Dostojevskis Fjodors

Mūžīgais vīrs

Fjodors Dostojevskis

Mūžīgais vīrs

MŪŽIGAIS VĪRS

Tulkojis Oto Brikšķis

STĀSTS

I Veļčaņinovs

Pienāca vasara — un Veļčaņinovs gluži negaidīti palika Pēterburgā. Viņa brauciens uz Krievijas dienvidiem izjuka, bet prāvai pat gals nebija paredzams. Šī prāva — tiesāšanās muižas dēļ — bija ievirzījusies ļoti nelāgi. Vēl pirms trim mēnešiem tā likās pavisam vienkārša, bezmaz tāda, par kuras iznākumu nevar būt nekādu šaubu; bet pēkšņi viss pārvērtās. «Un vispār viss sācis vērsties uz ļaunu!» — šo frāzi Veļčaņinovs bieži un ar ļaunu prieku sāka atkārtot pie sevis. Viņš paņēma veiklu, dārgu, pazīstamu advokātu un naudu nežēloja; faču aiz nepacietības un neuzticības sāka nodarboties ar prāvu pats: lasīja un rakstīja dokumentus, kurus visus advokāts brāķēja, skraidīja pa valsts iestādēm, vāca izziņas un droši vien ļoti traucēja lietas gaitu; vismaz advokāts izteica savu neapmierinātību un dzīšus dzina viņu uz vasarnīcu. Bet Veļčaņinovs nevarēja izšķirties pat par braukšanu uz vasarnīcu. Putekļi, tveice, Pēterburgas baltās naktis, kās satrauca nervus, — to viņš tagad izbaudīja Pēterburgā. Viņa dzīvoklis atradās kaut kur pie Lielā teātra, bija nesen noīrēts, un arī ar to neveicās; «nekas neveicās». Viņa hipohondrija ar katru dienu vairāk pastiprinājās: bet uz hipohondriju viņam bija slie-cība jau sen.

Tas bija cilvēks, kas ilgu laiku plaši dzīvojis, kam jaunība sen jau aiz muguras, gadus trīsdesmit astoņus vai pat trīsdesmit deviņus vecs, un šis «vecums», kā viņš pats mēdza izteikties, viņam bija pienācis «gandrīz pilnīgi negaidīti»; tomēr pats saprata, ka vecs kļuvis ne tik daudz gadu kvantitātes kā, tā sakot, gadu kvalitātes dēļ un, ja nu jau bija sākušās viņa kaites, tad tās bija drīzāk iekšējas nekā ārējas. Pēc izskata viņš arī līdz šim vēl likās brašs. Tas bija gara auguma, plecīgs vīrs gaišbrūniem, bieziem matiem bez neviena sirma paveci iena, ar garu, brūnganu bārdu, kas sniedzās līdz krū-lim; no pirmā acu uzmetiena viņš likās mazliet neveikls un nolaidies; bet, ieskatoties ciešāk, varēja tūliņ manīt, ka tas ir ļoti nosvērts un savā laikā visnotaļ aristokrātiskā garā audzināts kungs. Veļčaņinova manieres ari tagad bija brīvas, drošas un pat graciozas, par spīti beidzamajos gados vērojamai īdzībai un lācīgumam. Un pat vēl līdz šim viņš bija pilns gluži nesatricināmas, izteikti aristokrātiskas, nekautrīgas pašpaļāvības, kuras apmērus viņš varbūt arī pats nenojauta, lai gan bija ne tikai gudrs, bet lāgiem pat prātīgs, gandrīz izglītots un neapšaubāmi talantīgs cilvēks. Viņa atklātās un sārtās sejas krāsa kādreiz bija bijusi sievišķīgi maiga un pievērsusi sieviešu uzmanību; pat vēl tagad dažs labs, paskatījies uz viņu, noteica: «Cik zaļoksnējs, piens un asinis!» Un tomēr šis «zaļoksnējais» vīrs bija smagi slims ar hipohondriju. Arī viņa lielās un zilās acis pirms gadiem desmit bija bijušas stipri valdonīgas, tās bija tik dzidras, tik līksmas un bezrūpīgas, ka neviļus valdzināja katru, ar kuru gadījās sastapties. Tagad, tuvojoties četrdesmit gadiem, bezrūpība un labsirdība bija pilnīgi izdzisušas šajās acīs, ko jau ieskāva sīkas krunciņas; gluži otrādi, tajās bija parādījies ne visai tikumīga un noguruša cilvēka cinisms, viltība, visbiežāk zobgalība un vēl kāda jauna izteiksme, kuras nebija agrāk: skumju un sāpju izteiksme, — pie tam skumjas likās tādas kā izklaidīgas, it kā nekonkrētas, tomēr spēcīgas. Šīs skumjas sevišķi spilgti izpaudās tad, kad viņš palika viens. Un dīvaini, šis cilvēks, kas vēl tikai pirms pāris gadiem bija bijis skaļš, jautrs un dzīvespriecīgs, kas ļoti jauki prata stāstīt visai komiskus atgadījumus, — tagad vislabprātāk palika pilnīgā vienatnē. Viņš ar nolūku pameta daudzos paziņas, kurus pat vēl tagad būtu varējis nepamest, lai gan viņa materiālie apstākļi bija galīgi paputējuši. Tiesa, te iedarbojās arī godkāre: būdams aizdomu pilns un godkārīgs, viņš nevarēja vairs ciest agrākos paziņas. Bet arī viņa godkāre vientulībā sāka pamazām pārveidoties. Tā nemazinājās, pat — gluži otrādi; bet tā sāka izvērsties tādā kā īpašā godkārē, kādas agrāk nebija; lāgiem viņš jutās aizskarts jau pavisam aiz citiem iemesliem nekā agrāk — aiz negaidītiem un agrāk pilnīgi neiedomājamiem iemesliem, aiz «augstākiem» iemesliem nekā līdz šim, — «ja vien var tā izteikties, ja tiešām ir augstāki un zemāki iemesli…». To viņš piebilda jau pats.

Jā, viņš bija nonācis pat tik tālu; tagad viņš noņēmās ar kaut kādiem augstākiem iemesliem, par kuriem agrāk

nebūtu pat domājis. Apzināti un pilnīgi godprātīgi viņš sauca par augstākiem visus «iemeslus», par kuriem (sev par brīnumu) viņš nevarēja pie sevis pasmieties, — kas 5 īdz šim vēl nebija noticis, — pie sevis, protams; nu, bet sabiedrībā pavisam cita lieta! Veļčaņinovs ļoti labi zināja: sagadītos tikai apstākļi — un viņš, par spīti visai noslēpumainajai un bijīgajai sirdsapziņas apņēmībai, jau otrā dienā, visiem dzirdot, gluži mierīgi atteiktos no visiem šiem «augstākajiem iemesliem» un pats pirmais tos izsmietu, protams, neatzīstoties, ka tādi iemesli viņu nodarbinājuši. Un tā tas tiešām bija, kaut arī viņš beidzamajā laikā bija atkarojis no «zemākajiem iemesliem», kas pār viņu līdz šim dominēja, zināmu un pat diezgan lielu domāšanas neatkarību. Un cik reižu viņš pats, rītos celdamies no gultas, sāka kaunēties no savām bezmiega nakšu domām un jūtām! (Bet viņš visu beidzamo laiku mocījās ar bezmiegu.) Jau sen viņš bija ievērojis, ka kļūst slimīgi aizdomīgs kā svarīgos jautājumos, tā sīkumos, un tāpēc nolēma pēc iespējas mazāk paļauties uz sevi. Un tomēr gadījās fakti, kurus jau nu nekādi nevarēja neatzīt par tādiem, kas tiešām pastāv. Pēdējā laikā, dažreiz naktīs viņa domas un sajūtas gandrīz pilnīgi pārmainījās salīdzinājumā ar parastajām domām un sajūtām un lielākoties nepavisam nebija līdzīgas tām, kādas viņam radās dienas pirmajā pusē. Tas viņu pārsteidza — un viņš pat konsultējās ar izcilu ārstu, kas gan bija viņam pazīstams; protams, iesāka runāt ar ārstu jokodamies. Veļčaņinovs saņēma atbildi, ka domu un sajūtu pārmainīšanās un pat sašķelšanās naktīs bezmiega stundās un vispār naktīs — ir vispārēja parādība cilvēkiem, kas «spēcīgi domā un spēcīgi jūt», ka dažreiz visā mūžā izveidojušies uzskati melanholiskajā nakts un bezmiega ietekmē pēkšņi mainās, ka pēkšņi ne.no šā, ne no tā tiek pieņemti visai liktenīgi lēmumi, bet ka, protams, visam ir savs mērs — un, ja subjekts beidzot jau pārāk asi sajūt šo savu sašķeltību, ka§ sagādā pat ciešanas, tad tā ir neapstrīdama pazīme, ka sākusies slimība, un tātad vajag nekavējoties kaut ko darīt. Vislabāk ir radikāli mainīt dzīves veidu un diētu vai pat doties ceļojumā. Derīgas, protams, ir caurejas zāles.

Veļčaņinovs tālāk vairs neklausījās; bet slimība viņam bija pilnīgi pierādīta.

«Tātad tā ir tikai slimība, viss šis «augstākais» ir vienīgi slimība un vairāk nekas!» viņš dažreiz dzēlīgi iesaucās savā nodabā. Jo viņam pārlieku negribējās tam piekrist.

Drīz vien tomēr arī rītos sāka atkārtoties tas pats, kas notika vienīgi nakts stundās, tikai ar lielāku asumu nekā naktīs; viņš izjuta nevis nožēlu, bet niknumu, nevis aizkustinājumu, bet zobgalību. Būtībā arvien biežāk un biežāk «pēkšņi un dievs vien zina kāpēc» atmiņā nāca dažādi pagājušās, turklāt sen pagājušās dzīves notikumi, bet tie atausa atmiņā gluži īpatnējā veidā. Piemēram, Veļ-čaņinovs jau sen sūdzējās, ka viņam zūd atmiņa: viņš aizmirsa pazīstamu cilvēku sejas, un tie sastopoties apvainojās uz viņu; pirms pusgada izlasītu grāmatu viņš pa šo laiku dažreiz aizmirsa galīgi. Un kas izrādījās? Lai gan viņš ik dienas neapšaubāmi zaudēja atmiņu (par ko viņš bija stipri noraizējies) — viss, kas likās sen pagājis, viss, kas pa desmit, pa piecpadsmit gadiem bija pat pilnīgi aizmirsts, — tas viss dažreiz pēkšņi nāca atmiņā, turklāt ar tik pārsteidzošu iespaidu un detaļu precizitāti, it kā viņš to būtu pārdzīvojis no jauna. Daži no šiem atmiņā atausušajiem faktiem bija aizmirsti, likās, uz visiem laikiem, un viņam jau tas vien šķita brīnums, ka viņš tos tomēr var atcerēties. Bet tas vēl nebija viss; kuram gan plaši padzīvojušam cilvēkam nav tādu īpatnēju atmiņu. Taču raksturīgākais bija tas, ka viss atmiņā ataustošais tagad saistījās it kā ar kādu iepriekš sagatavotu, gluži jaunu, negaidītu un agrāk pilnīgi neiedomājamu uzskatu pai notikušo faktu. Kāpēc dažas atmiņas viņam tagad likās īsti noziegumi? Un runa jau nebija vienīgi par viņa prāta spriedumiem; savam drūmajam, vientuļajam un slimajam prātam viņš varbūt arī nenoticētu; taču viņam bira pat lāsti un bezmaz asaras, kaut arī tās nebija redzamas, bet tikai lāsoja sirdī. Vēl pirms diviem gadiem viņš nebūtu pat ticējis, ja kāds teiktu, ka viņš kādreiz raudās. Sākumā gan atmiņā nāca ne tik daudz sentimentālais, cik aizskarošais: viņš atcerējās vienu otru neveiksmi un pazemojumu augstākajā sabiedrībā; atcerējās, piemēram, to, kā viņu «apmeloja kāds intrigants», sakarā ar ko viņu pārstāja pieņemt kādā ģimenē, — kā, piemēram, pat ne visai sen viņš tika rupji un publiski apvainots, bet uz divkauju neizaicināja, — kā viņu reiz ar kādu ļoti asprātīgu epigrammu izāzēja ļoti glītu sieviešu sabiedrībā, bet viņš neattapa, ko atbildēt. Atcerējās pat divus trīs neatdotus parādus, tiesa, niecīgus, tomēr goda parādus tādiem cilvēkiem, ar kuriem viņš bija pārtraucis attiecības un par kuriem jau izteicās slikti. Viņu mocīja arī (bet tikai visdrūmākajos brīžos) atmiņas par diviem ļoti muļķīgā kārtā notriektiem kapitāliem, pie tam abi bija bijuši prāvi. Taču drīz vien atmiņā sāka nākt arī «augstākais».

Pēkšņi, piemēram, «ne no šā, ne no tā» viņš atcerējās kādu aizmirstu — galīgi aizmirstu labsirdīgu, sirmu un komisku večuku ierēdni, kuru viņš kādreiz sendienās bija publiski, nesodīti un vienīgi aiz bramanības apvainojis tikai tālab, lai neietu zudumā kāds komisks un asprātīgs kalambūrs, kas viņam sagādāja slavu un pēc tam lika atkārtots. Šis fakts bija tā izgaisis no atmiņas, ka viņš nevarēja pat atcerēties tā večuka uzvārdu, lai gan visa toreizējā situācija atausa atmiņā neiedomājami skaidri. Viņš spilgti atcerējās, ka vecais vīrs toreiz aizstāvēja savu meitu, kura dzīvoja ar viņu kopā, bija palikusi vecmeitās un par kuru pilsētā bija sākušas klīst kaut kādas baumas. Večuks bija atbildējis un dusmojies, bet pēkšņi sācis visas sabiedrības priekšā skaļi raudāt, kas atstāja pat zināmu iespaidu. Šis atgadījums beidzās ar to, ka večuku toreiz joka pēc piedzirdīja ar šampanieti un visi izsmējās, vēderu turēdami. Un, kad tagad Veļčaņinovs «ne no šā, ne no tā» atcerējās, kā večuks raudāja un kā bērns aizklāja seju ar rokām, viņam pēkšņi šķita, it kā viņš to nekad nebūtu aizmirsis. Un dīvaini: toreiz tas viss viņam bija licies ļoti smieklīgi; turpretī tagad — gluži otrādi, un sāpīgas likās tieši šā notikuma detaļas, it īpaši sejas aizklāšana ar rokām. Tad vēl viņš atcerējās, ka vienīgi joka pēc bija apmelojis kāda skolotāja ļoti skaisto sievu un ka apmelojums bija kļuvis zināms vīram. Veļčaņinovs drīz aizbrauca no tās pilsētiņas un nezināja, kādas toreiz bijušas šā apmelojuma sekas, bet tagad viņš pēkšņi sāka domāt, kādas šīs sekas varēja būt, — un dievs vien zina cik tālu viņš būtu aizdomājies, ja pēkšņi nebūtu uzplūdušas daudz jaunākas atmiņas par kādu meiteni, vienkāršu pilsētnieci, kura viņam pat nepatika un no kuras viņš, jāatzīstas, pat kaunējās, bet ar kuru, pats nezinādams, kāpēc, piedzīvoja bērnu un tā arī pameta abus, pat neatvadījies (tiesa, nebija laika) no meitenes, kad brauca prom no Pēterburgas. Šo meiteni xiņš pēc tam meklēja veselu gadu, bet nekādi nevarēja vairs sameklēt. Tādu atmiņu sanāca bezmaz simtiem — un šķita pat, it kā katra atmiņa izraisītu desmitiem citu. Pamazām sāka ciest arī viņa godkāre.

Mēs jau teicām, ka viņa godkāre izvērtās tāda kā gluži neparasta. Un tā tas tiešām bija. Brīžiem (tādi gan bija reti) viņš aizmirsās pat tiktāl, ka nekaunējās pat no tā, ka viņam nav savas ekipāžas, ka viņš slāj kājām pa valsts iestādēm, ka sācis mazliet nevīžīgi ģērbties, — un, ja būtu gadījies, ka kāds no vecajiem paziņām uz ielas noraudzītos uz viņu ar zobgalīgu skatienu vai gluži vienkārši negribētu vairs viņu pazīt, viņam tiešām pietiktu augstprātības, lai pat nesaviebtos. Tik tiešām nesaviebtos, no tiesas nesaviebtos, nevis tikai izliekoties. Protams, tas notika reti, tie bija tikai aizmiršanās un īgnuma brīži, kamēr viņa godkāre sāka palēnām arvien mazāk ciest kādreizējo iemeslu dēļ un koncentrēties uz vienu jautājumu, kas bez mitas nodarbināja viņa prātu.

«Rau,» viņš dažreiz sāka domāt satīriski (bet viņš gandrīz vienmēr, domādams par sevi, sāka ar satīrisko), «rau, kāds tak tur rūpējas par manas tikumības glābšanu un sūta man šīs nolādētās atmiņas un «nožēlas asaras». Lai jau, bet tas taču veltīgi! Tā taču ir šaušana ar tukšiem lādiņiem! Nu, vai tad es skaidri* nezinu, skaidrāk par skaidru, ka, par spīti manai raudulīgajai nožēlai un pašnosodīšanai, manī nav ne pilītes patstāvības, lai gan man jau pienākuši šie muļķīgie četrdesmit gadi! Jā, lai tik kaut vai rīt gadās kārdinājums un lai, piemēram, apstākļi iegrozītos atkal tā, ka man būtu izdevīgi palaist baumas, it kā skolotāja sieva pieņēmusi no manis dāvanas, — un es taču droši vien tādas baumas palaistu, acu nepamirkšķinājis, un viss izvērstos vēl ļaunāk, nelietīgāk nekā pirmoreiz, tāpēc ka šoreiz tā būtu jau otrā, nevis pirmā reize. Nu, lai mani tagad atkal apvaino tas kņazelis, savas mātes vienīgais dēls, kuram es pirms vienpadsmit gadiem sašāvu kāju, — un es viņu tūdaļ izaicinātu un liktu atkal staigāt ar koka kāju. Nu, vai tad tie nav tukši lādiņi, un kāda no tiem jēga! Un kāpēc to atgādināt, kad es kaut cik pienācīgi neprotu tikt galā pats ar sevi!»

Un, lai gan fakts ar skolotāja sievu neatkārtojās, lai 4 gan viņš nevienam nelika staigāt ar koka kāju, tomēr jau doma vien par to, ka tas katrā ziņā atkārtotos, ja sagadītos apstākļi, viņu beidza vai nost. .. dažreiz. Nevar taču vienmēr mocīt sevi ar atmiņām; var arī atpūsties un izklaidēties — starpbrīžos.

Tā Veļčaņinovs arī darīja: viņš bija ar mieru starpbrīžos izklaidēties; un tomēr dzīve Pēterburgā viņam kļuva arvien nepatīkamāka. Jau tuvojās jūlijs. Brīžiem prātā pazibēja apņēmība pamest visu, pat prāvošanos un bez atskatīšanās aizbraukt kaut kur tā pēkšņi, bez domāšanas, kaut vai, piemēram, uz to pašu Krimu. Bet parasti pēc stundas viņš jau nopēla savu domu un smējās par to. «Šīs nelāgās domas nemitēsies nekādos dienvidos, ja jau tās ir sākušās un ja jau es esmu kaut cik kārtīgs cilvēks, un tātad nav arī vajadzības bēgt no tām un nav arī iemesla to darīt.»

«Un kālab gan bēgt,» viņš aiz bēdām turpināja filozofēt, «pilsētā ir tik putekļains, tik smacīgs, šajā dzīvoklī viss tik netīrs; iestādēs, pa kurām es klimstu, visos šajos aizņemtajos cilvēkos — tik daudz gluži aplamas kņadas, tik daudz sīkumainu rūpestu; visos šajos pilsētā palikušajos cilvēkos, visās šajās sejās, kas acu priekšā zib no rīta līdz vakaram, — tik naivi un vaļsirdīgi izpausta visa viņu patmīlība, visa viņu vientiesīgā nekaunība, visa viņu nožēlojamā gļēvulība, visa viņu seklo siržu nabadzība, ka tiešām te ir paradīze hipohondriķim, runājot pavisam nopietni! Te viss ir atklāts, viss skaidrs, neviens pat neatzīst par vajadzīgu kaut ko slēpt, kā to dara mūsu lielmātes zaļumos vai ārzemju kūrortos, — un tātad viss daudz vairāk pelnījis pilnīgu cieņu jau par atklātību un vienkāršību vien . . . Nekur nebraukšu! Kaut vai šeit izčibēšu, bet nekur nebraukšu! …»

II Kungs ar krepu ap platmali

Bija trešais jūlijs. Pieturējās neciešama tveice un karstums. Veļčaņinovam pagadījās ļoti nevaļīga diena: visu rītu vajadzēja iet un braukāt apkārt, bet perspektīvā bija paredzama neatliekama vajadzība jau šovakar apmeklēt kadu nepieciešamu kungu, likumu zinātāju un valsts padomnieku, viņa vasarnīcā kaut kur pie Cornajas upītes un negaidīti notvert viņu mājās. Pēc pulksten pieciem Veļčaņinovs beidzot iegāja kādā restorānā (visai šaubīgā, tomēr franču restorānā) Ņevas prospektā pie Policijas tilta, apsēdās parastajā kaktā pie sava galdiņa un pasūtīja savas parastās pusdienas.

Katru dienu viņš ēda pusdienas par rubli, bet par vīnu maksāja atsevišķi, ko tad arī uzskatīja par prātīgu rīcību, ņemot vērā savus paputējušos apstākļus. Brīnīdamies, kā var ēst tādu draņķi, viņš tomēr notiesāja visu līdz pēdējai kripatiņai — un ikreiz ar tādu apetīti, it kā pirms tam nebūtu ēdis trīs dienas. «Tas ir kaut kas slimīgs,» viņš murmināja pie sevis, lāgiem pārdomādams par savu apetīti. Taču šoreiz viņš apsēdās pie sava galdiņa visnelādzīgākajā omā, sirdīgi aizmeta kaut kur platmali, atspiedās ar elkoņiem pret galdu un iegrima pārdomās. Ja tagad viņu būtu uzrunājis turpat līdzās pusdienojošais kaimiņš vai no pirmā vārda nebūtu sapratis viņu apkalpojošais puišelis — viņš, kurš prata būt tik pieklājīgs un, kad bija vajadzīgs, augstprātīgi mierīgs, droši vien būtu sācis kliegt kā j unkurs un varbūt pat sacēlis traci.

Viņam pasniedza zupu, viņš paņēma karoti, bet pēkšņi, nepaguvis iesmelt, nometa karoti uz galda un bezmaz uzlēca no krēsla. Piepeši iešāvās prātā kāda negaidīta doma: šinī mirklī viņš — un dievs vien zina kas tas bija par psihisku procesu — pēkšņi pilnīgi apjēdza savas grūtsirdības cēloni, tās savas īpašās, sevišķās grūtsirdības cēloni, kas viņu mocīja jau vairākas dienas no vietas, visu beidzamo laiku, — grūtsirdības, kas bija dievs vien zina kā uznākusi un dievs vien zina kāpēc nekādi negribēja pāriet. Tagad viņš uzreiz visu aptvēra un saprata ar pārsteidzošu skaidrību.

— Iemesls ir tā platmale! — viņš nomurmināja, it kā iedvesmas pārņemts, — vienīgi un tikai tā nolādētā apaļā platmale ar riebīgo sēru krepu ir visa cēlonis!

Viņš sāka domāt un, jo ilgāk domāja, jo drūmāks kļuva un jo brīnumaināks viņam likās «viss notikums».

«Bet.. . bet kas tas īsti par notikumu?» viņš protestēja, neuzticēdamies pats sev, «vai tas maz ir notikums, vai to vispār var saukt par notikumu?»

Noticis bija, lūk, kas: gandrīz jau pirms divām nedēļām (noteikti viņš neatcerējās, laikam bija pagājušas divas nedēļas) viņš pirmoreiz uz ielas — kaut kur uz Podjačijes un Meščanskas ielas stūra sastapa kādu kungu ar krepu ap platmali. Kungs bija tāds pats kā visi citi, nekā sevišķa viņā nebija, viņš pagāja garām ātri, bet paskatījās uz Veļčaņinovu pārāk cieši un nez kāpēc uzreiz pievērsa sev viņa uzmanību. Vismaz viņa ģīmis Veļčaņinovam likās pazīstams. Veļčaņinovs droši vien kādreiz būs to kaut kur redzējis. «Bet vai nu vienu vien tūkstoti ģīmju es savā mūžā esmu redzējis — visus jau nevar paturēt atmiņā!» Pagājis soļu divdesmit, Veļčaņi-novs, likās, jau bija aizmirsis šo sastapšanos, lai gan pirmais iespaids neizzuda. Šis iespaids neizgaisa veselu dienu — un tas bija diezgan oriģināls: viņš juta nemotivētu, sevišķu niknumu. Tagad, pēc divām nedēļām, viņš visu to skaidri atcerējās; atcerējās arī to, ka toreiz nekādi nevarēja saprast šā niknuma cēloni, tādā mērā nevarēja saprast, ka pat ne reizi neiedomājās saistīt savu tā vakara nelāgo omu ar sastapšanos rīta pusē un tur meklēt izskaidrojumu. Bet kungs pats pasteidzās par sevi atgādināt, otrā dienā atkal saskrējās ar Veļčaņinovu Ņe-vas prospektā un atkal tā savādi paskatījās uz viņu. Veļčaņinovs nospļāvās, bet nospļāvies tūliņ pabrīnījās par savu spļāvienu. Tiesa, ir tādi ģīmji, kas uzreiz izraisa nemotivētu un neizskaidrojamu riebumu. «Jā, es tiešām esmu viņu kaut kur sastapis,» Veļčaņinovs domīgi nomurmināja vēl pusstundu pēc sastapšanās. Pēc tam atkal visu vakaru pavadīja gaužām riebīgā omā. Naktī viņš redzēja pat kaut kādu ļaunu sapni, un tomēr neienāca prātā, ka šīs viņa jaunās un īpašās grūtsirdības cēlonis ir vienīgi vakarējais sērojošais kungs, lai gan tovakar viņš to ne reizi nebija atcerējies. Pat kādu brīdi nopu-kojās, ka «tāds mēsls» uzdrošinās tik ilgi palikt atmiņā; bet ar to izskaidrot visu savu satraukumu viņš droši vien uzskatītu pat par pazemojošu, ja vien prātā būtu ienākusi tāda doma. Pēc divām dienām viņi atkal sastapās pūlī, kāpjot krastā no kāda Ņevas tvaikonīša. Šajā — trešajā reizē Veļčaņinovs būtu varējis apzvērēt, ka kungs ar sēru lentu ap platmali viņu pazina un, pūļa grūstīts un stumdīts, pasviedās uz viņa pusi; likās, pat «uzdrošinājās» sniegt viņam roku; varbūt pat sauca viņu vārdā. To gan Veļčaņinovs skaidri nesadzirdēja, bet… «Kas tomēr ir šis nelietis un kāpēc nenāk man klāt, ja jau tiešām mani pazīst un tik ļoti grib man tuvoties?» Veļčaņinovs nikni nodomāja, sēzdamies ormanī un braukdams uz Smoļ-nija klosteri. Pēc pusstundas viņš jau strīdējās un ecējās ar savu advokātu, bet vakarā un naktī viņu atkal māca riebīga un taisni fantastiska grūtsirdība. «Vai tik man neizplūst žults?» viņš aizdomu pilns sev jautāja, skatīdamies spogulī.

Tā bija viņu trešā sastapšanās. Tad piecas dienas pēc kārtas viņš nesastapa «nevienu», un no «nelieša» nebija vairs ne vēsts. Un tomēr pa šo laiku kungs ar krepu ap platmali šad tad pavīdēja atmiņā. Veļčaņinovs to konstatēja ar zināmu izbrīnu: «Vai man kļūst nelabi, nesa-stopot viņu, vai? — Hm! . .. Un, jādomā, arī viņam Pēterburgā daudz darīšanu, — un kā dēļ viņš sēro? Viņš, acīm redzot, mani pazina, bet es viņu nepazīstu. Un kāpēc gan tādi cilvēki nēsā sēras? Viņiem tā kā nepiestāv. .. Man šķiet, ciešāk ielūkojoties viņā, es viņu pazīšu .. .»

Un tad kaut kas tā kā sarosījās viņa atmiņā, kā tas mēdz būt ar zināmu, bet pēkšņi nez kāpēc aizmirstu vārdu, ko visiem spēkiem cenšas atcerēties; cilvēks zina šo vārdu ļoti labi — un apzinās arī to, ka zina; zina, ko īsti šis vārds nozīmē, tas ir jau mēles galā, taču nekādi nenāk atmiņā, lai kā tiktu lauzīta galva!

«Tas bija… Tas bija sen … tas bija kaut kur . .. Tur bija… tur bija… nu, velns lai parauj, kas tur bija un kas nebija!» viņš pēkšņās dusmās iesaucās. «Vai ir maz vērts šā nelieša dēļ tā ķēpāties ap viņu un pazemoties! . . .»

Viņš briesmīgi noskaitās, bet vakarā, kad pēkšņi atcerējās, ka nesen noskaities, turklāt «briesmīgi», — viņam kļuva ārkārtīgi nepatīkami; it kā kāds viņu būtu pieķēris peļamā rīcībā. Viņš apmulsa un pabrīnījās:

«Tātad ir tādi iemesli, kuru dēļ es tik ļoti dusmojos… ne no šā, ne no tā… atceroties vien…» Viņš nepabeidza savu domu.

Bet otrā dienā Veļčaņinovs noskaitās vēl vairāk, taču šoreiz viņam šķita, ka pamatoti un ka viņam pilnīga taisnība; «nekaunība bija nedzirdēta», proti, notika ceturtā sastapšanās. Kungs ar krepu uzradās atkal, izlīda kā no zemes. Veļčaņinovs nupat bija uz ielas notvēris to pašu valsts padomnieku un nepieciešamo kungu, kuru viņš arī tagad medīja, lai negaidīti notvertu viņu kaut vai vasarnīcā, tāpēc ka šis Veļčaņinovam tikko pazīstamais, bet sakarā ar prāvu vajadzīgais ierēdnis arī toreiz, tāpat kā tagad, nedevās rokā un, acīm redzot, slēpās, no savas puses neparko nevēlēdamies ar Veļčaņinovu sastapties. Nopriecājies, ka beidzot tomēr saskrējies ar viņu krūtīs, Veļčaņinovs sāka soļot viņam līdzās steigdamies, skatīdamies acīs un sasprindzinādams visus spēkus, lai uzvedinātu sirmo viltnieku uz zināmo sarunu, kurā tas varbūt arī izpļāpātos un neviļus izmestu kādu svarīgu un sen gaidītu vārdiņu, bet arī sirmais viltnieks nebija muļķis, tikai smīnēja un klusēja, — un tieši šajā ārkārtīgi svarīgajā brīdī Veļčaņinovs pēkšņi ieraudzīja uz ielas otras puses ietves kungu ar krepu ap platmali. Tas stāvēja un cieši skatījās uz viņiem abiem; kungs ar krepu viņiem sekoja — tas bija acīm redzams — un, liekas, pat smīnēja.

«Velns lai parauj!» Veļčaņinovs pārskaitās, jau atvadījies no ierēdņa, visu savu neveiksmīgo sarunu izskaidrodams ar šā «nekauņas» uzvešanos, «velns parāvis, vai viņš mani izspiego, vai! Viņš, acīm redzot, seko man! Vai viņu kāds nolīdzis, vai, un . .. un … un dieva vārds, viņš smīnēja par mani! Es nudien viņu piekaušu. .. 2 ēl tikai, ka staigāju bez spieķa! Es nopirkšu spieķi! Es to tā neatstāšu! Kas viņš tāds ir? Es -katrā ziņā gribu zināt, kas viņš tāds ir!»

Beidzot — tieši trīs dienas pēc šīs (ceturtās) sastapšanās — mēs atrodam Veļčaņinovu viņa restorānā, kā esam to jau aprakstījuši, pie tam stipri un no tiesas satrauktu un pat mazliet apjukušu. Arī viņš pats nevarēja to neapzināties, lai cik liels bija viņa pašlepnums. Beidzot viņš bija spiests, apsverot visus apstākļus, atzīt, ka viņa nomāktības, viss šīs Īpašās grūtsirdības un divu nedēļu ilgo uztraukumu cēlonis nav neviens cits kā šis pats sērojošais kungs, «lai viņš būtu, cik nožēlojams būdams».

«Kaut arī es esmu hipohondriķis,» Veļčaņinovs domāja, «un tātad spējīgs no mušas iztaisīt ziloni, tomēr vai man kļūst vieglāk no tā, ka tas viss varbūt ir tikai fantāzija vien? Ja jau ikviens tāds blēdis būs spējīgs pilnīgi izsist cilvēku no sliedēm, tad tas taču … tas taču …»

Tiešām, šajā šodienas (piektajā) sastapšanās reizē, kas tik ļoti uztrauca Veļčaņinovu, zilonis likās esam gandrīz vai muša: šis kungs, tāpat kā agrāk, aizšmauca garām, taču šoreiz vairs nevērodams Veļčaņinovu un neizrādīdams, kā iepriekšējās reizēs, ka to pazīst, bet, gluži otrādi, acis nodūris, kā likās, gaužām vēlēdamies, lai viņu pašu neierauga. Veļčaņinovs atgriezās un uzkliedza viņam pilnā rīklē:

— Ei( jūs! Ar to krepu ap platmali! Ko slēpjaties?

Stāviet: kas jūs tāds esat?

Jautājums (un pats kliedziens) bija stipri muļķīgs. Bet Veļčaņinovs to atskārta tikai tad, kad bija jau uzkliedzis. Izdzirdējis šo kliedzienu, kungs apgriezās, uz bridi apstājās, apmulsa, pasmaidīja, gribēja kaut ko teikt, kaut ko darīt, īsu mirkli, acīm redzot, nevarēja izšķirties, kas būtu jādara, un pēkšņi — pagriezās un metās bēgt, atpakaļ neskatīdamies. Veļčaņinovs pārsteigts noskatījās viņam pakaļ.

«Bet ja nu,» viņš nodomāja, «ja nu patiesībā nevis viņš man, bet, gluži otrādi, es viņam piesienos, ja tieši ar to viss izskaidrojams?»

Paēdis pusdienas, Veļčaņinovs drīzāk devās uz vasarnīcu pie ierēdņa. Ierēdni nesastapa mājās. Veļčaņinovam atbildēja, ka «kopš rīta nav pārradies un diez vai pārradīsies šodien pirms pulksten trim vai četriem naktī, jo palicis pilsētā pie jubilāra». Tas nu bija tik «apvainojoši», ka pirmajās negantajās dusmās Veļčaņinovs nolēma doties pie jubilāra un pat tiešām sāka braukt; bet, pa ceļam apsvēris, ka tas nu būtu par daudz, no pusceļa atlaida ormani un kājām vilkās uz mājām pie Lielā teātra. Viņš juta vajadzību izkustēties. Lai nomierinātu satrauktos nervus, naktī vajadzēja katrā ziņā izgulēties, par spīti bezmiegam, bet, lai aizmigtu, vajadzēja vismaz sevi nokausēt. Ta viņš nonāca mājās tikai pusvienpadsmitos, jo ceļš bija stipri tāls, un tiešām jutās stipri piekusis.

Martā noīrētais dzīvoklis, kuru viņš ar tik ļaunu prieku paļāja un lamāja, pats savā priekšā atvainodamies, ka «tas viss tikai pagaidām» un ka viņš «iestrēdzis» Pēterburgā negribot, tās «nolādētās prāvošanās dēļ», — šis dzīvoklis nemaz nebija tik slikts un neglīts, kā viņš pats to nolika. Ieeja caur vārtiem tiešām bija mazliet patumša un «piemēslota». Bet pašā dzīvoklī otrajā stāvā bija divas lielas, gaišas istabas ar augstiem griestiem; istabas vienu no otras šķīra tumšs priekšnams, tā ka viena atradās ielas, otra sētas pusē. Blakus tai, kuras logi izgāja uz pagalmu, vēl atradās neliels kabinets, kam vajadzēja kalpot par guļamistabu, bet Veļčaņinovam tur nekārtībā mētājās grāmatas un papīri. Gulēt viņš gulēja vienā no lielajām istabām, tajā, kuras logi izgāja uz ielu. Guļasvietu viņam klāja uz dīvāna. Mēbeles bija kārtīgas, kaut arī jau lietotas, bez tam dzīvoklī atradās dažas pat dārgas mantas — kādreizējās labklājības atliekas: porcelāna un bronzas nieciņi, lieli, īsti Buhāras paklāji, bija saglabājušās pat divas diezgan labas gleznas. Bet viss atradās lielā nekārtībā, izmētāts un pat apputējis kopš tā laika, kad viņu apkalpojošā meitene Pelageja bija aizbraukusi pasērst pie radiem Novgorodā un atstājusi viņu vienu. Šis dīvainais fakts, ka vientuļa meitene apkalpo neprecētu augstāko aprindu vīrieti, kurš joprojām gribēja ievērot džentlme-niskumu, lika Veļčaņinovam gandrīz vai sarkt, lai gan ar šo Pelageju viņš bija ļoti apmierināts. Šī meitene iestājās darbā pie viņa tajā laikā, kad viņš pavasarī noīrēja tagadējo dzīvokli no pazīstamas ģimenes, kura aizbrauca uz ārzemēm; viņa tad ari nodibināja mājās kārtību. Bet pēc viņas aizbraukšanas Veļčaņinovs nevarēja vairs izšķirties par citas apkalpotājas pieņemšanu; taču pieņemt uz īsu laiku sulaini nebija vērts, un viņš arī nevarēja ciest sulaiņus. Tā nu gadījās, ka viņa istabas uzkopt katru rītu nāca sētnieces māsa Mavra, kurai viņš, iziedams no mājām, atstāja arī atslēgu un kura itin nekā nedarīja, tomēr naudu saņēma un laikam arī zaga. Bet viņš jau visam bija atmetis ar roku un bija pat apmierināts ar to, ka mājās tagad paliek pilnīgi viens. Taču visam ir savs mērs, un viņa nervi dažreiz — žults izplūduma brīžos — nespēja izturēt visu šo «cūcību», un, atgriezdamies mājās, viņš gandrīz ikreiz ar riebumu gāja iekšā savās istabās.

Taču šoreiz viņš tā steidzās, ka pat lāgā neizģērbās, iekrita gultā, īdzīgi nolēma ne par ko nedomāt un, lai tur vai kas, «tūliņ uz vietas» iemigt. Un dīvaini, viņš aizmiga, tiklīdz galva bija pieskārusies spilvenam; tas ar viņu nebija noticis jau gandrīz mēnesi.

Viņš nogulēja kādas trīs stundas, taču tramīgā miegā; viņš redzēja tik dīvainus sapņus, kādi mēdz rādīties drudzī. Veļčaņinovs sapņoja par kaut kādu noziegumu, kuru viņš it kā bija izdarījis un noslēpis un kurā viņu vienā balsī apsūdzēja nez no kurienes pie viņa istabā nākoši cilvēki. Pūlis salasījās milzīgs, bet cilvēki joprojām nāca iekšā, tā ka durvis nemaz vairs nevērās ciet, bet stāvēja vaļā. Taču visu interese beidzot tika pievērsta kādam savādam cilvēkam, kas kādreiz bijis viņam tuvs un pazīstams, bet nu jau ir miris, tomēr tagad nez kāpēc arī ienācis viņa istabā. Vismocošākais bija tas, ka Veļčaņinovs nezināja, kas fras par cilvēku, bija aizmirsis viņa vārdu un nekādi nevarēja to atcerēties, zināja tikai, ka viņš šo cilvēku kādreiz ļoti mīlējis. It kā arī visi pārējie sanākušie no viņa gaidīja izšķirošo vārdu: vai nu Veļča-ņinova nosodījumu, vai attaisnojumu — un visi bija nepacietīgi. Bet savādais cilvēks nekustīgi sēdēja pie galda, klusēja un negribjēja runāt. Troksnis neapklusa, satraukums pieauga, un Veļčaņinovs pārskaities pēkšņi iesita šim cilvēkam par to, ka tas negrib runāt, un no sitiena sajuta dīvainu baudu. Sirds viņam pamira aiz šausmām un sirdsapziņas pārmetumiem par savu rīcību, bet taisni šis pamirums arī sagādāja baudu. Pārskaities līdz beidzamam, viņš iesita otro un trešo reizi, turklāt tādā kā niknuma un baiļu reibumā, kas izvērtās ārprātā, bet sagādāja arī neizsakāmu baudu, viņš vairs neskaitīja savus sitienus, bet sita bez apstājas. Viņš gribēja šo cilvēku iznīcināt. Pēkšņi kaut kas notika; visi sāka briesmīgi kliegt un gaidīdami pievērsās durvīm; šinī mirklī trīsreiz skāņi iedžinkstējās zvans, bet tik spēcīgi, it kā zvanu gribētu noraut no durvīm. Veļčaņinovs pamodās, vienā mirklī attapās, uzlēca kājās un pa galvu pa kaklu metās pie durvīm: viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka šī zvanīšana nav sapnis, ka šinī brīdī tiešām kāds pie durvīm piezvanījis. «Būtu pārāk nedabiski, ja tik skaidru, tik reālu un spilgti uztvertu zvanīšanu es būtu dzirdējis tikai sapnī!»

Bet viņam par brīnumu izrādījās, ka arī zvana šķindas bijušas sapnis. Viņš atvēra durvis un izgāja priekštelpā, paskatījās pat uz kāpnēm — itin neviena nebija. Zvans karājās nekustīgi. Pabrīnījies, bet arī nopriecājies, viņš atgriezās istabā. Aizdedzinādams sveci, atcerējās, ka durvis bija bijušas tikai pievērtas, nevis aizslēgtas un aizkrampētas. Viņš arī agrāk, atgriezdamies mājās, bieži aizmirsa pa nakti aizslēgt durvis, nepiešķirdams tam nekādu sevišķu nozīmi. Pelageja vairāk reižu bija viņu par to bārusi. Viņš atgriezās priekšnamā, lai aizslēgtu durvis, vēlreiz tās atvēra, palūkojās priekštelpā un tikai no iekšpuses aizkrampēja durvis, bet pagriezt tajās atslēgu tomēr bija slinkums. Pulkstenis nosita pustrīs, tātad viņš bija gulējis trīs stundas.

Sapnis bija Veļčaņinovu tik stipri satraucis, ka viņš vairs negribēja tūliņ atkal likties gultā un nolēma kādu pusstundu pastaigāt pa istabu — «lai izsmēķētu cigāru». Uz ātru roku apģērbies, viņš piegāja pie loga, pacēla biezā auduma aizkaru, bet pēc tam arī balto storu. Uz ielas jau bija. pavisam gaišs. Pēterburgas gaišās vasaras naktis vienmēr satrauca viņam nervus un beidzamajā laikā tikai veicināja bezmiegu, tā ka viņš pirms divām nedēļām ar nolūku bija pierikojis pie logiem šos biezā auduma aizkarus, kas tad, kad bija aizsegts viss logs, aizturēja āra gaismu. Ielaidis istabā gaismu un aizmirsis uz galda aizdedzināto sveci, viņš sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ, joprojām kaut kādas smagas un sāpīgas sajūtas mākts. Sapņa iespaids vēl nebija izgaisis. Nerimās skaudri sirdsapziņas pārmetumi par to, ka bija varējis pacelt roku pret cilvēku un viņam sist.

— Bet tādā cilvēka taču nemaz nav un tāds nekad nav bijis, viss ir tikai sapnis, kāpēc tad es gaužos?

Saniknots un it kā pārliecināts, ka šajā apstāklī sakoncentrējušās visas viņa rūpes, viņš sāka domāt, ka nenoliedzami kļūst slims,«slims cilvēks».

Viņam arvien bija bijis smagi atzīties, ka kļūst vecs un vārgs, un aiz niknuma viņš drūmos brīžos, sevi pakaitinādams, tīšām pārspīlēja kā vienu, tā otru.

— Vecums! Kļūstu pavisam vecs, — viņš murmināja, staigādams pa istabu, — zaudēju atmiņu, redzu rēgus, sapņus, šķind zvani. .. Velns parāvis! Es no pieredzes zinu: tādi sapņi vienmēr liecina, ka man ir drudzis. Esmu pārliecināts, ka arī visa šī «krepa» būšana varbūt ir tikai sapnis. Es vakar katrā ziņā nospriedu pareizi: es — es viņam piesienos, nevis viņš man! Es no viņa esmu izfantazējis poēmu, bet pats aiz bailēm palīdis pagultē! Un kāpēc es viņu saucu par nelieti? Viņš varbūt ir ļoti kārtīgs cilvēks. Tiesa, seja nepatīkama, kaut arī nekā sevišķi neglīta tajā nav, ģērbies tāpat kā visi. Tikai skatiens tāds kā . . . Atkal es par to pašu! Atkal domāju par viņu! Un kāda, velns parāvis, man daļa gar viņa skatienu? Vai tad es dzīvot nevaru, vai, bez šā ..karātavu putna?

Starp citām pa galvu joņojošām domām viena bija tāda, kas viņu sāpīgi aizskāra: viņš pēkšņi it kā pārliecinājās, ka šis kungs ar krepu kādreiz bijis viņam tuvs paziņa un tagad sastopoties smejas par viņu, tāpēc ka zina kādu viņa senu, lielu noslēpumu un tagad redz viņu šādā pazemojošā stāvoklī. Viņš mehāniski piegāja pie loga, lai to atvērtu un ieelpotu nakts gaisu, un — un pēkšņi satrūkās, šķita, ka viņa acu priekšā piepeši norisinās kaut kas neredzēts un neparasts.

Viņš vēl nebija paguvis atvērt logu, kad jau mudīgi aizlavījās aiz loga mūra izciļņa un paslēpās; viņā pusē uz tukšās ietves, tieši pretī savai mājai, viņš ieraudzīja kungu ar krepu ap platmali. Kungs stāvēja uz ietves ar seju pret viņa logiem, bet, acīm redzot, viņu neredzēja un ar interesi, it kā kaut ko apsvērdams, pētīja māju. Likās, viņš kaut ko apdomāja un it kā taisījās par kaut ko izšķirties; pacēla roku un pielika pirkstu pie pieres. Pēdīgi izšķīrās: aši paskatījās visapkārt un uz pirkstgaliem, zagšus sāka steidzīgi šķērsot ielu. To jau varēja domāt: viņš ienāca vārtu ailē un iekšā pa vārtiņiem (kas vasarā dažreiz līdz pat pulksten trijiem stāvēja neaizbultēti). «Viņš nāk pie manis,» Veļčaņinovam pazibēja prātā, un viņš pēkšņi lielā steigā un gluži tāpat uz pirkstgaliem iedipināja priekšnamā un — palika pie durvīm klusi stāvam, sastinga gaidās, viegli uzlicis trīcošo roku uz pirmīt aizkabinātā durvju krampja, un, visu dzirdi sasprindzinājis, klausījās, vai uz kāpnēm neiečabēsies gaidītie soļi.

Sirds tik stipri dauzījās, ka viņš baidījās nesadzirdēt, kad nepazīstamais uz pirkstgaliem pienāks klāt. Pašu faktu viņš nesaprata, bet izjuta visu ar tādu kā desmitkārt kāpinātu asumu. It kā pirmītējais sapnis būtu saplūdis kopā ar īstenību. Veļčaņinovs pēc dabas bija drošsirdīgs. Dažreiz viņš mēdza pat padižoties ar savu bezbailību gaidāmo briesmu priekšā — arī tad, kad neviens uz viņu neskatījās, tikai tāpēc vien, lai patīksminātos pats par sevi. Bet tagad bija vēl arī kas cits. Nesenais hipohondriķis un aizdomu pilnais gaudulis pilnīgi pārvērtās; tas bija jau pavisam cits cilvēks. Nervozi, nedzirdami smiekli lauzās viņam no krūtīm. Aiz cieši aizvērtajām durvīm viņš nojauta katru nepazīstamā kustību.

«A! Nu viņš kāpj augšā, ir jau uzkāpis, skatās apkārt; klausās, kas dzirdams kāpņu lej galā; tikko elpo, zogas klāt pie durvīm … A! . . . Satver rokturi, velk, mēģina! Cerējis, ka mana dzīvokļa durvis nebūs aizslēgtas! Tātad zinājis, ka es dažreiz aizmirstu tās aizslēgt! Atkal velk aiz roktura; vai tad viņš domā, ka krampis neizturēs? Žēl iet prom! 2ēl aiziet tukšā!»

Un tiešām viss droši vien tā arī notika, kā viņš bija iedomājies: kāds tiešām stāvēja aiz durvīm un klusi, nedzirdami pārbaudīja, vai tās aizslēgtas, vilka aiz roktura un — «protams, ar zināmu nolūku». Bet Veļčaņinovam jau bija skaidrs, ko viņš darīs: ar tādu kā sajūsmu viņš

gaidīja izšķirošo brīdi, centās būt izmanīgs un sagatavojies — viņam neatvairāmi gribējās pēkšņi atkrampēt durvis, piepeši atvērt tās līdz galam vaļā un nostāties aci pret aci ar «briesmoni». «Ko tad jūs te darāt, cienījamais kungs?»

Tā arī notika. Nogaidījis īsto brīdi, viņš pēkšņi atkram-pēja durvis, atgrūda tās un — gandrīz uzkrita virsū kungam ar krepu ap platmali.

III Pāvels Pavlovičs Trusockis

Tas it kā sastinga uz vietas. Abi stāvēja viens otram pretī durvīs, un abi nekustīgi skatījās viens otram acīs. Tā pagāja daži acumirkļi, un pēkšņi — Veļčaņinovs pazina savu viesi!

Tajā pašā brīdī arī viesis, acīm redzot, nojauta, ka Veļ-čaņinovs viņu nepārprotami pazinis: tas pavīdēja viņa skatienā. Vienā mirklī visa viņa seja it kā izkusa vissaldākajā smaidā.

— Man droši vien ir tas gods runāt ar Alekseju Iva-noviču? — viņš gandrīz nodziedāja pārmērīgi maigā un apstākļiem pat komiski nepiemērotā balsī.

— Vai tiešām jūs esat Pāvels Pavlovičs Trusockis? — arī Veļčaņinovs beidzot apjucis izdabūja pār lūpām.

— Mēs ar jums bijām pazīstami pirms gadiem deviņiem T—ā un — ja vien atļausiet man atgādināt — bijām tuvi paziņas.

— Jā .. . pieņemsim . .. bet tagad ir pulkstenis trīs un jūs veselas desmit minūtes pārbaudījāt, vai manas durvis ir aizslēgtas vai ne . ..

— Pulkstenis trīs! — viesis iesaucās, izņemdams pulksteni un pat skumīgi brīnīdamies, — tik tiešām: trīs! Atvainojiet, Aleksej Ivanovič, #nan to Vajadzēja apdomāt, iekāms nācu iekšā; man pat kauns. Pienākšu un izskaid-drošos tuvākajās dienās, bet pašreiz . ..

— Nu nē! Ja jau izskaidroties, tad esiet tik laipns — tūdaļ! — Veļčaņinovs attapās. — Lūdzu iekšā, šaipus durvīm, istabās. Jūs taču, protams, pats bijāt nodomājis nākt iekšā istabās un neieradāties taču tikai tādēļ vien, lai pārbaudītu, vai durvis aizslēgtas …

Veļčaņinovs bija uztraucies un reizē it kā nokritis no plaukta, viņš juta, ka nespēj sakopot domas. Kļuva pat kauns: ne noslēpuma, ne briesmu — nekas nebija palicis pāri no visas šīs fantasmagorijas; bija uzradies tikai kaut kāds muļķa Pāvels Pavlovičs. Bet Veļčaņinovam tomēr nepavisam negribējās ticēt, ka tas ir tik vienkārši: viņš kaut ko neskaidri un ar bailēm nojauta. Nosēdinājis viesi atzveltnes krēslā, viņš nepacietīgi iesēdās savā guļasvietā kādu soli no atzveltņa, paliecās uz priekšu, atspieda plaukstas pret ceļgaliem un ar īgnumu gaidīja, kad atnācējs sāks runāt. Veļčaņinovs alkani vēroja viesi un atcerējās pagātni. Bet dīvaini: tas klusēja, likās, uz ilgu laiku, nesaprazdams, ka viņa «pienākums» ir nekavējoties sākt runāt, gluži otrādi, pats, it kā ko gaidīdams, skatījās uz namatēvu. Varbūt gluži vienkārši mulsa, sākumā juzdamies neveikli kā pele lamatās; bet Veļčaņinovs noskaitās.

— Ko tad jūs? — viņš iesaucās, — jūs taču, manuprāt, neesat ne fantāzija, ne sapnis! Varbūt jums labpaticis ierasties, lai tēlotu mironi? Paskaidrojiet, cienījamais!

Viesis saknosījās, pasmaidīja un uzmanīgi iesāka:

— Kā redzu, jūs vispirms pat pārsteidz tas, ka esmu ieradies tādā laikā un — šādos īpašos apstākļos … Tā ka, atceroties visu bijušo un to, kā mēs šķīrāmies, — man tagad liekas pat savādi.. . Starp citu, man pat nebija nodoma pie jums iegriezties, un, ja nu tā iznācis, tad — nejauši…

— Kā nejauši! Es taču pa logu redzēju, kā jūs uz pirkstgaliem stūrējāt pāri ielai!

— Ak jūs redzējāt! Nu tad jums droši vien tagad par visu to zināms vairāk nekā man! Bet es jums tikai krītu uz nerviem. .. Paklausieties: es atbraucu šurp jau pirms nedēļām trim savās darīšanās. Es taču esmu Pāvels Pavlovičs Trusockis, jūs tak pats mani pazināt. Es, redziet, gribu panākt, lai mani pārceļ uz citu guberņu un citā darbā, turklāt ar prāvu paaugstinājumu. Bet es gan gribu teikt pavisam ko citu… Galvenais, ja gribat zināt, ir tas, ka es te klimstu nu jau trešo nedēļu un, liekas, pats tīšuprāt vilcinu savu lietu, proti, pārcelšanu, un tiesām, ja tā arī notiks, tad es, kas zina, vēl pats aizmirsīšu, ka tā notikusi, un neaizbraukšu no jūsu Pēterburgas savā pašreizējā noskaņojumā. Klimstu, it kā būtu savu mērķi pazaudējis un it kā pat priecādamies, ka esmu to pazaudējis — savā pašreizējā noskaņojumā .. .

— Proti, kādā noskaņojumā? — Veļčaņinovs rauca uzacis.

Viesis paskatījās uz viņu, pacēla platmali un jau ar uzsvērtu pašcieņu norādīja uz krepu.

— Jā — lūk, kādā noskaņojumā!

Veļčaņinovs truli vērās gan krepā, gan viesa sejā. Pēkšņi sārtums iesitās Veļčaņinova vaigos, un viņš briesmīgi uztraucās.

— Vai tiešām Natalja Vasiļjevna!

— Viņa pati! Natalja Vasiļjevna! Šā gada martā . .. Dilonis — un gandrīz pēkšņi, divu triju mēnešu laikā! Un es paliku — kā redzat!

To pateicis, viesis stiprā jūtu uzplūdumā izpleta rokas, kreisajā atmestajā rokā turēdams platmali ar krepu un vismaz uz sekundēm desmit dziļi noliekdams pliko galvu.

Šī poza un šis žests Veļčaņinovu pēkšņi it kā uzmundrināja; zobgalīgs un pat aizskarošs smaids pavīdēja viņa lūpās — bet pagaidām tikai uz īsu mirkli: ziņa par šīs dāmas nāvi (ar kuru viņš bija tik sen pazīstams Un kuru tik sen jau bija paguvis aizmirst) tagad atstāja uz viņu negaidīti satriecošu iespaidu.

— Vai tas maz iespējams! — viņš nomurmināja vārdus, kas pirmie pagadījās uz mēles. — Un kāpēc jūs tūliņ neatnācāt pie manis un to nepaziņojāt?

— Pateicos par līdzjūtību, redzu to un augstu novērtēju, lai gan …

— Lai gan?

— Lai gan pagājis jau tik daudz atšķirtības gadu, jūs nupat izrādījāt manās bēdās un pat tieši man patiesu līdzjūtību, par ko es, protams, esmu jums pateicīgs. Tikai to es arī gribēju pasacīt. Un nevarētu teikt, ka es šaubītos par saviem draugiem, es arī šeit tūliņ pat varētu atrast vissirsnīgākos draugus (minēšu kaut vai tikai Stepanu Mihailoviču Bagautovu), bet kopš mūsu pazīšanās (varētu pat teikt draudzības — jo es to atceros ar pateicību) pagājuši deviņi gadi,.pie mums jūs vairs neatbraucāt; vēstules mēs viens otram nerakstījām …

Viesis dziedāja kā pēc notīm, taču runādams skatījās grīdā, kaut gan, protams, redzēja arī vis*i, kas notika augstāk. Bet arī namatēvs jau bija paguvis mazliet attapties.

Ar visai dīvainām sajūtām, kas arvien vairāk pastiprinājās, viņš klausījās un vērās Pāvelā Pavlovičā, un

pēkšņi, kad tas apklusa, viņam negaidot iešāvās prātā vispārsteidzošākās domas.

— Bet kāpēc es jūs nepazinu līdz šim? — viņš atplaukdams iesaucās. — Mēs taču uz ielas esam sastapušies reizes piecas.

— Jā; arī es to atceros; jūs man allaž gadījāties ceļā — reizes divas, pat varbūt trīs …

— Tas ir — jūs allaž gadījāties ceļā man, nevis es jums!

Veļčaņinovs piecēlās un pēkšņi skaļi un gluži negaidīti iesmējās. Pāvels Pavlovičs apklusa, uzmanīgi paskatījās, bet tūliņ atkal turpināja:

— Ka jūs mani nepazināt, tas vispirms tāpēc, ka varējāt būt aizmirsis, un bez tam man pa šo laiku bijušas pat bakas un atstājušas uz sejas zināmas pēdas.

— Bakas? Tik tiešām, bijušas bakas! Kā tad jums …

— Tik muļķīgi gadījās? Vai nu maz kas dzīvē notiek, Aleksej Ivanovič, te nenotiek nekas, te pēkšņi gadās! .

— Tas tomēr ir briesmīgi komiski. Nu, turpiniet, turpiniet, dārgais draugs!

— Lai gan arī es esmu jūs sastapis …

— Pag! Kāpēc jūs nupat teicāt: «Tik muļķīgi gadījās?» Es gribēju izteikties daudz pieklājīgāk. Nu, turpiniet, turpiniet!

Viņam nez kāpēc kļuva aizvien līksmāks prāts. Satriecošo iespaidu nomainīja pavisam kas cits.

Viņš ātriem soļiem staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

— Lai gan arī es esmu jūs sastapis un pat, braukdams šurp uz Pēterburgu, biju nodomājis katrā ziņā jūs te sameklēt, bet, atkārtoju, es tagad esmu tādā garastāvoklī … un garīgi tik satriekts jau kopš marta mēneša…

— Ak jā! Satriekts kopš marta mēneša … Pag, vai jūs nesmēķējat?

— Es taču, jūs zināt, Nataljas Vasiļjevnas laikā…

— Nu jā, nu jā, bet kopš marta mēnēša?

— Ja nu varbūt vienu papirosiņu.

— Te būs papiross; aizsmēķējiet un turpiniet! Turpiniet, jūs mani briesmīgi.. .

Aizsmēķējis cigāru, Veļčaņinovs atkal žigli apsēdās uz dīvāna. Pāvels Pavlovičs apklusa.

— Bet cik jūs pats esat uztraukts, vai esat vesels?

— Ekf pie velna ar manu veselību! — Veļčaņinovs pēkšņi sadusmojās. — Turpiniet!

Savukārt viesis, vērodams namatēva uztraukumu, kļuva cīpmierinātāks un pašapzinīgāks.

— Ko nu tur turpināt, — viņš atkal iesāka. — Iedomājieties, Aleksej Ivanovič, pirmām kārtām satriektu cilvēku, tas ir, satriektu nevis vienkārši, bet, tā sakot, radikāli, — cilvēku, kas pēc divdesmit laulības dzīves gadiem maina dzīves veidu un klimst pa putekļainām ielām bez attiecīga mērķa, gluži kā stepē, nonācis bezmaz tādā kā nemaņā, un šai nemaņā rod pat zināmu baudu. Tāpēc ir gluži dabiski, ka es, dažkārt sastapdams paziņu vai pat patiesu draugu, tīšuprāt no viņa vairos, lai tādā brīdī, tas ir, nemaņas brīdī, nebūtu jāiet viņam klāt. Bet citreiz — tik spilgti visu atceros un tik ļoti alkstu sastapt kaut vai kādu tās nesenās, bet neatsaucamās pagātnes liecinieku un līdzdalībnieku, un tad sirds tik stipri sāk dauzīties, ka esmu ar mieru riskēt un mesties drauga apkampienos ne vien dienā, bet arī naktī, kaut vai tādēļ vajadzētu viņu modināt pēc pulksten trim no rīta. Es, redziet, esmu kļūdījies tikai attiecībā uz laiku, nevis draudzību. Jo šinī brīdī izjūtu varenu gandarījumu. Bet, kas attiecas uz laiku, es domāju, ka ir tikai pāri vienpadsmitiem, jo atrodos savādā noskaņojumā. Gremdējos pats savās skumjās un it kā smeļu no tām baudu. Un mani māc ne tik daudz skumjas kā šī mana jaunā jutoņa .. .

— Kā jūs gan izsakāties! — Veļčaņinovs tā kā drūmi noteica, pēkšņi kļūdams atkal ļoti nopietns.

— Jā, savādi gan izsakos …

— Bet vai jūs … nejokojat?

— Jokoju! — Pāvels Pavlovičs skumīgā neizpratnē iesaucās, — pie tam tādā brīdī, kad ziņoju …

— Ak, nerunājiet par to, es jūs lūdzu!

Veļčaņinovs piecēlās un atkal sāka soļot pa istabu.

Tā pagāja minūtes piecas. Arī viesis dzīrās piecelties,

bet Veļčaņinovs uzsauca: «Sēdiet, sēdiet!» — un tas tūliņ paklausīgi noslīga atzveltnī.

— Bet jūs tomēr esat stipri pārvērties! — Veļčaņinovs atkal ierunājās, pēkšņi apstādamies viesa priekšā — it kā šī doma būtu viņu piepeši pārsteigusi. — Šausmīgi pārvērties! Ārkārtīgi! Kļuvis pavisam cits cilvēks!

— Nebūtu nekāds brīnums: deviņi gadi.

— Nē, nē, nē, runa nav par gadiem! Pēc izskata jūs diez kā nemaz neesat pārvērties; jūs esat pārvērties citādi!

— Ari varbūt deviņi gadi.

— Vai arī kopš marta mēneša!

— He, he, — Pāvels Pavlovičs šķelmīgi pasmīnēja,

— jums tādas kā draiskas domas. Bet, ja drīkstētu, — kādā ziņā tad īsti esmu pārvērties?

— Ko nu! Agrāk bija tāds solīds un kārtīgs Pāvels Pavlovičs, tāds gudrinieks Pāvels Pavlovičs, bet tagad — pavisam vauiien 1 pāvels pavlovičs!

Viņš atradās tik lielu dusmu varā, kad pat visnosvērtākie cilvēki sarunā to, ko nevajag.

— Vaurien! jūs tā domājat? un vairs ne «gudrinieks»! Ne gudrinieks? — Pāvels Pavlovičs ar baudu ķiķināja.

— Kas, velns, par «gudrinieku»? Tagad varbūt esat pavisam gudrs.

«Es esmu nekaunīgs, bet šis nelietis ir vēl nekaunīgāks! Un… ko viņš grib panākt?» Veļčaņinovs visu laiku domāja.

— Ak, dārgais, ak, mīļais Aleksej Ivanovič! — viesis pēkšņi ārkārtīgi uztraucās un sāka grozīties atzveltnī.

— Kas tad mums? Mēs taču tagad neatrodamies augstāko aprindu ļaudīs, neatrodamies spožā aristokrātiskā sabiedrībā! Mēs esam divi kādreizēji sirsnīgi un veci draugi, tā sakot, pilnīgā vaļsirdībā sastapušies, un abi atceramies tās dārgās saites, ar kurām nelaiķe mūs vienoja tik dārgā draudzībā!

Un viesi tik ļoti aizrāva paša jūsmīgums, ka viņš atkal, tāpat kā pirmīt, nolieca galvu, bet seju šoreiz aizklāja ar platmali. Veļčaņinovs viņu vēroja ar riebumu un bažām.

«Bet ja nu viņš gluži vienkārši ākstās!» Veļčaņinovam pazibēja prātā. «Bet nē, nē! Liekas, viņš nav piedzēries — lai gan varbūt tomēr ir piedzēries; seja sarkana. Un, kaut arī būtu piedzēries, — viens pīpis. No kuras puses viņš man cenšas piebraukt? Ko šis nelietis grib?»

— Atcerieties, atcerieties, — Pāvels Pavlovičs kliedza, pamazām ņemdams platmali nost no sejas un it kā arvien vairāk aizraudamies ar atmiņām, — vai jūs atceraties mūsu izbraukumus ārpus pilsētas, mūsu vakarus

un viesības ar dejām un nevainīgām rotaļām pie viņa ekselences viesmīlīgā Semjona Semjonoviča? Un mūsu lasīšanas vakarus trijatā? Un mūsu pirmo iepazīšanos, kad jūs no rīta ienācāt pie manis, lai ievāktu ziņas sakarā ar jūsu lietu, un sākāt pat kliegt, un pēkšņi iznāca Natalja Vasiļjevna, un pēc desmit minūtēm jūs jau bijāt kļuvis mums par sirsnīgu mājas draugu taisni uz vienu gadu — gluži kā Turgeņeva kunga lugā «Provinciete».

Veļčaņinovs lēnām staigāja uz priekšu un atpakaļ, skatījās grīdā, klausījās ar nepacietību un riebumu, tomēr — klausījās uzmanīgi.

— Man pat prātā nav nākusi «Provinciete», — viņš, mazliet mulsdams, pārtrauca, — un jūs nekad agrāk neesat runājis tik spiedzīgā balsī un lietojis… tādus aizgūtus vārdus. Kam tas vajadzīgs?

— Es tiešām agrāk vairāk klusēju, tas ir, biju nerunīgāks, — Pāvels Pavlovičs steidzīgi atsaucās. — Jūs zināt, es agrāk vairāk mēdzu klausīties, kad runāja nelaiķe. Atcerieties, kā viņa runāja, cik asprātīgi… Kas attiecas uz «Provincieti» un it īpaši uz «Stupendjevu» — jums arī šinī ziņā taisnība, tāpēc ka mēs pēc tam ar dārgo nelaiķi ne vienu reizi vien klusuma brīžos, kavēdamies atmiņās par jums, pēc tam kad bijāt jau aizbraucis, paši salīdzinājām ar šo lugu mūsu pirmo sastapšanos, jo tik tiešām līdzība bija… Bet runājot it īpaši par «Stupendjevu» …

— Par kādu «Stupendjevu» jūs runājat, velns parāvis! — Veļčaņinovs iesaucās un pat piespēra kāju pie grīdas, jau pavisam apmulsdams no vārda «Stupendjevs», jo ar šo vārdu viņam pēkšņi saistījās dažas satraucošas atmiņas.

— «Stupendjevs» — tā ir loma, skatuves loma, «vīra» loma lugā «Provinciete», — ļoti saldā balstiņā nočivināja Pāvels Pavlovičs, — bet tas attiecas jau uz citām mūsu dārgajām un skaistajām atmiņām jau pēc jūsu aizbraukšanas, kad Stepans Mihailovičs Bagautovs pagodināja mūs ar savu draudzību gluži tāpat kā jūs un jau uz veseliem pieciem gadiem.

— Bagautovs? Kas tas tāds? Kāds Bagautovs? — Veļčaņinovs pēkšņi apstājās kā sastindzis.

— Bagautovs Steparfs Mihailovičs, kas mūs pagodināja ar savu draudzību tieši gadu pēc jums un . .. līdzīgi jums.

— Ak dievs, es taču to zinu! — Veļčaņinovs iesaucās, beidzot sapratis. — Bagautovs! Viņš taču strādāja jūsu iestādē …

— Strādāja, strādāja! Pie gubernatora. Elegants jauns cilvēks no Pēterburgas, no visaugstākās sabiedrības! — galīgā sajūsmā vai kliegtin izkliedza Pāvels Pavlovičs.

— Jā, jā, jā! Ko tad es! Viņš taču arī. ..

— Un viņš arī, un viņš arī, — tādā pašā sajūsmā sauca Pāvels Pavlovičs, atkārtodams neuzmanīgi izmestos namatēva vārdus, — un viņš arī! Un tad mēs tur spēlējām «Provincieti» — uz mājas skatuves pie viņa ekselences viesmīlīgā Semjona Semjonoviča: Stepans Mihai-lovičs «grāfu», es «vīru», bet nelaiķe «provincieti»; tikai man pēc nelaiķes pieprasījuma «vīra» lomu atņēma, tā ka es vairs «vīru» netēloju — it kā tāpēc, ka man neesot talanta .. .

— Kas jūs, velns, par Stupendjevu! Jūs vispirms esat Pāvels Pavlovičs Trusockis un nevis Stupendjevs! — Veļčaņinovs noteica rupji, bez kādām ceremonijām, gandrīz vai trīcēdams aiz dusmām. — Tikai atļaujiet: šis Bagautovs dzīvo tepat Pēterburgā. Es pats viņu esmu redzējis, vēl pavasarī redzēju. Kāpēc tad jūs neejat arī pie viņa?

— Iegriežos katru mīļu dienu nu jau trīs nedēļas. Nepieņem! Slims, nevarot pieņemt! Un, iedomājieties, no pilnīgi drošiem avotiem uzzināju, ka tiešām ļoti smagi slims! Un viņš taču sešus gadus bija mans draugs! Ak, Aleksej Ivanovič, saku jums un atkārtoju, ka šādā noskaņojumā dažreiz gribas vai zemē ielīst, tik tiešām; bet citreiz tā vien gribētos ņemt un apkampt tieši kādu no tiem agrākajiem, tā sakot, aculieciniekiem un līdzdalībniekiem un vienīgi tāpēc, lai izraudātos, tas ir, vienīgi un tikai tāpēc, lai izraudātos! …

— Vai šodien nebūsiet tomēr jau pietiekami daudz runājis, ko? — Veļčaņinovs asi noteica.

— Vairāk, vairāk nekā pietiekami! — un Pāvels Pavlovičs tūliņ piecēlās no sēdekļa. — Pulkstenis ir jau četri, un, galvenais, es jūs esmu tik egoistiski iztraucējis . ..

— Paklausieties: es pats pie jums aiziešu, katrā ziņā, un tad jau ceru … Sakiet man atklāti, sakiet vaļsirdīgi: vai jūs šodien neesat piedzēries?

— Piedzēries? Ne pilītes …

— Netikāt dzēris pirms šurpnākšanas vai agrāk?

— Ziniet, Aleksej Ivanovič, jums katrā ziņā ir drudzis.

— Jau rit pat aiziešu, rīta pusē, līdz vieniem …

— Un es jau sen vēroju, ka jūs gandrīz vai murgojat, — Pāvels Pavlovičs ar baudu pārtrauca Vejčaņinovu un sevišķi uzsvēra vārdus par drudzi un murgošanu.

— Man, taisnību sakot, kauns, ka es ar savu neveiklību … bet eju jau, eju! Un liecieties gultā un aizmiedziet!

— Kāpēc jūs nepateicāt, kur dzīvojat? — Veļčaņinovs attapās un nosauca viņam nopakaļis.

— Vai tad neteicu? Pokrova viesnīcā …

— Kas tā tāda par Pokrova viesnīcu?

— Pie pašas Pokrova baznīcas, turpat šķērsielā — tikai esmu aizmirsis, kādā, arī numurs aizmirsies, bet tas ir pie pašas Pokrova baznīcas …

— Atradīšu!

— Laipni lūdzu dārgo viesi.

Viņš jau gāja ārā uz kāpnēm.

— Pagaidiet! — Veļčaņinovs atkal iesaucās. — Vai tik jūs neaizšmauksiet?

— Tas ir, kā «aizšmauksiet»? — Pāvels Pavlovičs izvalbīja acis, no trešā pakāpiena pagriezdamies un smaidīdams.

Atbildes vietā Veļčaņinovs ar troksni aizcirta durvis un tās rūpīgi aizslēdza un aizkrampēja. Atgriezies istabā, viņš nospļāvās, it kā juzdamies apgānīts.

Minūtes piecas nekustīgi nostāvējis istabas vidū, Veļčaņinovs, nemaz neizģērbies, iekrita guļasvietā un vienā mirklī aizmiga. Uz galda aizmirstā svece tā arī izdega līdz galam.

IV Sieva, vīrs un mīļākais

Viņš gulēja ļoti cietā miegā un pamodās tikai pusdes-mitos; acumirklī piecēlās, apsēdās uz guļasvietas un tūliņ sāka domāt par «tās sievietes» nāvi.

Satraucošie nakts pārdzīvojumi, pēkšņi uzzinot par šo nāvi, bija atstājuši viņā tādu kā mulsumu un pat sāpes. Šo mulsumu un sāpes naktī tikai uz laiku pārmāca kāda savāda doma, kas bija radusies Pāvela Pavloviča

klātbūtnē. Bet tagad, pēc pamošanās, viss, kas bija noticis pirms deviņiem gadiem, pēkšņi atausa atmiņā ārkārtīgi spilgti.

Šo sievieti, nelaiķi Natalju Vasiļjevnu, «šā Trusocka» sievu, viņš bija mīlējis un bijis tās mīļākais, kad savā lietā (un arī sakarā ar prāvošanos kāda mantojuma dēļ) viņš palika T—ā veselu gadu, lai gan prāvošanās dēļ vien viņam patiesībā tik ilgi nemaz nebūtu vajadzējis tur palikt; īstais iemesls bija viņu sakars. Šim sakaram un mīlestībai bija tik liela vara pār viņu, ka viņš it kā atradās Nataljas Vasiļjevnas verdzībā un droši vien būtu nedomādams izdarījis kaut ko pat pilnīgi nejēdzīgu un muļķīgu, ja šī sieviete to būtu prasījusi kaut vai vienīgi un tikai kāda sava untuma dēļ. Ne pirms, ne pēc tam viņam nekas tamlīdzīgs nebija gadījies. Gada beigās, kad šķiršanās bija jau nenovēršama, Veļčaņinovs, liktenīgajai dienai tuvojoties, bija tik izmisis — izmisis, lai gan šķiršanās bija domāta uz visai īsu laiku, — ka piedāvājās Nataljai Vasiļjevnai nolaupīt viņu, aizvest no vīra, pamest visu un kopā ar viņu uz laiku laikiem aizbraukt uz ārzemēm. Tikai šīs dāmas zobgalības un stingrā palikšana pie sava (viņa bija pilnīgi piekritusi mīļākā projektam sākumā, bet droši vien arī tikai aiz garlaicības vai lai pasmietos) spēja viņu atturēt un pamudināt aizbraukt vienam. Un kas izrādījās? Nebija pagājuši ne divi mēneši pēc šķiršanās, kad viņš Pēterburgā pats sev jau uzdeva to jautājumu, kas viņam tā arī palika nenoskaidrots uz visiem laikiem: vai viņš tiešām bija mīlējis šo sievieti vai arī viss bijis vienīgi «apmātība»? Un šis jautājums viņam nepavisam neradās aiz vieglprātības vai jaunas kaislības ietekmē. Šajos pirmajos divos mēnešos Pēterburgā viņš jutās tā kā eksaltēts un diez vai ievēroja kaut vienu sievieti, lai gan tūliņ sāka grozīties agrākajā sabiedrībā un sievietes paguva redzēt simtiem. Viņš gan ļoti labi zināja, ka, pašreiz nokļuvis atkal T—ā, tūliņ no jauna pakļautos šīs sievietes nomācošajam valdzinājumam par spīti visiem tiem jautājumiem, kas viņā bija radušies. Pat piecus gadus vēlāk viņš bija pārliecināts par to pašu. Taču pēc pieciem gadiem viņš sev atzinās jau ar sašutumu un pat atcerējās «to sievieti» ar naidu. Viņš kaunējās par savu T—ā pavadīto gadu, pat nespēja saprast, kā viņš, Veļčaņinovs, bijis spējīgs pakļauties tik «muļķīgai» kaislībai. Visas atmiņas par šo kaislību viņam likās esam negods; viņš sarka, pat raudāja aiz kauna un mocījās ar pašpārmetumiem. Tiesa, vēl pēc dažiem gadiem viņš jau bija paguvis sevi mazliet nomierināt, bija centies to visu aizmirst — un gandrīz bija aizmirsis. Un nu pēkšņi pēc deviņiem gadiem viss tik piepeši un dīvaini atkal ataust atmiņā pēc tam, kad viņš naktī dabūjis zināt par Nataljas Vasiļjevnas nāvi.

Tagad, sēdēdams uz sava dīvāna, kad galvā juceklīgi šaudījās satrauktas domas, viņš juta un skaidri apzinājās tikai vienu — ka, par spīti visam vakarnakts «satraucošajam pārdzīvojumam» sakarā ar dzirdēto ziņu, viņš tomēr ļoti mierīgi uztver to, ka viņa mirusi. «Vai tiešām man viņas nebūs pat žēl?» viņš sev jautāja. Tiesa, tagad viņš vairs nejuta pret viņu naidu un varēja objektīvāk, taisnīgāk spriest par Natalju Vasiļjevnu. Pēc viņa domām, kas pa šo deviņu gadu ilgo atšķirtības laiku bija paguvušas jau sen izveidoties, Natalja Vasiļjevna piederēja pie visparastākajām provinces dāmām no «labas» provinciešu sabiedrības, un — «kas zina, varbūt tā tas arī bija, un vienīgi es biju safantazējis par viņu nezin ko?». Viņam gan vienmēr bija bijušas aizdomas, ka šis uzskats var būt arī kļūdains; juta to arī pašreiz. Un arī fakti liecināja par pretējo. Arī šim Bagautovam vairākus gadus bijis sakars ar Natalju Vasiļjevnu, un arī viņš laikam «atradies viņas valdzinājuma varā». Bagautovs tiešām bija jauns cilvēks no Pēterburgas labākās sabiedrības un, būdams «galīgi tukšs cilvēks» (tā par viņu sprieda Veļčaņinovs), arī karjeru varēja taisīt vienīgi Pēterburgā. Bet, palūk, viņš tomēr pameta Pēterburgu, tas ir, atteicās no galvenā, kas sagādāja iespēju izdevīgi iekārtoties, un zaudēja taču piecus gadus T—ā vienīgi tās sievietes dēļ. Un arī atgriezās beidzot Pēterburgā varbūt tikai tāpēc, ka arī viņu aizmeta kā «vecu, novalkātu zābaku». Tātad bija tomēr šai sievietē kaut kas neparasts — spēja valdzināt, verdzināt un valdīt!

Un tomēr tā vien šķita, ka viņai nemaz nepiemīt tādas īpašības, ar kurām spētu valdzināt un verdzināt: «Viņa pat nebija diez cik skaista, bet bija varbūt pat gluži vienkārši neglīta.» Veļčaņinovs sastapa Natalju Vasiļjevnu, kad viņai bija jau divdesmit astoņi gadi. Viņas ne visai skaistā seja lāgiem varēja patīkami atplaukt, bet acis bija nemīlīgas: skatieni bija tā kā pārāk skarbi.

Viņa bija ļoti kalsna. Viņas garīgā attīstība bija vāja; prāts bija nenoliedzams un assr bet gandrīz vienmēr vienpusīgs. Provinces augstākās sabiedrības dāmas manieres un turklāt, jāatzīst, liels takts, eleganta gaume, bet tā galvenokārt izpaudās vienīgi prasmē ģērbties. Raksturs noteikts un valdonīgs; nevienā jautājumā viņa nebija spējīga uz kompromisu: «vai nu visu, vai neko». Grūti izšķiramos jautājumos apbrīnojama noteiktība un nelokāmība. Spēja būt augstsirdīgai un gandrīz vienmēr līdztekus šai īpašībai — pārmērīgs netaisnīgums. Strīdēties ar šo kundzēni nebija iespējams: ka divreiz divi ir četri — tas viņai nekad neko nenozīmēja. Nekad un nekādā ziņā viņa neuzskatīja sevi par netaisnu vai vainīgu. Pastāvīgā un biežā vīra krāpšana necik neapgrūtināja viņas sirdsapziņu. Pēc paša Veļčaņinova salīdzinājuma viņa bija kā «sektantu hlistu dievmāte», kas pati nešaubīgi tic tam, ka viņa tiešām ir dievmāte, — arī Natalja Vasiļjevna nešaubīgi ticēja, ka ikviena viņas rīcība ir pareiza. Mīļākajam viņa bija uzticīga — gan tikai tik ilgi, kamēr tas nebija apnicis. Viņa mēdza mīļāko mocīt, bet mēdza arī apbalvot. Tas bija kaislīgas, cietsirdīgas un jutekliskas sievietes tips. Viņa neieredzēja netiklību un nosodīja to ar neticamu niknumu — un pati bija netikla. Nekādi fakti nekad nebūtu varējuši likt viņai atzīt, ka pati ir netikla. «Viņa droši vien patiesi to neapzinās,» Veļčaņinovs par viņu domāja jau T—ā. (Garām ejot piebildīsim: pats piedalīdamies viņas netiklībā.) «Tā ir viena no tām sievietēm,» viņš domāja, «kuras it kā tikai tāpēc vien nāk pasaulē, lai būtu vīriem neuzticīgas sievas. Šīs sievietes nekad nepaliek vecmeitās; viņu dabas likums ir katrā ziņā iziet pie vīra. Vīrs ir pirmais mīļākais, bet tikai pēc altāra. Neviena neprecas veiklāk un vieglāk par viņām. Pirmais mīļākais vienmēr rodas vīra vainas dēļ, un viss notiek augstākā mērā neliekuļoti; viņas līdz galam jūtas tā, it kā būtu rīkojušās augstākā mērā pareizi un, protams, nepavisam nebūtu vainīgas.»

Veļčaņinovs bija pārliecināts, ka tādu sieviešu tips tiešām pastāv; bet līdz ar to bija pārliecināts, ka pastāv arī šīm sievietēm piemērots vīru tips; šo vīru vienīgais uzdevums ir atbilst šim sieviešu tipam. Pēc Veļčaņinova domām, tādu vīru būtība ir tā, ka viņi paliek, tā sakot, «mūžīgie vīri» jeb, pareizāk izsakoties, dzīvē ir tikai vīri un npkas vairāk. «tāds cilvēks nāk pasaulē un attīstās vienīgi tāpēc, lai apprecētos, bet apprecējies tūliņ pārvērstos par savas sievas piedēkli pat tajā gadījumā, ja viņam gadītos pašam savs, nenoliedzams raksturs. Tāda vīra galvenā pazīme ir zināma galvasrota. Viņš nemaz nevar nebūt ragainis, gluži tāpat kā saule nevar nespīdēt; taču viņš to ne vien nezina, bet nekad pat nevar dabūt zināt, jo tāds ir pašas dabas likums.» Veļčaņinovs bija cieši pārliecināts, ka šādi divi tipi pastāv un ka Pāvels Pavlovičs Trusockis T—ā bija spilgts tāda tipa pārstāvis. Vakarnakts Pāvels Pavlovičs, protams, nebija tas Pāvels Pavlovičs, kādu viņš pazina T—ā. Veļčaņinovs atzina, ka Pāvels Pavlovičs ir neticami pārvērties, bet zināja arī, ka viņš nevarēja nepārvērsties un ka tas bija pilnīgi dabiski. Trusocka kungs varēja būt gluži tāds pats kā agrāk tikai tikmēr, kamēr sieva bija dzīva, bet tagad viņš bija vienīgi brīvībā pēkšņi palaista daļa no veselā, tas ir, kaut kas apbrīnojams un ne ar ko nesalīdzināms.

Kas attiecas uz Pāvelu Pavloviču, kāds viņš bija T—ā, tad lūk, ko Veļčaņinovs bija paturējis atmiņā un tagad atcerējās:

«Protams, Pāvels Pavlovičs T—ā bija tikai vīrs un nekas vairāk. Ja, piemēram, viņš bez tam bija vēl arī ierēdnis, tad vienīgi tāpēc, ka viņam arī darbs valsts iestādē bija kļuvis, tā sakot, par vienu no viņa laulības dzīves pienākumiem; viņš strādāja sievas un viņas sabiedriskā stāvokļa dēļ T—ā, lai gan arī pats par sevi bija visai centīgs ierēdnis. Viņam toreiz bija trīsdesmit pieci gadi un zināms kapitāls, pat ne gluži mazs. Darbā viņš sevišķas spējas neizrādīja, bet neizrādīja arī nespēju. Sagājās ar visiem guberņas augstmaņiem un bija ar tiem ļoti draudzīgās attiecībās. Natalju Vasiļjevnu T—ā ļoti cienīja; viņa gan to ne par ko sevišķu neuzskatīja, jo atzina, ka tā tam arī jābūt, bet savās mājās viesus vienmēr prata uzņemt lieliski, pie tam Pāvelu Pavloviču bija tā izskolojusi, ka tas prata izrādīt diezgan cēlas manieres pat tad, kad tika uzņemtas guberņas visaugstākās amatpersonas. Varbūt (Veļčaņinovam tā likās) viņam bija arī prāts; bet, tā kā Nataljai Vasiļjevnai ne visai patika, ka vīrs daudz runā, tad prātu arī nevarēja sevišķi manīt. Varbūt viņam bija daudz labu, kā arī sliktu iedzimtu īpašību. Tomēr labās īpašības bija it kā noslēptas, bet sliktās tieksmes gandrīz pilnīgi nomāktas. Veļčaņinovs atcerējās, piemēram, ka Trusocka kungam dažreiz radās tieksme pazoboties par savu tuvāko; bet tas viņam bija stingri aizliegts. Viņam lāgiem gribējās kaut ko pastāstīt; bet arī tam tika uzmanīgi sekots; pastāstīt bija atļauts vienīgi kaut ko nenozīmīgāku un īsāku. Viņam patika pabūt draugu pulciņā ārpus mājas un arī — iedzert kopā ar draugu; taču iedzeršana tika pat radikāli izskausta. Un raksturīgi: no ārienes raugoties, neviens nebūtu varējis teikt, ka šis vīrs atrodas zem sievas tupeles; Natalja Vasiļjevna likās gluži paklausīga sieva un varbūt pati bija par to pārliecināta. Varbūt Pāvels Pavlovičs Natalju Vasiļjevnu neprātīgi mīlēja; taču to manīt neviens nevarēja un tas pat nebija iespējams — droši vien arī tāpēc, ka pati Natalja Vasiļjevna savās mājās to bija aizliegusi izrādīt. Savas T—as dzīves laikā Veļčaņinovs vairāk reižu bija sev jautājis: vai vīram ir kaut vai kādas aizdomas par sievas sakariem ar viņu? Ne vienreiz vien viņš to bija nopietni jautājis Nataljai Vasiļjevnai un vienmēr saņēmis ar zināmu īgnumu izteiktu atbildi, ka vīrs neko nezina un nekad neko nevarēs uzzināt un ka «viss, kas notiek, — nepavisam nav viņa darīšana». Vēl viena raksturīga viņas īpašība: par Pāvelu Pavloviču viņa nekad nezobojās un nekad neatzina viņu ne par smieklīgu, ne par sevišķi sliktu, un pat būtu no tiesas ņēmusies viņu aizstāvēt, ja kāds būtu uzdrošinājies kaut kādā ziņā izturēties pret vīru nepieklājīgi. Tā kā Nataljai Vasiļjevnai bērnu nebija, viņai, gluži dabiski, vajadzēja pārvērsties galvenokārt par tādu sievieti, kas grozās sabiedrībā, bet viņai bija nepieciešama arī sava ģimene. Sabiedriskās izpriecas nekad pilnīgi nevaldīja pār Natalju Vasiļjevnu, un mājās viņai ļoti patika nodarboties ar saimniecību un rokdarbiem. Pāvels Pavlovičs naktī bija atcerējies viņu ģimenīgos lasīšanas vakarus T—ā; tādi mēdza notikt: lasīja Veļčaņinovs, lasīja arī Pāvels Pavlovičs. Veļčaņinovam par brīnumu, viņš prata ļoti labi lasīt priekšā. Natalja Vasiļjevna pa to laiku kaut ko izšuva un vienmēr klausījās lasījumus mierīgi un nosvērti. Tika lasīti Dikensa romāni, šis tas no krievu žurnāliem, bet dažreiz arī kaut kas «nopietns». Natalja Vasiļjevna augstu vērtēja Veļčaņinova izglītību, bet par to klusēja kā par noskaidrotu un neapstrīdāmu patiesību, par kuru nav vairs ko runāt; bet vispār pret grāmatu gudrībām un zinībām izturējās vienaldzīgi — kā pret kaut ko tādu, kas nepavisam neattiecas uz viņu, kaut arī varbūt ir derīgs. Turpretī Pāvels Pavlovičs šajos jautājumos dažreiz izrādīja diezgan dedzīgu interesi.

T—as sakars izbeidzās pēkšņi, kad Veļčaņinova kaislība bija sasniegusi kulmināciju un viņš pats kļuvis gandrīz pilnīgi bez prāta. Viņu gluži vienkārši piepeši padzina, lai gan viss izkārtojās tā, ka viņš aizbrauca, nemaz nezinādams, ka ir jau izmests «kā vecs, nederīgs zābaks». Tur, T—ā, mēnešus pusotrus pirms viņa aizbraukšanas uzradās kāds jauns artilērijas oficierītis, kas nupat bija beidzis kadetu korpusu un pasācis ciemoties pie Trusoc-kiem; nu bija ne vairs trīs, bet četri. Natalja Vasiļjevna jaunekli uzņēma labvēlīgi, bet izturējās pret viņu kā pret zēnu. Veļčaņinovam ne par ko nebija ne jausmas, un toreiz viņam prātā bija pavisam kas cits, jo viņam pēkšņi paziņoja, ka vajag šķirties. Viens no daudzajiem Nataljas Vasiļjevnas izvirzītajiem iemesliem, kāpēc viņam katrā ziņā un visdrīzākā laikā jābrauc prom, bija tas, ka viņai liekoties — viņa esot kļuvusi grūta; un tāpēc arī esot dabiski, ka viņam vajagot katrā ziņā un tūliņ pat pazust kaut vai uz mēnešiem trim vai četriem, lai pēc deviņiem mēnešiem vīram būtu grūtāk turēt sievu aizdomās, ja pēc tam kāds mēģinātu celt neslavu. Arguments bija aiz matiem pievilkts. Pēc vētraina Veļčaņinova priekšlikuma bēgt uz Parīzi vai Ameriku viņš viens pats aizbrauca uz Pēterburgu, «bez šaubām, tikai uz īsu brīdi», tas ir, ne vairāk kā uz trim mēnešiem, citādi viņš ne par ko nebūtu braucis, lai kādi iemesli un argumenti viņam būtu minēti. Tieši pēc diviem mēnešiem viņš Pēterburgā saņēma no Nataljas Vasiļjevnas vēstuli ar lūgumu nekad vairs nebraukt uz T—u, tāpēc ka viņa jau mīlot citu; bet par savu grūtniecību paziņoja, ka esot kļūdījusies. Paziņojums par kļūdīšanos bija pilnīgi lieks, jo viņam viss jau bija skaidrs: viņš atcerējās oficierīti. Ar to tad arī attiecības uz visiem laikiem tika izbeigtas. Jau pēc dažiem gadiem viņš nejauši padzirdēja, ka tur uzradies Bagautovs un sabijis veselus piecus gadus. Tik pārmērīgi ilgus sakarus viņš sev, starp citu, izskaidroja arī ar to, ka Natalja Vasiļjevna droši vien kļuvusi jau stipri veca un tāpēc ir arī piekļāvīgāka.

Viņš nosēdēja uz dīvāna gandrīz stundu; beidzot attapās, pazvanīja Mavrai un lika atnest kafiju, uz ātru roku izdzēra, apģērbās un tieši pulksten vienpadsmitos devās uz Pokrova baznīcu meklē1: Pokrova viesnīcu. Par pašu

Pokrova viesnīcu viņam tagad bija izveidojies īpašs, nupat no rīta radies uzskats. Starp citu, viņam bija pat mazliet kauns par savu vakarnakts izturēšanos pret Pāvelu Pavloviču, un to tagad vajadzēja labot.

Visu vakarnakts fantasmagoriju ar durvju atslēgu viņš izskaidroja ar nejaušību, ar to, ka Pāvels Pavlovičs bijis piedzēries, un varbūt vēl ar šo to, bet patiesībā lāgā nezināja, kāpēc viņš tagad iet veidot kaut kādas jaunas attiecības ar kādreizējo vīru, kad starp viņiem viss tik dabiski un pats no sevis bija beidzies. Kaut kas viņu vilināja; bija radusies kaut kāda īpaša sajūta, un tās dēļ viņš juta vilinājumu …

V Ļiza

Pāvels Pavlovičs pat domāt nebija domājis «šmaukt prom», un dievs vien zina kāpēc Veļčaņinovs viņam vakarnakt to bija jautājis; tik tiešām pašam bija uznākusi tāda kā prāta aptumšošanās. Pēc pirmā jautājuma mazā sīku preču bodītē pie Pokrova baznīcas viņam parādīja Pokrova viesnīcu, kas atradās pāris soļu tālāk — šķērsielā. Viesnīcā paskaidroja, ka Trusocka kungs «apmeties» tepat sētas mājā, Marjas Sisojevnas mēbelētajās istabās. Kāpdams augšup pa šaurām, aplietām un ļoti netīrām sētas mājas akmens kāpnēm uz otro stāvu, kur atradās mēbelētās istabas, viņš pēkšņi izdzirdēja raudas. Raudāja tā kā bērns, gadus septiņus vai astoņus vecs, raudāja gauži, bija dzirdamas aizturētas, tomēr neapslāpējamas elsas un reizē kāju dauzīšana un arī it kā apvaldīti, bet nikni uzkliedzieni; apsauca kāds pieaudzis cilvēks tādā kā aizsmakušā, smalkā balsī. Šis pieaugušais cilvēks laikam klusināja bērnu un ļoti negribēja, lai raudas būtu dzirdamas, taču viņš kliedza skaļāk nekā bērns. Apsaucieni bija cietsirdīgi, bet bērns it kā lūdzās piedošanu. Iegājis nelielā gaitenī, kura abās pusēs bija pa divām durvīm, Veļčaņinovs sastapa ļoti resnu un lielu sievišķi, izspūrušu līdzīgi nevīžīgai namamātei, un jautāja pēc Pāvela Pavloviča. Tā norādīja ar pirkstu uz durvīm, aiz kurām bija dzirdamas raudas. Šā četrdesmitgadīgā sievišķa tuklā un pietvīkusī seja liecināja par klaju sašutumu

— Paklau, kā šis uzjautrinās! — viņa pusbalsī dobji noteica un izgāja uz kāpnēm. Veļčaņinovs gribēja pieklauvēt, bet pārdomāja un uzreiz atvēra Pāvela Pavloviča istabas durvis. Nelielās, prastām, bet daudzām vienkāršam, krāsotām mēbelēm pieblīvētās istabas vidū stāvēja Pāvels Pavlovičs, apģērbies tikai līdz pusei, bez svārkiem un vestes, ar dusmīgu, sarkanu seju un kliegdams, žestikulēdams un varbūt (Veļčaņinovam tā likās) arī iedunkādams klusināja mazu, apmēram astoņgadīgu meitenīti, kas bija nabadzīgi, kaut arī kā jaunkundze apģērbta melnā, īsā vilnas kleitiņā. Viņa, likās, bija nonākusi īstā histērijā, konvulsīvi elsoja un stiepa rociņas pret Pāvelu Pavloviču, it kā gribēdama viņu aptvert, apkampt, no viņa kaut ko izlūgties, viņu pierunāt. Vienā mirklī viss pārvērtās: ieraudzījusi viesi, meitene iekliedzās un iešāvās mazajā blakus istabiņā, bet uz brīdi apmulsušajā Pāvela Pavloviča sejā atplauka salds smaids, gluži tāpat kā naktī, kad Veļčaņinovs pēkšņi bija atvēris durvis uz kāpnēm.

— Aleksej Ivanovič! — viņš iesaucās, pa īstam pārsteigts. — Nekādi nebiju gaidījis. .. bet, lūdzu, šurp, šurp! Šeit, uz dīvāna, vai šeit, atzveltnī, bet es . . . — Un viņš steidzās ģērbt svārkus, aizmirsis pavilkt apakšā vesti.

— Bez liekām ceremonijām, palieciet tāds, kāds esat. — Veļčaņinovs apsēdās uz krēsla.

— Nē, atļaujiet gan ar ceremonijām, tā, tagad man pieklājīgāks izskats. Bet kāpēc jūs apsēdāties kaktā? Būtu sēdušies šeit, atzveltnī, pie galda … Nu, negaidīju, negaidīju gan!

Arī viņš apsēdās uz pīta krēsla maliņas, taču nevis blakus «negaidītajam» viesim, bet pabīdījis krēslu sānis, lai varētu sēdēt vairāk ar seju pret Veļčaņinovu.

— Kāpēc tad negaidījāt? Es taču vakarnakt skaidri un gaiši pateicu, ka atnākšu pie jums ap šo laiku.

— Domāju, ka neatnāksiet, un, kad pamodies pārdomāju visu vakarnakt notikušo, tad nekādi necerēju vairs jūs redzēt, pat nekad vairs.

Pa to laiku Veļčaņinovs paskatījās visapkārt. Istaba bija nekārtībā, gulta neuzklāta, drēbes izmētātas, uz galda glāzes ar izdzertu kafiju, maizes drupačas, līdz pusei izdzerta šampanieša* pudele bez korķa un glāze līdzās. Viņš pašķielēja uz blakusistabu, bet tur nebija dzirdama neviena skaņai meitene bija paslēpusies un apklususi.

— Vai tiešam jus to tagad dzerat? — Veļčaņinovs norādīja uz šampanieti.

— Paliekas … — Pāvels Pavlovičs apmulsa.

— Esat gan jūs pārvērties!

— Nelāga ieradumi — un tā, pēkšņi. Tik tiešām, kopš tā laika; nemeloju. Nespēju atturēties. Tagad neraizējieties, Aleksej Ivanovič, es pašreiz neesmu piedzēries un nesākšu muldēt kā naktī pie jums, bet saku jums tīra patiesību: viss sākās kopš tā laika. Un, ja man kāds vēl pirms pusgada būtu teicis, ka es pēkšņi tikšu izsists no sliedēm tā kā tagad, ja kāds man toreiz būtu mani pašu parādījis spogulī, — es nebūtu ticējis!

— Tātad jūs naktī tomēr bijāt piedzēries?

— Biju gan, — Pāvels Pavlovičs pusbalsī atzinās, mulsi nodurdams acis, — un redziet, ne nu gluži piedzēries, bet tas notika jau mazliet vēlāk. Es to tāpēc gribu paskaidrot, ka vēlāk jūtos sliktāk: reibums vairs nav liels, bet paliek tāda kā cietsirdība un neprātība un arī bēdas skaudrāk izjūtu. Aiz bēdām varbūt arī dzeru. Tādās reizēs tad nu varu izdarīt kaut ko pavisam aplamu un lūkoju kādu apvainot. Droši vien es jums vakarnakt likos visai dīvains?

— Vai tad jūs neatceraties?

— Kā nu ne, visu atceros …

— Redziet, Pāvel Pavlovič, es nodomāju un izskaidroju jūsu rīcību gluži tāpat, — Veļčaņinovs samierinoši noteica, — bez tam es pats vakarnakt biju pret jums mazliet nervozs un … pārāk nepacietīgs, ko labprāt atzīstu. Es lāgiem nejūtos visai labi, un jūsu negaidītā ierašanās naktī…

— Jā, naktī, naktī! — Pāvels Pavlovičs pašūpoja galvu it kā brīnīdamies un nosodīdams. — Un kas gan mani mudināja tā rīkoties? Es neparko nebūtu gājis pie jums iekšā, ja vien jūs pats nebūtu atvēris; no durvīm būtu aizgājis prom. Es pie jums, Aleksej Ivanovič, biju iegriezies pirms kādas nedēļas un nesastapu mājās, bet pēc tam varbūt nekad vairs nebūtu gājis. Man tomēr ir arī savs pašlepnums, Aleksej Ivanovič, kaut apzinos … ka atrodos šādā stāvoklī. Mēs arī uz ielas esam sastapušies, un es arvien domāju: bet ja nu nepazīs, bet ja nu novērsīsies, deviņi gadi nav joks, — un neuzdrošinājos pieiet klāt ftpf vakar kātoju no Pēterburgas puses un nebiju pamanījis, cik pulkstenis. Iemesls bija šis (viņš norādīja uz pudeli) un manas izjūtas. Muļķīgi! Ļoti! Un, bijis jūs citāds cilvēks nekā esat, — jo jūs taču esat «itnācis pie manis pat pēc vakarnakts, atcerēdamies pagātni, — es pat būtu zaudējis cerību uz pazīšanās atjaunošanu.

Veļčaņinovs klausījās uzmanīgi. Šis cilvēks laikam runāja no sirds un pat ar zināmu pašcieņu; un tomēr viņš nekam vairs neticēja kopš tā brīža, kad bija iegājis viņa istabā.

— Sakiet, Pāvel Pavlovič, — jūs šeit laikam nedzīvojat viens? Kas tā par meiteni, kuru es pirmīt pie jums redzēju?

Pāvels Pavlovičs pat pabrīnījās un pacēla uzacis, tomēr uzmeta Veļčaņinovam gaišu un patīkamu skatienu.

— Kā — kas par meiteni? Tā taču ir Ļiza! — viņš noteica ar laipnu smaidu.

— Kāda Ļiza? — Veļčaņinovs nomurmināja, un viņa sirds pēkšņi notrīcēja. Iespaids bija pārāk negaidīts. Pirmīt, nākdams iekšā un ieraudzīdams Ļizu, viņš gan pabrīnījās, tomēr itin neko nenojauta, nekāda īpaša doma neienāca prātā.

— Nu, mūsu Ļiza, mūsu meita Ļiza! — Pāvels Pavlovičs smaidīja.

— Kā — meita? Vai tad jums ar Natalju … ar nelaiķi Natalju Vasiļjevnu bija bērni? — Veļčaņinovs neticīgi un bikli iejautājās, bet jau tādā kā pavisam klusā balsī.

— Kā nu ne? Ak dievs, patiešām, kā tad jūs to varējāt zināt? Ko tad es runāju? To taču dievs mums dāvāja jau pēc jūsu aizbraukšanas!

Pāvels Pavlovičs aiz uztraukuma, kas gan arī likās patīkams, pat pielēca kājās.

— Es neko nebiju dzirdējis, — Veļčaņinovs sacīja un — nobālēja.

— Tiešām, tiešām, no kā tad jūs varējāt dabūt zināt! — Pāvels Pavlovičs atkārtoja vārgā un aizkustinātā balsī.

- Mēs ar nelaiķi bijām jau zaudējuši visas cerības, pats taču atceraties, un pēkšņi tas kungs mūs svētī, bet, kas ar mani toreiz notika, — to vienīgi viņš zina. Laikam taisni gadu pēc jūsu aizbraukšanas! Vai arī nē, ne pēc gada, nepavisam nē, pag: ja atmiņa mani neviļ, jūs taču no mums toreiz aizbraucāt oktobrī vai pat novembrī?

— Es aizbraucu no T—as septembra sākumā, divpadsmitajā septembrī, es to labi atceros …

— Vai tiešām septembrī? Hm… Bet es domāju… — Pāvels Pavlovičs stipri pabrīnījās, — nu, ja tā, tad atļaujiet: jūs aizbraucāt divpadsmitajā septembrī, bet Ļiza piedzima astotajā maijā, tātad — septembris, oktobris, novembris, decembris, janvāris, februāris, marts, aprīlis — pēc astoņiem mēnešiem un dažām dienām, jā gan! Un ja jūs zinātu, kā nelaiķe …

— Parādiet tak man… pasauciet viņu šurp… — Veļčaņinovs nobubināja tādā kā aprautā balsī.

— Katrā ziņā! — Pāvels Pavlovičs sarosījās, kā kaut ko gluži nevajadzīgu tūliņ pārtraukdams to, ko bija gribS]is teikt. — Tūliņ, tūliņ es jūs iepazīstināšu! — un steidzīgi iegāja istabā, kur atradās Ļiza.

Pagāja varbūt veselas trīs vai četras minūtes, istabiņā ātri un steidzīgi čukstējās un tik tikko bija dzirdama Ļizas balss. «Viņa lūdzas, lai neved ārā,» Veļčaņinovs domāja. Beidzot abi iznāca.

— Te nu viņa ir, arvien vēl kautrējas, — Pāvels Pavlovičs noteica, — tāda kaunīga, lepna… nelaiķē atsitusies!

Ļiza iznāca, vairs neraudādama, ar nodurtām acīm; tēvs veda viņu aiz rokas. Tā bija pagara, tieviņa un ļoti glīta meitene. Viņa strauji pacēla savas lielās, zilās acis uz viesi, ar interesi, bet drūmi paskatījās uz viņu un tūdaļ atkal acis nodūra. Viņas skatienā bija tā bērnišķīgā nopietnība, ar kādu bērni, palikuši vieni ar nepazīstamu-cilvēku, nolien kaktā un no turienes vērīgi un neuzticīgi noraugās uz jauno, nekad vēl neredzēto ciemiņu. Bet varbūt skatienā bija arī cita, ne vairs īsti bērnišķīga doma, — Veļčaņinovam tā likās. Tēvs pieveda meiteni viņam cieši klāt.

— Šis tēvocis agrāk pazina māmiņu, bija mūsu draugs, nebaidies, sniedz rociņu.

Meitene viegli paklanījās un bikli pasniedza roku.

— Natalja Vasiļjevna negribēja mācīt viņu sasveicinoties kniksēt, bet tāpat vien pēc angļu parauga mazliet paklanīties un sniegt viesim roku, — Pāvels Pavlovičs paskaidrodams piebilda Veļčaņinovam, cieši lūkodamies viņā.

Veļčaņinovs zināja, ka viņu vēro, bet nemaz vairs ne-cpntās slppt savu satraukumu. Viņš sēdēja uz krēsla nekustēdamies, turēja Ļizas rociņu savā rokā un cieši vērās bērnā. Bet Ļiza bija par kaut ko ļoti norūpējusies un, atstājusi savu roku viesa rokā, nenovērsa acu no tēva. Viņa bažīgi uzklausīja visu, ko tēvs teica. Veļčaņinovs ludaļ ievēroja viņas lielās, zilās acis, bet visvairāk viņu pārsteidza meitenes sejas apbrīnojamais, neparasti maigais baltums un matu krāsa; šīs pazīmes viņam izteica ļoti daudz ko. Turpretī sejas vaibsti un lūpu veidojums spilgti atgādināja Natalju Vasiļjevnu. Pa to laiku Pāvels Pavlovičs bija jau sācis kaut ko stāstīt, kā likās, ārkārtīgi dedzīgi un izjusti, bet Veļčaņinovs viņa vārdus nemaz nedzirdēja. Viņš uztvēra tikai pēdējos teikumus:

— … tā ka jūs, Aleksej Ivanovič, nemaz nevarat iedomāties mūsu prieku par šo diēva dāvanu! Ar savu nākšanu pasaulē viņa man kļuva viss, tā ka, ja mana klusā laime pēc dieva prāta izgaistu, — tad nu es domāju, man paliks Ļiza; vismaz to es noteikti zināju!

— Bet Natalja Vasiļjevna? — Veļčaņinovs iejautājās.

— Natalja Vasiļjevna? — Pāvels Pavlovičs saviebās,

— jūs taču viņu pazīstat, atcerieties, viņa nemēdza daudz runāt, toties tad, kad, nāves gultā gulēdama, atvadījās no Ļizas… šajā brīdī visu arī izteica. Nupat es jums teicu «nāves gultā»; bet vēl tikai dienu pirms nāves uztraucās, dusmojās — teica, ka viņu ar zālēm gribot nozāļot, ka viņai esot gluži vienkāršs drudzis un ka abi mūsu ārsti neko nejēdzot un, tiklīdz būšot atgriezies Kohs (atcerieties, mūsu pulka ārsts, večuks), viņa pēc divām nedēļām celšoties no gultas. Vēl vairāk: vairs tikai piecas stundas pirms šķiršanās no dzīves atcerējās, ka pēc trim nedēļām katrā ziņā vajagot apciemot vārda dienā Ļizas krustmāti viņas muižā . ..

Veļčaņinovs pēkšņi piecēlās no krēsla, arvien vēl neizlaizdams Ļizas rociņu. Starp citu, viņam šķita, ka tēvam pievērstajā dedzīgajā skatienā pavīd kaut kas pārmetošs.

— Vai viņa nav slima? — Veļčaņinovs tā kā savādi, steidzīgi iejautājās.

— Liktos, ka nē, bet… redziet, kādi mums te apstākļi sagadījušies, — Pāvels Pavlovičs, it kā skumīgi noraizējies, noteica. — Savāds bērns un bez tam nervozs, pēc mātes nāves slimoja divas nedēļas, histēriska meitene. Pirmīt pat, kad nācāt iЈkšā, kas te mums bija par raudāšanu! Dzirdi, Ļiza, dzirdi? Un kādēļ? Tikai tādēļ, ka es eju prom un viņu atstāju vienu, tātad es viņu vaiis nemīlot tā, kā mīlēju, kad māmiņa bija dzīva, — tagad to viņa man pārmet. Kādas gan fantāzijas nenāk prātā tik mazam bērnam, kuram vēl vajadzētu tikai rotaļāties. Bet šeit viņai nav pat ar ko parotaļāties.

— Kā tad jūs te… vai tad šeit esat tikai divi vien?

— Divi vien; tikai apkalpotāja vienreiz dienā atnāk šo to uzkopt.

— Bet, kad ejat prom, atstājat Ļizu vienu pašu?

— Kā gan citādi? Kad gāju prom vakar, tad pat ieslēdzu viņu tanī istabiņā, tādēļ jau mums šodien tā raudāšana iznāca. Bet ko man bija darīt, spriediet pats; aizvakar viņa nogāja lejā bez manis, un puika viņai ielaida ar akmeni pa galvu. Bet citreiz sāk raudāt un skrien sētā visiem jautāt, kur es esot aizgājis. Bet tas taču ir slikti. Un arī es neesmu labāks: aizeju uz stundu, bet pārnāku otrā rītā, kā gadījās arī vakar. Labi vēl, ka saimniece bez manis atslēdza, atsauca atslēdznieku, lai tas atdara durvis, — pašam kauns, tik tiešām, pats sevi uzskatu par necilvēku. Un tas viss no prāta aptumšošanās.

— Tētiņ! — meitene bikli un bažīgi ierunājās.

— Nu sākas atkal! Atkal tu par to pašu! Ko es tev pirmīt teicu?

— Es vairs tā nedarīšu, es vairs tā nedarīšu, — Ļiza bailēs atkārtoja, steigšus salikdama viņa priekšā rociņas.

— Tā tas nedrīkst turpināties, šādi apstākļi nav ciešami, — Veļčaņinovs piepeši nepacietīgi ierunājās tāda cilvēka balsī, kuram ir vara. — Jūs taču… jūs taču esat turīgs cilvēks; kā tad jūs tā — vispirms jau šajā sētas mājā un šādos apstākļos?

— Sētas mājā? Mēs taču varbūt jau pēc nedēļas brauksim prom, bet naudas jau tā esam daudz iztērējuši, kaut arī esmu turīgs …

— Nu, pietiek, pietiek, — Veļčaņinovs viņu pārtrauca aizvien pieaugošā nepacietībā, it kā skaidri un gaiši teikdams: «Nav vērts runāt, visu zinu, ko tu teiksi, un zinu arī, kādā nolūkā tu to saki!» — Uzklausiet manu priekšlikumu: jūs nupat teicāt, ka palikšot šeit nedēļu, varbūt pat divas. Man te ir kāda ģimene, kurā es jūtos kā savās mājās — nu jau divdesmit gadu. Tā ir Pogoreļcevu ģimene. Pogoreļcevs Aleksandrs Pavlovičs — slepenpadorn-nieks; pat jums varbūt būs noderīgs jūsu lietā. Viņi pašreiz dzīvo zaļumos. Viņiem ir pašiem sava lepni iekārtota vasarnīca. Kiavaija Fetrovna Pogoreļceva man ir kā māsa, kā māte. Viņiem ir astoņi bērni, atļaujiet man tūdaļ aizvest Ļizu pie viņiem . . . Saku to tāpēc, lai velti netērētu laiku. Viņi ar prieku pieņems meiteni uz visu šo laiku, apmīļos to kā savu meitu, kā savu meitu!

Viņš klaji izrādīja briesmīgu nepacietību.

— Tas nu gan nebūs iespējams, — Pāvels Pavlovičs noteica, saviebdams grimasi un, kā likās Veļčaņinovam, viltīgi skatīdamies viņam acīs.

— Kāpēc? Kāpēc nebūs iespējams?

— Kā tad nu tā, aizlaist prom bērnu, turklāt tik pēkšņi, pieņemsim, pat ar tādu sirsnīgu labvēli kā jūs; gribēju teikt ko citu; bet tomēr nepazīstama ģimene un no tik augstas sabiedrības, ka es pat vēl nezinu, kā uzņems.

— Bet es taču jums teicu, ka esmu viņiem tikpat kā rada, — Veļčaņinovs gandrīz vai dusmās sāka kliegt.

— Klavdija Petrovna to uzskatīs par laimi, ja varēs izpildīt kaut vienu manu lūgumu. TJzņems tā, it kā Ļiza būtu mana meita… bet, velns parāvis, jūs taču pats zināt, ka sakāt to tikai tāpēc vien, lai klabinātu muti.. . kas te vēl ko runāt!

Viņš pat piecirta kāju pie grīdas.

— Es to saku tāpēc, ka nez vai nebūs pārāk savādi. Tomēr vajadzētu arī man kaut vai vienu otru reizi viņu apraudzīt, jo kā gan tā pavisam bez tēva? He, he … un tik augstā ģimenē.

— Bet tā tak ir gluži vienkārša ģimene un nepavisam ne «augsta»! — Veļčaņinovs kliedza. — Es jums saku, tur ir daudz bērnu. Viņa tur atdzims, par to jādomā pirmām kārtām … Bet jūs es pats jau rīt stādīšu priekšā, ja gribat. Un jums pat katrā ziņā vajadzēs aizbraukt un pateikties; ja gribat, brauksim katru dienu ….

— Tas tomēr būtu …

— Blēņas! Galvenais, ka jūs pats to zināt! Paklausieties, pienāciet pie manis šodien pievakarē, varbūt pat pārnakšņojiet pie manis, bet rīt no rīta tā agrāk brauksim, lai divpadsmitos būtu tur.

— Jūs esat mans labdaris! Pat pārnakšņot pie jums… — Pāvels Pavlovičs aizkustināts piepeši piekrita, — izrādāt man patiesu labvēlību… bet kur atrodas viņu vasarnīca?

— Viņu vasarnīca atrodas Mežainē.

— Bet kā būs ar viņas tērpu? Tāpēc ka tik izcilā ģimenē, turklāt vēl vasarnīcā, pats zināt… I eva sirds!.

— Kāds meitenei tērps vajadzīgs? Viņai ir sēras. Vai tad viņai maz var būt citāds tērps? Tas ir vispiedienīgākais, kādu vien var iedomāties! Tikai veļu gan vajadzētu tīrāku un lakatiņu arī… (Lakatiņš un no kleitiņas apakšas izlīdusī veļa tiešām bija ļoti netīra.)

— Tūliņ pat katrā ziņā jāpārģērbjas, — Pāvels Pavlo-vičs sarosījās, — bet arī pārējo nepieciešamo veļu mēs viņai tūdaļ sadabūsim; tā atrodas pie Marjas Sisojevnas mazgāšanā.

— Tad vajadzētu sūtīt pēc ormaņa, — Veļčaņinovs pārtrauca, — un, ja vien iespējams, žiglāk.

Bet radās šķērslis. Ļiza bija kategoriski pret, visu laiku viņa ar bailēm bija klausījusies sarunā, un, ja Veļ-čaņinovam, kurš centās pierunāt Pāvelu Pavloviču, būtu bijis laiks ciešāk pavērot meiteni, tad viņš būtu redzējis viņas sejiņā pilnīgu izmisumu.

— Es nebraukšu, — viņa pēkšņi noteica stingri un klusi.

— Redziet, redziet, gluži pēc māmiņas!

— Neesmu pēc māmiņas, neesmu pēc māmiņas, — Ļiza kliedza, izmisumā lauzīdama mazās rociņas un it kā taisnodamās tēva priekšā par briesmīgo pārmetumu, ka viņa atsitusies māmiņā. — Tētiņ, tētiņ, ja jūs mani pametīsiet . ..

Viņa pēkšņi bruka virsū baiļu pārņemtajam Veļčaņi-novam.

— Ja jūs mani aizvedīsiet, tad es …

Bet viņa nepaguva izteikt neko vairāk; Pāvels Pavlo-vičs satvēra viņu aiz rokas, bezmaz aiz apkakles un jau ar neslēptu niknumu ievilka mazajā istabiņā. Tur atkal vairākas minūtes bija dzirdama čukstēšana un aizturētas raudas. Veļčaņinovs jau gribēja iet tur pats, bet Pāvels Pavlovičs iznāca pie viņa un ar greizu smaidu paziņoja, ka Ļiza tūliņ nāks ārā. Veļčaņinovs centās neskatīties uz viņu un lūkojās sāņus.

Ieradās arī Marja Sisojevna, tas pats sievišķis, kuru Veļčaņinovs pirmīt bija sastapis gaitenī, un sāka kraut Ļizai piederošā skaistā, mazā ceļasomā viņai atnesto veļu.

— Vai jūs, labais cilvēk, vedīsiet meiteni prom, vai? — viņa uzrunāja Veļčaņinovu. — Vai jums ir ģimene, vai? Labu darbu izdarīsiet: rātns bērns, no elles paglābsiet.

— Jūs nu gan, Marja Sisojevna, — Pāvels Pavlovičs nomurmināja.

— Ko Marja Sisojevna? Mani visi tā godā. Vai tad pie tevis nav elle? Vai tad bērnam, kas jau daudz saprot, klājas redzēt tādu kaunu? Jums piebraucis ormaņus, labais cilvēk. Uz Mežaini, vai?

— Jā, jā.

— Nu tad laimīgu ceļu!

Ļiza iznāca ārā bāla, nodurtām acīm un paņēma ceļasomu. Neviena skatiena uz Veļčaņinova pusi; viņa savaldījās un nemetās, kā to bija darījusi pirmīt, apkampt tēvu pat tad, kad bija jāatvadās; acīm redzot, meitene negribēja pat skatīties uz viņu. Tēvs laipni noskūpstīja meitu un noglaudīja viņai galviņu; meitenei noraustījās lūpiņas un notrīcēja zods, bet acis uz tēvu viņa tomēr nepacēla. Pāvels Pavlovičs izskatījās bāls, un rokas viņam trīcēja — Veļčaņinovs visu to skaidri redzēja, kaut gan visiem spēkiem centās uz viņu neskatīties. Viņam gribējās tikai vienu: jo drīzāk aizbraukt. «Bet, lai nu kā, vai tad es esmu vainīgs?» viņš domāja. «Tā tam bija jānotiek.» Viņi nokāpa lejā, tur Marja Sisojevna sabučojās ar Ļizu, un meitene tikai pēc tam, kad bija iesēdusies ratos, pacēla acis uz tēvu — un pēkšņi sasita rokas un iekliedzās; vēl viens mirklis, un viņa būtu metusies ārā no ratiem pie viņa, bet zirgi jau bija sākuši rikšot.

VI Dīkdieņa jaunā iedoma

— Vai tik jums nav kļuvis nelabi? — Veļčaņinovs nobijās. — Es likšu apstāties, likšu atnest ūdeni…

Ļiza uzmeta viņam acis un palūkojās kvēli un pārmetoši.

— Uz kurieni jūs mani vedat? — viņa jautāja asi un aprauti.

— Tā ir ļoti laba ģimene, Ļiza. Viņi tagad dzīvo skaistā vasarnīcā; tur ir daudz bērnu, viņi jūs mīlēs, viņi ir labi… Nedusmojieties uz mani, Ļiza, es jums vēlu labu . ..

Savāds viņš būtu licies kuram katram no tiem, kas viņu pazina, ja kāds no šiem paziņām būtu varējis viņu pašreiz redzēt.

— Cik jūs — cik jūs — cik jūs, ak, cik jūs esat ļauns! — Ļiza noteica, smakdama nost no aizturētajām asarām un nozibsnīdama uz viņu ar savām dusmu pilnajām, skaistajām acīm.

— Ļiza, es …

— Jūs esat ļauns, ļauns, ļauns! — Viņa lauzīja rokas. Veļčaņinovs pavisam apjuka.

— Mīļā Ļiza, ja jūs zinātu, kādā izmisumā jūs mani dzenat!

— Vai tas tiesa, ka viņš rīt atbrauks? Vai tas tiesa? — viņa pavēloši noprasīja.

— Tiesa, tiesa! Es pats viņu atvedīšu, es viņu ņemšu un atvedīšu.

— Viņš piekrāps, — Ļiza nočukstēja, nodurdama acis.

— Vai tad viņš jūs nemīl, Ļiza?

— Nemīl.

— Vai viņš jums darīja pāri? Darīja pāri?

Ļiza drūmi paskatījās uz viņu un neatbildēja. Viņa atkal novērsās no Veļčaņinova un sēdēja, visu laiku acis nodūrusi. Viņš sāka meiteni mierināt, runāja dedzīgi, pats bija kā drudzī. Ļiza klausījās neticīgi, naidīgi, tomēr klausījās. Viņas uzmanība Veļčaņinovu ļoti iepriecināja: viņš pat sāka tai skaidrot, kas ir dzērājs. Veļčaņinovs teica, ka pats mīlot Ļizu un pieskatīšot tēvu. Ļiza beidzot pacēla acis un cieši paskatījās uz viņu. Viņš sāka stāstīt, ka pazinis arī viņas māmiņu, un redzēja, ka ar saviem stāstiem ieinteresē meiteni. Pamazām Ļiza sāka retumis atbildēt uz viņa jautājumiem — taču piesardzīgi un vien-zilbīgi, it kā iecirtusies. Uz galvenajiem jautājumiem viņa tomēr nekā neatbildēja: stūrgalvīgi klusēja par visu, kas attiecās uz viņas agrākajām attiecībām ar tēvu. Runādams ar Ļizu, Veļčaņinovs, tāpat kā pirmīt, paņēma viņas rociņu un nelaida to ārā no savas rokas; viņa savukārt necentās rociņu atbrīvot. Meitene gan neklusēja gluži visu laiku; neskaidrās atbildēs viņa tomēr izmeta, ka tēvu mīlējusi vairāk nekā māmiņu, tāpēc ka tēvs agrāk vienmēr vairāk mīlējis viņu, bet māmiņa agrāk viņu mīlējusi mazāk, taču mirdama māmiņa viņu mīļi skūpstījusi un gauži raudājusi, kad visi bija izgājuši no istabas un viņas palikušas divatā … ka viņa tagad mīlot māmiņu vairāk par visiem, vairāk par visiem, par itin visiem pasaulē un ar katru nakti mīlot to arvien vairāk. Bet meitene tiešām bija lepna: apķērusies, ka sarunājusi par daudz, viņa pēkšņi atkal noslēdzās un apklusa — pat ar naidu paskatījās uz Veļčaņinovu, kas viņu bija piespiedis izpļāpāties. Uz ceļa beigām Ļizas histēriskā jutoņa bija gandrīz pilnīgi pārgājusi, bet viņa kļuva ļoti domīga un izturējās kā mežonēns. Turpretī tas, ka viņu pašreiz ved pie nepazīstamas ģimenes, kur viņa nekad nav bijusi, likās, viņu necik nemulsināja. Viņu mocīja kas cits, un Veļčaņinovs to redzēja; viņš nojauta, ka Ļizai kauns no viņa, ka viņai kauns tāpēc, ka tēvs tik viegli aizlaidis meitu ar viņu, it kā iesviedis to viņam rokās.

«Viņa ir slima,» Veļčaņinovs domāja, «varbūt pat ļoti; viņa ir nomocīta .. . Ak, piedzērušais riebeklis! Es viņu tagad saprotu!» Veļčaņinovs skubināja kučieri: viņš cerēja uz vasarnīcu, uz svaigu gaisu, uz dārzu, uz bērniem, uz jauno, viņai nepazīstamo dzīvi, bet tad, pēc tam … Taču par to, kas būs vēlāk, viņš vairs nemaz nešaubījās; par to viņš loloja lielas, gaišas cerības. Tikai vienu viņš zināja pilnīgi skaidri: ka nekad vēl viņš nav izjutis to, ko izjūt tagad, un ka tas viņam paliks uz visu mūžu! «Nu man ir mērķis, nu es dzīvošu!» viņš jūsmīgi domāja.

Daudz domu tagad zibēja prātā, bet viņš pie tām nekavējās un stūrgalvīgi vairījās no konkrētības: ja atmeta konkrētību, viss kļuva skaidrs, viss bija nesatricināms. Viņa galvenais plāns nobrieda pats no sevis. «Kopīgiem spēkiem varēs šo nelieti ietekmēt,» Veļčaņinovs cerēja, «un tas Ļizu atstās Pēterburgā pie Pogoreļceviem, kaut arī sākumā tikai uz noteiktu laiku, un aizbrauks viens pats; bet Ļiza paliks man. Un tas arī viss, ko gan vēl vairāk? Un … un, protams, viņš pats to vēlas; jo citādi kāpēc gan viņam vajadzētu Ļizu mocīt?» Beidzot ceļš galā. Pogoreļcevu vasarnīca tiešām atradās brīnišķīgā vietā. Vispirms viņus sagaidīja trokšņains bērnu bars, kas izbira uz vasarnīcas lieveņa. Veļčaņinovs jau pārāk ilgi nebija te rādījies, un bērnu prieks bija nevaldāms: viņu te mīlēja. Gados vecākie tūliņ sauca Veļčaņinovam, iekams viņš bija paguvis izkāpt no ratiem:

— Bet kā ar prāvu, kā ar jūsu prāvu? — To atkārtoja arī paši mazākie un smiedamies vidžināja līdzi vecākajiem. Veļčaņinovu te ņēma uz zoba sakarā ar prāvu. Bet, ieraudzījuši Ļizu, bērni tūdaļ sastājās apkārt un sāka viņu aplūkot ar klusu un vērīgu bērnu ziņkāri. Iznāca ārā Klavdija Petrovna, un viņai sekoja vīrs. Arī viņas un vīra pirmie vārdi bija smejoties izteikts jautājums par prāvu.

Klavdija Petrovna bija gadus trīsdesmit septiņus veca, pilnīga un vēl skaista tumšmataina dāma ar svaigu un sārtu seju. Viņas vīram bija gadi piecdesmit pieci, tas bija gudrs un viltīgs, bet pirmām kārtām lāga cilvēks. Vi$a ģimene Veļčaņinovam bija vārda tiešā nozīmē «savs kaktiņš», kā viņš pats mēdza izteikties. Bet te bija vēl kāds īpašs apstāklis: pirms gadiem divdesmit šī Klavdija Petrovna bezmaz apprecējās ar Veļčaņinovu, toreiz vēl gandrīz zēnu, vēl studentu. Šī mīlestība bija pirmā, bija kvēla, komiska un skaista. Pēdīgi tomēr viņa izgāja pie Pogoreļceva. Pēc gadiem pieciem viņi atkal sastapās, un viss beidzās ar gaišu un klusu draudzību. Viņu attiecībās uz visiem laikiem bija palicis tāds kā siltums, un tāds kā īpašs gaišums apmirdzēja šīs attiecības. Veļča-ņinova atmiņās te viss bija tīrs un nevainojams, un viņam jo dārgāks tādēļ, ka varbūt vienīgi te tā bija bijis. Šeit, šinī ģimenē, viņš bija vienkāršs, naivs, labs, ņēmās ar bērniem, nekad neklīrējās, atzinās visos nedarbos un izsūdzēja visus grēkus. Viņš ne vienreiz vien zvērēja Pogoreļceviem, ka vēl mazliet padzīvošot augstākajā sabiedrībā, bet pēc tam pārcelšoties uz dzīvi pie viņiem pavisam un vairs nešķiršoties. Sevī viņš šo nodomu loloja pavisam nopietni.

Viņš diezgan sīki izstāstīja viņiem par Ļizu visu, kas bija vajadzīgs; bet pietika jau ar viņa lūgumu vien, bez kādiem īpašiem paskaidrojumiem. Klavdija Petrovna noskūpstīja «bārenīti» un apsolīja darīt viņas labā visu. Bērni tūliņ ņēma Ļizu pulkā un aizveda uz dārzu rotaļāties. Pēc pusstundu ilgas dzīvas sarunas Veļčaņinovs piecēlās un sāka atvadīties. Viņš bija tik nepacietīgs, ka visi to ievēroja. Un pabrīnījās: nebija rādījies trīs nedēļas un tagad aizbrauc pēc pusstundas. Viņš smējās un zvērēja, ka atbraukšot atkal rīt. Veļčaņinovam aizrādīja, ka viņš ir pārāk satraukts. Viņš pēkšņi paņēma aiz rokām Klavdiju Petrovnu un, aizbildinādamies ar to, ka aizmirsis pateikt kaut ko ļoti svarīgu, ieveda viņu kādā citā istabā.

— Vai atceraties, ko es jums tiku stāstījis — jums vienai — un ko nezina pat jūsu vīrs, — par T—as gadu manā dzīvē?

— Pārāk labi atceros. Jūs bieži par to runājāt.

— Es nevis runāju, bet sūdzēju grēkus un jums vienai, ļums vipnīaai! Fs nokari neesmu nosaucis tās sievietes uzvārdu; viņa ir Trusocka, tā Trusocka sieva. Viņa ir tā nomirusī, bet Ļiza, viņas meita — mana meita!

— Vai tas ir droši zināms? Vai nekļūdāties? — Klāv-dija Petrovna, mazliet satraukta, pajautāja.

— Nepavisam, nepavisam nekļūdos! — Veļčaņinovs jūsmīgi atbildēja.

Un viņš izstāstīja iespējami īsāk, briesmīgi steigdamies un uztraukdamies, visu. Klavdija Petrovna to bija zinājusi arī agrāk, tikai nezināja tās dāmas uzvārdu. Veļčaņinovs vienmēr bija jutis tik lielas bailes, jau iedomājoties vien, ka kāds no viņa paziņām var kādreiz sastapt Trusocka kundzi un pabrīnīties par to, ka viņš varējis tā mīlēt šo sievieti, ka pat Klavdijai Petrovnai, savam vienīgajam draugam, viņš līdz šim nebija uzdrošinājies atklāt «tās sievietes» vārdu.

— Un tēvs neko nezina? — noklausījusies stāstu, Klavdija Petrovna pajautāja.

— N-nē, viņš zina … Tas tad arī mani moka, ka es te vēl neesmu izpratis visu! — Veļčaņinovs dedzīgi turpināja. — Viņš zina, zina, es to ievēroju vakar un šodien. Bet man jāzina, cik daudz viņš zina. Tāpēc es arī pašreiz steidzos. Šovakar viņš atnāks pie manis. Taču es nevaru saprast, kā viņš var zināt — tas ir, zināt visu? Par Ba-gautovu viņš zina visu, par to nav šaubu. Bet par mani? Jūs zināt, kā šādos gadījumos sievas prot pārliecināt savus vīrus! Ja pat eņģelis no debesīm vīram ko teiktu, viņš tam neticēs, bet ticēs sievai! Nešūpojiet galvu, nenosodiet mani, es pats sevi nosodu un esmu par visu nosodījis jau sen, sen! … Redziet, šorīt pie viņa es biju tik cieši pārliecināts, ka viņš zina visu, ka sakompromitēju viņa priekšā pats sevi. Varat man ticēt; man tiešām ir kauns un smagi, ka vakarnakt es pret viņu izturējos tik rupji. (Es jums vēlāk visu izstāstīšu vēl sīkāk.) Viņš arī vakarnakt ieradās pie manis aiz nepārvaramas, niknas vēlēšanās likt man saprast, ka viņš apzinās sev nodarīto pārestību un zina, kas ir pāridarītājs. Vienīgi ar to izskaidrojams viņa muļķīgais nāciens pie manis dzērumā. Taču viņa rīcība ir gluži dabiska. Viņš atnāca, lai man pārmestu! Vispār es vakarnakt un šorīt izturējos pārsteidzīgi. Neuzmanīgi un muļķīgi! Pats sevi viņam nodevu. Kāpēc viņš ieradās tik nepiemērotā brīdī? Es taču saku jums, ka viņš pat Ļizu ir mocījis, mocījis bērnu un droši vien arī tāpēc vien, lai atspītētu, lai izgāztu savas dusmas kaut vai uz bērnu! Jā, viņš ir saniknots — lai viņš būtu, cik nožēlojams būdams, viņš tomēr ir saniknots; pat ļoti. Pats par sevi saprotams, viņš ir tikai āksts, lai gan senāk nudien izskatījās pēc kārtīga cilvēka, cik nu varēja. Bet tas taču ir tik dabiski, ka viņš noklīdis neceļos! Te, mans draugs, jāraugās ar kristieša acīm! Un ziniet, mana mīļā, mana labā, — es gribu izturēties pret viņu pavisam citādi: gribu būt mīļš pret viņu. Tas no manas puses būs pat «labs darbs». Tāpēc ka es taču viņa priekšā tomēr esmu vainīgs! Paklausieties, ziniet, es jums teikšu vēl ko: man reiz T—ā pēkšņi ieva-jadzējās četru tūkstošu rubļu, un viņš man tos iedeva tūliņ uz vietas bez kāda dokumenta, ar patiesu prieku, ka var man izpalīdzēt, un es taču toreiz ņēmu, no viņa paša rokām ņēmu, es ņēmu no viņa naudu, dzirdiet, ņēmu kā no drauga!

— Tikai esiet uzmanīgāks, — Klavdija Petrovna uz visu teikto norūpējusies atbildēja. — Un cik jūs esat pacilāts, man tiešām bail par jums. Protams, Ļiza tagad ir arī mana meita, tomēr šai gadījumā ir tik daudz, tik daudz neatrisināta! Bet galvenais — esiet turpmāk piesardzīgāks; jums katrā ziņā jābūt piesardzīgākam, kad esat laimīgs vai tādā sajūsmā kā pašreiz. Kad jūtaties laimīgs, jūs esat pārāk augstsirdīgs, — viņa smaidīdama piebilda.

Visi iznāca pavadīt Veļčaņinovu; bērni atveda Ļizu, ar kuru bija rotaļājušies dārzā. Tagad viņi tajā vērās, likās, ar vēl lielāku neizpratni nekā pirmīt. Ļiza pavisam apjuka, kad Veļčaņinovs atvadoties visu klātbūtnē viņu noskūpstīja un dedzīgi atkārtoja solījumu atbraukt rīt kopā ar tēvu. Līdz pēdējam brīdim Ļiza klusēja un neskatījās uz Veļčaņinovu, bet pēkšņi satvēra viņu aiz piedurknes un aizvilka kaut kur sāņus, pievērsdama viņam lūdzošu skatienu. Meitenei ļoti gribējās viņam kaut ko teikt. Veļčaņinovs tūliņ ieveda Ļizu kādā citā istabā.

— Kas noticis, Ļiza? — viņš maigi un uzmundrinoši apjautājās, bet Ļiza, joprojām bailīgi apkārt skatīdamās, vilka viņu tālāk kaktā; viņa gribēja no visiem pilnīgi noslēpties.

— Kas noticis, Ļiza, kas noticis?

Viņa klusēja un nevarēja izšķirties; nekustīgi skatījās tieši uz viņu ar savām zilajām acīm, un visos viņas sejiņas vaibstos izpaudās vienīgi neprātīgas bailes.

— Viņš… pakārsies! — viņa nočukstēja kā murgos.

— Kas pakārsies? — Velčaņinovs nobijies pārjautāja.

— Viņš, viņš! Viņš nakti gribēja pakārties cilpā! — meitene runāja steigdamās un aizelsdamās. — Es pati redzēju! Viņš vakar gribēja pakārties cilpā, viņš man teica, teica! Viņš ari agrāk esot gribējis, vienmēr esot gribējis… Es naktī redzēju …

— Nevar būt! — Veļčaņinovs neizpratnē nočukstēja. Ļiza pēkšņi metās skūpstīt viņam rokas; viņa raudāja, aiz elsām tikko spēdama atvilkt elpu, viņa lūgtin lūdzās, bet viņš no meitenes histēriskās šļupstēšanas nekā nevarēja saprast. Un pēc tam viņam uz visiem laikiem bija palicis atmiņā, rēgojās acu priekšā nomodā un rādījās sapņos šis nomocītā bērna mokpilnais skatiens, kas neprātīgās bailēs bija pievērsts viņam kā pēdējai cerībai.

«Un vai tiešām, vai tiešām viņa to tik ļoti mīl?» viņš greizsirdīgi un ar skaudību domāja, drudžainā nepacietībā steigdamies atpakaļ uz pilsētu. «Viņa man pirmīt pati teica, ka vairāk mīlot māti… varbūt viņa tēvu ienīst un nepavisam nemīl…

Un ko gan tas nozīmē — pakārsies? Ko viņa īsti teica? Viņš, muļķis, pakāršoties! Jādabū zināt; katrā ziņā jādabū zināt! Vajag visu pēc iespējas ātrāk noskaidrot — noskaidrot galīgi!»

VII Virs un mīļākais skūpstās

Viņš briesmīgi steidzās «dabūt zināt». «Šorīt es apstulbu; šorīt man nebija laika apdomāt,» viņš prātoja, atcerēdamies savu pirmo sastapšanos ar Ļizu, «nu, bet tagad vajag «dabūt zināt».» Lai drīzāk uzzinātu, viņš aiz nepacietības gribēja braukt tieši pie Trusocka, bet tūliņ pārdomāja: «Nē, lai labāk viņš pats atnāk pie manis, bet es pa to laiku drīzāk nokārtošu tās nolādētās darīšanas.»

Pie darīšanu kārtošanas viņš ķērās drudžaini, taču šoreiz pats juta, ka ir ļoti izklaidīgs un šodien neko lietišķu darīt nespēj. Pulksten piecos, kad viņš jau devās pusdienot, viņam pēkšņi pirmo reizi iešāvās prātā smieklīga doma: ka viņš taču Varbūt tiešām tikai traucē advokāta darbu, jaukdamies pats iekšā šinī tiesas lietā, pats skraidīdams un mētādamies pa valsts iestādēm un ķerdams rokā savu advokātu, kas bija jau sācis no viņa vairīties. Viņš jautri pasmējās par šo savu domu. «Ienākusi šī doma man prātā vakar, tā mani būtu ļoti sarūgtinājusi,» viņš piebilda vēl līksmāk. Par spīti jautrajai omai, viņš kļuva arvien izklaidīgāks un nepacietīgāks, beidzot domīgs; un, lai gan nemierīgās domas pievērsās te šim, te tam, visumā viņš nevarēja izdomāt neko tādu, kas viņam būtu vajadzīgs.

«Man vajadzīgs viņš, tas cilvēks!» viņš beidzot nolēma. «Vajag viņu izpētīt un tikai pēc tam lemt. Te ir tāpat kā divkaujā!»

Atgriezies mājās pulksten septiņos, viņš Pāvelu Pav-loviču savā dzīvoklī nesastapa un par to stipri pabrīnījās; tad kļuva pikts, pēc tam pat sadrūvējās; pēdīgi sāka arī baiļoties. «Dievs vien zina, dievs vien zina ar ko tas beigsies!» viņš atkārtoja, gan staigādams pa istabu, gan atlaizdamies uz dīvāna un visu laiku skatīdamies pulkstenī. Beidzot, jau ap pulksten deviņiem, ieradās arī Pāvels Pavlovičs. «Ja šis cilvēks būtu rīkojies ar viltu, tad nekad nebūtu varējis man labāk iegriezt kā tagad — tik satraukts es pašreiz esmu,» viņš nodomāja, pēkšņi kļūdams pavisam mundrs un briesmīgi jautrs.

Uz možo un līksmo jautājumu: kāpēc tik ilgi nav nācis, — Pāvels Pavlovičs greizi pasmaidīja, vaļīgi — ne tā kā vakar — apsēdās un šķietamā nevērībā uzmeta uz otra krēsla savu platmali ar krepu. Veļčaņinovs tūliņ ievēroja šo vaļību un paturēja to prātā.

Mierīgi un bez liekiem vārdiem, bez vakarnakts uztraukuma viņš ziņojuma veidā pastāstīja, kā aizvedis Ļizu, cik laipni viņa tur uzņemta, cik tas viņai būs derīgi, un pamazām, it kā pavisam aizmirsis pašu Ļizu, nemanot novirzīja sarunu vienīgi uz Pogoreļceviem — proti, cik tie esot jauki cilvēki, ka viņš ar tiem jau sen esot pazīstams, cik labs un pat ietekmīgs vīrs esot Pogoreļcevs un tamlīdzīgi. Pāvels Pavlovičs klausījās izklaidīgi un retumis caur pieri ar nīgru un blēdīgu smīnu skatījās uz stāstītāju.

— Jūs esat straujš cilvēks, — viņš nomurmināja, tā sevišķi nelāgi smaidīdams.

— Bet jūs šodien esat tāds kā ļauns, — Veļčaņinovs īgni noteica.

— Un kāpēc lai es nebūtu ļauns, tāds pats kā visi citi? — Pāvels Pavlovičs pēkšņi sacēla spuras, it kā lēkdams Veļčaņinovam acīs; pat it kā to vien būtu gaidījis, kad varēs lēkt acīs.

— Kā pats vēlaties, — Veļčaņinovs pasmīnēja, — nodomāju, vai tik jums nav kas noticis.

— Ir noticis! — tas iesaucās, it kā lielīdamies, ka kaut kas noticis.

— Kas tad īsti?

Pāvels Pavlovičs brīdi pagaidīja un tikai tad atbildēja:

— Rau, tas pats mūsu Stepans Mihailovičs sagādājis pārsteigumu .. . Bagautovs, elegantais jaunais cilvēks no Pēterburgas augstākās sabiedrības.

— Vai tad atkal jūs nepieņēma, vai?

— N-nē, tieši šodien jau pieņēma, pirmo reizi pielaida klāt, pat vaigā ieskatījos … tikai nu jau nelaiķim! …

— Ko-o-o? Bagautovs miris? — Veļčaņinovs briesmīgi nobrīnījās, lai gan, liktos, viņam nemaz nebija iemesla tik ļoti brīnīties.

— Viņš pats! Veselus sešus gadus bija man uzticams draugs! Jau vakar gandrīz tieši pusdienas laikā miris, bet es to nezināju! Es varbūt tieši tajā brīdī biju aizgājis apjautāties par veselību. Rīt izvadīšana un apbedīšana. Guļ jau zārkā. Zārks apsists ar tumšsarkanu samtu, zeltīts pozaments … Miris ar nervu drudzi. Pielaida mani klāt, pielaida klāt, ieskatījos vaigā! Pie ieejas pateicu, ka viņš man bijis īsts draugs, tāpēc jau pielaida. Ko gan viņš, kas man sešus gadus bijis īsts draugs, tagad ar mani izdarījis — es jums jautāju? Es varbūt vienīgi viņa dēļ braucu uz Pēterburgu!

— Bet kāpēc tad jūs uz viņu dusmojaties, — Veļčaņinovs iesmējās. — Viņš taču nenomira tīšām?

— Es jau arī nožēlodams saku, viņš taču man bija dārgs draugs; lūk, ko viņš man nozīmēja.

Un Pāvels Pavlovičs pēkšņi, gluži negaidot ar diviem pirkstiem uz savas pieres izveidoja ragus un klusi un ilgi ķiķināja. Tā viņš, ragus rādīdams un ķiķinādams, nosēdēja veselu pusminūti, ar tādu kā visņirdzīgākās nekaunības baudu skatīdamies acīs Veļčaņinovam. Tas apstulba, it kā ieraudzījis kādu rēgu. Bet Veļčaņinova apstulbums ilga tikai īsu mirkli; viņa lūpas nesteigdamās savilkās zobgalīgā uņ taisni nekaunīgi mierīgā smaidā.

— Ko tad tas nozīmēja? — viņš jautāja, nevērīgi stiepdams vārdus.

— Tas nozīmēja ragus, — Pāvels Pavlovičs atcirta, beidzot atņemdams pirkstus no pieres.

— Tas ir … jūsu ragus?

— Manus paša, man uzliktos! — Pāvels Pavlovičs atkal gaužām nelāgi saviebās.

Kādu brīdi abi klusēja.

— Jūs tomēr esat vīrišķīgs cilvēks! — Veļčaņinovs noteica.

— Vai tāpēc, ka parādīju jums ragus? Vai zināt ko, Aleksej Ivanovič, labāk pacienājiet mani ar kaut ko! Es taču T—ā jūs cienāju veselu gadu, katru mīļu dieniņu. Aizsūtiet gan pēc pudelītes, rīkle izkaltusi.

— Labprāt; sen jau varējāt to pateikt. Ko jums atnest?

— Kāpēc tad jums, sakiet mums; kopā taču izdzersim, vai ne? — izaicinoši, bet reizē ar tādu kā savādu nemieru raudzīdamies acīs Veļčaņinovam, noteica Pāvels Pavlovičs.

— Šampanieti?

— Ko gan citu? Līdz šņabim es vēl neesmu ticis …

Veļčaņinovs nesteigdamies piecēlās, pazvanīja uz leju

Mavrai un lika atnest dzērienu.

— Uz priecīgu tikšanos pēc deviņu gadu ilgas atšķirtības, — Pāvels Pavlovičs nelaikā un nevietā ieķiķinājās,

— tagad jūs un nu jau vairs vienīgi jūs esat man palicis īsts draugs! Nav vairs Stepana Mihailoviča Baga-utova! Kā dzejnieks teicis:

Dižais Patrokls nu ir miris,

Nicināmais Tersits dzīvs.

Un, izteicis vārdu Tersits, viņš iebikstīja sev ar pirkstu krūtīs.

«Būtu jel tu, cūka, izskaidrojies drīzāk, bet tādi pusvārdi man derdzas,» Veļčaņinovs domāja. Viņā virda dusmas, un viņš jau sen tikko vairs valdījās.

— Pasakiet man labāk ko citu, — viņš īgni iesāka,

— ja jau jūs tik noteikti apvainojat Stepanu Mihailo-viču (Veļčaņinovs tagad vairs nesauca viņu vienkārši par Bagautovu), tad taču jums tagad, liktos, vajadzētu priecāties, ka jūsu pāridarītājs miris; kāpēc tad jūs skaišaties?

— Priecāties? Kāpēc priecāties?

— Spriežu pēc jūsu jūtām.

— He, he, šinī ziņā jūs par manām jūtām spriežat nepareizi. Kā izteicies kāds gudrs vīrs: «Labs ir beigts ienaidnieks, bet vēl labāks dzīvs.» Hi, hi!

— Bet dzīvu jūs taču viņu, manuprāt, redzējāt gadus piecus katru dienu, laika bija diezgan noskatīties, — Vejčaņinovs nikni un nekaunīgi aizrādīja.

— Bet vai tad toreiz — vai tad es toreiz zināju? — Pāvels Pavlovičs pēkšņi it kā atkal sacēla spuras, pat it kā priecādamies, ka viņam beidzot uzdots jautājums, kuru viņš jau sen gaidījis. — Par ko tad jūs, Aleksej Ivano-vič, mani galu galā turat?

Un viņa skatienā piepeši iegailējās tāda kā pavisam jauna un negaidīta izteiksme; tā pilnīgi pārvērta viņa seju, kas līdz tam bija bijusi tikai ļauna un nekrietni saviebta.

— Vai tad tiešām jūs neko nezinājāt! — apjukušais Vejčaņinovs iejautājās spējā izbrīnā.

— Vai tad tiešām es to būtu zinājis? Vai būtu zinājis? Ak, mūsu Jupiteru dzimums! Jums cilvēks ir tikpat kā suns, un jūs par visiem spriežat pēc savas paša seklās dvēselītes! Saku jums to acīs. Norijiet šo rūgto patiesību! — Un viņš pārskaities uzsita ar dūri uz galda, bet tūliņ pats nobijās no sava sitiena un uzmeta namatēvam pabailīgu skatienu.

Veļčaņinovs pieņēma cienīgu stāju.

— Paklausieties, Pāvel Pavlovič, jums pašam būs jāpie-krit, ka man taču ir pilnīgi vienalga, vai jūs tur zinājāt vai ne. Ja nezinājāt, tad tas katrā ziņā dara jums godu, lai gan … es pat nesaprotu — kāpēc jūs mani esat izvēlējies par savu konfidentu1? …

— Es nerunāju par jums … nedusmojieties, nerunāju par jums… — Pāvels Pavlovičs murmināja, raudzīdamies grīdā.

Ienāca Mavra ar šampanieti.

— Klāt ir! — Pāvels Pavlovičs iesaucās, redzami iepriecināts par iespēju pārmainīt sarunu. — Glāzītes, mīļā, glāzītes; brīnišķīgi! Vairāk nekas no jums, mīļā, nebūs vajadzīgs. Un jau atkorķēta? Gods un slava jums, mīļā būtne! Nu varat iet!

Un, no jauna kļuvis mundrs, atkal nekautrīgi paskatījās uz Veļčaņinovu.

* Konfidents (Coniident — liunču vai.) — uzticības persona.

— Bet atzīstieties, — viņš pēkšņi ieķiķinājās, — ka tas viss jūs briesmīgi interesē un nepavisam nav «pilnīgi vienalga», kā jums labpatika izteikties, tā ka jūs justos pat sarūgtināts, ja es tūliņ pieceltos un aizietu, neko jums nepaskaidrojis.

— Tik tiešām nejustos sarūgtināts.

«Ai, kā tu melo!» liecināja Pāvela Pavloviča smaids.

— Nu, sāksim! — Un Pāvels Pavlovičs ielēja glāzēs.

— Uzdzersim, — viņš uzsauca, paceldams kausu, — uz dieva mierā aizgājušā drauga Stepana Mihailoviča veselību!

Viņš pacēla glāzi un izdzēra.

— Es par tādu tostu nedzeršu. — Veļčaņinovs nolika savu glāzi.

— Kāpēc ne? Jauks tostiņš.

— Paklausieties: vai, nākdams iekšā pie manis, piedzēries nebijāt?

— Maķenīt biju dzēris. Un tad?

— Nekas sevišķs, bet man šķita, ka vakarnakt un it īpaši šorīt jums bija no sirds žēl nelaiķes Nataljas Va-siļjevnas.

— Bet kas jums teica, ka man arī pašreiz nav viņas no sirds žēl? — Pāvels Pavlovičs tūliņ atkal salēcās, it kā viņam būtu pēkšņi iedarbināta atspere.

— Es arī negribēju runāt par to. Bet jums pašam būs jāpiekrīt, ka attiecībā uz Stepanu Mihailoviču jūs varējāt kļūdīties; un tas ir ļoti svarīgi.

Pāvels Pavlovičs viltīgi pasmaidīja un piemiedza aci.

— Ai, cik ļoti jums gribētos uzzināt to, kā es pats dabūju zināt par Stepanu Mihailoviču!

Veļčaņinovs nosarka.

— Atkārtoju jums vēlreiz, ka man vienalga. — «Vai tomēr neizmest viņu laukā jau tūliņ kopā ar pudeli?» viņš pārskaities nodomāja un nosarka vēl vairāk.

— Tas nekas! — viņu it kā uzmundrinādams, Pāvels Pavlovičs noteica un ielēja sev vēl vienu glāzi.

— Es jums tūliņ paskaidrošu, kā es «visu» dabūju zināt, un līdz ar to izpildīšu jūsu dedzīgo vēlēšanos . . . jo jūs esat dedzīgs cilvēks, Aleksej Ivanovič, briesmīgi dedzīgs cilvēks! He, he, dodiet tikai man papirosu, tāpēc ka es kopš marta mēneša …

— Še jums papiross.

— Kopš marta mēneša esmu samaitāts, Aleksej Iva-novic. Un tas viss notika tā, uzklausiet mani. Dilonis, kā jūs pats to zināt, mīļais draugs, — viņš kļuva arvien familiārāks, — ir interesanta slimība. Diloņslimnieks parasti mirst, gandrīz nemaz nenojauzdams, ka rīt būs jau miris. Es jums jau teicu, ka vēl piecas stundas pirms nāves Natalja Vasiļjevna teica, ka pēc nedēļām divām braukšot pie savas krustmāmiņas, kas dzīvoja verstis četrdesmit no T—as. Bez tam jums droši vien ir zināms tas paradums jeb, pareizāk izsakoties, indeve, kas piemīt daudzām dāmām, bet varbūt arī kavalieriem: glabāt pie sevis visādu mīlestības vēstuļu drazu. Visdrošāk būtu tās samest krāsnī, vai ne? Nē, katru papīra strēmelīti viņas rūpīgi uzglabā lādītēs un šķirstiņos; pat sanumurē pa gadiem, datumiem un iedaļām. Vai tas sagādā sevišķi lielu prieku — nezinu, bet, jādoma, to dara, lai saglabātu patīkamas atmiņas. Vēl tikai piecas stundas pirms nāves, runādama par braukšanu uz svinībām pie krustmāmiņas, Natalja Vasiļjevna, gluži dabiski, pat līdz pašai pēdējai stundiņai i nedomāja par nāvi un Kohu vien gaidīja. Tā nu gadījās, ka Natalja Vasiļjevna nomira, bet melnkoka lādīte ar perlamutra inkrustāciju un sudraba apkalumiem palika viņas rakstāmgaldā. Tāda skaista lādīte ar atslēdziņu, no paaudzes uz paaudzi tālāk nodota, no vecmāmiņas mantota. Nu — un šajā lādītē viss arī atklājās, tas ir, viss bez izņēmuma, pa dienām un gadiem, pa visiem divdesmit gadiem. Bet, tā kā Stepanam Mihailovi-čam bija spilgti izteikta sliecība uz literatūru, viņš pat vienu kaislīgu stāstu bija nosūtījis kādam žurnālam, tad šķirstiņā viņa sacerējumu sanāca bezmaz simt gabalu — tiesa gan, pa visiem pieciem gadiem. Daži pat ar Na-taljas Vasiļjevnas pašrocīgām atzīmēm. Kā jums šķiet, laulātam draugam tas bija patīkami?

Veļčaņinovs aši pārdomāja un atcerējās, ka viņš nekad nevienu vēstuli, nevienu zīmīti Nataljai Vasiļjevnai nav rakstījis. Un, kaut arī no Pēterburgas divas vēstules nosūtīja, taču uz abu laulāto draugu vārda, kā bija norunāts. Bet uz pēdējo Nataljas Vasiļjevnas vēstuli, kurā Veļčaņinovam tika iedota vilka pase, viņš pat nebija atbildējis.

Pabeidzis stāstu, Pāvels Pavlovičs klusēja veselu minūti, uzmācīgi smaidjdams un klaji izrādīdams, ka grib turpināt sarunu.

— Kāpēc tad jūs man neko neatbildējāt uz manu jautājumu? — viņš beidzot ar manāmu piespiešanos ierunājās.

— Uz kādu jautājumu?

— Nu, par laulātā drauga patīkamajām jūtām, atverot šķirstiņu.

— Ek, kas man par daļu! — Veļčaņinovs žultaini atmeta ar roku, piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

— Un es varu derēt, ka jūs pašreiz domājat: «Tu tomēr esi cūka, pats norādīdams uz saviem ragiem,» — he, he! Jūs pārņēmusi pretīguma sajūta.

— Es nemaz tā nedomāju. Gluži otrādi, jūs esat pārāk sanervozējies par sava pāridarītāja nāvi un turklāt esat dzēris daudz vīna. Neuzskatu visu to ne par ko neparastu; pārāk labi saprotu, kādēļ jums bija vajadzīgs dzīvs Bagautovs, un esmu ar mieru respektēt jūsu īgnumu, bet…

— Bet kādēļ man, pēc jūsu domām, būtu bijis vajadzīgs Bagautovs?

— Tā ir jūsu darīšana.

— Varu saderēt, ka jūs domājat: es viņu būtu izaicinājis uz divkauju.

— Velns parāvis! — Veļčaņinovs arvien mazāk spēja savaldīties. — Es domāju, ka neviens kārtīgs cilvēks … tamlīdzīgos gadījumos — nepazemojas līdz komiskai pļāpāšanai, līdz muļķīgai ākstībai, līdz smieklīgām žēlabām un nekrietniem pusvārdiem, ar ko pats sevi vēl vairāk aptraipa, bet rīkojas neslēpjoties, tieši, atklāti, kā kārtīgam cilvēkam pieklājas.

— He, he, bet es varbūt nemaz neesmu kārtīgs cilvēks?

— Tā nu atkal ir jūsu darīšana… bet tomēr kāda velna pēc tad jums bija vajadzīgs dzīvs Bagautovs?

— Kaut vai tikai tādēļ, lai paskatītos uz draugu. Būtu paņēmuši ar viņu pudelīti un kopā izdzēruši.

— Viņš ar jums nebūtu dzēris.

— Kāpēc? Noblesse oblige.1 Jūs taču dzerat ar mani. Kādā ziņā tad viņš ir labāks par jums?

— Es ar jums neesmu dzēris.

— Kāpēc tad nu pēkšņi tāds lepnums?

Veļčaņinovs piepeši nervozi un īgni iesmējās.

— Pū, velns! Jūs taču tiešām esat tāds kā «plēsonīgs tips Biju domājis, ka jūs esat tikai «mūžīgais vīrs» un vairāk nekas!

— Tas ir, kā «mūžīgais vīrs», ko tas nozīmē? — Pāvels Pavlovičs pēkšņi sāka ausīties.

— Tāpat vien, ir tāds vīru tips… daudz būtu jāstāsta. Vācieties labāk prom, un jums arī laiks iet; jūs man esat apnicis!

— Bet ko nozīmē plēsonīgs? Jūs teicāt plēsonīgs?

— Teicu, ka jūs esat «plēsonīgs tips», — sacīju to, zobodamies par jums.

— Kas tas tāds par «plēsonīgu tipu»? Izstāstiet, lūdzu, Aleksej Ivanovič, dieva dēļ jeb arī Kristus dēļ!

— Nu, pietiek, pietiek! — Veļčaņinovs atkal pēkšņi briesmīgi noskaitās un sāka kliegt. — Jums laiks iet, vācieties prom!

— Nē, nepietiek vis! — salēcās arī Pāvels Pavlovičs,

— pat ja es būtu jums apnicis, arī tad vēl nepietiek, tāpēc ka man vēl ar jums vispirms jāsadzer un jāsaskandina glāzes! Sadzersim, tad es iešu prom, bet pašreiz nepietiek!

— Pāvel Pavlovič, vai jūs varat šodien vākties pie velna vai ne?

— Es varu vākties pie velna, bet vispirms mēs sadzersim! Jūs teicāt, ka negribot dzert tieši ar mani ; nu, bet es gribu, lai jūs sadzertu tieši ar mani!

Viņš vairs nemāžojās, vairs neķiķināja. Viss viņā pēkšņi atkal it kā pārvērtās un tik lielā mērā kontrastēja ar pirmītējo Pāvela Pavloviča izturēšanos un runas veidu, ka Veļčaņinovs bija pagalam pārsteigts.

— Ei, sadzersim, Aleksej Ivanovič, ei, neatsakieties! — Pāvels Pavlovičs turpināja, saķerdams viņu aiz rokas un tā savādi raudzīdamies sejā. Acīm redzot, šoreiz runa nebija tikai par iedzeršanu vien.

— Jā, varbūt varētu, — Veļčaņinovs nomurmināja,

— kur tad ir tā. .. susla …

— Tieši divām glāzēm atlicis, tīrā susla, bet mēs sadzersim un saskandināsim! Lūdzu, esiet tik laipns, ņemiet savu glāzi.

Viņi saskandināja un izdzēra.

— Nu, ja jau tā, ja jau tā … ak! — Pāvels Pavlovičs pēkšņi saķēra ar roku pieri un dažus mirkļus palika tādā stāvoklī. Veļčaņinovam tā vien šķita, ka tas nupat, nupat izteiks pašu pēdējo vārdu. bet pāvels pavlovičs neteica neko; tikai paskatījās uz viņu un klusi pa visu ģīmi, aci piemiegdams, pasmaidīja atkal pirmītējo viltīgo smaidu.

— Ko jūs no manis gribat, jūs, piedzērušais cilvēk! Jūs mani muļķojat! — Veļčaņinovs pārskaities iekliedzās, kājas pret grīdu dauzīdams.

— Nekliedziet, nekliedziet, kāpēc jākliedz? — Pāvels Pavlovičs steidzīgi savēcināja roku. — Nemuļķoju, nemuļķoju! Jūs, ziniet, jūs tagad — lūk, kas man esat kļuvis.

Un pēkšņi saķēra viņa roku un noskūpstīja. Veļčaņinovs nepaguva attapties.

— Lūk, kas jūs tagad man esat! — Bet nu — vācos pie visiem velniem!

— Pagaidiet, palieciet! — Veļčaņinovs atģidies iesaucās, — aizmirsu jums pateikt…

Pāvels Pavlovičs no durvīm paskatījās atpakaļ.

— Redziet, — Veļčaņinovs sāka murmināt, neparasti ātri sarkdams un skatīdamies pavisam uz citu pusi,

— jums vajadzētu rīt katrā ziņā ierasties pie Pogoreļce-viem … iepazīties un pateikties — katrā ziņā …

— Katrā ziņā, katrā ziņā, kā gan to var nesaprast! — Pāvels Pavlovičs, pilnīgi piekrizdams, atsaucās, ātri vēcinādams roku par zīmi, ka pat atgādināt nevajadzēja.

— Un turklāt arī Ļiza jūs ļoti gaida. Es apsolīju . . .

— Ļiza, — Pāvels Pavlovičs pēkšņi panācās atpakaļ,

— Ļiza? Vai jūs maz zināt, kas man bija Ļiza, bija un ir? Bija un ir! — viņš pēkšņi gandrīz vai kā neprātā iekliedzās, — bet… He! Par to vēlāk; par visu to vēlāk… bet pašreiz — man jau nepietiek ar to vien, ka mēs ar jums sadzērām, Aleksej Ivanovič, man nepieciešams vēl kāds cits gandarījums! …

Viņš nolika platmali uz krēsla un, tāpat kā pirmīt, mazliet elsdams, skatījās uz Veļčaņinovu.

— Noskūpstiet mani, Aleksej Ivanovič, — viņš piepeši uzaicināja.

— Jūs esat piedzēries! — tas iesaucās un atrāvās atpakaļ.

— Piedzēries, un tomēr noskūpstiet mani, Aleksej Ivanovič, ai, noskūpstiet! Es taču jums nupat noskūpstīju roku!

Aleksejs Ivanovičs kādu brīdi klusēja, it kā dabūjis ar mietu pa pieri. Bet pēkšņi pieliecās klāt Pāvelam Pav-lovičam, kas bija viņam līdz pleciem, un noskūpstīja uz lupām, kas stipri oda pēc vīna. Viņš gan nebija pilnīgi pārliecināts, ka tiešām noskūpstīja savu viesi.

— Nu, bet tagad, tagad… — Pāvels Pavlovičs atkal kā dzēruma neprātā iesaucās, nozibsnījis ar savām skurbajām acīm, — uzklausiet, ko es jums tagad teikšu. Toreiz es nodomāju: «Vai tiešām arī šis? Un, ja jau ari šis,» es domāju, «ja jau viņš arīdzan, kam tad lai nu vēl tic!»

Pāvels Pavlovičs pēkšņi sāka gauži raudāt.

— Vai nu jūs saprotat, kāds draugs esat man tagad

kļuvis?!

Un viņš ar savu platmali izdrāzās ārā no istabas. Veļ-čaņinovs atkal nostāvēja vairākas minūtes uz vietas, tāpat kā pēc Pāvela Pavloviča pirmā apmeklējuma.

«Ek, piedzēries āksts un vairāk nekas!» viņš atmeta ar roku.

«Un itin nekas vairāk!» viņš enerģiski atkārtoja, kad bija jau izģērbies un apgūlies.

VIII Ļiza slima

Otrā dienā no rīta, gaidīdams Pāvelu Pavloviču, kas bija solījies nenokavēt, lai brauktu pie Pogoreļceviem, Veļčaņinovs staigāja pa istabu, malkoja savu kafiju, smēķēja un allaž atzinās sev, ka viņš atgādina cilvēku, kas no rīta pamodies un ik brīdi atceras to, ka iepriekšējā vakarā dabūjis pļauku. «Hm . . . viņš pārāk labi visu saprot un atriebsies man, izmantojot Ļizu!» viņš baiļodamies domāja.

Nabaga bērna mīļais tēls skumīgi pavīdēja acu priekšā. Sirds viņam sāka pukstēt straujāk, domājot par to, ka šodien pat, drīz, pēc divām stundām, viņš atkal redzēs savu Ļizu. «ek, kas tur ko runāt!» viņš dedzīgi nosprieda. «Turpmāk Ļiza būs visas manas dzīves saturs un mērķis! Kāda nu vairs nozīme visām šīm pļaukām un atmiņām! Un kālab gan es līdz šim esmu dzīvojis? Nejēdzība un skumjas… bet turpmāk — viss būs citādi, pavisam citādi!»

Taču, par spīti savai sajūsmai, viņš arvien dziļāk iegrima domās.

«Viņš mani nomocīs, izmantojot Ļizu, — tas ir skaidrs! Un arī Ļizu nomocīs. Tādā veidā viņš man atspēlēsies par visu. hm … bez šaubām, es vairs nedrīkstu pieļaut tādus izlēcienus kā vakar,» viņš pēkšņi nosarka, «un. . . un tomēr viņš nenāk, bet pulkstenis jau pāri vienpadsmitiem!»

Viņš gaidīja ilgi, līdz pusvieniem, un viņa grūtsirdība kļuva arvien lielāka. Pāvels Pavlovičs nenāca. Beidzot doma, kas sen jau bija viņā briedusi, proti, ka viņš neieradīsies tīšām, vienīgi tālab, lai vēlreiz atkārtotu vakardienas numuru, sadusmoja viņu galīgi: «Viņš zina, ka esmu atkarīgs no viņa; bet kas tagad notiks ar Ļizu! Un kā lai es rādos meitenei bez viņa!»

Beidzot viņš neizturēja un tieši pulksten vienos dienā aizdrāzās pats uz Pokrovu. Viesnīcā viņam pateica, ka Pāvels Pavlovičs pa nakti nemaz neesot bijis mājās, bet ieradies tikai šorīt pēc pulksten astoņiem, pabijis tikai ceturtdaļstundiņu un atkal aizgājis. Veļčaņinovs stāvēja pie Pāvela Pavloviča numura durvīm, klausījās, ko stāstīja kalpone, un mehāniski grozīja un raustīja aizslēgto durvju rokturi. Attapies viņš nospļāvās, palaida vaļā rokturi un palūdza aizvest viņu pie Marjas Sisojevnas. Bet tā, padzirdējusi viņu, pati labprāt nāca pretī.

Tas bija labsirdīgs sievišķis, «sievišķis ar cēlām jūtām», kā par viņu izteicās Veļčaņinovs, kad vēlāk atstāstīja savu sarunu ar viņu Klavdijai Petrovnai. īsi izjautājusi, kā viņš vakar aizvedis «meitēniņu», Marja Sisojevna tūliņ sāka stāstīt par Pāvelu Pavloviču. Pēc viņas vārdiem, «nebijis tikai bērniņš, viņa to jau sen būtu izdzinusi ārā. Viņš jau arī no viesnīcas izdzīts uz šejieni, tāpēc ka pārāk nekrietni uzvedies. Nu, vai tas nav grēks, naktī atvedis sev līdzi ielasmeitu, kad te bērniņš, kas jau daudz ko saprot. Viņš kliedz: «Šī tev būs māte, ja es tā gribēšu!» Tad nu ticiet vai ne, pat tā, ielasmeita būdama, iespļāva viņam ģīmī. Šis kliedz. «Tu,» viņš saka, «man neesi meita, tu esi izdzimtenis.»»

— Ko jūs sakāt? — Veļčaņinovs nobijās.

— Pati dzirdēju, kaut arī viņš bija piedzēries un tātad tikpat kā nemaņā, tomēr bērna klātbūtnē tā nedrīkst runāt: kaut arī bērns vēl mazs, tomēr savs prātiņš viņam ir! Meitēniņš raud, redzu, pavisam nomocījies. Bet nesen te mūsu pagalmā bija grēka darbs: komisārs, vai, ļaudis tā runāja, vakarā viesnīcā aizņēmis numuru, bet uz rīta pusi pakāries. Runāja, ka naudu esot izšķiedis. Atsteidzās ļaudis, paša Pāvela Pavloviča mājās nav, bet meitenīte klimst gaitenī starp cilvēkiem, aiz viņiem noslēpusies, un vēro, kas notiek, tā savādi skatās uz pašnāvnieku. Es pasteidzos viņu atvest šurp. Un ko tu domājies — trīc pie visas miesas, pati viscaur melna un, tiklīdz biju atvedusi, tūliņ novēlās zemē. Raustījās, raustījās, tikai pēc laba laika atģidās. Krampji, vai, bet kops tās reizes tad arī sāka vārguļot. Dabūja zināt viņš, atnāca — meitēniņu no vienas vietas saknaibīja, tāpēc ka viņš ne tik daudz kaujas kā vairāk knaiba, bet pēc tam, pietempies vīnu, pārnāk un baida viņu. «Arī es,» viņš saka, «pakāršos, tevis dēļ pakāršos ar šo pašu auklu,» viņš saka, «pie aizkariem pakāršos,» — un, meitenītei redzot, taisa cilpu. Bet tā pārbijusies kliedz, apķer viņu ar rociņām. «Nedarīšu vairs tā,» šī kliedz, «nekad vairs tā nedarīšu!» 2ēl skatīties!

Lai gan Veļčaņinovs bija gaidījis kaut ko neparastu, tomēr šie stāsti viņu tik stipri pārsteidza, ka viņš tiem pat nenoticēja. Marja Sisojevna stāstīja vēl daudz ko; bijis, piemēram, tāds gadījums: ja ne Marja Sisojevna, Ļiza varbūt būtu izlēkusi pa logu. Veļčaņinovs izgāja no numura it kā piedzēries. «Es viņu nositīšu kā suni, ar koku pa galvu!» viņš prātoja. Un vēl ilgi atkārtoja to pie sevis.

Viņš nolīga ormani un devās pie Pogoreļceviem. Vēl neizbraucot no pilsētas, ratiem vajadzēja apstāties ielu krustojumā pie kanāla tiltiņa, pār kuru virzījās liela bēru procesija. Abās pusēs tiltam bija gaidīdamas sastājušās vairākas ekipāžas; apstājās arī gājēji. Bēres bija lepnas un pavadītāju kariešu rinda ļoti gara. Un tad kādas karietes logā Veļčaņinova priekšā pēkšņi pavīdēja Pāvela Pavloviča seja. Viņš nebūtu ticējis, ja pats Pāvels Pavlovičs nebūtu izliecies ārā pa logu un smaidīdams mājis viņam ar galvu. Acīm redzot, viņš bija bezgala priecīgs, ka pazinis Veļčaņinovu, pat sāka no karietes vēcināt roku. Veļčaņinovs izlēca no ratiem un, nelikdamies ne zinis par ļaužu drūzmu, gorodovojiem un to, ka Pāvela Pavloviča kariete jau brauca virsū uz tilta, piesteidzās pie paša lodziņa. Pāvels Pavlovičs sēdēja viens pats.

— Ko jūs darāt, *— Veļčaņinovs iekliedzās, — kāpēc neatnācāt? Kāpēc esat šeit?

— Parādu pēdējo godu, — nekliedziet, nekliedziet, — parādu pēdējo godu, — Pāvels Pavlovičs ieķiķinājās, jautri piemiegdams acis, — pavadu īsta drauga — Ste-pana Mihailoviča mirstīgās atliekas.

— Tā ir nejēdzība, jūs piedzērušais, prātu zaudējušais cilvēk! — vēl skaļāk nokliedza uz brīdi apjukušais VeJ-čaņikovs. — Tūliņ kāpiet ārā un pārsēdieties pie manis, uz vietas!

— Nevaru, jāparāda pēdējais gods …

— Es jūs izvilkšu ārā! — Veļčaņinovs bļāva.

— Bet es kliegšu! Bet es kliegšu! — Pāvels Pavlovičs joprojām tikpat jautri ķiķināja, it kā ar viņu dzītu jokus, tomēr slēpās karietes dziļākajā kaktā.

— Sargieties, sargieties, sabrauks! — nokliedza goro-dovojs. Tiešām, kad pavadītāji brauca nost no tilta, kāda kariete, no malas ielauzusies bēru procesijā, bija sacēlusi jucekli. Veļčaņinovs bija spiests atlēkt atpakaļ. Viņš nospļāvās un aizspraucās pie saviem ratiem.

«Vienalga, tādu tik un tā nevarēja vest līdzi!» viņš nodomāja joprojām satrauktā izbrīnā.

Kad viņš bija atstāstījis Klavdijai Petrovnai Marjas Sisojevnas stāstu un neparasto sastapšanos bēru procesijas laikā, tā iegrima dziļās pārdomās.

— Es baidos par jums, — viņa sacīja Veļčaņinovam,

— jums jāpārtrauc ar viņu visas attiecības un, jo ātrāk, jo labāk.

— Viņš ir piedzēries āksts un vairāk nekas! — Veļčaņinovs spējās dusmās iesaucās. — Es lai no viņa baidītos! Un kā lai es pārtraucu attiecības, kad te atrodas Ļiza! Neaizmirstiet Ļizu!

Pa tam Ļiza gulēja slima; vakar vakarā viņai bija sācies drudzis, un no pilsētas gaidīja ierodamies kādu pazīstamu ārstu, pēc kura rīta agrumā bija speciāli aizsūtīts pakaļ. Tas viss galīgi izsita Veļčaņinovu no sliedēm. Klavdija Petrovna aizveda viņu pie slimnieces.

— Es vakar viņu cieši novēroju, — Klavdija Petrovna sacīja, apstādamās pie Ļizas istabas durvīm, — tas ir lepns un drūms bērns; viņai kauns, ka atrodas pie mums un ka tēvs viņu tik viegli pametis; tas tad, manuprāt, arī ir īstais slimības cēlonis.

— Kā pametis? Kāpēc jūs domājat, ka pametis?

— Jau tas vien, ka viņš atlaidis bērnu šurp pilnīgi nepazīstamā ģimenē un ar cilvēku … kurš arī ir tikpat kā nepazīstams vai ar kuru pastāv tādas attiecības…

— Bet es Ļizu pats paņēmu līdzi, ar varu paņēmu; un es te nesaskatu …

— Ak dievs, to jau saskata pat Ļiza, bērns būdama! Manuprāt, viņš vispār nekad neatbrauks …

Ieraudzījusi Veļčaņinovu vienu pašu, Ļiza nebrīnījās; tikai skumji pasmaidīja un pagrieza karsto galviņu pret sienu. Viņa neko neatbildēja uz Veļčaņinova biklajiem mierinājumiem un dedzīgajiem solījumiem jau rīt katrā ziņā atvest viņai tēvu. Iznācis no Ļizas istabas, Veļčaņinovs pēkšņi apraudājās.

Ārsts atbrauca tikai pievakarē. Izmeklējis slimnieci, viņš jau ar pirmajiem vārdiem visus nobiedēja, pārmezdams, ka nav aicināts agrāk. Kad ārstam pateica, ka meitene saslimusi tikai vakar vakarā, viņš sākumā negribēja ticēt. «Viss ir atkarīgs no tā, kā paies nākošā nakts,» viņš beidzot noteica un, nodevis rīkojumus, aizbrauca, apsolījies rīt ierasties pēc iespējas agrāk. Veļčaņinovs gribēja katrā ziņā palikt pa nakti, bet Klavdija Petrovna pati pierunāja viņu vēlreiz «pamēģināt atvest šurp to necilvēku».

— Vēlreiz? — Veļčaņinovs neprāta dusmās pārjautāja. — Es viņu tagad sasiešu un, rokās turēdams, atvedīšu šurp!

Doma — sasiet Pāvelu Pavloviču un, rokās turot, atvest šurp — pēkšņi paņēma Veļčaņinovu savā varā, un viņš nepacietīgi centās paātrināt to brīdi, kad varēs šo domu realizēt.

— Nekādā ziņā, nekādā ziņā es tagad nejūtos viņa priekšā vainīgs! — viņš sacīja Klavdijai Petrovnai, atvadīdamies no viņas. — Ņemu atpakaļ visus savus vakardienas nožēlojamos, raudulīgos vārdus, ko es te sarunāju! — viņš ar sašutumu piebilda.

Ļiza bija aizvērusi acis un, redzams, gulēja; likās, viņai bija kļuvis labāk. Kad Veļčaņinovs uzmanīgi pieliecās pie Ļizas galviņas, lai atvadoties noskūpstītu kaut vai viņas drēbju vīlīti, — meitene pēkšņi atvēra acis, it kā būtu viņu gaidījusi, un nočukstēja: «Vediet mani prom.»

Tas tika izdvests kā kluss, skumīgs lūgums, kurā nebija ne jausmas no vakardienas satraukuma, bet līdz ar to tajā ieskanējās arī kaut kas tāds, it kā arī viņa pati būtu pilnīgi pārliecināta, ka viņas lūgumu neizpildīs.

Tiklīdz Veļčaņinovs, gluži izmisis, sāka Ļizu pārliecināt, ka tas nav iespējams, viņa klusuciešot aizvēra acis un neteica vairs ne vārda, it kā ne redzētu, ne dzirdētu Veļ-čaņinovu.

Iebraucis pilsētā, viņš lika vest sevi tieši uz Pokrovu. Bija jau pulkstenis desmit; Pāvela Pavloviča viesnīcā nebija. Veļčaņinovs nogaidīja viņu veselu pusstundu, slimīgā nepacietībā staigādams pa gaiteni. Marja Sisojevna beidzot viņu pārliecināja, ka Pāvels Pavlovičs pārnāks varbūt tikai rīt no rīta mazā gaismiņā. «Nu, tad arī es atbraukšu mazā gaismiņā,» nolēma Veļčaņinovs un pārskaities devās mājup.

Bet liels bija Veļčaņinova pārsteigums, kad viņš, vēl dzīvoklī neiegājis, no Mavras dabūja zināt, ka vakarvakara viesis viņu jau no pulksten deviņiem gaidot.

«Viņam labpatika tēju pie mums dzert un pēc vīna atkal sūtīt, pēc tā paša, piecus rubļus iedeva.»

IX Rēgs

Pāvels Pavlovičs bija iekārtojies visai ērti. Viņš sēdēja uz tā paša krēsla, uz kura bija sēdējis vakar, smēķēja papirosus un nupat bija no pudeles ielējis ceturto — pēdējo glāzi. Tējkanna un glāze ar neizdzertu tēju stāvēja turpat līdzās uz galda. Viņa piesarkusī seja laistījās labsirdībā. Viņš pat bija novilcis fraku, kā jau vasaras laikā, un sēdēja tikai vestē.

— Atvainojiet, uzticamais draugs! — ieraudzījis Veļ-čaņinovu, viņš iesaucās un pietrūkās no krēsla, lai uzvilktu fraku, — novilku, lai labāk varētu izbaudīt šos brīžus . . .

Veļčaņinovs bargi piegāja viņam klāt.

— Vai jūs vēl neesat galīgi piedzēries? Vai ar jums vēl var runāt?

Pāvels Pavlovičs mazliet apjuka.

— Nē, ne galīgi… Pieminēju aizgājēju, bet — ne galīgi . ..

— Vai jus mani sapratīsiet?

— Tāpēc jau esmu ieradies, lai jūs saprastu.

— Nu, tad es sāku tieši ar to, ka jūs esat nelietis! — Veļčaņinovs iekliedzās aiztrūkstošā balsī.

— Ja jau ar to sākat, ar ko tad beigsiet? — Pāvels Pavlovičs, acīm redzami stipri nobijies, mēģināja mazliet protestēt, bet Veļčaņinovs neklausīdamies kliedza:

— Jūsu meita mirst, viņa ir slima; vai jūs esat viņu pametis vai ne?

— Vai tad nu tiešām mirst?

— Viņa ir slima, slima, ļoti bīstami slima!

— Varbūt tikai lēkmītes …

— Nerunājiet muļķības! Viņa ir ļoti slima! Jau tāpēc vien jums vajadzētu braukt.

— Lai pateiktos, par viesmīlību pateiktos! Pārāk labi saprotu! Aleksej Ivanovič, dārgais, cienījamais, — viņš pēkšņi abām rokām saķēra Veļčaņinovu aiz rokas un dzēruma aizkustinājumā, bezmaz asarām acīs, it kā piedošanu lūgdamies, brēca, — Aleksej Ivanovič, nekliedziet, nekliedziet! Lai es pašreiz mirstu, lai es piedzēries uz vietas ieveļos Ņevā — kas par to, ņemot vērā pašreizējos apstākļus? Bet pie Pogoreļceva kunga vienmēr paspēsim aizbraukt. ..

Veļčaņinovs atguvās un mazliet savaldījās.

— Jūs esat piedzēries, un tāpēc nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt, — viņš stingri noteica, — ar jums izskaidroties es vienmēr esmu ar mieru; pat būtu priecīgs, ja tas notiktu drīzāk … Tāpēc es arī braucu … Taču vispirms jums jāzina, ka es rīkošos stingri; jums šonakt jāpaliek pie manis! Rīt no rīta es jūs ņemšu līdzi un mēs brauksim. Es jūs vaļā nelaidīšu, — viņš atkal iebrēcās,

— es jūs sasiešu un aizvedīšu, rokās turēdams! Vai šis dīvāns jums būs ērts? — viņš aizelsies norādīja Pāvelam Pavlovičam uz platu un mīkstu dīvānu, kas atradās iepretim tam, uz kura pie otras sienas gulēja viņš pats.

— Apžēlojieties, es jau esmu ar mieru visur …

— Nevis visur, bet uz šā dīvāna! Ņemiet, še jums palags, sega, spilvens (visu to Veļčaņinovs ņēma ārā no skapja un steigdamies meta Pāvelam Pavlovičam, kas padevīgi bija izstiepis roku) — klājiet tūliņ guļasvietu, klājiet taču!

Apkrautais Pāvels Pavlovičs stāvēja istabas vidū it kā neziņā, ar platu dzērāja smaidu skurbajā sejā; bet, kad Veļčaņinovs bija bargi uzkliedzis vēlreiz, viņš, cik jaudas, metās izpildīt pavēli, atbīdīja galdu un elsdams izpleta un klāja palagu. Veļčaņinovs piegāja klāt, lai palīdzētu; viņš bija pa daļai apmierināts ar sava viesa padevību un izbailēm.

— Izdzeriet savu glāzi un liecieties gulēt, — Veļča-ņinovs atkal nokomandēja; viņš juta, ka nevar neko-mandēt. — Vai jūs pats sūtījāt pēc vīna?

— Pats, pēc vīna … Es, Aleksej Ivanovič, zināju, ka jūs jau vairs nesūtīsiet.

— Tas ir labi, ka zinājāt, bet jums jāzina vēl kas vairāk. Saku jums vēlreiz, ka turpmāk es rīkošos stingri: jūsu māžošanos vairs necietīšu, necietīšu arī jūsu vakar-nakts dzērāja skūpstus!

— Es taču arī pats, Aleksej Ivanovič, saprotu, ka tas bija iespējams tikai vienu vienīgu reizi, — Pāvels Pav-lovičs pavīpsnāja.

Izdzirdis atbildi, Veļčaņinovs, kas bija soļojis pa istabu, gandrīz svinīgi nostājās Pāvela Pavloviča priekšā.

— Pāvel Pavlovič, runājiet atklāti! Jūs esat gudrs, es to atkal atzīstu, bet apgalvoju jums, ka esat uz nepareiza ceļa. Runājiet vaļsirdīgi, rīkojieties atklāti, un dodu jums goda vārdu — es atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem!

Pāvels Pavlovičs atkal pasmaidīja savu plato smaidu, kas vien jau tracināja Veļčaņinovu.

— Pagaidiet! — tas atkal iekliedzās, — neizliecieties, es jums redzu cauri! Atkārtoju: dodu jums goda vārdu, ka esmu ar mieru atbildēt jums uz visu un jūs saņemsiet katru iespējamo gandarījumu, tas ir, katru, pat neie-spējamo! Ak, kā es vēlētos, lai jūs mani saprastu! …

— Ja jau jūs esat tik labs, — Pāvels Pavlovičs uzmanīgi pievirzījās viņam tuvāk, — tad, ziniet, mani ļoti ieinteresēja tas, ko jūs vakar ieminējāties par plēsonīgo tipu.

Veļčaņinovs nospļāvās un sāka atkal — vēl ātrāk — soļot pa istabu.

— Nē, Aleksej Ivanovič, nespļaudieties, tāpēc ka esmu stipri ieinteresējies un atnācu pārbaudīt tieši to . .. Man mežģījas mēle, piedodiet. Es taču par to «plēsonīgo» un «lēnīgo» tipu pats tiku lasījis žurnālā, kritikas nodaļā — šorīt atcerējos … tikai biju aizmirsis, bet, patiesību sakot, toreiz arī nesapratu. Es tad nu gribēju noskaidrot: vai Stepans Mihailovičs Bagautovs, nelaiķis, bija «plēsonīgs» vai «lēnīgs». Kā to lai uzskata?

Veļčaņinovs, joprojām soļodams, arvien vēl klusēja.

— Plēsonīgais tips, — viņš pārskaities pēkšņi apstājās, — ir tas cilvēks, kurš drīzāk būtu Bagautova glāzē iebēris indi, kad uz patīkamu sastapšanos būtu sācis ar viņu «dzert šampanieti», kā jūs vakar dzērāt ar mani, nekā brauktu pavadīt uz kapiem viņa zārku, kā jūs to darījāt šodien, velns zina aiz kādiem jūsu apslēptiem, maskētiem, zemiskiem dzenuļiem un tieksmes māžoties, kas aptraipa jūs pašu! Jūs pašu!

— Tas tiesa, ka nebūtu braucis, — Pāvels Pavlovičs apstiprināja, — tikai kā gan jūs uz mani tā …

— Tas nav tas cilvēks, — Veļčaņinovs neklausīdamies uztraucās un kliedza, — nav tas, kurš, sadomājies dievs zina ko, kladzina par taisnīgumu un tiesu, maļ no vienas vietas, ka viņam nodarīts pāri, gaužas, māžojas, klīrējas, apgrūtina citus cilvēkus un — raugi — tā tad arī pavada visu savu laiku! Vai tas tiesa, ka jūs esot gribējis pakārties? Tiesa?

— Dzērumā varbūt esmu kaut ko tamlīdzīgu izmuldējies — neatceros. Man, Aleksej Ivanovič, tā kā neklājas bērt indi. Bez tam esmu labi ieredzēts ierēdnis — man taču pat zināms kapitāls atradīsies, un varbūt es ap to laiku atkal sagribēšu precēties.

— Un arī uz katorgu nosūtīs.

— Nu jā, un tad vēl šīs nepatikšanas, lai gan tagad tiesās atzīst daudz mīkstinošu apstākļu. Bet es, Aleksej Ivanovič, šodien karietē atcerējos kādu visai jocīgu atgadījumu un gribu jums to atstāstīt. Jūs nupat teicāt: «Apgrūtina citus cilvēkus.» Varbūt atceraties Semjonu Pet-roviču Ļivcovu, jūsu laikā viņš mēdza iegriezties pie mums T—ā. Nu, un viņa jaunākais brālis, arī jauns cilvēks no Pēterburgas, V—ā strādāja gubernatora kancelejā un arī izcēlās ar dažādām spējām. Reiz viņš kādās viesībās sastrīdējās ar pulkvedi Golubenko dāmu un savas sirdsdāmas klātbūtnē un uzskatīja sevi par apvainotu, taču apvainojumu norija un noglabāja dziļi sirdī. Bet Golubenko pa to laiku nocēla viņam sirdsdāmu un piedāvāja viņai roku. Un ko jūs domājat? Šis Ļivcovs, pat pa īstam sadraudzējies ar Golubenko, salīga mieru un vēl vairāk — pats piedāvājās par līgavaiņa vedēju, baznīcā kroni turēja, bet, kad no laulāšanas pārbrauca mājās, piegāja klāt Golubenko, lai viņu apsveiktu un noskūpstītu, un visas dižciltīgās sabiedrības priekšā, gubernatoram klāt esot, pats frakā tērpies un safrizējies, — ietrieca viņam nazi vēderā, un Golubenko turpat ari saļima! Iedomājieties — pats līgavaiņa vedējs. Kāds kauns! Un tas vēl nav viss. Galvenais tas, ka nazi ietrieca, bet pēc tam sāka skaļi vaimanāt: «Ak, ko es esmu izdarījis! Ak, ko gan es esmu izdarījis!» Asaras plūst aumar ļām, pats trīc kā apšu lapa, visiem krīt ap kaklu, pat dāmām. «Ak, ko es esmu izdarījis! Ak, ko gan es esmu izdarījis!» He, he, he! Nenosmieties. Žēl varbūt vienīgi Golubenko. Bet arī tas izveseļojās.

— Nesaprotu, kāpēc jūs man to stāstāt. — Veļčaņinovs bargi sarauca uzacis.

— Nu, tāpēc vien, ka nazi tomēr ietrieca, — Pāvels Pavlovičs ieķiķinājās. — Tūliņ redzams, ka nevis tips, bet smurgulis, ja jau aiz bailēm pat pieklājību aizmirst un krīt dāmām ap kaklu gubernatora klātbūtnē, — bet nazi tomēr ietrieca, panāca savu. Es, redziet, tikai tāpat vien to stāstīju.

— Vāc-cieties pie velna! — Veļčaņinovs pārvērstā balsī pēkšņi iebrēcās, it kā izlēcis no eņģēm, — ejiet ratā ar savām smirdošajām nekrietnībām, jūs pats esat smirdošs nekrietnelis — biedēt mani sadomājis — bērna mocītājs — zemiskais cilvēks — nelietis, nelietis, nelietis! — viņš kliedza, zaudēdams pašsavaldīšanos un pēc katra vārda ar grūtībām atvilkdams elpu.

Pāvelam Pavlovičam iekšā viss sagriezās, pat skurbulis pagaisa; viņa lūpas sāka trīcēt.

— Un jūs, Aleksej Ivanovič, mani saucat par nelieti, jūs un mani?

Bet Veļčaņinovs bija jau attapies.

— Esmu ar mieru atvainoties, — viņš atbildēja pēc drūma pārdomu brīža, — bet tikai tādā gadījumā, ja jūs pats tūdaļ runāsiet atklāti.

— Bet es jūsu vietā, Aleksej Ivanovič, būtu atvainojies katrā gadījumā.

— Labi, lai notiek, — vēl brīdi klusējis, sacīja Veļčaņinovs. — Atvainojos jūsu priekšā; bet jums pašam būs jāpiekrīt, Pāvel Pavlovič, ka pēc visa notikušā man pret jums nav vairs itin nekādu pienākumu, tas ir, es runāju par visām mūsu attiecībām, nevis tikai par šo vienu gadījumu.

— Lai nu paliek, ko nu vairs runāt! — Pāvels Pavlovičs pavīpsnāja, skatīdamies grīdā.

— Bet, ja tā, tad jo labāk, jo labāk! Izdzeriet savu vjnu un liecieties gulēt, jo es jūs tomēr prom nelaidīšu …

— Ko nu par vīnu … — Pāvels Pavlovičs mazliet tā kā apmulsa, tomēr piegāja pie galda un sāka dzert savu sen jau pielieto pēdējo glāzi. Varbūt viņš jau arī pirms tam bija daudz dzēris, tā ka tagad viņa roka trīcēja, un daļu vīna viņš izšļakstīja uz grīdas, uz krekla un uz vestes, tomēr izdzēra līdz dibenam, it kā nekādi nebūtu varējis atstāt to neizdzertu, un, uzmanīgi uzlicis iztukšoto glāzi uz galda, padevīgi gāja pie savas guļasvietas izģērbties.

— Bet vai nebūtu labāk … nepalikt pa nakti? — viņš pēkšņi ne no šā, ne no tā noteica, jau noāvis vienu zābaku un turēdams to rokās.

— Nē, nebūtu labāk! — Veļčaņinovs nikni atbildēja, bez apstājas soļodams pa istabu un uz viņu neskatīdamies.

Tas izģērbās un apgūlās. Pēc ceturtdaļstundas apgūlās arī Veļčaņinovs un nodzēsa sveci.

Viņš laidās miegā nemierīgi. Kaut kas jauns, kas vēl vairāk sarežģīja viņu attiecības un bija nez kāpēc radies, tagad nedeva viņam mieru, un viņš reizē juta, ka kaunas no šā nemiera. Veļčaņinovs sāka jau iemigt, kad viņu pēkšņi uzmodināja čaboņa. Viņš tūdaļ pameta acis uz Pāvela Pavloviča guļasvietu. Istabā bija tumšs (aizkari bija pilnīgi nolaisti), bet viņam šķita, ka Pāvels Pavlovičs nevis guļ, bet piecēlies uz dīvāna sēdus.

— Kādēļ neguļat? — Veļčaņinovs uzsauca.

— Rēgs, — brītiņu nogaidījis, Pāvels Pavlovičs tikko dzirdami noteica.

— Ko jūs sakāt, kas par rēgu?

— Tur, tanī istabā, es durvīs redzēju it kā rēgu.

— Kādu rēgu? — Veļčaņinovs, brīdi klusējis, jautāja.

— Natalju Vasiļjevnu.

Veļčaņinovs uzkāpa uz paklāja un pats caur priekšnamu ieskatījās tanī istabā, kuras durvis vienmēr stāvēja vaļā. Tur pie logiem aizkaru nebija, bet bija tikai štoras, tāpēc bija daudz gaišāks.

— Tanī istabā nekā nav, bet jūs esat piedzēries, liecieties gulēt! — Veļčaņinovs noteica, apgūlās un ietinās segā. Pāvels Pavlovičs neteica ne vārda un arī apgūlās.

— Bet vai agrāk jūs nekad neesat redzējis rēgus? — Veļčaņinovs pēkšņi iejautājās -— jau pēc minūtēm desmit.

— Reiz it kā tiku redzējis gan, — vārgā balsī, arī brīdi nogaidījis, atsaucās Pāvels Pavlovičs. Pēc tam atkal iestājās klusums.

Veļčaņinovs nebūtu varējis droši pateikt, vai viņš bija aizmidzis vai ne, — tomēr bija pagājusi jau apmēram stunda, un viņš pēkšņi vēlreiz pagriezās, — nezināja arī, vai viņu uzmodinājusi atkal kaut kāda čaboņa, bet viņam šķita, ka pilnīgi tumšā istabā stāv kaut kas balts, vēl nepienācis viņam klāt, bet jau istabas vidū. Viņš apsēdās uz dīvāna un veselu minūti cieši skatījās.

— Vai tas esat jūs, Pāvel Pavlovič? — Veļčaņinovs ierunājās atslābušā balsī. Šī viņa paša balss, kas pēkšņi atskanēja klusumā un tumsā, viņam likās dīvaina.

Atbildes nebija, bet par to, ka istabas vidū kāds stāv, vairs nebija nekādu šaubu.

— Vai tas esat jūs … Pāvel Pavlovič? — viņš atkārtoja skaļāk un pat tik skaļi, ka arī tad, ja Pāvels Pavlovičs būtu mierīgi gulējis uz sava dīvāna, viņš katrā ziņā būtu pamodies un atbildējis.

Bet atbildes nebija, toties Veļčaņinovam šķita, ka baltais un tikko saskatāmais rēgs pievirzās vēl tuvāk viņam klāt. Tad notika kaut kas dīvains: viņš pēkšņi it kā izlēca no eņģēm — gluži tāpat kā pirmīt — un pilnā rīklē iekliedzās pavisam nejēdzīgā, neprātīgā balsī, bezmaz pēc katra vārda ar grūtībām atvilkdams elpu.

— Ja jūs, piedzērušais nerrs, uzdrošināsieties kaut vai tikai nodomāt vien, ka varat mani sabaidīt, es pagriezīšos pret sienu, ietīšu galvu segā un visu nakti ne reizi nepagriezīšos uz tavu pusi, lai pierādītu, cik zemu es tevi vērtēju, — kaut vai jūs nostāvētu līdz rītam … kā nerrs … un es jums uzspļauju!

Un viņš, negantās dusmās nospļāvies uz šķietamā Pāvela Pavloviča pusi, pēkšņi pagriezās pret sienu, ietina galvu segā, kā bija teicis, un šādā pozā nekustēdamies it kā sastinga. Iestājās nāves klusums. Vai rēgs tuvojās vai stāvēja uz vietas — viņš nevarēja zināt, bet sirds dauzījās — dauzījās — dauzījās … Pagāja vismaz veselas piecas minūtes, un pēkšņi divus soļus no viņa atskanēja vārga, pavisam žēla Pāvela Pavloviča balss:

— Es, Aleksej Ivanovič, piecēlos, lai sameklētu … — un viņš nosauca kādu ļoti nepieciešamu guļamistabas priekšmetu, — es to neatradu sev tuvumā… gribēj u klusītiņām pameklēt pie jūsu guļasvietas,

— Kāpēc tad jūs klusējāt… kad es kliedzu? — apmēram pusminūti nogaidījis, Veļčaņinovs jautāja aiztrūkstošā balsī.

— Biju nobijies. Jūs tā kliedzāt… ka es nobijos.

— Tur kaktā pa kreisi, pie durvīm, skapītī. Iededziet sveci…

— Es jau varu arī bez svecītes … — Pāvels Pavlovičs lēnīgi noteica, iedams uz kaktu. — Piedodiet gan, Aleksej Ivanovič, ka es jūs tā iztraucēju … pēkšņi biju pavisam kā apskurbis …

Bet tas vairs neko neatbildēja. Veļčaņinovs joprojām palika guļam ar seju pret sienu un tā nogulēja visu nakti, ne reizi nepagriezies. Vai viņam tik ļoti gribējās izpildīt solījumu un izrādīt nicināšanu? Veļčaņinovs pats nezināja, kas ar viņu notiek; nervu saspīlējums beidzot pārvērtās gandrīz vai murgos, un viņš ilgi nevarēja iemigt. Otrā rītā pēc pulksten deviņiem pamodies, viņš pēkšņi uztrūkās un apsēdās uz dīvāna, it kā viņu kāds būtu uzrāvis no miega, — bet Pāvela Pavloviča istabā vairs nebija! Bija palikusi vienīgi tukša, neuzkopta guļasvieta, bet pats bija aizšmaucis mazā gaismiņā.

«Es jau tā domāju!» Veļčaņinovs iesita sev ar plaukstu pa pieri.

X Kapsētā

Ārsta bažas attaisnojās, un Ļizai pēkšņi kļuva sliktāk — tik slikti, kā to iepriekšējā dienā nebija varējuši iedomāties ne Veļčaņinovs, ne Klavdija Petrovna. No rīta Veļčaņinovs atrada slimnieci vēl pie samaņas, kaut gan visa viņas miesa dega kā ugunī. Vēlāk Veļčaņinovs apgalvoja, ka meitene viņam uzsmaidījusi un pat pasniegusi karsto rociņu. Vai tā bija patiesība jeb vai viņš to pats bija tikai iedomājies sev par mierinājumu — pārbaudīt viņam nebija laika; pret nakti slimniece bija jau nesamaņā, un tā turpinājās visu slimības laiku. Desmitajā dienā pēc atbraukšanas uz vasarnīcu viņa nomira.

Veļčaņinovam tas bija lielu bēdu laiks. Pogoreļcevi pat sāka baiļoties par viņu. Lielāko daļu šo smago dienu

Veļčaņinovs nodzīvoja pie viņiem. Pašās pēdējās Ļizas slimības dienās viņš veselām stundām viens pats sēdēja kaut kur kaktā un, acīm redzot, ne par ko nedomāja. Klavdija Petrovna gāja Veļčaņinovam klāt, lai viņu izklaidētu, bet viņš atbildēja maz, un reizēm bija acīm redzams, ka saruna viņu apgrūtina. Klavdija Petrovna pat nebija gaidījusi, ka viņu «tas viss tik stipri satrieks». Visvairāk viņu izklaidēja bērni; to vidū viņš dažreiz pat smējās, bet gandrīz ik stundu cēlās augšā no krēsla un uz pirkstgaliem gāja apraudzīt slimnieci. Dažreiz Veļča-ņinovam šķita, ka Ļiza viņu pazīst. Cerību uz izveseļošanos viņam nebija nekādu, tāpat kā visiem pārējiem, taču viņš neatgāja no istabas, kurā mira Ļiza, un parasti sēdēja blakusistabā.

Tomēr pāris reižu arī šinīs dienās viņš pēkšņi izrādīja neparastu aktivitāti; piepeši trūkās kājās, drāzās uz Pēterburgu pie ārstiem, ataicināja pašus pazīstamākos un organizēja konsīlijus. Otrais — pēdējais konsīlijs notika dienu pirms slimnieces nāves. Dienas trīs pirms tam Klavdija Petrovna uzstājīgi ierunājās Veļčaņinovam par nepieciešamību beidzot kaut kur sameklēt Trusocka kungu: «Nelaimes gadījumā bez viņa Ļizu pat apbedīt nevarēs.» Veļčaņinovs novilka, ka aizrakstīšot viņam. Tad vecais Pogoreļcevs pateica, ka viņš pats to sameklēšot ar policijas palīdzību. Veļčaņinovs beidzot pāris rindiņās uzrakstīja paziņojumu un aizveda to uz Pokrova viesnīcu. Pāvela Pavloviča, kā parasti, nebija mājās, un viņš atstāja vēstuli Marjai Sisojevnai, lai tā to viņam nodod.

Beidzot skaistā vasaras vakarā līdz ar saules rietu Ļiza nomira, un tikai tad Veļčaņinovs it kā atmodās. Kad mirusī bija apkopta, ietērpta vienas Klavdijas Petrovnas meitas baltā svētku kleitiņā un novietota zālē uz galda ar ziediem saliktajās rociņās — viņš piegāja pie Klavdijas Petrovnas un, acis zibinādams, pateica, ka tūliņ pat atvedīšot arī «slepkavu». Neklausīdams padomus pagaidīt līdz rītam, viņš nekavējoties devās uz pilsētu.

Veļčaņinovs zināja, kur Pāvels Pavlovičs atrodams; viņš bija braucis uz Pēterburgu ne tikai ārstu dēļ vien. Šajās dienās viņam dažreiz bija licies: ja viņš atvestu pie mirstošās Ļizas tēvu, viņa, padzirdējusi tēva balsi, atgūtu samaņu; tad Veļčaņinovs izmisīgi steidzās viņu meklēt. Pāvels Pavlovičs joprojām mitinājās viesnīcā, bet tur pat jautāt pēc viņa nebija vērts. «Pat trīs dienas no

vietas nerādās mājās un nepaliek pa nakti,» ziņoja Marja ‘iisojevna, «bet, kad nejauši ierodas piedzēries, nepaliek ne stundu un atkal aizvelkas prom; pavisam nogājies.» Pokrova viesnīcas sulainis, starp citu, pastāstīja Veļča-ņinovam, ka Pāvels Pavlovičs jau agrāk apmeklējis kaut kādas meičas Vozņesenskas prospektā. Veļčaņinovs tūliņ sameklēja šīs meičas. Dāvanām apveltītie un uzcienātie sievišķi tūliņ atcerējās savu viesi, galvenais, pēc viņa platmales ar krepu, pie tam turpat uz vietas viņu nolamāja, protams, par to, ka viņš pie tām vairs nenākot. Viena no viņām, Katja, apņēmās «katrā laikā sameklēt Pāvelu Pavloviču, tāpēc ka viņš tagad nešķiras no Maš-kas Prostakovas, un naudas viņam kā spaļu, bet tā Maška neesot vis Prostakova, bet Prohvostova [1] , pat slimnīcā gulējusi, un, ja vien viņa, Katja, gribētu, Mašku tūliņ pat aizsūtītu uz Sibīriju, vajadzētu tikai viņai, Katjai, pateikt vienu vārdu». Toreiz Katja tomēr nesameklēja Pāvelu Pavloviču, toties noteikti apsolījās sameklēt citreiz. Uz viņas palīdzību Veļčaņinovs tad arī tagad cerēja.

Ieradies pilsētā jau pulksten desmitos, viņš Katju tūdaļ izprasīja, samaksājis, kam pienācās, par viņas aiziešanu, un kopā ar Katju devās meklēt Pāvelu Pavloviču. Viņš arī pats vēl nezināja, ko īsti tagad ar Pāvelu Pavloviču darīs: vai nositīs viņu, vai arī meklēs viņu tikai tāpēc, lai paziņotu par meitas nāvi, kā arī par to, ka apbedīšanai nepieciešama viņa palīdzība. Pirmo reizi abi piedzīvoja neveiksmi: izrādās, ka jau aizvakar Maška Prohvostova sakāvusies ar Pāvelu Pavloviču un kaut kāds mantzinis «Pāvelam Pavlovičam ar ķebli pārsitis galvu». Vārdu sakot, viņu ilgi nevarēja atrast, un beidzot, tikai pulksten divos naktī, nākdams ārā no kādas viņam norādītas mājas, Veļčaņinovs pēkšņi un pilnīgi negaidīti pats viņu ieraudzīja.

Pāvelu Pavloviču pilnīgi piedzērušu pie šīs mājas veda klāt divas dāmas; viena no tām turēja viņu zem rokas, bet nopakaļis tām slāja gara auguma un sparīgs pretendents, kliegdams pilnā rīklē un neganti draudēdams Pāvelam Pavlovičam ar kaut kādām šausmām. Starp citu, viņš kliedza, ka tas esot viņu «ekspluatējis un sagandējis visu dzīvi». Runa, likās, bija par kaut kādu naudu; dāmas ļoti baiļojās un steidzās.* Ieraudzījis Veļčaņinovu, Pāvels

Pavlovičs izplestam rokam metas viņam klāt un iekliedzās kā aizkauts:

— Mīļo brālīt, aizstāvi!

Ieraudzījis Veļčaņinova atlētisko augumu, pretendents acumirklī nozuda; triumfējošais Pāvels Pavlovičs viņam pakaļ novicināja dūri un uzvaroši nobļāvās; tad Veļčaņi-novs negantās dusmās sagrāba viņu aiz pleciem un, pats nezinādams, kādēļ, sāka abām rokām purināt, tā ka tam pat ieklabējās zobi. Pāvels Pavlovičs tūdaļ pārstāja kliegt un trulās dzērāja izbailēs skatījās uz savu mocītāju. Droši vien nezinādams, ko lai ar viņu dara tālāk, Veļčaņinovs spēcīgi nospieda viņu uz leju un nosēdināja uz ietves stabiņa.

— Ļiza mirusi! — viņš tam noteica.

Pāvels Pavlovičs, joprojām nenolaizdams no viņa acu, vienas dāmas atbalstīts, sēdēja uz stabiņa. Beidzot saprata, un viņa seja pēkšņi sakritās.

— Mirusi… — viņš tā savādi nočukstēja. Vai nu viņš dzērumā pasmaidīja savu nelāgo, plato smaidu, vai viņa seja tā kā saviebās — Veļčaņinovs nevarēja saprast, bet pēc brīža Pāvels Pavlovičs ar pūlēm pacēla trīcošo labo roku, lai pārmestu krustu; krusts tomēr neiznāca, un trīcošā roka noslīga. Pēc brītiņa viņš lēnām piecēlās no ietves stabiņa, pieķērās pie savas dāmas un, uz viņas atbalstīdamies, gāja savu ceļu tālāk kā nemaņā — it kā Veļčaņinova te nemaz nebūtu. Bet tas atkal sagrāba viņu aiz pleca.

— Vai tu maz saproti, piedzērušais necilvēk, ka bez tevis viņu pat apbedīt nevarēs! — viņš aizelsies iekliedzās.

Tas pagrieza pret viņu galvu.

— Artilērijas … praporščiku … atceraties? — viņš nomurkšķēja, tikko spēdams pakustināt mēli.

— Ko-o-o? — Veļčaņinovs, sāpīgi satrūcies, iebrēcās.

— Še tev tēvs! Meklē viņu … lai apbedītu …

— Tu melo! — Veļčaņinovs iekliedzās, kā prātu zaudējis, — tu to saki aiz naida … es jau tā domāju, ka tu man kaut ko tamlīdzīgu pateiksi!

Zaudējis pašsavaldīšanos, viņš pacēla savu briesmīgo dūri pār Pāvela Pavloviča galvu. Vēl acumirklis — un viņš varbūt būtu nositis Pāvelu Pavloviču ar vienu sitienu; dāmas iespiedzās un pašāvās sāņus, bet Pāvels Pavlovičs pat aci nepamirkšķināja. Kaut kāda zvēriska naida grimase izķēmoja visu viņa seju.

— Bet vai tu zini, — viņš sacīja daudz stingrāk, gandrīz kā nedzēris, — mūsu krievu… (Un viņš izteica ļoti rupju lamuvārdu.) Nu tad vācies pie viņas! — Pēc tam ar spēku izrāvās no Veļčaņinova rokām, paklupa un bezmaz pakrita. Dāmas viņu saķēra un šoreiz jau skriešus devās prom, spiegdamas un Pāvelu Pavloviču raušus raudamas sev līdzi. Veļčaņinovs viņiem nesekoja.

Otrā dienā pulksten vienos Pogoreļcevu vasarnīcā ieradās kāds ļoti pieklājīga izskata pusmūža ierēdnis vic-mundierī un Pāvela Pavloviča Trusocka vārdā laipni pasniedza Klavdijai Petrovnai adresētu aploksni. Aploksnē bija vēstule līdz ar klāt pieliktiem trīssimt rubļiem un nepieciešamām ziņām par Ļizu. Pāvels Pavlovičs rakstīja īsi, ārkārtīgi godbijīgi un visai pieklājīgi. Viņš ļoti pateicās viņas ekselencei Klavdijai Petrovnai par līdzjūtību ' pret bārenīti un visu to, kas viņas labā darīts, par ko viņai spēj atmaksāt vienīgi dievs. Viņš neskaidri piebilda, ka smags sasirgums neļaušot viņam ierasties personīgi uz sirsnīgi mīļotās un nelaimīgās meitas bērēm un ka šinā ziņā viņš liekot visas cerības uz viņas ekselences labo eņģeļa sirdi. Bet trīssimt rubļi, kā viņš vēstulē tālāk paskaidroja, esot paredzēti bērēm un vispār to izdevumu segšanai, kas radušies sakarā ar slimību. Ja tomēr kaut kas no šīs summas paliktu pāri, tad viņš pazemīgi un no visas sirds lūdzot to izlietot pastāvīgiem dvēseles aizlūgumiem par aizgājušo Ļizu. Ierēdnis, kas vēstuli atnesa, neko vairāk nevarēja paskaidrot; no dažiem viņa vārdiem atklājās pat, ka viņš tikai pēc atkārtotiem Pāvela Pavloviča lūgumiem uzņēmies personīgi nogādāt aploksni viņas ekelencei. Pogoreļcevs gandrīz vai apvainojās par teicienu «to izdevumu segšanai, kas radušies sakarā ar slimību» un, paturējis piecdesmit rubļu apbedīšanai, — jo nevar taču liegt tēvam apbedīt savu bērnu, — atzina, ka pārējie divsimt piecdesmit rubļi nekavējoties sūtāmi atpakaļ Trusocka kungam. Klavdija Petrovna galu galā nolēma sūtīt atpakaļ nevis divsimt piecdesmit rubļus, bet kapsētas baznīcas kvīti, ka šī nauda saņemta, lai dvēseles aizlūgumos mūžam pieminētu aizgājušo meiteni Jeļi-zavetu. Kvīti iedeva Veļčaņinovam, lai to nekavējoties nogādātu Pāvelam Pavlovičam; Veļčaņinovs nosūtīja kvīti pa pastu uz viesnīcu.

Pēc bērēm Veļčaņinovs nozuda no vasarnīcas. Veselas divas nedēļas viņš viens pats bez kāda mērķa klaiņāja pa pilsētu, domās nogrimis, uzgrūzdamies garāmgājējiem. Bet dažreiz caurām dienām gulēja, atlaidies savā dzīvoklī uz dīvāna, aizmirsdams it visu, Pogoreļcevi bieži aicināja viņu pie sevis; viņš apsolīja un tūliņ aizmirsa. Klavdija Petrovna pat atbrauca pie viņa pati, bet nesastapa mājās. Tas pats notika arī ar viņa advokātu; bet šoreiz advokātam bija ko ziņot: tiesas lietu viņš bija ļoti veikli nokārtojis, un pretējā puse bija piekritusi izlīgumam, apmierinoties ar to, ka tai izmaksā visai niecīgu daļu no apstrīdētā mantojuma. Atlika tikai dabūt paša Veļčaņi-nova piekrišanu. Beidzot sastapis Veļčaņinovu mājās, advokāts bija pārsteigts par viņa ārkārtīgo apātiju un vienaldzību, ar kādu vēl nesen tik aktīvais klients viņu uzklausīja.

Iestājās viskarstākās jūlija dienas, bet Veļčaņinovs nelikās ne , zinis arī par laiku. Viņa bēdas milza sirdī kā sāpīgs augonis un ik brīdi rosināja apzinātas, mokpilnas domas. Vislielākās ciešanas viņam sagādāja tas, ka Ļiza nav paguvusi viņu iepazīt un nomirusi, nezinot, cik mokoši viņš to mīlējis. Viss dzīves mērķis, ko viņš bija iedomājies tik gaišu un prieka pilnu, pēkšņi satumsa. Šis mērķis būtu bijis šāds — viņš tagad ik brīdi par to domāja: lai Ļiza katru dienu, katru stundu un visu mūžu nepārtraukti izjustu viņa mīlestību. «Augstāka mērķa nav un nevar būt nevienam cilvēkam!» viņš dažreiz domāja drūmā jūsmā. «Ja ir vēl arī citi mērķi, tad neviens no tiem nevar būt svētāks par šo!» — «Ļizas mīlestība,» viņš fantazēja, «šķīstītu un izpirktu visu manu līdzšinējo sasmakušo un nevērtīgo dzīvi; es, dīkais, netiklais un savu mūžu nodzīvojušais cilvēks, būtu mīlēdams izaudzinājis dzīvei tīru un skaistu būtni, un šīs būtnes dēļ man viss tiktu piedots un arī es pats visu sev piedotu.»

Visas šīs apzinātās domas viņam allaž cieši saistījās ar spilgtām, vienmēr mīļām un vienmēr satraucošām atmiņām par mirušo bērnu. Atmiņā atausa Ļizas bālā sejiņa, viņš atcerējās katru tās izteiksmi; atcerējās gan to, kā viņa ar ziediem rokās gulēja zārkā, gan to, cik nejūtīga viņa bija karsonī, gulēdama ar vaļējām un nekustīgām acīm. Viņš pēkšņi atcerējās, ka tad, kad Ļiza jau bija novietota uz galda, viņš bija pamanījis viņai dievs vien zina kāpēc slimības laikā nomelnējušu pirkstiņu; tas toreiz viņu bija tik ļoti pārsteidzis un tik žēl bija kļuvis šā nabaga pirkstiņa, ka tanī brīdi viņam pirmoreiz prātā iešāvās doma tūliņ uzmeklēt un nogalināt Pāvelu Pavlo-viču, — līdz tam laikam viņš «bija bijis kā nejūtīgs». Vai aizvainots lepnums bija nomocījis bērna sirsniņu vai trīs mēneši ilgās ciešanas, ko tai sagādāja tēvs, kurš pēkšņi bija sācis just pret bērnu nevis mīlestību, bet naidu, kurš bija to apvainojis ar rupjiem vārdiem, ņirgājies par viņas izbailēm un beidzot pametis viņu pie svešiem cilvēkiem? Šos jautājumus viņš bez mitas uzdeva pats sev un domās tūkstoškārt tos variēja. «Vai jūs maz zināt, kas man bija Ļiza?» viņš pēkšņi atcerējās piedzērušā Trusocka izsaucienu un juta, ka šis izsauciens nebija vairs māžošanās, bet patiesība un ka tā bija bijusi mīlestība. «Kā tad šis necilvēks varēja būt tik cietsirdīgs pret bērnu, kuru viņš ļoti mīlēja, un vai tas maz ticams?» Taču viņš* ikreiz centās nedomāt par šo jautājumu un it kā atkratīties no tā; šajā jautājumā bija kaut kas šausmīgs, kaut kas viņam nepanesams un — neatrisināts.

Kādu dienu, gandrīz pats neatcerēdamies, kā, viņš ieklīda kapsētā, kur bija apbedīta Ļiza, un uzmeklēja viņas kapiņu. Ne reizi kopš pašām bērēm viņš kapos nebija bijis; viņam arvien bija šķitis, ka tas sagādās pārāk lielas mokas, un viņš neuzdrošinājās aiziet uz kapsētu. Bet dīvaini — kad viņš pieplaka pie bērna kapiņa un to noskūpstīja, viņam pēkšņi kļuva vieglāk. Bija gaišs vakars, saule rietēja; visapkārt ap kapu kopiņām auga lekna, zaļa zāle; netālu mežrozītē dūca bite; ziedi un vainagi, ko uz Ļizas kapiņa pēc apbedīšanas bija atstājuši bērni un Klavdija Petrovna, vēl atradās turpat ar pus-nobirušām lapiņām. Pat tādas kā cerības pirmo reizi pēc ilga laika pamodās viņam sirdī. «Cik viegli!» viņš nodomāja, izjuzdams šo kapsētas klusumu un raudzīdamies skaidrajās, rāmajās debesīs. Sirdi piepildīja tīra un mierīga ticība kaut kam. «To man sūta Ļiza, tā ir viņa, kas pašreiz runā ar mani,» viņš nodomāja.

Bija jau krietna krēsla, kad viņš no kapsētas devās uz mājām. Ne visai tālu no kapsētas vārtiem, ceļa malā, zemā koka mājiņā atradās kaut kas līdzīgs iebraucamai vietai vai dzertuvei; pa atvērtajiem logiem bija redzami pie galda sēdošie apmeklētāji. Veļčaņinovam pēkšņi šķita, ka viens, kas bija novietojies pie paša loga, ir Pāvels Pavlovičs un ka arī tas pa lodziņu redz un ziņkārīgi vēro viņu. Veļčaņinovs gāja tālāk un drīz vien izdzirda, ka viņu kāds cenšas panākt; tiešām viņam pakaļ steidzās Pāvels Pavlovičs. Droši vien pa logu novērotā Veļčaņi-nova sejas samierinošā izteiksme bija saistījusi viņa uzmanību un iedvesusi drosmi. Pienācis klāt, Pāvels Pavlovičs kautrīgi pasmaidīja, bet ne vairs agrāko dzērāja smaidu; viņš pat nepavisam nebija piedzēries.

— Sveiki, — viņš sacīja.

— Sveiki, — atbildēja Veļčaņinovs.

XI Pāvels Pavlovičs precas

Atbildējis šo «sveiki», viņš pabrīnījās pats par sevi. Liekas briesmīgi savādi, ka viņš tagad runā ar Pāvelu Pavloviču bez jebkāda naida un ka viņa jūtās pret šo cilvēku patlaban manāms pavisam kas cits un pat tāda kā tieksme pēc kaut kā jauna.

— Cik patīkams vakars, — Pāvels Pavlovičs noteica, ielūkodamies viņam acīs.

— Jūs vēl neesat aizbraucis? — Veļčaņinovs ierunājās, it kā nevis jautādams, bet tikai kaut ko pārdomādams un turpinādams ceļu.

— Esmu aizkavējies, tomēr — vietu dabūju, ar paaugstinājumu. Droši vien aizbraukšu parīt.

— Esat dabūjis vietu?— šoreiz Veļčaņinovs tiešām jautāja.

— Un kāpēc gan ne? — Pāvels Pavlovičs piepeši saviebās.

— Es to ieicu tikai tāpat vien, — Veļčaņinovs sacīja, lai tikai kaut ko atbildētu, un, uzacis saraucis, pašķielēja uz Pāvelu Pavloviču. Viņam par brīnumu, Trusocka kunga apģērbs, platmale ar krepu un viss izskats bija nesalīdzināmi pieklājīgāks nekā pirms divām nedēļām. «Kāpēc viņš sēdēja tajā dzertuvē?» Veļčaņinovs visu laiku domāja.

— Es jums, Aleksej Ivanovič, biju nodomājis paziņot, ka man ir vēl arī kāds prieks, — Pāvels Pavlovičs atkal iesāka.

— Prieks?

— Es precos.

— Kā?

— Bēdām seko prieks, tā dzīvē allaž mēdz būt; es, Aleksej Ivanovič, ļoti vēlētos… bet — nezinu, jūs varbūt pašreiz steidzaties, jo jums tāds izskats…

— Jā, es steidzos un… jā, neesmu vesels.

Viņam pēkšņi briesmīgi sagribējās tikt no Pāvela Pav-loviča vaļā; vēlēšanās izjust kaut ko jaunu acumirklī izgaisa…

— Bet es vēlētos …

Pāvels Pavlovičs neizteica līdz galam, ko viņš vēlētos; Veļčaņinovs klusēja.

— Nu tad kādreiz vēlāk, ja tikai sastapsimies …

— Jā, jā, vēlāk, vēlāk, — Veļčaņinovs murminādams nobēra, neskatīdamies uz viņu un neapstādamies. Abi vēl brīdi klusēja; Pāvels Pavlovičs joprojām gāja līdzās.

— Nu tad uz redzēšanos, — Pāvels Pavlovičs beidzot noteica…

— Uz redzēšanos; novēlu …

Veļčaņinovs atkal pārnāca mājās pavisam sanervozējies. Sastapšanās ar «šo cilvēku» viņam bija ļoti nepatīkama. Likdamies gulēt, Veļčaņinovs atkal domāja: «Kāpēc viņš bija pie kapsētas?»

Otrā rītā Veļčaņinovs beidzot izšķīrās par braukšanu pie Pogoreļceviem, izšķīrās nelabprāt; tagad viņu pārāk smagi nomāktu jebkura cilvēka, pat Pogoreļcevu līdzjūtība. Bet tie par viņu bija tik ļoti norūpējušies, ka vajadzēja katrā ziņā braukt. Veļčaņinovs pēkšņi iedomājās, ka viņam nez kāpēc būs kauns, pašreiz ar tiem tiekoties. «Braukt vai nebraukt?» viņš domāja, ar skubu ēzdams brokastis, kad pēkšņi, viņam par lielu brīnumu, ienāca Pāvels Pavlovičs.

Lai gan vakar viņi bija sastapušies, Veļčaņinovs pat iedomāties nevarēja, ka šis cilvēks kādreiz atkal iegriezīsies pie viņa, un bija tā pārsteigts, ka vērās viņā, nezinādams, ko lai saka. Bet Pāvels Pavlovičs izrīkojās pats, sasveicinājās un apsēdās uz tā paša krēsla, uz kura bija sēdējis pirms trim nedēļām sava beidzamā apmeklējuma laikā. Toreizējo apmeklējumu Veļčaņinovs pēkšņi atcerējās sevišķi spilgti. Nemierīgi un ar riebumu viņš skatījās uz viesi.

— Brīnāties? — Pāvels Pavlovičs iesāka, sapratis Veļ-čaņinova skatienu.

Vispār viņš likās daudz vaļīgāks nekā vakar, un reizē bija jaušams, ka viņš kautrējas vēl vairāk nekā vakar. Viesa āriene bija sevišķi interesanta. Trusocka kungs bija ne tikai pieklājīgi, bet pat švītīgi ģērbies — viegli vasaras svārki, gaišas, cieši pieguļošas bikses, gaiša veste, cimdi, nez kādā nolūkā uzradusies zelta lornete, virskrekls — viss bija nevainojams; no viņa pat vēdīja smaržas. Visā viņa ārienē bija kaut kas smieklīgs un reizē tāds, kas uzvedina uz savādām un nepatīkamām domām.

— Protams, Aleksej Ivanovič, — viņš skurinādamies turpināja, — mana ierašanās jūs pārsteidza, un — es to jūtu. Bet cilvēku attiecībās, es tā domāju, vienmēr saglabājas — un, manuprāt, arī jāsaglabājas kaut kam augstākam, vai ne? Tas ir, augstākam attiecībā uz visiem apstākļiem un pat nepatikšanām, kas var no tiem izrietēt… vai ne?

— Pāvel Pavlovič, sakiet visu drīzāk un bez ceremonijām, — Veļčaņinovs sarauca uzacis.

— Pāris vārdos, — Pāvels Pavlovičs sāka steigties,

— es precos un tagad, tūdaļ pat dodos pie līgavas. Arī viņi dzīvo zaļumos. Es vēlētos, lai man tiktu parādīts lielais gods, ka es drīkstētu jūs iepazīstināt ar šo ģimeni; esmu ieradies ar neparastu lūgumu (Pāvels Pavlovičs pazemīgi nolieca galvu), lai jūs brauktu man līdzi…

— Uz kurieni braukt līdzi? — Veļčaņinovs iepleta acis.

— Pie viņiem, tas ir, uz viņu vasarnīcu. Piedodiet, es runāju kā drudzī un varbūt kaut ko sajaucu; bet es tik ļoti baidos, ka atteiksieties …

Un viņš žēli paskatījās uz Veļčaņinovu.

— Jūs gribat, lai es kopā ar jums tagad brauktu pie jūsu līgavas? — Veļčaņinovs pārjautāja, aši noskatīdams viņu no galvas līdz kājām un neticēdams ne savām ausīm, ne acīm.

— Jā. — Pāvels Pavlovičs pēkšņi briesmīgi sakautrējās. — Nedusmojieties, Aleksej Ivanovič, te neizpaužas mana nekautrība; es tikai pazemīgi un no visas sirds lūdzu. Biju iedomājies, ka jūs varbūt arī negribētu atteikt …

— Vispirms, tas ir pilnīgi neiespējami. — Veļčaņinovs nemierīgi sagrozījās.

— Tā ir tikai mana sirsnīgākā vēlēšanās un nekas vairāk, — Pāvels Pavlovičs joprojām lūdzās, —neslēpšu arī to, ka te ir vēl zināms iemesls. Taču šo iemeslu es gribētu atklāt tikai vēlāk, bet pašreiz vienīgi lūdzu jūs no visas sirds . ..

Un viņš aiz goddevības pat piecēlās no krēsla.

— Un tomēr tas nav iespējams, jums pašam būs jāpiekrīt … — Arī Veļčaņinovs piecēlās no krēsla.

— Tas ir ļoti iespējams, Aleksej Ivanovič, turklāt es biju nodomājis iepazīstināt jūs kā savu draugu; bet, otrkārt, jūs taču jau tā esat ar viņiem pazīstams; mēs brauktu uz Zahļebiņinu vasarnīcu. Valsts padomnieks Zahļebiņins.

— Kā tā? — Veļčaņinovs iesaucās. Tas bija tas pats valsts padomnieks, kuru viņš pirms kāda mēneša bija neatlaidīgi meklējis rokā un nebija sastapis mājās un kurš, kā izrādījās, prāvošanās laikā bija rīkojies pretējās puses labā.

— Nu jā, nu jā, — Pāvels Pavlovičs smaidīja, it kā Veļčaņinova lielā izbrīna uzmundrināts, — tas pats, atcerieties vēl, kā jūs toreiz ar viņu gājāt un runājāties, bet es stāvēju ielas pretējā pusē un skatījos uz jums; es toreiz gaidīju, lai varētu pieiet viņam klāt, kad būsiet aizgājis. Pirms gadiem divdesmit mēs pat kopā strādājām, bet toreiz, kad es gribēju pieiet viņam klāt pēc jums, man vēl domas par precēšanos nebija. Tikai nesen — pirms kādas nedēļas tāda doma ienāca prātā.

— Bet paklausieties — tā taču, liekas, ir ļoti kārtīga ģimene? — Veļčaņinovs naivi pabrīnījās.

— Un kas par to, ka kārtīga? — Pāvels Pavlovičs saviebās.

— Protams, nekas, es gan gribēju teikt ko citu … bet cik esmu manījis, tur būdams …

— Viņi atceras, viņi atceras, ka jūs tur esat bijis, — Pāvels Pavlovičs priecīgi iesaucās, — taču ģimeni jūs toreiz nevarējāt redzēt; bet viņš pats jūs atceras un ciena. Esmu viņiem stāstījis par jums vislabāko.

— Bet kā tad ar precībām, ja jūs tikai pirms trim mēnešiem esat kļuvis atraitnis?

— Kāzas taču nenotiks tūliņ; kāzas būs pēc deviņiem vai desmit mēnešiem, tā ka būs pagājis tieši sēru gads. Ticiet man, ka viss kārtībā. Pirmkārt, Fedosejs Petrovičs mani pazīst jau no bērna kājas, pazina manu nelaiķi sievu, zina, kā esmu dzīvojis, kādos ieskatos par mani ir priekšniecība un, beidzot, ka man ir kapitāls, bet tagad, rau, esmu dabūjis vietu ar paaugstinājumu — un tas viss taču kaut ko nozīmē.

— Ko, vai tad esat izraudzījies viņa meitu?

— Es jums visu sīki izstāstīšu, — Pāvels Pavlovičs tīksmīgi sarosījās, — lūdzu, papirosu, aizsmēķēšu. Turklāt šodien jūs pats redzēsiet. Pirmkārt, tādi likumu zinātāji kā Fedosejs Petrovičs šeit, Pēterburgā, darbā dažreiz tiek ļoti augstu vērtēti, ja vien tie pagūst pievērst sev uzmanību. Taču, nerēķinot algu un vēl vairāk — papild-atlīdzību, gratifikācijas, piedevas, uzturnaudu vai vienreizējos pabalstus, — nekā cita jau nav, tas ir, nav tā galvenā, no kā krājas kapitāls. Viņi dzīvo pārticībā, bet iekrāt neko nevar, jo ģimene liela. Iedomājieties pats: Fedosejam Petrovičam ir astoņas meitas un tikai viens mazgadīgs dēls. Ja viņš tagad nomirtu — paliktu tikai liesa pensija. Bet viņam ir astoņas meitas, — iedomājieties, iedomājieties vien: ja katrai tikai pa kurpju pārim, cik tas vien nesanāk! No astoņām meitām piecas jau precību gados, vecākajai taču divdesmit četri (brīnišķīga jaunava, pats redzēsiet!), bet sestajai piecpadsmit gadi, vēl ģimnāzijā mācās. Piecām vecākajām meitām taču jāsameklē precinieki, un tas jādara pēc iespējas laikus, tēvam taču jālaiž meitas tautās — bet ko tas viss maksā, es jums jautāšu? Un pēkšņi ierodos es, pirmais precinieks viņu ģimenē, turklāt viņiem jau iepriekš labi pazīstams, tas ir, tādā nozīmē, ka esmu tiešām turīgs. Nu, tas tad arī viss.

.Pāvels Pavlovičs stāstīja aizrautīgi.

— Vai jūs esat izraudzījies vecāko?

— N-nē, ne vecāko; es, redziet, esmu izraudzījies to sesto, kura, ziniet, vēl mācās ģimnāzijā.

— Kā? — Veļčaņinovs neviļus pavīpsnāja, — bet jūs taču teicāt, ka viņai piecpadsmit gadu.

— Piecpadsmit pašreiz; bet pēc deviņiem mēnešiem viņai būs sešpadsmit, sešpadsmit gadi un trīs mēneši, tad kāpēc gan ne? Bet, tā kā pašreiz tas būtu nepieklājīgi, tad pagaidām vēl nevienam paziņots nav, runāts tikai ar vecākiem . . . Ticiet man, ka viss kārtībā!

— Tātad vēl nav izlemts?

— Ir izlemts, viss ir izlemts. Ticiet man, ka viss kārtībā.

— Bet vai viņa zina?

— Tas ir, viņi tikai pieklājības pēc izliekas un it kā par to nerunā; bet kā tad nu nezina? — Pāvels Pavlo-vičs tīksmīgi piemiedza acis. — Nu tad aplaimosiet, Aleksej Ivanovič? — viņš ārkārtīgi kautrīgi nobeidza.

— Bet kāpēc tad man būtu jābrauc turp? Bez tam, — viņš steidzīgi piebilda, — tā kā es noteikti nebraukšu, tad nestāstiet man arī nekādus iemeslus.

— Aleksej Ivanovič …

— Vai tad tiešām es lai sēstos jums blakus un brauktu, padomājiet pats!

īsu brīdi klausījies Pāvela Pavloviča pļāpāšanā par līgavu, Veļčaņinovs atkal sajuta kaut ko pretīgu un naidīgu. Liekas, vēl brīdis, un viņš to būtu vārda tiešā nozīmē izdzinis ārā. Veļčaņinovs par kaut ko dusmojās pats uz sevi.

— Apsēdieties, Aleksej Ivanovič, apsēdieties līdzās, jūs to nenožēlosiet! — Pāvels Pavlovičs izjustā balsī lūdzās,

— nē, nē, nē! — viņš sāka vēcināt rokas, ieraudzījis nepacietīgo un noteikto Veļčaņinova žestu, — Aleksej Ivanovič, Aleksej Ivanovič, nesteidzieties tūliņ noraidīt! Redzu, ka jūs varbūt esat mani pārpratis: es taču pārāk labi saprotu, ka ne jūs man, ne es jums — ka mēs neesam nekādi draugi; neesmu jau tik liels nejēga, lai to nesaprastu. Un pakalpojums, ko es tagad lūdzu, neuzliks jums turpmāk nekādus pienākumus. Es arī pats parīt aizbraukšu pavisam, no tiesas; tātad būs tā, it kā nekas nebūtu noticis. Lai šī diena paliek tikai kā atsevišķs gadījums. Es nācu pie jums un savas cerības loloju, pamatojoties uz jūsu sirds sevišķi cēlajām jūtām, Aleksej Ivanovič, — tieši uz tām jūtām, kas beidzamajā laikā jūsu sirdī varēja tikt izraisītas … Liekas, es taču runāju pietiekami skaidri — jeb vai vēl ne?

Pāvela Pavloviča satraukums neiedomājami pieauga. Veļčaņinovs tā savādi uzlūkoja viņu.

— Jūs lūdzat no manis kaut kādu pakalpojumu, — viņš domīgi jautāja, — un briesmīgi uzstājat — tas man liekas aizdomīgi, es gribu zināt ko vairāk.

— Viss pakalpojums aprobežosies vienīgi ar to, ka jūs brauksiet man līdzi. Bet pēc tam, kad būsim atgriezušies, es jums atklāšu visu kā pie bikts. Aleksej Ivanovič, ticiet man!

Bet Veļčaņinovs arvien vēl atteicās un jo noraidošāk tāpēc, ka viņā brieda kāda smaga un naidīga doma. Šī ļaunā doma viņā bija radusies jau sen, no paša sākuma, tiklīdz Pāvels Pavlovičs bija pastāstījis par līgavu; vai nu tā bija tikai ziņkāre, vai kaut kāda vēl pilnīgi neskaidra tieksme, bet viņam tā gribējās — piekrist. Un, jo vairāk gribējās, jo sīkstāk viņš pretojās. Viņš sēdēja, uz elkoņa atbalstīdamies, un domāja. Pāvels Pavlovičs luncinājās ap viņu un lūdzās.

— Labi, braukšu, — nemiera un gandrīz vai bažu pārņemts, viņš pēkšņi piekrita, pieceldamies no krēsla. Pāvels Pavlovičs bezgala nopriecājās.

— Jūs nu gan, Aleksej Ivanovič, tagad uzcērtieties, — viņš priecīgi dīdījās ap Veļčaņinovu, kas bija sācis pārģērbties, — ģērbieties greznāk, jūsu gaumē.

«Bet ko viņš pats tur lien, ērms tāds?» Veļčaņinovs domāja.

— Es gan gaidu no jums, Aleksej Ivanovič, ne tikai šo pakalpojumu vien. Ja jau nu devāt piekrišanu, tad esiet arī padomdevējs.

— Piemēram?

— Piemēram, liels jautājums: ko darīt ar krepu? Kā būtu piedienīgāk — noņemt krepu vai atstāt?

— Kā gribat.

— Nē, es vēlos dzirdēt jūsu atzinumu — kā rīkotos jūs pats, tas ir, ja jūs valkātu sēras? Manas personīgās domas ir tādas: ja krepu atstātu, tad tas norādītu uz jūtu pastāvību un tātad liecinātu man par labu.

— Protams, ņemiet nost.

— Vai tiešām? — Pāvels Pavlovičs iegrima domās.

— Es gan labāk paturētu.

— Kā gribat. «Viņš tomēr man neuzticas, tas ir labi,» Veļčaņinovs nodomāja.

Viņi izgāja ārā. Pāvels Pavlovičs apmierināts vēroja uzcirtušos Veļčaņinovu, viņa sejā izpaudās pat it kā lielāka cieņa un solīdums. Veļčaņinovs brīnījās par viņu un vēl vairāk pats par sevi. Pie vārtiem viņus gaidīja lielisks pajūgs.

— Ak jums jau arī pajūgs sarunāts? Tātad bijāt pārliecināts, ka braukšu?

— Pajūgu es salīgu sev, bet gandrīz biju pārliecināts, ka jūs būsiet ar mieru braukt, — Pāvels Pavlovičs atbildēja ar pilnīgi laimīga cilvēka sejas izteiksmi.

— Ei, Pāvel Pavlovič, — Veļčaņinovs nervozi iesmējās, kad abi bija iesēdušies un pajūgs sācis braukt, — vai tik jūsu paļaušanās uz mani nav pārāk liela?

— Bet jūs, Aleksej Ivanovič, jūs taču tāpēc neteiksiet, ka esmu muļķis? — Pāvels Pavlovičs atbildēja stingrā un izjustā balsī.

«Bet Ļiza?» nodomāja Veļčaņinovs un tūdaļ atmeta šīs domas, it kā nobijies no zaimiem. Un pēkšņi Veļčaņino-vam šķita, ka viņš pats šobrīd ir ļoti sekls, ļoti nožēlojams; šķita, ka doma, kas viņu bija iekārdinājusi, ir tāda sīciņa, nekrietna… un viņam atkal sagribējās, lai tur vai kas, visu pamest un kaut vai tūliņ kāpt ārā no ratiem, pat ja tādēļ vajadzētu piekaut Pāvelu Pavloviču. Bet tas sāka runāt, un kārdinājums atkal pārņēma viņa sirdi.

— Aleksej Ivanovič, vai jums ir sajēga par dārglietām?

— Kādām dārglietām?

— Briljanta dārglietām.

— Ir sajēga.

— Es gribētu aizvest dāvanu. Dodiet padomu: vajag vest vai ne?

— Manuprāt — nevajag.

— Man gan ļoti gribētos aizvest, — Pāvels Pavlovičs sagrozījās, — tikai nezinu, tieši ko lai pērku. Vai visu komplektu, tas ir, brošu, auskarus un aproci, vai tikai vienu kādu mantiņu?

— Cik jūs gribat izdot?

— Nu, rubļu četrsimt vai piecsimt.

— Uja!

— Par daudz, vai? — Pavels Pavlovičs satrūkās.

— Nopērciet vienu aproci par simt rubļiem.

Pāvels Pavlovičs pat noskuma. Viņam briesmīgi gribējās izdot vairāk un nopirkt «visu» komplektu. Viņš uzstāja. Abi iegriezās veikalā. Tomēr pēdīgi nopirka vienīgi aproci, turklāt ne to, kuru gribēja pirkt Pāvels Pav-iovičs, bet to, uz kuru norādīja Veļčaņinovs. Pāvelam Pavlovičam gribējās pirkt abas. Kad tirgotājs, kas par aproci noprasīja simt septiņdesmit piecus rubļus, nolaida par simt piecdesmit, — Pāvels Pavlovičs pat sadrūvējās; viņš labprāt būtu samaksājis pat divus simtus, ja tie viņam būtu prasīti, tik ļoti viņam gribējās izdot vairāk.

— Tas nekas, ka es tik ļoti steidzos ar dāvanām, — viņš aizrautīgi čaloja, kad bija sākuši atkal braukt, — tur jau nav augstākā sabiedrība, tur izturas vienkārši. Nevai- w nībai patīk dāvanas. — Viņš šķelmīgi un jautri pasmaidīja. — Jūs, Aleksej Ivanovič, pirmīt pavīpsnājāt par to,

ka viņai piecpadsmit gadu; bet man tieši tas iespiedies prātā, proti, ka viņa vēl iet ģimnāzijā ar somiņu rokā, bet somiņā burtnīcas un rakstāmspalvas, he, he! Šī somiņa tad arī savaldzināja manas domas! Es patiesībā nevainības dēļ, Aleksej Ivanovič. Man svarīgākais nav sejas daiļums, bet tieši šī nevainība. Viņas ar draudzeni kaktiņā smejas — un kā smejas, ak dievs! Un par ko: visa tā smiešanās tādēļ, ka kaķītis no kumodes ielēcis gultiņā un saritinājies kamolā. Tāda meitene taču smaržo pēc svaiga ābolīša! Vai varbūt krepu jau ņemt nost?

— Kā gribat.

— Ņemšu nost! — Viņš noņēma platmali, norāva krepu un nometa to uz ceļa. Veļčaņinovs redzēja, ka pēc tam, kad viņš bija atkal uzlicis platmali savā plikajā galvā, viņa sejā sāka starot visgaišākās cerības.

«Vai tiešām viņš pa īstam ir tāds?» Veļčaņinovs nodomāja jau ar patiesu niknumu. «Vai tiešām te neslēpjas nekāda viltība, ka viņš mani aicinājis līdzi? Vai tiešām viņš pa īstam paļaujas uz manu augstsirdību?» viņš turpināja, bezmaz apvainodamies par šādu pieņēmumu. «Kas viņš īsti ir — āksts, muļķis vai «mūžīgais vīrs»? Tas taču nav iespējams! …»

XII Pie Zahļebiņiniem

Zahļebiņini tiešām bija «ļoti kārtīga ģimene», kā pirmīt bija izteicies Veļčaņinovs, bet pats Zahļebiņins bija visai solīds un izcils ierēdnis. Taisnība bija arī tas, ko Pāvels Pavlovičs tika teicis par viņa ienākumiem. «Liekas, dzīvo pārticībā, bet, ja nomirs, nekas pāri nepaliks.»

Vecais Zahļebiņins jauki un draudzīgi uzņēma Veļčaņi-novu un no agrākā «ienaidnieka» bija kļuvis par īstu draugu.

— Apsveicu, tā būs labāk, — tie bija pirmie vārdi, ko viņš pateica ar patīkamu un cienīgu sejas izteiksmi.

— Es pats pastāvēju uz izlīgumu, bet Pjotrs Karlovičs (Veļčaņinova advokāts) šai ziņā ir zelta cilvēks. Savus tūkstošus sešdesmit saņemsiet, turklāt bez pūlēm, bez tielēšanās, bez ķildām! Bet tiesāšanās varēja ieilgt trīs gadus!

Veļčaņinovu tūdaļ stādīja priekšā arī Zahļebiņina kundzei, stipri izplūdušai pusmūža dāmai ar vientiesīgu un nogurušu seju. Sāka parādīties arī meitas — cita pēc citas vai pa pāriem. Bet saradās jau tā kā pārāk daudz meitu: pamazām viņas sanāca kādas desmit vai divpadsmit — Veļčaņinovs pat saskaitīt nevarēja; vienas nāca iekšā, citas gāja ārā. Bet starp tām bija daudz draudzeņu no kaimiņu vasarnīcām. Zahļebiņinu vasarnīca — nenoteiktā, dīvainā gaumē veidota liela koka māja ar dažādos laikos celtām pi'ebūvēm — atradās plašā dārzā; bet šim dārzam no dažādām pusēm pieslējās vēl trīs vai četras citas vasarnīcas, tā ka plašais dārzs bija kopīgs, kas tad arī, dabiski, veicināja meitu tuvināšanos ar kaimiņienēm. Veļčaņinovs jau no pirmajiem sarunas vārdiem noskārta, ka viņš šeit ir jau gaidīts un ka tas, ka viņš ieradīsies kā Pāvela Pavloviča draugs, kas vēlas iepazīties, te ir ticis bezmaz svinīgi paziņots. Viņa vērīgais un šādos jautājumos pieredzējušais skatiens drīz vien pamanīja pat kaut ko īpašu: no pārāk laipnās vecāku izturēšanās, no meitu neparastā izskata un viņu tērpiem (kaut arī bija svētdiena) viņam radās aizdomas, ka Pāvels Pavlovičs rīkojies mazliet ar viltu un, ļoti iespējams, licis saprast, protams, nepasakot to tieši, ka viņu, Veļčaņinovu, var uzskatīt par kaut ko līdzīgu garlaicības māktam «labākās sabiedrības» turīgam vecpuisim, kurš, ļoti, ļoti varbūt beidzot nolems «izbeigt šādu dzīvi» un nogruntēties — «jo vairāk tāpēc, ka saņēmis mantojumu». Liekas, vecākā m-lle zahļebiņina, katerina fedosejevna, proti, tā, kurai divdesmit četri gadi un par kuru Pāvels Pavlovičs bija izteicies, ka tā esot brīnišķīga jaunava, bija mazliet noskaņota šādā garā. Viņa starp māsām sevišķi izcēlās ar savu tērpu un krāšņo matu oriģinālo sasukā jumu. Bet māsas un visas pārējās jaunavas izturējās tā, it kā viņām jau būtu droši zināms, ka Veļčaņinovs iepazīstas tikai «Katjas dēļ» un ir atbraucis viņu «lūkoties». Meitu skatieni un pat daži pa dienu nejauši izmesti vārdiņi pēc tam viņam šo nojautu apstiprināja. Katerina Fedosejevna bija gara auguma, pilnīga, gandrīz vai kupla gaišmate ar ārkārtīgi mīlīgu seju un, acīm redzot, lēnīgu un neuzņēmīgu, pat miegainu raksturu. «Savādi, ka tāda palikusi neizprecēta,» Veļčaņinovs neviļus nodomāja, ar labpatiku viņā vērdamies,* «kaut arī bez pūra un drīz vien pavisam izplūdīs, taču pagaidām tādām ir daudz cienītāju …» Arī visas pārējās māsas nepavisam nebija neglītas, bet starp draudzenēm vīdēja dažas amizantas un pat glītas sejiņas. Tas sāka Veļčaņinovu uzjautrināt; bet viņš jau arī bija te ieradies ar īpašām domām.

Nadežda Fedosejevna, sestā meita, ģimnāziste un Pāvela Pavloviča iecerētā līgava, bija jāgaida. Veļčaņinovs gaidīja viņu nepacietīgi, par ko pats brīnījās un iekšēji smīnēja. Beidzot viņa ieradās, turklāt diezgan efektīgi; viņai līdzi nāca ņipra un sprigana draudzene, tumšmate ar smejošu seju, Marja Ņikitišna, no kuras, kā tūliņ izrādījās, Pāvels Pavlovičs ārkārtīgi baidījās. Šī Marja Ņikitišna, kurai bija jau apmēram divdesmit trīs gadi, zobgalīga un pat prātīga meiča, bija mazu bērnu guvernante pazīstamā kaimiņu ģimenē un jau sen tika uzskatīta tikpat kā par Zahļebiņinu ģimenes locekli, bet meitas viņu Joti cienīja. Bija redzams, ka pašreiz viņa ir sevišķi nepieciešama arī Nadjai. No pirmā acu uzmetiena Veļ-čaņinovs noģida, ka visas jaunavas ir pret Pāvelu Pav-loviču, pat draudzenes, bet jau brītiņu pēc Nadjas ierašanās nosprieda, ka arī viņa to neieredz. tāpat viņš ievēroja, ka Pāvels Pavlovičs to nemaz nemana vai arī negrib manīt. Neapšaubāmi Nadja bija pārāka par visām māsām — maza tumšmate ar mežonēna izturēšanos un nihilistes drosmi, blēdīgs velnēns ar ugunīgām ačelēm, jauku, kaut arī bieži vien ļaunu smaidu, apbrīnojamām lūpiņām un zobiņiem, tieviņa, slaida, ar kvēlu izteiksmi sejā, kurā bija jaušamas patstāvīgas domas aizsākums, bet kura reizē bija vēl gandrīz pilnīgi bērnišķīga. Viņas piecpadsmit gadi izpaudās ik solī, ik vārdā. Vēlāk izrādījās, ka Pāvels Pavlovičs pirmo reizi viņu tiešām redzējis ar vaskadrānas somiņu rokās; bet tagad viņa to vairs nenēsāja.

Aproces dāvināšana pavisam neizdevās un atstāja pat nepatīkamu iespaidu. Pāvels Pavlovičs, tikko ieraudzījis ienākušo līgavu, tūdaļ smaidīdams piegāja viņai klāt. Dāvanu viņš pasniedza kā pateicību «par patīkamo baudu, ko viņš iepriekšējā reizē izjutis sakarā ar Nadeždas Fedo-sejevnas nodziedāto jauko romanci pianīna pavadījumā» … Viņš sajuka, nepabeidza un stāvēja kā dieva nepieņemts, sniegdams un spiezdams Nadeždai Fedose-jevnai rokā kārbiņu ar aproci, ko tā negribēja ņemt un, nosarkusi aiz kauna un dusmām, slēpa rokas aiz muguras. Viņa izaicinoši pagriezās pret māti, kuras sejā izpaudās apjukums, un skaļi noteica:

— Es negribu ņemt, maman!

— Ņem un pateicies, — tēvs noteica mierīgi un stingri, bet arī viņš bija neapmierināts. — Tas nu nebija vajadzīgs, nebija vajadzīgs! — viņš pamācoši nomurmināja Pāvelam Pavlovičam. Nadja — neko darīt — paņēma kārbiņu un, nodūrusi acis, pakniksēja, kā kniksē mazas meitenītes, tas ir, pēkšņi pietupēs un tūdaļ kā atspere pielēca kājās. Viena no māsām pienāca apskatīt, un Nadja nodeva viņai pat vēl neatvērtu kārbiņu, ar to izrādīdama, ka pati negrib ne skatīties. Aproci izņēma, un tā sāka iet no rokas rokā; taču visi skatījās klusēdami, bet daži pat zobgalīgi. Vienīgi māmiņa novervelēja, ka aproce esot ļoti jauka. Pāvels Pavlovičs gribēja vai zemē ielīst.

Izglāba Veļčaņinovs.

Viņš pēkšņi sāka skaļi un omulīgi runāt, risinādams pirmo prātā ienākušo domu, un nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad viņš jau bija saistījis visu viesistabā sanākušo uzmanību. Veļčaņinovs bija lieliski izstudējis mākslu tērzēt augstākajā sabiedrībā, tas ir, mākslu izlikties pilnīgi vientiesīgam un reizē likt domāt, ka arī savus klausītājus uzskata par tikpat vientiesīgiem kā sevi. Viņš ārkārtīgi dabiski spēja, kad bija vajadzīgs, tēlot visjautrāko un vislaimīgāko cilvēku. Ļoti veikli prata arī iespraust runā kādu asprātību un dzēlību, jautru, pusvārdos izteiktu domu, jocīgu kalambūru, bet darīja to it kā pilnīgi nejauši, it kā nemanot, kaut gan ir asprātība, ir kalambūrs, ir pati saruna varbūt bija jau sen sagatavota, iemācīta no galvas un ne vienreiz vien likta lietā. Taču šajā brīdī viņa mākslai pievienojās arī pati daba: viņš juta, ka ir noskaņots runāt, ka viņu kaut kas vilina, juta pilnīgu un triumfējošu pārliecību, ka pēc dažām minūtēm visas šīs acis būs pievērstas viņam, ka visi šie cilvēki klausīsies tikai viņā, runās tikai ar viņu, smiesies tikai par to, ko teiks viņš. Un tiešām drīz vien atskanēja smiekli, pamazām sarunā iesaistījās arī citi — bet viņš pilnībā bija apguvis māku iesaistīt sarunā arī citus —, bija dzirdamas jau trīs vai četras balsis, kas runāja reizē. Zahļebiņina kundzes skumjajā un nogurušajā sejā atmirdzēja gandrīz vai prieks, tas pats notika ar Katerinu Fedosejevnu, kas klausījās un izskatījās kā apburta. Nadja caur pieri vērīgi raudzījās Veļčaņinovā; bija manāms, ka viņai pret to radušies jau aizspriedumi. Tas vēl

vairāk uzkurināja Veļčaņinovu. «Ļaunā» Marja Ņikitišna tomēr prata iepīt sarunā viņam diezgan nepatīkamu dzēlību; viņa apgalvoja to, ko pati bija izdomājusi, proti, ka Pāvels Pavlovičs vakar runājis šeit par Veļčaņinovu kā par savu bērnības draugu, un tādā kārtā, nepārprotami likdams to saprast, pieskaitīja pie viņa gadiem veselus septiņus klāt. Bet arī ļaunajai Marjai Ņikitišnai viņš  iepatikās. Pāvels Pavlovičs bija pavisam samulsis. Viņam, protams, bija zināmas drauga spējas, un sākumā viņš « pat priecājās par viņa panākumiem, pats ķiķināja līdzi  un jaucās iekšā sarunā; bet viņš nez kāpēc pamazām  kļuva it kā domīgs un beidzot pat grūtsirdīgs, kas skaidri izpaudās viņa satrauktajā sejā.

— Nu, jūs jau gan esat tāds viesis, kuram laiks nav jākavē, — vecais Zahļebiņins jautri nosprieda, pieceldamies kājās, lai dotos uz savu augšstāva istabu, kur viņam arī svētdienā bija jau sakārtoti izskatīšanai vairāki dokumenti, — un iedomājieties tikai, es taču uzskatīju jūs par visdrūmāko hipohondriķi no visiem jaunajiem cilvēkiem. Redziet, kā var kļūdīties!

Zālē atradās klavieres. Veļčaņinovs pajautāja, kas nodarbojoties ar mūziku, un pēkšņi pievērsās Nadjai.

— Jūs laikam dziedat?

— Kas jums to teica? — Nadja atcirta.

— Pāvels Pavlovičs pirmīt sacīja.

— Nav tiesa; es tikai pa jokam dziedu; man pat balss  nav.

— Arī man nav balss, bet es tomēr dziedu.

— Tad jūs mums uzdziedāsiet? Nu, tad arī es jums padziedāšu,. — Nadja nozibsnīja ar acīm, — tikai ne pašreiz, bet pēc pusdienām. Es nevaru ciest mūziku, — viņa piebilda, — apnikuši man tie pianīni, pie mums taču no rīta līdz vēlam vakaram visi spēlē un dzied — Katja vien jau atsver visus pārējos.

Veļčaņinovs tūliņ iegaumēja teikto, un izrādījās, ka Katerina Fedosejevna vienīgā no visām pa īstam spēlē pianīnu. Veļčaņinovs tūdaļ lūdza viņu kaut ko nospēlēt. Visiem acīm redzami patika, ka viņš lūdza Katju, bet maman pat nosarka aiz prieka. katerina fedosejevna smaidīdama piecēlās un piegāja pie klavierēm, un pēkšņi, pašai par izbrīnu, nosarka pa visu seju un briesmīgi nokaunējās, ka viņa tik liela un pilnīga, ka viņai jau divdesmit četri gadi, bet sarkst kā meitenīte, — un tas viss

bija lasāms viņas sejā, kad viņa sēdās pie klavierēm. Katerina Fedosejevna nospēlēja kaut ko no Haidna un nospēlēja tīri, kaut arī neizteiksmīgi; bet viņa bija nobijusies. Kad Katerina Fedosejevna bija beigusi, Veļčaņi-novs sāka briesmīgi slavēt nevis spēlētāju, bet Haidnu un it īpaši to mazo gabaliņu, ko viņa bija nospēlējusi, — un viņai, acīm redzot, kļuva ļoti patīkami, un viņa tik pateicīgi un laimīgi klausījās uzslavas nevis sev, bet Haid-nam, ka Veļčaņinovs neviļus paskatījās uz viņu ir mīlīgāk, ir uzmanīgāk. «E, bet tu taču esi jauka!» pamirdzēja viņa skatienā — un visi reizē saprata šo skatienu, bet it īpaši pati Katerina Fedosejevna.

— Jums ir brīnišķīgs dārzs, — Veļčaņinovs pēkšņi pievērsās visiem, skatīdamies uz verandas stikla durvīm,

— ziniet ko — iesim visi dārzā!

— Iesim, iesim! — atskanēja priecīgi saucieni, it kā viņš būtu uzminējis pašu galveno vispārējo vēlēšanos.

Dārzā viņi palika līdz pusdienām. Arī Zahļebiņina kundze, kurai jau sen gribējās iet nosnausties, nenoturējās un gāja līdzi visiem, tomēr par pareizaku atzina pasēdēt un atpūsties verandā, kur tūliņ arī iesnaudās. Dārzā Veļ-čaņinova un visu jaunavu attiecības kļuva vēl draudzīgākas. Viņš ievēroja, ka no kaimiņu vasarnīcām piebiedrojas divi trīs ļoti jauni cilvēki; viens bija students, bet otrs gluži vienkārši ģimnāzists. Tie tūliņ piesteidzās katrs pie savas meitenes, un bija redzams, ka tie nākuši tieši viņu dēļ; turpretī trešais «jaunais cilvēks», ļoti drūms un izspūris divdesmitgadīgs puisis ar milzīgām, zilām brillēm uz acīm, sāka steidzīgi, pieri saraucis, par kaut ko čukstēties ar Marju Ņikitišnu un Nadju.. . Viņš bargi vēroja Veļčaņinovu un, likās, uzskatīja par savu pienākumu izturēties pret viņu neparasti nicinoši. Dažas jaunavas ierosināja drīzāk sākt spēles. Uz Veļčaņinova jautājumu, kādas spēles viņi rīkojot, skanēja atbilde, ka visādas, arī pēdējo pāri, bet vakarā rīkošot sakāmvārdu spēli, tas ir — visi apsēžas, un viens uz laiku atiet sāņus; sēdētāji izvēlas sakāmvārdu, piemēram, «Lēnāk brauksi, tālāk tiksi», un, kad aizgājušo ataicina atpakaļ, katram vai katrai pēc kārtas jāsagatavo un jāpasaka pa vienam teikumam. Pirmais saka tādu teikumu, kurā katrā ziņā ir vārds «lēnāk», otrais tādu, kurā ir vārds «brauksi», utt. Bet pienācējam visi šie vārdiņi jāsavirknē un pēc tiem jāuzmin sakāmvārds.

— Tas, jādomā, ir ļoti interesanti! — Veļčaņinovs noteica.

— Ak nē, ļoti garlaicīgi, — divas trīs balsis reizē atbildēja.

— Bez tam mēs spēlējam teātri, — Nadja piebilda, pievērsdamās viņam. — Redziet to resno koku, ap kuru ierīkots sols; tur aiz koka ir it kā kulises, un tur saiet aktieri, nu, karalis, karaliene, princese, jaunais cilvēks — ko nu kurais vēlas; katrs nāk ārā, kad grib, un runā to, kas iekrīt prātā, nu, kaut kas jau iznāk.

— Tas taču ir lieliski! — Veļčaņinovs vēlreiz uzslavēja.

— Ai nē, ļoti garlaicīgi. Sākumā ikreiz iznāk jautri, bet uz beigām vienmēr muļķīgi, tāpēc ka neviens neprot beigt; varbūt tagad ar jums būs interesantāk. Līdz šim mēs domājām par jums, ka esat Pāvela Pavloviča draugs, bet, izrādās, ka viņš tikai izlielījies. Esmu ļoti priecīga . . . sakarā ar kādu gadījumu, ka jūs atbraucāt. — Nadja ļoti nopietni un izteiksmīgi paskatījās uz Veļčaņinovu un tūliņ aizgāja pie Marjas Ņikitišnas.

— Vakarā notiks sakāmvārdu spēle, — pēkšņi Veļča-ņinovam konfidenciāli pačukstēja kāda draudzene, kuru viņš līdz tam tikpat kā nebija ievērojis un ar kuru nebija pārmijis vēl nevienu vārdu, — vakarā visi zobosies par Pāvelu Pavloviču, tad nu jūs arī.

— Ak, cik labi, ka jūs atbraucāt, citādi pie mums allaž ļoti garlaicīgi, — viņu draudzīgi uzrunāja kāda cita jaunava, kuru viņš līdz tam nemaz nebija ievērojis un kura diez kā te bija uzradusies, — rudmate ar vasaras raibumiem nosētu un no iešanas un karstuma ļoti komiski sasarkušu seju.

Pāvela Pavloviča nemiers arvien vairāk pieauga. Dārzā Veļčaņinovs uz beigām bija jau paguvis pilnīgi satuvināties ar Nadju, viņa vairs nelūkojās caur pieri kā pirmīt un, likās, bija atmetusi domu novērot viņu pamatīgāk, bet skaļi smējās, lēkāja, spiedza un pāris reižu pat saķēra to aiz rokas; viņa bija pavisam laimīga, bet Pāvelam Pavlovičam joprojām nepievērsa ne mazāko uzmanību, it kā to nemaz neredzēdama. Veļčaņinovs pārliecinājās, ka pret Pāvelu Pavloviču pastāv īsta sazvērestība. Nadja ar meiteņu baru vērsa Veļčaņinova uzmanību uz vienu pusi, bet citas draudzenes ar dažādiem ieganstiem vilināja Pāvelu Pavloviču uz citu pusi; bet tas rāvās ārā un pa galvu pa kaklu steidzās klāt tieši pie viņiem, tas ir, pie Veļčaņinova un Nadjas, un, nemierīgi klausīdamies abu sarunās, bāza savu pliko galvu starp viņiem. Uz beigām viņš pat vairs nekautrējās; viņa žestu un kustību naivitāte lāgiem bija pat apbrīnojama. Vejčaņinovam bija vēlreiz jāpievērš īpaša uzmanība ari Katerinai Fedosejevnai; viņai, protams, tagad bija jau kjuvis skaidrs, ka viņš nepavisam nav ieradies viņas dēļ, bet ir jau pārāk ieinteresējies par Nadju; tomēr Kate* rinas Fedosejevnas seja palika tikpat mīlīga un labsirdīga kā pirmīt. Viņa, likās, bija laimīga jau par to, ka arī atrodas abu tuvumā un klausās to, ko saka jaunais viesis; bet viņa pati, nabadzīte, nekādi neprata veikli iesaistīties sarunā.

— Cik jums jauka māsa — Katerina Fedosejevna, — Veļčaņinovs pēkšņi paklusām pačukstēja Nadjai.

— Ak Katja! Vai tad maz var būt labāka sirds kā viņai? Viņa ir mūsu eņģelis, esmu viņā iemīlējusies, — Nadja jūsmīgi iesaucās.

Beidzot pulksten piecos pienāca arī pusdienu laiks, un atkal bija stipri manāms, ka pusdienas rīkotas ne tādas kā parasti, bet speciāli viesim. Galdā tika likti divi trīs tādi ēdieni, kas bija, acīm redzot, gatavoti papildus pie parastajām pusdienām, bet viens no tiem bija jau pavisam dīvains, tā ka neviens pat nebūtu varējis pateikt, kā to sauc. Bez parastajiem galda vīniem uzradās vēl pudele tokajieša, kas arī, acīm redzot, bija domāta viesim; pusdienu beigās nez kāpēc pasniedza pat šampanieti. Vecais Zahļebiņins, maķenīt iemetis, jutās ļoti omulīgi un bija ar mieru smieties par visu, ko teica Veļčaņinovs. Pēdīgi Pāvels Pavlovičs tomēr neizturēja; gribēdams izcelties,. arī viņš pēkšņi sadomāja pateikt kādu kalambūru — un pateica: galda galā, kur viņš sēdēja līdzās Zahļebiņina kundzei, pēkšņi atskanēja uzjautrināto meiteņu skaļie smiekli.

— Tēt, tēt! Arī Pāvels Pavlovičs pateica kalambūru, — vienā balsī iesaucās divas vidējās Zahļebiņinas, — viņš teica, ka mēs esot «jaunkundzes, kuras apbrīnot vajadzēs» …

— Ak tad arī viņš bārsta kalambūrus! Kādu kalambūru tad viņš pateica? — vecais nosvērtā balsī atsaucās, aizbildnieciski pievērsdamies Pāvelam Pavlovičam un jau iepriekš smaidīdams par gaidāmo kalambūru.

— Nur viņš teica, ka mēs esot «jaunkundzes, kuras apbrīnot vajadzēs».

— J-jā! Nu, un tad? — vecais arvien vēl nesaprata un gaidīdams smaidīja vēl labsirdīgāk.

— Ak, tēt, kas nu tur ko nesaprast! Nu, «jaunkundzes» un beigās «vajadzēs», iznāk atskaņas.

— A-a-ā! — Zahļebiņins apjucis novilka. — Hm! Nu — citreiz viņš pateiks labāk! — Un vecais jautri iesmējās.

— Pāvel Pavlovič, cilvēkam jau nevar būt visi talanti reizē! — Marja Ņikitišna viņu skaļi pakaitināja. — Ak dievs, viņš aizrijies ar asaku! — viņa iesaucās un uzlēca no krēsla.

Sacēlās pat apjukums, bet Marja Ņikitišna to vien bija gaidījusi. Pāvels Pavlovičs bija aizrijies tikai ar vīnu, pie kura bija ķēries, lai slēptu savu mulsumu, bet Marja Ņikitišna apgalvoja un zvērēja pie visiem svētiem, ka tā bijusi zivs asaka, ka viņa pati to redzējusi un ka no tās mirstot nost.

— Padauzīt pa pakausi! — kāds iesaucās.

— Tiešām, tas būs vislabākais! — Zahļebiņins skaļi piekrita, un tūdaļ radās arī gribētājas padauzīt. Marja Ņikitišna, rudā draudzene (kas arī bija ielūgta pusdienās) un beidzot pati pārbiedētā namamāte — visas vēlējās dauzīt Pāvelam Pavlovičam pa pakausi. Kājās pielēkušais Pāvels Pavlovičs griezās prom un veselu minūti ņēmās pārliecināt, ka aizrijies tikai ar vīnu un ka kāss tūliņ pāriešot, — līdz beidzot visi saprata, ka tā ir tikai Marjas Ņikitišnas draiskulība.

— Tu nu gan esi ķildniece! — Zahļebiņina kundze stingri norāja Marju Ņikitišnu, bet tūliņ arī pati neizturēja un sāka skaļi smieties, kas ar viņu bija reti gadījies un tādēļ radīja zināmu efektu. Pēc pusdienām visi izgāja verandā dzert kafiju.

— Cik jaukas dienas pieturas! — vecais atzinīgi uzslavēja dabu, ar labpatiku skatīdamies dārzā. — Tikai lietus gan derētu … Es nu iešu atpūsties. Ar dieva palīgu, ar dieva palīgu priecājieties! Arī tu priecājies! — Viņš, iedams ārā, uzsita uz pleca Pāvelam Pavlovičam.

Kad visi bija atkal izgājuši dārzā, Pāvels Pavlovičs pēkšņi piesteidzās klāt Veļčaņinovam un paraustīja to aiz piedurknes.

— Uz īsu brītiņu, — viņš nepacietīgi nočukstēja.

Viņi nogriezās pa vientuļu dārza sānceliņu.

— Nē, te nu atvainojiet, nē, te nu gan es neļaušu … — satvēris Veļčaņinovu aiz piedurknes, viņš pārskaities un aizraudamies čukstēja.

— Kas? Ko? — Veļčaņinovs jautāja, acis iepletis. Pāvels Pavlovičs klusēdams skatījās uz viņu, šķobīja lūpas un nešpetni smaidīja.

— Uz kurieni tad jūs? Ko jūs te darāt? Viss jau sagatavots! — atskanēja aicinošas un nepacietīgas meiteņu balsis. Veļčaņinovs paraustīja plecus un atgriezās pie pārējiem. Arī Pāvels Pavlovičs steidzās viņam pakaļ.

— Varu saderēt, ka viņš no jums lūdza mutautiņu, — sacīja Marja Ņikitišna, — arī pagājušo reizi viņš bija aizmirsis.

— Viņš vienmēr aizmirst! — atsaucās vidējā Zahļebiņina.

— Mutautiņu aizmirsis! Pāvels Pavlovičs aizmirsis mutautiņu! Maman, pāvels pavlovičs atkal aizmirsis mutautiņu; maman, pāvelam pavlovičam atkal iesnas! — atskanēja balsis.

— Kāpēc tad viņš to nesaka! Cik jūs esat kautrīgs, Pāvel Pavlovič! — Zahļebiņina kundze dziedošā balsī novilka. — Ar iesnām nedrīkst jokot; es jums tūliņ atsūtīšu mutautiņu. Un no kā gan viņam vienmēr rodas iesnas! — viņa piebilda, iedama prom un priecādamās par iespēju atgriezties mājās.

— Man ir divi mutautiņi un nav iesnu! — Pāvels Pavlovičs nokliedza viņai pakaļ, bet tā, acīm redzot, nesadzirdēja, un pēc brīža, kad Pāvels Pavlovičs tecēja līdzi pārējiem un centās atrasties pēc iespējas tuvāk Nadjai un Veļčaņinovam, aizelsusies kalpone viņu panāca un tomēr atnesa mutautiņu.

— Rīkosim sakāmvārdu spēli, sakāmvārdu spēli! — kliedza no visām pusēm, it kā nez ko gaidīdami no «sakāmvārdiem».

Viņi izraudzījās vietu un apsēdās uz soliem; atminēt iznāca Marjai Ņikitišnai: tika pieprasīts, lai viņa aiziet pēc iespējas tālāk un nenoklausās; viņai prom esot, izvēlējās sakāmvārdu un izdalīja vārdus. Marja Ņikitišna atgriezās un tūliņ atminēja. Sakāmvārds bija šāds: «Sapnis biedīgs, bet dievs žēlīgs.»

Marjai Ņikitišnai -sekoja izspūrušais jaunais cilvēks ar zilām brillēm uz acīm. Pret viņu izturējās vēl piesardzīgāk — pieprasīja, lai viņš nostājas pie lapenes un ar seju pavisam pagriežas pret žogu. Drūmais jaunais cilvēks pildīja savu pienākumu nicīgi un pat it kā izjuta zināmu morālu pazemojumu. Atsaukts atpakaļ, viņš neko nespēja atminēt, apstaigāja visus un uzklausīja, ko viņam teica pa divi lāgi, ilgi un sabozies domāja, bet nekas neiznāca. Viņu nokaunināja. Sakāmvārds bija šāds: «Lūgt dievu un kalpot ķeizaram nekad nav par lieku.»

— Arī pats sakāmvārds ir nekrietns! — sašutis norūca aizvainotais jauneklis, iedams uz savu vietu.

— Ak, cik garlaicīgi! — atskanēja balsis.

Aizgāja Veļčaņinovs; viņu noslēpa tālāk par visiem; arī viņš neuzminēja.

— Ak, cik garlaicīgi! — atskanēja vēl vairāk balsu.

— Nu, tagad iešu es, sacīja Nadja.

— Nē, nē, tagad ies Pāvels Pavlovičs, tagad Pāvela Pavloviča kārta, — visi sāka saukt un kļuva mazliet mundrāki.

Pāvelu Pavloviču aizveda stūrī pie paša žoga un pagrieza ar seju pret to, bet, lai viņš neskatītos atpakaļ, pielika par uzraudzi rudo meiteni. Pāvels Pavlovičs, kļuvis jau tīri ņiprs un gandrīz atkal jautrs, bija nodomājis svēti izpildīt savu pienākumu un stāvēja kā stabs, skatīdamies žogā un neuzdrošinādamies pagriezt galvu atpakaļ. Rudā viņu uzmanīja no divdesmit soļu atstatuma, turēdamās tuvāk pārējiem, kas atradās pie lapenes, un uzbudināta par kaut ko samirkšķinājās ar meitenēm; bija redzams, ka arī visas pārējās kaut ko gaida pat ar zināmu satraukumu; kaut kas tika gatavots. Piepeši rudā viņpus lapenes savēcināja rokas. Visi tūliņ pielēca kājās un pa galvu pa kaklu joza prom kur kurais.

— Mūciet prom, mūciet jūs arī! — Veļčaņinovam čukstēja kāds desmits balsu, gandrīz vai šausminādamās par to, ka viņš nemūk prom.

— Ko tas nozīmē? Kas noticis? — viņš jautāja, steig-* damies līdzi pārējiem.

— Klusāk, nekliedziet! Lai viņš tur stāv un skatās žogā, bet mēs aizmuksim. Rau, arī Nastja skrien prom. ,

Rudā (Nastja) skrēja, cik jaudas, it kā būtu noticis nezin kas, un vēcināja rokas. Beidzot visi aizskrēja aiz dīķa, pavisam otrā dārza galā. Kopā ar citiem atnācis līdz šejienei, Veļčaņinovs ieraudzīja, ka Katerina Fedosejevna dedzīgi strīdas ar visām meitenēm un it īpaši ar Nadju un Marju Ņikitišnu.

— Mīļā Katja, nedusmojies! — Nadja viņu skūpstīja.

— Nu labi, es mātei neteikšu, bet pati iešu prom, tāpēc ka tas ir ļoti neglīti. Kā lai viņš, nabadziņš, tur pie žoga jūtas.

Viņa aizgāja — aiz žēluma, bet visas pārējās palika joprojām nepielūdzamas un nežēlīgas. No Veļčaņinova stingri prasīja, lai arī viņš, kad atgriezīsies Pāvels Pav lovičs, neliekas par viņu ne zinis, it kā nekas nebūtu noticis. «Bet mēs spēlēsim pēdējo pāri!» rudmate iesaucās aizgrābtībā.

Pāvels Pavlovičs piebiedrojās pārējiem tikai pēc kādas ceturtdaļstundas. Divas trešdaļas no šā laika viņš droši vien bija nostāvējis pie žoga. Pēdējais pāris jau bija pilnā sparā un izdevās ļoti labi — visi klaigāja un līksmoja. Aiz niknuma vai prātu zaudējis, Pāvels Pavlovičs piedrāzās pie Veļčaņinova un atkal satvēra viņu aiz piedurknes.

— Uz īsu brītiņu!

— Ak kungs, ko viņš vienmēr ar tiem saviem brītiņiem!

— Atkal lūdz mutautiņu, — viņiem nokliedza pakaļ.

— Nu, šoreiz gan vainīgais esat jūs, tagad vainīgais esat jūs! — To izrunājot, Pāvelam Pavlovičam pat klabēja zobi.

Veļčaņinovs viņu pārtrauca un miermīlīgi ieteica būt ņiprākam, citādi viņu pavisam apcelšot. «Tāpēc jau jūs apceļ, ka dusmojaties tad, kad visi pārējie līksmo.» Viņam par brīnumu, šie vārdi un padoms briesmīgi pārsteidza Pāvelu Pavloviču; viņš tūliņ apklusa un pat atgriezās pie pārējiem, it kā vainīgs juzdamies, un rātni piedalījās kopējās spēlēs; pēc tam kādu laiku viņu lika mierā un spēlēja ar viņu tāpat kā ar visiem pārējiem — un nepagāja ne pusstunda, kad viņš jau atkal bija gandrīz ielīksmojies. Visās spēlēs viņš par savu partneri izraudzījās, kad tas bija vajadzīgs, galvenokārt rudo nodevēju vai kādu no māsām Zahļebiņinām. Bet, brīnīdamies vēl vairāk, Veļčaņinovs ievēroja, ka Pāvels Pavlovičs gandrīz ne reizi neuzdrošinājās pats uzrunāt Nadju, lai gan visu laiku grozījās viņai līdzās vai netālu no viņas; vismaz viņas* nevērību un nicināšanu pret sevi viņš uzskatīja it kā par pamatotu un gluži dabisku. Bet pēdīgi viņu tomēr atkal izjokoja.

Spēlēja paslēpes. Tas, kurš bija paslēpies, varēja mainīt savu vietu visā tajā dārza daļā, kur bija atļauts slēpties. Pāvelam Pavlovičam, kuram bija izdevies paslēpties biezā krūmā, pēkšņi ienāca prātā ar īsiem pārskrējieniem ielavīties mājā. Atskanēja saucieni, viņu bija ieraudzījuši. Pāvels Pavlovičs pa kāpnēm steidzīgi iemuka augšējā pusstāvā, jo zināja tur kādu vietiņu aiz kumodes, kur gribēja paslēpties. Bet rudā uzdrāzās pa kāpnēm viņam pakaļ, uz pirkstgaliem piezagās pie durvīm un tās aizslēdza. Visi tūliņ, tāpat kā pirmīt, pārtrauca spēli un atkal aizmuka aiz dīķa dārza otrā galā. Pēc minūtēm desmit Pāvels Pavlovičs, juzdams, ka viņu neviens nemeklē, palūkojās ārā pa lodziņu. Neviena nebija. Kliegt viņš neuzdrošinājās, lai neuzmodinātu vecākus; istabenei un kalponei bija stingri piekodināts neatsaukties uz Pāvela Pavloviča kliedzieniem un neiet pie viņa. Durvis viņam būtu varējusi atslēgt vienīgi Katerina Fedose-jevna, bet tā, iegājusi savā istabiņā un apsēdusies pasapņot, arī gluži negaidot bija iemigusi. Tā Pāvels Pavlovičs nosēdēja apmēram stundu. Beidzot it kā nejauši, garām ejot, sāka parādīties te divas, te trīs meitenes.

— Pāvel Pavlovič, kāpēc jūs nenākat pie mums? Ak, cik tur jautri! Mēs spēlējam teātri, Aleksejs Ivanovičs tēloja «jauno cilvēku».

— Pāvel Pavlovič, kāpēc jūs nenākat, jūs apbrīnot vajadzēs! — noteica citas garām ejošās meitenes.

— Ko nu atkal vajadzēs apbrīnot? — pēkšņi iesaucās Zahļebiņina kundze, kas nupat bija pamodusies un beidzot nolēmusi pastaigāt pa dārzu un līdz tējas laikam paskatīties uz «bērnišķīgajām» rotaļām.

— Tak jau Pāvelu Pavloviču, — viņai norādīja uz logu, pa kuru smaidošā grimasē saviebta ārā raudzījās aiz niknuma nobālējusī Pāvela Pavloviča seja.

— Ir gan cilvēkam patika tupēt vienam pašam, kad citi priecājas, — namamāte pašūpoja galvu.

Pa to laiku Veļčaņinovs beidzot tika pagodināts ar Nadjas paskaidrojumu par viņas nesen teiktajiem vārdiem, ka viņa «sakarā ar kādu gadījumu priecājoties par viņa ierašanos». Izskaidrošanās notika vientuļā gatvē. Marja Ņikitišna speciāli izsauca Veļčaņinovu, kas piedalījās kaut kādās rotaļās un bija jau sācis stipri garlaikoties, un atveda viņu uz šo gatvi, kur atstāja divatā ar Nadju. ,

— Esmu cieši pārliecinājusies, — bērdama vārdus kā pupas, viņa droši un ātri sāka tarkšķēt, — ka jūs nemaz neesat tāds Pāvela Pavloviča draugs, kā viņš izlielījies. Esmu apsvērusi, ka vienīgi jūs varat man izdarīt kādu ārkārtīgi svarīgu pakalpojumu; te ir viņa šodien pasniegtā draņķīgā aproce, — viņa izņēma no kabatiņas kārbiņu, — es jūs ļoti lūgšu nekavējoties atdot to viņam atpakaļ, tāpēc ka savā mūžā es pati vairs nekad un nekādā ziņā neuzsākšu valodas ar viņu. Varat to pateikt viņam manā vārdā un vēl piebilst, lai viņš turpmāk neuzdrošinās uzmākties man ar dāvanām. Pārējo gan jau es viņam darīšu zināmu ar citu personu vidutāj ību. Vai esat ar mieru sagādāt man prieku un izpildīt manu vēlēšanos?

— Ak, dieva dēļ, neprasiet to no manis! — Veļčaņi-novs, rokas noraidoši vēcinādams, gandrīz iekliedzās.

— Kā? Kāpēc to neprasīt no jums? — Nadja ārkārtīgi pabrīnījās par viņa atteikšanos un plati iepleta acis. Viss viņas iepriekš pārdomātais tonis vienā mirklī aprāvās, un viņa jau gandrīz raudāja. Veļčaņinovs iesmējās.

— Es nevis tāpēc, ka … es pat ļoti labprāt… bet man ar viņu savi rēķini.

— Es zināju, ka jūs viņam neesat nekāds draugs un ka viņš samelojis! — Nadja viņu dedzīgi un strauji pārtrauca. — Es nekad ar viņu neprecēšos, jums tas jāzina! Nekad! Es pat nesaprotu, kā viņš uzdrošinājies … Bet jums tomēr jānodod viņam šī riebīgā aproce, jo ko gan citu lai daru? Es katrā ziņā, katrā ziņā gribu, lai viņš jau šodien, šinī pašā dienā saņemtu to atpakaļ un norītu šo krupi. Bet, ja viņš paklačos tēvam, tad redzēs, ko par to dabūs.

No krūma pēkšņi un gluži negaidīti izlēca izspūrušais jaunais cilvēks ar zilām brillēm uz acīm.

— Jums vajag nodot aproci, — viņš neganti metās virsū Veļčaņinovam, — kaut vai tikai sievietes tiesību vārdā, ja vien jūs pats esat spējīgs šo jautājumu aptvert …

Bet viņš nepaguva nobeigt. Nadja ar visu spēku parāva viņu aiz piedurknes un atvilka nost no Veļčaņinova.

— Ak kungs, kāds jūs esat muļķis, Predposilov! — viņa iesaucās. — Ejiet prom! Ejiet prom, ejiet prom un neuzdrošinieties vairs slepus noklausīties citu sarunas, es jums pavēlēju stāvēt pa gabalu! — Viņa aiz dusmām cirta kājiņas pret zemi, un, kad jauneklis bija jau aizlīdis atpakaļ krūmos, viņa tomēr arvien vēl, it kā pašsavaldīšanos zaudējusi, soļoja uz priekšu un atpakaļ pa celiņu, acis zibinādama un plaukstas kopā spiezdama.

— Jūs nevarat iedomāties, cik viņi ir glupi! — Nadja pēkšņi apstājās Veļčaņinova priekšā. — Jums tagad nāk smiekli, bet kā lai jūtos es!

— Tas taču nav viņš, nav viņš? — veļčaņinovs smējās.

— Protams, nav viņš, kā gan jūs varējāt tā domāt! — Nadja pasmaidīja un nosarka. — Tas ir tikai viņa draugs. Bet, kādus draugus viņš izvēlas, to es nesaprotu. Viņi visi tur runā, ka šis esot «nākamais kustības vadītājs», bet es nekā nesaprotu . .. Aleksej Ivanovič, man nav pie kā griezties; sakiet galīgo vārdu: atdosiet vai ne?

— Nu labi, atdošu, dodiet šurp.

— Ak, cik jūs esat jauks, ak, cik jūs esat labs! — Nadja pēkšņi nopriecājās, sniegdama viņam kārbiņu.

— Par to es jums visu vakaru dziedāšu, jo jums jāzina, ka es ļoti labi dziedu, bet pirmīt sameloju, ka neciešu mūziku. Ak, ja jūs vēl kaut reizīti atbrauktu, kā es tad priecātos, es jums visu, visu izstāstītu un vēl daudz ko citu, tāpēc ka jūs esat tik labs, tik labs — kā — kā Katja!

Un tiešām, kad visi bija atgriezušies mājās dzert tēju, viņa tam nodziedāja divas romances gluži neizkoptā balsī, kas vēl tikai veidojās, bet bija diezgan patīkama un spēcīga. Kad visi nāca iekšā no dārza, Pāvels Pavlovičs jau cienīgi sēdēja kopā ar vecākiem pie tējas galda, uz kura jau kūpēja liels ģimenes patvāris un bija saliktas no iepriekšējām paaudzēm mantotas Sevras porcelāna tējas tases. Droši vien Pāvels Pavlovičs ar vecākiem apsprieda visai nopietnus jautājumus — jo parīt viņš brauca prom uz veseliem deviņiem mēnešiem. Uz ienācējiem no dārza un it īpaši uz Veļčaņinovu viņš pat nepaskatījās; bija arī redzams, ka viņš nav «klačojis» un ka pagaidām viss ir mierīgi.

Bet, kad Nadja sāka dziedāt, tūdaļ bija klāt arī viņš. Nadja tīšām neatbildēja ne uz vienu viņa tiešo jautājumu, bet tas Pāvelu Pavloviču nepavisam nesamulsināja un neizsita no sliedēm; viņš nostājās aiz viņas krēsla atzveltnes, un viss viņa izskats liecināja, ka šī ir viņa vieta un ka viņš to nevienam neatdos.

— Aleksejam īvanovičam jādzied, maman, aleksejs ivanovičs grib dziedāt! — iesaucās gandrīz visas meitenes, nostādamās tuvāk klavierēm, pie kurām pašpārliecināti sēdās Veļčaņinovs, gatavodamies pats sevi pavadīt. Pienāca klāt arī vecāki un Katerina Fedosejevna, kas bija sēdējusi kopā ar viņiem un lējusi tasēs tēju.

Veļčaņinovs izvēlējās kādu tagad gandrīz nevienam nepazīstamu Gļinkas romanci:

Kad līksmības brīdī balss tava skan

Un liegāko dziesmu dziedi tu man…

Viņš to nodziedāja, pievērsies vienīgi Nadjai, kas stāvēja viņam cieši līdzās, tuvāk par visiem. Daiļskanīgas balss viņam jau sen vairs nebija, bet no tā, kas bija atlicis, varēja spriest, ka savā laikā balss bijusi diezgan laba. Šo romanci Veļčaņinovam pirmoreiz bija gadījies dzirdēt priekš gadiem divdesmit, kad viņš vēl bija students, no paša Gļinkas kāda nelaiķa komponista drauga dzīvoklī literātu un mākslinieku viesībās, kurās piedalījās vienīgi vīrieši. Aizrāvies Gļinka nospēlēja un nodziedāja visus savus mīļākos skaņdarbus, starp tiem arī šo romanci. Arī viņam toreiz no labas balss gandrīz nekas nebija palicis pāri, bet Veļčaņinovs atcerējās, cik ārkārtīgu iespaidu viņš toreiz atstāja tieši ar šo romanci. Kaut kāds veikls salondziedonis nekad nebūtu panācis tādu efektu. Šajā romancē kaislības bangojums pieaug un pieņemas spēkā ar katru pantu, katru vārdu; tieši šā neparasti spēcīgā kaislības bangojuma dēļ vismazākais neīstums, vismazākais pārspīlējums un samākslotība — kas tik bieži paliek nepamanīti operā — te būtu sabojājuši un sagandējuši visu romances jēgu. Lai nodziedātu šo mazo, bet neparasto gabaliņu, katrā ziņā bija vajadzīga patiesība — tik tiešām katrā ziņā bija vajadzīga īsta un spēcīga iedvesma, īsta kaislība vai tās pilnīga poētiska izjūta. Citādi romance ne vien nepavisam nebūtu izdevusies, bet varēja pat likties aplama un gandrīz vai nekaunīga: nebija iespējams izrādīt tik spēcīgu, kaislīgu jūtu bangojumu, neizraisot riebumu; bet patiesība un vienkāršība glāba visu. veļčaņinovs atcerējās, ka šī romance arī viņam pašam kādreiz bija padevusies. Viņš gandrīz pilnīgi bija- apguvis Gļinkas dziedāšanas manieri; bet tagad jau kopš pirmās skaņas, kopš pirmā panta arī patiesa iedvesma pārņēma viņa sirdi un ietrīcējās balsī. Ar katru romances vārdu arvien spēcīgāk un drošāk lauzās uz āru un atklājās jūtas, beidzamajos pantos bija dzirdami kaisles saucieni, un, kad viņš, mirdzošām acīm pievērsies Nadjai, dziedāja romances pēdējos vārdus:

Tagad jau drošāk es veros tev acīs,

Spēka nav klausīties, vēlos tev sacīt,

Ka gribu tik skūpstīt un skūpstīt, un skūpstīti Gribu tik skūpstīt un skūpstīt, un skūpstīt! —

Nadja gandrīz izbailēs satrūkās, pat maķenīt atrāvās atpakaļ; sārtums iesitās viņai vaigos, Un tajā pašā mirklī Veļčaņinovam šķita, ka tāda kā atsaucība pavīd Nadjas kaunā tvīkstošajā un gandrīz nobiedētajā sejiņā. Sajūsma un reizē neizpratne bija lasāma arī visu klausītāju sejās; visām it kā šķita, ka tā dziedāt nedrīkst, ka tā dziedāt ir kauns; bet reizē ar to visas šīs sejiņas kvēloja un actiņas mirdzēja, it kā gaidot vēl kaut ko. Starp šīm sejām Veļčaņinovs sevišķi ievēroja Katerinas Fedosejev-nas seju, kas bija kļuvusi gandrīz skaista.

— Tā tik ir romance! — mazliet apjucis, nomurmināja vecais Zahļebiņins, — bet… vai nav par stipru? Jauki, bet stipri…

— Stipri… — atsaucās arī Zahļebiņina kundze, bet Pāvels Pavlovičs neļāva viņai nobeigt; viņš pēkšņi strauji paspēra soli uz priekšu un, it kā būtu jucis, aizmirsās pat tiktāl, ka pats satvēra Nadju aiz rokas un atvilka nost no Veļčaņinova, pielēca tam klāt un, šķobīdams trīcošās lūpas, apjucis vērās viņā.

— Uz īsu brītiņu, — viņš beidzot ar pūlēm izdvesa.

Veļčaņinovs skaidri redzēja, ka vēl viens brīdis — un

šis kungs var izdarīt kaut ko vēl desmitkārt nejēdzīgāku; viņš to mudīgi paņēma aiz rokas un, nelikdamies ne zinis par vispārējo izbrīnu, izveda uz verandas un pat paspēra ar viņu dažus soļus dārzā, kurā bija jau gandrīz pavisam satumsis.

— Vai jūs saprotat, ka jums uz vietas, tūliņ pat kopa ar mani jābrauc prom! — Pāvels Pavlovičs noteica.

— Nē, nesaprotu …

— Vai atceraties, — Pāvels Pavlovičs turpināja neprātīgā čukstā, — vai atceraties, ka jūs toreiz prasījāt no manis, lai es pasaku jums visu, visu vaļsirdīgi, «pašu pēdējo vārdu…», vai atceraties? Nu tad pienācis laiks pateikt šo vārdu … brauksim!

Veļčaņinovs padomāja, vēlreiz paskatījās uz Pāvelu Pavloviču un piekrita prombraukšanai.

Pēkšņais paziņojums par viņu aizbraukšanu briesmīgi satrauca vecākus un radīja sašutumu visās jaunavās.

— Būtu jel izdzēruši otru tasīti tējas … — Zahļebi-ņina kundze žēli novaidējās.

— Bet ko tad tu uztraucies? — vecais Zahļebiņins bargā un neapmierinātā tonī uzrunāja smīnošo un klusējošo Pāvelu Pavloviču.

— Pāvel Pavlovič, kāpēc jūs vedat prom Alekseju Ivanoviču? — jaunavas sāka žēli čivināt, reizē mezdamas uz viņu negantus skatienus. Bet Nadja paraudzījās uz Pāvelu Pavloviču tik nikni, ka viņš pat saviebās, tomēr — nepadevās.

— Tik tiešām, Pāvels Pavlovičs — paldies viņam — man atgādināja kādu ārkārtīgi svarīgu kārtojamu darīšanu, ko es varēju izlaist no acīm, — Veļčaņinovs smējās, spiezdams roku namatēvam, atvadīdamies no namamātes un meitenēm un visu priekšā it kā sevišķi paklanīdamies Katerinai Fedosejevnai, ko atkal visi ievēroja.

— Mēs jums pateicamies par apciemojumu un vienmēr būsim priecīgi par jūsu ierašanos, visi, — Zahļebiņins ar uzsvaru nobeidza.

— Ak, mēs esam tik priecīgi… — izjusti piebalsoja namamāte.

— Atbrauciet, Aleksej Ivanovič, atbrauciet! — no verandas atskanēja daudzas balsis, kad viņš ar Pāvelu Pavloviču bija jau iesēdies ratos; tikko bija sadzirdama viena balstiņa, kas novidžināja klusāk par citām: «Atbrauciet, mīļais, mīļais Aleksej Ivanovič!»

«To sacīja rudā!» Veļčaņinovs nodomāja.

XIII Kurā pusē vairāk

Viņš spēja gan padomāt par rudo meiteni, tomēr dusmas un nožēla jau sen māca viņa sirdi. Un arī visu šo dienu, kas likās tik jauki pavadīta, — grūtsirdība gandrīz ne uz mirkli nebija viņu atstājusi. Pirms romances dziedāšanas viņš vairs nezināja, kā lai no šis grūtsirdības tiek vaļā; varbūt tieši tādēļ viņš ari nodziedāja romanci ar tik lielu aizrautību.

«Un es varēju tā pazemoties… galīgi aizmirsties!» 1 viņš sāka sev pārmest, taču steigšus pārtrauca šīs domas, j Arī gaušanās viņam likās pazemojoša; daudz patīkamāk bija drīzāk noskaisties uz kādu.

— Muļ-ķis! — viņš nikni nočukstēja, pašķielējis uz ratos blakus sēdošo un apklusušo Pāvelu Pavloviču.

Pāvels Pavlovičs joprojām klusēja, varbūt koncentrē- | damies un gatavodamies atbildēt. Ar nepacietīgu žestu ] viņš lāgiem noņēma platmali un slaucīja pieri ar mutautiņu.

— Svīsti — Veļčaņinovs dusmojās.

Tikai reiz Pāvels Pavlovičs pajautāja kučierim:

— Būs negaiss vai nebūs?

— Un vēl kāds! Katrā ziņā būs! Visu dienu bija su-tīgs. — Tiešām, debesis kļuva tumšas, un tālumā sāka liesmot zibeņi. Pilsētā viņi iebrauca jau pusvienpadsmitos.

— Es taču pie jums, — Pāvels Pavlovičs aizrādīja Veļ-čaņinovam, kad viņi bija jau netālu no mājām.

— Saprotu; bet es jums daru zināmu, ka jūtos stipri nevesels …

— Nepalikšu ilgi, nepalikšu ilgi!

Kad abi gāja iekšā vārtos, Pāvels Pavlovičs uz bridi ietecēja sētnieces dzīvoklī pie Mavras.

— Kāpēc jūs tur gājāt iekšā? — Veļčaņinovs stingri noprasīja, kad tas bija viņu panācis un abi iegājuši dzīvoklī.

— Tāpat vien … ormanis …

— Dzert es jums nedošu!

Atbildes nebija. Veļčaņinovs aizdedzināja sveces, bet Pāvels Pavlovičs tūdaļ apsēdās atzveltnī. Veļčaņinovs, uzacis saraucis, nostājās viņa priekšā.

— Arī es jums esmu apsolījis pateikt savu «pēdējo» vārdu, — Veļčaņinovs iesāka, valdīdams dusmas, kas * lauzās uz āru, — un šis vārds ir šāds: pēc labākās sirdsapziņas uzskatu, ka visas darīšanas starp mums abpusēji ir nokārtotas, tā ka mums nav vairs pat par ko runāt, dzirdiet — ne par ko; un tāpēc vai nebūtu labāk, ja jūs tūliņ ietu prom, bet es aiz jums aizslēgtu durvis.

— Norēķināsimies, Aleksej Ivanovič! — Pāvels Pavlo-vičs noteica, ar tādu kā sevišķu lēnību skatīdamies viņam acis.

— No-rē-ķi-nā-simies? — Veļčaņinovs, bezgala pār-• leigts, atkārtoja. — Jūs pateicāt savādu vārdu! Par ko tad mēs lai «norēķinātos»? Ak tā! Vai tikai tas nav tas jūsu «pēdējais vārds», ko jūs man šodien solījāt… pateikt?

— Tieši tas.

— Mums vairs nav par ko norēķināties, mēs jau sen esam norēķinājušies! — Veļčaņinovs lepni atbildēja.

— Vai tiešām jūs tā domājat? — Pāvels Pavlovičs izjustā balsī noteica, rokas tā savādi savā priekšā salicis, pirkstus kopā savijis, turēdams tos pie krūtīm. Veļčaņinovs viņam neatbildēja un sāka soļot pa istabu. «Ļiza? Ļiza?» smeldza viņam sirdī.

— Bet tomēr, par ko tad jūs gribējāt norēķināties? — Veļčaņinovs, uzacis saraucis, pēc diezgan ilgas klusēšanas uzrunāja Pāvelu Pavloviču. Tas visu šo laiku bija ar acīm sekojis viņa soļošanai pa istabu, joprojām turēdams sev priekšā saliktās rokas.

— Nebrauciet vairs uz turieni, — viņš gandrīz nočukstēja lūdzošā balsī un pēkšņi piecēlās no krēsla.

— Kā? Tad jūs tikai par to? — Veļčaņinovs nikni iesmējās. — Jūs tomēr šodien likāt man visu dienu brīnīties! — viņš dzēlīgi iesāka, bet pēkšņi visa viņa seja pārvērtās. — Paklausieties, — viņš sacīja skumīgi un izjusti vaļsirdīgi, — es uzskatu, ka nekad un ne ar ko neesmu sevi pazemojis tā kā šodien — vispirms ar to, ka biju ar mieru braukt jums līdzi, un pēc tam ar to, kas notika tur . Tas bija tik sīkumaini, tik nožēlojami … es apgānīju sevi un izturējos nekrietni sapīdamies… un aizmirsdamies. Nu, bet ko nu par to! — viņš pēkšņi apķērās. — Paklausieties: jūs mani šorīt pārsteidzāt gluži negaidīti, kad biju sanervozējies un slims… bet nav vērts taisnoties! Uz turieni es vairs nebraukšu un varu jums apgalvot, ka man tur nav nekādu interešu, — viņš noteikti nobeidza.

— Vai tiešām, vai tiešām? — Pāvels Pavlovičs iesaucās. neslēpdams savu prieka pilno saviļņojumu. Veļčaņinovs nicīgi paskatījās uz viņu un sāka atkal soļot pa istabu.

— Jūs laikam esat nolēmis, lai tur vai kas, kļūt laimīgs? — viņš beidzot nenocietās nepiezīmējis.

— Jāf — klusu un naivi apstiprināja Pāvels Pavlovičs.

«Kas man no tā,» domāja Veļčaņinovs, «ka viņš iī nerrs un niknojas tikai aiz muļķības? Es tomēr nevaru viņu neienīst — kaut arī nebūtu vērts viņu nīst!»

— Es esmu «mūžīgais vīrs»! — Pāvels Pavlovičs ierunājās, pazemīgi un lēnīgi pasmīnēdams pats par sevi.

— Es šos vārdus sen jau esmu dzirdējis no jums, Aleksej Ivanovič, jau tad, kad dzīvojāt pie mums tur. Es toreiz, tajā gadā, iegaumēju daudzus jūsu izteicienus. Pagājuša ja reizē, kad jūs te teicāt «mūžīgais vīrs», es to arī sapratu.

Mavra ienāca ar šampanieša pudeli un divām glāzēm.

— Piedodiet, Aleksej Ivanovič, jūs zināt, ka bez tā es nevaru. Neuzskatiet to par nekautrību; uzlūkojiet mani kā svešu cilvēku, kas nav jūsu vērts.

— Jā… — Veļčaņinovs ar riebumu atļāva, — bet ticiet man, ka jūtos nevesels …

— Drīz, drīz, tūdaļ, īsu brītiņu! — Pāvels Pavlovičs sarosījās, — tikai vienu vienīgu glāzīti, tāpēc ka rīkle …

Viņš kāri un vienā paņēmienā izdzēra glāzi un apsēdās, bezmaz maigi skatīdamies uz Veļčaņinovu. Mavra aizgāja.

— Cik pretīgi! — Veļčaņinovs čukstēja.

— Vainojamas vienīgi draudzenes, — Pāvels Pavlovičs, pilnīgi atplaukdams, jestri noteica.

— Kā? Ko? Ak jā, jūs arvien vēl par to …

— Vienīgi draudzenes! Un turklāt viņa vēl tik jauna; aiz graciozitātes gražojas, jā gan. Tas ir pat ļoti jauki. Bet vēlāk — vēlāk, ziniet: kļūšu viņas vergs; kad redzēs, ka viņai izrāda cieņu, kad iedzīvosies sabiedrībā … viņa kļūs pavisam citāda.

«Aproce tomēr viņam jāatdod!» Mēteļa kabatā taustīdams kārbiņu, Veļčaņinovs sarauca pieri.

— Jūs nupat teicāt, ka esmu nolēmis būt laimīgs. Man jāprecas, Aleksej Ivanovič, — Pāvels Pavlovičs konfidenciāli un gandrīz aizkustinoši turpināja, — jo kas gan citādi ar mani notiks? Pats redzat, — viņš norādīja uz pudeli, — bet tā ir tikai simtā daļa — manu slikto īpašību. Es nevaru vairs dzīvot bez precēšanās un bez jaunas ticības; sākšu ticēt un atdzimšu.

— Bet kālab jūs to stāstāt man? — Veļčaņinovs gandrīz vai iespurdzās aiz smiekliem. Tas viss viņam likās pagalam nejēdzīgi.

— Un sakiet man beidzot, — viņš iesaucās, — kālab jūs mani vilkāt līdzi uz turieni? Kam es tur jums biju vajadzīgs?

— Lai pārbaudītu… — Pāvels Pavlovičs pēkšņi tā kā samulsa.

— Ko pārbaudītu?

— Efektu… Es, redziet, Aleksej Ivanovič, vēl tikai nedēļu … tur lūkojos (viņš mulsa arvien vairāk). Vakar sastapu jūs un nodomāju: «Es taču vēl nekad neesmu redzējis viņu, tā sakot, svešu cilvēku, tas ir, vīriešu sabiedrībā, nerēķinot mani…» Muļķīga doma, tagad pats to saprotu, bezjēdzīga. Pārāk daudz biju iedomājies — sava sliktā rakstura dēļ… — Viņš pēkšņi pacēla galvu un nosarka.

«Vai tiešām viņš runā tīru patiesību?» Veļčaņinovs nevarēja vien nobrīnīties.

— Nu, un tad? — viņš jautāja.

Pāvels Pavlovičs saldi un gandrīz vai viltīgi pasmaidīja.

— Viss izskaidrojams vienīgi ar brīnišķīgo bērnību. Vainojamas vienīgi draudzenes! Taču piedodiet man, Aleksej Ivanovič, manu muļķīgo šodienas izturēšanos pret jums; nekad vairs tā nedarīšu, un tas vairs nekad neatkārtosies.

— Un arī manis tur vairs nekad nebūs. — Veļčaņinovs pasmīnēja.

— Es pa daļai par to arī runāju.

Veļčaņinovs mazliet saviebās.

— Bet es taču neesmu vienīgais cilvēks pasaulē, — viņš īgni noteica.

Pāvels Pavlovičs atkal nosarka.

— Man ir skumīgi to dzirdēt, Aleksej Ivanovič, un, ticiet man, es tik ļoti cienu Nadeždu Fedosejevnu…

— Atvainojiet, atvainojiet, es ar to neko negribēju teikt — man tikai likās ma'zliet dīvaini, ka jūs esat pārāk augstu novērtējis manas spējas… un… un tik droši uz mani paļāvies …

— Tieši tāpēc arī paļāvos, ka tas notika pēc visa tā … kas jau bijis.

— Ja tā, tad iznāk, ka arī tagad jūs mani uzskatāt par ļoti krietnu cilvēku? — Veļčaņinovs pēkšņi apstājās. Citā reizē arī viņu pašu būtu pārņēmušas šausmas par sava negaidītā jautājuma naivitāti.

— Un vienmēr esmu uzskatījis. — Pāvels Pavlovičs nodūra acis.

— Nu jā, protams … es nerunāju par to, tas ir, ne tādā nozīmē, gribēju tikai teikt, ka par spīti visiem.. aizspriedumiem…

— Jā, arī par spīti aizspriedumiem.

— Bet kā bija tad, kad braucāt uz Pēterburgu? — Veļ-čaņinovs vairs nespēja noturēties, pats juzdams, cik pārmērīga ir viņa ziņkāre.

— Arī tad, kad braucu uz Pēterburgu, uzskatīju jūs par viskrietnāko cilvēku. Esmu vienmēr jūs cienījis, Aleksej Ivanovič. — Pāvels Pavlovičs pacēla acis un ar gaišu skatienu, nemaz vairs nemulsdams, uzlūkoja savu pretinieku. Veļčaņinovs piepeši nobijās: viņam neparko negribējās, lai kaut kas notiktu vai lai kaut kādā ziņā tiktu pārkāptas robežas, it īpaši tāpēc, ka pats bija Pāvelu Pavloviču izaicinājis.

— Es jūs mīlēju, Aleksej Ivanovič, — Pāvels Pavlovičs sacīja, it kā pēkšņi par kaut ko izšķīries, — arī visu to gadu T—ā mīlēju. Jūs to neievērojāt, — viņš turpināja mazliet trīcošā balsī, Veļčaņinovam par lielām izbailēm, — es biju pārāk niecīgs salīdzinājumā ar jums, lai jūs to ievērotu. Un varbūt arī nevajadzēja ievērot. Un visus šos deviņus gadus es jūs paturēju atmiņā, jo manā dzīvē nav bijis otra tāda gada kā tas. (Pāvela Pav-loviča acis tā neparasti iemirdzējās.) Es atcerējos daudzus jūsu vārdus un izteicienus, jūsu domas. Es jūs allaž atcerējos kā dedzīgu, krietnām jūtām apveltītu un izglītotu, augsti izglītotu un domājošu cilvēku. «Cildenas domas rodas ne tik daudz no diža prāta kā no cēlām jūtām,» — jūs pats to teicāt, varbūt esat aizmirsis, bet es iegaumēju. Es vienmēr esmu uzskatījis jūs par cilvēku ar cēlām jutām un tātad arī ticējis jums — par spīti visam. — Viņa zods pēkšņi sāka raustīties. Veļčaņinovs tiešām nobijās; šo negaidīto sarunas toni vajadzēja pār* traukt, lai tur vai kas.

— Pietiek,, lūdzu, Pāvel Pavlovič, — viņš nomurmināja, sarkdams un aiz nepacietības nervozēdams, — un kāpēc, kāpēc, — viņš pēkšņi iesaucās, — jūs piesienaties slimam, satrauktam cilvēkam, kas gandrīz jau murgo, un velkat viņu iekšā šajā tumsā… kad viss ir māns un ilūzija, un meli, un kauns, un nedabiskums, turklāt bez mēra — bet tas ir galvenais, tas ir vislielākais kauns, ka bez mēra! Un viss ir blēņas; mēs abi esam netikli, smirdoši, riebīgi cilvēki. Un, ja gribat, ja gribat, es jums tūliņ f)ierādīšu, ka jūs mani ne vien nemīlat, bet nīstat no visas sirds un ka jūs melojat, pats to nemaz neapzinādamies: jūs mani ņēmāt un aizvedāt uz turieni nepavisam ne tajā smieklīgajā nolūkā, lai pārbaudītu savu līgavu (kas gan kādreiz neienāk prātā!), bet gluži vienkārši — ieraudzījāt mani vakar un noskaitāties, un aizvedāt līdz, lai man parādītu un pateiktu: «Redzi, kāda viņa ir! Viņa būs mana; pamēģini nu tu tagad ko panākt!» Jūs metāt man izaicinājumu! Jūs varbūt pats to neapzinājāties, bet tā tas bija, tāpēc ka jūs to visu tā izjutāt… Bet bez naida tādu izaicinājumu mest nevar, tātad jūs mani ienīdāt! — To izkliegdams, viņš škraidīja pa istabu, un visvairāk viņu mocīja un aizvainoja pazemojoša apziņa, ka viņš pats nolaižas līdz Pāvela Pavloviča līmenim.

— Es gribēju ar jums salīgt mieru, Aleksej Ivano-vič! — viņš pēkšņi aši nočukstēja, un viņa zods atkal sāka raustīties. Negantas dusmas pārņoma Veļčaņinovu, it kā nekad un neviens vēl nebūtu viņu tik smagi apvainojis.

— Es jums vēlreiz saku, — viņš iebrēcās, — ka jūs esat. . . uzklupis slimam un nervozam cilvēkam, lai izvilinātu no viņa kādu neapdomātu, murgos izteiktu vārdu! Mēs. .. mēs taču esam cilvēki no dažādām pasaulēm, saprotiet jel to, un … un… mūs šķir kāds kaps! — viņš kā neprātā nočukstēja — un pēkšņi attapās …

— Bet kā jūs zināt, — Pāvela Pavloviča seja pēkšņi pārvērtās un nobālēja, — kā jūs zināt, ko nozīmē šis kapiņš te … man! — viņš iekliedzās, iedams klāt Veļ-čaņinovam un ar smieklīgu, bet šausmīgu žestu sizdams sev ar dūri pa krūtīm. — Es zinu to šejienes kapiņu, un mēs abi stāvam katrs savā kapa pusē, tiķai manā pusē ir vairāk nekā jūsējā… vairāk… — viņš čukstēja kā murgodams, joprojām sizdams sev pa krūtīm, — vairāk, vairāk, vairāk … — Piepeši neparasts durvju zvans piespieda abus atgūties. Zvanīja tik spēcīgi, ka šķita — kāds apņēmies ar vienu rāvienu noraut zvanu.

— Man tā nemēdz zvanīt, — Veļčaņinovs apjucis ierunājās.

— Bet man tak arī ne, — bikli nočukstēja Pāvels Pav-lovičs, kas arī bija atjēdzies un vienā mirklī pārvērties

par agrāko Pāvelu Pavloviču. Veļčaņinovs sarauca uzacis un gāja atvērt durvis.

— Veļčaņinova kungs, ja nemaldos? — priekšnamā atskanēja jauna, skaņa un neparasti pašpārliecināta balss.

— Ko jūs vēlaties?

— Man ir noteiktas ziņas, — turpināja skaņā balss,

— ka pašreiz pie jums atrodas kāds Trusockis. Man katrā ziņā ar viņu tūlīt jārunā. — Veļčaņinovam, protams, būtu bijis patīkami ar krietnu kājas spērienu tūliņ pat izlingot šo pašapzinīgo kungu uz kāpnēm. Bet viņš padomāja, pagāja sāņus un ielaida nācēju.

— Te ir Trusocka kungs, nāciet iekšā …

XIV Sašiņš un Nadiņa

Istabā ienāca ļoti jauns cilvēks, kuram varēja būt gadu deviņpadsmit, varbūt pat nedaudz mazāk, — tik jauneklīga izskatījās viņa skaistā, pašapzinīgi savilktā seja. Viņš bija diezgan labi ģērbies, vismaz viss viņam labi piestāvēja; augumā garāks par vidējo; melnie, biezie, pinkās savēlušies mati un lielās, drošās, tumšās acis viņa sejā sevišķi piesaistīja uzmanību. Tikai deguns bija mazliet par platu un uzrauts; nebijis šāds deguns, viņš būtu īsts skaistulis. Viņš ienāca pašapzinīgi.

— Man laikam ir — izdevība — runāt ar Trusocka kungu, — viņš nosvērti sacīja, ar īpašu patiku akcentēdams vārdu «izdevība», tas ir, ar to likdams saprast, ka nekādu godu un nekādu prieku saruna ar Trusocka kungu viņam nevar sagādāt.

Veļčaņinovs sāka saprast; liekas, arī Pāvels Pavlovičs jau kaut ko noģida. Viņa sejā izpaudās nemiers; bet viņš tomēr savaldījās.

— Man nav tas gods jūs pazīt, — viņš ar pašcieņu atbildēja, — tāpēc domāju, ka man ar jums nevar būt nekādu darīšanu.

— Jūs vispirms uzklausīsiet mani un tikai pēc tam izteiksiet savas domas, — jaunais cilvēks pašapzinīgi un. pamācoši noteica un, izņēmis bruņurupuča lorneti, kas tam karājās aukliņā, sāka aplūkot uz galda stāvošo šampanieša pudeli. Mierīgi pabeidzis pudeles apskati, viņš

salocīja lorneti un, atkal pievērsdamies Pāvelam Pavlo-viņam, sacīja:

— Aleksandrs Lobovs.

— Kas tas tāds Aleksandrs Lobovs ir?

— Tas esmu es. Neesat dzirdējis?

— Nē.

— Nu jā, kur nu jums to zināt. Esmu ieradies svarīgā lietā, kas īstenībā skar jūs; taču atļaujiet apsēsties, esmu piekusis …

— Sēstieties, — Veļčaņinovs uzaicināja — bet jaunais cilvēks bija jau paguvis apsēsties pirms uzaicinājuma. Lai gan Veļčaņinovam sāpes krūtīs pastiprinājās, viņā pamodās interese par šo mazo nekauņu. Jaunekļa glītajā, bērnišķīgajā un sārtajā sejiņā pavīdēja tāda kā attāla līdzība ar Nadju.

— Sēstieties arī jūs, — jauneklis uzaicināja Pāvelu Pavloviču, ar nevērīgu galvas mājienu norādīdams uz vietu sev iepretim.

— Nekas, pastāvēšu kājās.

— Nogursiet. Jūs, Veļčaņinova kungs, varētu arī neiet prom.

— Man arī nekur nav jāiet, es atrodos savā dzīvoklī.

— Kā gribat. Es, atzīstos, pat vēlos, lai jūs būtu klāt,

kad izskaidrošos ar šo kungu. Nadežda Fedosejevna man par jums izteicās diezgan glaimojoši.

— Uja! Kad tad viņa to paguva?

— Tūliņ pēc jūsu aizbraukšanas, es taču arī esmu no turienes. Ziniet ko, Trusocka kungs, — viņš pagriezās pret kājās stāvošo Pāvelu Pavloviču, — mēs, tas ir, es un Nadežda Fedosejevna, — viņš runāja caur zobiem, nevērīgi izlaidies atzveltnī, — sen jau mīlam viens otru un esam viens otram solījušies. Tagad jūs esat kļuvis mums par traucēkli; esmu ieradies, lai ieteiktu jums nestāties ceļā. Vai jums labpatiks piekrist manam priekšlikumam?

Pāvels Pavlovičs pat sagrīļojās; viņš nobālēja, bet viņa lūpās tūdaļ pavīdēja izmocīts, dzēlīgs smīns.

— Nē, nepavisam nelabpatiks, — viņš lakoniski atcirta.

— Ak tā! — jauneklis pagriezās atzveltnī, pārlicis vienu kāju pār otru.

— Pat nezinu, ar ko es runāju, — Pāvels Pavlovičs piebilda,— domāju arī, ka mums nemaz nav vērts turpināt.

To pateicis, viņš atzina par vajadzīgu apsēsties.

— Es teicu, ka nogursiet, — jauneklis nevērīgi pameta,

— man nupat bija izdevība darīt jums zināmu, ka mani sauc par Lobovu un ka es un Nadežda Fedosejevna esam viens otram solījušies, — tātad jūs nevarat teikt, kā to darījāt nupat, ka nezināt, ar ko runājat; nevarat arī domāt, ka mums nav vērts turpināt šo sarunu; nerunājot nemaz par mani, jautājums skar Nadeždu Fedosejevnu, kurai jūs tik nekaunīgi uzmācaties. Bet tas vien jau ir pietiekams iemesls izskaidroties …

Visu to viņš pateica caur zobiem kā švīts, tik tikko atzīdams par vajadzīgu izrunāt vārdus; pat atkal izņēma lorneti un, kamēr runāja, kādu brīdi uz kaut ko skatījās.

— Atļaujiet, jaunais cilvēk … — Pāvels Pavlovičs ēr-cīgi iesaucās, bet «jaunais cilvēks» tūdaļ atsēdināja viņu.

— Kurā katrā citā gadījumā es, protams, aizliegtu jums saukt mani par «jauno cilvēku», bet tagad jūs pats būsiet spiests atzīt, ka mana jaunība ir mana galvenā priekšrocība salīdzinājumā ar jums un ka jums pat ļoti būtu gribējies, piemēram, šodien, kad dāvājāt savu aproci, būt kaut mazdrusciņ jaunākam.

— Ak tu kurkulis! — Veļčaņinovs nočukstēja.

— Lai būtu kā būdams, cienījamais kungs, — Pāvels

Pavlovičs ar pašcieņu pārlaboja,-es tomēr neatzīstu

jūsu minētos iemeslus — nepieklājīgus un visai apšaubāmus iemeslus — par pietiekamiem, lai par tiem turpinātu debates. Redzu, ka jūsu argumenti ir bērnišķīgi un aplami; jau rīt es parunāšu ar ļoti cienījamo Fedoseju Semjonoviču, bet tagad lūdzu jūs atbrīvot mani no savas klātbūtnes.

— Vai jūs redzat, kāds ir šis cilvēks! — jauneklis tūdaļ iekliedzās, neizturēdams iesākto sarunas toni un strauji pievērsdamies Veļčaņinovam. — Nepietiek ar to, ka viņu no turienes dzen prom, rādot viņam mēli, — viņš vēl grib rit denuncēt mūs vecajam! Vai ar to jūs nepierādāt, stūrgalvīgais cilvēk, ka gribat iegūt meiteni ar varu, pirkt to no prātu izdzīvojušiem cilvēkiem, kuri sabiedriskā barbarisma dēļ saglabājuši varu pār viņu? Viņa taču, liekas, pietiekami skaidri parādījusi jums, ka nicina jūs; jums taču ir atdota atpakaļ jūsu nepieklājīgā šodienas dāvana, jūsu aproce? Ko tad vēl jūs gribat?

— Nekādu aproci neviens man nav devis atpakaļ, un tas ari nevar būt, — Pāvels Pavlovičs satrūkās.

— Kā nevar būt? Vai tad Veļčaņinova kungs jums

nenodeva?

«Ak, kaut velns tevi parautu!» Veļčaņinovs nodomāja.

— Man tiešām, — viņš, pieri raukdams, sacīja, — Na-dežda Fedosejevna šodien uzticēja nodot jums, Pāvel Pavlovič, šo kārbiņu. Es negribēju ņemt, bet viņa lūdza … te tā ir … man ļoti nepatīkami…

Viņš izņēma kārbiņu un samulsis nolika to sastingušā Pāvela Pavloviča priekšā.

— Kāpēc tad jūs to netikāt nodevis līdz šim? — jaunais cilvēks stingri noprasīja Veļčaņinovam.

— Gluži vienkārši nepaguvu. — Tas sarauca uzacis.

— Tas ir dīvaini.

— Ko-o-o?

— Vismaz dīvaini, jūs pats būsiet spiests tam piekrist. Es tomēr esmu ar mieru atzīt, ka šoreiz noticis pārpratums.

Veļčaņinovam briesmīgi gribējās tūliņ pat piecelties un sapluinīt puišeli aiz ausīm, bet viņš nespēja noturēties un pēkšņi iespurdzās aiz smiekliem; tūdaļ iesmējās arī pats zēns. Pavisam citādi jutās Pāvels Pavlovičs; ja Veļčaņinovs būtu varējis redzēt viņa briesmīgo, sev pievērsto skatienu, kamēr viņš, Veļčaņinovs, smējās par Lobovu, tad būtu sapratis, ka šis cilvēks pašreiz pārkāpj kādu liktenīgu robežu … Bet Veļčaņinovs, kaut arī šo skatienu neredzēja, tomēr saprata, ka Pāvels Pavlovičs jāatbalsta.

— Paklausieties, Lobova kungs, — viņš draudzīgā tonī iesāka, — neiztirzājot pārējos iemeslus, kuriem nevēlos pieskarties, es jums gribētu aizrādīt tikai to, ka Pāvels Pavlovičs, bildinot Nadeždu Fedosejevnu, pirmkārt, ir labi pazīstams šajā cienījamā ģimenē, otrkārt, viņam ir ļoti labs un solīds stāvoklis un, beidzot, nodrošināti materiālie apstākļi, tātad viņam, gluži dabiski, jābrīnās par tādu sāncensi kā jūs, kam varbūt ir arī daudzas krietnas īpašības, bet kas ir tik pārāk jauns — ka jūs nu viņš nekādi nevar uzskatīt par nopietni ņemamu sāncensi. . . un tādēļ Pāvelam Pavlovičam taisnība, kad viņš lūdz izbeigt šo sarunu.

— Ko tas nozīmē — «tik pārāk jauns»? Pagājis jau mēnesis, kopš man apritēja deviņpadsmit gadi. Pēc likuma es jau sen varu precēties. Ar to jums pateikts viss.

— Bet kurš tēvs riskēs izprecināt jums savu meitu tagad — kaut arī nākotnē jūs varbūt būsiet multimiljonārs vai kaut kāds tur cilvēces labdaris? Deviņpadsmitgadīgs cilvēks nevar atbildēt pat par sevi, bet jums ir dūša uzņemties uz savas sirdsapziņas vēl atbildību par cita cilvēka nākotni, pie tam šis cilvēks ir tāds pats bērns kā jūs! Tas taču arī nav visai krietni, kā jums šķiet? Es atļāvos izteikties tāpēc, ka jūs pats pirmīt griezāties pie manis kā pie starpnieka sarunā starp jums un Pāvelu Pavloviču.

— Ak jā, starp citu, viņu taču sauc par Pāvelu Pavloviču! — jauneklis izmeta. — Man nez kāpēc visu laiku šķita, ka par Vasiliju Petroviču! Ziniet ko, — viņš pievērsās Veļčaņinovam, — jūs mani nepavisam nepārsteidzāt; es zināju, ka jūs visi esat tādi! Dīvaini tomēr, ka man par jums stāstīja kā par cilvēku, kas esot pat zināmā mērā progresīvs. Bet tie gan ir nieki, galvenais tas, ka es nepavisam nerīkojos nekrietni, kā jūs atļāvāties izteikties, bet pat gluži otrādi, ko es ceru jums ieskaidrot: vispirms, mēs esam viens otram solījušies, un bez tam es viņai divu liecinieku klātbūtnē esmu devis goda vārdu, ka tajā gadījumā, ja viņa kādreiz iemīlēs kādu citu vai gluži vienkārši nožēlos, ka apprecējusies ar mani, un gribēs no manis šķirties, es viņai tūdaļ izsniegšu dokumentu, ka esmu pārkāpis laulību, un līdz ar to atbalstīšu, kur tas būs vajadzīgs, viņas šķiršanās lūgumu. Vēl vairāk: gadījumā ja es vēlāk gribētu ņemt savus vārdus atpakaļ un atteikties izsniegt šādu dokumentu, tad, lai viņu nodrošinātu, es mūsu kāzu dienā izrakstīšu viņai vekseli par simttūkstoš rubļiem, tā ka tad, ja es šādu dokumentu pretotos izsniegt, viņa tūliņ varētu nodot manu vekseli tiesā un saukt mani pie atbildības. Tādējādi viss būs nokārtots, un es neviena nākotni neapdraudēšu. Nu, tas vispirms.

— Varu saderēt, ka to izgudrojis tas — kā viņu sauc — Predposilovs? — Veļčaņinovs iesaucās.

— Hi, hi, hi! — Pāvels Pavlovičs dzēlīgi ieķiķinājās.

— Ko šis kungs ķiķina? Jūs uzminējāt — tā ir Pred-posilova ideja, un jums būs jāpiekrīt, ka veikli izdomāta. Nejēdzīgais likums tiek pilnīgi paralizēts. Protams, esmu nodomājis mīlēt Nadeždu Fedosejevnu vienmēr, bet viņa par to smejas pilnā balsī, — tomēr tas ir veikli izdomāts, un, jums būs jāpiekrīt, šāda rīcība atzīstama arī par tik krietnu, ka ne katrs būs ar mieru darīt tāpat.

— Manuprāt, tāda rīcība būtu ne vien nekrietna, bet pat riebīga.

Jaunais cilvēks paraustīja plecus.

— Un atkal jūs mani nepārsteidzat, — viņš sacīja pēc klusuma brīža, — par visu to es jau sen vairs nebrīnos. Predposilovs būtu pateicis jums acīs: visdabiskākos jautājumus jūs neizprotat tāpēc, ka jūsu parastākās jūtas un jēdzienus izkropļojis, vispirms, ilgais un aplamais dzīves veids un, otrkārt, ilgā dīkdienība. Mēs gan varbūt vēl nesaprotam viens otru; man taču par jums stāstīja labu … Bet gadu piecdesmit jums tomēr jau ir?

— Runājiet, lūdzu, lietišķi.

— Atvainojiet manu nesmalkjūtību un nedusmojieties, es to teicu bez nolūka. Turpinu: es nepavisam neesmu nākamais multimiljonārs, kā jums labpatika izteikties (kā gan tas jums varēja ienākt prātā!). Kā redzat, esmu tāds, kāds pašreiz esmu; toties par savu nākotni esmu pilnīgi pārliecināts. Nekāds varonis un labdaris nebūšu, bet sevi un sievu nodrošināšu. Protams, pašreiz man nekā nav, es pat esmu uzaudzis viņu ģimenē no pašas bērnības.

— Kā tā?

— Esmu Zahļebiņina sievas attāla radinieka dēls, un, kad mani vecāki nomira un atstāja mani, astoņgadīgu zēnu, vienu pašu, vecais pieņēma mani pie sevis un pēc tam nodeva ģimnāzijā. Tas cilvēks, ja gribat zināt, ir pat labsirdīgs …

— Es to zinu.

— Jā, bet viņam pārāk vecmodīgi uzskati. Labsirdīgs gan viņš ir. Tagad, protams, es jau sen esmu atbrīvojies no viņa aizbildniecības, jo gribu dzīvē pats pelnīt sev iztiku un paļauties vienīgi uz sevi.

— Un kad tad esat atbrīvojies? — Veļčaņinovs painteresējās.

— Būs jau kādi mēneši četri.

— A, tagad viss saprotams: bērnības draugi! Vai tad vieta jums ir?

— Jā, privātā iestādē, kāda notāra kantorī, par divdesmit pieciem rubļiem mēnesī. Protams, tas tikai pagaidām,

bet, kad es viņu tur bildināju, man nebija pat tā. Es toreiz strādāju uz dzelzceļa par desmit rubļiem, bet tas bija tikai pagaidām.

— Vai tad jūs esat pat lūdzis viņas roku?

— Lūdzis roku, kā pienākas, un jau sen, pirms nedēļām trim.

— Nu, un?

— Vecais sāka neganti smieties, taču pēc tam stipri noskaitās, bet Nadju ieslēdza augšējā pusstāvā. Taču viņa varonīgi izturēja. Visas šīs manas neveiksmes cēlonis patiesībā ir tas, ka vecajam jau agrāk bija zobs uz mani par to, ka pametu vietu departamentā, kur viņš mani bija iekārtojis darbā pirms četriem mēnešiem, kad vēl nestrādāju uz dzelzceļa. Viņš ir lāga večuks, es to vēlreiz atkārtoju, mājās vienkāršs un jautrs, bet, tiklīdz; ieiet departamentā, jūs pat iedomāties nevarat, kāds kļūst! Tur viņš ir tāds kā Jupiters! Es, gluži dabiski, darīju vecajam zināmu, ka viņa manieres man vairs nepatīk, bet galvenais iemesls bija galda priekšnieka palīgs: šis kungs bija sadomājis sūdzēties, ka es it kā esot bijis «rupjš» pret viņu, bet es pateicu vienīgi to, ka viņš ir neattīstīts. Pametu viņus visus un tagad strādāju pie notāra.

— Vai departamentā daudz pelnījāt?

— Biju ārštata darbinieks. Vecais deva man naudu arī uzturam, — es jums saku, viņš ir labsirdīgs; bet mēs tomēr nepiekāpsimies. Protams, ar divdesmit pieciem rubļiem nav nekāda nodrošinātā dzīve, bet es drīzumā ceru kļūt par līdzdalībnieku grāfa Zaviļeiska paputējušo muižu pārvaldīšanā, tad uzreiz saņemšu trīs tūkstošus; ja nekas neiznāks, iešu par advokātu. Tagad cilvēkus ar uguni meklē… Vai, kāds pērkons, būs negaiss, labi, ka paguvu ierasties vēl pirms negaisa, es taču no turienes nācu kājām, gandrīz visu ceļu skrēju.

— Bet, ja jau tā, tad atļaujiet vaicāt, kad jūs paguvāt aprunāties ar Nadeždu Fedosejevnu — ja turklāt jūs turpat nelaiž iekšā?

— Ak, var taču arī caur žogu! Vai rudo šodien ievērojāt? — viņš iesmējās. — Nu, viņa man piepalīdz un Marja Ņikitišna arī; tikai tā Marja Ņikitišna ii” čūskai Kāpēc viebjaties? Vai tik nebaidāties no pērkona?

— Nē, esmu nevesels, stipri nevesels, — Veļčaņinovs, tiešām mocīdamies ar pēkšņām sāpēm krūtīs, piecēlās no atzveltņa un mēģināja pastaigāt pa istabu.

— Ak, tad es jūs, protams, traucēju, — neraizējieties, es tūliņ! — un jauneklis uzlēca kājās.

— Nē, netraucējat, tas nekas, — Veļčaņinovs patēloja smalkjūtīgu namatēvu.

— Kā tad nekas, kad «Kobiļņikovam sāp vēders», — atceraties Ščedrinu? Vai jums patīk Ščedrins?

— Jā.

— Man arī. Nu, Vasilij … ak tā … Pāvel Pavlovič, beigsim! — viņš gandrīz smiedamies pievērsās Pāvelam Pavlovičam. — Lai jūs saprastu, formulēju jautājumu vēlreiz: vai esat ar mieru jau rīt manā klātbūtnē veco priekšā atteikties no visām savām pretenzijām uz Na-deždu Fedosejevnu?

— Nepavisam neesmu ar mieru, — arī Pāvels Pavlo-vičs piecēlās ar acīm redzamu nepacietību un niknumu,

— un turklāt es vēlreiz lūdzu likt mani mierā … tāpēc ka tā ir bērnišķība un muļķība.

— Pielūkojiet! — jauneklis ar augstprātīgu smaidu padraudēja viņam ar pirkstu, — nepārrēķinieties! Vai zināt, kādas var būt šādas pārrēķināšanās sekas? Bet es jūs brīdinu, ka pēc deviņiem mēnešiem, kad jūs tur būsiet jau iztērējies, nomocījies un pēc tam atgriezies šeit, jūs pats būsiet spiests atteikties no Nadeždas Fedosejev-nas, bet, ja neatteiksieties, — jo sliktāk jums; to jūs būsiet panācis! Man jums jāsaka jau iepriekš, ka jūs tagad izturaties kā suns uz siena kaudzes, — atvainojiet, tas ir tikai salīdzinājums, — ne sev, ne citiem. Aiz humānisma atkārtoju: padomājiet, piespiediet sevi kaut reizi mūžā jautājumu pamatīgi pārdomāt.

— Lūdzu jūs atbrīvot mani no morāles sprediķiem, — Pāvels Pavlovičs pārskaities iesaucās, — bet, kas attiecas uz jūsu nešpetnajiem mājieniem, tad jau rīt pat es speršu soļus, stingrus soļus!

— Nešpetnajiem mājieniem? Par ko jūs īsti runājat? Jūs pats esat nešpetns, ja jau tas jums prātā. Es tomēr esmu ar mieru pagaidīt līdz rītdienai, bet ja… Ak, atkal pērkons! Uz redzēšanos, ļoti priecājos, ka iepazināmies, — viņš pamāja*ar galvu Veļčaņinovam un izdrāzās ārā, acīm redzot, steigdamies nokļūt pie mērķa pirms negaisa un nesālīt.

XV Norēķinājušies

— Redzējāt? Redzējāt? — tiklīdz jauneklis bija izgājis ārā, Pāvels Pavlovičs pielēca klāt Veļčaņinovam.

— Jā, jums neveicas! — Veļčaņinovs nevilšus noteica. Viņš šos vārdus nebūtu sacījis, ja viņu nebūtu tik ļoti mocījušas un kaitinājušas pieaugošās sāpes krūtīs. Pāvels Pavlovičs satrūkās kā dzelts.

— Nu, bet jūs — tātad, mani žēlodams, nedevāt atpakaļ aproci, he?

— Nepaguvu …

— No sirds žēlodams, kā īsts draugs īstu draugu?

— Nu jā, pažēloju, — Veļčaņinovs saskaitās.

Viņš tomēr īsumā pastāstīja, kā šodien saņēmis aproci atpakaļ un kā Nadežda Fedosejevna gandrīz ar varu piespiedusi viņu apsolīt, ka nodos …

— Saprotiet taču, ka es neparko nebūtu ņēmis; jau tā tik daudz nepatikšanu!

— Aizrāvāties un uzņēmāties! — Pāvels Pavlovičs no-ķiķināja.

— Jūs izturaties muļķīgi; tomēr jums tas ir piedodams. Pats taču nupat dzirdējāt, ka galvenais šinī gadījumā neesmu es, bet citi?

— Tomēr aizrāvāties.

Pāvels Pavlovičs apsēdās un pielēja savu glāzi.

— Jūs domājat, ka es puišelim piekāpšos? Ragā es viņu saliekšu, jā gan! Rīt pat aizbraukšu un saliekšu. Es tos niķus no bērna galviņas izdzīšu.

Viņš gandrīz vienā paņēmienā izdzēra glāzi un ielēja vēl; vispār viņš sāka izturēties neparasti vaļīgi.

— Ko tu neteiksi, Nadiņa un Sašiņš, jauki bērniņi, — hi, hi, hi!

Viņš aiz dusmām neapjēdza, ko pats runā. Atkal no-grandīja spēcīgs pērkona spēriens; apžilbinoši nozibsnīja zibens, un lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem. Pāvels Pavlovičs piecēlās un aiztaisīja atvērto logu.

— Pirmīt viņš jums jautāja: «Vai tik nebīstaties no pērkona?» — hi, hi! Veļčaņinovs lai baidītos no pērkona! Kobiļņikovam — kā viņš to teica — Kobiļņiko-vam… Un par piecdesmit gadiem — ko? Atceraties? — Pāvels Pavlovičs dzēla.

— Jūs gan šeit esat sev atradis ērtu vietiņu, — Veļ-čaņinovs piezīmēja, aiz sāpēm tikko izrunādams vārdus, — es likšos gulēt… bet jūs … dariet, ko gribat.

— Tādā laikā pat suni nedzen ārā! — Pāvels Pavlovičs apvainojies pasteidzās atbildēt, tomēr viņš bija gandrīz priecīgs, ka radusies tiesība apvainoties.

— Nu jā, sēdiet, dzeriet… kaut vai palieciet pa nakti! — Veļčaņinovs novāvuļoja, izstiepās uz dīvāna un klusu ievaidējās.

— Palikt pa nakti? Bet vai jums — nebūs bail?

— Ko jūs teicāt? — Veļčaņinovs pēkšņi pacēla galvu.

— Neko, tāpat vien. Pagājušajā reizē jūs it kā nobijāties, vai arī man tikai tā likās …

— Jūs esat muļķis! — Veļčaņinovs neizturēja un nikni pagriezās pret sienu.

— Lai nu paliek, — Pāvels Pavlovičs atsaucās.

Slimnieks pēkšņi iemiga, kad bija kādu brītiņu gulējis. Viss šodienas nedabiskais sasprindzinājums, kas bija saistīts ar beidzamajā laikā stipri sagandēto veselību, pēkšņi atslāba, un viņš kļuva bezspēcīgs kā bērns. Bet sāpes tomēr ņēma virsroku un pieveica nogurumu un miegu; pēc stundas viņš pamodās un ar sāpēm piecēlās no dīvāna. Negaiss bija rimis; istaba bija piesmēķēta, pudele tukša, bet Pāvels Pavlovičs gulēja uz otra dīvāna. Gulēja knūpus, galvu uzlicis uz dīvāna spilvena, gulēja ar visām drēbēm un zābakiem. Viņa lornete, izslīdējusi no kabatas, aukliņā nokarājās gandrīz līdz grīdai. Platmale mētājās turpat līdzās uz grīdas. Veļčaņinovs nīgri paskatījās uz viņu un nesāka modināt. Čokurā savilcies, soļodams pa istabu, tāpēc ka gulēt vairs nebija iespējams, viņš vaidēja un domāja par savām sāpēm.

Šīs sāpes krūtīs viņu biedēja — un ne bez pamata. Šādas lēkmes viņam bija sākušās jau sen, bet atkārtojušās ļoti reti — pēc gada vai pēc diviem. Viņš zināja, ka tās ceļas no aknām. Sākumā kādā krūšu daļā, pakrūtē vai augstāk it kā koncentrējās truls, ne visai stiprs, bet ļoti nepatīkams iekšķīgs spiediens. Nepārtraukti pastiprinādamās un turpinādamās dažreiz pat desmit stundas no vietas, sāpes beidzot kļuva tik stipras un spiediens tik nepanesams, ka slimniekam sāka rēgoties nāve. Kad lēkme notika pirms* apmēram gada, viņš pēc desmit stundu ilgām un beidzot rimušām sāpēm bija kļuvis tik bezspēcīgs, ka, gultā gulēdams, tikko spēja pakustināt roku, un ārsts atļāva viņam kā zīdainim pa visu dienu izdzert dažas tējkarotes nestipras tējas un apēst kripatiņu buljonā izmērcētas maizes. Šīs sāpes radās dažādu nejaušību dēļ, bet vienmēr tad, kad nervi bija jau iepriekš sagandēti. Sāpes arī pārgāja dīvaini: dažreiz izdevās tās novērst pašā sākumā — pirmās pusstundas laikā ar vienkāršām sautējošām kompresēm, un viss uzreiz pārgāja; turpretī citreiz, kā beidzamajā lēkmē, nekas nelīdzēja un sāpes pārgāja tikai pēc vairākkārtējas un pastiprinātas vemjamo zāļu lietošanas. Ārsts vēlāk atzinās, ka bijis pārliecināts par saindēšanos. Tagad līdz rītam bija vēl tālu, naktī sūtīt pēc ārsta negribējās, un viņš ārstus arī necieta. Beidzot Veļčaņinovs neizturēja un sāka skaļi vaidēt. Vaidi uzmodināja Pāvelu Pavloviču; viņš piecēlās sēdus uz dīvāna un kādu laiku ar bailēm klausījās un neizpratnē ar acīm sekoja Veļčaņinovam, kas bezmaz skraidīja pa abām istabām. Arī izdzertā pudele, redzams, bija neparasti stipri iedarbojusies uz Pāvelu Pavloviču, un viņš ilgi nespēja aptvert, kas īsti notiek; beidzot saprata un metās klāt Veļčaņinovam; tas par atbildi viņam kaut ko novervelēja.

— Tas jums no aknām, es to zinu! — Pāvels Pavlovičs pēkšņi kļuva briesmīgi aktīvs. — Pjotram Kuzmičam Po-losuhinam mēdza būt gluži tāpat, no aknām. Vajadzētu likt sautējošas kompreses. Pjotrs Kuzmičs vienmēr ārstējās ar kompresēm… Citādi taču var nomirt! Es aiztecēšu pēc Mavras — ko?

— Nevajag, nevajag, — Veļčaņinovs īgni un noraidoši vicināja rokas, — neko nevajag.

Bet Pāvels Pavlovičs dievs vien zina kāpēc bija uztraucies līdz pēdējam, it kā būtu jāglābj viņa paša dēls. Viņš neklausījās Veļčaņinovā un neatlaidīgi pastāvēja uz to, ka vajadzīgas kompreses un bez tam jāizdzerot cita pēc citas divas trīs tasītes nestipras tējas — «taču tējai jābūt nevis tikai karstai, bet verdošai». Atļauju nenogaidījis, viņš tomēr aizsteidzās pēc Mavras, kopā ar viņu uzkūra uguni virtuvē, kas vienmēr stāvēja tukša, un uzlika patvāri; pa to laiku viņš bija paguvis arī noguldīt slimnieku, novilka viņam virsdrēbes, ietina* segā un apmēram divdesmit minūšu laikā uzvārīja tēju un sagatavoja pirmo kompresi.

— Šoreiz par kompresēm noderēs sasildīti, sakarsēti šķīvji, — viņš runāja gandrīz sajūsmīgi, likdams sakarsēto un salvetē ietīto šķīvi uz Veļčaņinova slimajām krūtīm, — citu komprešu nav, un paietu ilgs laiks, kamēr lās sadabūtu, bet šķīvji, goda vārds, būs vislabākais, esmu pats savām acīm un rokām pārbaudījis to pie Pjotra Kuz-miča. Citādi var taču nomirt. Dzeriet tēju lieliem malkiem — tas nekas, ka apdedzināsieties; dzīvība ir dārgāka … par gražošanos …

Viņš pavisam notramdīja samiegojušos Mavru; šķīvji tika mainīti ik pēc trim četrām minūtēm. Pēc trešā šķīvja un otrās verdošās tējas tases, ko Veļčaņinovs izdzēra vienā paņēmienā, viņš pēkšņi sajuta atvieglojumu.

— Ja jau esam sāpes apvaldījuši, tad, paldies dievam, tā ir laba zīme! — Pāvels Pavlovičs iesaucās un priecīgi aizsteidzās pēc jauna šķīvja un jaunas tējas.

— Kaut tikai izdotos pārvarēt sāpes! Kaut tikai mums izdotos piespiest sāpes atkāpties! — viņš ik brīdi atkārtoja.

Pēc pusstundas sāpes stipri samazinājās, bet slimnieks bija jau tik ļoti nomocīts, ka atteicās izturēt «vēl vienu šķīvīti», lai kā Pāvels Pavlovičs lūdzās. Acis Veļčaņino-vam vērās ciet aiz bezspēka.

— Gulēt, gulēt, — viņš atkārtoja vārgā balsī.

— Pareizi! — Pāvels Pavlovičs piekrita.

— Palieciet pa nakti šeit… Cik pulkstenis?

— Drīz būs divi, bez ceturkšņa.

— Palieciet te pa nakti.

— Palikšu, palikšu.

Pēc brīža slimnieks atkal pasauca Pāvelu Pavloviču.

— Jūs, jūs, — viņš nomurmināja, kad tas bija piesteidzies klāt un noliecies pār viņu, — jūs esat labāks par mani! Es saprotu visu, visu … pateicos.

— Guliet, guliet, — nočukstēja Pāvels Pavlovičs un mudīgi uz pirkstgaliem aiztipināja pie sava dīvāna.

Iemigdams slimnieks vēl dzirdēja, ka Pāvels Pavlovičs klusītiņām un uz ātru roku klāj sev guļas vietu, noģērbjas un beidzot, nodzēsis sveces un elpu aizturējis, lai nebūtu nekāda trokšņa, izstiepjas uz sava dīvāna.

Bez šaubām, Veļčaņinovs gulēja un iemiga ļoti drīz pēc tam, kad bija nopūstas sveces; vēlāk viņš to skaidri atcerējās. Bet visu laiku, kamēr bija aizmidzis, līdz pat tam brīdim, kad pamodās, viņš sapņoja, ka neguļ un it kā nekādi nevar iemigt, lai cik liels bija viņa bezspēks. Pēdīgi viņš sapņoja, ka sāk murgot nomodā un nekādi nespēj izgaiņāt ap viņu pulcējušos rēgus, lai gan skaidri apzinājās, ka tie ir tikai murgi, nevis īstenība. Visas vīzijas bija pazīstamas; viņa istaba šķita cilvēku pilna, bet durvis uz priekšnamu stāvēja vaļā; cilvēki bariem nāca iekšā un drūzmējās uz kāpnēm. Pie galda, kas bija novietots istabas vidū, sēdēja kāds cilvēks… gluži tāpat kā toreiz — pirms mēneša redzētajā tādā pašā sapnī. Tāpat kā toreiz, šis cilvēks sēdēja, ar elkoņiem atspiedies pret galdu, un negribēja runāt; taču šoreiz viņam galvā bija apaļa platmale ar krepu. «Kā? Vai tiešām arī toreiz tas bija Pāvels Pavlovičs?» Veļčaņinovs nodomāja, bet, ieskatījies klusējošā cilvēka sejā, pārliecinājās, ka tas ir pavisam kāds cits. «Kāpēc tad viņam ap platmali ir kreps?» Veļčaņinovs nevarēja saprast. Cilvēki, kas drūzmējās ap galdu, briesmīgi trokšņoja, tērgāja un klaigāja. Likās, šie cilvēki ir vēl niknāki uz Veļčaņinovu nekā toreiz tajā sapnī; tie draudēja viņam ar dūrēm un pilnā rīklē kaut ko kliedza, taču, ko īsti, — viņš nekādi nevarēja saprast. «Bet tie jau ir murgi, es tak to zinu!» viņš domāja, «zinu, ka nebiju varējis aizmigt un tagad esmu pamodies, tāpēc ka aiz grūtsirdības nevarēju gulēt …» Un tomēr cilvēki, viņu kliedzieni un žesti — viss bija tik spilgts, tik reāls, ka brīžiem uzmācās šaubas: «Vai patiesi tie ir murgi? Mans dievs, ko no manis grib šie cilvēki! Bet, ja tie nebūtu murgi, vai tad maz iespējams, ka tik skaļa kliegšana līdz šim vēl nebūtu uzmodinājusi Pāvelu Pavloviču? Viņš taču vēl guļ, rau, tur uz dīvāna!» Beidzot piepeši kaut kas notika, atkal tāpat kā toreiz tajā sapnī; visi metās ārā uz kāpnēm un pārlieku sadrūzmējās durvīs, tāpēc ka no kāpnēm istabā spiedās iekšā jauns cilvēku bars. Šie cilvēki kaut ko nesa līdzi, kaut ko lielu un smagu; bija dzirdams, cik smagi dun nesēju soļi kāpnēs un steidzīgi sasaucas viņu aizelsušās balsis. Istabā visi sāka kliegt: «Nes, nes!» — visu acis iegailējās un pievērsās Veļčaņinovam; visi draudēdami un triumfēdami rādīja viņam uz kāpnēm. Vairs nepavisam nešaubīdamies, ka tā ir īstenība, nevis murgi, viņš pacēlās uz pirkstgaliem, lai pāri cilvēku galvām drīzāk saskatītu — ko viņi tur nes? Sirds viņam dauzījās kā negudra, un pēkšņi — gluži tāpat kā toreiz tajā sapnī — atskanēja trīs ļoti spēcīgi zvani. Un atkal tie bija tik skaidri sadzirdami, tik reāli apjaušami zvani, ka, protams, tādus nevarēja dzirdēt tikai sapnī… Viņš iekliedzās un pamodās.

Bet nemetās, tāpat kā toreiz, pie durvīm. Vai viņa pirmo kustību vadīja kāda doma, un vai tajā acumirklī viņš vispār kaut ko domāja — taču kāds it kā pačukstēja viņam, kas jādara: viņš uztrūkās no dīvāna un uz priekšu izstieptām rokām, it kā aizstāvēdamies un atvairīdams uzbrukumu, metās taisni uz to pusi, kur gulēja Pāvels Pavlovičs. Viņa rokas uzreiz saskarās ar kādām citām, viņam jau pāri izstieptām rokām, un viņš tās stingri satvēra; tātad kāds bija jau noliecies stāvējis pie viņa dīvāna. Logu aizkari bija nolaisti, bet nebija pilnīgi tumšs, tāpēc ka no otras istabas, kur tādu aizkaru nebija, jau ieplūda vāja gaisma. Pēkšņi kaut kas briesmīgi sāpīgi iegriezās viņam kreisās rokas delnā un pirkstos, un viņš acumirklī saprata, ka saķēris naža vai bārdas naža asmeni un cieši to saspiedis … Tanī pašā brīdī kaut kas smagi un neskanīgi noplakšķēja uz grīdas.

Veļčaņinovs bija varbūt trīsreiz stiprāks par Pāvelu Pavloviču, taču viņu cīņa turpinājās ilgi, vismaz minūtes trīs. Veļčaņinovs drīz vien piespieda uzbrucēju pie grīdas un atlauza atpakaļ rokas, bet viņam nez kāpēc katrā ziņā iegribējās šīs atpakaļ atlauztās rokas sasiet. Ar savainoto kreiso roku turēdams ciet uzbrucēju, viņš ar labo sāka taustīt pēc loga aizkara auklas un ilgi nevarēja to atrast, līdz pēdīgi satvēra un norāva. Vēlāk viņš pats pabrīnījās par pārdabisko spēku, kāds bija vajadzīgs, lai to izdarītu. Visu šo triju minūšu laikā ne viens, ne otrs neizteica ne vārda: bija dzirdama vienīgi viņu smagā elpa un dobjā cīņas kņada. Pēdīgi, atliecis un sasējis Pāvelam Pavlovičam rokas uz muguras, Veļčaņinovs atstāja viņu uz grīdas, piecēlās, atvilka loga aizkaru un pacēla štoru. Tukšajā ielā bija jau gaišs. Atvēris logu, viņš kādu brīdi palika stāvam, dziļi ieelpodams svaigo gaisu. Bija jau mazliet pāri par četriem. Aiztaisījis logu, viņš nesteigdamies piegāja pie skapja, sameklēja tīru dVieli un cieši jo cieši aptina ar to kreiso roku, lai apturētu asiņošanu. Pie kājām uz paklāja viņš ieraudzīja atvāztu bārdas nazi; viņš to pacēla, salieca, ielika skujamo piederumu*kastītē, «ko no rīta bija aizmirsis uz mazā galdiņa pie paša dīvāna, uz kura gulēja Pāvels Pavlovičs, un ieslēdza kastīti rakstāmgalda atvilktnē.

Un tikai pēc tam, kad bija visu izdarījis, piegāja pie Pāvela Pavloviča un sāka to aplūkot.

Pa to laiku tas jau bija paguvis ar pūlēm piecelties no paklāja un apsēsties atzveltnī. Viņš bija neapģērbies, vienā veļā, pat basām kājām. Krekla mugurpuse un piedurknes bija notraipītas asinīm; taču tās nebija viņa asinis, bet gan no sagrieztās Veļčaņinova rokas. Protams, tas bija Pāvels Pavlovičs, bet, sastopot viņu nejauši, pirmajā brīdī varēja arī nepazīt — tik stipri pārvērtusies bija viņa seja. Uz muguras sasieto roku dēļ viņš sēdēja atzveltnī, neveikli izstiepies, ar pārvērstu, izmocītu seju, kas bija kļuvusi zaļa, un brīžiem trīcēja. Cieši, bet ar tādu kā tumšu, it kā visu vēl nesaprotošu skatienu viņš paraudzījās uz Veļčaņinovu. Piepeši truli pasmaidīja un, pamājis uz ūdens karafi, kas atradās uz galda, pusčukstus noteica:

— Ūdeni.

• Veļčaņinovs ielēja un sāka viņu dzirdīt. Pāvels Pavlovičs kāri pieplaka pie glāzes; pēc malkiem trim viņš pacēla galvu, ļoti cieši paskatījās sejā Veļčaņinovam, kas stāvēja viņa priekšā ar glāzi rokā, bet nekā neteica un sāka dzert atlikušo ūdeni. Padzēries viņš dziļi atvilka elpu. Veļčaņinovs paņēma savu spilvenu, paķēra līdzi virsdrēbes un devās uz otru istabu, ieslēdzis Pāvelu Pav-loviču pirmajā istabā.

Viņa pirmītējās sāpes bija pilnīgi pārgājušas, bet pēc tam, kad nesen uz acumirkli bija ārkārtīgi sasprindzinājis nez kā radušos spēkus, sajuta lielu vājumu. Viņš pamēģināja aptvert notikušo, bet domas vēl nesaistījās cita ar citu; trieciens bija bijis pārāk stiprs. Acis viņam te aizvērās, dažreiz pat uz minūtēm desmit, te pēkšņi viņš satrūkās, pamodās, atcerējās visu, cēla uz augšu sāpošo, asinīs mirkstošajā dvielī satīto roku un drudžaini pūlējās domāt. Skaidrs viņam bija tikai viens: ka Pāvels Pavlovičs tiešām gribējis viņu noslepkavot, bet ka varbūt vēl ceturtdaļstundu pirms tam pats nav zinājis, ka# slepkavos. Bārdas skujamo piederumu kastītei viņš varbūt tikai vakarvakarā bija pārlaidis paviršu skatienu, bet tā nebija ierosinājusi nekādu domu un bija palikusi tikai atmiņā. (Bet bārdas naži vienmēr atradās ieslēgti rakstāmgaldā, un tikai vakarrīt Veļčaņinovs bija tos izņēmis, lai noskūtu ataugušos sarus ap ūsām un vaigubārdu, ko dažreiz mēdza darīt.)

«Ja viņš jau sen būtu lolojis nodomu mani nogalināt, tad droši vien jau iepriekš būtu iegādājies dunci vai pistoli un nebūtu paļāvies uz maniem bārdas nažiem, kurus viņš līdz vakarvakaram nekad nebija pat redzējis,» Veļčaņinovs, starp citu, nodomāja.

Beidzot pulkstenis nosita seši no rīta. Veļčaņinovs pamodās, apģērbās un devās pie Pāvela Pavloviča. Slēgdams vaļā durvis, viņš nevarēja saprast, kādēļ ieslēdzis Pāvelu Pavloviču un kāpēc nav laidis to ārā tūliņ pēc notikušā. Viņam par brīnumu, ieslēgtais bija jau pilnīgi apģērbies; droši vien bija atradis kaut kādu iespēju atraisīt rokas. Viņš sēdēja atzveltnī, bet, tiklīdz ienāca Veļčaņinovs, tūliņ piecēlās. Platmali viņš jau turēja rokās. Viņa bažu pilnais, ašais skatiens it kā liecināja:

«Nesāc runāt, nav vērts sākt; nevajag runāt…»

— Ejiet! — Veļčaņinovs sacīja. — Ņemiet savu kārbiņu, — viņš piebilda nopakaļis.

Pāvels Pavlovičs, atrazdamies jau pie durvīm, griezās atpakaļ, paķēra no galda kārbiņu ar aproci, iebāza to kabatā un izgāja uz kāpnēm. Veļčaņinovs stāvēja durvīs, lai tās aiz Pāvela Pavloviča aizslēgtu. Viņu skatieni pēdējo reizi sastapās; Pāvels Pavlovičs pēkšņi apstājās, abi kādas sekundes piecas skatījās viens otram acīs — it kā svārstīdamies; beidzot Veļčaņinovs gurdi atmeta viņam ar roku.

— Nu, ejiet! — viņš pusbalsī noteica un aizslēdza durvis.

XVI Analīze

Veļčaņinovu pārņēma neparasta, varena prieka sajūta, kaut kas bija beidzies, atrisinājies; kaut kāda briesmīga grūtsirdība bija pārgājusi un pavisam izzudusi. Tā viņam likās. Tas bija turpinājies piecas nedēļas. Viņš cēla uz augšu roku, skatījās uz asinīm slacīto dvieli un murmināja pie sevis: «Jā, tagad nu gan viss pilnīgi beidzies!» Un visu šo rītu — pirmoreiz beidzamo triju nedēļu laikā — viņš gandrfz ne reizes neiedomājās par Ļizu, it kā asinis no sagrieztajiem pirkstiem varētu «izpirkt» pat šīs viņa skumjas.

Viņš skaidri apzinājās, ka izvairījies no lielām briesmām. «Šie cilvēki,» viņš domāja, «šie paši cilvēki, kas vēl pirms brīža nezina, vai viņi noslepkavos vai ne, — tiklīdz paņem nazi trīcošajās rokās un sajūt pirmās karstās asins lāses uz saviem pirkstiem, ne tikai noslepkavos — galvu nogriezīs «pavisam nost», kā izsakās katordznieki. Tā tas ir.»

Viņš nespēja palikt mājās un izgāja uz ielas, būdams pārliecināts, ka vajag tūliņ kaut ko izdarīt vai arī ka tūdaļ ar viņu kaut kas pats no sevis notiks; viņš staigāja pa ielām un gaidīja. Viņam briesmīgi sagribējās kādu sastapt, sākt ar kādu runāt, kaut vai ar pilnīgi nepazīstamu cilvēku, un tikai šī vēlēšanās beidzot uzvedināja viņu uz domām par _ārstu un par to, ka roku vajadzētu pārsiet, kā nākas. Ārsts, viņa kādreizējais paziņa, apskatījis ievainojumu, ziņkārīgi apjautājās: «Kā tas varēja notikt?» Veļčaņinovs atjokojās,skaļi smējās un tikko neizstāstīja visu, tomēr noturējās. Ārsts bija spiests pataustīt viņam pulsu un, dabūjis zināt par vakarnakts lēkmi, pierunāja viņu turpat uz vietas iedzert kādas nomierinošas zāles, kas gadījās pie rokas. Ārsts izkliedēja arī viņa bažas par iegriezumu. «Sevišķi ļaunu seku nevar būt.» Veļčaņinovs skaļi iesmējās un sāka ārstu pārliecināt, ka sekas, izrādās, jau bijušas lieliskas. Neatturama vēlēšanās izstāstīt visu viņam todien atkārtojās vēl pāris lāgu — vienreiz pat ar pilnīgi nepazīstamu cilvēku, ar kuru viņš pirmais iesāka sarunu konditorejā. Līdz tam viņš nebija varējis ciest sarunas ar nepazīstamiem cilvēkiem publiskās vietās.

Viņš iegriezās veikalos, nopirka laikrakstu, aizgāja pie sava drēbnieka un pasūtīja uzvalku. Iespēja apciemot Pogoreļcevus viņu joprojām neinteresēja, un viņš par tiem arī nedomāja, pat netaisījās braukt uz viņu vasarnīcu; viņš vēl arvien it kā kaut ko gaidīja tepat pilsētā. Pusdienas ēda ar baudu, parunājās ar viesmīli un pusdienojošo kaimiņu un izdzēra puspudeli vīna. Veļčaņinovs pat nedomāja par to, ka vakarvakara lēkme varētu atkārtoties; viņš bija pārliecināts, ka slimība pilnīgi pārgājusi tajā brīdī, kad viņš, tik lielā bezspēkā vakar iemidzis, pēc pusotrām stundām bija pielēcis kājās no guļasvietas un ar tādu spēku nosviedis uzbrucēju uz grīdas. Pret vakaru tomēr galva sāka reibt un brīžiem uznāca kaut kas līdzīgs vakarnakts sapņa murgiem. Viņš atgriezās mājās jau krēslā un, iegājis savā istabā, gandrīz nobijās no tās. Dzīvoklī viņu pārņēma baisa sajūta. Vairāk reižu viņš izgāja cauri istabām un iegriezās pat virtuvē, kur gandrīz nekad nemēdza iet. «Te viņi vakar sildīja šķīvjus,» viņš nodomāja. Durvis viņš cieši aizslēdza un agrāk nekā parasti aizdedza sveces. Slēgdams ciet durvis, viņš atcerējās, ka pirms pusstundas, iedams garām sētnieces dzīvoklim, bija izsaucis ārā Mavru un tai noprasījis: vai, viņam prom esot, nav iegriezies Pāvels Pavlovičs, — it kā tas tiešām būtu varējis nākt pie viņa.

Rūpīgi ieslēdzies, viņš atdarīja rakstāmgalda atvilktni, izņēma kastīti ar bārdas nažiem un atvāza «vakardienas» nazi, lai to aplūkotu. Uz baltā kaula spala bija palikuši tikko manāmi asins traipiņi. Viņš atlika bārdas nazi atpakaļ kastītē un atkal ieslēdza to rakstāmgalda atvilktnē. Viņam gribējās gulēt; juta, ka tūliņ vajag likties uz auss — «citādi rīt būs pilnīgi nelietojams». Rītdienu viņš nez kāpēc iedomājās kā liktenīgu un «izšķirīgu» dienu. Tomēr tās pašas domas, kas viņu visu dienu ne uz mirkli nebija atstājušas pat uz ielas, arī tagad bez mitas un neatvairāmi drūzmējās un izraisīja sāpes viņa slimajā galvā, un viņš visu laiku domāja un domāja, un vēl ilgi viņam neizdevās aizmigt.

«Ja jau esmu atzinis, ka viņš man uzbruka nejauši,» viņš neatlaidīgi lauzīja galvu, «tad vai šī doma kaut reizi bija ienākusi viņam prātā arī agrāk, kaut vai tikai kā dusmu brīdī radusies vēlēšanās?»

Viņa secinājums bija dīvains — ka «Pāvels Pavlovičs gribējis viņu nogalināt, bet slepkavības doma nākamajam slepkavam ne reizi nav ienākusi prātā». Citiem vārdiem izsakoties: «Pāvels Pavlovičs gribēja nogalināt, bet nezināja, ka grib to darīt. Te nav saskatāma jēga, bet tā tas ir,» Veļčaņinovs domāja. «Nevis vietu meklēt un nevis Bagautova dēļ viņš atbraucis šurp — kaut gan ir vietu meklēja, ir iegriezās pie Bagautova un pārskaitās, kad tas nomira; Bagautovu viņš nicināja kā nenozīmīgu knisli. Viņš brauca uz šejieni manis dēļ un kopā ar Ļizu …

Bet vai es pats gaidīju, ka viņš… mani noslepkavos?» Veļčaņinovs nosprieda, ka jā, ka gaidījis to kopš tā brīža, kad ieraudzīja viņu* karietē Bagautova bēru procesijā; «tad es it kā kaut ko sāku gaidīt… bet, protams, nevis to, protams, nevis to, ka griezīs man pušu rīkli! …»

«Un vai tiešām, vai tiešām tā bija patiesība,» viņš atkal iesaucās, pēkšņi paceldams galvu no spilvena un atvērdams acis, «ko šis… trakais sarunāja man vakar par savu mīlestību uz mani, kad viņam sāka raustīties zods un kad viņš sita ar dūri pa krūtīm?

Pilnīga patiesība!» viņš nosprieda, arvien vairāk iedziļinādamies apstākļos un tos analizēdams. «Šis T—as Kvazimodo bija pārāk liels muļķis un pārāk krietns cilvēks, lai varētu iemīlēt savas sievas mīļāko, pēc tam kad divdesmit gadu laikā viņš sievas rīcībā nekā aizdomīga nebija pamanījis! viņš cienīja mani deviņus gadus, ar godbijību atcerējās mani un iegaumēja manus «izteicienus», — ak kungs, bet man taču nebija ne jausmas. Vakar viņš nevarēja melot! Bet vai viņš mīlēja mani vakar, kad runāja par mīlēšanu un teica: «Norēķināsimies.» Jā, nīzdams mīlēja, tāda mīlestība ir visstiprākā.

Bet varēja taču būt, un tā tas droši vien bija, ka es T—ā atstāju uz viņu kolosālu iespaidu, tieši kolosālu un «patīkamu», un tikai ar tādu Šilleru Kvazimodo izskatā tas arī varēja notikt! Viņš mani uzskatīja par simtreiz labāku, tāpēc ka es viņam biju sagādājis pārāk lielu pārsteigumu viņa filozofiskajā vientulībā .. . Interesanti būtu zināt, tieši ar ko es viņu pārsteidzu. Patiesi, varbūt ar gluži jauniem cimdiem un prasmi tos valkāt. Kvazi-modiem patīk estētika, vai, kā patīk! Dažam labam krietnam cilvēkam, turklāt vēl no «mūžīgajiem vīriem», ar cimdiem pilnīgi pietiek. Pārējo viņi paši tūkstoškārt piedomās klāt un būs ar mieru jūsu dēļ pat kauties, ja jūs to gribēsiet. Un cik augstu viņš vērtē manas valdzinātā ja spējas! Varbūt tieši valdzinātāja spējas arī pārsteidza viņu visvairāk. Un viņa toreizējais izsauciens: «Ja jau arī šis, kam tad lai nu vēl tic!» Pēc tāda izsauciena cilvēks var kļūt par zvēru!

Hm! Viņš atbrauca šurp, lai «apkamptos ar mani un izraudātos», kā viņš pats nekrietnā kārtā izteicās, tas ir, brauca, lai mani noslepkavotu, bet domāja, ka brauc «apkampties un izraudāties». Viņš arī Ļizu atveda līdzi. Un kas varēja notikt? Ja es būtu izraudājies kopā ar viņu, viņš varbūt tiešām būtu man piedevis, jo viņam briesmīgi gribējās piedot… Jau pirmās sarunas laikā tas viss pārvērtās par piedzēruša cilvēka ākstīšanos, par karikatūru un pretīgu, bābisku gaušanos, ka viņam nodarīts pāri. (Pat ragus, pat ragus sev pie pieres ‘parādīja!) Tāpēc jau ari ieradās piedzēries, lai kaut vai ākstīdamies izkratītu sirdi; nedzēris viņš to nebūtu varējis izdarīt… Bet paākstīties viņam tomēr patika, vai, kā patika! Ak, cik priecīgs bija, kad piespieda mani saskūpstīties ar viņu! Bet toreiz viņš nezināja, ko darīs pēdīgi: apkampsies vai noslepkavos? Protams, iznāca, ka vislabāk ir kā viens, tā otrs, abi kopā. Visdabiskākais atrisinājums! — Jā, daba necieš kropļus un iznīcina tos ar «dabiskiem atrisinājumiem». Viskroplākais kroplis ir kroplis ar krietnām jūtām: es to zinu no paša pieredzes, Pāvel Pavlovič! Daba kroplim nav mīloša māte, bet pamāte. Daba rada kropli, taču nevis žēlo viņu, bet smagi soda — un pelnīti. Par apkampieniem un mīkstsirdīgas piedošanas asarām mūsu laikos dārgi jāsamaksā pat kārtīgiem cilvēkiem, kur nu vēl tādiem kā mēs ar jums, Pāvel Pavlovič!

Jā, viņš bija tik liels muļķis, ka veda mani arī pie līgavas. Ak kungs — līgava! Tikai tādam Kvazimodo varēja rasties doma par «atdzimšanu jaunai dzīvei» — ar Zahļebiņinas jaunkundzes nevainības palīdzību! Bet jūs neesat vainīgs, Pāvel Pavlovič, neesat vainīgs: jūs esat kroplis, un tāpēc visam, ko jūs darāt, jābūt kroplīgam — ir jūsu sapņiem, ir cerībām. Bet pat kroplim radās šaubas par savu loloto sapni, tāpēc arī bija vajadzīga godbijīgi cienītā Veļčaņinova autoritatīvā sankcija. Bija vajadzīga Veļčaņinova piekrišana, viņa apstiprinājums, ka sapnis ir nevis sapnis, bet ieāla īstenība. Viņš mani aizveda turp aiz godbijīgas cieņas pret mani un ticēdams manām krietnajām jūtām — varbūt ticēdams, ka mēs tur aiz kāda krūma apkampsimies un izraudāsimies netālu no nevainības. Jā, vajadzēja taču, katrā ziņā vajadzēja šim «mūžīgajam vīram» beidzot sodīt sevi par itin visu, un, lai sevi sodītu, viņš ķērās pie bārdas naža — tiesa, nejauši, tomēr ķērās! «Nazi tomēr ietrieca, tomēr beidzot ietrieca nazi gubernatora klātbūtnē!» Un, starp citu, vai viņam prātā bija tamlīdzīga doma jau tad, kad viņš man stāstīja atgadījumu ar līgavaiņa vedēju? Un vai tiešām viņam bija tāds nodoms tonakt, kad viņš cēlās no guļasvietas un stāvēja istabas vidū? Hm. Nē, toreiz viņš stāvēja pa jokam. viņš piecēlās sevis pēc, bet, kad ieraudzīja ka es no viņa nobīstos, neatbildēja man veselas desmit minūtes, tāpēc ka pārāk patīkama bija doma, ka es no viņa esmu nobijies. Toreiz, kad viņš tumsā stāvēja istabas vidū, viņam varbūt tiešām kaut kas pirmoreiz iešāvās prātā …

Un tomēr, nebūtu es vakar aizmirsis uz galda bārdas nažus, — varbūt nekas arī nebūtu noticis. Vai tiešām tā? Vai tiešām tā? Jo viņš taču pirms tam no manis vairījās, nenāca pie manis veselas divas nedēļas; viņš taču slēpās no manis, mani žēlodams! sākumā viņš tomēr bija izvēlējies Bagautovu, nevis mani! Viņš taču trūkās naktī augšā, lai sildītu šķīvjus, lolodams domu par diversiju — no naža līdz aizkustinājumam. Ir sevi, ir mani gribēja glābt — ar sildītiem šķīvjiem! …»

Vēl ilgi risināja tamlīdzīgas domas šī kādreizējā «augstākās sabiedrības» cilvēka slimā galva, netikdama ne pie kādas skaidrības, līdz beidzot Veļčaņinovs nomierinājās. Viņš pamodās otrā dienā ar tikpat slimu galvu, bet izjuzdams gluži jaunas un jau pilnīgi negaidītas šausmas.

Šīs jaunās šausmas radās no negrozāmas, pēkšņi nostiprinājušās pārliecības, ka viņš, Veļčaņinovs (augstākās sabiedrības cilvēks), jau šodien pats pēc savas gribas beidzot aizies pie Pāvela Pavloviča. Kāpēc? Kālab? — Viņš nekā nezināja un aiz riebuma arī negribēja zināt, bet zināja tikai to, ka nez kāpēc vilksies pie viņa.

Šis trakums — citādi viņš to nosaukt nevarēja — tomēr auga augumā, līdz beidzot ieguva, cik tas vispār iespējams, saprātīgu veidu, tā ka viņa nodomam radās diezgan pamatots iegansts: viņu vēl arvien vajāja iedoma, ka Pāvels Pavlovičs atgriezīsies savā numurā, cieši jo cieši ieslēgsies un — pakārsies, tāpat kā tas mantzinis, par kuru bija stāstījusi Marja Sisojevna. Šī vakarvakara iedoma viņā pamazām nobrieda par bezjēdzīgu, bet nesatricināmu pārliecību. «Kāpēc lai tas muļķis kārtos?» Veļčaņinovs ik brīdi pats sevi pārtrauca. Viņš atcerējās Ļizas kādreiz teiktos vārdus … «Bet, kas zina, es viņa vietā varbūt arī pakārtos …» viņš reiz bija nodomājis.

Beigu beigās viņš nevis gāja pusdienot, bet devās pie Pāvela Pavloviča. «Es tikai pajautāšu Marjai Siso-jevnai,» viņš nosprieda. Betf vēl nepaguvis iziet uz ielas, pēkšņi apstājās vārtos.

— Vai tiešām, vai tad tiešām, — viņš iesaucās, pietvīcis sarkans no kauna, — vai tiešām es velkos uz turieni, lai «apkamptos un izraudātos»? Vai tiešām pēc visa piedzīvotā kauna man trūkst vēl tikai šīs bezjēdzīgās nekrietnības!

Taču no «bezjēdzīgās nekrietnības» viņu paglāba visu kārtīgu un solīdu cilvēku likteņa labvēlība. Tiklīdz viņš bija izgājis uz ielas, ar viņu saskrējās krūtīs Aleksandrs Lobovs. Jauneklis bija aizelsies un uztraukts.

— Bet es eju pie jums! Jūsu draugs Pāvels Pavlovičs, ko jūs gan domājat!

— Pakāries? — Veļčaņinovs kā neprātā nomurmināja.

— Kas pakāries? Kāpēc? — Lobovs iepleta acis.

— Nekas … es tāpat vien, turpiniet!

— Pū, velns, cik jums tomēr smieklīgs domāšanas veids! Nepavisam nav pakāries. (Kāpēc viņam būtu jākaras?) Gluži otrādi — aizbraucis. Es nupat iesēdināju viņu vagonā un aizvadīju. Pū, kā viņš dzer, es jums teikšu! Mēs izdzērām trīs pudeles, Predposilovs arī bija,— bet kā viņš dzer, kā viņš dzer! Vagonā dziedāja dziesmas, jūs pieminēja, ar roku māja, lika nodot jums sveicienus. Bet vai viņš ir nelietis, kā jums šķiet — ko?

Jaunais cilvēks tiešām bija iereibis; to nepārprotami liecināja sasarkusī seja, spīdīgās acis un stīvā mēle. Veļ-čaņinovs sāka pilnā balsī smieties.

— Tātad pēdīgi tomēr sadzēruši tubrālības! Ha, ha! Apkampās un izraudājās! Ak jūs, Šilleri, dzejnieki!

— Nelamājieties, lūdzu. Ziniet, viņš tur pilnīgi atteicās. bija tur vakar un arī šodien bija. Briesmīgi sūdzējās. Nadju ieslēdza — tagad tup starpstāvā. Vaimanas, asaras, tomēr mēs nepiekāpsimies! Bet kā viņš dzer, es jums teikšu, kā viņš dzer! Un ziniet, kāds viņš movetons  tas ir, ne movetons, bet kā to saka? Un visu laiku pieminēja jūs, bet kāds te var būt salīdzinājums ar jums! Jūs taču esat kārtīgs cilvēks un kādreiz tiešām esat piederējis pie augstākās sabiedrības, tikai tagad esat spiests izvairīties — aiz nabadzības, vai… Velns parāvis, es_viņu lāgā neizpratu.

— A, tad viņš jums tādiem vārdiem stāstījis par mani?

— Kā tad, ka viņš, nedusmojieties. Būt pilsonim ir labāk nekā piederēt pie augstākās sabiedrības. Es to saku tāpēc, ka mūsu laikos Krievijā nevar zināt, kuru lai ciena. Jums būs jāpiekrīt, ka tā ir gadsimta ļaunākā slimība, kad nevar zināt, kuru lai ciena, — vai ne?

— Tiesa, tiesa, bet ko viņš saka?

— Viņš? Kas? Ak jā. Kāpēc viņš visu laiku teica: piec-

1 movetons (iianču. valodā — mauvaies ton) — neuzvedlgs cilvēks.

desmitgadīgais, bet savu mantu izšķiedušais vejčaņinovs. Kāpēc bet savu mantu izšķiedušais, nevis un savu mantu izšķiedušais! Smējās, tūkstoš reižu atkārtoja. Vagonā iekāpis, sāka dziedāt dziesmu un apraudājās — gluži vienkārši pretīgi; pat nožēlojami — kad dzērumā kļūst tāds. Ak, nevaru ciest muļķus! Sāka ubagiem naudu mētāt, lai aizlūdzot par mirušo Ļizavetu — kas tā tāda, viņa sieva, vai?

— Meita.

— Kas kaiš jūsu rokai?

— Sagriezu.

— Tas nekas, pāries. Ziniet, velns ar viņu, labi, ka aizbrauca, bet es varu saderēt, ka tur, kur viņš aizbrauks, tūliņ atkal apprecēsies, — vai ne?

— Bet ari jūs taču gribat precēties?

— Es? Tā ir cita lieta — tiešām, cik savādi jūs spriežat! Ja jau jums ir piecdesmit gadu, tad viņam droši vien sešdesmit; te vajadzīga loģika, cienījamais! Un ziniet, agrāk, jau stipri sen, es pēc pārliecības biju caurcaurēm slavofils, bet tagad mēs gaidām gaismu no rietumiem … Nu, uz redzēšanos, labi, ka saskrējos ar jums uz ielas; neiešu pie jums iekšā, i nelūdziet, nav vaļas!

Un viņš jau dzīrās drāzties prom.

— Ak, ko tad es, — jauneklis pēkšņi griezās atpakaļ, — viņš taču mani sūtīja pie jums ar vēstuli! Te tā

ir. Kāpēc neatnācāt pavadīt?

Veļčaņinovs atgriezās mājās un atplēsa viņam adresēto aploksni.

Aploksnē nevienas rindiņas nebija no Pāvela Pavlo-viča, toties atradās kāda cita vēstule. Veļčaņinovs pazina šo rokrakstu. Vēstule bija sena, papīrs laika gaitā nodzeltējis, tinte tagad jau izbalēju*. Vēstule bija rakstīta pirms gadiem desmit viņam uz Pēterburgu, divus mēnešus pēc tam, kad viņš bija aizbraucis no T-as. Bet šī vēstule viņam toreiz nebija nosūtīta; tās vietā viņš saņēma kādu citu; tas bija noprotams no nodzeltējušās vēstules satura. Šajā vēstulē Natalja Vasiļjevna, atvadīdamās no viņa uz mūžu — gluži tāpat kā toreiz saņemtajā vēstulē — un atzīdamās viņam, ka mīl citu, tomēr neslēpa savu grūtniecību. Gluži otrādi, viņam par mierinājumu solīja, ka atradīšot iespēju nodot viņam gaidāmo bērnu, apgalvoja, ka turpmāk viņiem būšot citi pienākumi, ka viņu draudzība tagad esot nostiprināta uz mūžu, — citiem vārdiem, loģikas bija maz, bet nolūks bija tas pats: lai liekot viņu mierā ar savu mīlestību. Viņa pat atļāva tam pēc gada atbraukt uz T-u, lai paskatītos uz bērnu. Dievs vien zina kāpēc viņa bija pārdomājusi un šīs vēstules vieta atrakstījusi citu.

Veļčaņinovs lasīdams bija bāls, bet iedomājās ar to, kā Pāvels Pavlovičs pirmoreiz lasīja šo vēstuli, ko bija atradis no senčiem mantotajā melnkoka lādītē ar per la mutra inkrustāciju.

«Droši vien arī viņš kļuva bāls kā līķis,» viņš nodomāja, nejauši ieraudzījis savu seju spogulī, «droši vien lasīja un vēra ciet acis un tad vēra tās atkal vaļā, cerēdams, ka vēstule pārvērtīsies par neaprakstītu baltu lapu. Droši vien reizes trīs atkārtoja šo eksperimentu …»

XVII Mūžīgais vīrs

Bija pagājuši gandrīz tieši divi gadi pēc aprakstītā notikuma. Mēs sastopam Veļčaņinova kungu skaista vasaras dienā kādas jaunatklātas dzelzceļa līnijas vilciena vagonā. Viņš brauca uz Odesu, lai izklaidēšanās noļuka tiktos ar kādu draugu, un reizē loloja citu — arī diezgan patīkamu nodomu: ar šā drauga palīdzību viņš cerēja satikt kādu ārkārtīgi interesantu sievieti, ar kuru viņš jau sen bija vēlējies iepazīties. Neielaižoties sīkumos, aprobežosimies tikai ar piezīmi, ka viņš šajos beidzamajos divos gados bija stipri pārvērties vai, pareizāk izsakoties, uzlabojis savu veselību. No kādreizējās hipohondrijas nebija vairs gandrīz ne vēsts. No dažādām «atmiņām» un uztraukumiem — slimības sekām, — kas viņu bija sākuši mocīt pirms diviem gadiem Pēterburgā sarežģītās prāvas laikā, — bija palicis pāri tikai tāds kā slepens kauns par savu kādreizējo mazdūšību. Zināmu gandarījumu viņam sagādāja pārliecība, ka tas vairs nekad nenotiks un ka to neviens un nekad nedabūs zināt. Tiesa, toreiz viņš pameta sabiedrību, sāka pat nevīžīgi ģērbties, kaut kur no visiem noslēpās — un, protams, visi to ievēroja. bet viņš tik drīz izlaboja savu kļūdu un parādījās sabiedrībā tik atplaucis un pašpārliecināts, ka «visi» tūdaļ piedeva viņam īslaicīgo atkrišanu; pat tie, ar kuriem viņš vairs nesasveicinājās, pirmie viņu atkal pazina un sniedza roku, turklāt bez jebkādiem apnicīgiem jautājumiem — it kā viņš visu laiku būtu bijis aizbraucis kaut kur tālu prom privātās darīšanās, gar kurām nevienam nav nekādas daļas, un tikai nupat atgriezies. Visu šo patīkamo un labvēlīgo pārmaiņu cēlonis, protams, bija vinnētā prāva. Veļčaņinovs saņēma pavisam sešdesmit-tūkstoš rubļu — protams, nelielu, bet viņam ļoti nozīmīgu summu; pirmkārt, viņš tūliņ atkal juta drošu pamatu zem kājām — tātad nomierinājās morālā ziņā; tagad viņš jau noteikti zināja, ka šo naudu vairs neizšķiedīs «kā muļķis» tā, kā bija izšķiedis savus pirmos divus kapitālus, un ka tagad viņam pietiks naudas visam mūžam. «Lai kā tur krakšķētu viņu sabiedriskā ēka un lai ko viņi tur bazūnētu,» viņš dažreiz domāja, ielūkodamies un ieklausīdamies visā tajā brīnumainajā un neticamajā, kas norisinājās ap viņu un visā Krievijā, «lai kā tur pārveidotos cilvēki un idejas, man tomēr vienmēr būs kaut vai šīs smalkās un garšīgās pusdienas, kuras es nupat taisos iebaudīt, un tātad esmu visam sagatavojies.» Šīs tīksmī-gās un pat saldkaislās domas pamazām paņēma viņu savā varā un pārveidoja viņu pat fiziskā ziņā, nerunājot nemaz par morālo labsajūtu: tagad viņš izskatījās pavisam cits cilvēks salīdzinājumā ar to «vārguli», kuru mēs aprakstījām pirms diviem gadiem un ar kuru jau sāka notikt visādi nelāgi numuri, viņš izskatījās jautrs, brašs, nosvērts … Pat savairojušās nejaukās krunciņas ap acīm un uz pieres bija gandrīz pilnīgi izlīdzinājušās; pat sejas krāsa bija pārvērtusies — kļuvusi baltāka, sārtāka. Pašreiz viņš sēdēja komfortablā kupejā pirmās klases vagonā, un prātā sāka rosīties tīkama doma: nākošajā stacijā ceļš sazarojās un jaunā līnija nogriezās pa labi. Ja uz laiciņu pamestu taisno ceļu un aizlaistu pa labi, tad ne tālāk kā pēc divām stacijām varētu apciemot vēl vienu pazīstamu dāmu, kas nupat bija atgriezusies no ārzemēm un pašreiz garlaikojās viņam patīkamā bet viņai visai neinteresantā apriņķa vientulībā; tātad radās iespēja pavadīt laiku tikpat interesanti kā Odesā, it īpaši tāpēc, ka arī tā nekur nepaliks … Bet viņš joprojāmr svārstījās un nevarēja izšķirties galīgi; viņš «gaidīja pamudinājumu». Pa to laiku tuvojās stacija; arī pamudinājums drīz vien radās.

Šajā stacijā vilciens stāvēja četrdesmit minūtes, un pasažierus uzaicināja ieturēt pusdienas. Pie pašas ieejas pirmās un otrās klases pasažieru zālē, kā tas parasti mēdz būt, sadrūzmējās daudz nepacietīgas un skubīgas publikas un — varbūt tas tā parasti mēdz būt — notika skandāls. Kāda ļoti glīta, bet ceļošanai pārāk lepni tērpusies dāma, kas bija izkāpusi no otrās klases vagona, abām rokām gandrīz vilkšus vilka sev līdzi ļoti jaunu un skaistu oficierīti, kurš rāvās no viņas vaļā. Jaunais ofi-cierītis bija stipri iereibis, bet dāma, pēc visām pazīmēm spriežot, gados vecāka radiniece, nelaida viņu no sevis prom, droši vien baidīdamās, ka viņš drāzīsies tieši pie bufetes ar dzērieniem. Pēc tam ar ulānu burzmā salēcās kāds tirgonītis, kas arī bija krietni dzīrojis un pazaudējis sajēgu. Šis tirgonītis bija iestrēdzis stacijā jau otro dienu, dažādu drauģeļu apstāts, dzēra un mētājās ar naudu, un nekādi netika uz vilcienu, lai brauktu tālāk. Izcēlās ķilda, oficieris kliedza, tirgonītis lamājās, dāma bija izmisusi un, vilkdama ulānu prom, palaikam iesaucās lūdzošā balsī: «Mitjeņka! Mitjeņka!» Tirgonītim tas likās pārāk skandalozi; tiesa, arī visi citi smējās, bet tirgonītis sašuta vairāk par to, ka tika pārkāptas, kā viņam nez kāpēc likās, tikumības normas.

— Vai tu re: «Mitjeņka!» — viņš pārmezdams noteica, atdarinādams smalko kundzītes balstiņu. — Pat no publikas vairs nekaunas!

Un, grīļodamies piegājis pie tuvākajā krēslā atšļukušās dāmas, kas bija paguvusi nosēdināt sev līdzās arī ulānu, nicinoši noskatīja abus un dziedošā balsī noteica:

— Ak tu padauza, jau pa gabalu redzams, ka padauza!

Dāma iespiedzās un žēli skatījās apkārt, gaidīdama glābiņu. Viņai bija ij kauns, ij bailes, turklāt vēl oficieris pietrūkās no krēsla un bļaudams metās virsū tirgonītim, taču ulānam paslīdēja kāja un viņš smagi atkrita atpakaļ uz krēsla. Smiekli visapkārt kļuva vēl skaļāki, bet palīdzēt neviens ij nedomāja; tomēr palīgs radās — Veļča-ņinovs: viņš pēkšņi sagrāba tirgonīti aiz apkakles un, apgriezis apkārt, atgrūda to soļus piecus no pārbiedētās sievietes. Ar to skandāls arī beidzās; tirgonīti stipri apmulsināja kā grūdiens, tā Veļčaņinova iespaidīgā āriene; draugi tūdaļ aizveda viņu prom. Lepni ģērbtā kunga cienīgā seja uzreiz ietekmēja arī smējējus: smiekli apklusa. Dāma sarkdama un gandrīz vai ar asarām acīs sāka apliecināt savu pateicību. Ulāns murkšķēja: «Patcos, patcos!» — un gribēja sniegt Veļčaņinovam roku, bet pārdomāja un ar visām kājām guļus izstiepās uz krēs-i liem.

— Mitjeņķa! — dāma pārmetoši ievaidējās, sasizdama rokas.

Veļčaņinovs bija apmierināts kā ar pašu notikumu, tā ar blakus apstākļiem. Dāma viņu ieinteresēja; tā bija, kā redzams, bagāta provinciete, kaut arī lepni, tomēr bezgaumīgi ģērbusies, ar mazliet smieklīgām manierēm, proti — viņā apvienojās viss, kas garantē panākumus galvaspilsētas frantam, kuram ir zināmi nolūki attiecībā uz sievieti. Aizsākās saruna; dāma dedzīgi stāstīja un sūrojās par savu vīru, kurš «pēkšņi kaut kur pazudis no vagona, un tūdaļ viss arī noticis, tāpēc ka viņš vienmēr, kad vajadzētu būt klāt, kaut kur pazūd …».

— Sevis pēc … — noburkšķēja ulāns.

— Ak, Mitjeņka! — dāma atkal sasita rokas.

«Nu gan vīrs dabūs!» Veļčaņinovs nodomāja.

— Kā sauc jūsu laulāto draugu? Iešu un sameklēšu viņu, — Veļčaņinovs piedāvājās.

— Pals Paličs, — atsaucās ulāns.

— Jūsu vīru sauc par Pāvelu Pavloviču? — Veļčaņinovs ziņkārīgi pavaicāja, un pēkšņi pazīstamā plikā galva parādījās starp viņu un dāmu. Vienā acumirklī viņš atcerējās Zahļebiņinu dārzu, nevainīgās rotaļas un apnicīgo pliko galvu, kas aizvien parādījās starp viņu un Nadeždu Fedosejevnu.

— Beidzot esat ieradies! — sieva histēriski iekliedzās.

Tas bija pats Pāvels Pavlovičs; ar izbrīnu un bailēm

viņš apjucis blenza uz Veļčaņinovu, it kā būtu ieraudzījis spoku. Viņa apstulbums bija tik liels, ka viņš labu laiku, acīm redzot, neko nesaprata no tā, ko viņam dusmīgi un ātri bēra apvainotā sieva. Beidzot viņš satrūkās un uzreiz apjauta visas savas šausmas: ir savu vainu, ir Mit-jeņķu, ir to, ka šis «msjē» — dāma nez kāpēc tā nosauca Veļčaņinovu — «bija mūsu sargeņģelis un glābējs, bet jūs — jūs vienmēr pazūdat, kad jums vajadzētu būt klāt…».

Veļčaņinovs pēkšņi sāka smieties.

— Mēs taču ar viņu esam draugi, bērnības draugi! — viņš iesaucās, pievērsies pārsteigtajai dāmai, ar labo roku familiāri un aizbildnieciski aptvēris nevarīgi smaidošā

Pāvela Pavloviča plecus. — Vai viņš jums nav stāstījis par Veļčaņinovu?

— Nē, nekad nav stāstījis, — sieva mazliet samulsa.

— Nu tad stādiet taču mani priekšā, neuzticīgais draugs, savai laulātajai draudzenei!

— Tas, Limpiņ, tiešām ir Veļčaņinova kungs, jā gan … — Pāvels Pavlovičs iesāka, bet sakaunējies aprāvās. Sieva pietvīka un nikni nozibsnīja uz viņu ar acīm, droši vien par «Limpiņu».

— Un iedomājieties, pat nepaziņoja, ka precas, arī uz kāzām neielūdza, bet jūs, Olimpiada …

— Semjonovna, — Pāvels Pavlovičs pasteidzās pateikt.

— Semjonovna! — pēkšņi atsaucās, likās, jau aizmigušais ulāns.

— Piedodiet viņam, Olimpiada Semjonovna, manis dēļ, sakarā ar draugu sastapšanos. Viņš ir labs vīrs!

Un Veļčaņinovs draudzīgi uzsita Pāvelam Pavlovičam uz pleca.

— Es, sirsniņ, es tikai uz brītiņu … biju atpalicis … — Pāvels Pavlovičs sāka taisnoties.

— Un pametāt sievu kaunā! — Limpiņa tūliņ turpināja. — Kad esat vajadzīgs, jūsu nav, bet, kur nevajag, — jūs esat klāt.

— Kur nevajag … klāt, kur nevajag … kur nevajag … — ulāns piebalsoja.

Limpiņa aiz uztraukuma palika gandrīz vai bez elpas, viņa arī pati saprata, ka Veļčaņinova klātbūtnē nav labi tā runāt, un sarka, bet nespēja savaldīties.

'— Kur nevajag, tur jūs esat pārāk uzmanīgs, pārāk uzmanīgs, — viņai paspruka.

— Pagultē … mīļākos meklē … pagultē — kur nevajag … kur nevajag … — pēkšņi arī Mitjeņķa briesmīgi iekarsa.

Mit jeņķu vairs nevarēja apturēt. Viss tomēr beidzās laimīgi; sekoja iepazīšanās pēc visiem noteikumiem. Pāvelu Pavloviču aizsūtīja pēc kafijas un buljona. Olimpiada Semjonovna paskaidroja Veļčaņinovam, ka viņi tagad braucot no O., kur strādājot viņas vīrs, uz diviem mēnešiem uz viņu sādžu, ka tas neesot tālu, no šīs stacijas tikai četrdesmit*verstu, ka viņiem tur esot ļoti jauka māja un dārzs, ka pie viņiem atbraukšot viesi, ka viņiem esot arī kaimiņi un, ja Aleksejs Ivanovičs būtu tik laipns un gribētu viņus apciemot «lauku vientulībā», tad viņa to uzņemtu kā sargeņģeli, jo viņa bez šausmām nevarot nemaz iedomāties, kas būtu noticis, ja … un tā tālāk, un tā tālāk, — vārdu sakot, «kā sargeņģeli» ..

— Un glābēju, un glābēju, — dedzīgi uzsvēra ulāns.

Veļčaņinovs laipni pateicās un atbildēja, ka viņš esot ar mieru, ka esot pilnīgi brīvs cilvēks un ka Olimpiadas Semjonovnas ielūgums viņam esot vairāk nekā glaimojošs. Pēc tam viņš aizsāka jautru sarunu, kurā veikli iestarpināja divus vai trīs komplimentus. Limpiņa aiz prieka nosarka un, tiklīdz bija atgriezies Pāvels Pavlovičs, sajūsmināta paziņoja viņam: Aleksejs Ivanovičs bijis tik laipns, ka pieņēmis viņas ielūgumu paciemoties viņu sādžā veselu mēnesi un apsolījies atbraukt pēc nedēļas. Pāvels Pavlovičs apjucis pasmaidīja un nekā neatbildēja. Sakarā ar šādu vīra izturēšanos Olimpiada Sem-jonovna paraustīja plecus un pacēla acis pret debesīm. Beidzot viņi šķīrās: vēlreiz pateikšanās, atkal «sargeņģelis», atkal «Mitjeņka», — un pēdīgi Pāvels Pavlovičs aizveda sievu un ulānu uz vagonu. Veļčaņinovs aizsmēķēja cigāru un sāka staigāt pa stacijas peronu; viņš zināja, ka Pāvels Pavlovičs tūliņ atkal steigsies pie viņa, lai parunātos līdz zvanam. Tā arī notika. Pāvels Pavlovičs drīz vien nostājās viņa priekšā ar bažu pilnu jautājumu acīs un visā sejā. Veļčaņinovs iesmējās, «draudzīgi» paņēma viņu aiz elkoņa un, pievilcis pie tuvējā sola, apsēdās un nosēdināja viņu sev līdzās. Pats viņš klusēja; viņam gribējās, lai Pāvels Pavlovičs sāk runāt pirmais.

— Tātad jūs brauksiet pie mums? — tas nopurpināja, pilnīgi vaļsirdīgi iesākdams sarunu.

— Es jau tā domāju! Nepavisam neesat pārvērties! — Veļčaņinovs iesmējās. — Nu, vai tad tiešām jūs, — viņš tam alkal uzsita uz pleca, — vai tad patiesi jūs kaut uz mirkli varējāt pa īstam nodomāt, ka es tiešām braukšu pie jums ciemos, turklāt vēl uz mēnesi — ha, ha!

Pāvels Pavlovičs pat salēcās.

— Tātad jūs — nebrauksiet pie mums! — viņš iesaucās, nemaz neslēpdams savu prieku.

— Nebraukšu, nebraukšu! — Veļčaņinovs pašapmierināti smējās. Viņš gan arī pats nesaprata, kāpēc viņam uzreiz tik ļoti nāk smiekli, bet, jo tālāk, jo gardāk viņam gribējās smieties.

— Vai tiešām… vai tiešām jūs to sakāt no tiesas? —-Un, to pateicis, Pāvels Pavlovičs satrauktās gaidās pat pielēca kājās.

— Es tak teicu, ka nebraukšu, — esat gan jūs ērmots cilvēks!

— Kā tad lai es … ja jau tā, kā tad lai es to pasaku Olimpiadai Semjonovnai, kad jūs pēc nedēļas neieradīsieties, bet viņa gaidīs?

— Tad ta problēma! Sakiet, ka esmu pārlauzis kāju vai ko tamlīdzīgu!

— Neticēs, — Pāvels Pavlovičs novilka žēlabainā balsī.

— Un jūs dabūsiet sutu? — Veļčaņinovs joprojām smējās. — Bet es redzu, mans nabaga draugs, ka jūs tomēr trīcat savas daiļās laulātās draudzenes priekšā — ko?

Pāvels Pavlovičs pamēģināja pasmaidīt, bet smaids neizdevās. Tas, ka Veļčaņinovs atteicās braukt pie viņa, protams, bija labi, bet, ka viņš tik familiāri runā par sievu, — tas jau bija slikti. Pāvels Pavlovičs saviebās; Veļčaņinovs to pamanīja. Pa tam nozvanīja jau otrais zvans; iztālēm — no vagona atskanēja smalka balstiņa, kas nobažījusies sauca Pāvelu Pavloviču. Tas sadīgājās uz vietas, tomēr nesteidzās sekot aicinājumam, acīm redzot, vēl kaut ko gaidīdams no Veļčaņinova — protams, atkārtotu apliecinājumu, ka nebrauks pie viņiem.

— Kāds ir jūsu laulātās draudzenes agrākais uzvārds? — Veļčaņinovs painteresējās, it kā nemanīdams Pāvela Pav-loviča nepacietību.

— Atņēmu mūsu prāvestam, — tas atbildēja, mulsi skatīdamies uz vagoniem un klausīdamies, vai viņu nesauc.

— Ā, saprotu, skaistuma dēļ.

Pāvels Pavlovičs atkal saviebās.

— Bet kas tas Mitjeņķa jums ir?

— Tas ir kāds mūsu, tas ir — mans attāls radinieks, manas nelaiķes māsīcas dēls Golubčikovs, par pārkāpumiem tika degradēts par kareivi, bet tagad atkal paaugstināts par oficieri; mēs tad nu viņu apgādājām ar visu nepieciešamo. Nelaimīgs jauns cilvēks …

«Tā, tā, viss kārtībā; situācija skaidra!» Veļčaņinovs nodomāja.

— Pāvel Pavlovič! — atkal atskanēja tāls sauciens no vagona, šoreiz jau ar pārāk īgnu pieskaņu.

— Pal Palič! — nosēcās kāda cita — aizsmakusi balss.

Pāvels Pavlovičs atkal sāka dīgāties un rauties vaļā, bet Veļčaņinovs stingri saņēma viņu aiz elkoņa un noturēja.

— Vai gribat, lai es tūliņ eju un izstāstu jūsu laulātajai draudzenei, ka jūs mani gribējāt noslepkavot — ko?

— Ko jūs runājat, ko jūs runājat! — Pāvels Pavlovičs briesmīgi nobijās. — Pasarg dievs!

— Pāvel Pavlovič! Pāvel Pavlovič! — atkal atskanēja balsis.

— Nu, ejiet vien! — Veļčaņinovs, joprojām labsirdīgi smiedamies, beidzot palaida viņu vaļā.

— Tātad nebrauksiet pie mums? — Pāvels Pavlovičs gandrīz vai izmisīgi pēdējo reizi čukstēja un viņa priekšā pat rokas salika ar plaukstām kopā, tāpat kā kādreiz senāk.

— Es tak zvēru jums, ka nebraukšu! Steidzieties, ka nenotiek kāda nelaime!

Un viņš ar platu žestu sniedza tam roku — pasniedza un satrūkās: Pāvels Pavlovičs roku nepaspieda, pat atrāva savējo atpakaļ.

Atskanēja trešais zvans.

Vienā mirklī ar abiem notika kaut kas savāds: abi it kā pārvērtās. Veļčaņinovā, kas vēl pirms brīža bija gardi smējies, kaut kas it kā notrīcēja un pēkšņi pārtrūka. Viņš pārskaities stingri saķēra Pāvelu Pavloviču aiz pleca.

— Ja jau es — es sniedzu jums šo roku, — viņš tam parādīja kreisās rokas delnu, kur bija palikusi skaidri redzama prāva griezuma rēta, — tad jūs nu gan varējāt to paspiest! — viņš nočukstēja trīcošām un nobālējušām lūpām.

Arī Pāvels Pavlovičs kļuva bāls, un arī viņam notrīcēja lūpas. Pēkšņi pār viņa seju pārskrēja tādas kā konvulsijas …

— Bet Ļiza? — viņš nomurmināja ātrā čukstā, un pēkšņi viņam noraustījās lūpas, vaigi un zods un no acīm sāka plūst asaras.

— Pāvel Pavlovič! Pāvel Pavlovič! — no vagona bļāva

tā, it kā tur kādu zūmētu nost, un pēkšņi atskanēja svilpiens.

Pāvels Pavlovičs attapās, sasita rokas un pa galvu pa kaklu metās skriet; vilciens jau bija sācis kustēties, bet viņš paguva pieķerties un tomēr ielēkt ejošajā vagonā. Veļčaņinovs palika stacijā un tikai pievakarē devās ceļā, sagaidījis jaunu vilcienu, kas gāja tajā paši virzienā. Pa labi — pie apriņķa paziņas — viņš neaizbrauca, bija pārāk nelāgā omā. Un cik rūgti to vēlāk nožēloja!

MŪŽĪGAIS VĪRS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Заря» 1870. gadā, janvārī — I—IX nodaļa, februārī — X—XVII nodaļa.

1871. gadā iznāca atsevišķs izdevums, kurā autors bija izdarījis nelielus stilistiskus labojumus.

1869. gada sākumā Dostojevskis ar N. N. Strahova starpniecību saņēma uzaicinājumu darboties līdzi jaunā slavofilu virziena žurnālā «Заря». 1869. gada februārī viņš žurnāla «Заря» izdevējam Kašpirevam apsolīja stāstu, kuru sāka rakstīt 1869. gada augustā. Par to, kā veicās «Mūžīgā vīra» rakstīšana, Dostojevskis stāsta vēstulēs A. N. Maikovam: 27. oktobrī «divas trešdaļas stāsta jau uzrakstītas un galīgi pārrakstītas» («Письма», т. 2, c. 222), pie tam tā kopīgais apjoms paredzams 6— 7 iespiedloksnes, nevis 3,5, kā Dostojevskis bija domājis darba sākumā.

23. novembrī stāsts «Mūžīgais vīrs» bija jau pabeigts, bet 4. decembrī nosūtīts redakcijai. Galīgie apmēri stipri pārsniedza Dostojevska sākotnējos aprēķinus: «Rakstīju laikam tieši trīs mēnešus un uzrakstīju minimum vienpadsmit iespiedloksnes. varat iedomāties, kas tas bija par katorgas darbu, it īpaši tāpēc, ka ienīdu šo riebīgo stāstu jau no paša sākuma. Domāju uzrakstīt, augstākais, loksnes trīs, bet pašas no sevis uzradās detaļas, un iznāca vienpadsmit.» (Turpat , 239. lpp.)

Savās «Atmiņās» Anna Grigorjevna Dostojevska norāda uz dažu «Mūžīgā vīra» epizožu autobiogrāfisko raksturu: «Šim romānam ir autobiogrāfiska nozīme. Tajā atbalsojusies mana vīra uzturēšanās 1866. gada vasarā Ļubļinā, Maskavas tuvumā, kur viņš apmetās vasarnīcā, kas atradās līdzās viņa māsas V. M. Ivanovas vasarnīcai. Zahļebiņinu ģimenes locekļu personās Fjodors Mihailovičs attēlojis Ivanovu ģimeni. Te ir gan tēvs, kurš vienmēr aizņemts ar savu plašo ārsta praksi, gan māte, kas allaž nogurusi no mājsaimniecības rūpēm, gan jautrā jaunatne — Fjodora Mihailoviča māsasdēli un māsasmeitas un viņu jaunie draugi. Marjas Ņikitišnas personā attēlots ģimenes draugs M. S. Ivan-čina-Pisareva, bet Aleksandra Lobova personā — vīra padēls P. A. Isa-jevs, protams, ļoti idealizētā veidā.

Pat Veļčaņinovā ir dažas paša Fjodora Dostojevska raksturīgas iezīmes, piemēram, aprakstā par dažāda veida spēlēm, ko viņš organizējis pēc ierašanās vasarnīcā.»

«Mūžīgajā vīrā» Dostojevskis iztirzājis vienu no visizplatītākām tēmām XIX gadsimta vidū Eiropas literatūrā (sevišķi franču literatūrā): stāsta sižeta pamatā ir tā sauktais «trijstūris» — vīra, sievas un mīļākā savstarpējās attiecības. Jau «Ziemas piezīmēs par vasaras iespaidiem» Dostojevskis, raksturodams franču buržuāziju un tās literatūru, pieminēja Pola de Koka romānu «Sieva, vīrs un mīļākais», kura nosaukumā vien viņš saskatīja tipisku parādību. Taču šāda veida sižetu, kas ļoti bieži tika tēlots komiskos toņos, Dostojevskis izvērš dramatisku. «Mūžīgā vīra» tekstā pieminēta Turgeņeva komēdija «Provinciete» (sarakstīta 1851. gadā), kuras saturs ir ļoti līdzīgs «Mūžīgā vīra» personāža priekšvēsturei. Kā Turgeņeva komēdijā, tā Dostojevska stāstā kādā provinces pilsētā iebrauc «labākās sabiedrības» pēterburdzietis un iemīlas pusmūža ierēdņa jaunajā sievā. Izmantojis «Provincietes» sižetu kā izejas punktu savas tēmas risinājumam, Dostojevskis it kā attīsta tālāk šo Turgeņeva sižetu. Viņam «Mūžīgā vīra» darbība sākas tanī brīdī, kad pēc savas sievas Nataljas Vasiļjevnas nāves Trusockis no viņas sarakstes uzzina, ka viņš bijis krāpts vīrs un uzskatījis par savu bērnu cita meitu. Šī tēma jau bija iztirzāta Dostojevskim labi pazīstamā daiļdarbā — Flobēra romānā «Bovarī kundze». Taču, ja Šarls Bovarir pēc sievas nāves uzzinājis par viņas laulības pārkāpumiem, nodzeras un iet bojā, nespēdams pārciest zaudēto ticību tam, kas bija viņa dzīves jēga, — sievas mīlestībai, tad Dostojevska varonis, greizsirdības pārņemts, grib atriebties saviem pāridarītājiem — bijušajiem sievas mīļākajiem un pirmām kārtām Veļčaņinovam, Ļizas tēvam.j Greizsirdības tēmu tās dažādajos variantos Dostojevskis bija iztirzājis romānā «Idiots», ko pabeidza iespiest 1869. gadā, īsi pirms «Mūžīgājļ vīra» rakstīšanas sākuma. Rogožina greizsirdībā pret Miškinu, kuru mīl Nastas ja Fiļipovna, izpaužas visa viņa spēcīgā un viengabalainā daba, viņa neliekuļoti kaislīgā mīlestība. Bet tas, kas «Idiotā» izpaužas traģiska personāža raksturā un rīcībā, «Mūžīgajā vīrā» jāpārdzīvo vāja rakstura lēnīgam cilvēkam, kurš pēc savas dabas, rakstura un paradumiem drīzāk derētu par komiska literāra darba tēlu.

Dostojevska romānā «Mūžīgais vīrs» pausta doma, ka atrisināt cilvēku attiecību mūžīgos jautājumus nav iespējams, tāpēc ka tie nav pakļauti nekādām sabiedriskās dzīves likumsakarībām, bet gan ir atkarīgi no cilvēku dvēseles. Lai piešķirtu vēl lielāku pārliecības spēku savam uzskatam par to, ka šie cilvēku dabas «mūžīgie» jautājumi nav atrisināmi, Dostojevskis savā stāstā pretstatījis Trusockim un Veļčaņinovam jaunatni, kurai ir progresīvi, demokrātiski uzskati par mīlestību, ģimeni un laulību. Te, tāpat kā «Idiotā» (epizode ar «Pavliščeva dēlu»), Dostojevskis «jauno paaudzi» attēlo ironiski, bet dažviet arī kariķēti. Tā Predposilova izstrādātā un Sašiņa un Nadiņas atzītā teorija par naudu kā līdzekli, kas var garantēt «vīra un sievas brīvību» laulībā, ir rupja paskvila par tām laulības attiecību formām, kādas pastāvēja

XIX gadsimta sešdesmito gadu demokrātiskās inteliģences aprindās.

429. lpp. «… kā Turgeņeva kunga lugā «Provinciete »…» —

S. I. Turgeņeva «Provincietē» (1851) Darja Mihailovna, pusmūža provinces ierēdņa Stupendjeva jaunā sieva, iemīlina sevī atbraukušo grāfu.

456. lpp. Dižais Patrokls nu ir miris, nicināmais Tersits dzīvs! — citāts no Šillera balādes «Uzvaras svētki».

470. lpp. Es taču par to «plēsonīgo» un «lēnīgo» tipu pats tiku lasījis žurnālā. — Šeit tiek pieminēts n. n. Strahova otrais raksts par Ļ. N. Tolstoja romānu «Karš un miers»(«Заря», 1869, февраль),kurā Strahovs plaši izklāstīja Ap. Grigorjeva uzskatus, ka «… mūsu daiļliteratūrā risinās nepārtraukta cīņa starp šiem diviem tipiem… vienu no tiem, vai nu plēsonīgo, vai lēnīgo, gan nopaļā, gan cildina».

505. lpp. Kad līksmības brīdi balss tava skan — М. i. gļinkas romance ar A. Mickeviča tekstu. Šis Mickeviča dzejolis S. Goļicina tulkojumā bija publicēts almanahā «Новоселье» (ч. 2, СПБ, 1834).

521. lpp. … «Kobiļņikovam sāp vēders» — atcerieties Ščedrinu — teikums no Saltikova-Ščedrina stāsta «Для детского возраста» (Полное собрание сочинений, т. 3, 1934, с. 345).

[1]

Content

Dostojevskis Fjodors Mūžīgais vīrs

MŪŽIGAIS VĪRS

I Veļčaņinovs

II Kungs ar krepu ap platmali

III Pāvels Pavlovičs Trusockis

IV Sieva, vīrs un mīļākais

V Ļiza

VI Dīkdieņa jaunā iedoma

VII Virs un mīļākais skūpstās

VIII Ļiza slima

IX Rēgs

X Kapsētā

XI Pāvels Pavlovičs precas

XII Pie Zahļebiņiniem

XIII Kurā pusē vairāk

— Un vienmēr esmu uzskatījis. — Pāvels Pavlovičs nodūra acis.

XIV Sašiņš un Nadiņa

XV Norēķinājušies

XVI Analīze

XVII Mūžīgais vīrs

MŪŽĪGAIS VĪRS