičs, kas tikko pārnācis mājās; viņiem pakaļ aizvilcies arī kņazs Ļevs Nikolajevičs, lai gan jau bija padzīts un dzirdējis tik asus vārdus; bet pēc Varvaras Ardaiionovnas rīkojuma viņu arī tur nelaiduši pie Aglajas. Tas viss tomēr beidzās tā, ka Aglaja, kad ieraudzīja māti un māsas raudam par viņu un nedzirdēja no viņām neviena pārmetuma, metās viņu apkampienos un tūlīt ar viņām kopā atgriezās mājās. Stāstīja, lai gan baumas nebija visai skaidras, ka Gavrilam Ardalionovičam arī šoreiz briesmīgi neveicies; ka viņš, izmantodams brīdi, kad Varvara Ardalionovna aizskrējusi pie Ļizavetas Prokofjevnas, palicis divatā ar Aglaju, sadomājis sākt runāt par savu mīlestību; ka, klausīdamās viņā, Aglaja, par spīti visām savām bēdām un a§arām, pēkšņi sākusi skaļi smieties un uzdevusi viņam dīvainu jautājumu: vai viņš, lai pierādītu savu mīlestību, tepat tūlīt varētu sadedzināt savu pirkstu uz sveces? Gavrilu Ardalionoviču, kā stāsta, tā apstulbinājis šis priekšlikums, ka viņš nemaz nespējis attapties un viņam sejā izpaudusies tik ārkārtīga neizpratne, ka Aglaja sākusi par viņu skaļi smieties kā histērija un aizbēgusi no viņa augšā pie Ņinas Aleksandrovnas, kur tad viņu arī atraduši vecāki. Šis notikums nonāca līdz kņaza ausīm ar Ipolita starpniecību jau otrā diena. Ipolits, kas vairs necēlās no gultas, tādēļ vien bija aizsūtījis pasaukt kņazu, lai paziņotu viņam šo vēsti. Kā nonākusi līdz Ipolitam šī vēsts, mēs nezinām, bet, kad arī kņazs uzdzirdēja par sveci un par pirkstu, tad sāka smieties tā, ka pat pārsteidza Ipolitu; pēc tam sāka drebēt un gauži raudāt… Vispār viņš šīs dienas vadīja lielā uztraukumā un neparastā mulsumā, nenoteiktā un moku pilnā. Ipolits tieši apgalvoja, ka kņazs neesot pie pilna prāta; bet to vēl nekādā ziņā nevarēja droši sacīt.

Izvilkdami dienas gaismā visus šos faktus un atteikdamies tos izskaidrot, mēs nepavisam negribam attaisnot mūsu varoni lasītāju acīs. Vēl vairāk, mēs esam pilnīgi gatavi pievienoties tam sašutumam, ko viņš radīja pat savos draugos. Pat Vera Ļebedeva kādu laiku bija sašutusi par viņu; pat Koļa bija sašutis; sašuta pat Kellers, kamēr viņu izvēlējās par vedējtēvu, un nav nemaz ko runāt par pašu Ļebedevu, kas sāka pat dzīt intrigas pret kņazu — un arī aiz sašutuma, pat visai patiesa. Bet par to mēs pastāstīsim vēlāk. Taču vispār mēs pilnīgi un augstākā mērā piekrītam dažiem visai spēcīgiem un pat psiholoģiski dziļiem Jevgeņija Pavloviča vārdiem, ko viņš atklāti un bez liekām ceremonijām bija pateicis kņazam draudzīgā sarunā sestajā vai septītajā dienā pēc notikuma pie Nastasjas Fiļipovnas. Atzīmēsim arī, ka ne tikai paši Jepančini, bet arī visi, kas tieši vai netieši piederēja pie Jepančinu nama, uzskatīja par nepieciešamu pilnīgi pārtraukt visus sakarus ar kņazu. Kņazs Š., piemēram, pat novērsās, satikdams kņazu, un neatņēma viņa sveicienu. Bet Jevgeņijs Pavlovičs nebaidījās sakompromitēt sevi, apmeklējot kņazu, kaut gan atkal sāka ciemoties pie Jepančiniem katru dienu un tika uzņemts, acīm redzot, pat ar vēl lielāku prieku. Viņš ieradās pie kņaza tūlīt otrā dienā pēc visu Jepančinu aizbraukšanās no Pavlovskas. Ienākdams viņš jau zināja visas baumas, pat varbūt tās pats pa daļai bija veicinājis. Kņazs par viņu briesmīgi nopriecājās un tūlīt sāka runāt par Jepančiniem; tāds vaļsirdīgs un tiešs sākums pilnīgi atraisija rokas arī Jevgeņijam Pavlovičam, tā ka arī viņš bez aplinkiem ķērās taisni pie lietas.

Kņazs vēl nezināja, ka Jepančini aizbraukuši; viņš bija pārsteigts, nobālēja, bet pēc brīža pagrozīja galvu samulsis, kā domās nogrimis, un atzinās, ka «tā tam vajadzēja notikt»; pēc tam ar skubu apjautājās, «uz kurieni tad aizbraukuši».

Jevgeņijs Pavlovičs tikmēr vērīgi noskatījās viņā, un viss, tas ir, jautājumu skuba, to vientiesīgums, apmulsums un tai pašā laikā dīvainā atklātība, satraukums un nemiers, — tas viss viņu ļoti pārsteidza. Viņš tomēr laipni un sīki pastāstīja kņazam visu: tas daudz ko vēl nezināja, un šis bija pirmais vēstneŠis no mājām. Viņš apstiprināja, ka Aglaja tiešām bijusi slima un trīs dienas un naktis gandrīz nemaz neesot gulējusi, jo bijusi karsonī; ka tagad viņai esot vieglāk un nedraudot nekādas briesmas,, bet viņa esot nervoza, histēriskā stāvoklī… «Labi vēl, ka mājās pilnīgs miers! Par bijušo cenšas neieminēties pat savā starpā, ne tikai Aglajai dzirdot. Vecāki jau pārrunājuši par ārzemju ceļojumu rudenī, tūlīt pēc Adelaidas kāzām; Aglaja klusuciezdama uzņēmusi pirmo ieminēšanos par to.» Arī viņš, Jevgeņijs Pavlovičs, varbūt braukšot uz ārzemēm. Pat kņazs Š. varbūt sataisīšoties uz pāris mēnešiem kopā ar Adelaidu, ja atļaušot darīšanas. Pats ģenerālis palikšot. Tagad visi aizbraukuši uz Kolmino, savu muižu, verstis divdesmit no Pēterburgas, kur esot ērts kungu nams. Belokonska vēl neesot aizbraukusi uz Maskavu un pat, kā liekoties, tīšām te palikusi. Ļizaveta Prokofjevna ļoti uzstājusi, ka neesot iespējams palikt Pavlovskā pēc visa notikušā; viņš, Jevgeņijs Pavlovičs, pastāstījis viņai ik dienas par baumām pilsētā. Apmesties Jelagina salas vasarnīcā arī atzinuši par neiespējamu.

—    Nu, un tiešām, — piebilda Jevgeņijs Pavlovičs, — jūs pats piekritīsiet, vai var izturēt… sevišķi, ja zina visu, kas pie jums te katru stundu notiek, jūsu mājās, kņaz, un pēc jūsu apmeklējumiem ik dienas tur, par spīti tam, ka tikāt noraidīts …

—    Jā, jā, jā, jums taisnība, es gribēju satikt Aglaju Ivanovnu… — Kņazs atkal sāka šūpot galvu.

—    Ak, mīļo kņaz, — pēkšņi iesaucās Jevgeņijs Pavlovičs jūsmīgi un ar skumjām, — kā jūs toreiz varējāt pieļaut… visu, kas notika? Protams, protams, tas viss nāca jums tik negaidīti… Es piekrītu, ka jūs varējāt apjukt un… jūs taču nevarējāt atturēt neprātīgo jaunavu, tas nebija jūsu spēkos! Bet jums taču bija jāsaprot, cik ļoti nopietni un stipri šī meitene… bija jums pieķērusies. Viņa negribēja dalīties ar to otru, un jūs… un jūs varējāt pamest un satriekt tik dārgu cilvēku!

—    Jā, jā, jums taisnība; jā, esmu vainīgs, — kņazs atkal uzsāka briesmīgās skumjās, — un ziniet; viņa taču vienīgā, vienīgi Aglaja bija tādos uzskatos par Nastasju Fiļipovnu… Cits neviens taču nebija tādos uzskatos.

—    Taisni tāpēc tas viss tā uztrauca, ka te pat nav bijis nekā nopietna! — iesaucās Jevgeņijs Pavlovičs, pilnīgi aizraudamies. — Piedodiet man, kņaz, bet… es… es esmu domājis par to, kņaz; es daudz esmu pārdomājis; es zinu visu, kas noticis agrāk, es zinu visu, kas bija pirms pusgada, visu, un — tas viss nav bijis nopietni ņemams! Tas viss bijis tikai viena vienība aizraušanās, glezna, fantāzija, dūmi, un tikai gluži nepiedzīvojušas meitenes baiļu pilnā greizsirdība varējusi noturēt to par kaut ko nopietnu!

Te Jevgeņijs Pavlovičs jau gluži bez jebkādām ceremonijām ļāva vaļu visam savam sašutumam. Saprātīgi, skaidri un, atkārtojam, pat ārkārtīgi psiholoģiski smalki viņš kņazam vienā ainā notēloja visas paša kņaza bijušās attiecības ar Nastasju Fiļipovnu. Jevgeņijam Pavlovičam vienmēr bija piemitušas runas dāvanas; tagad viņš sasniedza pat daiļrunību.

—    No paša sākuma, — pasludināja viņš, — jums viss sākās ar meliem; kas ar meliem sācies, tam ar meliem ari bija jābeidzas; tas ir dabas likums. Es nepiekrītu tam un esmu pat sašutis, ka jūs — nu, tur viens vai otrs — sauc par idiotu; jūs esat pārāk gudrs, lai jūs tā sauktu; bet jūs esat arī tik dīvains, nemaz ne kā visi cilvēki, tam jūs piekritīsiet. Es nolēmu, ka visa notikušā pamatā ir, pirmkārt, jūsu, tā sakot, iedzimtais pieredzes trūkums (ievērojiet, kņaz, šo vārdu: «iedzimtais»), pēc tam jūsu neparastā vientiesība; tālāk fenomenālais mēra sajūtas trūkums (ko jūs jau daudzkārt pats esat atzinis) — un, beidzot, milzīgā, brāzmām uzplūstošā aušīgā pārliecība, ko jūs ar visu savu neparasto godīgumu līdz šim esat noturējis par patiesu, īstu un tiešu pārliecību. Jūs būsiet ar mani vienis prātis, kņaz, ka jūsu attiecībām pret Nastasju Fiļipovnu no paša

.sakuma bija pamatā kaut kas nosacīti demokrātisks (saku tā, lai būtu īsāk), tā sakot, «sieviešu jautājuma» pievilcība (ja izsakās vēl īsāk). Man taču sīki zināma visa šī dīvainā, skandalozā scēna, kas notika pie Nastasjas Fiļipovnas, kad Rogožins atnesa savu naudu. Ja vē-* laties, es izanalizēšu jums jūs pašu pavisam uzskatāmi, parādīšu jums jūs pašu kā spogulī, tik precīzi es zinu, kas tur īsti notika un kāpēc viss tā pavērsās! Jūs, jaunekli, Šveicē alkāt pēc dzimtenes, traucāties uz Krieviju kā uz nezināmo, bet apsolīto zemi; bijāt izlasījis daudz grāmatu par Krieviju, grāmatu, kas varbūt ir gan lieliskas, bet jums kaitīgas; ieradāties ar dedzīgām alkām darboties, tā sakot, metāties uz darbību. Un, lūk, tanī pašā dienā jums pastāsta bēdīgo un sirdi aizkustinošo notikumu par aizvainoto sievieti, pastāsta jums, tas ir, bruņiniekam, šķīstam jauneklim — un par sievieti! Tanī pašā dienā jūs ieraugāt šo sievieti; jūs apbur viņas skaistums, fantastiskais, dēmoniskais skaistums (es taču nenoliedzu, ka viņa ir skaistule). Bet tad vēl nāk klāt jūsu nervi, jūsu krītamā kaite, mūsu Pēterburgas atkusnis, kas satrauc nervus; tad vēl visa šī diena jums nepazīstamajā un gandrīz fantastiskajā pilsētā, satikšanās un scēnas, negaidītas pazīšanās, visnegaidītākās situācijas, trīs skaistules Jepančinas un viņu skaitā Aglaja; turklāt nogurums, reibonis; tad vēl Nastasjas Fiļipovnas vieSistaba un šīs vieSistabas tonis, un… ko gan jūs varējāt sagaidīt pats no sevis tajā brīdī, kā jūs domājat?

—     Jā, jā; jā, jā, — kņazs šūpoja galvu, sākdams sarkt, — jā, gandrīz tā taču ir; un ziniet, es tiešām gandrīz visu iepriekšējo nakti vagonā nebiju gulējis un visu nakti pirms tam, un biju ļoti satraukts…

—     Nu jā, protams, uz ko tad es vedinu? — turpināja iekarsušais Jevgeņijs Pavlovičs. — Skaidrs, ka jūs, tā sakot, sajūsmas tīksmē metāties virsū iespējai pazinot publiski augstsirdīgo domu, ka jūs, dzimts kņazs un tīrs cilvēks, neuzskatāt par negodīgu sievieti, kas ir apkaunota nevis viņas vainas pēc, bet riebīga augstākās sabiedrības izvirtuļa vainas pēc. Ak kungs, tas taču tik saprotami! Taču ne jau tas ir galvenais, mīļo kņaz, bet tas: vai ir bijušas patiesas, vai ir bijušas īstas jūsu jūtas, vai tās bijušas dabiskas, vai tā bijusi vienīgi pašapmāna jūsma? Kā jūs domājat: templī tika piedots sievietei, tādai pašai sievietei, taču viņai neteica, ka viņa labi dara, ka viņa pelnījusi visādus pagodinājumus un cieņu. Vai tad jums pašam pēc trim mēnešiem veselais saprāts nepateica, kas par lietu? Nu, lai viņa tagad ir nevainīga, — es neuzstāšu, jo nevēlos, — bet vai tad visi viņas piedzīvojumi var attaisnot tādu neciešamu, velnišķīgu lepnību, tik nekaunīgu, tik alkatīgu egoismu? Piedodiet, kņaz, es aizraujos, bet…

—    Jā, tas viss var būt; tagad varbūt jums taisnība … — kņazs atkal nomurmināja, — viņa tiešām Joti satraukta, un jums ir taisnība, protams, bet… >

—    Pelnījusi līdzjūtību? To jūs gribat sacīt, manu labo kņaz? Bet vai tad līdzjūtības dēļ un viņas prieka dēļ varēja apkaunot citu — cēlu un šķīstu jaunavu, pazemot viņu tajās augstprātīgajās, tajās naida pilnajās acīs? Cik tālu gan pēc tam vēl nonāks līdzcietība? Tas taču ir neticams pārspīlējums! Vai tad iespējams, mīlot meiteni, tā pazemot viņu sāncenses priekšā, pamest viņu citas labad, šīs citas acu priekšā, kad jūs jau pats bijāt izteicis viņai godīgu bildinājumu… bet jūs taču bijāt viņu bildinājis, jūs bijāt to teicis viņai vecāku un māsu klātbūtnē! Vai pēc visa tā jūs esat godīgs cilvēks, kņaz, atļaujiet jums jautāt? Un… un vai jūs neesat piekrāpis dievišķīgu meiteni, iegalvodams viņai, ka mīlat viņu?

—    Jā, jā, jums taisnība, ak, es jūtu, ka esmu vainīgs! — kņazs noteica neizsakāmās skumjās.

—    Bet vai tad ar to pietiek? — sašutumā iesaucās Jevgeņijs Pavlovičs. — Vai tad pietiek tikai iesaukties: «Ak, es esmu vainīgs!» Esat vainīgs, bet pats stūrgalvīgi ietiepjaties! Un kur gan jums toreiz bija sirds, jūsu «kristīgā cilvēka» sirds! Jūs taču redzējāt viņas seju tanī brīdī: vai tad viņa mazāk cieta nekā tā, nekā jūsu otrā — šī šķīrēja? Kā gan jūs varējāt, visu redzot, to pieļaut? Kā?

—    Jā … es taču nepieļāvu… »— nomurmināja nelaimīgais kņazs.

—    Kā nepieļāvāt?

—    Es nudien neko nepieļāvu. Es vēl līdz šim nesaprotu, kā tas viss notika… es — es skrēju toreiz līdzi Aglajai Ivanovnai, bet Nastasja Fiļipovna paģība; bet pec tam līdz pat šim laikam mani neviens nelaiž pie Aglajas Ivanovnas.

—    Vienalga! Jums vajadzēja skriet līdzi Aglajai, kaut arī otra gulēja ģībonī!

—    Jā … jā, man vajadzēja … viņa taču nomirtu! Viņa padarītu sev galu, jūs viņu nepazīstat, un… vienalga, es visu būtu pastāstījis vēlāk Aglajai Ivanovnai un ,.. Redziet, Jevgeņij Pavlovič, es redzu, ka jūs, kā liekas, visu nezināt. Sakiet — kāpēc mani nelaiž pie Aglajas Ivanovnas? Es viņai visu izskaidrotu. Redziet: viņas abas runāja toreiz par citu, par gluži ko citu, tāpēc ari viņām tā iznāca … Es nekādi nevaru jums to izskaidrot, bet es varbūt izskaidrotu to Aglajai… Ak mans dievs, mans dievs! Jūs runājat par viņas seju tanī brīdī, kad viņa toreiz izskrēja … ak mans dievs, es atceros! Iesim, iesim! — viņš pēkšņi vilka aiz piedurknes Jevgeņiju Pavloviču, ar skubu pietrūkdamies kājās.

—    Uz kurieni?

—    Iesim pie Aglajas Ivanovnas, iesim tūlīt!…

—    Bet viņas taču Pavlovskā nav, es jau teicu, — un kādēļ jāiet?

—     Viņa sapratīs, viņa sapratīs! — kņazs murmināja, salikdams rokas kā lūgšanā. — Viņa sapratīs, ka tas nav tas, bet pavisam, pavisam kas cits!

—    Kā pavisam cits? Bet jūs taču precaties! Tātad stūrgalvīgi ietiepjaties… Jūs precaties, vai ne?

—    Nu jā… precos; jā, precos!

—    Nu, kā tad pavisam kas cits?

—    Ak nē, cits, cits! Tas, tas ir vienalga, ka es precos, tas neko nenozīmē!

—    Kā vienalga un neko nenozīmē? Tie taču nav nekādi nieki? Jūs precaties ar mīlamu sievieti, lai darītu viņu laimīgu, bet Aglaja Ivanovna to redz un zina — kā tad var būt vienalga?

—     Laimīgu? Ak nē! Es tikai tāpat vien precos; viņa vēlas; un kas par to, ka es precos, es… Nu, bet tas vienalga! Jo viņa citādi būtu nomirusi. Es tagad saprotu, ka šīs laulības ar Rogožinu bija ārprāts! Esmu visu sapratis, ko agrāk nesapratu, un redziet: kad viņas abas stāvēja toreiz viena pretī otrai, es nespēju aizmirst Nastasjas Fiļipovnas seju… Jūs nezināt, Jevgeņij Pavlovič (viņš noslēpumaini pazemināja balsi), es to nevienam neesmu teicis — nekad, pat Aglajai, bet es nespēju aizmirst Nastasjas Fiļipovnas seju… Jūs nupat teicāt taisnību par toreizējo vakaru pie Nastasjas Fiļipovnas; bet ir vēl kaut kas, ko jūs palaidāt garām, tāpēc ka nezināt: es raudzījos viņas sejā! Jau no rīta, kad redzēju ģīmetni, nespēju šo seju aizmirst… Verai, nu, Ļebecievai, ir gluži citādas acis; es… es baidos no viņas sejas! — viņš piebilda spējā satraukumā.

—    Baidāties?

—    Jā, viņa ir ārprātīga! — kņazs čukstēja.

—    Jūs to zināt droši? — Jevgeņijs Pavlovičs ārkārtīgi ziņkārīgi jautāja.

—    Jā, droši, tagad jau droši, tagad — šinīs dienās pilnīgi droši uzzināju!

—    Ko tad jūs ar sevi darāt? — izbailēs iekliedzās Jevgeņijs Pavlovičs. — Jūs tātad precaties kaut kādu baiļu dēļ! Te neko nevar saprast… Pat varbūt nemīlat?

—     Ak nē, mīlu viņu ar visu sirdi! Viņa taču ir bērns; tagad viņa ir bērns, gluži bērns! Jūs neko nezināt!

—    Un tai pašā laikā jūs apliecināt savu mīlestību Aglajai Ivanovnai?

—    Ak jā, jā!

—     Kā tā? Tātad abas gribat mīlēt?

—    Ak jā, jā!

—    Apžēlojieties, kņaz, ko jūs sakāt, atjēdzieties!

—    Es bez Aglajas… man katrā ziņā viņa jāsatiek! Es… es drīz nomiršu miegā; es domāju, ka es pagājušo nakti nomiršu miegā. Ak, ja Aglaja zinātu, zinātu visu … tas ir, katrā ziņā visu! Tāpēc ka jāzina viss, tas ir pirmais! Kāpēc mēs nekad nespējam visu uzzināt par otru, kad tas vajadzīgs, kad šis otrs ir vainīgs!… Es gan nezinu, ko runāju, esmu sapinies; jūs briesmīgi pārsteidzāt mani… Un vai tiešām viņai arī tagad tāda seja kā toreiz, kad viņa izskrēja laukā? Ak jā, es esmu vainīgs! Visticamāk, ka es pie visa esmu vainīgs! Es vēl nezinu, par ko īsti, bet es esmu vainīgs… Te ir kaut kas tāds. ko es nevaru jums izskaidrot, Jevgeņij Pavlovič, man trūkst vārdu, bet… Aglaja Ivanovna sapratīs! Ak, es vienmēr esmu ticējis, ka viņa sapratīs!

—    Nē, kņaz, nesapratīs! Aglaja Ivanovna mīlēja kā sieviete, kā cilvēks, nevis kā… abstrakts gars. Vai jūs zināt ko, mans nabaga kņaz: visticamāk, ka jūs ne vienu, ne otru nekad neesat mīlējis!

—    Es nezinu.,., varbūt, varbūt; jums daudzējādā ziņā taisnība, Jevgeņij Pavlovič. Jūs esat ārkārtīgi gudrs, Jevgeņij Pavlovič; ak, man galva atkal sāk sāpēt, iesim pie viņas! Dieva dēļ, dieva dēļ!

—   Es taču jums saku, ka viņas Pavlovskā nav, viņa it Kolmino.

—    Brauksim uz Kolmino, brauksim tūlīt!

—    Tas nav ie-spē-jams! — Jevgeņijs Pavlovičs pieceldamies novilka.

—     Klausieties, es uzrakstīšu vēstuli; aizvediet vēstuli!

—   Nē, kņaz, nē! Atbrīvojiet no tādiem uzdevumiem, es nespēju!

Vi01 šķīrās. Jevgeņijs Pavlovičs aizgāja ar dīvainu pārliecību: arī pēc viņa domām iznāca, ka kņazs itin kā nav pie pilna prāta. Un ko gan nozīmē šī seja, no kuras viņš baidās un kuru tā mīl? Un tai pašā laikā viņš taču tiešām droši vien nomirs bez Aglajas, tā ka varbūt Aglaja nekad nedabūs zināt, ka viņš tik loti to mīlējis! Ha-ha! Un kā gan var mīlēt divas? Ar divām dažādām mīlestībām, vai? Tas ir interesanti… nabaga idiots! Un kas ar viņu tagad notiks?

X

Kņazs tomēr nenomira līdz savām kāzām ne nomodā, ne «miegā», kā bija pareģojis Jevgeņijam Pavlovičam. Varbūt viņš tiešām gulēja slikti un redzēja nelabus sapņus: bet dienu, būdams cilvēkos, viņš likās labsirdīgs un pat apmierināts, dažreiz gan ļoti domīgs, tomēr tikai vienatnē. Kāzas steidzināja; tās iekrita kādu nedēlu pēc Jevgeņija Pavloviča apmeklējuma. Tādā steigā pat vislabākajiem kņaza draugiem, ja tādi būtu bijuši, nāktos piedzīvot vilšanos savās pūlēs «glābt» nelaimīgo neprāti. Klīda baumas, ka Jevgeņija Pavloviča vizīti pa daļai pamudinājis ģenerālis Ivans Fjodorovičs un viņa sieva Ļizaveta Prokofjevna. Bet, ja viņi abi aiz savas bezgalīgās labsirdības arī būtu vēlējušies glābt nožēlojamo aplamnieku no bezdibeņa, tad, protams, viņiem bija jāaprobežojas tikai ar šo nesekmīgo mēģinājumu; ne viņu stāvoklis, pat varbūt ne noskaņojums (kas gluži dabiski) nevarēja mudināt uz vēl nopietnākiem pūliņiem. Mēs jau minējām, ka pat kņazam tuvākie cilvēki pa daļai bija sacēlušies pret viņu. Vera Ļebedeva tomēr aprobežojās tikai ar asarām vientulībā un vēl ar to, ka vairāk sēdēja mājās un pie kņaza iegriezās retāk nekā agrāk. Koļa šinī laikā apbedīja savu tēvu; sirmgalvis nomira no otrās triekas lēkmes dienas astoņas pēc pirmās. Kņazs dziļi juta līdzi šīs ģimenes bēdām un pirmajās dienās stundām ilgi pavadīja pie Ņinas Aleksandrovnas, bija bērēs un baznīcā. Daudzi ievēroja, ka cilvēki, kas bija baznīcā, kā nevilšus sačukstēdamies sagaidīja un ar acīm pavadīja kņazu; tāpat bija arī uz ielām un dārzā;_ kad viņš gāja vai brauca garām, par viņu runāja, sauca viņu vārdā, rādīja uz viņu, atskanēja Nastasjas Fiļipovnas vārds. Nastasju Fiļipovnu meklēja arī bērēs, bet bērēs viņas nebija. Nebija bērēs arī kapteinietes, kuru tomēr Ļebedevs bija paspējis atturēt un laikus pievaldīt. Apstāvēšana aizkustināja kņazu spēcīgi un slimīgi; viņš pačukstēja Ļebedevam jau baznīcā, atbildēdams uz kādu viņa jautājumu, ka pirmo reizi piedaloties pareizticīgo apstāvēšanā un tikai no bērnu dienām atceroties vēl citu apstāvēšanu kādā lauku baznīcā.

—    Jā, itin kā gulētu pavisam cits cilvēks šai šķirstā, nevis tas, ko mēs nesen par priekšsēdētāju nosēdinājām, — atceraties? — pačukstēja Ļebedevs kņazam. — Ko jūs meklējat?

—    Tāpat, neko, man likās …

—    Rogožinu?

—    Vai tad viņš ir te?

—    Te, baznīcā.

—    Tāpēc man it kā rādījās viņa acis, — kņazs mulsumā nomurmināja. — Bet ko tad … kā tad viņš? Lūgts?

—    Ne prātā nenāca. Viņš taču nav nemaz ar viņiem pazīstams. Te taču ir visādi, publika. Ko gan jūs tā brīnāties? Es viņu tagad bieži sastopu; jau kādas četras reizes nedēļas laikā esmu viņu saticis šeit Pavlovskā.

—   Es viņu vēl ne reizes neesmu redzējis… no tā laika, — nomurmināja kņazs.

Tā kā Nastasja Fiļipovna arī ne reizes nebija sacījusi viņam, ka satikusi «no tā laika» Rogožinu, tad kņazs nodomāja tagad, ka Rogožins tīšām nezin kāpēc nerādās. Visu šo dienu viņš bija visai domīgs; Nastasja Fiļipovna turpretim bija neparasti jautra visu dienu un visu vakaru.

Koļa, kas bija salīdzis mieru ar kņazu jau pirms tēva nāves, ieteica viņam uzaicināt par vedējtēviem (tā kā ši lieta bija ļoti svarīga un neatliekama) Kelleru un Burdovski. Viņš galvoja par Kelleru, ka tas uzvedīšoties pieklājīgi un varbūt pat būšot «noderīgs», bet par Burdovski nemaz nebija ko runāt, tas ir kluss un pieticīgs cilvēks. Ņina Aleksandrovna un Ļebedevs iebilda — ja jau kāzas noliktas, kādēļ gan tad taisni Pavlovska, turklāt pašā vasaras sezonā, un kāpēc tik publiski? Vai_ nebūtu labāk Pēterburgā un pat mājās? Kņazam bija parak skaidrs, uz ko norāda visas šīs bailes, bet viņš atbildēja īsi un vienkārši, ka tā vēlas Nastasja Fiļipovna.

Jau otrā dienā pie kņaza ieradās arī Kellers, kam bija paziņots, ka viņš būs vedējtēvs. Viņš negāja tūlīt iekša, bet apstājās durvīs un, kolīdz ieraudzīja kņazu, pacēla augšup labo roku ar izstieptu rādītāja pirkstu un nokliedza kā zvērēdams:

—    Nedzeru!

Pēc tam viņš piegāja pie kņaza, cieši paspieda un pakratīja viņam abas rokas un paziņoja, ka, protams, viņš sākumā, kad padzirdējis, bijis pretī, ko arī pasludinājis pie biljarda galda, un nevis cita iemesla dēļ, bet vienīgi tāpēc, ka kņazam iecerējis un katru dienu ar draudzīgu nepacietību gaidījis, kad ieraudzīs pie viņa sāniem pašu princesi de Roganu, bet tagad pats redzot, ka kņazs spriežot vismaz divpadsmit reizes cēlāk nekā viņi visi «kopā ņemti». Jo viņam vajadzīgs nevis spožums, nevis bagātība un pat ne pagodinājumi, bet tikai — patiesība. Augsti stāvošu personu simpātijas esot pārāk labi zināmas, bet kņazs esot ļoti augsti izglītots, lai nebūtu augsti stāvoša persona, vispār sakot. «Bet salašņas un visādi diedelnieki spriež citādi; pilsētā, namos, sanāksmēs, vasarnīcās, mūziku klausoties, dzertuvēs, pie biljarda galdiem tik vien runas, tik vien brēkas kā par gaidāmo notikumu. Esmu dzirdējis, ka gribot pat kaķu koncertu sarīkot zem logiem, to, tā sakot, pirmajā naktī! Ja jums, kņaz, vajadzīga godīga cilvēka pistole, tad uz kādu pusduci cēlu šāvienu esmu gatavs, pirms jūs vēl otrā rītā būsiet piecēlies no medus mēneša gultas.» Ieteica arī — aiz bailēm no lielā ziņkārīgo pieplūduma — brīdim, kad iznāks no baznīcas, sagatavot sētā ugunsdzēsēju šļūteni; bet Ļebedevs tam pretojās: «Māju sagraus dranskās, ja gādāsim ugunsdzēsēju šļūteni.»

—    Šis Ļebedevs pret jums, kņaz, taisa intrigas, nudien! Viņi grib jūs nodot kroņa aizbildniecībā, vai jūs varat to iedomāties, ar visu, ar brīvo gribu un ar naudu, tas ir, ar divām lietām, kas atšķir mūs no četrkājainiem! Pats dzirdēju, skaidri dzirdēju! Tā ir tīra patiesība!

Kņazs atcerējās, it kā ari pats ko tamlīdzīgu būtu dzirdējis, bet, protams, nebija pievērsis tam uzmanību. Viņš ari tagad tikai pasmējās un tūlīt atkal to aizmirsa. Ļebedevs tiešām kādu laiku bija par to rūpējies; šā cilvēka aprēķini vienmēr radās kā pēc iedvesmas un aiz pārāk lielas dedzības sarežģījās, sakuploja un izstaroja no sākuma punkta uz visām pusēm; lūk, tāpēc viņam maz kas bija izdevies viņa mūžā. Kad viņš atnāca vēlāk, gandrīz jau kāzu dienā, pie kņaza nožēlot grēkus (viņam bija negrozāma ieraša vienmēr ierasties atzīties un nožēlot pie tiem, pret kuriem viņš taisīja intrigas, un jo sevišķi, ja nebija izdevies), tad paziņoja viņam, ka viņš esot dzimis Taleirāns un nezin kā palicis tikai par Ļebedevu. Pēc tam atklāja kņazam visu šo spēii, pie tam kņazu ārkārtīgi ieinteresēja. Pēc viņa vārdiem, viņš sācis ar to, ka ņēmies meklēt augsti stāvošu personu protekciju, lai vajadzības gadījumā varētu uz tām balstīties, un gājis pie ģenerāļa Ivana Fjodoroviča. Ģenerālis Ivans Fjodorovičs bijis neizpratnē, ļoti vēlējis labu «jaunajam cilvēkam», bet paziņojis, ka «lai kā viņš vēlētos glābt, viņam te kaut ko darīt būtu nepieklājīgi». Ļizaveta Prokofjevna negribējusi viņu ne dzirdēt, ne redzēt; Jevgeņijs Pavlovičs un kņazs Š. tikai atmetuši ar roku. Bet viņš, Ļebedevs, neesot zaudējis dūšu un apspriedies ar kādu smalku juristu, cienījamu večuku, kas viņam bijis liels draugs un gandrīz labvēlis; tas secinājis, ka šī lieta esot pilnīgi iespējama, ja vien būtu kompetenti liecinieki par prātā jukšanu un pilnīgu ārprātu un pie tam, galvenais, augsti stāvošu personu aizgādnība. Ļebedevs nav nokāris galvu arī tad un reiz atvedis pie kņaza pat ārstu, arī cienījamu večuku, vasarnieku ar Annu kaklā, vienīgi tādēļ, lai apskatītu, tā sakot, pašu apkārtni, iepazītos ar kņazu un pagaidām neoficiāli, bet, tā sakot, draudzīgi paziņotu savu slēdzienu par viņu. Kņazs atcerējās šo ārsta apmeklējumu; viņš atcerējās, ka Ļebedevs jau iepriekšējā dienā bija uzplijies viņam, ka viņš esot nevesels, un, kad kņazs noteikti bija atteicies no medicīnas, pēkšņi ieradās ar ārstu, minot par ieganstu to, ka nupat viņi abi nākot no Terentjeva kunga, kam esot ļoti slikti, un ka ārstam kaut kas jāpastāsta par slimnieku kņazam. Kņazs uzlielīja Ļebedevu un uzņēma ārstu ārkārtīgi laipni. Tūlīt viņi sāka runāt par slimo Ipolitu; ārsts palūdza atstāstīt sīkāk toreizējo pašnāvības scēnu, un kņazs viņu pilnīgi aizrāva ar savu stāstu un notikumu izskaidmjumu. Sāka runāt par Pēterburgas klimatu, par paša kņaza slimību, par Šveici, par Šneideru. Ar Šneidera iusiniecības Sistēmas izklāstu un nostāstiem kņazs tā ieinteresēja ārstu, ka tas nosēdēja divas stundas; pie tam viņš smēķēja kņaza lieliskos cigārus, bet no Ļebedeva puses uzradās brīnum garšīgs liķieris, ko atnesa Vera, pie tam ārsts, kurš bija precējies un ģimenes cilvēks, ņēmās sacīt Verai glaimojošus komplimentus, ar ko izraisīja viņā dziļu sašutumu. Visi šķīrās kā draugi. Atstādams kņazu, ārsts paziņoja Ļebedevam — ja visus tādus ņemtu aizbildniecībā, tad kur gan rast tādus, ko padarīt par aizbildņiem? Bet, kad Ļebedevs traģiski izklāstīja drīzumā gaidāmo notikumu, ārsts valšķīgi un viltīgi grozīja galvu un beidzot piezīmēja, ka, nemaz jau nerunājot par to, ka «diezin ko kurais neapprec», «valdzinošai sievietei, cik viņš vismaz esot dzirdējis, bez apbrīnojamā skaistuma, kas vien jau varot aizraut bagātu cilvēku, esot arī kapitāli no Tocka un no Rogožina, pērles un briljanti, šalles un mēbeles un tāpēc šī izvēle ne vien neparādot dārgā kņaza, tā sakot, sevišķu muļķību, kas durtos acīs, bet pat liecinot par izsmalcinātu augstāko aprindu cilvēka prātu un veiklo aprēķinu un tātad vedinot uz gluži pretēju un kņazam pilnīgi patīkamu slēdzienu» … Šī doma pārsteidza arī Ļebedevu; pie tās viņš arī palika, un tagad, viņš piebilda kņazam, «tagad, atskaitot padevību un asins izliešanu, neko citu no manis nesagaidīsiet; tādēļ arī esmu ieradies».

Šais pēdējās dienās kņazu izklaidēja arī Ipolits; tas pārāk bieži sūtīja pēc viņa. Viņi dzīvoja tuvumā mazā namiņā; mazie bērni, Ipolita brālis un māsa, priecājās vismaz tāpēc par vasarnīcu, ka no slimnieka varēja paglābties dārzā; bet nabaga kapteiniete palika pilnīgi viņa varā, pilnīgi par viņa upuri; kņazam vajadzēja viņus izšķirt un mierināt katru dienu, un slimnieks turpināja viņu saukt par savu «aukli», tai pašā laikā it kā nedrīkstēdams arī nenicināt viņu par viņa samierinātāja lomu. Viņš bija ārkārtīgi neapmierināts ar Koļu par to, ka tas gandrīz neapmeklēja viņu, palikdams sākumā pie mirstošā tēva, bet vēlāk pie atraitnē palikušās mātes. Beidzot viņš par savu zobgalību mērķi izvēlējās kņaza tuvās laulības ar Nastasju Fiļipovnu un galu galā apvainoja kņazu un aizkaitināja viņu pilnīgi: kņazs vairs neapmeklēja viņu. Pēc divām dienām no rīta atvilkās kapteiniete un ar asarām acīs lūdza kņazu ierasties pie viņiem, citādi tas viņu noēdīšot. Viņa piebilda, ka Ipolits gribot atklāt lielu noslēpumu. Kņazs aizgāja. Ipolits vēlējas salīgt mieru, sāka raudāt un pēc asarām, protams, vēl vairāk saniknojās, tikai baidījās izrādīt niknumu. Viņš bija ļoti slims, un no visa varēja redzēt, ka nu jau drīz mirs. Noslēpuma nebija nekāda. Ipolits tikai ārkārtīgi, ta sakot, aiz uzbudinājuma (varbūt ārēja, uzpūsta) vai slāpstot nost, lūdza «sargāties no Rogožina». «Šis cilvēks ir tāds, kas no sava neatkāpsies; viņš, kņaz, nevar mums līdzināties: ja gribēs, tad vis nenodrebēs …» — u. tmlJ u. tml. Kņazs sāka iztaujāt sīkāk, gribēja izdibināt kādus faktus; bet faktu nebija nekādu, tikai Ipolita personīgās izjūtas un iespaidi. Sev par ārkārtīgu prieku, Ipolits galu gala kņazu briesmīgi sabaidīja. Sākumā kņazs negribēja atbildēt uz dažiem viņa jautājumiem un tikai smaidīja par padomiem: «Bēgt kaut vai uz ārzemēm; krievu garīdznieki ir visur, arī tur var salaulāties.» Bet visupēc Ipolits beidza ar šādu domu: «Es taču baidos tikai par Aglaju Ivanovnu: Rogožins zina, ka jūs viņu mīlat; mīlu pret mīlu; jūs viņam atņēmāt Nastasju Fiļipovnu, viņš noslepkavos Aglaju Ivanovnu; lai gan viņa tagad nav jūsējā, tomēr jums būs grūti — vai nav tiesa?» Viņš sasniedza mērķi; kņazs aizgāja no viņa kā apmāts.

Šie brīdinājumi no Rogožina iekrita jau kāzu priekšvakarā. Tai pašā vakarā pēdējo reizi pirms salaulāšanās kņazs satikās arī ar Nastasju Fiļipovnu; bet Nastasjas Fiļipovnas spēkos nebija nomierināt viņu, un pēdējā laikā tā, pat gluži otrādi, arvien vairāk un vairāk palielināja viņa apjukumu. Agrāk, tas ir, pirms dažām dienām, viņa, satikdamās ar kņazu, pūlējās visiem spēkiem viņu uzjautrināt, briesmīgi baidījās no viņa skumjā izskata, mēģināja pat viņam dziedāt; bet visbiežāk stāstīja par visu, ko vien jocīgu spēja atcerēties. Kņazs gandrīz vienmēr izlikās, ka sirsnīgi smejas, un reizēm arī tiešām smējās par aso prātu un gaišajām jūtām, kas dažreiz izpaudās viņas. stāstījumā, kad viņa aizrāvās, bet viņa aizrāvās bieži. Redzēdama kņazu smejamies, redzēdama, kādu iespaidu atstājusi uz viņu, tā bija sajūsmā un lepojās ar sevi. Bet tagad viņas skumjas un domīgums pieauga gandrīz ar katru stundu. Kņazam par Nastasju Fiļipovnu bija savi uzskati, citādi, protams, tagad viss viņā būtu licies noslēpumains un neizprotams. Bet viņš no sirds ticēja, ka viņa

vēl spēj atdzimt. Viņš gluži pareizi bija sacījis Jevgeņijam Pavlovičam, ka sirsnīgi un dziļi to mīl, un viņa mīlestībā uz to tiešām slēpās tāda kā pieķeršanās kuslam un slimam bērnam, ko grūti un pat neiespējami atstāt savā vaļā. Viņš nepaskaidroja nevienam savas jūtas pret viņu, un viņam pat netikās par to runāt, ja arī nebija iespējams izvairīties no sarunas; bet ar pašu Nastasju Fiļipovnu viņi nekad, sēdēdami kopā, nepārsprieda «par jūtām», it kā abi būtu tā nosolījušies. Viņu ikdienišķajā, jautrajā un dzīvajā sarunā varēja katrs piedalīties. Darja Aleksejevna vēlāk stāstīja, ka visu šo laiku esot tikai priecājusies un tīksminājusies, viņos raudzīdamās.

Bet šis viņa uzskats par Nastasjas Fiļipovnas garīgo un intelektuālo stāvokli pa daļai paglāba viņu arī no daudziem citiem pārpratumiem. Tagad tā bija pavisam citāda sieviete nekā tā, kuru viņš bija pazinis pirms mēnešiem trim. Tagad viņš vairs neiegrima pārdomās par to, kāpēc, piemēram, tā toreiz izvairījusies no laulībām ar viņu — ar asarām, ar lāstiem un pārmetumiem —, bet tagad uzstāj pati, lai drīzāk rīkotu kāzas. Tātad vairs nebaidās, kā toreiz baidījās, ka, apprecoties ar viņu, padarīs viņu nelaimīgu, — nodomāja kņazs. Tāda ātri atdzimusi paļāvība uz sevi, pēc viņa domām, nevarēja būt dabiska. Ne jau vienīgi aiz naida pret Aglaju savukārt varēja rasties šī paļāvība: Nastasja Fiļipovna prala just mazliet dziļāk. Un taču ne aiz bailēm no likteņa kopā ar Rogožinu? Vārdu sakot, te varēja būt sava loma arī visiem šiem iemesliem kopā ar citiem; bet viņam bija par visu skaidrāks, ka te izpaužas taisni tas, ko viņš nojautis jau sen, un ka nabaga slimā dvēsele nav izturējusi. Tas viss, lai gan savā ziņā paglāba viņu no nesaprašanas, nespēja dot viņam ne miera, ne atpūtas visu šo laiku. Dažreiz viņš it kā pūlējās ne par ko nedomāt; uz laulībām viņš, šķiet, tiešām skatījās kā uz kādu nesvarīgu formalitāti; pat savu likteni viņš pārāk zemu vērtēja. Bet, kas attiecas uz iebildumiem, uz sarunām, tādām kā ar Jevgeņiju Pavloviču, tad te viņš gluži neko nevarētu atbildēt un jutās pilnīgi nekompetents, tāpēc arī izvairījās no jebkuras sarunas šādā garā.

Viņš tomēr manīja, ka Nastasja Fiļipovna pārāk labi zināja un saprata, ko viņam nozīmē Aglaja. Tā tikai neteica, bet viņš bija redzējis tās «seju» tanī laikā, kad tā viņu reizēm pārsteidza — pašā sākumā — pošamies pie Jepančiniem. Kad Jepančini aizbrauca, viņa gluži kā atplauka. Lai gan viņš parasti daudz ko neievēroja un neapķēra, viņu jau darīja nemierīga doma, ka Nastasja Fiļipovna izšķirsies par skandālu, lai Aglaju dabūtu projām no Pavlovskas. Troksni un kņadu pa visām vasarnīcām par šīm kāzām, protams, pa daļai atbalstīja Nastasja Fiļipovna, lai satracinātu sāncensi. Tā kā Jepančinus bija grūti satikt, tad Nastasja Fiļipovna, iesēdinājusi reiz savā karietē kņazu, lika pabraukt taisni gar viņu vasarnīcas logiem. Tas bija kņazam briesmīgs pārsteigums; viņš atģidās, kā parasti, kad vairs neko nevarēja labot un kad kariete jau ripoja taisni gar pašiem logiem. Viņš neteica neko, bet pēc tam divas dienas no vietas bija slims; Nastasja Fiļipovna vairs neatkārtoja šādu mēģinājumu. Beidzamās dienas pirms kāzām viņa kļuva stipri domīga; viņa parasti gan uzveica savas skumjas un kļuva atkal jautra, bet kaut kā klusāk, ne tik skaļi, ne tik laimīgi jautra kā agrāk, vēl pavisam nesen. Kņazs divkāršoja savu uzmanību. Viņu ieinteresēja tas, ka viņa nekad neierunājās ar viņu par Rogožinu. Tikai reiz, dienas piecas pirms kāzām, pie viņa pēkšņi atnāca cilvēks no Darjas Aleksejevnas ar ziņu, lai viņš nekavējoties aizejot, jo Nastasja Fiļipovna jūtoties ļoti slikti. Viņš atrada to tādā stāvoklī, kas līdzīgs pilnīgam ārprātam: viņa brīžiem iekliedzās, drebēja, sauca, ka Rogožins esot paslēpies dārzā, tepat viņu namā, ka viņa to nupat redzējusi, ka tas viņu noslepkavošot naktī… noduršot! Augu dienu viņa nevarēja nomierināties. Bet tai pašā vakarā, kad kņazs uz brīdi iegriezās pie Ipolita, kapteiniete, tikko atgriezusies no pilsētas, kurp bija aizbraukusi nezin kādās savās sīkās darīšanās, pastāstīja, ka pie viņas Pēterburgā šodien dzīvoklī ienācis Rogožins un iztaujājis par Pavlovsku. Uz kņaza jautājumu, kad īsti Rogožins ienācis, kapteiniete minēja gandrīz to pašu stundu, kurā itin kā redzējusi viņu šodien savā dārzā Nastasja Fiļipovna. Lieta tika izskaidrota ar vienkāršu mirāžu; Nastasja Fiļipovna pati aizgāja pie kapteinietes uzzināt sīkāk un bija ārkārtīgi apmierināta.

Kāzu priekšvakarā kņazs atstāja Nastasju Fiļipovnu lielā pacilātībā: no Pēterburgas pienāca modistes sūtītie rītdienas tērpi, līgavas tērps, galvas rota un tā tālāk, un tā joprojām. Kņazs nemaz nebija gaidījis, ka Nastasjas Fiļipovnas domas tik ļoti aizņems tērpi; viņš pats visu lielīja, un šīs uzslavas to darīja vēl laimīgāku. Bet viņa neviļus izteica: viņa esot jau dzirdējusi, ka pilsētā sašutums un ka tiešām kaut kādi slaisti rīkošot kaķu koncertu ar mūziku un gandrīz vai ar pantiem, kas tīši sacerēti, un ka visu to gandrīz vai atbalstot arī pārējā sabiedrība. Un taisni tad viņai radās vēlēšanās vēl augstāk pacelt galvu viņu priekšā, aizēnot visus ar sava tērpa gaumīgumu un krāšņumu, — «lai brēc vien, lai svelpj, ja iedrošināsies!» Jau par to domājot vien, viņai iezibējās acis. Viņai bija vēl kāds slepens sapnis, bet skaļi viņa to neizteica: viņa sapņoja, ka Aglaja vai vismaz kāds no viņas sūtītajiem būs inkognito pūlī baznīcā, skatīsies un redzēs, un viņa jau tam gatavojās. Viņa šķīrās no kņaza pilnīgi šo domu spārnota ap pulksten vienpadsmitiem vakarā; bet pulkstenis nebija nositis pusnakti, kad atskrēja pie kņaza no Darjas Aleksejevnas, lai viņš «nāk ātrāk, ka ļoti slikti». Kņazs sastapa līgavu ieslēgušos guļamistabā, vienās asarās, izmisumā, histērijā; viņa ilgi neko nedzirdēja, ko viņai sacīja caur aizslēgtajām durvīm, beidzot atvēra, ielaida tikai kņazu, aizslēdza aiz viņa durvis un nokrita viņa priekšā ceļos. (Tā vismaz vēlāk stāstīja Darja Aleksejevna, kas bija paspējusi šo to noskatīties.)

— Ko es daru! Ko es daru! Ko es daru ar tevi! — viņa sauca, drudžaini apkampdama viņa kājas.

Kņazs veselu stundu nosēdēja pie viņas; mēs nezinām, par ko viņi runāja, Darja Aleksejevna stāstīja, ka viņi šķīrušies pēc stundas nomierinājušies un laimīgi. Kņazs vēlreiz šai naktī atsūtīja cilvēku, lai apjautātos, bet Nastasja Fiļipovna bija jau aizmigusi. Otrā rītā, kad viņa vēl nebija pamodusies, no kņaza pie Darjas Aleksejevnas ieradās vēl divi ziņneši, un trešajam sūtnim tika uzdots pateikt, ka «ap Nastasju Fiļipovnu tagad rosās vesels bars modistu un frizieru no Pēterburgas, ka no vakardienas pārdzīvojumiem neesot palicis ne miņas, ka viņa esot aizņemta, cik vien var būt aizņemta ar savu tērpu tāda skaistule pirms laulībām, un ka pašlaik, tieši šai brīdī, notiekot ārkārtējs kongress par to, ko īsti aplikt no briljantiem un kā aplikt». Kņazs nomierinājās pilnīgi.

Tālāko par šīm kāzām cilvēki, kas visu zināja, atstāstīja šādi un, kā liekas, pareizi.

Laulības bija noliktas pulksten astoņos vakarā; Nastasja Fiļipovna bija saposusies jau septiņos. Jau no pulksten sešiem pamazām vien sāka pulcēties dīkdieņu bari ap Ļebedeva vasarnīcu, bet sevišķi pie Darjas Aleksejevnas nama; no pulksten septiņiem sāka pildīties ari baznīca. Vera Ļebedeva un Koļa bija briesmīgi nobažījušies par kņazu; taču viņiem bija daudz rūpju mājās: viņi rīkoja kņaza istabās uzņemšanu un pacienāšanu. Pēc laulībām gan gandrīz nebija paredzēta nekāda sapulcēšanās; bez nepieciešamajām personām, kam jābūt klāt pie laulībām, Ļebedevs bija aicinājis Pticinus, Gaņu, ārstu ar Annu kaklā, Darju Aleksejevnu. Kad kņazs painteresējās, kādēļ Ļebedevam ienācis prātā aicināt ārstu, kas «ir gandrīz gluži svešs», tad Ļebedevs pašapmierināti atteica: «Ordenis kaklā, cienījams cilvēks, cienīgāk izskatīsies,» — un sasmīdināja kņazu. Kellers un Burdovskis frakās un cimdos izskatījās ļoti pieklājīgi; tikai Kellers vēl arvien mazliet mulsināja kņazu un savus pilnvarotājus ar dažādām atklātām tieksmēm uz kautiņu un dīkdieņos, kas pulcējās ap māju, noraudzījās ļoti naidīgi. Beidzot pulksten pusastoņos kņazs devās karietē uz baznīcu. Pieminēsim pie reizes, ka viņš pats tīšām negribēja ignorēt nevienu no pieņemtajām parašām un ieradumiem; visu darīja atklāti, cilvēku acu priekšā, neko neslēpjot, visu, «kā nākas». Baznīcā, izspraucies kaut kā caur pūli, publikai nemitīgi sačukstoties un kaut ko uzsaucot, Kellera pavadībā, kurš raidīja pa labi un pa kreisi bargus skatienus, kņazs paglābās uz laiku altāra telpā, bet Kellers devās pēc līgavas, kur pie Darjas Aleksejevnas nama lieveņa ieraudzīja pūli, ne tikai divtik vai trīstik biezāku nekā pie kņaza, bet pat varbūt arī trīsreiz izlaidīgāku. Kāpdams lievenī, viņš izdzirda tādus saucienus, ka nespēja valdīties un pašlaik jau gribēja griezties pie publikas, lai sacītu pienācīgu runu, bet, par laimi, viņu atturēja Burdovskis un pati Darja Aleksejevna, kas bija izskrējusi uz lieveņa; viņi satvēra Kelleru un ar varu ieveda iekšā. Kelers bija pikts un steidzīgs. Nastasja Fiļipovna piecēlās, paskatījās vēlreiz spogulī, noteica ar «greizu» smaidu, kā vēlāk stāstīja Kellers, ka viņa esot «bāla kā mironis», dievbijīgi palocījās svētbildes priekšā un izgāja uz lieveņa. Viņas parādīšanos apsveica balsu guldzoņa. Tiesa, pirmajā mirklī atskanēja smiekli, aplausi, gandrīz vai svilpieni; bet pēc mirkļa bija dzirdamas arī citas balsis: — Kāda skaistule! — kliedza pūlī.

—    Ne viņa pirmā, ne ari pēdējā!

—    Altāris visu apslēpj, muļķi tādi!

—    Kur gan jūs atradīsiet tādu skaistuli, urāl — kliedza tuvākie.

—    Kņaziene! Par tādu kņazieni es būtu atdevis dvēseli! — iekliedzās kāds kancelejas ierēdnis. — «Par dzīvību ļauj nakti šo!…»

Nastasja piļipovna iznāca tiešām bāla kā krīts; bet viņas lielās, melnās acis zvēroja pretī pūlim kā kvēlojošas ogles; šo skatienu pūlis nespēja izturēt; sašutums pārvērtās sajūsmas pilnos kliedzienos. Jau atvērās karietes durtiņas, jau Kellers sniedza līgavai roku, kad pēkšņi viņa iekliedzās un metās no lieveņa taisni pūlī. Visi, kas viņu pavadīja, sastinga aiz izbrīna, pūlis pašķīrās viņas priekšā, un piecu sešu soļu attālumā no lieveņa pēkšņi parādījās Rogožins. Nastasja Fiļipovna bija uztvērusi pūlī viņa skatienu. Viņa pieskrēja tam klāt kā neprātīga un saķēra viņu aiz abām rokām.

—    Glāb mani! Ved mani projām! Uz kurieni gribi, tūlīt!

Rogožins paķēra viņu gandrīz uz rokām un vai nēšus aiznesa pie karietes. Pec tam vienā acumirkli izvilka no portmoneja simtrubļu zīmi un sniedza to vedējam.

—    Uz staciju, bet, ja paspēsi uz vilcienu, tad dabūsi vēl simtnieku!

Pats ielēca karietē pie Nastasjas Fiļipovnas un aizcirta durtiņas. Vedējs nešaubījās ne mirkli un uzšāva zirgiem. Kellers pēc tam uzvēla vainu nejaušībai. «Vēl viens mirklis, un es būtu attapies, es nepieļautu!» viņš paskaidroja, stāstīdams par šo piedzīvojumu. Viņi ar Burdovski jau paķēra otru ekipāžu, kas te pagadījās, un sāka dzīties pakaļ, bet ceļā pārdomāja, ka «tik un tā par vēlu! Ar varu neatgūsi!»

—    Un arī kņazs negribēs! — nosprieda satriektais Burdovskis.

Bet Rogožins un Nastasja Fiļipovna aizauļoja līdz stacijai laikā. Izkāpdams no karietes, gandrīz jau kāpdams vagonā, Rogožins vēl paspēja apturēt kādu meiču vecā, bet pieklājīgā tumšā mantiļā un fulāra lakatiņu ap galvu.

—     Ņemiet piecdesmit rubļu par jūsu mantiju! — viņš pēkšņi pasniedza meitenei naudu. Tā pat nepaspēja izbrīnīties, vēl tikai taisījās kaut ko saprast, kad viņš jau iespieda tai rokā piecdesmit rubļu gabalu, novilka mantijur noņēma lakatiņu un uzmeta to visu uz pleciem un uz galvas Nastasjai Fiļipovnai. Viņas pārak krašņais tērps būtu dūries acis, pievērstu vagonā uzmanību; tikai pēc tam meitene saprata, kādēļ no viņas un ar tadu peļņu atpirktas viņas vecās skrandas.

Balsu dūkoņa par šo notikumu sasniedza baznīcu neparasti ātri. Kad Kellers devās pie kņaza, ļoti daudz cilvēku, kas viņam bija gluži sveši, metās viņu izjautāt. Sacēlās skaļas valodas, visi grozīja galvas, pat smējās; neviens negāja ārā no baznīcas, visi gaidīja, kā šo ziņu uzņems līgavainis. Viņš nobālēja, bet uzņēma ziņu klusi, tikko dzirdami sacīdams: «Es baidījos; tomēr nedomāju, ka tā notiks…» — un tad, kādu brīdi klusējis, piebilda: «Tomēr… viņas stāvoklī… tā tas var būt.» Tādu atsauksmi jau pats Kellers vēlāk nosauca par «nedzirdētu filozofiju». Kņazs iznāca no baznīcas redzami mierīgs un mundrs; tā vismaz daudzi bija ievērojuši un vēlāk stāstīja. Likās, viņš ļoti vēlējās nokļūt mājās un palikt jo drīzāk viens; bet to viņam neļāva. Viņam līdzi istabā iegāja daži no ielūgtajiem, starp citu, Pticins, Gavrila Ardalionovičs un viņiem līdzi ārsts, kas arī netaisījās iet projām. Bez tam visu namu, burtiski, bija apsēdusi dīkā publika. Jau no terases kņazs padzirdēja, kā Kellers un Ļebedevs uzsāka sīvu ķildu ar dažiem pilnīgi svešiem cilvēkiem, lai gan pēc izskata augstām amatpersonām, kas par varēm vēlējās uznākt terasē. Kņazs piegāja pie ķildniekiem apjautāties, kas par lietu, un, pieklājīgi atbīdījis Ļebedevu un Kelleru, smalkjūtīgi griezās pie kāda jau sirma un drukna kunga, kas stāvēja uz lieveņa kāpieniem vairāku citu ienākt gribētāju priekšgalā, un aicināja to parādīt laipnību un pagodināt viņu ar savu apmeklējumu. Kungs apmulsa, tomēr nāca; viņam pakaļ otrs, trešais. No visa pūļa piedāvājās kādi septiņi vai astoņi apmeklētāji, kuri arī ienāca, cenzdamies darīt to pēc iespējas nekautrīgāk; bet vairāk gribētāju nebija, un drīz vien turpat pūlī sāka nosodīt izlēcējus. Ienācējus aicināja sēsties, sākās sarunas, pasniedza tēju — tas viss notika ārkārtīgi pieklājīgi, vienkārši, par ko ienācēji mazliet pabrīnījās. Bija, protams, daži mēģinājumi padarīt sarunu jautrāku un novirzīt to uz «pienācīgo» tematu; tika izteikti vairāki nekautrīgi jautājumi, izsacītas dažas «brašas» piezīmes. Kņazs visiem atbildēja tik vienkārši un laipni un tai pašā laikā ar tādu cieņu, ar tādu uzticēšanos savu viesu krietnumam, ka nekautrīgie jautājumi apklusa paši no sevis. Pamazām vien saruna kļuva gandrīz nopietna. Kāds kungs, pieķerdamies pie kāda vārda, ārkārtīgā sašutumā pēkšņi nozvērējās, ka nepārdošot muižu, lai notiktu kas notikdams, bet, taisni otrādi, vēl nogaidīšot un ka «uzņēmumi labāki par naudu»; «lūk, cienītais kungs, kāda ir mana ekonomiskā Sistēma, ja gribat zināt». Tā kā viņš uzrunāja kņazu, tad kņazs dedzīgi uzslavēja viņu, lai gan Ļebedevs čukstēja viņam ausī, ka šis kungs esot pliks kā baznīcas žurka un nekad viņam nekādas muižas neesot bijis. Pagāja gandrīz stunda, tēja bija padzerta, un pēc tējas viesiem beidzot kļuva neērti vēl ilgāk sēdēt. Ārsts un sirmais kungs sirsnīgi atvadījās no kņaza* arī visi citi ardievojās sirsnīgi un trokšņaini. Atskanēja novēlējumi, izteica, piemēram, uzskatus, ka «nav ko skumt un varbūt tā vēl labāk» un tā tālāk. Tiesa, daži mēģināja pieprasīt šampanieti, bet vecākie viesi atturēja jaunākos. Kad visi bija aizgājuši, Kellers pieliecās Ļebedevam klāt un pateica viņam: «Mēs abi saceltu traci, sakautos, darītu sev kaunu, iejauktu policiju, bet viņš iemantoja jaunus draugus, jā, daudz draugu; es viņu pazīstu!» Ļebedevs, kas jau bija krietni «pilnā», nopūtās un atteica: «Tas kungs ir noslēpis no gudrajiem un prātīgajiem un atklājis bērniem, es to jau agrāk esmu sacījis par viņu, bet tagad piebilstu, ka arī pašu bērnu dievs sargājis, paglābis no bezdibeņa, viņš un visi viņa svētie!»

Beidzot ap pusvienpadsmitiem kņazu atstāja vienu, viņam sāpēja galva; par visiem vēlāk aizgāja Koļa, kas palīdzēja viņam novilkt kāzu drēbes un uzvilkt mājas uzvalku. Viņi šķīrās sirsnīgi. Koļa nerunāja daudz par notikušo, bet apsolījās atnākt rīt agri. Viņš arī vēlāk apliecināja, ka kņazs viņam neko neesot teicis, kad viņi pēdējo reizi atvadījušies, tātad pat no viņa slēpis savus nodomus. Drīz vien visā namā nepalika gandrīz neviena: Burdovskis aizgāja pie Ipolita, arī Kellers un Ļebedevs devās kaut kur. Vienīgi Vera Ļebedeva uzkavējās vēl kādu laiku istabās, pārkārtoja tās uz ātru roku no svētku istabām ikdienišķajās. Aiziedama viņa ieskatījās kņaza istabā. Viņš sēdēja.pie galda, atspiedies uz tā ar abiem elkoņiem un paslēpis galvu rokās. Viņa klusi piegāja klāt un pieskārās tā plecam; kņazs neizpratnē paskatījās viņā un labu brīdi it kā centās atcerēties, bet, atcerējies un visu aptvēris, pēkšņi ārkārtīgi uztraucās. Beidzot viņš sirsnīgi lūdza Veru, lai rīt no rīta pulksten septiņos viņam pieklauvējot pie durvīm — tā, lai viņš tiekot uz pirmo vilcienu. Vera apsolījās; kņazs dedzīgi lūdza nevienam par to nestāstīt; viņa apsolīja arī to, un beidzot, kad jau bija pavisam atvērusi durvis, lai ietu, kņazs apturēja viņu vēl trešo reizi, saņēma aiz rokām, noskūpstīja tās, pēc tam noskūpstīja viņu pašu uz pieres un ar kaut kādu «neparastu» izteiksmi sejā sacīja viņai: «Līdz rītam!» Tā vismaz vēlāk Vera stāstīja. Viņa aizgāja lielās bailēs par kņazu. No rīta viņa jutās mazliet mundrāka, kad pēc septiņiem, kā bija norunāts, pieklauvēja pie kņaza durvīm un pateica tam, ka vilciens uz Pēterburgu aiziet pēc stundas ceturkšņa; viņai likās, ka tas atvēra viņai durvis gluži možs un pat smaidīja. Viņš, liekas, nakti nebija izģērbies, tomēr bija gulējis. Iznāca tātad, ka viņai vienīgajai tas bija atzinis par iespējamu un vajadzīgu paziņot šai brīdī, ka dodas uz pilsētu.

xi

Pēc stundas viņš jau bija Pēterburgā, bet pēc pulksten deviņiem piezvanīja pie Rogožina durvīm. Viņš iegāja pa parādes ieeju, bet durvis viņam ilgi neviens neatvēra. Beidzot atvērās durvis, kas veda vecās Rogožinas dzīvoklī, un parādījās vecīga patīkama izskata kalpone.

—    Parfena Semjonoviča nav mājās, — viņa paziņoja, durvīs stāvēdama. — Pie kā jūs?

—    Pie Parfena Semjonoviča.

—    Nav mājās.

Kalpone aplūkoja kņazu ar biklu ziņkāri.

—    Sakiet vismaz — vai viņš nakšņoja mājās? Un… vai viens pats pārnāca vakar?

Kalpone joprojām uz viņu lūkojās, bet neatbildēja.

—    Vai viņam neatnāca līdzi vakar uz šejieni… pievakarē … Nastasja Filipovna?

—    Atļaujiet jautāt — kas jūs pats būsiet?

—    Kņazs Ļevs Nikolajevičs Miškins, mēs esam ļoti labi paziņas.

—    Viņa nav mājās. Kalpone nodūra acis.

—    Un Nastasja Fiļipovna?

—    Neko par viņu nezinu.

—    Pagaidiet, pagaidiet! Kad viņš pārnāks?

—    Arī to nezinām.

Durvis aizvērās.

Kņazs nolēma atnākt pēc stundas. Iegriezies pagalmā, viņš tur sastapa sētnieku.

—    Vai Parfens Semjonovičs mājās?

—    Mājās.

—    Kā tad man nupat sacīja, ka neesot?

—    Pie viņa durvīm sacīja?

—           Nē, viņa māmuļas kalpone, bet Parfenam Semjonovičam es zvanīju, neviens neatvēra.

—           Varbūt izgājis, — nosprieda sētnieks, — nekā tak nesaka. Bet dažreiz arī atslēgu paņem līdzi, istabas pat dienas trīs stāv aizslēgtas.

—    Tu droši zini, ka vakar bija mājās?

—           Bija. Dažreiz pa parādes durvīm ieiet, nemaz nevar redzēt.

—    Un Nastasjas Fiļipovnas pie viņa vakar nebija?

—           To gan nezinām. Reti viņa parādās; liekas gan, mēs zinātu, ja būtu atnākusi.

Kņazs izgāja un kādu laiku domīgs staigāja pa trotuāru. Rogožina istabu logi visi bija aizvērti; logi tajā pusē, kur dzīvoja viņa māte, gandrīz visi stāvēja vaļā; diena bija skaidra, karsta; kņazs pārgāja pāri ielai uz pretējo trotuāru un apstājās, lai vēlreiz paraudzītos logos: tie ne vien bija aizvērti, bet gandrīz visur bija nolaistas baltas štoras.

Viņš pastāvēja brīdi, un — dīvaini — pēkšņi viņam likās, ka pacēlās kādas štoras mala un pavīdēja Rogožina seja, pavīdēja un pazuda tai pašā mirklī. Viņš pagaidīja vēl un jau nolēma iet un zvanīt atkal, bet pārdomāja un atlika ūz stundu: «Kas var zināt, varbūt man tikai likās…»

Galvenais, viņš steidzās tagad uz Izmailovskas pulku, uz neseno Nastasjas Fiļipovnas dzīvokli. Viņam bija zināms, ka tā, pēc viņa lūguma aizbraukdama pirms trim nedēļām no Pavlovskas, apmetās Izmailovskas pulkā pie kādas savas bijušās paziņas, skolotāja atraitnes, cienījamas dāmas ar ģimeni; tā izīrēja labas mēbelētas istabas, no kā gandrīz arī pārtika. Visticamāk bija, ka Nastasja Fiļipovna, pārceldamās atkal uz Pavlovsku, bija paturējusi istabu sev; vismaz ļoti iespējams, ka viņa ir pārgulējusi nakti šai dzīvokli, uz kurieni, protams, viņu vakar nogādājis Rogožins. Kņazs sēdās važonī. Pa ceļam viņam ienāca prātā, ka taisni no šejienes vajadzēja sākt, tāpēc ka nav ticams, ka viņa būtu nakti devusies pie Rogožina. Te viņš atcerējās arī sētnieka vārdus, ka Nastasja Fiļipovna reti tur ieradusies. Ja jau tāpat reti, tad kādēļ gan tagad apmesties pie Rogožina? Mierinādams sevi ar to, kņazs beidzot atbrauca Izmailovskas pulkā ne dzīvs, ne miris.

Viņam par pilnīgu pārsteigumu, pie skolotāja atraitnes ne tikai nebija dzirdējuši ne vakar, ne šodien par Nastasju Fiļipovnu, bet izskrēja uz kņazu pašu skatīties kā uz kādu brīnumu. Visa skolotāja atraitnes kuplā ģimene — meitenes vien un tikai ar viena gada starpību, sākot ar piecpadsmit un beidzot ar septiņiem gadiem, — izsteidzās pakaļ mātei un ielenca kņazu, mutes atpletušas. Tām līdzi iznāca viņu krustmāte — sieviete melnu lakatu galvā, un beidzot parādījās arī vecmāmuļa, sirma vecīte ar brillēm. Skolotāja atraitne ļoti lūdza ienākt un piesēsties, ko kņazs arī izpildīja. Viņš tūlīt noģida, ka viņām skaidri zināms, kas viņš tāds ir, un viņas ļoti labi zina, ka vakar vajadzēja būt viņa kāzām, un vai mirst aiz vēlēšanās iztaujāt kā par kāzām, tā arī par šo brīnumu, ka viņš te iztaujā par to, kurai tagad nav jābūt nekur citur kā vien kopā ar viņu Pavlovskā, — bet aiz smalkjūtības viņas valdās. īsos vārdos kņazs apmierināja viņu ziņkārību par kāzām. Sekoja brīnīšanās, vaimanas un izsaucieni, tā ka viņš bija spiests pastāstīt arī gandrīz visu pārējo, protams, galvenos vilcienos. Beidzot visai gudro un uzbudināto dāmu padome nolēma, ka katrā ziņā un pirmām kārtām jāsaklaudzina Rogožins un jādabū no viņa zināt itin viss, kas noticis. Bet, ja viņa nav mājās (par ko droši jāpārliecinās) vai ja viņš negribētu sacīt, tad braukt uz Semjonovskas pulku pie kādas dāmas, vācietes, Nastasjas Fiļipovnas paziņas, kas dzīvojot kopā ar māti: varbūt Nastasja Fiļipovna savā uzbudinājumā, kā arī gribēdama noslēpties, pārnakšņojusi pie viņām. Kņazs piecēlās no krēsla pilnīgi salauzts; viņas vēlāk stāstīja, ka viņš «šausmīgi nobālējis»; tiešām, viņam gandrīz grīļojās kājas. Beidzot cauri briesmīgai balsu murdoņai viņš izšķīra, ka viņas norunā rīkoties kopā ar viņu un jautā viņa pilsētas adresi. Dzīvokļa viņam nebija; viņam ieteica apmesties kaut kur viesnīcā. Kņazs padomāja un uzdeva savas agrākās viesnīcas adresi, tās pašas, kur viņam pirms nedēļām piecām bija uznākusi lēkme. Pēc tam viņš devās atkal pie Rogožina. Šoreiz ne tikai neviens neatvēra Rogožina durvis, bet neatveras pat vecītes dzīvokļa durvis. Kņazs nokāpa pie sētnieka un ar pūlēm sameklēja viņu pagalmā; sētnieks bija ar kaut ko aizņemts un nelabprāt atbildēja, nelabprat pat skatījās uz viņa pusi, tomēr apstiprinaja noteikti, ka Parfens Semjonovičs «izgājis jau no agra rīta, aizbraucis uz Pavlovsku un mājās šodien nebūs».

—    Es uzgaidīšu; varbūt viņš pievakarē pārnāks?

—    Bet varbūt pat nedēļu nebūs, kas viņu zina.

—    Tātad viņš tomēr palika te pa nakti?

—    Palikt jau nu palika …

Tas viss bija aizdomīgi un mīklaini. Ļoti varēja but, ka sētnieks pa šo laiku saņēmis jaunas instrukcijas: pirmīt bija pat pļāpīgs, bet tagad gluži vienkārši pagriež muguru. Kņazs nolēma vēlreiz iegriezties pēc pāris stundām un pat uzmanīt māju, ja vajadzētu, bet tagad palika vēl viena cerība — pie vācietes, un viņš aizbrazās uz Semjonovskas pulku.

Bet pie vācietes viņu pat nesaprata. Pēc dažiem pasprukušiem vārdiņiem viņš noģida, ka skaistā vāciete pirms pāris nedēļām pat saķildojusies ar Nastasju Fiļipovnu, tā ka visas šīs dienas neko par viņu neesot dzirdējusi, un visiem spēkiem lika tagad noprast, ka nemaz nevēlas dzirdēt, «kaut vai viņa ar visiem pasaules kņaziem būtu precējusies». Kņazs pasteidzās pazust. Viņam arī ienāca prātā doma, ka viņa varbūt aizbraukusi, tāpat kā toreiz, uz Maskavu un Rogožins, protams, viņai pakaļ, bet varbūt arī kopā ar viņu. «Kaut jel kādas pēdas varētu sadzīt!» Viņš tomēr atcerējās, ka viņam jāapmetas traktierī, un steidzās uz Ļiteinajas ielu; tur viņam tūlīt ierādīja numuru. Sulainis apjautājās, vai viņš nevēloties uzkost; viņš izklaidībā atbildēja, ka vēloties, un, atkal attapies, briesmīgi dusmojās uz sevi, ka uzkoda aizkavēs viņu lieku pusstundu, un tikai vēlāk atģida, ka viņam neviens neliedza pamest pasniegto uzkodu neaiztiktu. Dīvaina sajūta pārņēma viņu šai tumšajā un smacīgajā koridorā, sajūta, kas mocoši tiecās izveidoties par kaut kādu domu; bet viņš visu laiku nevarēja attapties, kāda bija šī jaunā uzmācīgā doma. Beidzot viņš pilnīgi apmāts izgāja no traktiera; galva viņam griezās, bet — uz kurieni, uz kurieni gan braukt? Viņš metās pie Rogožina.

Rogožins nebija pārnācis; kņazs piezvanīja, neviens neatvēra; viņš piezvanīja pie vecās Rogožinas durvīm, tur atvēra un arī paziņoja, ka Parfena Semjonoviča neesot un varbūt dienas trīs nebūšot. Kņazu mulsināja tas, ka viņu, tāpat kā pirmīt, aplūko ar tik ārkārtīgu ziņkāri. Sētnieku šoreiz viņš nemaz neatrada. Viņš, tāpat kā pirmīt, pārgāja uz pretējo trotuāru, skatījās uz logiem un staigāja briesmīgajā tveicē kādu pusstundu, varbūt arī ilgāk; šoreiz it nekas nepakustējās; logi neatvērās, baltās štoras bija nekustīgas. Viņam beigu beigās ienāca prātā, ka droši vien arī pirmīt bija tikai izlicies, ka pat logi, kā no visa redzams, tik nespodri un tik sen nemazgāti, ka grūti būtu atšķirt, ja pat tiešām kāds paskatītos caur rūtīm. Priecīgs par šo domu viņš brauca atkal uz Izmailovskas pulku pie skolotāja atraitnes.

Tur viņu jau gaidīja. Skolotāja atraitne jau bija apskrējuši trīs vai četras vietas un pat iegriezusies pie Rogožina: ne ziņas, ne miņas. Kņazs to uzklausīja klusēdams, iegāja istabā, apsēdās uz dīvāna un sāka raudzīties visos, it kā nesaprazdams, ko viņam saka. Dīvaini: te viņš ārkārtīgi labi visu ievēroja, te pēkšņi kļuva izklaidīgs līdz neiespējamībai. Visa ģimene pēc tam paziņoja, ka viņš bijis «brīnumaini» savāds šinī dienā, tā ka «varbūt jau toreiz viss iezīmējās». Viņš beidzot piecēlās un palūdza, lai viņam parādot Nastasjas Fiļipovnas istabas. Tās bija divas lielas, gaišas istabas augstiem griestiem, ar visai pieklājīgām mēbelēm un ne jau no lētajām. Šīs dāmas stāstīja pēc tam, ka kņazs aplūkojis istabās katru lietu, ieraudzījis uz galdiņa atšķirtu grāmatu no bibliotēkas, franču romānu «Madame Bovary», ielocījis lappusi, kas bijusi atšķirta grāmatā, palūdzis atļauju paņemt to līdz un turpat, neklausīdamies iebildumos, ka grāmata no bibliotēkas, iebāzis to kabatā. Apsēdies pie atvērtā loga un, ieraudzījis ar krītu aprakstītu kāršu galdiņu, jautājis, kas te spēlējis. Viņas pastāstījušas, ka Nastasja Fiļipovna ar Rogožinu katru vakaru spēlējusi uz cūkām, preferansu, melderi, vistu, uz savām trumpām — visas šīs spēles un ka kārtis parādījušās tikai pašā pēdējā laikā pēc pārcelšanās no Pavlovskas uz Pēterburgu, tāpēc ka Nastasja Fiļipovna arvien sūdzējusies, ka esot garlaicīgi, ka Rogožins sēžot augus vakarus klusēdams un ne par ko runāt neprotot; viņa arī bieži raudājusi; un pēkšņi otrā vakarā Rogožins izvelkot no kabatas kārtis; te Nastasja Fiļipovna iesmējusies, un viņi sākuši spēlēt. Kņazs jautāja — kur kārtis, ar kurām spēlējuši? Bet kāršu nebija; kārtis vienmēr atvedis pats Rogožins, tās viņam bijušas kabatā — katru dienu jauns komplekts, un pēc tam viņš atkal tās aizvedis līdz.

Šīs dāmas ieteica aizbraukt vēlreiz pie Rogožina un vēlreiz stiprāk klauvēt, nevis tūlīt, bet pievakarē: «Var būt, ka tomēr būs.» Pati skolotāja atraitne pieteicās aizbraukt tikmēr līdz vakaram uz Pavlovsku pie Darjas Aleksejevnas: vai tur kaut kas nav zināms? Kņazu lūdza ierasties ap pulksten desmitiem vakarā, lai katrā ziņā norunātu par rītdienu. Ar visu to, ka viņu mierināja un uzmundrināja, kņaza dvēseli pārņēma pilnīgs izmisums. Neizteicamās skumjās viņš aizgāja kājām līdz savam traktierim. Vasarīgā, putekļainā, smacīgā Pēterburga žņaudza viņu kā spīlēs; viņš klīda starp drūmiem un piedzērušiem cilvēkiem, bez nolūka ieskatījās sejās, varbūt nogāja daudz vairāk, nekā vajadzēja; bija jau gandrīz vakars klāt, kad viņš iegriezās savā numurā. Viņš nolēma mazliet atpūsties un pēc tam doties atkal pie Rogožina, kā viņam ieteica, apsēdās uz dīvāna, atspiedās ar abiem elkoņiem uz galda un nogrima domās.

Diezin cik ilgi un diezin par ko viņš domāja. Viņš no daudz kā baidījās un sāpīgi un mocoši izjuta, ka baidās briesmīgi. Viņam ienāca prātā Vera Ļebedeva; tad viņš nodomāja, ka varbūt Ļebedevs zina kaut ko, bet, ja nezina, tad var dabūt zināt ātrāk un vieglāk nekā viņš. Pēc tam viņš atcerējās Ipolitu un to, ka Rogožins bija braucis pie Ipolita. Tad atcerējās pašu Rogožinu: nesen apstāvēšanā, pēc tam parkā, pēc tam — pēkšņi šeit koridorā, kad tas bija noslēpies kaktā un gaidījis viņu ar dunci. Viņam tagad ienāca prātā tā acis — acis, kas toreiz raudzījās no tumsas. Viņš nodrebēja: viņam tagad pēkšņi iešāvās prātā pirmītējā uzmācīgā doma.

Kņazam bija jādomā: ja Rogožins ir Pēterburgā, tad viņš, kaut arī slēptos kādu laiku, tomēr katrā ziņā beidzot atnāks pie viņa, pie kņaza, vai nu labā, vai ļaunā nolūkā, kaut vai kā toreiz. Vismaz ja Rogožinam diezin kāpēc ievajadzētos atnākt, tad viņam nav citur, kur iet, kā vien uz šejieni, atkal uz šo pašu koridoru. Adresi viņš nezina: tātad viegli var nodomāt, ka kņazs apstājies agrākajā traktierī; vismaz pamēģinās te meklēt… ja jau ļoti vajadzēs. Bet ko var zināt, varbūt viņam vēl ļoti vajadzēs?

Tā viņš domāja, un šī doma nezin kāpēc likās pilnīgi iespējama. Viņš neparko nespētu izskaidrot, ja iedziļinātos savā domā: «Kādēļ, piemēram, Rogožinam viņa pēkšņi tā būtu ievajadzējies, un kādēļ nekādi nav iespējams, ka viņi beidzot nesastaptos?» Bet doma bija smaga. «Ja viņam iet labi, tad viņš nenāks,» kņazs domāja tālāk, «viņš drīzāk atnāks, ja viņam iet slikti; bet viņam taču droši vien iet slikti…»

Protams, tādā pārliecībā vajadzētu gaidīt Rogožinu mājās, te, numurā; bet kņazs it kā nespēja paciest šo jauno domu, pietrūkās kājās, paķēra platmali un aizskrēja. Koridorā jau bija gandrīz pavisam tumšs. «Ja nu viņš pēkšņi tagad iznāk no tā kakta un aptur mani pie kāpnēm?» viņam iešāvās prātā, kad viņš tuvojās pazīstamajai vietai. Bet neviens nenāca. Viņš nokāpa pavārtē, izgāja uz trotuāra, pabrīnījās par biezo ļaužu drūzmu, kas ar saules rietu saplūda uz ielas (kā jau vienmēr Pēterburgā vasaras vidū), un devās uz Gorohovajas ielas pusi. Piecdesmit soļu no traktiera, pirmajās krustcelēs, pūlī kāds pēkšņi pieskārās viņa elkonim un pusbalsī sacīja pie pašas auss:

—    Ļev Nikolajevič, tev, brāl, jānāk man līdzi.

Tas bija Rogožins.

Dīvaini: kņazs tam pēkšņi aiz prieka sāka stāstīt, šļupstēdams un gandrīz vai neizrunādams vārdus līdz galam, kā viņš to gaidījis nupat koridorā traktierī.

—    Es tur biju, — pavisam negaidot atbildēja Rogožins, — iesim.

Kņazs pabrīnījās par atbildi, bet viņš pabrīnījās tikai pēc divām minūtēm, kad bija to aptvēris. Aptvēris atbildi, viņš nobijās un sāka lūkoties Rogožinā. Tas jau gāja kādu pussoli pa priekšu, raudzīdamies taisni uz priekšu un nepalūkodamies nevienā no pretimnācējiem, ar neapzinātu piesardzību griezdams, visiem ceļu.

—    Kāpēc tu pēc manis neprasīji… ja biji traktierī? — kņazs pēkšņi jautāja.

Rogožins apstājās, paskatījās viņā, padomāja un, it kā nemaz nesaprazdams jautājumu, sacīja:

—     Zini ko, Ļev Nikolajevič, tu ej šeitan taisni — līdz pašai mājai, — zini? Bet es iešu pa otru pusi. Un pieraugi, lai mūs kopā …

To pasacījis, viņš pārgāja pāri ielai, sāka iet pa ielas otru pusi, paskatījās, vai kņazs nāk, un, redzēdams, ka tas stāv un raugās viņā ieplestām acīm, pamāja viņam ar roku uz Gorohovajas ielas pusi un sāka soļot, ik brīdi atskatīdamies uz kņazu un aicinādams viņu sev līdzi. Viņš kļuva manāmi mundrāks, redzēdams, ka kņazs sapratis viņu un nepārnāk pie viņa no ielas otras puses. Kņazam ienāca prātā, ka Rogožinam kāds jāsaskata pūlī un viņš nedrīkst to palaist garām, ka tādēļ viņš arī pārgājis uz otru pusi. «Tikai kāpēc tad viņš neteica, kas jāsastop?» Tā viņi nogāja kādus piecsimt soļus, un pēkšņi kņazs nezin kāpēc sāka drebēt; Rogožins gan retāk, tomēr visu laiku atskatījās; kņazs nenocietās un pamāja viņam ar roku. Tas tūlīt pārnāca pie viņa no ielas otras puses.

—    Vai tad Nastasja Fiļipovna pie tevis?

—    Pie manis.

—    Un pirmīt tu uz mani skatījies pa logu gar aizkara malu?

—    Es…

—    Ka tad tu …

Bet kņazs nezināja, ko jautāt tālāk un kā nobeigt jautājumu; turklāt sirds viņam tā dauzījās, ka pat runāt bija grūti. Rogožins arī klusēja un skatījās viņā tāpat kā pirmīt, tas ir, kā domās nogrimis.

—    Nu es iešu, — viņš pēkšņi sacīja, taisīdamies atkal doties pāri, — bet tu ej vien. Lai mēs uz ielas nebūtu kopā… tā mums labāk… pa abām pusēm … pats redzēsi.

Ked beidzot viņi katrs pa savu pusi iegriezās Gorohovajas ielā un tuvojās Rogožina namam, kņazam atkal sāka grīļoties kājas, tā ka viņš gandrīz nevarēja vairs paiet. Bija jau ap desmitiem vakarā. Logi vecītes galā bija vaļā tāpat kā pirmīt, bet Rogožinam aizvērti, un krēslā it kā vēl skaidrāk aiz tiem rēgojās baltās nolaistās štoras. Kņazs piegāja pie nama no pretējā trotuāra; bet Rogožins no sava trotuāra uzkāpa uz lieveņa un māja viņam ar roku. Kņazs pārgāja pie viņa uz lieveni.

—    Par mani pat sētnieks tagad nezina, ka esmu pārnācis mājās. Es sapīju pirmīt, ka braucu uz Pavlovsku, un māmuļas galā arī pateicu, — viņš nočukstēja ar viltīgu un gandrīz apmierinātu smaidu, — mēs ieiesim, un neviens pat nedzirdēs.

Viņam rokā jau bija atslēga. Iedams augšā pa kāpnēm, viņš atgriezās un brīdināja kņazu, lai tas iet klusāk, klusi atslēdza durvis uz savām istabām, ielaida kņazu, uzmanīgi ienāca aiz viņa, aizslēdza durvis un iebāza atslēgu

kabatā.

—    Iesim, — viņš nočukstēja.

Rogožins, jau ejot pa Ļiteinajas ielas trotuāru, sāka runāt čukstus. Neraugoties uz visu savu ārējo mieru, viņš bija iekšēji dziļi satraukts. Kad viņi iegāja zālē blakus kabinetam, viņš piegāja pie loga un noslēpumaini pamāja kņazam:

—    Kolīdz tu pirmīt sāki man zvanīt, es tūdaļ nojautu, ka tu pats tas esi; piegāju pie durvīm uz pirkstgaliem un dzirdu, ka tu ar Pafnutjevnu sarunājies, bet tai es biju cieši jo cieši piekodinājis: ja tu vai kāds no tevis, vai jebkurš cits sāk pie manis klauvēt, lai tad nekādā gadījumā neliekas ne zinis; un jo sevišķi, ja tu pats atnāktu un jautātu pēc manis, arī tavu vārdu viņai pateicu. Bet, kad tu biji aizgājis, man ienāca prātā: ja nu viņš te tagad stāv un noskatās vai uzmana kaut ko no ielas? Piegāju pie šā paša loga, pašķīru aizkaru, skat, tu tur stāvi, taisni raugies uz mani… Tā, lūk, tas bija.

—    Kur tad… Nastasja Fiļipovna? — kņazs jautāja gluži bez elpas.

—    Viņa… ir te, — lēnām noteica Rogožins, it kā mazliet vilcinādams atbildi.

—    Kur tad?

Rogožins pacēla acis uz kņazu un cieši palūkojās viņā.

—    Iesim …

Viņš joprojām runāja čukstus un nesteigdamies, lēnām un tāpat kā agrāk — kaut kā dīvaini domīgi. Pat par štoru stāstīja tā, it kā gribētu pateikt kaut ko citu, lai gan runāja ļoti ekspansīvi.

Viņi iegāja kabinetā. Šai istabā, kopš kņazs pēdējo reizi te iegriezās, bija notikušas dažas pārmaiņas: pāri visai istabai pārvilkts dekoratīva zaļa zīda auduma aizkars ar divām ieejām abos galos, un tas atdalīja no kabineta alkovu, kurā iekārtota Rogožina guļvieta. Smagais aizkars bija nolaists un ieejas ciet. Bet istabā valdīja bieza tumsa; Pēterburgas «baltās» vasaras naktis jau bija tumšākas, un, ja nebūtu pilna mēness, tumšajās Rogožina istabās ar nolaistajiem aizkariem būtu grūti kaut ko saskatīt. Tiesa, varēja vēl atšķirt sejas, lai gan ļoti neskaidri; acis raudzījās kņazā cieši, ar zaļganu spīdumu, bet kaut kā nekustīgi.

—    Būtu aizdedzinājis sveci! — kņazs sacīja.

—    Nē, nevajag, — atbildēja Rogožins un, saņēmis kņazu aiz rokas, nosēdināja viņu uz krēsla; pats novietojās pretim, pievilkdams krēslu tā, ka gandrīz pieskārās kņazam ar ceļgaliem. Starp viņiem, mazliet sāņus, stavēja mazs, apaļš galdiņš. — Sēdies, pasēdēsim brīdi! — viņš sacīja, gluži kā pierunādams pasēdēt. Kādu brīdi abi klusēja. — Es jau to zināju, ka tu tai pašā traktieri apmetīsies, — viņš uzsāka kā jau dažkārt: iekams ķeras pie galvenā temata, sāk ar nesvarīgiem sīkumiem, kas neattiecas tieši uz pašu tematu, — kā iegāju koridorā, tā arī nodomāju: varbūt arī viņš tur sēž, mani tagad gaida tāpat kā es viņu šai pašā brīdī? Pie skolotāja atraitnes biji?

—    Biju, — kņazs tikko spēja parunat, tik stipri dauzījās viņa sirds.

—    Man arī tas ienāca prātā. Vēl izcelsies valodas, nodomāju . .. un tad vēl domāju: es viņu pārnākšņot uz šejieni atvedīšu, tā, lai šo nakti kopā …

—    Rogožin! Kur Nastasja Fiļipovna? — kņazs nočukstēja un piecēlās, viscaur drebēdams Piecēlās ari Rogožins.

—    Tur, — viņš čukstēja, pamezdams ar galvu uz aizkara pusi.

—    Cuļ? — kņazs čukstēja.

Rogožins atkal paskatījās viņā cieši, tāpat kā pirmīt.

—    Tad nu iesim ar!… Tikai tu… nu, iesim!

Viņš pacēla aizkaru, apstājās un pagriezās atkal pret kņazu.

—    Ej iekšā! — viņš pameta uz aizkara pusi, aicinādams iet pa priekšu. Kņazs iegāja.

—    Te ir tumšs, — viņš sacīja.

—    Redzēt var! — nomurmināja Rogožins.

—    Es tikko saredzu … gultu.

—    Ej vien tuvāk, — Rogožins klusi aicināja.

Kņazs gāja vēl tuvāk — vienu soli, divus — un apstājās. Viņš stāvēja un centās ieskatīties minūti vai divas; visu laiku pie gultas viņi abi neteica ne vārda; kņazam dauzījās sirds, tā ka, likās, varēja dzirdēt istabā, istabas nāves klusumā. Bet viņš jau bija apradis ar tumsu, tā ka varēja atšķirt visu gultu; tur kāds gulēja pilnīgi nekustīgā miegā; nebija dzirdams ne mazākais troksnītis, ne mazākais elpas vilciens. Gulētājs bija apklāts pāri galvai ar baltu palagu, un locekļi iezīmējās kaut kā neskaidri; bija tikai redzams, ka zem apsega izstiepies guļ cilvēks. Visapkārt lielā nekārtībā — uz gultas, kājgalī, pie pašas gultas, uz krēsliem, pat uz grīdas — bija izsvaidītas novilktās drēbes, krāšņā, baltā zīda kleita, ziedi, lentas. Uz mazā galdiņa pie galvgaļa zalgoja noņemtie un nomestie briljanti. Kājgalī bija sagrūstas čupā kaut kādas mežģīnes, un uz baltajām mežģīnēm, izslīdējusi no palaga apakšas, vīdēja kailas kājas pēda; tā šķita kā no marmora cirsta un briesmīgi nekustīga. Kņazs skatījās un juta, ka, jo vairāk viņš skatās, jo nedzīvāk un klusāk top istabā. Pēkšņi iesīcās pamodusies muša, pārlidoja pār gultu un apklusa pie galvgaļa. Kņazs nodrebēja.

—    Iesim ārā. — Rogožins pieskārās viņa rokai.

Viņi izgāja, nosēdās atkal tais pašos krēslos, atkal viens otram pretī. Kņazs drebēja arvien vairāk un vairāk un nenovērsa savu jautājošo skatienu no Rogožina sejas.

—     Es manu, ka tu, Ļev Nikolajevič, drebi, — Rogožins beidzot sacīja, — gandrīz tāpat kā tad, kad tev uznāk tava nelaime, — atceries, kā bija Maskavā? Vai taisni tā, kā bija pirms lēkmes. Nevaru nemaz sadomāt, ko ar tevi tagad iesākt…

Kņazs ieklausījās, saņemdams visus spēkus, lai varētu saprast, un viņa skatienā visu laiku bija lasāms jautājums.

—    Tu to?… — viņš beidzot noteica, pamādams ar galvu uz aizkaru.

—    Es … — nočukstēja Rogožins un nodūra galvu.

Viņi klusēja minūtes piecas.

—     Ja nu, — pēkšņi turpināja Rogožins, it kā nemaz nebūtu pārtraucis savu runu, — ja nu uznāk tava slimība un lēkme un atskan kliedzieni, tad var vēl kāds izdzirdēt no ielas vai sētas, tad attapsies, ka dzīvoklī guļ pa nakti cilvēki; sāks klauvēt, nāks iekšā… jo viņi visi domā, ka manis nav mājās. Es arī sveces neiededzu, lai no ielas vai no sētas neievērotu. Jo, kad manis nav, es arī atslēgas vedu līdzi, un neviens bez manis pat pa trīs, pa četras dienas ne uzpost neienāk, tā esmu noteicis …

—          Pag, — kņazs sacīja, — es pirmīt ir sētniekam, ir vecenītei jautāja: vai nav pārnakšņojusi Nastasja Fiļipovna? Viņa tātad jau zina.

—    Zinu, ka tu jautāji. Es Pafnutjevnai sacīju, ka vakar atbrauca Nastasja Fiļipovna un vakar arī aizbrauca uz Pavlovsku, bet pie manis palika tikai desmit minūtes. Tie nemaz nezina, ka viņa te bijusi pa nakti, — neviens. Vakar mēs tāpat ienācām pavisam klusiņām kā šodien abi ar tevi. Es vēl pie sevis nodomāju pa ceļam, ka viņa negribēs klusiņām nākt iekšā, — kur nu! Čukstēja, uz pirkstgaliem uznāca, tērpu pieturēja ap sevi, lai nečaukstētu, rokās to nesa, man pašam ar pirkstu uz kāpnēm draudēja — viņa no tevis visu laiku baidījās. Vilcienā bija gluži kā ārprātīga aiz bailēm vien un pati sagribēja šeit pie manis palikt pa nakti; es domāju sākumā vest uz dzīvokli pie skolotāja atraitnes — ko nu! «Tur viņš mani jau mazā gaismiņā atradīs, bet tu mani paslēpsi, un rīt mazā gaismiņā uz Maskavu,» — bet pēc tam kaut kur uz Orlu gribēja doties. Arī gulēt iedama, to vien teica, ka brauksim uz Orlu . ..

—    Pag, ko tu tagad, Parfen, kā tu domā?

—    Šaubos tik par tevi, jo tu viscaur drebi. Pa nakti mēs šeit paliksim kopā. Gultas te nav, tā vienīgā, bet es sadomāju, ka no abiem dīvāniem noņemsim spilvenus un, lūk, te, pie aizkara, blakus abiem uzklāšu gultu, ir tev, ir man, lai mēs būtu kopā. Jo, kolīdz ienāks, sāks skatīties vai meklēt, tūdaļ viņu ieraudzīs un iznesīs ārā. Sāks mani iztaujāt, es pateikšu, ka es, un mani tūlīt aizvedīs. Tad lai viņa guļ tagad šeitan, blakus mums, blakus man un tev …

—    Jā, jā! — kņazs dedzīgi apstiprināja.

—    Tātad neatzīties un neļaut iznest.

—    N-neparko! — nolēma kņazs. — Nē, nē, nē!

—    Tā arī es nolēmu, ka neparko, puis, nevienam neatdot! Nakti pavadīsim klusi. Es šodien arī tikai uz stundu no mājām izgāju, no rīta, citādi visu laiku biju pie viņas. Bet tad pievakarē aizgāju pēc tevis. Baidos arī, ka smacīgi un izplatīsies smaka. Tu jūti smaku vai ne?

—    Varbūt arī jūtu, nezinu. Pret rītu droši vien izplatīsies.

—    Es viņu ar vaskadrānu apsedzu — ar labu amerikāņu vaskadrānu — un uz tās uzklāju palagu, un attaisīju un noliku četras pudeles Zdanova šķidruma, tur vēl tagad stāv.

—    Tāpat kā tur … Maskavā?

—    Tāpēc ka smaka, brāl. Bet kā viņa tur guļ… Uz rīta pusi, kolīdz kļūs gaišāks, paskaties. Tu taču ne piecelties nevari? — bažu pilnā izbrīnā jautāja Rogožins, redzēdams, ka kņazs tā dreb, ka nespēj ne piecelties.

—    Kājas neklausa, — kņazs nomurmināja, — tas no bailēm, to es zinu… Pāries bailes, tad es piecelšos…

—    Pagaidi, es tikmēr guļas vietu mums uzklāšu, un tad tu apgulsies… un es tev blakus… un mēs klausīsimies … jo es, puis, vēl nezinu… es, puis, vēl tagad visu nezinu, tāpēc arī tev jau laikus saku, lai tu visu to jau laikus zinātu …

Murminādams šos neskaidros vārdus, Rogožins sāka klāt guļas vietas. Bija redzams, ka viņš šīs guļas vietas varbūt jau no rīta sadomājis. Pagājušo nakti viņš pats gulēja uz dīvāna. Bet uz dīvāna divi blakus nevarēja sagulēt, un viņš katrā ziņā gribēja uzklāt tagad blakus, tāpēc arī ar lielām pūlēm savilka pāri visai istabai pie pašas ieejas aiz aizkara dažāda lieluma spilvenus no abiem dīvāniem. Guļas vietu kaut kā sakārtoja; viņš piegāja pie kņaza, maigi un jūsmīgi paņēma viņu aiz rokas, piecēla un pieveda pie guļas vietas; bet izrādījās, ka kņazs arī pats varēja staigāt; tātad «bailes pārgājušas»; un tomēr viņš vēl arvien drebēja.

—    Tā tas ir, brāl, — Rogožins pēkšņi uzsāka, noguldījis kņazu kreisajā pusē uz labākā spilvena un izstiepies pats labajā pusē, neizģērbies, aizlicis abas rokas aiz galvas, — karsts laiks, un, zināms, smaka… Logus atvērt es baidos; bet mātei ir podi ar puķēm, daudz puķu, un tām tik brīnum jauka smarža; domāju pārnest šurp, bet Pafnutjevna atskārtis, jo viņa ir ziņkārīga.

—    Jā, viņa ir ziņkārīga, — piebalsoja kņazs.

—    Varbūt nopirkt, aplikt visu ar ziedu pušķiem? Tikai domāju, būs žēl, draugs, viņa gulēs vienos ziedos!

—    Klausies… — jautāja kņazs kā apjukdams, kā taustīdamies, kas īsti būtu jāprasa, un it kā tūdaļ to aizmirsdams, — klausies, saki man: ar ko tu viņu? Ar dunci? Ar to pašu?

—    Ar to pašu.

—    Pagaidi! Es, Parfen, gribu vēl tev jautāt… es daudz tev jautāšu, par visu… bet tu labāk saki man tūlīt, pašā sākumā, lai es zinātu: vai tu gribēji nodurt viņu pirms manām kāzām, pirms laulībām, baznīcas priekšā, ar dunci? Gribēji vai negribēji?

—           Nezinu, gribēju vai ne… — atturīgi atbildēja Rogožins, it kā pat mazliet brīnīdamies par jautājumu un neizprazdams to.

—    Dunci sev līdzi uz Pavlovsku nekad neesi ņēmis?

—           Nekad neesmu ņēmis. Es par šo dunci tikai to tev varu sacīt, Ļev Nikolajevič, — viņš piebilda, brīdi klusējis, — es to no aizslēgtas lādītes tikai šorīt izņēmu, jo tas viss notika šorīt ap četriem. Tas man visu laiku bija ielikts grāmatā… Un … un, lūk, par ko man vēl brīnums: duncis pavisam tikai pusotra … vai divi veršoki ietriecies… taisni zem kreisās krūts… bet asiņu tikai kāda puse ēdamkarotes uz krekla iztecējis; vairāk nebija…

—           To, to, to, — kņazs pēkšņi piecēlās sēdus briesmīgā uztraukumā, — to, to es zinu, to esmu lasījis… to sauc par iekšējo izplūdumu… Gadās, ka pat nav ne pilītes. Ja dūriens ķer pašā sirdī…

—           Pag, dzirdi? — pēkšņi Rogožins viņu pārtrauca un izbijies piecēlās sēdus guļas vietā. — Dzirdi?

—           Nē! — tikpat ātri un tāpat izbijies sacīja kņazs, raudzīdamies Rogožinā.

—    Staigā! Dzirdi? Zālē …

Viņi abi klausījās.

—    Dzirdu, — pārliecināti nočukstēja kņazs.

—    Staigā?

—    Staigā.

—    Noslēgt durvis vai ne?

—    Noslēgt…

Durvis noslēdza, un abi atkal atgūlās. Ilgi klusēja.

—           Ak jā! — pēkšņi kņazs atkal tādos pašos satrauktos un steigas pilnos čukstos atsāka, it kā notvēris domu un briesmīgi baidītos no jauna to pazaudēt, pat pietrūkdamies gultā. — Jā… es taču gribēju … šīs kārtis! Kārtis… Man teica, tu ar viņu esot spēlējis kārtis?

—    Spēlēju, — sacīja Rogožins, biīdi klusējis.

—    Kur tad ir… kārtis?

—           Kārtis ir šeit… — Rogožins izdvesa, vēl ilgi klusējis. — Lūk…

Viņš izvilka jau spēlēto, papīrā ietīto kāršu komplektu no kabatas un pasniedza kņazam. Tas paņēma, taču gluži apmulsis. Jauna, skumja un bezcerīga izjūta sažņaudza viņam sirdi; viņš pēkšņi saprata, ka šai brīdi un jau sen viņš nemaz nerunā par to, par ko viņam jārunā, un nepavisam nedara to, kas būtu jādara, un šīs kārtis, kuras viņš tur rokās un par kurām viņš tā nopriecājās, neko, neko te vairs nelīdzēs. Viņš piecēlās un sasita rokas. Rogožins gulēja nekustīgs un it kā nedzirdēja un neredzēja viņa kustības; bet tā acis spoži spīdēja caur tumsu un bija pilnīgi vaļā un gluži nekustīgas. Kņazs apsēdās uz krēsla un ar bailēm sāka raudzīties viņā. Pagāja kāda pusstunda; pēkšņi Rogožins skaļi un aprauti sāka kliegt un smieties, laikam aizmirsis, ka jārunā čukstus:

— Virsnieku, to virsnieku… atceries, kā viņa šim virsniekam mūzikas laukumā iecirta, ha-ha-ha! Vēl kadets … kadets … kadets pieskrēja…

Kņazs pietrūkās no krēsla jaunās izbailēs. Kad Rogožins apklusa (bet viņš pēkšņi apklusa), kņazs klusu noliecās pie viņa, nosēdās viņam blakus un stipri pukstošu sirdi, smagi elpodams, sāka viņu aplūkot. Rogožins nepagrieza galvu uz viņa pusi un bija it kā gluži aizmirsis viņu. Kņazs skatījās un gaidīja; laiks gāja, svīda gaisma. Rogožins reizēm pēkšņi sāka murmināt — skaļi, asi un nesakarīgi; iekliedzās un smējās; kņazs tad izstiepa savu drebošo roku un klusi pieskārās viņa galvai, viņa matiem, glaudīja tos, glaudīja viņa vaigus… tas bija viss, ko viņš varēja darīt. Viņš pats atkal sāka drebēt, un atkal pēkšņi viņa kājas kļuva nejūtīgas. Viņa sirdi māca vēl nekad neizjustas, bezgalīgas skumjas. Tikmēr jau bija kļuvis pilnīgi gaišs; beidzot viņš atgūlās uz spilvena it kā jau pilnīgā nespēkā un izmisumā un piespieda seju pie bālās un nekustīgās Rogožina sejas; asaras tecēja no viņa acīm uz Rogožina vaigiem, bet varbūt viņš tad vairs nejuta pats savu asaru un vairs neko par tām nezināja…

Vismaz, kad pēc daudzām stundām atvērās durvis un ienāca cilvēki, viņi atrada slepkavu pilnīgā nesamaņā un karsonī. Kņazs sēdēja viņam blakus nekustīgi uz paklājiem un ik reizes līdz ar slimnieka kliedzienu vai murgu lēkmēm klusi steidza pārlaist drebošu roku pār viņa matiem un vaigiem, kā glāstot un mierinot viņu. Bet viņš vairs neko nesaprata, ko viņam jautāja, un nepazina cilvēkus, kuri ienāca un sastājās ap viņu. Un, ja pats Sneiders būtu ieradies tagad no Šveices, lai redzētu savu bijušo audzēkni un pacientu, tad arī viņš, atcerēdamies to stāvokli, kādā dažreiz bija kņazs pirmajā ārstēšanās gadā Šveicē, atmestu tagad ar roku un sacītu tāpat kā toreiz: «Idiots!»

XII Noslēgums

Skolotāja atraitne, aizsteigusies uz Pavlovsku, ieradās taisni pie Darjas Aleksejevnas, kura bija uztraukusies jau no vakardienas, un, pastāstījusi viņai visu, ko vien zināja, nobaidīja viņu galīgi. Abas dāmas nekavējoties nolēma nodibināt sakarus ar Ļebedevu, kas arī bija noraizējies kā sava īrnieka draugs un dzīvokļa saimnieks. Vera Ļebedeva pastāstīja visu, ko viņa zināja. Pēc Ļebedeva padoma nolēma doties uz Pēterburgu visi trīs, lai jo drīzāk novērstu to, «kas ļoti varēja notikt». Tā nu iznāca, ka jau otrā rītā ap pulksten vienpadsmitiem Rogožina dzīvoklis tika atslēgts un tur bija klāt policija, Ļebedevs, dāmas un Rogožina brālītis Semjons Semjonovičs Rogožins, kas dzīvoja piebūvē. Ļoti daudz te sekmēja sētnieka liecība, ka viņš esot redzējis vakar pievakarē Parfenu Semjonoviču kopā ar viesi ienākam pa lieveni, pie tam it kā paslepšus. Pēc šīs liecības jau nešaubīgi uzlauza durvis, kas neatvērās likuma vārdā.

Rogožinam bija jāiztur divi mēneši ilgs smadzeņu iekaisums, bet, kad viņš izveseļojās, — izmeklēšana un tiesa. Viņš nodeva skaidras, precīzas un pilnīgi apmierinošas liecības, un sakarā ar tām kņazu jau pašā sākumā no tiesas atbrīvoja. Rogožins bija nerunīgs prāvas laikā. Viņš nepretojās savam veiklajam, daiļrunīgajam advokātam, kurš skaidri un loģiski pierādīja, ka izdarītajam noziegumam bijis par cēloni smadzeņu iekaisums, kas sācies jau ilgi pirms nozieguma sakarā ar tiesājamā sarūgtinājumiem. Bet viņš neko nepiebilda no savas puses, kas apstiprinātu šo domu, un, tāpat kā agrāk, skaidri un gaiši apliecināja un atcerējās visus vissīkākos izdarītā nozieguma apstākļus. Viņu, ņemot vērā mīkstinošus apstākļus, notiesāja katorgā Sibīrijā uz piecpadsmit gadiem, un viņš noklausījās savā spriedumā drūmi, mēmi un «domīgi». Visa viņa milzīgā bagātība, izņemot zināmu visai niecīgu daļu, ko viņš bija izšķiedis pašā sākumā uzdzīvē, tika viņa brālītim Semjonam Semjonovičam, pēdējam par lielu prieku. Vecā Rogožina dzīvo tālāk pasaulē un it kā dažreiz atceras mīļoto dēlu Parfenu, taču ļoti neskaidri: dievs bija paglābis viņas prātu un sirdi no tām šausmām, kas piemeklējušas viņas drūmo namu.

Ļebedevs, Kellers, Gaņa, Pticins un daudzas citas mūsu stāsta personas dzīvo pa vecam, nav daudz mainījušās, un mums nav gandrīz nekā, ko par viņām pastāstīt. Ipolits nomira briesmīgā uzbudinājumā un mazliet agrāk, nekā bija gaidījis, — nedēļas divas pēc Nastasjas Fiļipovnas nāves. Koļu bija dziļi satriecis notikušais; viņš ārkārtīgi pieķērās savai mātei. Ņina Aleksandrovna baidās par viņu, ka viņš saviem gadiem nepiemēroti domīgs; no viņa varbūt iznāks labs cilvēks. Starp citu, pa daļai ar viņa pūlēm nokārtojās arī kņaza tālākais liktenis: jau sen viņš no to cilvēku vidus, kurus iepazina beidzamajā laikā, bija izraudzījis Jevgeņiju Pavloviču Radomski; viņš pirmais aizgāja pie tā un pastāstīja tam visus notikuma sīkumus, kādus zināja, kā arī par tagadējo kņaza stāvokli. Viņš nebija maldījies: Jevgeņijs Pavlovičs ļoti dedzīgi ķērās pie nelaimīgā «idiota» likteņa nokārtošanas, un ar viņa pūlēm un gādību kņazs atkal nokļuva ārzemēs, Šneidera iestādē Šveicē. Pats Jevgeņijs Pavlovičs, kas aizbraucis uz ārzemēm, nodomājis ļoti ilgi nodzīvot Eiropā un atklāti sauc sevi par «pilnīgi lieku cilvēku Krievijā», diezgan bieži — vismaz pa vairākiem mēnešiem reizi apmeklē savu slimo draugu pie Šneidera; bet Šneiders arvien vairāk un vairāk rauc pieri un groza galvu; viņš liek saprast, ka prāts pilnīgi iedragāts; viņš nerunā vēl apstiprinoši, ka slimība nav ārstējama, bet atļaujas dot visskumjākos mājienus. Jevgeņijs Pavlovičs to ļoti ņem pie sirds, bet viņam ir sirds, ko viņš pierādījis jau ar to, ka saņem vēstules no Kojas un pat dažreiz atbild uz šīm vēstulēm. Bez visa tā atklājusies vēl kāda dīvaina viņa rakstura īpašība, un, tā kā šī īpašība ir krietna, tad mēs arī pasteigsimies par to pateikt kaut ko vairāk: pēc katra Šneidera iestādes apciemojuma Jevgeņijs Pavlovičs bez tām vēstulēm, ko raksta Koļam, sūta vēl vienu vēstuli uz Pēterburgu kādai personai, kurai visai sīki un iejūtīgi izklāsta kņaza slimības stāvokli šai brīdī. Bez godbijības pilniem padevības apliecinājumiem šais vēstulēs sāk dažreiz parādīties (un arvien biežāk un biežāk) daži vaļsirdīgi uzskatu,» domu, jūtu izklāsti — vārdu sakot, sāk izpausties kaut kas līdzīgs draudzības un tuvības jūtām. Šī persona, kas sarakstās (lai gan tomēr diezgan reti) ar Jevgeņiju Pavloviču un kas iemantojusi tik lielu viņa uzmanību un cieņu, ir Vera Ļebedeva. Mums nebija iespējams uzzināt sīkāk, kā varēja nodibināties šādas attiecības; tās iesākās, protams, sakarā ar to pašu notikumu ar kņazu, kad Vera Ļebedeva tik stipri bija bēdu sagrauzta, ka pati saslima, bet, kā sīkāk notikusi iepazīšanās un iedraudzēšanās, — mums nav zināms. Mēs pieminējām šīs vēstules visvairāk tāpēc, ka dažās no tām sastopamas ziņas par Jepančinu ģimeni un, galvenais, par Aglaju Ivanovnu Jepančinu. Par viņu pastāstīja Jevgeņijs Pavlovičs kādā diezgan saraustītā vēstulē no Parīzes, — viņa pēc īsas un neparastas pieķeršanās kādam emigrantam, poļu grāfam, pēkšņi apprecējusies ar to pret savu vecāku gribu, kuri gan beidzot devuši piekrišanu, bet tikai tāpēc, ka draudējis neparasts skandāls. Pēc tam — gandrīz pēc pusgadu ilgas klusēšanas — Jevgeņijs Pavlovičs pavēstīja Verai Ļebedevai atkal garā un sīkā vēstulē, ka viņš, beidzamo reizi apciemodams profesoru Šneideru Šveicē, sastapies pie viņa ar visiem Jepančiniem (protams, izņemot Ivanu Fjodoroviču, kuru darīšanas aiztur Pēterburgā) un ar kņazu Š. Satikšanās bijusi dīvaina; Jevgeņiju Pavloviču viņi visi sagaidījuši ar lielu sajūsmu; Adelaida un Aleksandra jutušās nezin kāpēc viņam pateicīgas, ka viņš «tik mīļi gādājis par nelaimīgo kņazu». Ļizaveta Prokofjevna, ieraudzījusi kņazu slimu un tādā pazemojumā, sākusi raudāt no visas sirds. Acīm redzot, viņam jau viss bijis piedots. Kņazs Š. izsacījis šai gadījumā dažas veiksmīgas un gudras patiesības. Jevgeņijam Pavlovičam licies, ka viņš un Adelaida vēl nav pilnīgi tuvi, bet nākamībā liekoties nenovēršama pilnīgi labprātīga un sirsnīga straujās Adelaidas pakļaušanās kņaza Š. prātam un pieredzei. Turklāt arī mācība, ko saņēmusi ģimene, Adelaidu briesmīgi ietekmējusi, galvenais, beidzamais gadījums ar Aglaju un emigrantu grāfu. Viss, no kā baidījusies ģimene, atdodama šim grāfam Aglaju, — viss jau piepildījies pusgada laikā, turklāt ar tādiem pārsteigumiem, kuri pat nav prātā nākuši. Izrādījies, ka šis grāfs nemaz nav grāfs, bet, ja arī ir tiešām emigrants, tad ar tumšu un apšaubāmu pagātni. Viņš savaldzinājis Aglaju ar savu neparasti cildeno dvēseli, ko plosījušas ciešanas tēvzemes dēļ, tā savaldzinājis, ka viņa jau pirms apprecēšanās kļuvusi par kādas Polijas atjaunošanas ārzemju komitejas locekli, turklāt nokļuvusi pie kāda slavena pātera katoliskā biktskrēsla; šis pāters savaldzinājis viņas domas līdz neprātam. Grāfa kolosālā bagātība, par kuru viņš sniedzis Ļizavetai Prokofjevnai un kņazam Š. gandrīz neapgāžamas ziņas, izrādījusies pilnīgi no gaisa grābta. Vēl vairāk, kāda pusgada laikā pēc laulībām grāfs un viņa draugs, slavenais biktstēvs, paspējuši pilnīgi sanaidot Aglaju ar ģimeni, tā ka viņi jau vairākus mēnešus neesot to redzējuši… Vārdu sakot, daudz būtu bijis ko pastāstīt, bet Ļizavetu Prokofjevnu, viņas meitas un pat kņazu Š. bija jau tik ļoti satriecis šis «terors», ka pat baidījās pieminēt dažas lietas sarunā ar Jevgeņiju Pavloviču, lai gan zināja, ka viņam arī tāpat labi zināmas Aglajas Ivanovnas pēdējā laika aizraušanās. Nabaga Ļizaveta Prokofjevna vēlētos braukt uz Krieviju, un, pēc Jevgeņija Pavloviča liecības, viņa žultaini un neiecietīgi kritizējusi visu ārzemniecisko. «Maizi nekur neprot labi izcept, ziemu salst kā peles pagrabā,» viņa sacījusi. «Vismaz, lūk, šeit par šo nabadziņu krieviski noraudāju,» viņa piebildusi, satraukumā norādīdama uz kņazu, kas nemaz nav viņu pazinis. «Diezgan jūsmots, laiks ari saprātam paklausīt. Un tas viss, visas šīs ārzemes, visa šī jūsu Eiropa — tas viss tikai fantāzija, un mēs visi, kas ārzemēs, tikai fantāzija… pieminiet manus vārdus, paši redzēsiet!» viņa nobeigusi gandrīz dusmīgi, šķirdamās no Jevgeņija Pavloviča.

PIEZĪMES

Pirmo reizi romāns «Idiots» publicēts žurnālā «Русски» вестник» 1868. gadā, no janvāra līdz decembrim, sākot ar 73. un beidzot ar 78. burtnīcu (tas bija veltīts Dostojevska māsasmeitai Sofjai Aleksandrovnai Ivanovai). Romāna ceturtās daļas VIII, IX, X, XI un XII nodaja iznākusi žurnāla «Русский вестник» pielikumā 1869. gada februāri.

1957. gadā Maskavā izdotajā Kopotu rakstu 6. sējumā romāns «Idiots» iespiests pēc vienīgā atsevišķā šī romāna izdevuma Dostojevska dzīves laikā: «Идиот». Роман в четырех частях Федора Достоевского. Том I и II. С.-Петербург, 1874 — izlabojot ieviesušas drukas kļūdas. Ceturtās daļas pēdējās nodaļās dažos 1874. gada izdevuma eksemplāros atrodamas atšķirības salīdzinājumā ar tā paša izdevuma citiem eksemplāriem. Šo atšķirību raksturs liecina, ka labojumus varējis izdarīt tikai pats autors. Acīm redzot, viena daļa 1874. gada izdevuma tirāžas iespiesta pēc autora izlabotās korektūras. Arī šie labojumi ir ņemti vērā.

Pirmais pieraksts, kas attiecas uz nākamā romāna «Idiots» ieceri, Dostojevska piezīmju burtnīcā izdarīts «14. septembrī, 67. g., Zenēvā». Romāns pabeigts Florencē 1869. gada 17. janvārī (pēc jaunā stila); šo datumu romāna beigās ierakstījis pats Dostojevskis, iesniedzot «Idiotu» publicēšanai žurnālā «Русский вестник».

Dostojevska darbs pie romāna «Idiots» noritēja divās stadijās: 1) no 1867. gada 14. septembra līdz 4. decembrim (pēc jaunā stila), kad tika veidota romāna sākotnējā redakcija, kurai bija uzmesti vairāki plāni un kura ļoti atšķīrās no galīgās redakcijas; 2) no 1867. gada 18. decembra (pēc jaunā stila). «Aizsviedis prom» visu uzrakstīto un no

4.    līdz 18. decembrim izmēģinājis, kā viņš pats atzinās, «vidēji katru dienu kādus sešus (ne mazāk) plānus», Dostojevskis 18. decembri «sēdās rakstīt jaunu romānu» ar citiem varoņiem un savādāku fabulu (A. N. Maikovam 1867. g. 31. decembrī (1868. g. 12. janvārī) un

5.  A. Ivanovai 1868. g. 1.(13.) janvārī rakstītā vēstule — skat. Достоевский Ф. M. «Письма», т. 2. M.—Л., 1930, с. 59—61, 71). Kopš šā laika darbā iestājās lūzums: 5. janvārī Dostojevskis žurnāla «Русский вестник» izdevējam M, N. Katkovam aizsūtīja pirmās daļas piecas sākuma nodaļas, 6et 11. janvāri — vēl divas nodaļas.

Par romāna sākotnējo ieceri un pirmo redakciju ieskatu sniedz saglabājušies plāni un ieraksti Dostojevska piezīmju burtnīcās (skat.

gr. «Из архива Ф. М. Достоевского. Идиот. Неизданные материалы». М.—Л., 1931, с. 11—95). Sājos uzmetumos zīmētas divas Pēterburgas ģimenes, kas pieder pie Dostojevska iemīļotā «gadījuma ģimenes» tipa (tā Dostojevskis savā publicistikā un romāna «Pusaudzis» epilogā nosaucis, pēc romānista domām, raksturīgu tālaika krievu sabiedriskās dzīves parādību, proti, «ietrunējušu» ģimeni, kurā asi izpaužas sociālās degradācijas procesi un radniecības saišu sairums).

Viena no ģimenēm, kas spilgti iezīmēta romāna pirmās redakcijas uzmetumos, ir «paputējusi muižnieku ģimene (no labas dzimtas)». Tās locekļi ir: ģenerālis, «ģimenes tēvs», kas pametis ģimeni, ārzemēs notriecis visu mantu un pēc tam atgriezies, lai savas dienas vadītu mājās, kur viņš sievu un bērnus kaitina ar savu «dižošanos» un «šausmīgi muļķīgām iedomām, ka sadabūs naudu»; māte, «cienījama un dižciltīga, taču nenosvērta persona»; ģimenes luteklis, vecākais dēls — «skaistulis», «kuram piemīt īsti buržuāziska daba, tomēr ar zināmām pretenzijām uz savdabību»; ģimenē nemīlams jaunākais dēls — «idiots» un audžubērns — visu atstumtā, par mežonēnu kļuvusī, saniknotā «Minjona».

Neskaidrāk Dostojevska pierakstos zīmēti otras ģimenes pārstāvji, kurus ar pirmo ģimeni saista radniecība: tēvs «izvirtulis» («draudzējas ar to otro vecīti, ir tā skolasbiedrs»), māte («draudzējas ar otras ģimenes māti… viena ir muižnieces tips, otra — Pēterburgas ierēdņa sieva») un viņu meita — «varone» (vai «Него»), «skaistuļa» līgava, «augstprātīga», lepna un «ārkārtīgi daiļa» meitene.

Bez šīm galvenajām personām pirmās redakcijas uzmetumos figurē ari vēl dažas citas: bagāts tēvocis — senators, no kura «skaistuļa» ģimene cer dabūt mantojumu, «skaistuļa» māsas līgavainis — oficieris, no kura var aizņemties naudu, «ieķīlājot mantas», līgavaiņa māsa, «veca meita», utt.

Kā redzams no Dostojevska piezīmēm un rakstnieka sievas atmiņām («Воспоминания А. Г. Достоевской». М.—Л., 1925, с. 115), strādājot pie romāna sākotnējās ieceres, liela loma bijusi tiesas materiāliem par muižnieku meitas Olgas Umeckas un viņas vecāku Vladimira Uinecka un Jekaterinas Umeckas lietu; meita bija apvainota dedzināšanā, bet viņas tēvs un māte ļaunprātīgā vecāku varas izmantošanā (avīzes «Москва» 1867. gada 23. un 24. septembra numurā un avīzes «Голос» 1867. gada 26., 27., 28. septembra numurā). Kaširas muižnieku Umecku lieta atklāja briesmīgus faktus — vecāki tā spīdzinājuši bērnus, ka ši spīdzināšana vienā no Umecku meitām — piecpadsmitgadīgajā Olgā — modinājusi pretsparu un viņa četras reizes mēģinājusi aizdedzināt savu vecāku māju. Vienu no nākamā romāna varonēm — Minjonu — Dostojevskis pirmās redakcijas sižeta izveides procesā satuvina ar ģimenē nemīlamās, atriebīgās un saniknotās Olgas Umeckas tēlu, bet Umecku ģimenes traģēdija Dostojevskim devusi ierosmi «gadījuma ģimenes» tēmas risinājumam.

Jau pašos agrīnākajos Dostojevska uzmetumos un plānos figurē varonis — «idiots». Taču šis tēls krasi atšķiras no kņaza Miškina tēla, kuru pazīstam pēc galīgās redakcijas. Sākotnējā redakcijā «idiots» ir aizvainots, lepns un atriebīgs cilvēks, kas gan labu, gan ļaunu dara aizgūtnēm, kas ir apdāvināts, taču viskrasākā kārtā spēj izpaust savu mežonīgo un neapvaldīto dabu. «Augstākā pakāpē izpausts lepnums un egoisms», «aiz niknuma pastrādā ļaundarības un domā, ka tā vajag», «lepnumā meklē izeju un glābiņu», «neizmērojams lepnums un neizmērojams naids» — tādas romāna sākotnējos plānos ir raksturīgās pazīmes, kas attiecas uz «idiota» tēlu. «Romāna galvenā doma ir tā, ka šālaika paaudzes pārstāvjos slēpts liels spēks un liela kaisme, taču viņi nekam netic. Viņos slēpts neizmērojams ideālisms līdz ar neizmērojamu sensuālismu,» atzīmē Dostojevskis, raksturodams sava varoņa traģēdiju, kādu to rakstnieks sākotnēji iedomājās. Tikai turpmākajā darbā pie romāna sākotnējās redakcijas Dostojevskis iecer citu «idiota» tēlu, kurā jaušas nākamā Miškina pirmās kontūras. Sajā stadijā parādās citāds varoņa noraksturojums, tas ir «savādnieks», «kluss», «lāgiem viņš sak visiem lasīt priekšā kaut ko par svētlaimi nākamībā». Tiek atzīmēta «viņa («idiota»: — G. F.) attieksme pret bērniem», «ļoti vājā veselība», citu personu izbrīns par «viņa vienkāršību un lēnprātību».

Kas Dostojevski pamudināja radīt «jaunu romānu» ar jaunu galvenā varoņa tēlu, rakstnieks paskaidroja iepriekš minētajā 1868. gada 12. janvārī A. N. Maikovain rakstītajā vēstulē. Tā kā Dostojevski neapmierināja romāna sākotnējā redakcija un viņš bija spiests steigties, jo tuvojās noliktais termiņš (romānam vajadzēja parādīties gada sākumā), rakstnieks darba procesā izvirzīja sev jaunu uzdevumu, kurš nepavisam nesaistījās ar jau aizsākto sacerējumu. Galvenā varoņa tēlā Dostojevskis nolēma mēģināt izpaust savu «īsteni brīnišķīgā cilvēka» ideālu.

«Mani jau sensenis moka kāda doma,» Dostojevskis rakstīja, «taču es baidījos šo domu iemiesot romānā, jo doma pārāk sarežģīta un es neesmu sagatavots to izteikt, kaut gan šī doma mani jau iekārdinājusi un kļuvusi man mīļa. Tā ir ideja attēlot ideāli brīnišķīgu cilvēku. Manuprāt, nekas nevar būt grūtāks par to, it īpaši mūsu laikos … Sī ideja arī agrāk daļēji ir pavīdējusi kādā daiļdarba tēlā, taču tikai daļēji, bet vajag pilnīgi. Tikai ārkārtējie apstākļi spieduši mani ķerties pie šīs neiznēsātās idejas. Es riskēju kā ruletes spēlē: «iespējams», ka rakstīšanas gaitā ideja izrisināsļes!» («Письма», т. 2, с. 61.)

Nākamajā dienā S. A. Ivanovai rakstītajā vēstulē Dostojevskis atkārtoja savu domu gandrīz tieši tādos pašos vārdos, pasvītrodams, cik grūts ir izvirzītais uzdevums. «Romāna galvenā doma,» Dostojevskis vēstulē rakstīja, «ir attēlot īsteni brīnišķīgu cilvēku. Nav nekā grūtākā par to, it īpaši tagad. Visi rakstnieki, ne tikai mūsējie, bet pat Eiropas rakstnieki, kas vien ķērušies pie Īsteni brīnišķīgā attēlošanas, — aizvien ir kapitulējuši. Tāpēc ka šis uzdevums ir bezgala grūts. Brīnišķīgais ir ideāls, bet ideāls — nedz mūsējais, nedz civilizētās Eiropas — vēl ne tuvu nav izveidojies.» (Turpat, 71. Ipp.)

Uzdevums attēlot «īsteni brīnišķīga cilvēka» tēlu Dostojevskim ļoti svarīgs likās arī tāpēc, ka sešdesmito gadu revolucionāri demokrātiskā virziena pārstāvji literatūrā, ar kuriem rakstniekam bija radušās domstarpības, jo viņš citādi izprata sabiedriskās dzīves pārveidošanas ceļus un līdzekļus, veselā rindā daiļdarbu (sākot ar Cerniševska romānu «Ko darīt?») zīmēja pozitīvos tēlus, jauna tipa cilvēkus, kurus audzinājusi revolucionārā cīņa. Veidojot Miškina tēlu, Dostojevskis pēc sava prāta reaģēja uz Krievijas pēcreformu laikmeta īstenības izvirzīto uzdevumu radīt pozitīvā varoņa tēlu — uzdevumu, kura risināšanā līdz ar revolucionārajiem demokrātiem piedalījās visi 19. gs. otrās puses izcilākie krievu rakstnieki, bet it īpaši Ļ. N. Tolstojs un N. S. Ļeskovs.

Savos «īsteni brīnišķīgā cilvēka» tēla meklējumos Dostojevskis vēršas ne tikai pie krievu, bet arī pie pasaules literatūras paraugiem. «… No brīnišķīgajiem tēliem kristīgajā literatūrā,» viņš rakstīja S. A. Ivanovai, «vispilnīgāk izveidots dons Kihots. Bet viņš ir brīnišķīgs vienīgi tāpēc, ka vienlaikus izraisa smieklus. Dikensa Pikviks (tā tēls nav ne tuvu tik bagāts kā dons Kihots, tomēr tas ir kolosāls) arī izraisa smieklus un tikai tāpēc saista. Mostas līdzjūtība pret apsmieto brīnišķīgo cilvēku, kurš neapzinās savu vērtību, — un arī lasītājam rodas simpātijas. Šī līdzjūtības modināšana arī ir humora noslēpums. 2ans Valžāns arī ir spēcīgs tēls, bet viņš modina simpātijas tāpēc, ka viņam uzbrukusi briesmīga nelaime un sabiedrība ir netaisna pret viņu. Man nekā līdzīga nav, itin nekā, un tāpēc es ļoti baidos, ka cietīšu pilnīgu neveiksmi.» (Turpat, 71. Ipp.)

Kaut gan «Idiota» pirmuzmetumi pēc satura ļoti atšķiras no galīgās redakcijas, Dostojevskis romānā izmantoja dažus jau sākotnējos plānos ieskicētos tēlus un situācijas. Tā no «skaistuļa» ģimenes izveidojās Ivolginu ģimene — paklīdušā ģimenes tēva, paša «skaistuļa», viņa «buržuāziskās» māsas un tās līgavaiņa augļotāja tēliem Dostojevska spalva piešķīra ģenerāļa, Gaņas un Varjas Ivolginu, Pticina vaibstus. «Skaistuļa» līgavas Hero tēls daudzējādā ziņā kļuva par lepnās un valdonīgās Aglajas Jepančinas pirmavotu. Daudz sarežģītāks bija rakstnieka darbs pie Nastasjas Fiļipovnas rakstura izveides. Pirmās redakcijas melnraksta piezīmēs viņai atbilst vairāki sieviešu tēli (Minjonas, Olgas Umeckas, Ustiņjas, Nastjas), katram no tiem piemīt viena vai otra viņas rakstura iezīme. Vislīdzīgākā Nastasjai Fiļipovnai ir Ustiņja viņa laksturota kā «izlaidīga un kaislīga» sieviete, kuru uztur Tockis,

kas ir nākamā Тоска pirmtēls) un daiļā Nastja («viņai ir nevaldāma, nelokāma, neganta, traka daba», viņas galvenās rakstura iezīmes — «augstsirdība, niknums, lepnums un skaudība»). «Idiota» svārstīšanās, vai palikt kopā ar Него (kura vienu laiku bija iecerēta kā viņa sieva) vai Olgu Umecku, kas mīl viņu, zināmā mērā atbilst kņaza attiecībām ar Aglaju un Nastasju Fiļipovnu romāna galīgajā tekstā.

Tādējādi trīs no četrām personām, kuras pats Dostojevskis uzskatīja par galvenajiem varoņiem (Miškins, Nastasja Fiļipovna, Aglaja, Rogožlns), kaut arī daža tikai daļēji, tika ieskicētas jau pirmajā redakcijā. Izņēmums ir Rogožina tēls, kurš sākotnējās melnraksta piezīmēs neparādījās. V. S. Dorovatovska-Ļubimova izteikusi visai ticamu pieņēmumu, ka Dostojevskis šo tēlu iecerējis tiesas prāvas iespaidā, jo tieši tolaik tiesāja Maskavas tiigoni Mazurinu, kurš bija nogalinājis juvelieri Kalmikovu. Pirmās ziņas par šo slepkavību presē parādījās jau 1867. gada martā, bet Mazurina lietas materiāli, kas atklāja viņa garīgo seju un visu nozieguma ainu, avīzēs tika publicēti 1867 gada novembri, taisni tajā laikā, kad Dostojevskis atmeta romāna sākotnējos plānus un drudžaini pūlējās izdomāt jaunu sižetu. («Голос», 1867, M» 330, 331, 29— 30 ноября; Дороватовска я Любимова В. С. «Идиот» Достоевского и уголовная хроника его времени. «Печать и революция», 1928, № 3, с. 31—53.)

Dažas Mazurina lietas detaļas Dostojevskis izmantoja tirgoņa — slepkavas tēla un viņa nozieguma apstākļu atainojumā. Tomēr Mazurins, kas nogalināja Kalmikovu aplaupīšanas nolūkā savu sašķobījušos materiālo apstākļu dēļ, nepavisam nebija līdzīgs Dostojevska radītajam dziļi tvertajam un sarežģītajam raksturam. Attēlot «slimīgās kaislības» un Rogožina mokošās cīņas pašam ar. sevi rakstnieku pamudināja nevis tiesas hronika, bet gan viņa paša radošā fantāzija. Kad bija pabeigtas pirmās septiņas «Idiota» nodaļas (kurām, kā Dostojevskis sākumā bija paredzējis, vajadzēja veidot pirmo daļu) un nosūtītas žurnālam «Русский вестник», daudzas romāna turpinājuma detaļas, daži tā tēli un zināmā mērā arī galvenā varoņa tēls Dostojevskim vēl nebija skaidri. «Vispārējos vilcienos plāns ir radīts,» viņš par to rakstīja A. N. Maikovam. «Pavīd tālākās detaļas, kuras mani gaužām kārdina un iekvēlina manī degsmi. Bet veselais? Un varonis? Veselais taču man top saistībā ar varoni. Tā nu ir izveidojies. Man jāizveido tēls. Vai tas izrisināsies rakstīšanas gaitā? Varat iedomāties, cik šausmīgi neviļus iznācis: izrādās, ka nav tikai varonis, bet ir arī varone (Nastasja Fiļipovna. — G. F.), tātad radušies divi varoņi! Un bez šiem varoņiem ir vēl divi raksturi — pilnībā pieskaitāmi pie galvenajām personām, tātad ir gandrīz varoņi (Aglaja un Rogožins. — G. F.). (Blakus personu, par kurām man vajadzīgs skaidrs pārskats, ir bez skaita, bet romānam taču astoņas daļas.) No četriem varoņiem divi manā dvēselē guvuši spilgtus veidolus, viens vēl pilnībā nav ieguvis veidolu, bet ceturtais, tas ir, galvenais, tas ir, pirmais varonis, vēl ārkārtīgi bāls. Varbūt manā sirdī dziji ieaudzis, bet loti grūti atšķetināms. Katrā ziņā laika vajadzētu divtik daudz (tas būtu minimums), lai romānu uzrakstītu.» («Письма», т. 2, с. 61.)

Romāna pirmās nodaļas pilnībā neapmierināja Dostojevski. «Manuprāt, pirmā daļa ir vāja,» viņš rakstīja. «Bet, man šķiet, viens tomēr glābj tas, ka vēl nekas nav sakompromitēts un tālākajās daļās var attīstīties apmierinoši (ai, kaut tā būtu!). Pirmā daļa īstenībā ir tikai ievadījums. Vajag, lai tā kaut zināmā mērā modinātu interesi par tālāko… Otrajā, daļā visam galīgi jānostājas savā vietā (tomēr daudz kas vēl nebūs noskaidrots)… Otrā daļa izšķirs visu: tā ir pati grūtākā.» (Turpat, 61,—62. lpp.)

1868. gada februāra nogalē Dostojevskis pabeidza romāna nākamās deviņas nodaļas, kuras parādījās žurnāla «Русский вестник» februīra numurā (tā kā autora iecere bija mainījusies, šīs nodaļas neveidoja otro daļu, bet gan noslēdza pirmo).

Kad «Idiota» pirmā daļa bija pabeigta, darbā pie romāna iestājās pārtraukums, tam par iemeslu bija rakstnieka paša un viņa sievas slimība, spaidīgie apstākļi, kādos viņi bija nonākuši, dzīvojot ārzemēs, tāpat arī tās radīšanas mokas, ko Dostojevskis izjuta darba procesā. «Šis romāns mani nomoka ārkārtīgi, tā kā neviens no iepriekšējiem; uz to es tieku pārāk lielas cerības,» Dostojevskis atzinās V. M. Ivanovai 1868. gada 24. februārī (7. martā) no Zenēvas rakstītajā vēstulē. («Письма», т. 2, с. 89.)

Par to, kā darbs pie romāna viņu nomocīja un cik lēnām viņš tika uz priekšu, liecina ne tikai daudzās vēstules, kurās viņš sūrojas par gsūto darbu, bet ari Dostojevska piezīmju burtnīca, kuru viņš oo 1868. gada marta līdz novembrim pierakstīja ar uzmetumiem un melnraksta piezīmēm, kas attiecās uz «Idiota» pēdējām daļām. («Из архива Ф. M. Достоевского. Идиог. Неизданные материалы». М.—Л., 1931, с. 96—168.) Kā parāda šī burtnīca, Dostojevskis ilgu laiku svārstījās, pie kura no daudzajiem variantiem palikt romāna turpinājumā, un tikai pakāpeniski rakstnieka prātā nostabilizējās galīgais plāns. Dostojevska iztēlē bija dzimuši vairāki sižetiskie motīvi, kurus viņš vēlāk atmeta; no tiem minami: kņaza precības ar Nastasju Fiļipovnu, Rogožina mīlestība pret Aglaju, Aglajas bēgšana no vecāku mājas pie Gaņas Ivolgina, kņaza laulības ar Aglaju, Nastasjas Fiļipovnas nāve izpriecu namā utt. «Idiota» pēdējo daļu plānos ilgu laiku lielu vietu ieņēma «bērnu klubs», kas bija izveidojies ap kņazu un atradās vīna ietekmē; pēc autora ieceres, bija paredzēta «ārkārtīgi aktīva bērnu līdzdalība» kņaza, Nastasjas Fiļipovnas un Aglajas attiecībās; romāna beigās, pēc Nastasjas Fiļipovnas nāves, kņazam vajadzēja «pilnīgi» nodoties klubam un bērnu audzināšanai.

Daži pieraksti, kas attiecas uz šo darba stadiju, atspoguļo pakāpenisku romāna idejiskās ieceres izveidi un konkretizāciju: kā redzams no šim piezīmēm, Dostojevskis sev izvirzīja uzdevumu romānā plaši atainot Krievijas sabiedrisko dzīvi pēcreformu laikmetā, šim laikmetam raksturīgos sociālos tipus, sociālos un morālos konlliktus. Pēc rakstnieka ieceres, tālu no Krievijas uzaugušajam kņazam vajadzēja sadurties ar sešdesmito gadu krievu sabiedrības dažādajiem slāņiem, lai rorruma varonis un līdz ar viņu arī lasītājs pakāpeniski apjaustu Krievijas pecreformu laikmeta īstenības «sasāpējušos jautājumus». Par to liecina raksturīga piezīme, kas attiecas uz otrās daļas sākumu: «Kņazs atgriežas, viņu mulsina varenie jaunie iespaidi par Krieviju, jaunās rūpes, idejas jaunā situācija, jautājums, ko darīt.» (Turpat, 136. Ipp.) Pēdējos vārdos slēpjas mājiens uz Cerniševska romāna nosaukumu: Dostojevskis itin kā piekrīt Cerniševskim, ka jautājums «ko darit?» ir galvenais jautājums tālaika Krievijas dzīvē, un romānā «Idiots» grib dot savu atbildi uz šo pašu jautājumu.

Vairākos Dostojevska pierakstos ieskicēti atsevišķi svarīgi motīvi, kas likti romāna sižeta un idejas pamatā. Piemēram: «Galvenais uzdevums ir Idiota raksturs Tas jāattīsta. Tā ir romāna pamatdoma. Ka atspoguļojas Krievija… Viņš palīdz N. F. atgūt ticibu dzīvei un ietekmē Rogožinu. Pamodina Aglajā cilvēcību.» (Turpat, 131. un 132. Ipp.) «Ja dons Kihots un Pikviks kā tikumīgi cilvēki modina lasītājā simpātijas un ir izdevušies, tad tāpēc, ka par viņiem jāsmejas. Ja romāna varonis, kņazs, nav smieklīgs, tad viņam piemit cita rakstura iezīme, viņš ir nevainīgs.» «Visi jautājumi, gan kņaza personiskie (kuros bērni ir aktīvi līdzdalībnieki), gan vispārīgie, tiek risināti saistībā ar viņu, un tas ir ļoti aizkustinoši un naivi, jo viskrasākajos, traģiskākajos brīžos, kas skar tieši viņu, kņazs pūlas atrisināt arī vispārīgos jautājumus. NB. Sagatavot daudz atgadījumu un nostāstu!» (Turpat, 120. Ipp.)

Kņazs pēc Dostojevska formulējuma aizvien tiecas «palīdzēt cilvēkam atgūt ticību dzīvei un atdzimt». (Turpat, 144. Ipp.) Šo ideju konkretizē vairāki citi pieraksti: «Kņazs ir tikai pieskāries viņu (citu varoņu. — G. F.) dzīvei… Bet kam vien viņš pieskāries — visur atstājis neizdzēšamas pēdas. Tāpēc arī romānā līdzās galvenajam sižeta ritējumam tik bezgala daudz dažādu likteņstāstu (atklājas visu noslāņojumu misйrables '.» (Turpat, 122. un 123. Ipp.)

Zīmējot Miškina tēlu un attēlojot ar viņu saistītās epizodes, rakstnieks daudz ko izmantojis pats no savas biogrāfijas. Miškinam, tāpat ari dažiem citiem saviem varoņiem rakstnieks liek sirgt ar smago nervu slimību epilepsiju, kura mocīja viņu pašu; Miškina sajūtas pirms

1 Nožēlojamie (r.).

epilepsijas lēkmes atbilst tam, ko, pēc Dostojevska stāstījuma, viņš pārcietis, kad uzbrukusi ši slimība. («Воспоминания о Ф. M. Достоевском» Н. Н. Страхова — «Библиография, письма и заметки из записной книжки Ф. М. Достоевского». СПб., 1883, с. 213—214.) Kā norāda А. G. Dostojevska, autobiogrāfisks raksturs ir ari kņaza mīlestībai pret bērniem, viņa attieksmēm ar nelaiķa tirgotāja kreditoriem, kuri ierodas pie viņa pēc tam, kad viņš saņēmis mantojumu (šīs attieksmes atgādina Dostojevska attieksmes ar viņa nelaiķa brāļā kreditoriem), tāpat autobiogrāfiska ir kņaza jūsma par «lieliskajiēm rakstāmpiederumiem». Miškina atmiņas par to, kā viņš Šveicē sastapies ar bērniem, kas barā skrējuši no skolas, ierosinājuši rakstnieka iespaidi no tā laika, kad viņš dzīvoja Drēzdenē, bet stāstu par iereibušo zaldātu, ar kuru kņazs apmainījās ar krustiem, ierosinājis analogs gadījums 1865. gadā, kad Dostojevskis dzīvoja Pēterburgā un strādāja pie romāna «Noziegums un sods». (Гроссман Л. П. Семинарии по Достоевскому. М.—П., 1923, с. 58—60.)

Jau 1868. gada 20. martā (2. aprīlī) А. N. Maikovam rakstītajā vēstulē Dostojevskis norādīja, ka «daudzas ainiņas» pirmās daļas beigās «nozīmētas no dabas, un daži raksturi nav nekas cits kā portreti, piemēram, Ivolgins, Koļa». («Письма», т. 2, с. 102—103.) Tas pats, domājams, attiecas arī uz vairākām citām nākamo daļu personām, kurām bijuši savi prototipi, kas diemžēl palikuši nezināmi. Izņēmums ir Rogožina māte: kā norāda A. G. Dostojevska, tās prototips bijusi F. M. Dostojevska krustmāte Aleksandra Fjodorovna Kumaņina (1796—1869), bagāta Maskavas tirgoņa sieva, kura mūža beigās palika bērna prātā. (Гроссман Л. П. Семинарий по Достоевскому. М.—П., 1923, с. 60.)

Tāpat kā citos romānos, arī «Idiotā» Dostojevskis parādās kā sava laika Krievijas sabiedriskās dzīves dziļš, patiesīgs un godīgs kritiķis. Ar svelošu naidu romānā attēlots Nastasjas Fiļipovnas «aizgādnis» Afanasijs Ivanovičs Tockis, kura «eiropeiskā» āriene nespēj noslēpt muižnieka, dzimtbūšanas aizstāvja derdzīgos vaibstus. Taču romānā kritiski noraksturota ne tikai muižniecība un augstākā aristokrātija. Dostojevskis «Idiotā» parāda naudas varas pastiprināšanos, atsedz tos vēsturiskos procesus, kas bija saistīti ar kapitālisma attīstību Krievijā. Sai ziņā daudzas romāna ainas un tēli iegūst simbolisku nozīmi. Tāda ir aina, kurā Nastasja Fiļipovna iemet kamīnā Rogožina atvestos simt tūkstošus; tāds ir Gaņas Ivolgina tēls ar savu apslēpto tiekšanos pēc naudas, kuras vārdā viņš spējīgs uz jebkuru zemisku rīcību; tāda simboliska nozīme ir Ļebedeva mutē ieliktajam raksturojumam, ka «viss mūsu laikos dibināts uz mēru»; simbolisks ir ari drūmās Rogožina mājas attēlojums.

Romānā kritizēdams Krievijas īstenību pēcreformu laikmetā, Dostojevskis parāda, ka daudzu simtu un tūkstošu «pazemoto un apvainoto» krūtīs, dažādi izpaužoties, gruzd protests pret dzīves netaisnību. Ar to saistīta ari Nastasjas Fiļipovnas dvēseles drāma. Nastasja Fiļipovna, kas apveltīta ar neparastu skaistumu un prāta spējām, apzinās savu iekšējo skaidrību un pārākumu pār muižnieciski buržuāzisko aprindu cilvēkiem, kuri ir ap viņu. Viņa kaismīgi alkst pēc morālās atdzimšanas, sapņo uzsākt jaunu dzīvi. Taču Nastasjas Fiļipovnas ticību iedragājuši izciestie pazemojumi. Dvēseles dziļumos Nastasja Fiļipovna nevar atbrīvoties no domas, ka viņa ir pazudināts, uz visiem laikiem sakropļots cilvēks. Si cīņa, kas noris Nastasjas Fiļipovnas apziņā, liek viņai drudžaini svaidīties starp Miškinu, kas viņas acīs ir tikumiskās skaidrības simbols, un Rogožinu, kopdzīvi ar kuru viņa uzskata par morālā pazemojuma galējo izpausmi.

Protests pret sociālo netaisnību un cilvēka personības pazemošanu skan arī Ipolita grēksūdzē, kurā viņa pretspars iegūst individuālistiska dumpiguma raksturu. Nabadzībā un izvirtības vidē uzaugušais un agri uz nāvi notiesātais Ipolits kaismīgi tveras pie dzīves, alkst pēc laimes un vienlaikus izjūt mokošu skaudību pret apkārtējiem. Skumjas un izmisums viņā modina sarežģītu un pretrunīgu jūtu gūzmu, kurā cēlās tieksmes un mīlestība pret cilvēkiem jaucas ar ļaunumu, ko radījusi vientulības un bezspēcibas apziņa.

Muižniecības un aristokrātijas pasaulei ar tās nevainojamo «ārējo čaulu», zem kuras slēpjas cietsirdība un tukšums, naudas varas radītajai garīgajai «parastībai» Dostojevskis nostāda pretī Miškina tēlu. Kņazs uzaudzis starp bērniem, saskarsmē ar dabu, tālu no tās muižnieciski buržuāziskās vides, pie kuras viņš pieder pēc savas izcelsmes, un tas pasargājis Miškinu no šīs vides meliem un liekulības. Viņa sirds ir laba, atsaucīga, pilna līdzjūtības pret cilvēkiem neatkarīgi no viņu bagātības un tā, pie kādas kārtas viņi pieder. Jepančinu sulainis un ģenerāļa ģimene, Aglaja un Nastasja Fiļipovna, Rogožins un Gaņa Ivolgins, Burdovskis, kam dzīve nodarījusi pāri, un «nogrēkojusies» zemnieku meitene Marī ir vienlīdz tuvi Miškinam, viņš tajos saskata tādu pašu cilvēku kā viņš pats, kurš aizvien jūt lidzi citu' bēdām.

Bērnībā kņazam ir lemts pamesta, vientuļa, slima bērna liktenis, un viņš iepazīst sūras ciešanas, ko rada atstumtība un pazemojumi. Tāpēc viņš ir tik iejūtīgs pret visiem apvainotajiem un nelaimīgajiem. Rakstnieks kņazam liek izteikt protestu, nosodīt sabiedrības necilvēcīgo izturēšanos pret noziedznieku, pret kritušu sievieti, pret slimu cilvēku, pret bērnu.

Romānā skaidri izpaudušās arī Dostojevska pasaules uzskata vājās puses: viņam raksturīgā samierināšanās un ciešanu idealizēšana, revolucionāro cīņas ceļu un cīņas līdzekļu noliegšana. Iepriekš citētajā S. A. Ivanovai 1868. gada 1. (13.) janvāri rakstītajā vēstulē Dostojevskis pasvītro, ka par brīnišķīgā cilvēka augstāko ideālu viņš uzskata Kristu. Romāna melnraksta piezīmēs Dostojevskis arī savu galveno varoni nosauc par «kņazu Kristu», jo kņazs romānā nevis saceļas, nevis aicina uz darbību, bL't sociālajai pazemošanai, beztiesībai, savtīgumam un tumšajām, postošajām kaislībām nostāda pretī samierināšanos un pazemību A S. Doļiņins izteicis pieņēmumu, ka daudziem Miškina biogrāfijas momentiem, par kuriem viņš stāsta pirmās daļas sestajā nodaļā (draudzībai ar bērniem, epizodei ar Marī), rakstnieks ierosmi smēlis evaņģēlijā, tāpēc arī viņš Miškinu raksturojis kā «kņazu Kristu», (Предисловие А. С. Долинина к «Письмам» Достоевского, т. 1. М.—Л., 1928, с. 14.)

«Galvenais (kņaza. — G. F.) sociālās pārliecības faktors ir tas, ka viņš neatzīst ekonomisko mācību par atsevišķa cilvēka labdarības velilgumu. Gluži pretēji, viss atkarīgs no atsevišķa cilvēka rīcības,» Dostojevskis raksta romāna uzmetumos. («Из архива Ф. M. Достоевского. Идиот. Неизданные материалы». М.—Л., 1931, с. 108.) Revolucionārie demokrāti apgalvoja, ka glābt sabiedrību var nevis «atsevišķu cilvēku labdarība», nevis filantropija, bet vienīgi tautas masu revolucionārā cīņa. Bet Dostojevskis aicināja pāraudzināt cilvēku reliģisko, kristiānisko ideālu garā. Viņš noraidīja revolucionārās cīņas ceļus un līdzekļus.

Divas romāna epizodes (kā noskaidrojuši V. S. Dorovatovska-Ļubimova un S. S. Borščevskis) tieši atspoguļo idejisko polemiku ar sešdesmito gadu progresīvo sabiedrisko domu, un tajās sastopamas norādes uz konkrētajiem faktiem, kas saistīti ar tālaika idejiskajiem strāvojumiem. Vienā no šīm epizodēm, kuru pats Dostojevskis 1868. gada 22. jūnijā (4. jūlijā) A. N. Maikovam rakstītajā vēstulē nosaucis par «epizodi ar mūsdienu pozitīvistiem no visradikālākās jaunatnes», Miškinu apmeklē «Pavliščeva viltus dēls» Burdovskis un vairāki viņa draugi (2. daļa. VII—X nodaļa). Burdovski un viņa biedrus, kuru tēlos Dostojevskis gribējis atveidot demokrātiskās jaunatnes pārstāvjus, viņš rāda karikatūriskā apgaismojumā un visu šo epizodi piesātina ar polemiskiem izlēcieniem, kas vērsti pret sešdesmito gadu žurnālistikas revolucionāri demokrātiskajām idejām, pret materiālismu un ateismu, «sieviešu emancipācijas» aizstāvjiem, «saprātīgā egoisma» teoriju utt. Norādīto nodalu tekstā sastopami polemiska rakstura izlēcieni pret Cerniševska romānu «Ko darīt?», satīrisko žurnālu «Искра», M. J. SaltikovuŠčediinu (skat. tālāk paskaidrojumos 269., 274., 294. lpp.). Burdovski un viņa biedrus pielīdzinādams Gorskim un Daņilovam, kuru vārdi figurēja sešdesmito gadu tiesu hronikā, Dostojevskis centās pierādīt, ka materiālisma teorijas, kas bija izplatītas krievu sabiedrības demokrātiskajā daļā, itin kā viegli varēja tikt izmantotas nozieguma attaisnošanai un novest jaunatni pie «prāta svārstīšanās» (šo maldīgo domu Dostojevskis pauda jau romānā «Noziegums un sods»).

Otra epizode, kas tieši sasaucas ar tālaika ideju sadursmēm, ietverta romāna nodaļā, kurā Ļebedevs kņaza dzimšanas dienā tulko apokalipsi (3 daļa, IV nodaļa) Vēršoties pret 19. gs. cilvēces zinātnisko un «praktisko» ievirzi, kuras simbols ir «dzelzceļi» un «rati, kas pieved maizi cilvēcei», Ļebedevs atsaucas uz А. I. Hercena un V. S. Pečorina strīdu, kas atspoguļojas abu sarakstē 1853. gadā (šo saraksti А. I. Hercens pirmo reizi publicējis almanahā «Полярная звезда» (№ 6, Londona, 1881 g., 259.-272. Ipp.; par to, ka Dostojevskis 1867. gada aprīlī Drēzdenē lasīja šo almanaha «Полярная звезда» numuru, skat. Дневник А. Г. Достоевской, 1867, M.f 1923., с. 29), un šī sarakste parādīta viņa grāmatas «Pagājība un apcere» nodaļā «Paer V. Petchcrine»). Vēstulēs Hercenam V. S. Pečorins, atzīdams, ka buržuāziskā sabiedrība nes sev līdzi «materiālās civilizācijas tirāniju» un garīgās dzīves panīkumu, izdarīja kļūdainu secinājumu, ka cilvēcei glābiņš jāmeklē nevis zinātnē, bet reliģijā. Pretstatā Pečorinam, kurš buržuāzisko civilizāciju kritizēja no romantisma pozīcijām, Hercens pamatoti pierādīja, ka zinātne, tehnika, rūpniecība, ko radījusi buržuāziskā sabiedrība, ir spēcīgas, progresīvas sabiedriskās attīstības sviras, kas cilvēce; palīdzēs atbrīvoties no muižnieku un buržuāzijas kundzības. Hercens pierādīja, ka nevis zinātne, tehnika, rūpniecība, kas patiesībā atbrīvos cilvēci no ciešanām, bet gan nevienlīdzība un buržuāziskais īpašums ir īstie darbaļaužu apspiešanas iemesli.

Solidarizējoties ar «vientuļo domātāju» Pečorinu, Ļebedevs romānā nostājas pret Hercena zinātnes apoloģiju. Tāpat kā Pečorins, Dostojevskis ar Ļebedeva muti aizstāv reliģiju kā sabiedriskās dzīves nepieciešamu stūrakmeni. (Д о p о в а т о в с к а я Л к» б и м о в а В С. Достоевский и шестидесятники, krājumā «Достоевский», груды ГАХН. М , 1928, с. 27—33; Борщевский С. С. Щедрин и Достоевский, История их идейной борьбы. М , 1956, с. 164—173, 216—220.)

Vispār «Idiots» pieder pie tiem Dostojevska romāniem, kur sevišķi daudz tiešas atsaukšanās uz sabiedriskās dzīves notikumiem. Varoņu sarunās šeit tiek apspriesti daudzi temati, kas ļoti aktuāli sešdesmito gadu otrajā pusē (jaunā tiesvedības kārtība, kas stājusies spēkā pēc 1864. gada tiesu reformas, kura ievedusi zvērināto tiesu, advokatūru, atklātas tiesas sēdes utt.; noziegumu skaita palielināšanās un noziegumu rakstura komplicēšanās, pastiprināts akciju sabiedrību un banku pieaugums, augļošanas ieviešanās, nāves sods utt.) Biežāk nekā iepriekšējos romānos «Idiota» autors iejaucas darbībā, iesprauzdams savus komentārus: tā romāna trešo un ceturto daļu ievada speciālas nodaļas, kas uzrakstītas kā autora atkāpes. Tajās izklāstītas Dostojevska domas par tālaika sabiedrisko dzīvi, viņa priekšstati par romānista uzdevumiem, par romānā attēloto raksturu tipiskumu utt.

Tomēr autora viedoklis romānā jūtams ne tikai šajās speciālajās nodaļās, kas izskaidro lasītājam romāna tekstu. Dostojevskis arī citās romāna «Idiots» lappusēs parādās ne tikai kā mākslinieks, bet arī kā domātājs, kas sludina savas idejas. Miškinam un vairākām citām personām (Ļebedevam, ģenerālienei Jepančinai, Jevgeņijam Pavlovičam Radomskim) daudzās romāna epizodēs rakstnieks liek paust uzskatus, izteikt vērtējumus un spriedumus, kuriem var sameklēt paralēlus uzskatus, vērtējumus un spriedumus gan Dostojevska sešdesmito un septiņdesmito gadu vēstulēs, gan viņa publicistikā. Tā, starp citu, Jevgeņijs Pavlovičs izsaka kritiskas piezīmes par liberāliem, un kņazs ar viņu ir vienis prātis (3. daļa, I nodala). Jevgeņijs Pavlovičs un Miškins asi kritizē krievu muižnieku liberālismu. Taču, ignorēdami vēsturisko patiesību, viņi «liberālus» identificē ar «sociālistiem», vieniem un otriem piedēvēdami vienaldzību pret tautu, un apgalvo, ka nācija «neko neatzīs no visa tā, ko darījuši muižnieki un semināristi». Sīs Jevgeņija Pavloviča un Miškina domas sasaucas ar Dostojevska noskaņojumu, kas atspoguļojas viņa 1867. un 1869. gadā A. N. Maikovam un N. N. Strahovam rakstītajās vēstulēs, kurās sastopama vesela rinda uzbrukumu sešdesmito gadu liberāliem un demokrātiem. («Письма», т. 2, с. 27—28, 31—32, 47 и др.)

Visam romānam caurvīto bezgala daudzo idejiski filozofisko vispārinājumu un atkāpju ķēdē noslēguma posms ir kņaza runa Jepančinu vieSistabā (4. dala, VII nodala). Šeit pirmo reizi parādās viss sabiedriski politisko un filozofisko ideju komplekss, kas raksturīgs Dostojevska daiļrades vēlīnajam periodam.

Savā runā pieskaroties tematam par Krieviju un Eiropu, tautu un augstākajām šķirām, katolicismu un sociālismu, kņazs visus šos jautājumus risina Dostojevska reakcionārās «augsnes teorijas» ideālu garā Miškins pierāda, ka Eiropas sabiedrība jau viduslaikos zaudējusi «reliģijas morālo varu», kura, pēc Dostojevska uzskata, ir sabiedriskās dzīves pamats. Tāpēc radusies tieksme apvienot cilvēkus ar «zobenu un asinīm» — tieksme, kura, pēc rakstnieka apgalvojuma, kā sarkans pavediens vijas cauri visai Rietumeiropas civilizācijas vēsturei. Noliegdams atšķirību starp apspiedēju varu pār apspiestajiem un revolucionāro vardarbību, ar kuras palīdzību tautas masas tiek atbrīvotas no apspiedēju kundzības, Dostojevskis apgalvo, ka sociālisms esot Romas katolicisma attāls pēctecis, jo tie abi atzīstot vardarbības lomu vēsturē. Rakstnieks liek Miškinam revolūcijai un šķiru cīņai nostādīt pretī aicinājumu valdošajai šķirai «pilnveidoties», tātad visreakcionārāko slavofilisko utopiju par vienotību starp patvaldību un tautu, apspiestajiem un apspiedējiem. Augstu novērtēdams Krievijas vēsturisko lomu, sapņodams par to, ka krievu tauta palīdzēs citām tautām sasniegt vispārēju laimi, Dostojevskis apgalvo, ka šo laimi nesīs nevis revolūcija, nevis sociālisms, bet gan pareizticības ideālu īstenošana.

Reakcionāri utopisko uzskatu Sistēma, kas atspoguļota Miškina runā, tiek attīstīta tālāk «Rakstnieka dienasgrāmata» un plaši izvērsta romānos «Velni» un «Brāji Karamazovi».

1869. gada janvārī pabeidzis darbu pie romāna «Idiots», Dostojevskis izjuta dziju neapmierinātību. «Ar romānu es neesmu apmierināts; tas nav izteicis ne desmito daju no tā, ko gribēju izteikt, kaut gan es no romāna neatsakos un man līdz pat šim brīdim ir mīļa mana neizdevusies doma,» viņš 1869. gada 25. janvāri (6. februārī) rakstīja S. A. Ivanovai «Письма», т. 2, с. 160). Atzīmēdams romāna trūkumus, Dostojevskis 1869. gada 8. (20.) martā rakstīja, ka «tādā mērā» par tiem dusmojoties uz sevi, ka gribot «pats par savu darbu uzrakstīt kritiku» [Turpat, 175. Ipp.)

Kaut gan Dostojevskis bija neapmierināts ar romānu, viņš vēstulēs dedzīgi aizstāvēja savu radošo metodi, kurā vērojums apvienots ar intuīciju, tāpat arī sava galvenā varoņa «sakņojumu īstenībā».

Atzīdams, ka Miškina tēlam un daudziem romāna notikumiem piemīt «fantastisks» raksturs, Dostojevskis centās pierādīt šīs īpatnības ciešo sakaru ar to, ka pašai Krievijas sabiedriskajai dzīvei viņa attēlotajā laikposmā ir «fantastisks» raksturs. «Vai patiesi mans fantastiskais Idiots nav īstenība, turklāt pati ikdienišķīgākā! Taisni tagad tādiem raksturiem jāparādās mūsu sabiedrības slāņos, kas atrauti no zemes un patiešām kļūst fantastiski. Taču nav nemaz ko runāt! Romānā daudz kas uzrakstīts steigā, daudzas vietas stieptas un neizdevušās, tomēr šis tas ir arī veiksmīgs. Es neaizstāvu romānu, es aizstāvu savu ideju.» (Turpat, 170. Ipp.)

Rakstnieks uzskatīja, ka augstāko šķiru un sabiedrības izglītotās daļas atrautība no tautas postoši ietekmē garīgo dzīvi, rada iluzoriskuma un «fantastiskuma» iezīmes, sabiedriskajām parādībām piešķir neveselīgas izpausmes. Tāpēc rakstniekam radās nepieciešamība attēlot sarežģītus, pretrunu pilnus, brīžiem «fantastiskus» raksturus, pie tiem Dostojevskis pieskaitīja ne tikai tādas romāna personas kā Nastasja Fiļipovna, Rogožins vai Ļebedevs, bet arī pašu Miškinu.

Kaut gan rakstnieks atzina, ka romānam ir «trūkumi», viņš tomēr augstu vērtēja «Idiota» ieceri. Par to liecina A. G. Kovneram pēc ilgāka laika — tas ir, 1877. gada 14. februārī rakstītā vēstule. «Jūs izsakāt spriedumu par maniem romāniem …» Dostojevskis šeit rakstīja. «Man sagādāja prieku, ka Jūs «Idiotu» uzskatāt par labāko no visiem. Ziniet, šādu spriedumu esmu jau dzirdējis savas piecdesmit reizes, ja ne vairāk. Grāmatu katru gadu pērk un pat ar katru gadu vairāk. Es tagad par «Idiotu» ierunājos tāpēc, ka visiem, kas to novērtējuši kā manu labāko sacerējumu, piemīt savdabīga mentalitāte, kas aizvien mani ļoti pārsteidz un man patīk.» («Письма», т. 3, M.—Jl., 1934, с. 225—256; «Воспоминания А. Г. Достоевской», М.—Л., 1925, с. 125.)

Pirmās atsauksmes par «idiotu», kuras dzirdēja Dostojevskis, bija viņa draugu N. N. Strabova un А N Maikova atsauksmes Šis atsauksmes abi steidzās dot savās vēstulēs Doslojevskim, atbildot uz viņa vaicājumiem, kādu iespaidu uz viņiem atstājis romāns N. N. Strahovs atzinīgi novērtēja romāna sākumu, kurā neatrada «nekādus trūkumus», («Шестидесятые годы». Материалы nc истории литературы и общественному движению, изд АН СССР, М—Л., 1940, с. 258—259.) Maikovs 1868 gada februāra beigās rakstīja Doslojevskim, ka romānam ir «panākumi», tas viņu kopējo Pēterburgas draugu aprindās modinājis «ziņkāri» un saistījis «uzmanību» Taču drīz vien — 14 marta vēstulē Maikovs izteica Doslojevskim veselu rindu kritisku piezīmju, pārmetot viņam to, ka daudzi romāna notikumi parādīti «fantastiskā» apgaismojumā. «Februāra numurā izlasīju «Idiota» pirmās daļas otro pusi,» Maikovs rakstīja. «Iespaids ir tāds: briesmīgi spēcīgi, ģeniāli uzplaiksnījumi (piemēram, Idiotam cirstais pliķis un viņa atbilde, tāpat daudz kas cits), tomēr visā darbībā ir vairāk iespējamības un ticamības nekā patiesības. Ja gribat zināt, tad visreālākā persona ir Idiots (vai jums tas liksies dīvaini?), visi pārējie itin kā dzīvo fantastikas pasaulē, visiem piešķirts spilgts, tomēr tāds kā fantastisks, neparasts mirdzums. Lasīt gribas aizgūtnēm un tajā pašā laikā negribas ticēt. «Noziegums un sods», taisni otrādi, itin kā noskaidro dzīvi, pēc tā izlasīšanas it kā dzīvē viss top skaidrāks… Taču cik spēcīgi, cik daudz brīnišķīgu vietul Cik lielisks ir Idiotsl Un visas personas ir ļoti spilgtas, raibas — tikai tās apgaismotas ar elektrisko gaismu, kurā visparastākā pazīstamā seja, parastās krāsas iegūst pārdabisku mirdzumu, un tajās gribas ieskatīties it kā no jauna . .. Romānā ir tāds apgaismojums kā gleznā «Pompejas pēdējā diena»; gan lieliski, gan interesanti (neparasti interesanti, aizraujoši) un reizē — svešādi!» (Достоевский Ф. M. «Письма*, т. 2, с. 413 un 419.)

Nākamajās vēstulēs Dostojevskim Maikovs tāpat atzīmēja «lielo mākslinieka meistarību», ko rakstnieks pierādījis, izteica pārliecību, ka viņa «atskārstā» ideja ir «grandioza». Taču tajā pašā laikā šajās vēstulēs Maikovs vēl noteiktāk atkārtoja pārmetumu, ka «personas ir fantastiskas», šo pārmetumu izteikdams romāna lasītāju vārdā. (Turpat, 426. lpp.; «Достоевский. Статьи и материалы». Л., 1925, с. 351.)

Par to, ka lasītāji labi uzņēmuši «Idiota» pirmo daju, liecina Dostojevska jaunības drauga S. D. Janovska 1868. gada 12. aprīlī no Maskavas rakstītā vēstule: «… visi daudzie lasītāji neapšaubāmi ir lielā sajūsmā! Klubā, mazajos salonos, dzelzceja vagonos (es taču pastāvīgi braukāju un tikai nupat šajās dienās esmu atgriezies no Tambovas) — visur un no visiem to vien dzird: vai jūs esat lasījis Dostojevska pēdējo romānu? Tas ir kaut kas brīnišķīgs, nekādi nevar atrauties līdz pat pēdējai lappusei.» (Turpat, 375. lpp.)

Presē par «Idiotu» neparādījās sevišķi daudz kritikas atsauks raju.

Gandrīz visas avīzes (tāpat kā Dostojevska draugi viņam rakstītajās vēstulēs) romāna pirmo daļu novērtēja atzinīgi. Liberālās avīzes «Голос» recenzents rakstīja, ka, spriežot pēc sākuma nodaļām, romāns, «kā rādās, būs interesantāks par «Noziegumu un sodu», kaut gan tam piemit tie paši trūkumi — arī tas ir mazliet stiepts, un tajā bieži atkārtojas viena un tā pati dvēseles vibrācija». Kņazu Miškinu recenzents uzskatīja par «tipisku personu», kas «tik plašā mērā mūsu literatūrā sastopama laikam §an pirmo reizi», kaut gan dzīvē «nepavisam nav nekas jauns». Taču. kā liecina recenzenta dotais Miškina raksturojums, Dostojevska ieceri viņš nebija sapratis. Miškinā viņš saskatija cilvēku, kurš apveltīts ar «gudru prātu un cēlu sirdi», bet kuram trūkst «sadzīves takta», spējas «pielāgoties cilvēkiem un apstākļiem», un tāpēc viņš kaitē sev un citiem. («Голос», 1868, .Nb 47.)

Drīz pēc avīzes «Г олос» par jauno romānu cildinošu atsauksmi deva izdevums «Биржевые ведомости». Feļetona «Sabiedriskās dzīves hronika» anonīmais autors rakstija, ka no romāna «tālu atpaliek viss, kas beietristikā šogad parādījies citos žurnālos. Dziļā psiholoģiskā analizē, kura vispār raksturīga visiem Dostojevska kg. sacerējumiem un jo sevišķi viņa «Noziegumam un sodam», jaunajā romānā sasniegusi pilnības kalngalu.» («Биржевые ведомости», 1868, № 46, 18 февраля.)

Izdevuma «Русский инвалид» recenzents А. P-ns «Idiota» ieceri noraksturoja kā «ļoti veiksmīgu domu, kaut ari tā sliecas uz patoloģiju». «Jau ar pirmajām rindām,» viņš paziņoja, «visas simpātijas pieder Miškinam… Grūti uzminēt, ko autors darīs ar šo oriģinālo personu, cik reljefi viņam izdosies uz mūsu samākslotās dzives fona parādīt nemākslotu raksturu, tomēr jau tagad var sacīt, ka romānu lasīs ar lielu interesi.» («Русский инвалид», 1868, № 52.)

Saturīgākā no visām atsauksmēm, kas presē parādījās par romāna pirmo daļu, bija izdevuma «Харьковские губернские ведомости» recenzenta atsauksme, kurā pasvītrots romāna sabiedriskais satvars: «Jau ar pirmajām rindām lasītāju ieinteresē stāstījums, un, jo tālāk viņš lasa, jo viņa interese pieaug. Lasītāja skatienam atklājas vesela rinda patiešām dzīvu cilvēku, kas uzticīgi tai augsnei, kurā viņi attīstījušies, tai videi, kurā veidojusies viņu garīgā pasaule, turklāt šie cilvēki nāk nevis no vienām aprindām, bet pieder pie visdažādākajiem sabiedrības noslāņojumiem un viņiem ir dažāda garīgā attīstība un morāle; tie ir gan simpātiski cilvēki, gan tādi, kuros grūti saskatīt kaut mazāko līdzību ar cilvēcisku būtni, beidzot, tie ir nelaimīgi cilvēki, kuru attēlošanā autors aizvien parādījis lielu meistarību… Dzīves virpulī, kurā autors iegrūž savu varoni, idiotam neviens nepievērš uzmanību, taču, tiklīdz citi cilvēki nonāk saskarsmē ar varoni, viņa personība parādās visā savā tikumiskajā skaistumā un viņam uz citiem ir tik spēcīga ietekme, ka darbības personas nomet savaldības masku un skaidri parāda savu īsto morālo seju. Ap varoni, kurš visam aktīvi darbojas līdzi, norisinās dramatiski notikumi, Pēc romāna pirmās daJas vien grūti spriest, kā autors iecerējis izveidot savu sacerējumu, bet romāna iecere, kā redzams, ir plaša, vismaz šis bērnišķīgi nepraktiskā cilvēka tips visā savā patiesības un morālās skaidrības skaistumā mūsu literatūrā tik plašā mērogā parādās pirmo reizi.» («Харьковские губернские ведомости», 1868, № 41; paraksts «К».)

Vienīgi V. Р. Bureņins rakstu sērijā par preses izdevumu saturu, avīzē «С.-Петербургские ведомости» novērtēja romānu kā «neveiksmīgāko» no visiem Dostojevska sacerējumiem. Bureņins uzskatīja, ka romāns ir «beletristiska kompilācija, kas salipināta no daudzām personām un notikumiem, itin nemaz nerūpējoties par jebkādu māksliniecisku uzdevumu». Pārmezdams Dostojevskim, ka viņa galvenie varoņi ir «anomālijas parasto ļaužu vidū», Bureņins, kurš toreiz pieslējās demokrātiskajai nometnei, ņēma savā aizsardzībā tālaika jaunatni, kuras centienus, pēc kritiķa domām, gribēja «apkaunot» Dostojevskis. Bureņins rakstīja, ka «Idiotā» attēlotās jaunatnes raksturi esot «visīstākais romānista subjektīvās fantāzijas auglis» un varot «tikai nožēlot šo fantāzijas kļūmīgo ievirzi». Bureņins negatīvi novērtēja ari fantastiskos elementus «Idiota» stilā, nopeldams dažas «nedabiskas un teiksmainas» situācijas un ainas, kurām piemītot «fantasmagorijas» raksturs. («С.-Петербургские ведомости», 1868, № 53, № 92 и № 250; paraksts «Z».)

Ja romāna pirmās nodaļas laikraksti uzņēma labvēlīgi, tad par nākamajām daļām tālaika kritika nedeva novērtējumu. Pēc romāna publicēšanas mēnešrakstā «Русский вестник» par to neparādījās neviena kritiska atsauksme.

Šī kritikas klusēšana izskaidrojama ar Dostojevska sarežģīto pozīciju sabiedriskajā un literatūras jomā: liberālā un konservatīvā kritika apjauta romāna atmaskojošo spēku, un tas mulsināja tās pārstāvjus; tajā pašā laikā Dostojevska moralizējošās un reliģiskās idejas, kas atspoguļotas «Idiotā», rakstnieka uzbrukumi demokrātiskajai jaunatnei un viņa polemika ar sešdesmito gadu revolucionārajiem demokrātiem bija par traucēkli tam, lai progresīvā un demokrātiskā prese varētu pienācīgi novērtēt romāna stiprās puses.

,Kā parāda iepriekš minētās atsauksmes, kritikai grūtības sagādāja arī romāna «Idiots» stila analīze: ļoti daudzi kritiķi iebilda pret to, ka romānā reālais apvienojas ar fantastisko, — tas atzīmēts gandrīz visās rakstnieka laikabiedru atsauksmēs.

Kritikas klusēšana un lasītāju pretrunīgie vērtējumi, kuros interese un sajūsma mijās ar iebildumiem un pārmetumiem, ka romāns nepārliecina (par ko Dostojevskim rakstīja Maikovs), romānistu ļoti sarūgtināja. Tas viņu pamudināja 1869. gadā rakstītajās vēstulēs vairākkārt runāt par to, ka «Idiots» «cietis neveiksmi». Dostojevskis bija cerējis, ka Strahovs dos romāna novērtējumu, bet tas solījumu nepildīja un vilcinājās rakstīt kritiku. Ar «neveiksmi» izskaidrojams arī tas, ka Dostojevskis romāna atsevišķā izdevuma klajā laišanu atlika uz 1874. gadu.

Neapmierinātību ar «Idiota» vērtējumu tālaika kritikā Dostojevskis izteica 1876. gada piezīmju burtnīcā. «Mani vienmēr atbalstījusi nevis kritika, bet lasītāji,» viņš šeit rakstīja. «Kurš no kritiķiem zina «Idiota» nobeigumu — šo spēcīgo ainu, kāda literatūrā nav atkārtojusies? Nu, bet lasītāji zina…» (Центральный roc. архив литературы и искусства, ф. 212, оп. I, ед. хран. 16; записная тетрадь №12.)

Pirmo reizi «Idiotu» presē pienācīgi novērtēja M. E. SaltikovsSčedrins. Par Omuļevska romānu («Soli pa solim») uzrakstītajā anonīmajā recenzijā «Svetlovs, viņa uzskati, raksturs un darbība», kas ievietota žurnālā «Отечественные записки» (1871, N? 4, с. 300—308), Ščedrins apbrīnojami dziļi atsedza «Idiota» ideju un noraksturoja Dostojevska talanta stiprās un vājās puses, kuras rakstnieks parādījis šajā romānā. «Ar dziļi tverto ieceri, morāles problēmu plašo risinājumu,» rakstīja Ščedrins, «mūsu literatūrā šis rakstnieks nostājas pilnīgi savrup. Viņš ne tikai atzīst, ka intereses, kuras satrauc mūslaiku sabiedrību, ir likumīgas, bet iet pat tālāk, ielūkojas noģiedas un nojausmas sfērā, kas atklāj nevis pašreizējos cilvēces mērķus, bet gan tās meklējumus attālākā nākotnē.» Kā pierādījumu tam Ščedrins min romānu «Idiots», kurā Dostojevskis «mēģinājis attēlot tādu cilvēku, kas sasniedzis pilnīgu tikumisko un garīgo līdzsvaru».

Ščedrins rakstīja, ka salīdzinājumā ar uzdevumu, kuru risināt uzņēmies Dostojevskis, zināmā mērā «kļūst maznozīmīgas visas sieviešu darba, materiālo vērtību sadalīšanas, domu brīvības problēmas…». «Tas,» satīriķis rakstīja, «tā sakot, ir gala mērķis, un salīdzinājumā ar to pat visradikālākie visu pārējo sabiedrības aktuālo uzdevumu atrisinājumi šķiet vienīgi kā starpstacijas.» Taču tajā pašā laikā Ščedrins ar rūgtumu norādīja uz kliedzošajām pretrunām, kuras, tāpat kā citos rakstnieka sacerējumos, atklājās romānā «Idiots». «Un vai zināt? Lai cik gaismots būtu šis uzdevums, kas ietver sevī visas progresa pārejas formas, Dostojevska kungs,» Ščedrins rakstīja, «ne mazākā mērā nekautrēdamies, tepat sagrauj savu pasākumu, apkaunojošā gaismā parādīdarhs tos cilvēkus, kuru centieni pilnībā vērsti uz to pusi, kurp, acīm redzot, lido ari autora sirdsdomas. Banāla ņirgāšanās par tā dēvēto nihilismu un naids pret nekārtībām, kuru cēloņi aizvien paliek nenoskaidroti, — tas viss Dostojevska kunga sacerējumā ņudz līdzīgi traipiem, kas viņam nemaz nav raksturīgi, un blakus ainām, kurās rakstnieks ir liels mākslinieks gaišreģis, parādās skati, kas liecina par pārāk vienpusīgu un nenopietnu dzīves parādību izpratni.» (Щедрин H. (M. E. Салтыков), Поли, собр. соч., т. VIII. М., 1937, с. 438.)

Tādējādi Ščedrins izteica domu par ciešo sakarību starp jautājumiem, kas satrauca krievu sabiedrības progresīvo dalu, un Dostojevska mākslinieciskajiem meklējumiem. Tieši krievu progresīvā revolucionārā un sociālistiskā doma dedzīgi pūlējās atrast ceļu uz tādu sabiedrisko iekārtu, kas radītu apstākļus brīvas, harmoniskas personības attīstībai. Nikni un netaisnīgi uzbrukdams sešdesmito gadu revolucionāriem, Dostojevskis (kā pareizi aizrādīja Ščedrins) atsacījās atzīt par reālu to vienīgo ceļu, kurš sapni par personības un sabiedrības harmonisku attīstību patiešām varēja pārvērst īstenībā.

To, ka Ščedrins «Idiotu» uzskatīja par «Dostojevska labāko sacerējumu», viņš sacīja L. F. Panteļejevam. Panteļejevs šādiem vārdiem atstāsta satīriķa mutisko atsauksmi par «Idiotu»: «Tas ir ģeniāli iecerēts darbs; tajā daudz apbrīnojami labu vietu, bet vēl vairāk neveiksmīgi izteikta un nejēdzīgi sasteigta.» (Пантелеев Л. Ф. Из воспоминаний прошлово, книга вторая. СПб., 19U8, с. 156.)

«Idiotu» augstu novērtēja arī Ļevs Tolstojs. Rakstnieks S. T. Semjonovs pastāsta, ka, atbildēdams uz kāda sava paziņas aizrādījumu, it kā kņazs Miškins un cars Fjodors Joannovičs А К. Tolstoja lugā esot līdzīgi tēli, Ļ. N. Tolstojs sacīja: «Tas nav taisnība, nekā tamlīdzīga itin nevienā rakstura vilcienā …» Miškins, pēc Ļ. N Tolstoja atzinuma, ir «briljants», kura vērtība tiem, «kam patīk briljanti, sniedzas tūkstošos». (Семенов С. Т. Воспоминания о Л. Н. Толстом. СПб., 1912, с. 82.)

Romāns «Idiots» pieder pie tiem Dostojevska sacerējumiem, kuri sevišķi daudz tikuši pārstrādāti skatuvei («Idiota» pirmsrevolūcijas laika dramatizējumu sarakstu skat. izdevumā: «Достоевский». Однодневная газета русского библиологического общества. П., 1921, с. 29). Pirmie «Idiota» iestudējumi parādījās Maskavā, Mazajā teātrī, 1899. gada 11. oktobrī un Pēterburgā, Aleksandras teātri, tā раза gada 4. novembri. Abos teātros bija izmantots viens un tas pats V. Krilova un S. Sutugina inscenējums, par kura literāro vērtību toreizējā prese deva negatīvas atsauksmes (recenziju sarakstu par šo inscenējumu skat. grāmatā: «Музей памяти Феодора Михаиловича Достоевского в ими. Российском историческом музее. 1846—1903. Составила А. Г. Достоевская», СПб., 1906, с. 308—311). Maskavā galvenās lomas tēloja: Jermolova (Nastasja Fiļipovna), Jabločkina (Aglaja),. Vasiļjevs (Miškins), Padarins (Rogožins), Sadovskis (Ferdiščenko), Makšejevs (ģenerālis Ivolgins); Pēterburgā galvenās lomas tēloja. Savina (Nastasja Fiļipovna), Komisarževska (Aglaja), Apo lonskis (Miškins). Daļskis (Rogožins), Varlamovs (Ferdiščenko), Med vedevs (ģenerālis Ivolgins), Jurjevs (Gaņa).

No turpmāko «Idiota» inscenējumu galveno lomu tēlotājiem atzīmējami N. N. Hodotovs un L. M. Leonidovs (kņazs Miškins), V. N. Pašennaja, E. N. Gogoļeva, S. M Timē (Nastasja Fijipovna), Stepans Kuzņecovs un Kondrats Jakovļevs (Ferdiščenko).

Pirmie «Idiota» tulkojumi ārzemju valodās (angļu un dāņu) parādījās 1887. gadā. 1889. gadā iznāca tulkojums vācu valodā, 1902. gadā — tulkojums itāliešu valodā.

8. lpp, Eidkūņi — prūšu dzelzceļa stacija uz toreizējās Prūsijas

un Krievijas robežas.

10.    lpp Frankēšana — vēstules apdrošināšanas maksas samaksāšana uz priekšu.

11.   lpp. Karamzina vēsturē noteikti var atrast. — Miškinu uzvārds patiešām atrodams N. M. Karamzina grāmatā «Krievijas valsts vēsture». (Строев П. M. Ключ к «Истории государства Российского» И. М. Карамзина, ч. I. М., 1835, с. 252.)

Viensētnieks — viena no valsts zemnieku kategorijām dzimtbūšanas laikos; šiem zemniekiem piederēja sīki zemes gabali (parasti viena sēta), un viņiem bija tiesības iegūt savā īpašumā dzimtcilvēkus. Viensētnieki cēlušies no zemāko slāņu dienesta muižniekiem, kuri no 16 līdz 17. gadsimtam karadienestā kalpojuši kā robežsargi uz Maskavas valsts robežas.

19. lpp. … cilvēkam «bez glaimiem padevīgam». — Domāta devīze uz А. A. Arakčejeva ģerboņa («Bez glaimiem padevīgs»), Sal. Puškina epigrammu «Par Arakčejevu» («Visu Krieviju viņš nomāc…») (1817—1820)

25. lpp. Te par liesām tagad daudz runā. — Pēc 1864. gada tiesu reformas vecās kārtu tiesas bija aizstātas ar tiesu institūtiem, kas kopēji visām kārtām. Jaunajās tiesās atšķirībā no pirmsreformas laika tiesām lietas izskatīja atklātās sēdēs, piedaloties piesēdētājiem un advokātiem. Pārskati par tiesu sēdēm tika publicēti presē. A. G. Dostojevska pastāsta, ka «1867. gada ziemā Feodors Mihailovičs dzīvi interesējās par nesen nodibinātās zvērināto tiesas darbību. Dažreiz viņu pat pārņēma sajūsma un aizgrābtība par taisnīgajiem un gudrajiem spriedumiem, un viņš vienmēr man izstāstīja visu ievērības cienīgo, ko par tiesām izlasīja laikrakstos.» («Воспоминания А. Г. Достоевской», М.—Л., 1925, с. 115—116.) Dostojevska interese par tiesām pēc reformas plaši atspoguļota romānā (skat. 346. Ipp. un piezīmi pie tās).

25.    Ipp. Pie mums… nāves sodu vairs nav. — Nāves sods Krievijā oficiāli tika atcelts no 1753. līdz 1754. gadam, bet drīz vien atkal ieveda augstāko sodu valsts noziedzniekiem kara noziedzniekiem un dažiertii citiem noziedzniekiem. Sešdesmitajos gados sakarā ar atbrīvošanās kustības uzplūdiem nāves sodu piemēroja ļoti bieži. Neilgi pirms Dostojevska aizbraukšanas uz ārzemēm, 1866 gada 3. septembrī, Pēterburgā, Smoļenskas laukumā, pakāra Karakozovu. Sacīdams, ka Krievijā nāves soda «nav» un uzsvērdams, ka kpazs nāves sodu redzējis tikai ārzemēs, Dostojevskis (kuram pašam 1849. gadā par darbību Petraševska pulcina bija piespriests nāves sods) laikam gan gribēja pasargāt no cenzūras iejaukšanās tās romāna lappuses, kurās kņazs izsaka savas domas par nāves sodu.

Es Francijā redzēju, Lionā — Francijā kriminālnoziedzniekus lidz pat 19. gs. beigām ar nāvi sodīja publiski. (Sal ar I. S. Turgepeva aprakstu «Tropmaņa sodīšana». Собр. соч., т. 10, M., 1956.)

26.    Ipp. Varbūt ir kāds cilvēks, kam nolasījuši spriedumu, jāvuši pamocīties, bet pēc tam sacījuši: «Ej, tev ir piedots.» — Dostojevskis šeit pirmām kārtām runā par sevi un citiem petraševskiešiem, kuriem par nāves soda atcelšanu paziņoja tikai pēc tam, kad viņi bija noklausījušies nāves spriedumu un sagatavoti nošaušanai. Dostojevskis bija lasījis avīzēs, ka šādu barbarisku spīdzināšanu vēlāk bija izcietuši arī citi notiesātie. («Московские ведомости», 1868, № 166.)

27.   Ipp. … Napoleona bārdiņu. — Domāts Napoleons III, kas toreiz bija Francijas imperators.

36.    Ipp. Klostera priekšnieks Pafnutijs (XIV gs.) — viņš nodibinājis Verhņajas klosteri pie Vigas upes Cuhlomas apriņķī, Kostromas guberņā.

37.    Ipp. Pogodina izdevums. — Dostojevskis domājis vēsturnieka M. P. Pogodina izdoto albumu «Образцы славяно-русского древлеписания» (divās burtnīcās, M., 1840—1841), kurā parādīti četrdesmit četri senkrievu rokrakstu burtu paraugi, ko litografējis mākslinieks K. J. Tromoņins.

GO. lpp. … ēzelis ir labs un derīgs cilvēks. — Iespējams, ka šie vārdi ir autoparodija par stāstā «Krusttētiņa sapnis» Mozgļakova teiktajiem vārdiem. («Es jums pierādīšu, ka arī ēzelis var būt krietns cilvēks» — skat. šī izdevuma 2. sēj. 378. lpp.)

62. lpp. Jau Austrums sen un Dienvids apdziedāts.,, — Līdzīgas rindas atrodamas Ļermontova dzejolī «Žurnālists, lasītājs un rakstnieks» (1840). Ļermontova rindas skan:

Ko darīt? Viss jau apdziedāts, Sen teikti dienvidi un rīti.

64. lpp. Šis cilvēks ticis reiz kopā ar citiem uzvests uz ešafota… — Dostojevskis pastāsta par saviem pārdzīvojumiem 1849. gada 22. decembrī, kad viņš gaidīja petraševskiešiem piespriestā nāves soda izpildīšanu. Sakarā ai šo fragmentu A G. Dostojevska raksta: «Feodoram Mihailovičam ārkārtīgi smagas bija atmiņas par to, kas viņam bija jāpārcieš, kad tika izpildīts spriedums par līdzdarbību Petraševska pulciņā, un viņš par to reti runāja. Tomēr man gadījās šo stāstu dzirdēt kādas trīs reizes un gandrīz tādos pašos vārdos, kā tas ir sniegts romānā «Idiots».» (Гроссман Л. П. Семинарий по Достоевскому. М.—П., 1923, с. 58.) Aprakstu par Dostojevska un citu petraševskiešu nāves soda dienā pārdzīvoto skat. arī rakstā: О. Ф. Миллер «Материалы для жизнеописания Ф. ДА Достоевского». (Биография, письма и заметки из записной книжки Ф. М. Достоевского, СПб., 1883, с. 117—120.)

Viņam bijis jāmirst divdesmit septiņu gadu vecumā… — Dostojevskim 1849. gadā bija gandrīz tikpat daudz — divdesmit astoņi

gadi.

68. lpp. Es Bāzelē nesen vienu tādu gleznu redzēju. — Dostojevskis bija Bāzelē 1867. gada augustā. Viņš droši vien te domājis gleznu, kas glabājas Bāzeles mākslas muzejā, — Hansa Frisa (1450—1520) darbu «Galvas nociršana Jānim Kristītājam» (1514), kurā Jāņa Kristītāja seja attēlota tajā brīdī, kad pār to pacelts zobens.

81. lpp. …kā Holbeina Madonnai Drēzdenē. — Te domāta izcilā vācu gleznotāja Hansa Holbeina Jaunākā (1497—1543) glezna «Madonna kopā ar birģermeistara Jākoba Meijera ģimeni» (1525—1526). Drēzdenes galerijā 1867. gadā Dostojevskis redzēja šīs gleznas kopiju, tās oriģināls glabājas Darmštates muzejā. («Дневник А. Г. Достоевской, 1867 г.», М., 1923, с. 15, 19.) Līdz 19. gs. septiņdesmitajiem gadiem Drēzdenes kopiju, kuru veidojusi Nīderlandes meistara roka, kjūdaini uzskatīja par paša Holbeina darbu.

103. 1pp. Novozemlanskas kājnieku pulka… — Ģenerāļa stāsta fantastisko raksturu pasvītro tas, ka viņš min pulka nosaukumu, kas aizgūts no Gnbojedova:

Tai viņa augstības, jūs vēlējāties teikt, Novozemļanskas musketieru.

(«Gudra cilvēka nelaime», 3. cēl., 12. skals)

115. lpp. Atoss, Portoss un Aramiss — tādi vārdi ir trim draugiem — musketieriem pazīstamajā A. Dimā (tēva) romānā «Trīs musketieri» (1844).

«Indйpendance». — Domāta beļģu avīze «Indйpendance Belge» («Beļģu neatkarība»), kas iznāca Briselē no 1830. līdz 1937. gadam. Šī avīze plaši apgaismoja Rietumeiropas ievērojamāko valstu politisko un sabiedrisko dzīvi. Kā parāda A. G. Dostojevskas dienasgrāmata, viņas vīrs no 1867. līdz 1868. gadam lasīja avīzi «Indйpendance Belge». («Дневник А. Г. Достоевской, 1867 г.». М., 1923, с. 36)

129. lpp. …par kārava kalpiņu uzskatīs… — tātad par nicināmu cilvēku, katordznieku (pirmsrevolūcijas Krievijā katorgas darbos notiesāto zīme bija «kārava dūzis» — uz arestanta tērpa muguras uzšūts dzeltens rombs).

131. lpp. «Re, kur Ivolgins, jūdu ķēniņš.» — Gaņa te domājis uzrakstu, par kuru stāstīts evaņģēlijā; tas bijis piestiprināts virs krustā sistā Jēzus Kristus galvas un skanējis: «Jēzus no Nācaretes, tas Jūdu ķēniņš»; taču titulam «Jūdu ķēniņš» viņš piešķir gluži citu jēgu, proti, biržas karalis, Rotšilds.

134. lpp. … Pirogovs… uz laiku pameta aplenkto Sevastopoli… — Izcilais krievu ķirurgs Nikolajs Ivanovičs Pirogovs (1810— 1881) 1854. un 1855. gadā piedalījās Sevastopoles aizstāvēšanā, vadīdams un organizēdams medicīnisko palīdzību ievainotajiem. 1855. gada jūnijā Pirogovs atstāja Krimu un aizbrauca uz Pēterburgu, jo viņā modināja sašutumu augstākās virspavēlniecības rīcība, tāpat viņš vēlējās arī sekmēt tās pārmaiņas, kas valstī bija gaidāmas pēc Nikolaja 1 nāves.

Nelatons Augusts (1807—1873) — pazīstams franču ķirurgs, Parīzes medicīnas akadēmijas loceklis.

140. lpp. Re, Maskavā tēvs centies pierunāt dētu neapstāties nekādu šķēršļu priekšā, lai iegūtu naudu,no preses zināms. — Dostojevskis Kolam liek runāt par kādas tiesas prāvas vienu detaļu; šī prāva laikā no 1866. gada līdz 1868. gadam radīja sensāciju; toreiz tiesāja Daņilovu, kura vārds tālākajās romāna lappusēs tiek pieminēts vairākas reizes. Daņilovs bija deviņpadsmit gadus vecs students, kurš 1866. gada janvārī Maskavā izdarīja slepkavību, aplaupīšanas nolūkā nogalināja augļotāju Popovu un tā kalponi Nordmani. Daņilova prāva ļoti ieinteresēja Dostojevski, jo laikabiedri (skat. «Голос», 1867, № 67) bija atzīmējuši Daņilova nozieguma līdzību ar «Nozieguma un soda» sižetu. 1867. gada februārī Daņilovu notiesāja ar deviņiem gadiem spaidu darbos 1867. gada novembra sākumā arestants Glazkovs, kurš sēdēja cietumā kopā ar Daņilovu un kuru Daņilovs centās pierunāt uzņemties vainu un atzīties Popova noslepkavošanā, liecināja, ka Daņilovs, pēc viņa paša vārdiem, slepkavību esot izdarījis nevis viens, bet ar sava tēva ziņu un līdzdalību Tēvs dēlam devis padomu «atzīt par labiem jebkādus līdzekļus un savas laimes labā (gaidāmajām precībām. — G. F.) noteikti sadabūt naudu, kaut vai izdarot noziegumu». («Голос», 1867, № 320.) Par šo Glazkova liecību Daņilova lietā tad arī runā Koļa. Dostojevskis pilnīgi nepamatoti Daņilova noziegumu (kā arī otra slepkavas — Gorska noziegumu, kurš tiek pārspriests romānā) pūlējās izskaidrot ar demokrātisko ideju «postošo» ietekmi: nekādu datu par to abu noziedznieku tiesas materiālos, protams, nav.

158. lpp. «La darne aux camйlias» («Dāma ar kamēlijām», 1848) — franču rakstnieka A. Dimā (dēla) romāns, kuru viņš pārstrādāja drāmā ar tādu pašu nosaukumu (1852). Pēc iznākšanas Dimā romāns guva spožus panākumus un tā autors kļuva populārs visā pasaulē. Kaut gan Dostojevskis atzina Dimā (dēla) talantu, tomēr viņa romānus augstu nevērtēja. Rakstā «Atbilde žurnālam «Русский вестник» (žurnālā «Время», 1861. g. maijā) Dostojevskis atzīmēja, ka «Dimā» (dēla) romānos un franču vodeviļās pārlieku daudz neķītra, ciniska un rupja». Piedēvēdams Tockim īpašu interesi par Dimā romānu, kura varone ir metrese, kas brīvprātīgi atsakās no milestības, lai «neaptraipītu» iemīļotā muižniecisko ģimeni, Dostojevskis sava romāna zemtekstā Dimā varones ricibai un liktenim nostāda pretī Nastasjas Fiļipovnas likteni.

… par kārtību, kādā mainīt balto un rožaino kamēlifu pušķus. — Dimā varone Margarita Gotjē pastaigu vietā parādījās ar puķu pušķi, kurš dažās mēneša dienās bija izveidots no baltām, bet citās — no sarkanām kamēlijām. Pēc Margaritas nāves viņas iemīļotais gādā, lai baltās un sarkanās kamēlijas tādā pašā kārtībā tiktu noliktas uz viņas kapa.

165. lpp. …Marlinska stilā… — Marlinskis — rakstnieka dekabrista А. A. Bestuževa (1797—1837) pseidonīms. V. G. Belinskis kritizēja Marlinska stāstu pārmērīgi puķaino stilu.

170. lpp. Skaties vien, uztls bārdas nazim zīdu, nostiprinās un klusītēm no mugurpuses ņems un nokaus draugu kā aunu, kā es nesen lasīju. — Kā jau iepriekš norādīts, strādājot pie «Idiota» sižeta izveides, Dostojevski ieinteresēja Maskavas tirgoņa Mazurina lieta: Mazu-, rins 1866. gadā bija nogalinājis juvelieri Kalmikovu. Šī lieta, kuru izskatīja 1867. gada novembrī, ietekmēja radošo darbu pie Rogožina tēla un dažām viņa nozieguma detaļām. Mazurins, dzimtā goda pilsoņa dēls, pēc tēva nāves saņēma lielu mantojumu, ap divi miljoni rubļu, kurus viņš līdz nozieguma izdarīšanas brīdim bija paguvis izšķērdēt. Uzaicinājis pie sevis Kalmikovu, kam nebija ne mazāko aizdomu, Mazurins viņam uzbruka no mugurpuses un nogalināja ar bārdas nazi, kuru bija noglabājis rakstāmpults atvilktnē. Pēc slepkavības noziedznieka mājā atrada ne tikai bārdas nazi, bet arī virtuves nazi ar asiņu pēdām. Izmeklēšanā Mazurins sacīja, ka šo nazi jau sen pirms slepkavības nopircis saimniecības vajadzībām. Nogalinātā juveliera līķi Mazurins apsedza ar «amerikāņu vaskadrānu» un nolika tam blakus četrus puķpodu paliktņus ar «Zdanova šķidrumu» (šo šķidrumu izgudrojis I. N. Zdanovs, un tas tika lietots dezinfekcijai un nelabas smakas iznīcināšanai). Pēc slepkavības Kalmikova līķis vairākus mēnešus gulēja aizslēgtajā pārdotavā Mazurina mazapdzīvotajā mājā, kurā viņš mita kopā ar māti. Dažas no šeit aprakstītajām detaļām Dostojevskis izmantojis romānā «Idiots» (skat. iepriekš minēto V. S. Dorovatovskas-Ļubimovas rakstu žurnālā «Печать и революция», 1928, № 3, с, 33—38).

186. lpp. Chateau des Fleurs («Ziedu pils») — Izpriecu vieta Parizē.

193. lpp. …Tarasova namā..t — Pēterburgā šajā namā atradās parādu cietums.

… par Karsas aplenkšanu… — Runa ir par Karsas (turku cietokšņa) aplenkšanu Krimas kara laikā — tā ilga no 1855. gada jūnija līdz novembrim.

195. lpp. «Lamančas Dons Kihots» — Dostojevskis bija dedzīgs Servantesa diženā sacerējuma cienītājs. Viņš par to rakstīja: «Visā pasaulē nav nekā dziļāka un spēcīgāka par šo sacerējumu. Tas pagaidām ir pēdējais un dižākais vārds cilvēka domas pausmē, tā ir pati rūgtākā ironija, kādu vien varējis izteikt cilvēks…» («Дневник писателя», 1876 год, март, глава 11.)

199. 1pp. … par žemarinu ģimenes noslepkavošanu avīzēs lasījāt? — Tirgotāja Zemarina sieva, viņa māte, vienpadsmit gadus vecais dēls, radiniece, virēja un sētnieks — kopā seši cilvēki tika noslepkavoti Tambovā 1868. gada 1. martā. Slepkava — astoņpadsmit gadus vecais ģimnāzists Vitolds Gorskis (viņa vārds un nozieguma detaļas vairākkārt pieminētas romānā) — ieinteresēja Dostojevski, jo viņam likās, ka tas pārstāv to jaunatnes daļu, kuru, pēc rakstnieka domām, nelabvēlīgi ietekmējušas sešdesmito gadu «nihilistiskās» idejas, sekmējot šis jaunatnes daļas stingro morāles principu sagrāvi. Dostojevskis kļūdījās; kaut arī, balstoties uz Gorska polisko izcelšanos, Zemarins centās pierādīt, ka «Gorskis izdarījis noziegumu politiskos nolūkos», jo viņš «ticis audzināts poļu ietekmē» («Голос», 1868, № 128), Zemarins tomēr nekādi nevarēja apstiprināt apsūdzību, un tiesa atteicās no viņa izvirzītās versijas. Gorska prāva apgaismota iepriekš minētajā V. S. Dorovatovskas-Ļubimovas rakstā («Печать и революция», 1928, № 3, с. 38—44).

203.   lpp. Dibarī Mari Zanna (1743—1793) — grāfiene, Ludvika XV favorīte, kas saskaņā ar revolucionārā tribunāla spriedumu sodīta ar nāvi 1793. gada 8. decembri. Tālāk minētos faktus no Dibarī dzīves Dostojevskis aizguvis no viņas (viltotajām) «Piezīmēm» — «Mйmoires de la madame Ja comtesse Du Barry», kas izdotas no 1829. līdz 1930. gadam Parīzē.

204.    lpp. «Uzgaidiet vienu minūti, buro kungs…» — Sie pirms nāves sacītie Dibarī vārdi minēti Plišara «Enciklopēdiskā leksikona» 17. sējumā, rakstā par viņu (СПб., 1841, с. 378).

207. lpp. Apokalipse — pēdējā Jaunās derības grāmata, kurā pareģots pasaules gals un pastardiena. Sākot ar 1863. gadā publicētā darba «Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem» 5. nodaļu (skat. šī izdevuma 4. sēj. 88. lpp.), Dostojevskis, kritizējot buržuāzisko civilizāciju, ne vienu reizi vien izmantojis apokalipses tēlus. Vārdi «trešais zirgs, melnais», «jātnieks, kas tur svarus rokā», «viens mēriņš kviešu par sudraba gabalu un trīs mēriņi miežu par sudraba gabalu» un vesela rinda citu izteicienu, kurus Ļebedevs tālāk min, ir citāti no apokalipses (6. nodaļa, 5.—8. pants). Strādājot pie romāna «Idiots», rakstniēks iepazinās ar A. N. Maikova veikto apokalipses vienas daļas pārstrādājumu dzejā («Из апокалипсиса» — «Русский вестник», 1868, № 4, с. 560— 568) un atzina, ka Maikoua tulkojums ir «lielisks» («Письма», т. 2. M.—Л., 1930, с. 118). Maikova tulkojuma lasīšana modināja Dostojevski interesi par šīs grāmatas simboliskajiem tēliem.

214. Ipp. Solovjova ((Vēsture» — S. M. Solovjova «Vēsture» sāka iznākt 1851. gadā. 1867. gadā bija izdoti šī Solovjova darba septiņpadsmit sējumi. N. N. Strahovs pastāsta, ka Solovjova «Vēsture» bijusi viena no tām grāmatām, kuras Dostojevskis paņēma līdzi, 1867. gadā aizbraukdams uz ārzemēm. («Биография, письма и заметки из записной книжки Ф. М. Достоевского», СПб., 1883, с. 298.) S. М. Solovjova «Krievijas vēstures» pirmais sējums Dostojevska bibliotēkā bija arī vēlākajos gados. (Гроссман Л. П. Семинарий по Достоевскому. М.—П., 1923, с. 41.) 1880. gada 18. augustā N. L. Ozmidovam rakstītajā vēstulē Dostojevskis grāmatu sarakstā, kuras viņš ieteica lasīt Ozmidova meitai, iekļāva arī Solovjova «Vēsturi». («Биография, письма и заметки из записной книжки Ф. М. Достоевского». СПб., 1883, Приложения, с, 119.)

225.   1рр … tā ir Hansa Holbeina kopija… — Dostojevskis domājis Hansa Holbeina Jaunākā gleznu «Mirušais Kristus» (1521), kuru rakstnieks redzēja Bāzelē 1867. gadā. Šo gleznu romānā «Idiots» sīki apraksta Ipolits (skat. 418. Ipp.). A. G. Dostojevska pastāsta, ka Holbeina glezna «briesmīgi pārsteidza» viņas vīru. «Viņš man toreiz sacīja, ka «no tādas gleznas var zust ticība».» Tālākajā dzīvē Feodors Mihailovičs daudzkārt atcerējās to satriecošo iespaidu, ko uz viņu bija atstājusi glezna. (Г p о с с м а н Л. П. Семинарий по Достоевскому. М.—П., 1923, с. 59; «Дневник А. Г. Достсевской 1867 г.», М., 1923, с. 366; «Воспоминания А. Г. Достоевской». М,—Л., 1925, с. 112.)

226.   Ipp. …četras stundas ar kādu S. vagonā norunāju.«, — Iespējams, ka, Rogožina sarunu biedru apzīmēdams ar S., Dostojevskis domājis vienu no saviem tuvākajiem jaunības draugiem, petraševskieti N. A. Spešņevu (1821—1882), kura uzskatiem piemita spilgti izteikts materiālistisks un ateistisks raksturs (skat. «Философские и общественно-политические произведения петрашевцев». М.,1953, с. 477—488, 775—777).

227.   Ipp. …tur… bija notikusi kāda slepkavība… visi par to vien runāja… — Savā piezīmju burtnīcā pats Dostojevskis norādījis šī Miškina stāsta avotu: «Skat. avīzes «Московские ведомости» 18u7. gada 5. novembra numuru. Tiesas materiāli par to, kā Jaroslavļas guberņas Miškinas apriņķa zemnieks Balabanovs noslepkavoja sīkpilsoni Suslovu (lai iegūtu pulksteni, Balabanovs, sacīdams: «Kungs, Kristus vārdā piedod,» — nedūra Suslovu, kurš tai brīdī uzpūta patvāri).» («Из архива Достоевского. Идиот. Неизданные материалы». М.—Л., 1931, с. 188.) Taču Dostojevska norādītajā avīzes «Московские ведомости» numurē (1867. g № 243.) par slepkavību nekas nav rakstīts. Kā konstatējusi V. S. Dorovatovska-Ļubimova, slepkavība, kuru min Dostojevskis, bija notikusi Pēterburgā un aprakstīta avīzē «Голос» (1867, № 300). Taču no Balabanova tiesas prāvas materiāliem redzams, ka slepkavības un aplaupīšanas iemesls bija nabadzība, Balabanovs, būdams trūcīgs sīkzemnieks, gribēja palīdzēt savai sādžā palikušajai ģimenei. Dostojevskis mainīja nozieguma apstākļus, jo gribēja pirmajā plānā izvirzīt slepkavas dvēseles stāvokli reliģiski ētisko kritēriju prizmā. («Печать и революция», 1928, № 3, с. 48 -49.)

234.  lpp. «…laika vairs nebūs.» — Šie vārdi ņemti no apokalipses.

… apgāzusies ūdens krūze epilepliķim Muhamedam… Muhameds (ap 570.—632. g.) — reliģijas sludinātājs, kuru uzskata par islama nodibinātāju; leģenda stāsta, ka Muhameds slimojis ar epilepsiju, turklāt slimības lēkmēs viņš redzējis vīzijas un halucinācijas. Dostojevska bibliotēkā bija korāna tulkojums franču valodā. (Гроссман Л. II. Семинарий по Достоевскому. М.—П., 1923, с. 44.)

235.    lpp. Pēc zīmējuma pasūtītais instruments… — Ari šīs kņaza domas saistītas ar Žemarinu noslepkavošanu. Kā izmeklēšanas laikā noskaidrojās, Gorskis jau labu laiku pirms slepkavības sadabūjis pistoli un aiznesis to atslēdzniekam salabot. Bez tam viņš pēc раза zīmējuma pasūtījis pie kalēja īpašu instrumentu, paskaidrodams, ka tas viņam esot vajadzīgs vingrošanai.

259. lpp. Dzīvoja šis saules zaigā… — Dostojevskis citē šo dzejoli (pēc Puškina Kopotu rakstu izdevuma Р. V. Aņņenkova redakcijā, 3. sēj., S. Pēterb. 1855. g., 17. lpp.) tajā variantā, kādā dzejnieks to bija iekļāvis ciklā «Ainas no bruņinieku laikiem» (1835). A-M.D. — saīsināti latiņu vārdi: «Ave, Mater Dei» (Esi sveicināta, dievmāte).

263. lpp. … Puškins, Aņņenkova izdevums… — Domāts dzejnieka darbu izdevums Р. V. Aņņenkova redakcijā, šis izdevums iznāca laikā no 1855. g. līdz 1857. gadam septiņos sējumos un bija pirmais mēģinājums izdot Puškina sacerējumus, pamatojoties uz viņa rokrakstu izpēti.

269. lpp. …kādu humoristisku nedējas avīzi… — Dots mājiens, ka te domāts satīriskais-žurnāls «Искра», kas iznāca Pēterburgā no 1859. g. līdz 1873. gadam dzejnieka V. S. Kuročkina un karikatūrista N. A. Stepanova (Stepanovs strādāja žurnālā līdz 1864. gadam) redakcijā. Žurnāls «Искра» atbalstīja revolucionāri demokrātisko virzienu un nostājās nesamierināmas cīņas pozīcijā pret reakciju un liberālismu. Stāstā «Nelāga atgadījums» Dostojevskis arī izsmej žurnālu «Искра», nosaukdams to par «Nodeguli» (skat. šī izdevuma 4. sēj. 29. un 553. lpp.). Kā noskaidrojusi V. S. Dorovatovska-Ļubimova, kņazam veltītā «raksta» pirmā daļa pēc satura un stilistiskajiem paņēmieniem ir parodija par rakstiem, kas tika ievietoti žurnāla «Искра» nodaļā «Mums raksta», kuru vadīja redzams žurnāla līdzstrādnieks M. Stopanovskis. («Достоевский», Труды ГАХН. M., 1928, с. 27—30.)

269.   lpp. De рг о tunelis (lat. «No dziļumiem») — sākuma vārdi katoļu dvēseles aizlūgumā.

270.   lpp. «Tik jauna teika vēl, bet grūti ticēt tai» .«. — vārdi no A. S. Gribojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» (2. cēl., 2. skats).

274. lpp. … viens no mūsu ievērojamākajiem humoristiem sacerējis šim gadījumam brīnum jauku epigrammu… — Kā noskaidrojusi V. S. Dorovatovska-Ļubimova, romānā sniegtajā «epigrammā» parodēts fragments no «bērnu pasakas dzejā» «Pašpārliecinātais Fedja», kas 1863. gadā ievietots žurnāla «Современник» satīras nodaļā «Свисток»

Fedja dzīvo mierā vienā, Dievu nelūdzas, Kamēr kādā jaukā dienā.,, Ķezā iekuļasl

Viņš pie «Šineļa» reiz ķeras, Kaut tas pieder Gogolim, Un pa dzīves ceļu speras Tā kā īstā skurbulī…

Šīs par Dostojevski uzrakstītās epigrammas autors bija M. E. Saltikovs-Ščedrins, kuram Dostojevskis piedēvē arī epigrammu par Miškinu. («Достоевский, Труды ГАХН. M., 1928, с. 31—33.)

294. lpp. Jaunava aug mājās, pēkšņi ielas vidū — žmīgs! — ratos iekšā… — Domāta Veras Pavlovnas atvadīšanās no mātes Cerniševska romānā «Ko darīt?» (otrā nodaļa, XX).

296. lpp. B. — Sergejs Petrovičs Botkins (1832—1889), pazīstams krievu ārsts terapeits.

304. 1pp. Piudons Pjērs Zozefs (1809—1865) — franču sīkburžuāziskais ekonomists un sociologs, viens no anarhisma nodibinātājiem. Par Prudona sacerējumiem interesējās Beļinska un Petraševska pulciņā. M. V. Petraševska bibliotēkā bija piecpadsmit Prudona sacerējumu («Философские и общественно-политические произведения петрашевцев». M., 1953, с. 739—740). Vienu no tiem — «Svētdienas svinēšana» «La cйlйbration du dimanche», 1839) — atrada Dostojevska mājās, kad viņu Г849. gadā arestēja.

(Б ельников H. Ф. Достоевский в процессе петрашевцев. М.—Л.., 1936, с. 209, 220.)

306. Ipp. …kņaziene Маг fa Aleksejevna nenorās.., — Līdzīgi vārdi ir Famusova pēdējā monologa noslēgumā Gribojedova komēdijā «Gudra cilvēka nelaime»:

Ak dieviņ manu! tūliņ nākamrit Ko kņaze Marja Aleksevra stāstisl

(IV cēl., 15. skats)

315. Ipp. … zvaigzne, kuras «vārds top saukts vērmele» … — Apokalipsē ir runāts par zvaigzni, kura, tuvojoties pasaules galam, it kā nokritīšot uz zemes, tad «ūdeņu trešā tiesa taps par vērmelēm» un tāpēc «daudz ļaužu nomirs» (8. nodaļa, 11. pants). Ļebedevs šo mistisko tēlu iztulko kā cilvēkam naidīgās materiālās kultūras simbolu.

319. Ipp. …pret franču arhibīskapu Burdalū… — Burdalū Lui (1632—1704) — jezuīts, katoļu sludinātājs; Kellers Burdalū vārdu lieto ironiskā nozīmē, viņam tas saistās ar krievu vārdiem «будра» — susla un «бордо» — franču vīnā šķirne.

345.   Ipp. … par briesmīgo slepkavību … jauneklis noslepkavoja sešus cilvēkus… — Skat. piezīmi pie 199. Ipp. Dostojevskis domājis vārdus, ko sacījis Gorska aizstāvis: «Mēs redzam astoņpadsmitgadīgu jaunekli, kuram ir spēka papilnam, kurš grib dzīvot un būt noderīgs sabiedrībai; bet te vajadzīga sagatavošanās, un, lai sagatavotos, nepieciešami līdzekļi, kuru noziedzniekam nav… Ļoti dabiski, ka viņam radās plāns jebkādā ceļā kaut ko sadabūt, lai ģimenei un pašam būtu guvums; viņam bija tikai viena izeja — izdarīt noziegumu; es nedomāju, ka ir daudz tādu jaunekļu, kuriem nebūtu ienācis prātā sava mērķa sasniegšanai izmantot jebkuru līdzekli, pat izdarīt noziegumu.» («Голос», 1868, № 133.)

346.   Ipp. … mūsu jaunatklātajās tiesās var norādīt jau uz tik daudziem ievērojamiem un talantīgiem aizstāvjieml — Polemika ar sešdesmilo un septiņdesmito gadu liberālo advokatūru (tās redzamākos darbiniekus V. I. Spasoviču, E. I. Utinu u. c. Dostojevskis uzskatīja par tipiskiem buržuāziskās kazuistikas pārstāvjiem un tāpēc krasi vērsās pret tiem) bija viena no svarīgākajām tēmām «Rakstnieka dienasgrāmatā» (skat., piemēram, «Rakstnieka dienasgrāmatas» 1876 gada februāra laidiena 2. nodalu un maija laidiena 1. noda]u). Par šīs polemikas māksliniecisko noslēgumu kļuva romānā «Brāļi Karamazovi» parādītais advokāta Fetjukoviča — Dmitrija Karamazova aizstāvja tēls.

381. lpp. …kas to teicis pantos: «Pie debess saule sāka skanēt»? — Dostojevskis domājis vārdus, ar kuriem Gētes «Faustā» sākas «Prologs debesīs»:

Die Sonne tцnt nach alter Weise In Brьdersphдren Wettgesang (Dimd saule seno lielo dziesmu Ar brāļu sfērām saskaņā Kā pērkoņos ar zibens liesmu Tā lemto ceļu nostaigā …)

Atdzejojis J. Rainis

3B6. lpp. Maltuss Tomass Roberts (17b6—1834) — angļu garīdznieks, reakcionārs buržuāziskais ekonomists, maltusisma pamatlicējs. Pūlēdamies attaisnot sociālo nevienlīdzību, Maltuss apgalvoja, ka nabadzības iemesls kapitālisma apstākļos esot pārapdzivotība un vienīgais līdzeklis cīņai pret to ir mākslīga dzimstības samazināšana «zemākajās» šķirās. Maltusa uzskatu antizinātnisko un reakcionāro raksturu pierādījis Markss savos darbos «Kapitāls» un «Virsvērtības teorija». (Маркс К. к Энгельс Ф. Сочинения, т. 17, с. 577, 697 и др.)

3S8. lpp. Kislorodovs — Sīs personas uzvārdam piešķirta ironiska nozīme. Dostojevskis gribējis uzsvērt viņa ateistiskos, materiālistiskos uzskatus.

413.   lpp. Kā Napoleons griezās pie Anglijas! — Pēc sakāves pie Vaterlo un otrreizējās atteikšanās no troņa Napoleons 1815. gadā bija nodomājis bēgt uz Ameriku, bet, tā ka angļu eskadra ielenca Rošforas ostu, viņš bija spiests ar ienaidnieku — angļiem uzsākt sarunas un tika aizsūtīts uz Sv. Helēnas salu.

414.   lpp. Maskavā dzīvojis kāds sirmgalvis, kāds «ģenerālis». ♦. — Dostojevskis šeit runā par Hāzu — Maskavas cietumu slimnīcu galveno ārstu. Fjodors Petrovičs Hāzs (1780—1853) daudz darījis, lai atvieglotu smagos ieslodzījuma un izsūtījuma apstākļus, kādi bija Nikolaja I valdīšanas laikā. Hāzs nesavtīgi palīdzēja arestantiem, bez maksuārstēja slimos, kuriem atdeva visus savus līdzekļus, tā iekarodams lielu popularitāti iedzīvotāju vidū. Dostojevskis par Hāzu dzirdēja runājam katorgā, un rakstnieks ieinteresējās par viņu. Par to liecina ne tikai romāns «Idiots», bet ari «Nozieguma un soda», «Lielā grēcinieka dzīves gājuma» melnraksta uzmetumi un citas Dostojevska piezīmju grāmatiņas.

417.   Ipp. Les extrēmitēs se louchent — šim spārnotajam izteicienam sākotne meklējama L. S. Mersjē grāmatā «Parīzes ainas» (Mercier L-S. Le Tableau de Paris. Amsterdam, 1782—1788, Vol. IV, chapitre 343).

418.    Ipp. …man pēkšņi Ienāca prātā glezna, ko es biju redzējis pirmīt pie Rogozina.,. — Skat. piezīmi 225. Ipp.

419.   Ipp. «Talila kurni!» («Jaunava, celies!»), «Lācar, nāc ārā!» — vārdi, ko evaņģēlijā sacījis Kristus, uzmodinādams mirušos.

424. Ipp. …slaveno un klasisko Miivuā sirotu… — Dostojevska citēto pantu uzrakstījis nevis franču elēģiskais dzejnieks Miivuā (1782— 1816), bet gan dzejnieks Zilbērs (1751—1780); šo pantu (no Zilbēra dzejoļa «Oda, kurā atdarināti daži psalmi», 1780) Dostojevskis citē, mazliet atkāpdamies no oriģināla.

432. Ipp. Laseners Pjērs Fransuā (1800—1836) — 19. gs. trīsdesmitajos gados Parīzē notikušā sensacionālā tiesas procesa varonis, slepkava, kas izcēlās ar necilvēcisku nežēlību; kad viņš bija sodīts ar nāvi, tika izdotas viņa pusapokrifās «Piezīmes» un «Sarunas» (1836). Lasenera vārds ir minēts arī romānu «Noziegums un sods» un «Pusaudzis» melnrakstu piezīmēs. Raksts par Lasenera procesu ar Dostojevska ievadu bija ievietots žurnāla «Время» 1861. gada 2. numurā,

441. Ipp. Pols de Koks Saris (1794—1871) — skat. šī izdevuma l.sēj. 529. Ipp.

470. Ipp. «Tu Tas voulu, Georģe Dandtn!» — spārnots izteiciens, kas nāk no Moljēra komēdijas «Zoržs Dandēns» (1668). Moljēra komēdijā ir vārdi: aVous l'avez voulu, George Dandini» (1. cēl., 9. aina.)

503. Ipp. •.. veca aculiecinieka zaldāta stāsts par Iranču uzturēšanos Maskavā.,, — Kā redzams"no tālākajiem ģenerāļa vārdiem (506. Ipp.), raksts, kuru kņazs ģenerālim deva lasīt, bija iespiests «arhīvā», tas ir« žurnālā «Русский архив». Dostojevskis laikam domājis rakstu «Maska vas Novodevičjes klosteris 1812. gadā. Aculiecinieka štata kalpotāja Semjona Klimiča stāsts». («Русский архив», 1864, №> 4, с. 416—434.)

505.    lpp. «Dusiet, mīļie pīšļi, līdz līksmajam ritam» — viena no N. M. Karamzina «Epitāfijām» (1792). Kā bija vēlējies M. M. Dostojevskis un F. M. Dostojevskis, 1837. gadā šie vārdi tika iecirsti kapakmenī uz viņu mātes kapa. («Воспоминания А. M. Достоевского», Л. 1930, с. 80.)

Falkonete — neliels senlaicīgs lielgabals, kuru pielādēja ar svina lodēm.

506.    lpp. Kāds no mūsu autobiogrāliem — Domāts А. I. Hercens. («Былое и думы», т. I, гл. 1; Собр. соч. в тридцати томах, т. VIII, изд. АН СССР, М., 1956, с. 17.)

507.    lpp. Man zināma kāda patiesi notikusi slepkavība pulksteņa dēļ, tā jau tagad avīzēs aprakstīta. — Skat. piezīmi 227. lpp.

508.   lpp. Bazankūrs Zans Batists, barons (1766—1830) — franču ģenerālis, Napoleona I karagājiena dalībnieks.

509.   lpp. …Sarasa grāmatu par Vaterlo kauju. — Sarass Zans Ba tists Ādolfs (1810—1865) — franču liberāli buržuāzisks politisks darbinieks un kara vēsturnieks. Viņa antibonapartisko grāmatu «Histolre de la campagne de 1815. Waterloo. Par le lieutenant-colonel Charras» Dostojevskis 1867. gadā bija lasījis Bāzelē, un tā bija ari vina bibliotēkā. («Дневник А. Г. Достоевской 1867 г.», М. 1923, с. 214.)

510.   lpp. Davū Luī (1770—1823) — maršals, Napoleona I kara ministrs.

…mameluks Rustans (1780—1845) — Napoleona I mīlulis uti miesassargs.

Ķeizariene Zozefīne (1763—1814) — Napoleona I pirmā sieva, ar kuru viņš izšķīrās 1809. gadā.

512. lpp. …manam dēlam, le roi de Rome.,. — Savam 1811. gadā dzimušajam dēlam Zozefam Fransuā Šarlam Napoleons piešķīra «Romas ķeizara» titulu.

520. lpp. … lai nopērkot… Slosera «Vēsturi» … — Slosers Fridrihs (1776—1861) — vācu buržuāziskais vēsturnieks. Viņa «Pasaules vēsture» (1844—1856) krievu valodā' sāka iznākt 1868. gadā. Ka Doslojevski.lasīja Šlosera «Vēsturi», par to liecina rēķins, kas viņam piesūtīts no A. F. Bazanova grāmatu veikala. (Гроссман Л. П. Жизнь и труды Ф. М. Достоевского. «Academia», М.—Л., 1935., с. 116.)

532. lpp. Gjebovs Stepans Bogdanovičs (ар 1672—1718) — Pētera I pirmās sievas Jevdokijas Lopuhinas mīļākais. 1718. gadā pēc nežēlīgas spīdzināšanas viņam bija piespriests nāves sods; 1718. gada 15. martā Sarkanajā laukumā viņš tika uzdurts uz mieta un pēc četrpadsmit stundām nomira. Dostojevskis par Gļebova likteni izlasīja grāmatā: H. Г. Устрялов «История царствования Петра Великого», т. VI, 1859.

Ostermanis Andrejs Ivanovičs (Heinrihs Johans, 1686—1747) — krievu valsts darbinieks, diplomāts.

540. lpp. Sodiet sirdi, saudzējiet bārdu, kā sacījis Tomass A1oruss… — Mors Tomass (1478—1535) — lielais angļu humānists, viens no utopiskā sociālisma pamatlicējiem; angļu karalis Henrijs VIII viņu kā reformācijas pretinieku sodīja ar nāvi. Pirms nāves Mors lūdza bendi saudzēt viņa bārdu, jo tā «valsts nodevībā nepavisam nav vainīga».

Mea culpa, mea culpa… — katoļu baznicas pieņemta formula, ar kuru tiek atzīta sava vaina.

553. lpp. Non possumus! — atbilde, kas «Apustuļu darbos» piedēvēta apustuļiem Pēterim un Jānim, kuriem augstie priesteri bija aizlieguši

sludināt viņu mācību (4. nodaļa, 19.—20. pants). Šie vārdi kā tradicionāla formula tiek lietoti pāvesta vēstījumos.

572. lpp. Un tad varbūt pār skumjo rietu manu… — No A. S. Puškina dzejoļa «Elēģija» («Šī bezprātīgo gadu līksme tagad», 1830).

584. lpp. … Turgeņeva kunga atklātais mūsdienu nihilisms… — Mājiens uz Turgeņeva romānu «Tēvi un dēli» (1862), kuru Dostojevskis augstu novērtēja (skat. I. S. Turgeņeva 1862. gada 30. (18.) martā F. M. Dostojevskim rakstīto vēstuli — «Ф. M. Достоевский и И. С. Тургенев. Переписка». «Academia», Л., 1928, с. 35—40).

598. lpp. Taleirāns Saris Moriss (1754—1838) — franču diplomāts. Viņa vārds kļuvis par sugas vārdu veikla un nekautrīga diplomāta apzīmēšanai.

005. lpp «Par dzīvību ļauj nakti Šo!… — rindas no Puškina poēmas par Kleopatru («Pils zāle mirdz, skan koru duna» …), poēma iekļauta stāstā «Ēģiptes naktis» (1835J.

612. lpp. «Madame Bovary» («Bovarо kundze», 1857) —G Flobйra (1821—1880) romāns. Dostojevskis to lasīja 1867. gadā, paklausot Turgeoeva ieteikumam («Дневник А. Г. Достоевской, 1867 г.», M., 1923, с. 214). Ka Dostojevskis atzinīgi novērtē romānu «Bovarī kundze», to viņš 1880. gadā sacīja V. Mikuličai (Ми кулич В. Встречи с писателями. Л., 1929, с. 155).

620. lpp. Tāpat kā tur… Maskavā? — skat. piezīmi 170. lpp.

G. Fridienders

Pirmā dala…………………….

Otrā da|a……………………….

Trešā daja . . . . . Ceturtā dala . . i . s G. Fridlenders. Piezīmes

Fjodors Mlhallovičs Dostojevskis KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS

VI sējums

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors A, Galevluss. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšana] 1975. g. 5. februāri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 11. Jūlijā. Tipogrāfijas papi:* Nr. 1, formāts 84X10832. 21.20 fiz. Iespiedi.: 35,61 uzsk. iespiedi.; 40,48 izdevn, i. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 54 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevn. Nr. 34827241D-594. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfija* un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā. Blaumaņa ielā 3840. Pašūt. Nr. 544 Ļ. Aplikumi iespiesti dobspiedes tehnikā Rīgas Paraugtipogrāfija Vienības gatvē 11.

4 F. Dostojevskis, VI

1 Salona spēle (tranc.).

1 Grūtības lielas izvēles pēc. (franc.)

1 Uzticības persona (franc.).

[1] es jūs mīlu, marīl (franc.)

[2] labdien, mūsu labā Marī! (Franc.)

[3] mes tevi mīlam, marī. (franc.)

[4] leons aizbrauc, leons aizbrauc uz visiem laikiem! (franc.)

[5] mēbelētas istabas. (franc.)

[6] dārgo babet (franc.).

[7] iepriekšējs brīdinājums. (franc.)

[8] pārsteigts, apstulbots (franc.).

[9] mans virs maldas. (franc.)

[10] … ka viņi maldās. (Franc.)

[10] Ja arī nav pareizi. (Itāl.)

[10] «Neatkarība». (Franc.)

[11] tas ir kas jauns. (franc.)

[12] cienīgumam (franc.).

[12] — F. Dostojevskis, VI

[13] smejas tas, kas smejas pēdējais! (franc.)

[14] lai pavadītu laiku (ranc.).

[15] «dāma ar kamēlijām» (franc.).

[16] senas cilmes ļfranc.).

[17] kungu ar kamēlijām (franc.).

[18] rita ģērbšanās ceremonija (Iranc.),

[21] franc. intrus nozīmē — viltvārdis.

[21] Debesu gaisma, svētā Rozei (Latin.)

[22] uz krieviju (vāc.).

[23] atvases pamazināmais vārds.

[24] Šveices profesora vārds.

[25] Dārgo kņaz (ranc.).

[26] divatā (franc.).

[26] Labas sekmes! (Franc.)

[27] dīkdienis (fronc.).

[27] «Pēc manis kaut ūdens plūdi!» (Franc.)

[27] Pretišķības saduras (tranc.).

[28] ak, kaut ieraudzītu jūsu svēto skaistumu

Draugi, kas ir nedzirdīgi pret manām ardievām!

Lai viņi mirst savu dienu novakarē,

Lai apraud viņu nāvi, un lai draugs aizspiež viņiem acis!

[29] «tu tā gribēji, zorž dandēni» (franc.)

[30] kāds ņiprs zēns! Kas ir tavs tēvs? Franc.)

[31] bajāra dēls, pie tam drošsirdīga bajāra. Es mīla bajārus. Vai tu mīli mani, mazais? Franc.)

[32] mana vaina, mana vaina lai.).

[33] nespējam! (ja.).

[33] Brālība vai nāve (franc.).

[33] Tas ir ļoti interesanti un ļoti nopietni! (Franc.)

[34] Ļaujiet viņam runāt (галс.).

[35] vai tiešām? (franc.)

Content

Dostojevskis Fjodors Idiots

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEZĪMES