Dostojevskis Fjodors

Nabaga ļaudis

Fjodors Dostojevskis

Nabaga ļaudis

NABAGA ĻAUDIS

ROMĀNS

F. Dostojevska romāna «Nabaga ļaudis» ilustrācija. Vecais Pokrovskis skrien aiz dēla zārka. Mākslinieks N. Karuzins, deviņdesmito gadu sākums.

Ak, pasaku vāceles! Vajadzētu uzrakstīt kaut ko derīgu, patīkamu, jūsmīgu, bet nē, viņi tev visu dziļi noslēpto rok ārā! … Tādiem gan es aizliegtu rakstīt! Nu, pēc kā gan tas izskatās: tu lasi.., un gribot negribot sāc domāt — bet tūliņ arī visādas blēņas sakāpj galvā; es nu gan aizliegtu viņiem rakstīt; tik tiešām — pavisam aizliegtu.

Kņ. V. F. Odojevskis.

8. aprīlī

Mana visudārgā Varvara Aleksejevna!

Vakar biju laimīgs, bezgala laimīgs, neizsakāmi laimīgs! Kaut reizi dzīvē jūs, tāda spītniece, mani paklausījāt. Vakarā, tā ap pulksten astoņiem, pamostos (jūs jau zināt, labulīt, ka man patīk vienu otru stundiņu pēc darba nosnausties), sameklēju sveci, sadabūju papīru, noasinu spalvu, piepeši neviļus paceļu acis — nudien, sirds man tīri vai salēcās! Tātad jūs bijāt sapratusi, ko vēlējos, ko mana nabaga sirds bija vēlējusies! Redzu, aizkara stūrītis jūsu logā atliekts un aizsprausts aiz balzamīnes podiņa akurātiņ tā, kā biju jums toreiz ieminējies; man pat likās, ka ari jūsu sejiņa būtu pazibējusi logā un jūs no savas istabiņas būtu paraudzījusies uz mani, ka ari jūs par mani domājat. Un cik man bija nepatīkami, manu dūjiņ, ka es jūsu piemīlīgo sejiņu nevarēju labi saskatīt! Bija laiks, labulīt, kad ari es vēl visu skaidri saredzēju. Vecumdienas nav prieka dienas, mana dārgā. Tā, lūk, arī tagad acu priekšā viss it kā apmiglojas; tikko vakaros pastrādā, kaut ko uzraksta, no rītiem acis tā sasarkušas un asaro, ka kļūst pat neērti no citiem. Tomēr manās iedomās tā vien iemirdzējās jūsu smaidiņš, manu eņģelīt, jūsu labiņais, piemīlīgais smaidiņš; un ap sirdi man bija tieši tāpat kā toreiz, kad jūs noskūpstīju, Vareņka, — atceraties, eņģelīt? Vai zināt, dūjiņ manu, man pat likās, ka jūs tā kā būtu padraudējusi ar pirkstiņu. Vai tā bija, nerātnīt? Katrā ziņā visu to sīki jo sīki aprakstiet savā vēstulē!

Nu, bet kāda jums liekas mūsu izdoma, Vareņka, ar aizkaru? Ļoti jauka, vai ne? Vai nu sēžu pie sava darba, vai liekos gulēt, vai pamostos, vienmēr zinu, ka arī jūs tur par mani domājat, mani atceraties un pati esat vesela un jautra. Ja aizvelkat aizkaru, tātad — ar labu nakti, Makar Aleksejevič, laiks iet gulēt! Atvelkat — nu, tad labrīt, Makar Aleksejevič, kā gulējāt, vai arī: kā jums ar veselību, Makar Aleksejevič? Kas attiecas uz mani, tad, paldies dievam, esmu sveika un vesela! — Redziet, sirsniņ manu, cik veikli tas izdomāts; pat vēstuļu nevajag! Gudri, vai ne? Bet tā taču mana izdoma! Nu, vai neesmu izmanīgs tādās lietās, Varvara Aleksejevna?

Varu jums pastāstīt, Varvara Aleksejevna, manu draudziņ, ka visu nakti necerēti labi gulēju, par ko esmu ļoti apmierināts, kaut gan jaunos dzīvokļos sākumā parasti lāgā nenāk miegs; nav un nav gluži tā, kā vajag! Uzcēlos šodien kā spārnots cīrulītis — tik tīkami, tik jautri! Kas šodien par jauku rītu, labulīt! Mūsmājā atvēra logu, saulīte spīd, putniņi čivina, gaiss pilns pavasarīgu smaržu, un daba it kā atplaukst — nu, un tāpat arī viss pārējais tāds pats; viss tā kā jau pavasarī. Es pat šodien itin tīkami pasapņoju, un visi mani sapņi bija par jums, Vareņka. Es salīdzināju jūs ar putniņu gaisā, kas radīts cilvēkam par prieku un dabai par rotu. Pie tam arī iedomāju, Vareņka, ka mums, cilvēkiem, kas dzīvojam raizēs un uztraukumos, jāapskauž debesu putnu bezrūpīgā un nevainīgā laime, — nu, un viss pārējais tieši tāds pats, tas ir, es visu laiku tā aplinkus salīdzināju. Man, Vareņka, te ir kāda grāmatiņa, tajā viss tāpat aprakstīts, viss tas pats sevišķi sīki. Es tādēļ rakstu, labulīt, ka sapņi mēdz būt ļoti dažādi. Bet tagad pavasaris, tad arī domas tādas tīkamas, asas, ierosinošas un sapņi maigi, viss it kā rožainā gaismā. Tāpēc arī visu šo uzrakstīju; patiesībā gan esmu visu ņēmis no tās grāmatiņas. Tur sacerētājs izsaka tādu pašu vēlēšanos pantos, viņš raksta:

Kāpēc gan neesmu putns, laupītājputnsl

Nu, un tā tālāk. Tur vēl ir dažādas domas, bet dievs ar tām! Kur gan jūs šorīt gājāt, Varvara Aleksejevna? Vēl nebiju saposies iet uz darbu, bet jūs jau izspurdzāt no istabas un pārgājāt pāri pagalmam tāda jautra, patiesi kā pavasara putniņš. Cik man bija līksms prāts, uz jums raugoties! Ak, Vareņka, Vareņka, neskumstiet; asaras bēdās nelīdz; to zinu, labulīt, to zinu no savas dzīves. Tagad jums ir miers un arī veselība mazliet uzlabojusies.— Nu, ko dara jūsu Fedora? Ak, cik viņa laba sieviete! Jūs man, Vareņka, atrakstiet, kā jūs tagad ar viņu satiekat un vai esat ar visu mierā. Fedora gan ir mazliet īdzīga, bet jūs to neievērojiet, Vareņka. Dievs ar viņu! Viņa ir tik laba.

Esmu jums jau rakstījis par Terēzi — arī laba un uzticama sieviete. Bet kā es biju uztraucies par mūsu vēstulēm! Kā tās tiks nodotas? Taču te dievs mums par laimi atsūtīja Terēzi. Viņa ir laba, maiga, klusa. Bet mūsu saimniece taisni nežēlīga. Izdzen viņu darbos līdz pēdējam — kā vecu kraķi.

Ak, kādā alā esmu iekļuvis, Varvara Aleksejevna! Nu, tas tik ir dzīvoklis! Agrāk, kā jūs zināt, es taču dzīvoju klusi kā pelīte, rāmi, mierīgi, tā, ka dažreiz pat mušu var dzirdēt laižamies. Bet te troksnis, klaigas, jezga! Jūs taču vēl nezināt, kā šeit izskatās. Iedomājieties, teiksim, garu gaiteni, pavisam tumšu un netīru. Gaiteņa labajā pusē tikai siena, bet kreisajā — durvis un atkal durvis, tieši kā viesnīcā, istabas rindā vien. Nu, lūk, šīs istabas īrē, tās ir mazas istabiņas; katrā tādā dzīvo pa divi, pa trīs. Par kārtību nejautājiet — Noasa šķirsts! Taču, liekas, cilvēki ir labi, visi tādi izglītoti, mācīti. Ir kāds ierēdnis (viņš strādā kaut kur literatūras nozarē), daudz lasījis; runā gan par Homēru, gan par Brambeusu, gan citiem sacerētājiem, par visu runā — gudrs cilvēks. Dzīvo arī divi virsnieki, kas vienmēr spēlē kārtis. Dzīvo kāds mičmanis; dzīvo skolotājs, anglis. Pag, es jūs uzjautrināšu, labulīt, nākamajā vēstulē es tos satīriski aprakstīšu — tas ir, kādi viņi izskatās, — visos sīkumos. Mūsu saimniece — ļoti maza un netīra večiņa — cauru dienu staigā rītakurpēs un rītakleitā un cauru dienu kliedz uz Terēzi. Es dzīvoju virtuvē, bet daudz pareizāk būtu, ja izteiktos, lūk, tā: līdzās virtuvei ir kāda istaba (bet šeit man jāpiezīmē, ka virtuve ir tīra, gaiša, ļoti laba), neliela istabiņa, tāds vienkāršs kaktiņš… vai vēl labāk būtu teikt — virtuve ir liela, ar trim logiem, un mana istaba atdalīta no tās ar starpsienu, tā ka liekas, it kā būtu vēl viena atsevišķa istaba; visai plaša, ērta, arī logs ir, — vārdu sakot, viss ļoti ērti. Tāds, redziet, ir mans kaktiņš! Bet jūs, labulīt, nedomājiet tikai, ka te būtu kaut kas savāds, kaut kas neizprotams, ka tā būtu virtuve! Tātad šai atsevišķajā istabiņā es dzīvoju, bet tas neko nekait; no visiem savrup dzīvoju, klusiņām, pamazītiņām dzīvoju. Man ir gulta, galds, kumode, pāris krēslu, piekāru arī svētbildi. Tiesa, ir jau arī labāki dzīvokļi — varbūt pat daudz labāki, bet galvenais taču ir ērtība, es visu to tikai ērtības labad, nedomājiet, ka kaut kā cita dēļ. Iepretī, pāri pagalmam, jūsu logs, bet pagalms šauriņš — ieraudzīšu jūs, garām ejot, un man, sērdienim, kļūs priecīgāk; turklāt te arī lētāk. Mūsu mājā pati sliktākā istaba,kopā ar uzturu maksā trīsdesmit piecus rubļus papīrnaudā. Tas man nav pa kabatai! Bet mans dzīvoklis maksā tikai septiņus rubļus papīrnaudā un uzturs — piecus sudraba rubļus: tā nu sanāk divdesmit četri ar pusi, kamēr agrāk maksāju apaļus trīsdesmit un tāpēc arī daudz ko sev neatļāvos; tēju dzēru tikai retumis, bet tagad, redziet, ietaupu ir tējai, ir cukuram. U11 vai zināt, mana mīļā, kauns nedzert tēju; šeit visi pārtikuši ļaudis, tāpēc arī kauns. Svešo cilvēku dēļ to dzeru, Vareņka, pieklājības dēļ, labā toņa dēļ; bet man pašam vienalga, es neesmu kārumnieks. Padomājiet vien — kabatas nauda taču arī cik necik vajadzīga, nu, kaut kādi zābaki, kāds drēbju gabaliņš, — vai tad vēl kas atliek? Tā visa mana alga! Bet es nekurnu, esmu apmierināts. Man pietiek. Jau vairākus gadus pieticis; gadās arī apbalvojumi. — Nu, sveiki, manu eņģelīt! Esmu jums nopircis pāris balzamīņu podiņu un ģerāniju — tas nemaksā daudz. Jums varbūt arī rezēdas patīk? Nopirkšu arī rezēdas, atrakstiet; nu, rakstiet, cik vien iespējams sīkāk. Tomēr neiedomājieties nezin ko un neuztraucieties, labulīt, par mani, ka es tādu istabu esmu noīrējis. Nē, tikai ērtības labad to darīju, tikai ērtība mani uz to pavedināja. Es taču, labulīt, krāju naudu, noguldu, man ir sava naudiņa. Jūs neskatieties uz to, ka es esmu tāds lēnīgs, ka, liekas, ne mušu nevaru no deguna nodzīt. Nē, labulīt, neesmu ar pliku roku ņemams, un raksturs man ir tieši l.tds, kāds nosvērtas un stingras dabas cilvēkam piederas. Sveika, sveika, manu eņģelīt! Tā nu esmu jums visu par sevi izklāstījis gandrīz uz divām lapām, sen jau laiks doties uz iestādi. Skūpstu jūsu pirkstiņus, labulīt, un palieku jūsu pazemīgais kalps un uzticamais draugs

Makars Devuškins.

P. S. Vēl ko palūgšu: atbildiet, manu eņģelīt, cik sīki vien iespējams. Nosūtu jums, Vareņka, arī mārciņu konfekšu; ēdiet tās vesela, bet, dieva dēļ, neraizējieties par mani un neņemiet ļaunāl Nu tad ardievu, labulīt!

8. aprīli

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Vai zināt, ka man vajadzēs beidzot ar jums pamatīgi sastrīdēties? Zvēru jums, labais Makar Aleksejevič, ka man gaužām grūti pieņemt jūsu dāvanas. Es taču zinu, ko tās jums nozīmē, kādus ierobežojumus un kādu atteikšanos no visnepieciešamākā. Cik reižu esmu jums jau teikusi, ka man nekā, itin nekā nevajag, ka nespēju jums atlīdzināt par visām tām labdarībām, ar ko jūs mani līdz šim esat apveltījis. Un kam man šīs puķes? Nu, balzamīnes vēl nekas, bet kāpēc tā ģerānija? Jāizsaka tikai neuzmanīgi viens vārds, kā, piemēram, par to ģerāniju, un jūs tūliņ to nopērkat. Droši vien tā dārga? Bet kādi tai skaisti ziedi! Koši sarkani, ar krustiņiem. Kur jūs dabūjāt tik jauku ģerāniju? Es to noliku loga vidū, visredzamākajā vietā; uz grīdas nolikšu solu, bet uz sola salikšu vēl citas puķes, tikai pagaidiet, kamēr es pati kļūšu bagāta! Fedora nevar vien nopriecāties; tagad mūsu istabiņā ir gluži kā paradīzē — tīrs, gaišs! Nu bet kāpēc jums vajadzēja sūtīt konfektes? Patiesi, es tūliņ no vēstules uzminēju, ka ar jums nav kaut kas tā, kā vajadzētu, — gan paradīze, gan pavasaris, gan smaržas dvesmo un putniņi čivina. Kas tad nu, es nodomāju, vai tik nebūs arī dzejoļi? Patiesi, jūsu vēstulē trūkst vēl tikai dzejoļu, Makar Aleksejevič! Gan maigas izjūtas, gan rožaini sapņi — viss tur ir! Par aizkaru man nemaz neienāca prātā, tas droši vien pats bija aizķēries, kad pārvietoju puķu podus; tā ja!

Ak, Makar Aleksejevič! Lai ko jūs teiktu, lai kā aprēķinātu savus ienākumus, gribēdams mani piemānīt un paradīt, ka visu izdodat tikai savām vajadzībām, no manis tomēr neko nenoslēpsiet. Skaidrs, ka jūs arī pašu nepieciešamāko sev atraujat manis dēļ. Kā jums, piemēram, ienāca prātā noīrēt tādu istabu? Jums taču tur nav miera, jūs traucē; jums tur ir šauri, neērti. Jums patīk būt vienam, bet kas tik tur nav ap jums! Un jūs taču varētu dzīvot daudz labāk, spriežot pēc algas. Fedora saka, ka agrāk jūs esot dzīvojis nesalīdzināmi labāk nekā tagad. Vai tiešām jūs visu mūžu esat dzīvojis tādā vientulībā, nabadzībā, bez prieka, bez draudzīga, laipna vārda, īrējot kaktiņu pie svešiem cilvēkiem? Ak, labais draugs, kā man jūsu žēl! Taupiet kaut jel savu veselību, Makar Aleksejevič! Jūs sakāt, ka acis kļūstot vājas, nu, tad nerakstiet sveces gaismā — kāpēc jāraksta? Jūsu centība darbā droši vien ari tāpat priekšniekiem zināma.

Vēlreiz jūs lūdzu, netērējiet manis dēļ tik daudz naudas. Zinu, ka mani mīlat, bet jūs taču neesat bagāts … Es arī piecēlos šodien priecīga. Jutos tik labi; Fedora jau sen bija sākusi strādāt, arī man viņa pagādājusi darbu. Es tā priecājos; aizgāju tikai nopirkt zīda diegus un tūliņ ķēros pie darba. Visu rītu man bija tik viegli ap sirdi, biju tik jautra! Bet tagad atkal uzmācas drūmas domas, kļūst skumji; sirds pavisam sasāpējusi.

Ak, kas būs ar mani, ko gan liktenis būs man lēmis! Cik smagi, ka esmu tādā neziņā, ka man nav nākotnes, ka nevaru pat ne iedomāties, kas ar mani turpmāk notiks. Par pagātni pat domāt baigi. Tur tādas bēdas, ka sirds vai pušu plīst, atceroties vien. Mūžam man būs jāraud ļauno cilvēku dēļ, kas mani pazudinājuši!

Metas krēsla. Laiks ķerties pie darba. Gribēju jums vēl daudz ko rakstīt, bet nav laika, darbam drīz jābūt gatavam. Jāsteidzas. Zināms, vēstules ir laba lieta; tad nav tik garlaicīgi. Bet kāpēc jūs pats nekad neainākat pie mums? Kāpēc gan tā, Makar Aleksejevič? Tagad taču dzīvojam tik tuvu, un kāds brīvāks brītiņš jums ari dažreiz atliek. Atnāciet, lūdzu! Es redzēju jūsu Terēzi. Viņa izskatās pavisam slima; man bija viņas tik žēl; iedevu viņai divdesmit kapeikas. Jā, gandrīz būtu piemirsusi: katrā ziņā uzrakstiet cik iespējams sīki visu par savu dzīvi. Kas tie par ļaudīm, kuri tur pie jums dzīvo, un vai labi ar tiem satiekat? Man ļoti gribas visu to zināt. Pielūkojiet — katrā ziņā uzrakstiet! Šodien jau tīšām atliekšu stūriti. Liecieties agrāk gulēt; vakar līdz pusnaktij redzēju pie jums gaismu. Nu, sveiki! Šodien tik skumji, tik sēri, tik bēdīgi! Redzams, tāda diena pagadījusies. Ardievu!

Jūsu Varvara Dobroselova.

8. aprīlī

Cienījamā Varvara Aleksejevna!

Jā, labulīt, jā, mana dārgā, kādu gan dieniņu man, n&lt;ibaga bēdulim, nācies piedzīvot! Jā, jums paticis pazoboties par mani, tādu večuku, Varvara Aleksejevna! Saprotams, pats esmu vainīgs, caur un cauri vainīgs! Nevajadzēja ar sirmu galvu — vecumdienās sākt vieglprātīgas mīlas dēkas… Un vēl ko teikšu, labulīt: cilvēks dažreiz ii d:vains, ļoti dīvains. Ak tu dieviņ! Ko gan reizēm nesarunā, kur reizēm nenokļūst! Bet kas galu galā iznāk, kas no tā visa iznāk? Nu gluži it nekas, tikai tādas blēņas, ka lai dievs pasarga! Es, labulīt, nedusmojos, tikai ļoti nepatīkami visu to atcerēties, nepatīkami, ka esmu rakstījis jums tik puķaini un muļķīgi. Arī uz darbu šodien aizgāju lepns kā pāvs, sirds bija sajūsmas pilna. Ne no šā, ne no tā likās, it kā būtu svētku diena; līksmi bija! Ķēros tik dūšīgi pie papīriem — bet kā tas viss vēlāk beidzās! Pēc tam kad tā labi pārdomāju, viss izrādījās, kā parasts, — ir pelēcīgs, ir patumšs. Tie paši tintes traipi, lie paši galdi un papīri, un arī es tāds pats vien — kāds bijis, tāds palicis, — kāpēc gan man vajadzēja sēsties Pegazam mugurā? Un no kā tas viss bija radies? Tāpēc, ka saulīte atspīdēja, ka debesis noskaidrojās! Vai tiešām tāpēc? Un kas tās nu par smaržām, kad mūsu pagalmā zem logiem diezin kas vēl notiek! Zināms, man viss tas tik aiz muļķības tā šķitis. Bet gadās taču kādreiz cilvēkam maldcties arī pašam savās jūtās un samuldēt nez ko. Tas viss tikai aiz pārmērīga un muļķīga sirds satraukuma. Uz mājām nenācu, kā parasts, bet ar pūlēm pārvilkos; ne no šā, ne no tā sāka sāpēt galva; tas viss, zināms, sakarā ar to pašu. (Muguru vējš bija sapūtis, vai?) Biju kā nelga sajūsminājies par pavasari un izgājis plānajā mētelī. Bet par manām jūtām jūs esat maldījusies, mana dārgā! Manu jutu uzplūdumu pavisam citādi esat sapratusi. Mani bija pārņēmusi tēvišķīga sirsnība, vienīgi gluži tēvišķīgā sirsnība, Varvara Aleksejevna; tāpēc ka esmu jums tikpat kā tēvs jūsu grūtajā bārenes dzīvē; saku to no sirds, no tīras sirds, kā tuvinieks. Lai nu būtu kā būdams, taču radinieks jums esmu, kaut arī patāls, kā paruna saka — tāds pateku tāpiņš, tomēr radinieks un tagad vistuvākais radinieks un aizbildnis; jo tur, kur visdrīzāk varējāt meklēt aizstāvjus un palīdzību, jūs atradāt nodevību un pārestības. Bet, kas uz dzejolīšiem attiecas, tad teikšu jums, labulīt, ka man vecumdienās neklājas noņemties ar dzejoju sacerēšanu. Dzejoļi ir blēņas! Par dzejolīšiem arī skolās tagad bērnus per . .. Lūk, kā, mana dārgā!

Ko jūs man tur rakstāt, Varvara Aleksejevna, par ērtībām, par mieru un vēl par daudz ko citu? Labulīt, es neesmu izlepis un izvēlīgs; nekad neesmu dzīvojis labāk kā tagad; kāpēc man vecumdienās vēl dižoties? Esmu paēdis, apģērbies, apautām kājām; ko tad man vēl vajag! Neesmu no grāfu cilts! Mans tēvs nebija muižnieku kārtas, un, lai gan viņam bija ģimene, taču ienākumu vēl mazāk nekā man. Neesmu nekāds luteklītis! Tomēr, taisnību sakot, vecajā dzīvoklī man viss bija daudz labāk, ērtāk, labulīt. Protams, arī mans tagadējais dzīvoklis labs, dažā ziņā šeit pat priecīgāk un, ja jums patīk, — te lielāka dažādība; man pret to nav ko iebilst, bet agrākā dzīvokļa tomēr žēl. Mēs, vecie, tas ir, padzīvojušie ļaudis, pierodam pie vecajām lietām kā pie kaut kā tuva. Agrākais dzīvoklītis bija, ziniet, gluži maziņš; sienas .. . nu, kā lai saka! Sienas bija kā jau visas sienas, ne jau tas ir pats galvenais, bet, lūk, atmiņas par visu manu agrāko dzīvi mani skumdina .. . Savāda lieta — tik smagi, bet atmiņas it kā būtu patīkamas. Pat tas, kas bijis slikts, par ko dažkārt esmu skaities, arī tas atmiņās it kā nošķiras no sliktā un manā fantāzijā tēlojas gluži pievilcīgs. Klusi mēs tur dzīvojām, Vareņka, es un mana saimniece, vecenīte, nelaiķe. Lūk, šo savu vecenīti es vēl tagad pieminu ar skumjām! Viņa bija laba sieviete un daudz neņēma par dzīvokli. Viņa parasti adīja ar aršīnu gariem irbuļiem no lupatiņām dažādas segas; ar to vien nodarbojās. Mēs dedzinājām kopēju uguni, pie viena galda strādājām. Viņai bija mazmeitiņa Maša — atminos viņu vēl kā bērnu, — tagad meitenei būs gadu trīspadsmit. Bija draiska, jautra, mūs allaž smīdināja; tā mēs trijatā dzīvojām, Parasti garā ziemas vakarā sasēžamies ap apaļo galdu, padzeram tēju un tad ķeramies pie darba. Bet večiņa, lai Mašai nebūtu garlaicīgi un lai viņa, draiskule, neaušotos, mēdza stāstīt pasakas. Un kas tās bija par pasakām! Ne tikai bērnam, arī prātīgam pieaugušam cilvēkam ko nenoklausīties. Tā ja! Es mēdzu aizpīpēt un dažkārt l.i aizrāvos klausīdamies, ka pat darbu aizmirsu. Bet bērns, mūsu draiskule, k|ūst domīga: atbalsta rožaino vaidziņu pret rociņu, paver savu skaisto mutīti un, līdz ko kāda baiga pasaka, tā spiestin spiežas pie vecītes. Bet inums tīkami uz viņu lūkoties; pat nemanām, kā svece izdeg, nedzirdam, kā ārā brīžiem kauc vētra un griežas putenis. Labi dzīvojām, Vareņka; un tā nodzīvojām kopā gandrīz divdesmit gadu. — Ak, kā nu aizpļāpājos! Jums varbūt tas, ko stāstu, nemaz nepatīk, un man arī atcerēties nav tik viegli. It īpaši tagad — mijkrēslī. Terēze ņemas pa virtuvi; man sāp galva, arī mugura mazliet sāp, un domas tādas dīvainas, it kā arī tās sāpētu; skumji man šodien, Vareņka! — Ko gan jūs rakstāt, mana dārgā? Kā lai eju pie jums? Dūjiņ manu, ko tad teiks ļaudis? Vajadzēs taču iet pāri pagalmam, mājas ļaudis pamanīs, izprašņās — sāksies valodas, visādas tenkas, tie sapratīs visu pēc sava prāta. Nē, manu eņģelīt, labāk palūkošos uz jums rītvakar dievkalpojumā; tas būs prātīgāk un mums abiem nekaitīgāk. Neņemiet ļaunā, labulīt, ka esmu jums uzrakstījis tādu vēstuli; pārlasīju un redzēju, ka viss tik nesakarīgi. Es, Vareņka, esmu vecs, neskolots cilvēks; ko launības dienās neesmu iemācījies, tas tagad galvā neiet, kaut arī sāktu no jauna mācīties. Atzīstos, labulīt, neesmu nekāds meistars rakstos un zinu arī bez svešu cilvēku piezīmēm un zobgalībām, ka, gribēdams uzrakstīt kaut ko sevišķu, samelsīšu niekus. — Redzēju jūs šodien pie loga, redzēju, kā aizvilkāt aizkaru. Sveika, sveika, lai dievs jūs sargā! Ardievu, Varvara Aleksejevna!

Jūsu nesavtīgais draugs Makars Devuškins.

P. S. Es, mana dārgā, tagad ne par vienu satīras nerakstu. Esmu kļuvis par vecu, mīļā Varvara Aleksejevna, lai gar citiem zobus trītu! Arī mani sāks izsmiet, ja es par citiem zobošos. Ziniet, kā krievu paruna saka: kas otram bedri rok — pats tur iekrīt.

9. aprīlī

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Kā jums nav kauna, mans draugs un labdari Makar Aleksejevič, tā bēdāties un gražoties! Vai tiešām esat apvainojies? Ak, es bieži esmu neuzmanīga, bet nedomāju, ka jūs manus vārdus uzņemsiet kā dzēlīgu joku. Varat būt pārliecināts, ka nekad neuzdrošināšos zoboties par jūsu gadiem un par jūsu raksturu. Tas viss noticis manas aušības dēļ, bet vēl vairāk tāpēc, ka man briesmīgi garlaicīgi, un aiz garlaicības var nez ko izdarīt. Bet man likās, ka jūs pats savā vēstulē esat gribējis pazoboties. Man kļuva ļoti skumji, kad sapratu, ka esat ar mani nemierā. Nē, mans labais draugs un labdari, jūs maldīsieties, ja domāsiet, ka esmu nejūtīga un nepateicīga. Es savā sirdī protu novērtēt visu, ko jūs manā labā esat darījis, aizsargādams mani no ļauniem cilvēkiem, no viņu vajāšanas un ienaida. Es mūžam lūgšu par jums dievu, un, ja manu lūgšanu dievs sadzirdēs, ja debesis to uzklausīs, tad jūs būsiet laimīgs.

Es šodien jūtos ļoti nevesela. Brīžiem man karsti, brīžiem auksti. Fedora par mani ļoti noraizējusies. Jūs veltīgi kautrējaties pie mums nākt, Makar Aleksejevič. Kas gan citiem par daļu! Mēs esam pazīstami, un ar to pietiek! Sveiki, Makar Aleksejevič! Vairāk man tagad nav ko rakstīt, un es arī nevaru, briesmīgi nelāgi jūtos. Vēlreiz lūdzu nedusmoties uz mani un nešaubīties par to pastāvīgo cieņu un draudzību, ar kādu man gods palikt par jūsu padevīgāko un paklausīgāko

Varvaru Dobroselovu.

12. aprīlī

Cienījamā Varvara Aleksejevna!

Ak, manu labulīt, kas jums lēcies! Jūs taču katrreiz mani tā pārbiedējat. Rakstu jums katrā vēstulē, lai jūs piesargātos, lai silti ģērbtos, lai sliktā laikā neizietu no mājas, lai jūs vispār uzmanītos, — bet jūs, manu eņģelīt, nemaz nedomājat mani paklausīt. Ak, manu dūjiņ, jūs izturaties gluži kā bērns! Jūs taču esat vājiņa, trausliņa kā smildziņa; es to zinu. Tiklīdz uzpūš kāda vēsmiņa, tūlīt arī sasirgstat. Tāpēc vajag piesargāties, pašai par sevi rūpēties, vairīties no briesmām un neapbēdināt un nesarūgtināt savus draugus.

Jūs, labulīt, teicāt, ka vēlaties sīki jo sīki uzzināt visu par manu dzīvi un manu apkārtni. Ar prieku steidzos izpildīt jūsu vēlēšanos, mana dārgā. Sākšu, mīlulīt, kārtības labad no paša sākuma. Pirmkārt, mūsu mājas galvenās ieejas kāpnes ir visai pieklājīgas; bet tikai galvenās — tīras, gaišas, platas, viss no čuguna un sarkankoka. Turpretim par sētas kāpnēm labāk neprasiet: tās ir netīras, mitras vītņu kāpnes ar izlauzītiem kāpieniem, un sienas tur tik taukainas, ka rokas līp klāt, kad pret tām atbalstās. Uz katra laukumiņa saliktas lādes, salauzti krēsli un skapji, izkārtas vecas skrandas, logi izsisti; vanniņas pilnas visādiem atkritumiem, mēsliem, gružiem, olu čaumalām un zivju pūšļiem; smaka nejauka… vārdu sakot, nelāgi.

Esmu jums jau aprakstījis istabu iedalījumu; tiesa, tas ir samērā ērts, bet gaiss tur smacīgs; nevar sacīt, ka būtu slikts, tomēr, ja tā var izteikties, kaut kāda tikko manāma, asi saldena puvuma smaka. Pirmais iespaids nepatīkams, taču tas nekas; ja pabūsiet pie mums kaut pāris minūšu, tad pieradīsiet, kā pie visa pierod, un vairs nejutīsiet, tāpēc ka arī pati piesātināsieties ar šo smaku, pievilksies arī drēbes un rokas — viss pievilksies ar to, tāpēc arī nemanīsiet. Pie mums ķivulīši ātri nobeidzas. Mičmanis nopirka jau piekto, nedzīvo mūsu gaisā — un cauri. Virtuve mums liela, plaša, gaiša. Tiesa, no rītiem, kad cep zivis vai gaļu, mazliet vairāk dūmu, viss pielaistīts un mitrs, turpretim vakaros tīrā paradīze. Virtuvē uz auklām arvien izžauta veca veļa; bet, tā kā mana istaba atrodas netālu, tas ir, turpat blakus virtuvei, tad veļas smaka mani mazlietiņ traucē; bet tas nekas; padzīvošu un pieradīšu.

Jau no agra rīta, Vareņka, pie mums sākas kņada: ceļas, staigā, dauzās, — ceļas visi, kam jāceļas, kas iet uz darbu vai arī tāpat savās gaitās; visi dzer tēju. Mēs lietojam saimnieces patvārus, to nav daudz, un tādēļ ievērojam rindu, bet, kas ar savu tējkannu iespraucas bez rindas, tam tūliņ mazgā galvu. Lūk, tā man gadījās pirmo reizi, jā … ko nu par to rakstīt! Šeit tad es ar visiem sapazinos. Vispirms iepazinos ar mičmani; tāds vaļsirdīgs, visu man izstāstīja: par tētiņu, par māmiņu, par māšoli, kas apprecējusies ar Tulas tiesas piesēdētāju, par

Kronštates pilsētu. Apsolīja mani visur un vienmēr atbalstīt un pat uzaicināja pie sevis uz tēju. Es viņu sameklēju tai pašā istabā, kur pie mums parasti spēlē kārtis. Tur man deva dzert tēju un gribēja, lai es katrā ziņā piedalītos viņu azartiskajā spēlē. Vai viņi par mani smējās, es nezinu, viņi paši bija spēlējuši cauru nakti un, kad es iegāju, vēl arvien spēlēja. Krīts, kārtis, tādi dūmi, ka acīs kož. Es negribēju spēlēt, un man tūliņ aizrādīja, ka es filozofējot. Pēc tam neviens ar mani vairs nerunāja; un es, taisnību sakot, par to priecājos. Neiešu vairs pie viņiem; tur jau azarts, tīrais azarts! Arī pie ierēdņa, kas ar literatūru nodarbojas, pa vakariem sapulcējas. Nu, bet tur ir labi, vienkārši, nevainojami un delikāti; viss ļoti smalki.

Nu, Vareņka, starp citu vēl piebildīšu, ka mūsu saimniece ir ļoti nejauka sieviete, īsta ragana. Jūs redzējāt Terēzi. Kas tad no viņas ir? Vāja, kā noplūkts, panīcis cālis. Mājās ir tikai divi kalpotāji: Terēze un Faldoni, saimnieces sulainis. Es nezinu, varbūt viņam ir vēl kāds cits vārds, bet viņš atsaucas arī uz šo; visi viņu tā sauc. Viņš ir kaut kāds soms, sarkanmatains, greizs, ar strupu degunu, rupjš; vienmēr lamājas ar Terēzi, gandrīz vai kaujas. Vispār jāsaka, ka nekāda labā dzīve te vis nav… Ka visi vienā laikā nakti aizietu gulēt un apklustu — tas nekad nenotiek. Mūžīgi kaut kur sēž un spēlē, bet dažreiz notiek arī kas tāds, ka pat neērti stāstīt. Tagad jau tomēr esmu apradis, bet brīnos, ka tādā kņadā spēj dzīvot pat ģimenes cilvēki. Kāda nabadzīga ģimene īrē no mūsu saimnieces istabu, tikai tā neatrodas blakus citām istabām, bet otrā pusē — stūri, savrup. Klusi ļaudis. Par viņiem neviens nekā nedzird. Dzīvo vienā atsevišķā istabiņā. Viņš ir ierēdnis bez darba, no dienesta par kaut ko atlaists pirms septiņiem gadiem. Viņa uzvārds ir Gorškovs; tāds sirms, maziņš; staigā tik notaukotās, nodilušās drēbēs, ka žēl skatīties, — kur nu, daudz sliktākās par manējām! Tāds nožēlojams, izdilis (mēs reizēm ar viņu gaitenī satiekamies); ceļgali viņam dreb, rokas dreb, galva dreb — vai no kādas slimības, vai, dievs to zina; nedrošs, no visiem baidās, izvairās; es jau parasti esmu kautrīgs, bet viņš — vēl kautrīgāks. Ģimene viņam arī ir — sieva un trīs bērni. Vecākais, puisēns, pilnīgi atsities tēvā, tāds pats vājiņš. Sieva — vēl tagad manāms — kādreiz bijusi glīta; staigā, nabadzīte, nožēlojamās skrandās. Viņi, kā dzirdēju, esot saimniecei parādā; tā izturas pret viņiem ne visai laipni. Dzirdēju arī, ka Gorškovam |MŠam esot kādas nepatikšanas, kuru dēļ viņš zaudējis vietu… prāva ne prāva, tiesa ne tiesa vai ari izmeklēšana — īsti nevaru jums pateikt. Viņi ļoti nabagi, ak tu kungs dievs! Vienmēr pie viņiem istabā klusi un mierīgi, il kā neviens tur nedzīvotu. Pat bērnus nedzird. Un nekad nav manīts, ka bērni kādreiz būtu paspēlējušies, padraiskojušies, bet tā jau nav laba zīme. Reiz man vakarā gadījās iet gar viņu durvīm; tai brīdī mājā bija neparasts klusums; izdzirdu it kā iešņukstēšanos, tad čukstus, tad atkal elsas, likās — kāds raudātu, bet tik klusi, tik žēli, ka man sirds vai pušu plīsa, pēc tam visu nakti mani neatstāja domas par šiem nabaga cilvēkiem, tā ka pat lāgā nevarēju vairs aizmigt.

Nu ardievu, manu dārgo draudziņ Vareņka! Es aprakstīju jums visu, kā nu mācēju. Šodien augu dienu par jums vien domāju. Man jūsu dēļ, dārgā, sirds sāp. Es taču, sirsniņ manu, zinu, ka jums nav silta mēteļa. Ak, šie Pēterburgas pavasari, vēji un lieti ar sniegu — tie man kā nāve, Vareņka! Tik stiprs gaiss, ka lai dievs mani pasargā. Neļaunojieties, sirsniņ, par manu rakstību; nav izteiksmes, Vareņka, nav nekādas izteiksmes. Kaut jel kada bijusi! Rakstu, kas ienāk prātā, tā, lai jūs ar kaut ko uzjautrinātu. Pavisam cita lieta, ja es būtu kaut ko mācījies, bet cik tad esmu mācīiies? Pat ne par sarkanu Krasi!

Jūsu pastāvīgais un uzticīgais draugs

Makcirs Devuškins.

25. aprīlī

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Šodien satiku savu māsīcu Sašu. Šausmas! Ari viņa, nabadzīte, aizies bojā! Es no citiem esmu dzirdējusi, ka Anna Fjodorovna gribot visu par mani izzināt. Viņa, liekas, nekad nebeigs mani vajāt. Viņa sakot, ka gribot man piedot, aizmirst visu bijušo un katrā ziņā mani apmeklēšot. Stāstot, ka jūs nemaz neesot, man rada, ka viņa man tuvākā radiniece un jums neesot nekādu tiesību iejaukties iiiusu ģimenes lietās; ka man vajadzētu kaunēties un nepieklājīgi esot dzīvot no jūsu žēlastības dāvanām un būt jūsu apgādībā. Viņa uz mani sirdoties, pārmetot man nepateicību … Es esot aizmirsusi viņas viesmīlību, viņa mani un māmiņu varbūt pat izglābusi no bada nāves viņa mūs ēdinājusi un dzirdījusi un vairāk nekā divarpus gadu mūsu labā tērējusies, un turklāt atlaidusi mums parādu. Arī manu māmiņu viņa nav saudzējusi! Bet, ja mana nabaga māmiņa zinātu, kā viņi pret mani izturējušies! Dievs visu redz! Anna Fjodorovna izsakās ka es savā muļķa prātā neesot mācējusi laimi pieturēt ka viņa mani uzveduši uz laimes pēdām, ka pie visa pārējā neesot vainīga — es pati nepratusi godu, bet varbūt arī negribējusi to aizstāvēt. Bet kas tad te vainīgs, dievs augstais! Viņa saka, ka Bikova kungam pilnīgi taisnība un kuru katru taču nevarot precēt, kas … jā, ko tur rakstīt! Smagi dzirdēt tādu nepatiesību, Makar Aleksejevič! Nezinu, kas tagad ar mani notiks. Es trīcu, raudu, šņukstu šo vēstuli esmu jums rakstījusi divas stundas. Domāju ka viņa vismaz apzinās savu vainu pret mani; bet viņa — lūk, kā! — Dieva dēļ, neuztraucieties, mans draugs, mans vienīgais labvēli; Fedora visu pārspīlē; es neesmu slima. Es tikai mazliet saaukstējos vakar, kad gāju uz Volkovu [1] māmiņai dvēseles aizlūgumu noturēt. Kāpēc jūs nenācāt kopā ar mani? Es jūs tā lūdzu. Ak, mana nabaga, nabaga māmuliņa, ja tu uzceltos no kapa, ja tu zinātu, ja redzētu, kā viņi pret mani izturējušies! …

V. D.

20. maijā

Vareņka, manu mīlulīt!

Nosūtu jums, sirsniņ, nedaudz vīnogu; tādiem, kas atveseļojas, tās labi noderot, arī ārsts ieteic slāpju remdēšanai, vienīgi slāpju remdēšanai. Jums esot iekārojies rožmaizīšu, labuiīt; tāpēc jums tās nosūtu. Vai jums ir ēstgriba, sirsniņ, — tas taču galvenais! Bet paldies dievam, ka viss pagājis un beidzies un ka mūsu nelaimes jau garām. Pateiksimies debesīm, tomēr, kas attiecas uz grāmatām, tad pagaidām tās nekur nevaru dabūt. Stāsta, ka esot kāda laba grāmata, uzrakstīta ļoti augstā stilā; stāsta, ka ļoti laba, es pats neesmu lasījis, bet te to ļoti slavē.

Fs palūdzu to sev; apsolījās pagādāt. Bet vai jūs to lasīhiet? Jūs man šai ziņā esat izvēlīga; grūti izdabāt jūsu gaumei; es jau jūs pazīstu, manu mīlulīt; jums droši vien vajadzīgi dzejoļi, nopūtas, mīlestība, — nu, es dabūšu (iii dzejoļus, visu dabūšu; šeit ir kaut kāda pārrakstīta burtnīca.

Man klājas labi. Jūs, labulīt, lūdzu, par mani neuztraucieties. Bet, ko Fedora par mani sastāstījusi, tas viss ir nieki; jūs viņai pasakiet, ka viņa samelojusies, katrā ziņā Id pasakiet šai pļāpai! … Savu jauno mundieri nemaz nersmu pārdevis. Un kāpēc gan, padomājiet pati, kāpēc man las būtu jāpārdod? Stāsta, ka man iznākot četrdesmit sudraba rubļu apbalvojuma naudas, — kāpēc tad būtu jāpārdod? Jūs, labulīt, neuztraucieties; Fedora ir slimīgi aizdomīga, tik tiešām slimīgi aizdomīga. Gan mēs vēl labi dzīvosim, manu mīlulīt! Tikai jūs, eņģelīt, veseļojieties, dieva dēļ, veseļojieties, nesarūgtiniet mani, vecu vīru! Kas jums teica, ka es esot novājējis? Meli, atkal meli! lismu gluži vesels un pat tā uzbarojies, ka pašam kļūst neērti, esmu apmierināts un paēdis līdz kaklam; kaut tikai jūs izveseļotos! Nu ardievu, manu eņģelīt; skūpstu jums visus pirkstiņus un palieku

mūžam jūsu pastāvīgais draugs Makars Devuškins.

P. S. Ak, sirsniņ manu, ko gan jūs atkal esat sākusi man rakstīt? .. . Kāpēc jūs gražojaties! Kā gan es varu pie jums tik bieži iet, labulīt, kā? — es jums jautāju. Varbūt vienīgi pa nakts melnumu, vai; bet tagad jau nakšu tikpat kā nav: tāds gadalaiks. Es jau tā, labulīt manu, eņģelīt, gandrīz nemaz jūs neatstāju slimības laikā, kamēr bijāt nesamaņā; tagad pats nemaz vairs nezinu, ka visu to izdarīju, bet vēlāk pārstāju iet pie jums, jo ļaudis kļuva ziņkārīgi un sāka izprašņāt. Bez tam šeit jau nākušas klīst visādas tenkas. Paļaujos uz Terēzi; viņa nav pļāpīga; tomēr padomājiet pati, mīlulīt, kā būs, ja viņi Visu par mums uzzinās! Ko tad viņi domās un ko teiks? — Tāpēc nocietiniet sirsniņu, labulīt, un pagaidiet, kamēr Izveseļosieties; bet tad mēs kaut kur ārpus mājas norunāsim rendez-vous.

1. jūnijā

Mīļais Makar Aleksejevič!

Man tā gribas izdarīt jums kaut ko patīkamu, kaut ko pa prātam par visām jūsu pūlēm un rūpestiem manis labā, par jūsu mīlestību pret mani, ka beidzot aiz garlaicības nolēmu parakņāties savā kumodē un sameklēt burtnīcu, kuru tagad jums nosūtu. Es to iesāku vēl savas dzīves laimīgajās dienās! Jūs bieži ar ziņkārību esat mani iztaujājis par manu agrāko dzīvi, par māmiņu, par Pokrovski, par to, kā man klājies pie Annas Fjodorovnas, un, beidzot, par manām nesenajām likstām; jūs ar nepacietību gribējāt izlasīt šo burtnīcu, kurā man nez kāpēc bija ienācis prātā atzīmēt vienu otru notikumu manā dzīvē, tāpēc nešaubos, ka ar savu sūtījumu sagādāšu jums lielu prieku. Man pašai bija tā kā skumji visu to pārlasīt. Liekas, ka no tās dienas, kad uzrakstīju šo piezīmju pēdējo rindiņu, esmu kļuvusi divreiz vecāka. Tas viss rakstīts dažādos laikos. Ardievu, Makar Aleksejevič! Man tagad ļoti skumji, un bieži moka bezmiegs. Cik garlaicīga tāda veseļošanās!

V. D.

I

Man bija tikai četrpadsmit gadu, kad nomira tētiņš. Bērnība manā dzīvē ir bijis vislaimīgākais laiks. To nepavadīju šeit, bet tālu no šejienes, provincē, nomalē. Tētiņš bija kņaza P. lielās muižas pārvaldnieks T. guberņā. Mēs dzīvojām kādā no kņaza muižiņām, dzīvojām klusi, mierīgi, laimīgi… Es biju maza, mundra; to vien zināju kā skraidīt pa pļavām, pa birzēm, pa dārzu, par mani neviens neraizējās. Tētiņam vienmēr bija darba pilnas rokas, māmiņa darbojās mājsaimniecībā; man nekā nemācīja, un tas arī bija patīkami. Dažkārt jau no agra rīta aizskrēju uz dīķi vai birzi, vai pļavu, vai pie labības pļāvējiem— nebēdāju, ka saule svilina, ka esmu aizskrējusi nezin kur prom no mājām un pa krūmiem saskrāpējusi rokas, saplēsusi drānas; vēlāk mājās mani rāj, bet man tas nekas.

Un, man šķiet, es būtu bijusi tik laimīga, ja visu mūžu nemaz nebūtu vajadzējis aizbraukt no laukiem, bet vienmēr varētu dzīvot tur. Un tomēr man jau bērnībā vajadzēja atstāt dzimto pusi. Man bija vēl tikko divpadsmit gadu, kad pārcēlāmies uz Pēterburgu. Ak, ar kādam skumjām atceros mūsu bēdīgo gatavošanos ceļam! Ka es raudāju, kad atvadījos no visa tā, kas man bija tik mīļš! Atceros, ka metos tētiņam ap kaklu un ar asarām aus lūdzu viņu kaut īsu laiciņu palikt vēl uz laukiem, letiņš sāka uz mani kliegt, māmiņa raudāja; viņi teica, ka jābraucot, ka esot tādi apstākļi. Vecais kņazs P. bija miris, mantinieki uzteikuši tētiņam vietu. Tētiņš bija irguldījis Pēterburgā privātos uzņēmumos nedaudz naudas. Cerēdams uzlabot apstākļus, viņš domāja, ka tur nepieciešama viņa klātbūtne. To visu vēlāk dabūju zināt no māmiņas. Mēs apmetāmies Pēterburgas Pusē un nodzīvojām šai vietā līdz pat tētiņa nāvei.

Cik grūti bija pierast pie jaunās dzīves! Mēs iebraucām Pēterburgā rudenī. Kad atstājām laukus, bija tik gaiša, silta, jauka diena; lauku darbi gāja uz beigām; pie šķūņiem jau stāvēja sakrautas milzīgas labības stirpas un pulcējās klaigājošu putnu bari; viss bija tik dzidrs un līksms, bet, kad iebraucām pilsētā, lija lietus, bija rudenīgi drēgns, nejauks laiks, dubļi un daudz jaunu., nepazīstamu, neviesmīlīgu, neapmierinātu, dusmīgu cilvēku. Apmetāmies uz dzīvi. Atceros — visi tā noskraidījās, nopūlējās, iekārtojot jauno saimniecību. Tētiņa nebija mājās, māmiņai ne mirkli nebija miera — mani pavisam atstāja novārtā. Man bija skumji, no rīta pieceļoties — pēc pirmās nakts mūsu jaunajā dzīves vietā. Mūsu logi bija iepretim dzeltenam žogam. Iela vienmēr dubļaina. Garāmgājēju maz, un visi tik cieši satinušies, visiem tik auksti.

Bet mājā pie mums augu dienu valdīja neciešamas skumjas un garlaicība. Radu un tuvu paziņu gandrīz nekādu nebija. Ar Annu Fjodorovnu tētiņš bija sanīdies. (Viņš bija tai kaut ko parādā.) Pie mums bieži nāca ļaudis darīšanās. Arvien strīdējās, trokšņoja, klaigāja. Pēc katra fiada apmeklējuma tētiņš likās tāds kā neapmierināts, dusmīgs; parasti stundām ilgi sadrūmis staigāja no viena Istabas kakta līdz otram un ne ar vienu nerunāja. Māmiņa tad neuzdrošinājās viņam ne vārda bilst un klusēja, tis apsēdos kaut kur kaktiņā ar grāmatu — klusi klusītiņām, dažkārt neuzdrošinājos pat pakustēties.

Trīs mēnešus pēc mūsu ierašanās Pēterburgā mani nodeva pansionātā. Cik skumji es pirmajā laikā jutos svešajco ļaudīs! Viss bija tik auksts, nemīlīgs, — audzinātājas vienmēr kliedza, meitenes ņirgājās, bet es biju tik bikla. Tikai stingrība un sodi! Visam noteiktas stundas, kopējs galds, garlaicīgi skolotāji — tas viss sākumā mani sāpināja, mocīt mocīja. Es tur pat gulēt nevarēju. Reizēm raudāju visu nakti, visu garo, garlaicīgo, auksto nakti. Parasti vakaros visi atkārto vai mācās uzdevumus; arī es sēžu un mācos sarunu valodu vai vokābuļus, neuzdro-ļ šinos ne pakustēties, bet pati domāju par mūsu mājīgo kaktiņu, par tētiņu, par māmiņu, par savu veco aukli, par aukles pasaciņām . .. Ak, cik skumji kļuva! Pat visniecī-: gāko lietiņu mājās — ir to var atcerēties ar patiku .. . Un jādomā, jādomā: ak, cik labi tagad būtu mājās! Es sēdētu mūsu mazajā istabiņā pie patvāra kopā ar savējiem, būtu tik silti, labi, pierasti. Ak, kā es tagad apskautu māmiņu, cieši, cieši, mīļi, mīļi! Domāju un domāju, un no skumjām klusiņām sāku raudāt, apslāpējot elsas, bet vokābuļi neiet galvā. Rītdienai uzdevumi nav sagatavoti; visu nakti sapņos redzu skolotāju, madāmu, meitenes; visu nakti pa sapņiem mācījos, bet otrā dienā nekā nezināju. Lika man stāvēt uz ceļiem, deva tikai vienu ēdienu. Es biju tik skumja, bēdīga. Sākumā visas meitenes par mani smējās, ķircināja mani, traucēja, kad es atbildēju uzdoto, knieba man, kad rindā gājām pusdienās vai tēju dzert, ne par šo, ne par to nosūdzēja audzinātājai. Toties kāda paradīze, kad, kā parasti, sestdienas vakaros pēc manis atnāk aukle! Kādā nevaldāmā priekā tad apskauju savu vecenīti! Viņa mani apģērbj, satīsta, ceļā netiek man līdzi, bet es tikai pļāpāju, pļāpāju, stāstu. Mājās pārnāku jautra, priecīga, cieši apskauju savējos, it kā pēc desmit gadu šķiršanās! Sākas runas, pārrunas, spriedelēšana; ar visiem sasveicinos, skaļi smejos, skraidu, lēkāju. Ar tētiņu mums nopietnas sarunas — par zinībām, par mūsu skolotājiem, par franču valodu, par Lamonda gramatiku, — un mēs visi esam tik līksmi, tik apmierināti. Es ar prieku vēl tagad atceros šos brīžus. Visiem spēkiem centos mācīties un izdabāt tētiņam. Redzēju, ka viņš atdod visu pēdējo manā labā, bet pats dievs zina kā sitas cauri. Ar katru dienu viņš kļuva drūmāks, neapmierinātāks, īgnāks; viņa raksturs kļuva pilnīgi neciešams; pasākumi juka ārā, parādu bija bez gala. Dažkārt māmiņa pat baidījās raudāt, baidījās pat vārdu

Izteikt, lai nesakaitinātu tētiņu; pavisam savārga; arvien Vairāk novājēja un nelāgi klepoja. Reizēm, kad atnāku no pansionāta, visiem tik skumjas sejas; māmiņa klusi1,1.im raud, tētiņš skaišas. Sākas pārmetumi, rājieni. Tētiņš n.ik runāt, ka es nesagādājot viņam nekāda prieka, ne gandarījuma, ka manis dēļ viņi atraujot sev pēdējo, bet •s līdz šim laikam vēl nerunājot franciski; vārdu sakot, visas neveiksmes, visas nelaimes, visu, visu uzvēla man lin māmiņai. Bet kā gan drīkstēja mocīt nabaga māmiņu? Dažreiz sirds vai pušu plīsa, uz viņu skatoties: vaigi iekrituši, acis dziļi iegrimušas, sejas krāsa kā diloņslimniecei. Es dabūju vairāk par visiem. Sākās vienmēr no niekiem, bet tad aizgāja diezin cik tālu; bieži pat nesapratu, par ko īsti dusmojas. Ko gan nesarunāja, ko visu nepieminēja! Gan franču valodu, gan to, ka esmu liela nejēga, gan ka mūsu pansionāta īpašniece ir nolaidīga, muļķīga sieviete, ka viņa nerūpējas par mūsu tikumību; ka tētiņš vēl līdz šim nevar atrast darbu un ka Lamonda gramatika nekam neder, bet Zapoļska daudz labāka; ka manis dēļ veltīgi izsvieduši tik daudz naudas; ka es, acīm icdzot, esot nejūtīga kā akmens — vārdu sakot, kaut gan es, nabadzīte, cik vien spēdama centos iekalt sarunu valodu un vokābuļus, tomēr pie visa biju vainīga, par visu dabūju ciest! Un tas nemaz nebija tāpēc, ka tētiņš mani nemīlētu; mani un māmiņu viņš mīlēja no visas sirds. Bet tā nu iznāca, tāds bija viņa raksturs.

Rūpes, sarūgtinājumi, neveiksmes nabaga tētiņu bija galīgi nomocījušas; viņš kļuva žultains, neuzticējās vairs nevienam, bieži bija tuvu izmisumam, nerūpējās par savu veselību; reiz saaukstējās un pēkšņi saslima, sirga īsu laiku un nomira tik pēkšņi, tik ātri, ka mēs visi no šā trieciena bijām dažas dienas kā bez sajēgas. Māmiņa šķita ka sastingusi; es pat baidījos, ka viņa nesajūk prātā. Tikko tētiņš bija miris, pie mums kā sēnes pēc lietus saradās kreditori, nāca bariem. Mēs atdevām visu, kas mums piederēja. Mūsu mājiņu Pēterburgas Pusē, kuru teliņš bija nopircis pusgadu pēc mūsu pārcelšanās uz Pēterburgu, — arī to pārdeva. Nezinu, kā nokārtoja visu citu, bet mēs palikām bez pajumtes, bez patvēruma, trūkumā. Māmiņa sirga ar grūtu slimību, mēs nespējām sevi uzturēt, nebija no kā dzīvot, mums draudēja bojā eja. Man toreiz tikko bija pilni četrpadsmit gadi. Nu, un tad mūs arī apmeklēja Anna Fjodorovna. Viņa arvien mēdza

stāstīt, ka esot muižniece un iznākot mums rada. Ari māmiņa izteicās, ka viņa esot mūsu radiniece, tikai ļoti tāla. Kamēr tētiņš bija dzīvs, viņa pie mums nekad nenāca. Bet tagad ieradās un asarām acīs teica, ka ļoti jūtot mums līdzi, skumstot kopā ar mums par mūsu zaudējumu, par mūsu grūto stāvokli; piebilda, ka tētiņš pats bijis vainīgs, ka viņš nav dzīvojis tā, kā viņa līdzekļi atļāvuši, pārāk daudz gribējis un par daudz paļāvies uz saviem spēkiem. Sacīja, ka vēloties ar mums tuvāk saieties, ieteica aizmirst abpusējās nesaskaņas, bet, kad māmiņa aizrādīja, ka nekad nav jutusi pret viņu nepatiku, viņa pat apraudājās, aizveda māmiņu uz baznīcu un lika noturēt dvēseles aizlūgumu par dārgo aizgājēju (tā viņa izteicās par tētiņu). Pēc tam Anna Fjodorovna svinīgi izlīga ar māmiņu.

Pēc gara ievada, iepriekš spilgtās krāsās iztēlojusi mūsu posta pilno stāvokli, pamestību, bezcerību un bezpalīdzību, Anna Fjodorovna uzaicināja mūs, kā viņa pati izteicās, piemesties pie viņas. Māmiņa pateicās, taču ilgi nevarēja izšķirties, ko iesākt, bet, tā kā neko citu nevarēja darīt un citādi nebija iespējams, viņa beidzot pateica Annai Fjodorovnai, ka mēs tās priekšlikumu ar pateicību pieņemam. Kā šodien atceros to ritu, kad no Pēterburgas Puses pārcēlāmies uz Vasilija Salu. Rīts bija rudenīgs, dzidrs, sauss, salts. Māmiņa raudāja; man bija ļoti skumji; sirds man vai lūza, dvēsele smeldza neizprotamās, bezgalīgās skumjās … Tas bija grūts laiks.

II

No sākuma, kamēr mēs, tas ir, es un māmiņa, vēl nebijām iedzīvojušās jaunajā mītnē, mēs jutāmies pie Annas Fjodorovnas baigi, netīkami. Anna Fjodorovna dzīvoja pati savā mājā Sestajā līnijā. Mājā bija pavisam piecas glītas istabas. Trijās no tām dzīvoja Anna Fjodorovna un mana māsīca Saša, ko viņa audzināja, — vēl bērns, bārenīte, bez tēva un mātes. Vienā istabā dzīvojām mēs, bet pašā pēdējā, mums blakus, mitinājās kāds nabaga students Pokrovskis, Annas Fjodorovnas piedzīvotājs. Anna Fjodorovna dzīvoja pārticībā, bagātāk, nekā varēja domāt; bet viņas ienākumi bija mīklaini, tāpat kā viņas nodarbošanās. Viņa arvien steidzās, arvien bija norūpējusies, izgāja un izbrauca vairākas reizes dienā; taču, ko viņa darīja, par ko rūpējās un kā labā, to nekādi nevarēja izprast. Pazīšanās viņai bija plaša un dažāda. Pie viņas dažreiz brauca viesi, dievs vien zina, kādi ļaudis, vienmēr kādās darīšanās un vienmēr uz īsu brīdi. Tiklīdz ieskanējās zvaniņš, māmiņa mani arvien veda uz mūsu istabu. Anna Fjodorovna par to uz māmiņu briesmīgi skaitās un nemitīgi apgalvoja, ka mēs esot par daudz lepnas, savam stāvoklim nepiemēroti lepnas, ka mums nebūtu ar ko lepoties, un tā nerimās veselām stundām. Es toreiz neizpratu šos pārmetumus par lepnību; tāpat tikai tagad esmu dabūjusi zināt vai vismaz nojaušu, kāpēc māmiņai bija grūti izlemt, vai pāriet uz dzīvi pie Annas Fjodorovnas. Anna Fjodorovna bija ļauna sieviete; viņa nelika mums miera. Kāpēc viņa aicināja mūs pie sevis, tas man nav saprotams arī vēl tagad. No sākuma viņa izturējās pret mums diezgan laipni, bet vēlāk, kad redzēja, ka mēs esam gluži bezpalīdzīgas un ka mums nav kur iet, pilnīgi parādīja savu īsto raksturu. Beigās viņa sāka izturēties pret mani visai laipni, gandrīz vai lišķīgi, bet sākumā es cietu kopā ar māmiņu. Vienmēr viņa mums ko pārmeta; viņa vienā laidā daudzināja savu labdarību. Svešus ļaudis iepazīstināja ar mums kā ar savām nabaga radiniecēm — trūkumā nonākušu atraitni un bāreni, kurām viņa aiz žēlastības, aiz kristīgas mīlestības dodot patvērumu. Pie galda katram kumosam sekoja ar acīm, bet, ja neēdām, tad atkal sākās cita dziesma: mums, sak, ēdiens esot pretīgs; neņemiet par ļaunu, ko dievs devis, ar to cienāju; vai tad mums pašām bijis kas labāks? Ik brīdi nozākāja tētiņu; teiCa, ka viņš gribējis būt labāks par citiem, bet bijis sliktāks; sievu un meitu atstājis bez līdzekļiem, un, ja nebūtu gadījusies labsirdīga radiniece, līdzcietīga, kristīga sieviete, tad, dievs vien zina, laikam būtu jānomirst badā uz ielas. Ko visu gan viņa nesarunāja! Ne tik sāpīgi, cik pretīgi bija viņā klausīties. Māmiņa pastāvīgi raudāja, ar veselību viņai kļuva dienu no dienas sliktāk; viņa acīm redzami izdila, tomēr mēs abas strādājām no agra rīta līdz vēlai naktij — bijām dabūjušas pasūtījumus, šuvām, kas ļoti nepatika Annai Fjodorovnai; viņa nemitīgi runāja, ka viņas māja neesot nekāds modes veikals. Bet mums vajadzēja ģērbties, vajadzēja kaut ko atlicināt neparedzētiem izdevumiem; katrā ziņā vajadzēja, lai pašām būtu sava nauda. Mēs krājām naudu nebaltai dienai, cerēdamas, ka ar laiku varēsim pāriet dzīvot kaut kur citur. Bet māmiņa strādājot pavisam sabeidza savu veselību: viņa ar katru dienu kļuva vārgāka. Slimība kā tārps sagrauza viņu un tuvināja kapam. Es visu redzēju, visu pārdzīvoju, visu pārcietu sevī, jo tas taču notika manu acu priekšā!

Pagāja diena pēc dienas, un katra nākošā bija līdzīga iepriekšējai. Mēs dzīvojām klusi, it kā nemaz nedzīvotu pilsētā. Anna Fjodorovna, pilnīgi apzinādamās savu varu pār mums, pamazām norima. Viņai jau arī neviens nekad nedomāja runāt pretī. Mūsu istaba bija no viņas telpām atdalīta ar gaiteni, bet blakus mums, kā jau minēju, dzīvoja Pokrovskis. Viņš mācīja Sašai franču un vācu valodu, vēsturi, ģeogrāfiju — visas zinības, kā teica Anna Fjodorovna, bet par to dabūja no viņas istabu un uzturu. Saša bija saprātīga meitene, kaut arī nerātna un draiskulīga; viņai toreiz bija trīspadsmit gadu. Anna Fjodorovna aizrādīja māmiņai, ka nebūtu par ļaunu, ja arī es sāktu mācīties, tāpēc ka pansionātā nebiju mācības pabeigusi. Māte ar prieku tam piekrita, un es kopā ar Sašu veselu gadu mācījos pie Pokrovska.

Pokrovskis bija nabadzīgs, ļoti nabadzīgs jauneklis; vārgā veselība neatļāva viņam pastāvīgi mācīties, un viņu tikai tā — aiz ieraduma sauca par studentu. Viņš dzīvoja vienkārši, klusi, mierīgi, tā ka mūsu istabiņā viņu pat nedzirdēja. Pēc izskata viņš bija tāds savāds; tik neveikli gāja, tik neveikli klanījās sasveicinoties, tik dīvaini runāja, ka sākumā, tikai paskatoties vien uz viņu, bija jāsmejas. Saša vienmēr blēņojās, viņam klātesot, it sevišķi, kad viņš mūs mācīja. Viņam turklāt bija ātri uzbudināms raksturs, viņš pastāvīgi skaitās, par katru nieku zaudēja pašsavaldīšanos, kliedza uz mums, sūdzējās par mums un bieži, nepabeidzis stundu, sadusmojās un aizgāja uz savu istabu. Tur Pokrovskis dienām sēdēja pie grāmatām. Viņam bija daudz grāmatu un visas dārgas, retas. Viņš vēl kaut kur kādu mācīja, saņēma nelielu atlīdzību un, tiklīdz dabūja naudu, tūlīt gāja pirkt grāmatas.

Ar laiku es ar viņu iepazinos tuvāk. Viņš bija vislabsirdīgākais, viskrietnākais un cienījamākais cilvēks, kādu man gadījies satikt. Arī māmiņa viņu ļoti cienīja. Vēlāk viņš kļuva mans labākais draugs — protams, pēc māmiņas.

Sākumā es, tāda liela meitene, blēņojos kopā ar Sašu, un mēs parasti stundām ilgi lauzījām galvu, kā Pokrovski sakaitināt, lai viņš zaudētu pacietību. Viņš ļoti jocīgi skaitās, un tas bija visai uzjautrinoši. (Man pat kauns to atcerēties!) Reiz mēs viņu par kaut ko sakaitinājām gandrīz līdz asarām, un es skaidri dzirdēju, ka viņš nočukstēja: «Ļaunie bērni.» Es pēkšņi apjuku, man bija gan kauns, gan rūgtums sirdī, gan žēl viņa. Atceros, ka nosarku līdz ausu galiem un gandrīz ar asarām acīs sāku lūgt viņu apmierināties un neapvainoties par mūsu muļķīgajām nerātnībām, bet viņš aizvēra grāmatu un, stundu nepabeidzis, aizgāja uz savu istabu. Es visu dienu mocījos nožēlās. Man nedeva miera mokoša doma, ka mēs, bērni, ar savu cietsirdību esam viņu sarūgtinājuši līdz asarām. Mēs tātad bijām gribējušas, lai viņš raud. Mēs tātad to vien bijām gaidījušas; bijām panākušas, ka viņš pilnīgi zaudēja pacietību; ar varu bijām piespiedušas viņu, nabaga nelaimīgo cilvēku, apzināties savu sūro likteni! Es visu nakti negulēju aiz sapīkuma, skumjām un nožēlas. Saka, ka nožēlas atvieglojot sirdi, — nav tiesa. Nezinu, kā tas nāca, bet manām bēdām bija piejaukusies arī patmīlība. Es negribēju, ka viņš uzskatītu mani par bērnu. Man toreiz jau bija piecpadsmit gadu.

Kopš tās dienas nomocīju savu iztēli, gudrodama tūkstošiem plānu, kā pēkšņi piespiest Pokrovski mainīt domas par mani. Bet dažbrīd es biju bikla un kautrīga; pašreizējos apstākļos neko nevarēju izdomāt un apmierinājos ar sapņiem. (Un dievs vien zina, ar kādiem sapņiem!) Es tikai pārstāju draiskuļoties kopā ar Sašu; viņš vairs uz mums nedusmojās, bet tas bija par maz manai patmīlībai.

Tagad pastāstīšu dažos vārdos par vissavādāko, visinteresantāko un visnožēlojamāko cilvēku, kādu man jebkad gadījies satikt. Runāju par viņu tagad — taisni šajā savu piezīmju vietā tāpēc, ka līdz tam nebiju viņam gandrīz nemaz pievērsusi uzmanību; tik saistošs man pēkšņi bija kļuvis viss, kas attiecās uz Pokrovski!

Reizēm mūsu mājā ieradās netīrs, slikti ģērbies, mazs, sirms, tūļīgs, neveikls vecītis, vārdu sakot, pavisam savāds. Pirmajā acu uzmetienā likās, it kā viņš par kaut ko kaunētos, it kā pats sevis kautrētos. Tāpēc viņš ierāvās sevī, vaibstījās; viņam bija tādi paņēmieni, tādas grimases, ka gandrīz varēja domāt, ka viņš nav pie pilna prāta. Reizēm viņš ierodas pie mums, bet stāv priekšnamā aiz stikla durvīm, neuzdrošinādamies nākt iekšā. Ja kāds no mums paies garām — es vai Saša, vai kāds no kalpotājiem, par ko viņš bija drošs, ka tas viņu labāk ieredz, — tā tūliņ tam māj ar roku, aicina pie sevis, rāda dažādas zīmes, un tikai tad, kad pamet viņam ar galvu un pasauc — kas nozīmē, ka mājās nav neviena sveša un ka viņš drīkst ienākt, kad vien tīk, — tikai tad vecītis klusiņām atvēra durvis, līksmi smaidīja, priekā berzēja rokas un uz pirkstgaliem devās tieši Pokrovska istabā. Tas bija viņa tēvs.

Vēlāk sīki dabūju zināt visu par šā nabaga vecā vīra dzīvi. Viņš agrāk kaut kur kalpojis, bet viņam nav bijis ne mazāko spēju, un darbā ieņēmis pašu pēdējo, pašu nenozīmīgāko vietu. Kad nomirusi pirmā sieva (studenta Pokrovska māte), viņš sadomājis precēties otrreiz un apprecējis kādu pilsētnieci. Jaunā sieva mājās visu apgriezusi otrādi; nevienam nebija glābiņa no viņas; visus saņēmusi stingri rokās. Students Pokrovskis tad vēl bijis bērns, gadu desmit vecs. Pamāte viņu ienīduši. Bet liktenis bijis labvēlīgs mazajam Pokrovskim. Muižas īpašnieks Bikovs, kas pazinis ierēdni Pokrovski un bijis kādreiz viņa labdaris, paņēmis bērnu savā aizbildnībā un nodevis kādā skolā. Viņš interesējies par bērnu tāpēc, ka pazinis tā nelaiķi māti, ko vēl jaunības gados aplaimojusi Anna Fjodorovna, apprecinādama ar ierēdni Pokrovski. Bikova kungs, Annas Fjodorovnas tuvs paziņa un draugs, iedevis aiz augstsirdības līgavai piecus tūkstošus rubļu pūra naudas. Kā šī nauda izlietota — nav zināms. To visu man pastāstīja Anna Fjodorovna, bet pašam studentam Pokrovskim nekad nepatika runāt par saviem ģimenes apstākļiem. Stāsta, ka viņa māte bijusi ļoti glīta, un man liekas savādi, ka viņa tik neizdevīgi apprecējusies — ar tik neievērojamu cilvēku … Viņa nomirusi vēl jauna, gadus četrus pēc apprecēšanās.

Pēc skolas beigšanas mazais Pokrovskis iestājies ģimnāzijā un pēc tam universitātē. Bikova kungs, kas ļoti bieži iebraucis Pēterburgā, arī šeit nav atstājis viņu bez atbalsta. Vārgas veselības dēļ Pokrovskis nav varējis turpināt studijas universitātē. Tad Bikova kungs iepazīstinājis to ar Annu Fjodorovnu, pats ieteicis, un tā jaunais cilvēks pieņemts pansijā ar norunu, ka mācīs Sašai visu, kas vajadzīgs.

Bet vecais Pokrovskis, sarūgtināts par savas sievas nežēlību, nodevies visļaunākajam netikumam un gandrīz vienmēr bijis iereibis. Sieva viņu situsi, likusi dzīvot virtuvē un panākusi to, ka viņš beidzot pieradis pie sitieniem un sliktas izturēšanās un vairs nav žēlojies. Viņš vēl nebija tik vecs, bet savu netikumu dēļ gandrīz vai prātu izdzīvojis. Cēlas, cilvēciskas jūtas viņā izpaudās tikai bezgalīgā mīlestībā uz dēlu. Stāstīja, ka jaunais Pokrovskis kā divas ūdens lāses līdzinoties savai nelaiķei mātei. Varbūt atmiņas par pirmo, labo sievu modināja vecā, pagrimušā vīra sirdī tādu bezgalīgu mīlestību uz dēlu? Vecais ne par ko citu kā vien par dēlu pat runāt nespēja un aizvien divas reizes nedēļā viņu apmeklēja. Biežāk nākt viņš neuzdrošinājās tāpēc, ka jaunais Pokrovskis nevarēja ciest tēva apciemojumus. No visiem Pokrovska trūkumiem, bez šaubām, galvenais un svarīgākais bija tas, ka viņš necienīja tēvu. Tomēr vecais reizēm arī bija visneciešamākais radījums pasaulē. Pirmkārt, viņš bija ļoti ziņkārīgs, otrkārt, ar vistukšākām un vismuļķīgākām sarunām ik brīdi traucēja dēlu darbā un, beidzot, dažreiz ieradās iereibis. Dēls centās tēvu pamazām atradināt no šiem netikumiem, no ziņkārības un pastāvīgas pļāpāšanas un beidzot panāca, ka tas klausīja viņam uz vārda un neiedrošinājās ne muti atvērt bez viņa atļaujas.

Nabaga večuks nevarēja vien beigt priecāties par savu Petjeņķu (tā viņš sauca dēlu) un to apbrīnot. Kad viņš ieradās pie dēla ciemos, tad parasti izskatījās norūpējies un bikls, laikam gan aiz neziņas, kā dēls viņu saņems; parasti viņš ilgi neuzdrošinājās ienākt un, ja es tur gadījos, tad mēdza izjautāt mani minūtes divdesmit. — Nu, kā iet Petjeņkam? Vai vesels? Kāds viņam garastāvoklis, un vai nav aizņemts ar kaut ko svarīgu? Ko viņš īsti dara? Vai raksta, vai lasa, vai nododas kādām pārdomām? Kad es viņu iedrošināju un nomierināju, vecais galu galā uzdrīkstējās ienākt un klusi, klusi, uzmanīgi, uzmanīgi pavēra durvis, pabāza papriekš tikai galvu un, ja redzēja, ka dēls nedusmojas un pamāj viņam, tad klusiņām iegāja istabā, novilka mēteli, noņēma cepuri, kas viņam arvien bija saburzīta, caurumaina, nodriskātām malām, pakāra tos uz vadža, bet visu to darīja klusi, nedzirdami; pēc tam piesardzīgi apsēdās uz krēsla un nenovērsa no dēla ne acu, uztvēra katru viņa kustību, vēlēdamies uzminēt sava Petjeņkas garastāvokli. Ja dēls nebija visai labā omā un večuks to pamanīja, viņš tūlīt piecēlās'nn paskaidroja: «Es, sak, tikai tā, Pet jeņķa, uz brītiņu. Man bija tālu jāiet, gāju garām un ienācu atpūsties.» Pēc tam klusi, padevīgi paņēma mēteli, cepuri, atkal klusiņām atvēra durvis un aizgāja, piespiesti smaidīdams, lai apslēptu sirdī uzvirmojušo rūgtumu un neizrādītu to dēlam.

Bet, ja dēls uzņēma tēvu labi, tad vecītis aiz laimes nezināja, ko darīt. Prieks bija redzams viņa sejā, viņa žestos, viņa kustībās. Ja dēls ar viņu uzsāka runāt, tad vecais vienmēr drusku pacēlās no krēsla un atbildēja klusi, verdziski padevīgi, gandrīz ar godbijību, cenzdamies lietot visizmeklētākos, tas ir, visjocīgākos izteicienus. Bet viņš neprata izteikties: vienmēr apjuka un nokaunējās, nezinādams, kur likt rokas, kā izturēties pašam, un pēc tam vēl ilgi pie sevis čukstēja atbildi, it kā gribētu teikto pārlabot. Bet, ja izdevās labi atbildēt, vecītis atplauka, sakārtoja vesti, kaklasaiti, svārkus un pieņēma pašapzinīgu izskatu. Dažreiz viņš pat sasparojās tiktāl, kļuva tik drosmīgs, ka klusiņām piecēlās no krēsla, piegāja pie grāmatu plaukta, paņēma kādu grāmatu un kaut ko pat izlasīja, lai arī grāmata būtu kāda būdama. To visu viņš darīja ar liekuļoti vienaldzīgu un aukstasinīgu izskatu, it kā vienmēr varētu tā rīkoties ar dēla grāmatām, it kā dēla laipnība nebūtu nekas neparasts. Bet reiz man gadījās redzēt, kā nabadzinš nobijās, kad Pokrovskis lūdza viņu neaiztikt grāmatas. Viņš apjuka, kļuva steidzīgs, nolika grāmatu ačgārni, pēc tam gribēja novietot pareizi, apgrieza to un nolika ar nepareizo pusi uz āru, smaidīja, sarka, nezināja, kā izpirkt savu pārkāpumu. Pokrovskis ar pamācībām pamazām mēģināja veco atradināt no sliktām parašām un, kolīdz redzēja viņu trīs reizes pēc kārtas skaidrā prātā, nākamajā apmeklējumā iedeva viņam uz atvadīšanos pa kvartam, pa pusrublim un vairāk. Dažreiz nopirka viņam zābakus, kaklasaiti vai vesti. Tad vecītis savā jaunajā rotā bija lepns kā gailis. Reizēm viņš ienāca arī pie mums. Atnesa man un Sašai piparkūku gailīšus, ābolus un, kā vienmēr, runāja ar mums tikai par Petjeņku. Lūdza mūs cītīgi mācīties, paklausīt, teica, ka Pet jeņķa esot labs dēls, priekšzīmīgs dēls un turklāt vēl mācīts dēls. Pie tam viņš tik jocīgi mirkšķināja kreiso aci, tik savādi vaibstījās, ka mēs nevarējām valdīt smieklus un smējāmies par viņu no visas sirds. Māmiņai viņš ļoti patika. Bet vecītis neieredzēja Annu Fjodorovnu, lai gan, viņai klātesot, bija kluss kā pelīte.

Drīz vien es izbeidzu mācības pie Pokrovska. Viņš kā agrāk, uzskatīja mani par bērnu, par draisku meiteni, tāpat kā Sašu. Mani tas ļoti sāpināja, tāpēc ka es visiem spēkiem centos vērst par labu savu agrāko ļauno izturēšanos. Bet viņš mani neievēroja. Tas arvien vairāk un vairāk mani satrauca. Izņemot nodarbību stundas, es gandrīz nekad nerunāju un arī nespēju runāt ar Pokrovski. Es sarku, apjuku un vēlāk kaut kur kaktiņā aiz dusmām raudāju.

Nezinu, ar ko tas viss būtu beidzies, ja mums nepalīdzētu tuvināties kāds dīvains gadījums. Reiz vakarā, kad māmiņa sēdēja pie Annas Fjodorovnas, es klusiņām iegāju Pokrovska istabā. Zināju,.ka viņa nav mājās, bet patiesi nevaru saprast, kāpēc man ienāca prātā pie viņa ieiet. Līdz šim pie viņa nekad nebiju gājusi, lai gan mēs dzīvojām blakus jau vairāk nekā gadu. Šoreiz man sirds pukstēja tik stipri, tik stipri, ka likās — gribētu izlēkt no krūtīm. Aplūkoju visu ar sevišķu ziņkāri. Pokrovska istaba bija iekārtota diezgan nabadzīgi; arī kārtības šeit trūka. Pie sienas bija piesisti pieci gari plaukti ar grāmatām. Uz galda un uz krēsliem atradās papīri. Tikai grāmatas un papīri! Man ienāca prātā dīvaina doma, un līdz ar to mani pārņēma nepatīkama sajūta. Man likās, ka viņam ar manu draudzību, ar manu mīlas pilno sirdi vien nepietiek. Viņš bija mācīts, bet es — muļķe, neko nezināju, neko nebiju lasījusi, nevienu grāmatu… Ar skaudību skatījos uz garajiem plauktiem, kas vai lūza no grāmatām. Mani pārņēma naids, skumjas, kaut kāds neprāts. Man iegribējās — un es uz vietas nolēmu izlasīt viņa grāmatas, itin visas un pēc iespējas ātrāk. Nezinu, varbūt domāju, ka tad, kad būšu iemācījusies visu, ko viņš zina, būšu viņa draudzības cienīgāka. Metos pie pirmā plaukta; nekā nedomājot, nekavēdamās paķēru vecu, noputējušu sējumu — pirmo, kas pagadījās, un sarkdama, bālēdama, aiz uztraukuma un bailēm drebēdama, aizskrēju ar paņemto grāmatu uz savu istabu, nolēmusi izlasīt to naktī naktslampiņas gaismā, kad māmiņa aizmigs.

Bet kādas dusmas manī pamodās, kad es, nonākusi mūsu istabā un steidzīgi atšķīrusi grāmatu, ieraudzīju vecu pussapelējušu, kožu saēstu latīņu sacerējumu. Tūlīt atgriezos viņa istabā, bet, tikko.gribēju nolikt grāmatu atpakaļ plauktā, izdzirdu gaitenī troksni un nācēja soļus. Es ļoti steidzos, bet nelietīgā grāmata bija stāvējusi rindā tik cieši, ka, izņemot ārā vienu, pārējās bija sašķobījušās un tā sablīvējušās, ka to agrākajai biedrenei vairs neatlika vietas. Man nebija pa spēkam iebīdīt grāmatu. Tomēr grūdu grāmatas, cik spēju. Sarūsējusī nagla, uz kuras turējās plaukts, liekas, bija gaidījusi tieši šo brīdi, lai nolūztu, — un nolūza. Viens plaukta gals nogāzās lejā. Grāmatas ar troksni bira uz grīdas. Durvis atvērās, un Pokrovskis ienāca istabā.

Jāpiebilst, ka viņš nevarēja ciest, ja kāds rīkojās pa viņa istabu. Vai tam, kas pieskārās viņa grāmatām! Spriediet nu paši par manām bailēm, kad grāmatas, mazas, lielas, daždažāda formāta, daždažāda lieluma un biezuma, gāzās zemē no plaukta, aizlidoja un sakrita zem galda, zem krēsliem, pa visu istabu. Gribēju aizbēgt, bet bija jau par vēlu. «Beigas,» es domāju, «visam beigas! Esmu pazudusi, esmu pagalam! Es draiskuļojos, blēņojos kā desmitgadīgs bērns; esmu muļķa meitene! Liela muļķe!» Pokrovskis briesmīgi noskaitās. «Nu, tā tikai vēl trūka!» viņš iesaucās. «Vai jums nav kauna tā palaidņoties! … Vai reiz nebūs gana?» Un pats metās pacelt grāmatas. Es noliecos viņam palīdzēt. «Nevajag, nevajag,» viņš iesaucās. «Būtu bijis labāk, ja jūs neietu tur, kur neaicina.» Taču mana padevība padarīja viņu mazliet pielaidīgāku, viņš turpināja jau klusāk — agrākajā pamācošajā tonī, izlietodams savas nesenās skolotāja tiesības: «Kad jūs beidzot kļūsiet nopietnāka, kad nāksiet pie prāta? Paskatieties taču uz sevi, jūs jau vairs neesat bērns, neesat maza meitenīte, jums jau piecpadsmit gadu!» Un tad, droši vien gribēdams pārliecināties, vai tiešām vairs neesmu maziņa, paskatījās uz mani un nosarka līdz ausu galiem. Es nekā nesapratu: stāvēju viņa priekšā un izbrīnā raudzījos platām acīm. Viņš piecēlās, pienāca man klāt — tāds apjucis, ļoti samulsis, kaut ko teica, liekas, par kaut ko atvainojās, varbūt par to, ka tikai tagad pamanījis, ka esmu jau gluži pieaugusi meiča. Beidzot es sapratu. Neatceros, kas tad ar mani notika; es apjuku, nespēju vairs savaldīties, nosarku vēl vairāk nekā Pokrovskis, aizklāju-rokām seju un izskrēju no istabas.

Nezināju, ko lai tagad daru, kur lai glābjos aiz kauna. Jau tas vien, ka viņš pārsteidzis mani savā istabā! Veselas trīs dienas nevarēju uz viņu ne paskatīties. Sarku līdz asarām. Visdīvainākās domas, vissmieklīgākās domas jaucās man pa galvu. Viena, pati neprātīgākā, bija tāda, ka gribēju iet pie viņa izskaidroties, atzīties, vaļsirdīgi visu r/stāstīt un pārliecināt viņu, ka neesmu izturējusies kā nejēga meitene, bet ka man bijis labs nodoms. Biju jau gandrīz pavisam noteikti nolēmusi iet pie viņa, bet, paldies dievam, pietrūka drosmes. Varu iedomāties, ko es būtu izdarījusi! Man vēl tagad kauns visu to atcerēties.

Dažas dienas pēc tam māmiņa pēkšņi smagi saslima. Divas dienas viņa necēlās no gultas, bet trešajā naktī gulēja karsonī un murgoja. Kopdama māmiņu, jau vienu nakti nebiju gulējusi, sēdēju pie viņas gultas, devu dzert un noteiktās stundās zāles. Otrajā naktī biju pavisam nomocījusies. Laiku pa laikam iesnaudos, man metās tumšs gar acīm, galva griezās, un katru brīdi varēju aiz noguruma nogāzties zemē, bet mātes vārgie vaidi mani atmodināja, es nodrebēju, uz acumirkli pamodos, taču pēc tam mani atkal pievārēja miegs. Es mocījos. Nezinu — nevaru atcerēties, — bet kaut kāds briesmīgs sapnis, drausmīga parādība pavīdēja manās satrauktajās smadzenēs, kad apziņa mokoši cīnījās starp miegu un nomodu. Es šausmās atmodos … Istabā bija tumšs, naktslampiņa dzisa, gaismas svītras gan pēkšņi pārplūdināja visu istabu, gan tikko mirgoja uz sienām, gan pazuda pavisam. Man kļuva baigi, mani pārņēma šausmas; briesmīgs sapnis bija mani satraucis, skumjas žņaudza sirdi… Uzlēcu no krēsla un neviļus iekliedzos, mokošas, drausmīgi smagas sajūtas pārņemta. Šinī brīdī atvērās durvis, un Pokrovskis ienāca mūsu istabā.

Atceros tikai to, ka atjēdzos viņa rokās. Viņš saudzīgi nosēdināja mani atzveltnes krēslā, pasniedza glāzi ūdens un sāka iztaujāt. Neatceros, ko viņam atbildēju. «Jūs esat slima, jūs pati esat ļoti slima,» viņš teica, paņēmis mani pie rokas, «jums ir drudzis, jūs sevi nomokāt, netaupāt savu veselību; apmierinieties, atliecieties gultā, aizmiedziet! Es jūs uzmodināšu pēc divām stundām, apmierinieties jel.. . Ejiet gultā, apgulieties!» viņš turpināja, neļaudams man ne vārda iebilst. Nogurums bija atņēmis man pēdējos spēkus; acis aiz nespēka vērās ciet. Es atlaidos atzveltnes krēslā, nolēmusi aizmigt tikai uz pusstundu, bet nogulēju līdz rītam. Pokrovskis pamodināja mani tad, kad bija pienācis laiks dot māmiņai zāles.

Otrā dienā, kad es, pa dienu mazliet atpūtusies, gatavo jos atkal sēdēt atzveltnes krēslā pie māmiņas gultas, stingri nolēmusi šoreiz neaizmigt, Pokrovskis ap pulksten vienpadsmitiem pieklauvēja pie mūsu durvīm. Es atvēru durvis. «Jums garlaicīgi sēdēt vienai,» viņš man teica, «te ir grāmata, ņemiet palasiet, nebūs tik garlaicīgi.» Es paņēmu; neatceros, kas tā bija par grāmatu, diez vai maz toreiz tajā ieskatījos, kaut gan visu nakti neaizmigu. Savāds iekšējs uzbudinājums neļāva man gulēt; es nevarēju mierīgi nosēdēt; vairākas reizes piecēlos no atzveltnes krēsla un sāku staigāt pa istabu. Kaut kāds iekšējs apmierinājums pārņēma visu manu būtni. Es tā priecājos par Pokrovska uzmanību. Biju lepna, ka viņš tā raizējas un rūpējas par mani. Visu nakti pavadīju sapņodama un domādama. Pokrovskis vairs neienāca; es gan zināju, ka viņš nenāks, bet minēju, kā būs nākošajā vakarā.

Nākošajā vakarā, kad mājā visi jau bija aizgājuši pie miera, Pokrovskis atvēra savas durvis un, stāvēdams uz sliekšņa, sāka ar mani sarunāties. Neatceros tagad ne vārda no tā, ko toreiz viens otram sacījām; atminos tikai, ka biju apjukusi, izbijusies, dusmojos uz sevi un ar nepacietību gaidīju sarunas beigas, kaut gan pati tik ļoti biju to vēlējusies, visu dienu sapņojusi par to un pat sadomājusi jautājumus un atbildes … No šā vakara iesākās mūsu draudzība. Māmiņas slimības laikā mēs katru nakti vairākas stundas pavadījām kopā. Es pamazām pārvarēju savu kautrību, kaut gan pēc katras mūsu sarunas man vēl arvien bija par ko uz sevi skaisties. Taču ar slepenu prieku un lepnu gandarījumu redzēju, ka viņš manis dēļ pat aizmirsis savas neciešamās grāmatas. Nejauši, pa jokam saruna reiz iznāca par to, kā grāmatas kritušas no plaukta. Tas bija savāds brīdis; biju tāda kā pārāk vaļsirdīga un sirsnīga; mani pārņēma satraukums, dīvaina sajūsma, un es viņam par visu atzinos … par to, ka gribēju mācīties, kaut ko zināt, ka man bija dusmas, ka viņš mani uzskata par meitēnu, par bērnu… Kā jau teicu, biju pavisam savādā garastāvoklī; sirds bija kļuvusi mīksta, acīs riesās asaras, — neslēpu neko un izstāstīju visu, visu — par savu draudzību pret viņu, par vēlēšanos viņu mīlēt, dzīvot ar viņu kā viena sirds un viena dvēsele, mierināt viņu, iepriecināt. Viņš paskatījās uz mani tā savādi, samulsis, izbrīnījies un neteica ne vārda. Pēkšņi man kļuva ļoti sāpīgi, skumji. Likās, ka viņš mani nesaprot, ka viņš varbūt par mani smejas. Pēkšņi sāku raudāt kā bērns, šņukstēju, nevarēju savaldīties; man bija uznākusi tikpat kā lēkme. Viņš satvēra manas rokas, skūpstīja tās, spieda pie savām krūtīm, centās pārliecināt, mierināja mani; viņš bija ļoti aizkustināts; neatceros, ko viņš man teica, bet es gan raudāju, gan smējos, gan atkal raudāju, sarku, no prieka nevarēdama izteikt ne vārda. Taču, kaut arī biju satraukta, pamanīju, ka Pokrovskis šķita tāds kā samulsis un izturējās ne visai brīvi. Liekas, viņš nevarēja vien nobrīnīties par manu aizraušanos, par manu jūsmošanu, par tādu pēkšņu, dedzīgu, kvēlu draudzību. Varbūt sākumā tā bija tikai ziņkārība; bet vēlāk viņa nedrošība izgaisa un viņš, tāpat kā es, ar vienkāršām, patiesām jūtām pieņēma manu draudzību, manus laipnos vārdus, manu uzmanību un atbildēja uz visu ar tādu pašu uzmanību, tādu pašu draudzību un laipnību — kā vislabākais draugs, kā īsts brālis. Man ap sirdi bija tik silti, tik labi! … Es vairs nevairījos viņa, neslēpu neko; viņš to redzēja un pieķērās man jo dienas jo vairāk.

Tik tiešām neatceros, ko visu tikām pārrunājuši šais moku pilnajās, taču saldajās tikšanās stundās — nakti svētbildes lampiņas drebošajā gaismā — gandrīz pie manas nabaga slimās māmiņas gultas … Visu, kas tikai nāca prātā, kas bija uz sirds, ko gribējās pateikt, — un mēs bijām gandrīz laimīgi… Ak, šis skumjais un reizē priecīgais laiks — viss kopā! Gan skumji, gan priecīgi man to tagad atcerēties. Atmiņas, vai nu priecīgas, vai rūgtas, vienmēr ir mokošas, vismaz man tā ir; bet arī šīs mokas ir saldas. Un, kad ap sirdi kļūst smagi, sāpīgi, dziļi skumji, tad atmiņas to atspirdzina un atdzīvina, kā rasas pilieni valgā vakarā pēc karstas dienas spirdzina un atdzīvina vārgu, panīkušu puķīti, kas novītusi dienas tveicē.

Māmiņa sāka atveseļoties, bet es vēl arvien turpināju pa naktīm sēdēt pie viņas gultas. Pokrovskis bieži deva man grāmatas; es lasīju — sākumā, lai neaizmigtu, tad vērīgāk, bet vēlāk ar aizrautību; man pēkšņi atklājās daudz jauna, līdz šim neizprotama, nezināma. Jaunas domas, jauni iespaidi pēkšņi kā pāri plūstoša straume uzbangoja manā sirdī. Un, jo vairāk satraukuma, jo vairāk «ipmulsuma un pūļu man bija, uzņemot jaunos iespaidus, |o tīkamāki man tie kļuva, jo saldāk satrauca dvēseli. Pēkšņi tie visi uzreiz bija ieplūduši man sirdī, nedodami tai miera. Savāds haoss virmoja visā manā būtnē. Bet šis garīgais satraukums nevarēja un nespēja mani pilnīgi paņemt savā varā. Es biju par daudz sapņaina, un tas mani izglāba.

Kad māmiņa sāka atveseļoties, mūsu satikšanās un garās sarunas vakaros beidzās; dažreiz mums izdevās pārmainīt kādus vārdus, bieži vien tukšus un nenozīmīgus, bet man patika visam piešķirt sevišķu saturu, savu īpašu, iedomātu vērtību. Mana dzīve bija kļuvusi pilnīgāka, es biju laimīga, mierīga, klusa prieka pilna. Tā pagāja vairākas nedēļas …

Reiz pie mums ienāca vecais Pokrovskis. Viņš ar mums ilgi pļāpāja, bija neparasti jautrs, mundrs, runīgs; smējās, asprātīgi jokojās pa savai gaumei un beidzot atklāja sajūsmas cēloni un pastāstīja mums, ka tieši pēc nedēļas būšot Petjeņkas dzimšanas diena un viņš katrā ziņā atnākšot pie dēla; uzvilkšot jaunu vesti, un sieva esot apsolījusi nopirkt viņam jaunus zābakus. Vārdu sakot, vecītis bija ļoti laimīgs un pļāpāja par visu, kas vien ienāca prātā.

Viņa dzimšanas diena! Šī dzimšanas diena man nedeva miera ne dienu, ne nakti. Es nolēmu katrā ziņā atgādināt Pokrovskim savu draudzību un kaut ko iedāvināt. Bet ko? Beidzot sadomāju dāvināt viņam grāmatas. Es zināju, ka viņš vēlējās iegūt Puškina kopoto rakstu pēdējo izdevumu, un nospriedu to nopirkt. Man pašai savas naudas bija trīsdesmit rubļu, kurus biju nopelnījusi ar rokdarbiem. Šī nauda man bija nolikta, lai iegādātos jaunu kleitu. Tūliņ aizsūtīju mūsu virēju, veco Matrjonu, uzzināt, cik maksā Puškina kopotie raksti. Tavu nelaimi! Visu vienpadsmit grāmatu cena kopā ar iesiešanas izdevumiem bija vismaz rubļu sešdesmit. Kur lai ņemu tādu naudu? Ilgi domāju un nezināju, ko darīt. Lūgt no māmiņas man negribējās. Protams, māmiņa man katrā ziņā būtu izlīdzējusi, bet tad mājās visi zinātu par mūsu dāvanu; turklāt tad šī dāvana pārvērstos pateicībā, atalgojumā par Pokrovska vesela gada pūlēm. Man gribējās dāvināt vienai pašai, neizpaužot citiem. Bet par viņa pūlēm manā labā es gribēju justies vienmēr parādniece, bez kādas atmaksas, izņemot manu draudzību. Beidzot sadomāju, kā izkļūt no grūtībām.

Zināju, ka pie bukinistiem Gostinijdvorā dažreiz, ja tikai pakaulējas, var nopirkt grāmatu par puscenu, bieži vien mazlietotu, gandrīz pilnīgi jaunu. Es nolēmu katrā ziņā doties uz Gostinijdvoru. Tā arī iznāca, ka jau nākošajā dienā radās vajadzība ir mums, ir Annai Fjodolovnai. Māmiņa nejutās vesela, Annai Fjodorovnai, par laimi, bija uznācis slinkums, tā ka visu uzdeva kārtot man, un es devos ceļā kopā ar Matrjonu.

Man laimējās, un es visai ātri atradu Puškina rakstus, pie tam ļoti skaistā iesējumā. Sāku kaulēties. Sākumā man prasīja vairāk nekā veikalos; bet pēc tam, taču ne bez pūlēm, vairākkārt iedama projām, piedabūju tirgotāju tiktāl, ka viņš atdeva lētāk un prasīja tikai desmit sudraba rubļus. Cik man bija jautrs prāts kaulējoties! … Nabaga Matrjona nesaprata, kas ar mani notiek un kāpēc esmu sadomājusi pirkt tik daudz grāmatu. Bet ak šausmas! Viss mans kapitāls bija tikai trīsdesmit papīra rubļu; taču tirgotājs nekādā ziņā nebija ar mieru atdot lētāk. Beidzot rs sāku lūgties, lūdzu un lūdzu viņu, līdz pierunāju. Viņš piekāpās — taču tikai par divarpus rubļiem — un dievojās, ka vienīgi manis dēļ piekāpjoties, tāpēc ka es esot tāda laba jaunkundze, bet ka citam viņš neparko neatdotu lētāk. Trūka divarpus rubļu. Aiz dusmām varēju vai raudāt. Bet pavisam negaidīta sastapšanās man palīdzēja šajās bēdās.

Netālu no manis, pie otra grāmatu galda, es ieraudzīju veco Pokrovski. Ap viņu drūzmējās četri vai pieci bukinisti; tie bija viņu pavisam samulsinājuši, gluži vai nomocījuši. Katrs piedāvāja savu preci, un ko visu gan viņam nepiedāvāja, un ko visu gan viņš negribēja pirkt! Nabaga vecītis stāvēja viņu vidū gluži satriekts un nezināja, ko ņemt no tā, kas viņam tika piedāvāts. Piegāju klāt un jautāju, ko viņš te dara. Vecītis kļuva ļoti priecīgs; viņš mani bezgala mīlēja, varbūt ne mazāk kā Petjeņku. «Lūk, grāmatiņas pērku, Varvara Aleksejevna,» viņš man atbildēja, «pērku grāmatiņas Petjeņkam. Drīz taču viņam dzimšanas diena, un viņam patīk grāmatiņas; tāpēc, lūk, arī pērku tās viņam …» Vecītis arvien jocīgi izteicās, bet lagad piedevām jutās arī ļoti apjucis. Lai ko viņš izvēlējās, visam cena — gan sudraba rublis, gan divi, gan trīs sudraba rubļi; izvēlēties lielās grāmatas viņam nenāca ne prātā, viņš tikai ar skaudību uz tām noraudzījās, pašķirstīja, pagrozīja tās rokās un atkal nolika atpakaļ. «Nē, nē, tās ir par dārgu,» viņš runāja pusbalsī, «bet varbūt no šīm kādu.» Un viņš sāka pārcilāt plānas grāmatiņas, ziņģu krājumus, almanahus: šīs grāmatas bija ļoti lētas. «Bet kāpēc jūs tās gribat pirkt,» es viņam jautāju, «tie taču ir tīrie nieki.» — «Ak nē,» viņš atbildēja, «paskatiet tikai, kādas te labas grāmatiņas;^ tās ir labas, ļoti labai grāmatiņas!» Un pēdējos vārdus viņš vilka tik žēlabaini dziedoši, ka man likās — viņš gatavs raudāt aiz dusmāmjļ ka labas grāmatas tik dārgas, un tūliņ pār viņa bālajiemļ vaigiem uz sarkanā deguna noritēs asara. Es jautāju, vai viņam daudz naudas. «Te ir,» — un nabadziņš izņēma no kabatas visu naudu, kas bija ietīta taukainā avīžu papīrāJ «Lūk, pusrublis, divdesmitnieks un kapara nauda — apmēram divdesmit kapeiku.» Es viņu tūliņ aizvilku pie sava bukinista. «Re, veselas vienpadsmit grāmatas, maksā pa-j visam trīsdesmit divi ar pusi rubļa; man ir trīsdesmit, pielieciet savus divarpus, un mēs nopirksim visas šīs grā-| matas un abi kopā iedāvināsim.» Večuks aiz prieka kļuva kā bez prāta, izbēra visu naudu, un bukinists apkrāva viņu ar mūsu kopējo bibliotēku. Mans vecītis sabāzaļ grāmatas visās kabatās, paņēma arī abās rokās, iespieda] padusēs un aiznesa tās uz savu māju, apsolīdamies otrā dienā klusiņām atnest grāmatas pie manis.

Otrā dienā večuks atnāca pie dēla, kā parasti, pasēdēja pie viņa kādu stundiņu, tad ienāca pie mums un apsēdās pie manis ar pavisam komisku, noslēpumainu sejas izteiksmi. Sākumā viņš ar smaidu, berzēdams rokas lepnā priekā par to, ka viņam ir noslēpums, pavēstīja man, ka visas grāmatas gluži slepus atnestas pie mums un atrodas virtuvē, kaktiņā, Matrjonas ziņā. Vēlāk saruna, dabiski, pārgāja uz gaidāmo goda dienu; pēc tam večuks gari un plaši izrunājās par to, kā mēs dāvanu pasniegsim, un, jo vairāk iedziļinājās šai jautājumā un vairāk runāja par to, jo skaidrāk kļuva redzams, ka viņam kaut kas uz sirds, ko viņš nevar, nedrīkst, pat baidās izteikt. Es tikai gaidīju un klusēju. Slepenais prieks, slepenais apmierinājums, ko līdz šim viegli varēju saskatīt viņa dīvainajos žestos, grimasēs, kreisās acs mirkšķināšanā, — tas-viss izzuda. Viņš ik brīdi kļuva nemierīgāks un bēdīgāks, beidzot neizturēja.

«Paklausieties,» viņš pusbalsī bikli iesāka, «paklausieties, Varvara Aleksejevna … zināt ko, Varvara Aleksejevna? …» Večuks bija ļoti apjucis. «Redziet, kad pienāks viņa dzimšanas diena, paņemiet desmit grāmatiņas un iedāviniet tās viņam pati, tas ir, no sevis, no savas puses; es paņemšu un iedāvināšu tikai vienpadsmito. Tā, redziet — gan jums būs ko dāvināt, gan es ko dāvināšu, mums abiem būs ko dāvināt.» Te večuks apmulsa un apklusa. Es paskatījos uz viņu; viņš bikli gaidīja manu gpriedumu. «Kāpēc tad jūs negribat, ka mēs dāvinām kopīgi, Zahar Petrovič?» — «Nu tā, Varvara Aleksejevna, l.is taču tā … es taču … tik tiešām …» Vārdu sakot, vecais apjuka, nosarka, sapinās savos vārdos un netika ne no vietas.

«Redziet,» viņš beidzot paskaidroja. «Es, Varvara Aleksejevna, reizēm blēņojos… tas ir, es gribu jums pateikt, ka gandrīz vienmēr blēņojos … daru to, kas nav labi… tas ir, ziniet, reizēm taču ārā salst, gadās arī dažādas nepatikšanas vai arī kļūst skumji, vai arī notiek kas nelādzīgs, un es nenoturos un dažkārt izdaru blēņas — iedzeru kādu lieku glāzīti. Petrušam tas ļoti nepatīk. Viņš, redziet, Varvara Aleksejevna, dusmojas, bar mani un lasa man morāli. Nu, lūk, es gribētu tagad viņam ar savu dāvanu pierādīt, ka esmu labojies un sācis pieklājīgi uzvesties. Ka esmu krājis, lai nopirktu grāmatiņu, ilgi krājis, jo man jau gandrīz nekad nav naudas, ja nu vienīgi Petruša kaut ko iedod. Viņš to zina. Tātad viņš redzēs, kur es savu naudu izlietoju, un zinās, ka daru to visu vienīgi viņa dēļ.»

Man kļuva večuka ļoti žēl. Es ilgi nedomāju. Večuks skatījās manī ar bažām. «Klausieties, Zahar Petrovič,» es teicu, «iedāviniet jūs viņam visas!» — «Kā — visas? Tas ir — visas grāmatiņas?» — «Nu jā, visas grāmatiņas,» — «Un no sevis?» — «No sevis.» — «No manis vien, tas ir, manā vārdā?» — «Nu jā, jūsu vārdā…» Man šķiet, es viņam skaidroju to ļoti pamatīgi, bet večuks ilgi nevarēja mani saprast.

«Nu jā,» viņš, domās nogrimis, runāja, «jā! Tas būtu ļoti labi, tas būtu ļoti labi, bet ko tad jūs, Varvara Aleksejevna?» — «Nu, es nedāvināšu neko.» — «Kā!» večuks gandrīz vai sabijies iesaucās. «Tad jūs Petjeņkam neko nedāvināsiet, tad jūs viņam neko negribat dāvināt?» Večuks bija izbijies; šai brīdī viņš, liekas, bija ar mieru atteikties no sava priekšlikuma, lai arī es varētu viņa dēlam kaut ko uzdāvināt. Večuks bija lāga dvēsele. Es viņu pārliecināju, ka labprāt kaut ko dāvinātu, bet negribu atņemt viņam šo prieku. «Ja jūsu dēls būs apmierināts,» es piebildu, «un ja jūs būsiet priecīgs, tad arī es priecāšos, tāpēc ka klusībā — savā sirdī izjutīšu, it kā arī es pati būtu ko dāvinājusi.» Tad arī vecais pilnīgi apmierinājās. Viņš sabija pie mums vēl divas stundas, bet visu šo laiku nevarēja nosēdēt uz vietas, cēlās augšā, visādi noņēmās, trokšņoja, draiskuļojās ar Sašu, slepus noskūpstīja mani, knieba man rokā un klusām taisījaļ grimases Annai Fjodorovnai. Anna Fjodorovna viņu beidzot izraidīja ārā. Vārdu sakot, večuks aiz sajūsmas bija kļuvis tik jautrs, kāds varbūt nekad nemēdza būt.

Svinīgajā dienā viņš ieradās pulksten vienpadsmitos — tieši no dievkalpojuma — kārtīgi salāpītā frakā un, patiesi, jaunā vestē un jaunos zābakos. Abās rokās viņš nesa pa grāmatu sainim. Mēs visi sēdējām zālē pie Annas Fjodorovnas un dzērām kafiju (bija svētdiena). Večuks iesāka, liekas, ar to, ka Puškins bijis visai labs dzejnieks;' pēc tam mulsdams un apjukdams pēkšņi pārgāja uz to, ka vajag labi uzvesties, bet, ja cilvēks neuzvedas labi, tad tas nozīmē, ka viņš dara blēņas; ka netikumi samaitā un pazudina cilvēku; viņš minēja vairākus bīstamus izlaidības piemērus un beidzot pateica, ka kopš zināma laika esot pilnīgi labojies un tagad uzvedoties priekšzīmīgi. Ka viņš arī agrāk sapratis, cik pareizi ir dēla norādījumi, ka visu to sen sapratis un paturējis sirdī un tagad patiesi sācis savaldīties. Lai to pierādītu, viņš dāvinot grāmatas par paša ilgākā laikā sakrāto naudu.

Klausoties nabaga večuku, es nevarēju atturēties no asarām un smiekliem; izrādās, ka viņš prata arī melot, ja bija nepieciešams! Grāmatas tika ienestas Pokrovska istabā un noliktas plauktā. Pokrovskis tūlīt nojauta patiesību. Večuku ieaicināja pusdienās. Šai dienā mēs visi bijām ļoti jautri. Pēc pusdienām gājām gan rotaļās ar ķīlām, gan spēlējām kārtis; Saša draiskuļojās, un es tāpat. Pokrovskis bija pret mani uzmanīgs un meklēja izdevību parunāt ar mani vienatnē, bet es izvairījos. Tā bija mana jaukākā diena pēdējos četros gados.

Bet nu sāksies tikai skumjas, smagas atmiņas, sāksies stāsts par manas dzīves drūmākajām dienām. Droši vien tāpēc mana spalva sāk slīdēt lēnāk un it kā atsakās rakstīt tālāk. Droši vien tāpēc es ar tādu aizrautību un mīlestību pārcilāju atmiņā katru sīkumu no savas īsās dzīvītes laimīgajām dienām. Šādu dienu ir bijis ļoti maz; pēc tam nāca bēdas, smagas bēdas, kuras dievs vien zina kad vēl beigsies.

Manas nelaimes sākās ar Pokrovska slimību un nāvi.

Viņš saslima divus mēnešus pēc pēdējiem notikumiem, par kuriem es pastāstīju. Šo divu mēnešu laikā viņš nemitīgi rūpējās par saviem dzīves apstākļiem, jo līdz šim vēl nebija ieguvis noteiktu stāvokli dzīvē. Kā visi diloņslimie, viņš līdz pēdējam brīdim cerēja dzīvot vēl ļoti ilgi. Viņam bija iespēja dabūt kaut kur skolotāja vietu, bet pret šo darbu viņš juta nepatiku. Strādāt valsts iestādē viņš nevarēja slimības dēļ, pie tam ilgi būtu bijis jāgaida uz pirmo algu. īsi sakot, Pokrovskis visur pieredzēja tikai neveiksmes; viņa raksturam tas nenāca par labu. Ar veselību kļuva aizvien sliktāk; viņš pats to nemanīja. Tuvojās rudens. Katru dienu, ģērbies plānā mētelītī, viņš gāja kārtot savas darīšanas, lūgt vai izkaulēt sev kaut kur darbu — tas viss viņu garīgi nomocīja; viņš staigāja slapjām kājām, samirka lietū, beidzot nolikās gultā un vairs necēlās … Pokrovskis nomira vēlā rudenī, oktobra beigās.

Visā viņa slimības laikā es gandrīz nemaz neatstāju viņa istabu, kopu viņu un apkalpoju. Bieži caurām naktīm negulēja. Viņš reti bija pie samaņas, bieži murgoja: runāja dievs zina par ko, par darbu, par savām grāmatām, par mani, par tēvu… Un tā es dzirdēju daudz ko par viņa apstākļiem, ko agrāk nemaz nezināju un pat nenojautu. Viņa slimības pirmajā laikā visi mūsējie noraudzījās uz mani tā savādi; Anna Fjodorovna kratīja galvu. Bet es visiem skatījos tieši acīs, un mani vairs nenosodīja par līdzjūtību pret Pokrovski; vismaz mana māmiņa ne.

Reizēm Pokrovskis mani pazina, bet tas bija reti. Viņš gandrīz visu laiku gulēja nesamaņā. Dažreiz viņš caurām naktīm ilgi, ilgi ar kādu runājās neskaidriem, nesaprotamiem vārdiem, un viņa aizsmakušā balss dobji skanēja šaurajā istabā kā šķirstā; tad mani pārņēma šausmas. It sevišķi pēdējā naktī viņš bija ārkārtīgi satraukts, bezgala cieta, bija tik drūms; viņa vaidi plosīja man sirdi. Mājās visi bija it kā izbaiļu pārņemti. Anna Fjodorovna nepārtraukti skaitīja lūgšanas, lai dievs viņu ātrāk pieņemtu. Atsauca ārstu. Ārsts sacīja, ka slimnieks uz rīta pusi katrā ziņā nomiršot.

Vecais Pokrovskis visu nakti pavadīja gaitenī pie dēla istabas durvīm, kur viņam bija nomests paklājs. Ik pa brīdim viņš ienāca istabā; kļuva baigi, viņā raugoties. Bēdas bija viņu tā satriekušas, ka viņš šķita pilnīgi bezjūtīgs un nekā nesaprata. Aiz šausmām viņam trīcēja galva. Viņš viscaur drebēja un nemitīgi pie sevis kaut ko čukstēja, runāja pats ar sevi. Man likās, ka viņš aiz bēdām zaudēs prātu.

Pirms rītausmas vecais, noguris aiz dvēseles mokām, aizmiga un gulēja uz paklāja kā nosists. Ap pulksten astoņiem sākās agonija; es uzmodināju tēvu. Pokrovskis bija pie samaņas un atvadījās no mums visiem. Savādi! Es nevarēju raudāt, bet sirds man vai pušu plīsa.

Tomēr visvairāk mani satrieca un manu sirdi plosīja viņa pēdējie mirkļi. Viņš ilgi kaut ko lūdza, runādams ar stingstošu mēli, bet es nevarēju saprast nevienu viņa vārdu. Sirds man vai lūza aiz sāpēm! Veselu stundu viņš bija nemierīgs, visu laiku par kaut ko raizējās, pūlējās kaut ko izteikt, žestikulēdams ar rokām, kas bija saltas kā ledus, un tad atkal aizsmakušā, dobjā balsī kaut ko žēli lūdza; bet viņa vārdi bija tikai nesakarīgas skaņas, un es atkal neko nespēju saprast. Es pievedu pie viņa visus mūsējos, devu viņam dzert; bet viņš tikai skumji papurināja galvu. Beidzot es sapratu, ko viņš vēlējās. Viņš lūdza atvilkt loga aizkaru un attaisīt aizvirtņus. Viņam droši vien gribējās vēl pēdējo reizi redzēt dienas gaismu, plašo pasauli, sauli. Es atvilku aizkaru; bet austošā diena šķita skumja un bēdīga kā nabaga mirēja dziestošā dzīve. Saules neredzēja. Mākoņi aizklāja debesis ar miglas plīvuru; debesis bija apmākušās, drūmas, skumjas. Smalks lietutiņš smidzināja rūtīs un apskaloja tās ar auksta, netīra ūdens lāsēm; diena bija blāva un tumša. Istabā tik tikko iespiedās bāla dienas gaisma, kas pat īsti nevarēja pārspēt svētbildes priekšā aizdedzinātās lampiņas drebošo liesmu. Mirējs skumji, skumji paskatījās manī un pamāja ar galvu. Pēc mirkļa viņš nomira.

Bēres izrīkoja pati Anna Fjodorovna. Tika nopirkts pavisam vienkāršs šķirsts un salīgts smagais ormanis. Lai nodrošinātu izdevumu segšanu, Anna Fjodorovna pievāca visas nelaiķa grāmatas un pārējās mantas. Vecais ar viņu strīdējās, cēla traci, cik vien bija iespējams, atņēma viņai grāmatas, piebāza ar tām kabatas, salika cepurē un kur tik vien varēja, nēsāja tās visas trīs dienas līdz un nešķīrās no tām pat tad, kad vajadzēja doties uz baznīcu. Visu šo laiku viņš bija kā neprātīgs, kā sajēgu zaudējis un ar neparastu rūpību pastāvīgi rosījās ap šķirstu: gan sakārtoja nelaiķim vainadziņu, gan aizdedzināja un atkal noņēma sveces. Bija redzams, ka viņš nespēja nekur

laistīt savas domas. Ne māmiņas, ne Annas Fjodorovnas ebija baznīcā uz aizlūgumu. Māmiņa gulēja slima, bet Anna Fjodorovna, lai gan bija sarīkojusies iet, sastrīdējās ar veco Pokrovski un palika mājās. Bijām tikai mēs divi — es un vecītis. Dievkalpojuma laikā man kļuva tik baigi — pārņēma it kā nākotnes priekšnojauta. Baznīcā tikko varēju nostāvēt. Beidzot šķirstu aizvēra, aiznagloja, uzlika uz ratiem un veda prom. Pavadīju to tikai līdz ielas stūrim. Vedējs sāka braukt rikšiem. Vecītis skrēja pakaļ un skaļi raudāja; viņš elsoja aizgūtnēm, un viņa elsas no skriešanas brīžiem it kā pārtrūka. Nabadziņam nokrita cepure, bet viņš neapstājās, lai to paceltu. Galva viņam salija; sacēlās vējš; saltas lietus lāses sitās sejā. Vecītis, liekas, nejuta slikto laiku un raudādams skrēja gan vienā pusē ratiem, gan otrā. Viņa veco svārku stērbeles plandījās vējā kā spārni. No visām kabatām rēgojās grāmatas; rokās viņš cieši turēja kādu lielu grāmatu. Garāmgājēji ņēma nost cepures un meta krustus. Citi apstājās un brīnījās par nabaga vecīti. Ik brīdi grāmatas krita viņam no kabatām dubļos. Viņu apturēja, rādīja uz izkritušajām grāmatām; viņš tās pacēla un atkal steidzās panākt šķirstu. Uz ielas stūra šķirstu pavadīt pievienojās kāda veca sieva. Beidzot līķrati nogriezās aiz stūra un pazuda manām acīm. Es gāju uz mājām. Bezgalīgā izmisumā metos māmiņai pie krūtīm. Es ieskāvu viņu cieši, cieši rokās, skūpstīju un skaļi elsoju, bailīgi spiezdamās viņai klāt, it kā tiekdamās paturēt savās skavās šo pēdējo draugu un neatdot to nāvei… Bet pār nabaga māmiņu jau bija noliekusies nāve! ……..

11. Jūnijā

Esmu jums tik ļoti pateicīga par vakardienas pastaigu salās, Makar Aleksejevič! Kāds tur spirgts, labs gaiss, kāds zaļums! Es tik sen neesmu redzējusi tāda zaļuma; kad biju slima, man šķita, ka jāmirst un katrā ziņā nomiršu; jums jāsaprot, ko vakar izjutu, pārdzīvoju. Nedus^ mojieties uz mani par to, ka biju tāda skumja; jutos ļoti labi, man bija tik viegli, bet dzīves labākajos brīžos man arvien nezin kāpēc kļūst skumji. Tas, ka es raudāju, nav nekas; es pati bieži nezinu, kāpēc raudu. Uztveru visu ļoti slimīgi, jūtīgi; arī mani iespaidi ir slimīgi. Dzidro,

bālo debesi, saulrietu, vakara klusumu — it visu, — es nemaz nezinu, kāpēc vakar biju noskaņota uzņemt visus iespaidus mokoši un sāpīgi, tā ka sirds šķita smaga un dvēselei gribējās raudāt. Bet kāpēc es jums visu to rakstu? Man pašai tas grūti izprotams un vēl grūtāk izstāstāms. Bet jūs mani varbūt sapratīsiet. Gan skumji, gan priecīgi man bija ap sirdi! Cik jūs esat jauks, Makar Aleksejevič! Vakar jūs man tik sirsnīgi raudzījāties acīs, it kā lasītu tajās to, ko izjūtu, un es sapratu, ka priecājaties par manu sajūsmu. Vai nu kāds krūmiņš, vai aleja, vai ūdens lāma — jūs jau klāt: stāvat manā priekšā tāds jauks un mīļi raugāties acīs, it kā izrādītu man savus īpašumus. Tas liecina, ka jums ir laba sirds, Makar Aleksejevič! Tāpēc es jūs arī mīlu. Nu ardievu! Es šodien atkal esmu slima; vakar samirka kājas, un tāpēc saaukstējos; arī Fedorai nav īsti labi, tā ka mēs abas tagad esam savārgušas. Neaizmirstiet mani, tas ir — pienāciet biežāk!

Jūsu V. D.

12. jūnijā

Varvara Aleksejevna, mana dārgā!

Man likās, labulīt, ka jūs man visu vakarējo gluži vai dzejas rindās aprakstīsiet, bet jums iznākusi tikai pavisam vienkārša lappusīte. Ieminos par to tāpēc, ka, lai gan jūsu vēstulīte īsa, tomēr neparasti jauki un izjusti esat visu aprakstījusi. Gan dabu, gan dažādas lauku ainavas, gan arī pārējo — par jūtām, — vārdu sakot, visu esat ļoti labi aprakstījusi. Bet man nav talanta. Sasmērē vai desmit lappušu — nekas neiznāks, neko neuzrakstīsi. Esmu jau mēģinājis. — Jūs rakstāt, mana mīļā, ka es esot krietns, labsirdīgs cilvēks, kas nespēj otram ļaunu darīt un izprot dabā redzamo dieva žēlastību; galu galā jūs man piedēvējat visādas cildenas īpašības. Tas viss, labulīt, ir patiesība, tas viss ir īsta patiesība; patiesi esmu tāds, kā jūs sakāt, es pats to zinu; ja izlasu to, ko jūs rakstāt, tad gribot negribot sirds atmaigst, tikai pēc tam rodas dažādas smagas pārdomas. Bet nu, uzklausieties, labulīt, es jums šo to pastāstīšu, mana visumīļā!

Sākšu ar to, ka man bija tikai septiņpadsmit gadiņu, kad sāku strādāt, un nu drīz jau būšu trīsdesmit gadu nostrādājis. Nu, neko teikt, esmu novalkājis diezgan daudz mundieru; esmu nobriedis, gudrāks ticis, ar ļaudīm iepazinies; dzīvoju, varu teikt, tā, ka reiz mani pat izvirzīja apbalvošanai ar goda krustu. Jūs varbūt neticat, bet •g nudien nemeloju. Nu, ko lai saku, labulīt, — gadījās nrī visnotaļ ļauni ļaudisl Teikšu jums, labulīt, ka man, kaut gan esmu, tā sakot, nemācīts muļķa cilvēks, sirds tomēr tāda pati kā visiem citiem. Vai zināt, Vareņka, ko man nodarīja ļauns cilvēks? Kauns teikt, ko viņš nodarīja; jūs jautāsiet — kāpēc viņš tā darīja? Nu, tāpēc, ka esmu lons, tāpēc, ka esmu kluss, klusītiņš, tāpēc, ka esmu tāds labiņš! Nebiju viņiem pa prātam, un tad sāka mani apcelt. Sākās ar to, ka — «zināt, Makar Aleksejevič, jūs esat tāds un tāds», bet pēc tam — «Makaram Aleksejevičam pat jautāt nav vērts». Bet beidzās ar to: «Nu zināms, tas taču ir Makars Aleksejevičs!» Redziet, labulīt, kā tas ir, — visur vainīgs Makars Aleksejevičs; to vien viņi visi zināja kā padarīt Makaru Aleksejeviču par grēkāzi visā mūsu resorā. Nepietika ar to, ka mani padarīja par grēkāzi, manu vārdu gandrīz par lamu vārdu, — arī manus zābakus, manu mundieri, manus matus, manu augumu ņēma priekšā — nekas nebija viņiem pa prātam, visu vajadzēja pārtaisīt! Un tas viss jau kopš nez kādiem laikiem atkārtojas katru dienu. Esmu jau pieradis, jo es pie visa pierodu, tāpēc ka esmu lēns cilvēciņš, mazs cilvēciņš, bet kādēļ gan tas viss? Vai esmu kādam ko ļaunu darījis? Vai dienesta pakāpē kādam aizsteidzies priekšā? Vai priekšniecības acīs kādu nomelnojis? Vai apbalvojumu kādam noskaudis? Vai kādu jezgu ievārījis? Grēks to pat iedomāties, labulīt! Kā gan es to varētu? Palūkojiet vien, mana mīļā, vai es spēju būt viltīgs un godkārīgs? Tātad par ko, dievs lai piedod grēkus, man jācieš visas šīs pārestības? Jūs taču atzīstat mani par cienījamu cilvēku, bet jūs, labulīt, esat par viņiem visiem pārāka. Kāds ir visaugstākais pilsoņa tikums? Nesen privātā sarunā Jevstafijs Ivanovičs izteicās, ka augstākais pilsoņa tikums esot -— mācēt ieraust naudu. Runāja viņi pa jokam (es zinu, ka pa jokam), taču visa gudrība ir tā, ka nevajag nevienam būt par nastu, un es arī nevienam neesmu par nastu! Man ir pašam savs maizes rieciens; tiesa, vienkāršs rupjas maizes rieciens, dažkārt pat sakaltis, bet tas iegūts ar darbu, es to baudu likumīgi un varu baudīt bez pārmetumiem. Bet ko lai dara! Pats arī zinu, ka strādāju ne visai svarīgu darbu, ka tikai pārrakstu, un tomēr lepojos ar to: es strādāju, sviedriem vaigā strādāju. Nu, tik tiešām, kas par to, ka pārrakstu! Vai pārrakstīt kāds grēks? «Viņš, ziniet, pārraksta!» — «Šis ierēdnis, kancelejas žurka, pārraksta!» Bet kas tad te negodīgs? Raksts tik skaidrs, labs, tīkami skatīties, viņa ekselence apmierināts, es viņam pašus svarīgākos papīrus pārrakstu. Nu jā — nav izteiksmes; es to pats zinu, ka man trūkst šās nolādētās izteiksmes; tāpēc jau arī neesmu ticis uz augšu un pat tagad jums, mana mīļā, rakstu vienkārši, bez izdomas un tā, kā man sirds liek… Es to zinu; tomēr, ja visi sāktu sacerēt, kas gan tad pārrakstītu? Lūk, kāds jautājums, un es jūs, labulīt, lūdzu uz to atbildēt. Tā nu es arī tagad apzinos, ka esmu vajadzīgs, ka esmu nepieciešams un ka nieku dēļ nevajag cilvēku mulsināt. Nu labi, lai arī būtu kancelejas žurka, ja atraduši līdzību! Šī kancelejas žurka taču vajadzīga, pēc šīs žurkas' jūt nepieciešamību; tā pat dabū apbalvojumu — lūk, kāda šī kancelejas žurka! — Bet nu diezgan par to, mana mīļā; es jau nemaz negribēju par to runāt, tikai tā mazliet iekaisu. Tomēr patīkami laiku pa laikam rast sev pareizu novērtējumu. Ardieviņu, manu dūjiņ, manu mīļo, namu labo mierinātāji Ieiešu pie jums, katrā ziņā ieiešu, apciemošu jūs, manu gaišumiņ. Bet pagaidām negarlaikojieties! Grāmatu jums aiznesīšu. Nu, ardieviņu, Vareņka!

Jūsu patiesais labvēlis Makars Devuškins.

20. jūnijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Rakstu jums uz ātru roku, steidzos; darbs jāpabeidz laikā. Redziet, kas par lietu: gadījies izdevīgs pirkums. Fedora saka, ka pie kāda viņas paziņas pārdodot formas mundieri, gluži jaunu, apakšveļu, vesti un cepuri un, kā stāsta, visu ļoti lēti; jūs taču varētu nopirkt, jo trūkumu tagad neciešat un arī nauda jums ir; pats sakāt, ka esot. Tikai, lūdzu, neskopojieties, tas viss taču jums vajadzīgs. Apskatiet sevi — kādā vecā apģērbā jūs staigājat! Taisni kauns! Viss vienos ielāpos. Jauna jums nav, es to zinu, kaut gan jūs apgalvojat, ka esot. Dievs vien zina kur jūs to esat licis. Tāpēc paklausiet mani, nopērciet, lūdzu! Dariet to manis dēļ: ja mīlat mani, tad nopērciet!

Jūs man esat atsūtījis dāvanai veļu, bet paklausieties, Makar Aleksejevič, jūs taču izputināsiet sevi. Tas nav nekāds joks, cik daudz jūs manis dēļ tērējaties, — šausmas, tik daudz naudas! Ai, jums patīk naudu šķiest! Man nekā nevajag, tas viss bija pilnīgi lieks. Es zinu, esmu pārliecināta, ka jūs mani mīlat; nudien, nevajag to atgādināt ar dāvanām; man grūti tās no jums pieņemt; zinu, ko tās maksā. Nu reizi par visām reizēm — pietiek; vai dzirdat? Lūdzu, lūgtin lūdzu! Makar Aleksejevič, jūs lūdzat, lai aizsūtu jums savu piezīmju turpinājumu, vēlaties, lai es tās pabeigtu. Nezinu, kā man izdevies uzrakstītais! Bet tagad trūkst spēka stāstīt par savu pagātni; es par to negribu pat ne domāt; man kļūst baigi no šīm atmiņām. Bet runāt par savu nabaga māmiņu, kuras nelaimīgais bērns kļuva par laupījumu šiem necilvēkiem, man grūtāk par visu. Man sirds vai pušu plīst aiz sāpēm no šīm atmiņām vien. Tas noticis vēl tik nesen; neesmu paspējusi pat ne pārdomāt visu, kur nu vēl samierināties, kaut gan kopš šiem notikumiem pagājis jau mazliet vairāk nekā gads. Bet jūs taču zināt visu!

Esmu jums jau stāstījusi, kādas tagad ir Annas Fjodorovnas domas; viņa uzskata mani par nepateicīgu un noraida jebkuru apvainojumu, ka bijusi uz vienu roku ar Bikova kungu! Viņa aicina mani pie sevis; stāsta, ka es lūdzot žēlastības dāvanas, ka esot sākusi iet sliktus ceļus. Saka, ka gadījumā, ja es atgriezīšoties pie tās, apņemoties nokārtot visu ar Bikova kungu un piespiest viņu izpirkt savu vainu pret mani. Anna Fjodorovna saka, ka Bikova kungs gribot dot man pūru. Dievs ar to! Man labi arī te ar jums, pie manas labās Fedoras, kura ar savu pieķeršanos man atgādina nelaiķi aukli. Kaut gan jūs man esat attāls radinieks, taču aizstāvat mani ar savu vārdu. Bet viņus es negribu ne redzēt, viņus es pūlēšos aizmirst, ja vien varēšu. Ko viņi vēl grib no manis? Fedora saka, ka tās esot tikai tenkas, ka viņi beidzot likšot mani mierā. Lai dievs dod!

21. jūnijā

Manu dārgumiņ, manu labulīt!

Gribu rakstīt, bet nezinu, kā iesākt. Ir taču tik savādi, labulīt, ka mēs abi tagad tā dzīvojam. Man jāsaka, ka nekad neesmu pavadījis savas dienas tik līksmi. Tiešām, it kā dievs mani būtu svētījis ar paša mājiņu un ģimeni! Bērniņ mans, labiņā! Ko jūs tur melšat par tiem četriem krekliņiem, kurus jums aizsūtīju. Tie taču jums bija vajadzīgi — es to uzzināju no Fedoras. Man taču, labulīt, tā ir sevišķa laime, ja varu jūs apgādāt; nu novēliet man šo prieku, labulīt; nedariet man pāri un nerunājiet pretim! Nekad vēl neko tādu neesmu piedzīvojis, labulīt. Tikai tagad atskāršu, ka dzīvoju. Pirmām kārtām, es dzīvoju it kā divas dzīves, tāpēc ka jūs mītat tik tuvu un esat man par iepriecinājumu; otrām kārtām, šodien mani ieaicināja uz tēju kāds no mūsu iedzīvotājiem, mans kaimiņš Ratazjajevs, tas pats ierēdnis, pie kura notiek literāri vakari. Šodien sapulcēsimies; lasīsim literatūru. Lūk, kā mēs tagad dzīvojam, labulīt, — lūk, kā! Nu ardieviņu! Es to visu esmu uzrakstījis tikai tāpat, bez kāda īpaša nolūka, vienīgi tādēļ, lai pavēstītu, kā man klājas. Jūs, sirsniņ, esat likusi Terēzei pateikt man, ka jums vajadzīgi krāsaini zīda diegi izšūšanai; nopirkšu, labulīt, nopirkšu, arī tos nopirkšu. Priecājos, ka rīt varēšu jums visu sagādāt. Es jau arī zinu, kur nopirkt. Bet pats tagad palieku

jūsu patiesais draugs Makars Devuškins.

22. jūnijā

Cienītā Varvara Aleksejevna!

Daru jums zināmu, mana mīļā, ka mūsu dzīvoklī norisinājies ārkārtīgi bēdīgs notikums, tiešām — ļoti bēdīgs! Šodien pulksten piecos no rīta nomira Gorškova mazais. Es tikai nezinu, no kādas slimības — vai no šarlaka, vai — dievs to zina! Es apmeklēju Gorškovus. Ai, labulīt, kāda pie viņiem nabadzība! Un kāda tur nekārtība! Nav jau arī brīnums: visa ģimene dzīvo vienā istabā, kas pieklājīgāka izskata pēc pārdalīta ar aizkaru. Tur tad arī stāv vienkāršs šķirstiņš — tomēr diezgan glīts šķirstiņš; nopirkuši gatavu; puisēns bija gadus deviņus vecs; stāsta, esot likuši lielas cerības uz viņu. 2ēl viņos noraudzīties, Vareņka! Māte gan neraud, bet, nabadzīte, tik ļoti bēdīga. Viņiem varbūt pat vieglāk, ka, lūk, viens jau no kakla nost, bet palikuši vēl divi — zīdainis un maza meitenīte, tai būs drusku vairāk par sešiem gadiem. Patiesi, kas gan par prieku noskatīties, ka bērns cieš, pašu bērns — un turklāt viņam nekā nevar palīdzēt! Tēvs vecos, notraipītos svārkos sēž uz salauzta krēsla. Viņam rit asaras, bet varbūt ne aiz bēdām, bet tā, aiz ieraduma — acis pūžņo. Viņš tik dīvains! Sarkst, kad viņu uzrunā, apjūk un nezina, ko atbildēt. Mazā meitenīte — viņa meitiņa stāv, atspiedusies pret šķirstu, bet, nabadzīte, tāda drūma, domīga! Man netīk, Vareņka, labulīt, ka bērns tā nogrimst domās; netīkas to redzēt! Lupatu lelle guļ viņai pie kājām uz grīdas, bet viņa nerotaļājas; pielikusi pie lūpām pirkstiņu, stāv — ir nepakustas. Saimniece tai iedeva konfekti; paņēma, bet neēda. Skumji, Vareņka, vai ne?

Makars Devuškins.

25.  jūnijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Nosūtu jums atpakaļ jūsu grāmatu. Tā ir gluži nederīga grāmatele! Pat rokās negribas ņemt. Kur jūs izrāvāt tādu retumu? Bez jokiem — vai jums patīk tādas grāmatas, Makar Aleksejevič? Ziniet, man solījās šais dienās kaut ko pagādāt lasīšanai. Es arī jums iedošu, ja vēlaties. Bet tagad uz redzēšanos! Patiesi nav vairs laika rakstīt.

V. D.

26.  jūnijā

Mīļā Vareņka!

Nudien netiku šo grāmateli pats lasījis, labulīt. Tiesa, es izlasīju dažas lappuses; redzu, ka nieki vien uzrakstīti, lai būtu ko pasmieties, tikai ļaužu smīdināšanai; nu, domāju, droši vien kaut kas jautrs, varbūt arī Vareņkai patiks; ņēmu un jums nosūtīju.

Bet Ratazjajevs apsolījās dot man palasīt kaut ko īsti literāru, nu, tad gan jums būs grāmatas, labulīt. Ratazjajevs taču zina, ko ieteikt, — pats raksta, ak, un kā raksta! Spalva slīd tik veikli, un kāda izteiksme, tas ir, katrā vārdā kaut kas iedzirkstas — pat vistukšākajā, visparastākajā, muļķīgākajā vārdā, kādu dažreiz arī man gadās pasacīt Terēzei vai Faldorii, — arī tur viņam ir stils. Es mēdzu piedalīties viņa sanāksmēs. Mēs pīpējam, bet viņš mums lasa, stundas piecas lasa, un mēs visi klausāmies. Bauda, ne literatūra! Tāds skaistums, ziedi, tīrie ziedi; no katras lappuses sasien vai pušķi! Viņš ir tik viesmīlīgs, labs, laipns. Kas gan esmu es, salīdzinot ar viņu, — kas gan? Nu, it nekas. Viņš ir cilvēks ar reputāciju, bet kas es? Manis tikpat kā nemaz nav; bet viņš tomēr ir man labvēlīgs. Es viņam šo to pārrakstu. Tikai nedomājiet, Vareņka, ka te kāds stiķis, ka tieši tāpēc viņš man labvēlīgs, ka es pārrakstu. Neticiet tenkām, labulīt, neticiet nekrietnām tenkām! Nē, es to daru no laba prāta, no brīvas gribas, viņam par patikšanu, un, ja viņš man labvēlīgs, tad atkal tikai man par prieku. Es viņa smalkjūtīgo rīcību saprotu, labulīt. Viņš ir labs, ļoti labs cilvēks un nepārspējams rakstnieks.

Literatūra gan ir laba lieta, Vareņka, ļoti laba, to es no viņiem aizvakar dabūju zināt. Saturīga lieta! Tā stiprina cilvēku sirdis, pamāca, — un daudz kas vēl par visu to viņiem aprakstīts grāmatā. Ļoti labi uzrakstīts! Literatūra — tā ir glezna; tas ir — zināmā mērā glezna un spo gūlis; kaislību izpausme, smalka kritika, ievērības cienīga pamācība un dokuments. To visu no viņiem iegaumēju. Teikšu jums vaļsirdīgi, labulīt, — sēžu viņu vidū, klausos (tāpat kā viņi, kūpinu arī pīpi), bet, kad viņi sāk sacensties un strīdēties par dažādiem jautājumiem, tad gan es pilnīgi apklustu, tad tādiem kā mums, labulīt, tik jāpaklausās, jāpaliek malā. Tādās lietās, izrādās, esmu pēdējais muļķis, pašam kauns no sevis, to vien visu vakaru cenšos kā vispārīgajā sarunā izteikt kaut pusvārdu, bet šā pusvārdiņa, kā par spīti, nav! Metas žēl sevis, Vareņka, pašam sevis, ka neesmu ne šā, ne tā vērts; gandrīz tā, kā tai parunā teikts: cik tā vīra, tik prāta. Ko es tagad brīvajā laikā daru? — Guļu kā pēdējais sliņķis. Būtu taču varējis nodarboties ar kaut ko derīgu, nevis gulšņājis; vajadzētu apsēsties un sākt rakstīt. Pašam būtu derīgi un arī citiem patīkami. Paskat tikai, labulīt, kādu naudu viņi grābj, lai dievs piedod grēkus! Lūk, kaut vai tas pats Ratazjajevs — ko dabū! Kas gan viņam ko neuzrakstīt kādu loksni! Dažu dienu viņš uzraksta piecas loksnes, bet par loksni viņš, saka, saņemot trīssimt rubļu. Vai nu kāda anekdotīte, vai kas cits interesants — dod pieci simti, maksā, kaut vai izput, bet maksā! Taču dažreiz arī pa tūkstotim bāžot kabatā! Kā jums tas patīk, Varvara Aleksejevna? Bet tas jau vēl nekas! Viņam tur tāda dzejoļu burtnīciņa, un dažs dzejolītis tāds pavisam īsiņš — bet viņš, labulīt, prasa par to septiņus tūkstošus, iedomājieties! Bet tas taču tikpat kā nekustams īpašums, pamatīgs nams! Viņš saka, ka viņam dodot piecus tūkstošus, bet viņš neņemot. Es mēģināju viņu pārliecināt, saku — ņemiet taču, mīļais, no tiem šos piecus tūkstošus, un vilks ar tiem, — pieci tūkstoši taču arī ir nauda! — Nē, viņš saka, gan dos septiņus, blēži tādi! — Veikls vīrs, nudien!

Bet, ja nu, labulīt, par to esmu sācis runāt, tad es jums — lai arī notiek — izrakstīšu kādu gabaliņu no «Itāliešu kaislībām». Tā saucas kāds viņa sacerējums. Lūk, izlasiet, Vareņka, un spriediet pati!

«… Vladimirs nodrebēja, viņā sāka neprātīgi mutuļot kaislības, un asinis kaisa …

—      Grāfiene, — viņš iesaucās, — grāfiene! Vai jūs zināt, cik briesmīga šī kaislība, cik neizmērojams šis neprāts? Nē, mani sapņi nav mani vīluši! Es mīlu, mīlu jūsmīgi, neprātīgi, ārprātīgi! Tava vīra asinis nenodzēsīs manas dvēseles neprātīgo, mutuļojošo sajūsmu! Niecīgi šķēršļi neapturēs visu iznīcinošo elles uguni, kas dedzina manas vārgās, izmocītās krūtis. Ak, Zinaīda, Zinaīda! …

—     Vladimir! … — ārkārtīgi uztraukta čukstēja grāfiene, noslīgdama viņam uz pleca …

—     Zinaīda! — iesaucās sajūsminātais Smeļskis.

No viņa krūtīm izlauzās nopūta. Uguns ar spilgtu liesmu uzdzirkstīja uz mīlas altāra un sabangoja nelaimīgo cietēju krūtis.

—     Vladimir! … — čukstēja grāfiene ekstāzē. Krūtis viņai cilājās, vaigi sarka, acis dega.

Tika noslēgta jauna, drausmīga laulība!

Pēc pusstundas vecais grāfs iegaja savas sievas buduārā.

— Kā tu domā, sirsniņ, vai neizrīkot, lai dārgajam viesim uzliek patvāri? — viņš sacīja, paplikšķinājis sievai pa vaigu.»

Nu, jautāšu tagad, labulīt, — kā jums patīk? Tiesa, mazliet tā kā par brīvu, par to nav ko strīdēties, bet toties — labi gan. Kas labi, tas labi! Un, atļaujiet, es jums vēl izrakstīšu gabaliņu no viņa stāsta «Jermaks un Zuleika».

Iedomājieties, labulīt, ka kazaks Jermaks, mežonīgais un bargais Sibīrijas iekarotājs, iemīlējies Zuleikā, sagūstītā Sibīrijas cara Kučuma meitā. Notikums, kā redzat, tieši no Jāņa Bargā laikiem. Še būs Jermaka un Zuleikas saruna.

«— Tu mani mīli, Zuleika! Ak, saki, vēlreiz, saki! …

—     Es tevi mīlu, Jermak, — Zuleika čukstēja.

—     Debess un zeme, es jums pateicos! Esmu tik laimīgs! .. . Jūs man esat devušas visu, visu, pēc kā kopš zēna gadiem tiecās mans satrauktais gars. Tad, lūk, kur tu mani atvedi, mana ceļa zvaigzne! Tad, lūk, kādēļ tu mani atvedi šurp, aiz Akmeņu Joslas! Es parādīšu visai pasaulei savu Zuleiku, un cilvēki, šie trakie briesmoņi, neuzdrošināsies mani apvainot! Ak, kaut tie saprastu viņas maigās dvēseles slepenās ciešanas, kaut tie būtu spējīgi ieraudzīt veselu poēmu manas Zuleikas vienā vienīgā asariņā! Ak, ļauj man ar skūpstiem nodzēst šo asariņu, ļauj man to izdzert — šo debess asariņu … tu, debesu radījums!

—     Jermak, — Zuleika sacīja, — pasaule ir ļauna, cilvēki netaisni! Viņi mūs vajās, viņi mūs tiesās, mans mīļais Jermak! Ko lai dara nabaga jaunava, kas izaugusi Sibīrijas sniegos, sava tēva jurtā, ko lai tā dara jūsu saltajā, ledainajā, nežēlīgajā, patmīlīgajā pasaulē? Cilvēki mani nesapratīs, mans dārgais, mans visumīļais!

—     Tad pār viņiem pacelsies un nožvīkstēs kazaka zobens! — iesaucās Jermaks, mežonīgi valbīdams acis.»

Kāds vēlāk kļūst Jermaks, Vareņka, kad viņš dabū zināt, ka Zuleika nodurta! Aklais sirmgalvis Kučums, izmantodams nakts tumsu, kamēr Jermaka nav mājās, iezadzies tā teltī un nodūris savu meitu, gribēdams dot nāvīgu triecienu Jermakam, kas viņam atņēmis scepteri un troni.

«— Man patīk trīt dzelzi pret akmeni! — mežonīgā niknumā kliedza Jermaks, asinādams savu tērauda nazi uz burvju akmens. — Man vajag viņu asiņu, asiņu! Viņus vajag mocīt, mocīt, mocīt!!!»

Un pēc visa tā Jermaks, nespēdams pārdzīvot savas Zuleikas nāvi, metas Irtišā, un ar to viss beidzas.

Tad vēl, piemēram, šis mazais gabaliņš, kas uzrakstīts tieši smīdināšanai.

«Vai jūs pazīstat Ivanu Prokofjeviču Zoltopuzu? Nu, to pašu, kas iekoda kājā Prokofijam Ivanovičam. Ivanam Prokofjevičam ir straujš raksturs, bet labi tikumi; turpretim Prokofijs Ivanovičs ļoti mīl rutkus ar medu. Lūk, kad viņu vēl pazina Pelageja Antonovna… Vai jūs pazīstat Pelageju Antonovnu? Nu, rau, to, kas vienmēr nēsā brunčus uz kreiso pusi.»

Jocīgi, Vareņka, briesmīgi jocīgi! Mēs no smiekliem vai plīsām, kad Ratazjajevs mums to lasīja priekšā. Tāds viņš ir, dievs piedod grēkus! Lai nu kā, labulīt, — kaut arī uzjautrinoši un pat it kā par daudz rotaļīgi, toties nevainīgi, ne mazākās brīvdomības, nekā liberāla. Jāpiezīmē, labulīt, ka Ratazjajevs labi uzvedas un tāpēc ir lielisks rakstnieks, ne tāds kā citi rakstnieki.

Dažreiz tik tiešām prātā ienāk doma … sak, ja nu arī es kaut ko uzrakstītu, nu, kas tad būtu? Nu, piemēram, pieņemsim, ka pēkšņi ne no šā, ne no tā tiktu izdota grāmatiņa ar nosaukumu — Makara Devuškina dzejoļi! Nu, ko tad jūs teiktu, manu eņģelīt? Kā jums tas patiktu, un ko jūs par to domātu? Bet es par sevi teikšu, labulīt: ja manu grāmatiņu izdotu, tad es noteikti neuzdrošinātos parādīties Ņevas prospektā. Jo kā gan tas būtu, kad katrs teiktu, ka, lūk, tur iet literāts un dziesminieks Devuškins, sak, kā tad — pats Devuškins! Nu ko tad es, piemēram, darītu ar saviem zābakiem? Tie man, labulīt, piebildīšu tā starp citu, gandrīz vienmēr ar ielāpiem, un, taisnību sakot, arī pazoles dažreiz gluži nepieklājīgi atņirgušas zobus. Nu, kas tad notiktu, kad visi uzzinātu, ka rakstniekam Devuškinam zābaki vienos ielāpos! Ja par to padzirdētu kāda komtese vai hercogiene — nu, ko gan viņa, tāda dižciltīga dāma, teiktu? Viņa varbūt pati nemaz to nepamanītu, jo man šķiet, ka komteses par zābakiem nedomā, pie tam vēl par ierēdņu zābakiem (jo zābaki no zābakiem stipri atšķiras), bet viņai visu to citi pastāstītu, varbūt paša biedri mani nodotu. Lūk, Ratazjajevs pirmais pateiktu; viņš viesojas pie grāfienes V.; saka, ka apmeklējot to arī gluži bez kāda iemesla. Stāsta, viņa esot tik piemīlīga, tāda literāra. Jā, velna puika — tas Ratazjajevs!

Bet nu diezgan par šo tematu, es taču visu to tāpat vien rakstu, manu eņģelīt, joka pēc, lai jūs pasmīdinātu. Ardievu, manu dūjiņ! Esmu te jums daudz ko saskrīvējis, bet tas tādēļ, ka man šodien ļoti jautrs garastāvoklis. Šodien mēs visi kopā pusdienojām pie Ratazjajeva, tur tad viņi (ak, kādi viņi nerātņi, labulīt 1) deva tādu ārzemju vīnu… bet ko jums par to rakstīt! Pielūkojiet tikai, ka neiedomājaties par mani diez ko, Vareņka. Es jau tikai tāpat vien. Grāmatas jums aizsūtīšu, katrā ziņā aizsūtīšu … Te no rokas rokā iet kāds Pola de Koka sacerējums, taču Polu de Koku, labulīt, jūs nedabūsiet… Nini! Jums Pols de Koks neder. Stāsta, labulīt, ka visi Pēterburgas kritiķi par viņu sašutuši. Nosūtu jums mārciņu konfektīšu — tieši jums nopirku. Ēdiet, sirsniņ, un pie katras konfektītes atcerieties mani! Ledus karameles gan negrauziet, tās tikai pasūkājiet, citādi zobiņi sāks sāpēt. Bet varbūt jūs cienāt arī sukādes? Atrakstiet! Un nu palieciet sveika, palieciet sveika! Kristus lai jūs sargā, mana dārgā! Bet es būšu arvien jūsu uzticīgais draugs

Makars Devuškins.

27. Jūnijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Fedora saka — ja vien es gribēšot, tad daži cilvēki labprāt parūpēšoties par mani un izgādāšot man kādā ģimenē ļoti labu guvernantes vietu. Kā jūs domājat, mans draugs, — iet vai neiet? Zināms, tad es nebūšu jums par apgrūtinājumu, bet vieta, liekas, izdevīga; no otras puses, tā kā bailes iet svešā mājā. Viņi ir muižas īpašnieki. Gribēs par mani visu izzināt, sāks izprašņāt, interesēsies — nu, ko tad teikšu? Pie tam esmu bikla, nesabiedriska; man patīk dzīvot tikai ierastā vietā. Tomēr labāk tur, kur pierasts, kaut arī ar grūtībām sitos cauri, bet tā labāk. Bez tam arī jāaizbrauc no šejienes. Un dievs vien zina kāds būs darbs; varbūt liks tikai bērnus auklēt. Un ļaudis arī tādi: divu gadu laikā maina jau trešo guvernanti. Dodiet padomu, Makar Aleksejevič, dieva dēļ,— iet vai neiet? — Kāpēc jūs pats nekad pie manis neienākat? Tikai retumis parādāties! Gandrīz vienīgi svētdienās dievkalpojumā redzamies. Cik gan jūs bikls! Taisni tāds pats kā es! Bet es taču jums esmu tikpat kā rada. Jūs mani nemīlat, Makar Aleksejevič, bet man vienai dažreiz ļoti skumji. Reizēm, sevišķi krēslas stundās, sēžu pavisam, pavisam vientuļa. Fedora kaut kur aiziet. Sēžu, domās iegrimusi, atceros visu agrāko dzīvi — gan priekus, gan bēdas, — viss slīd gar acīm, viss iznirst kā no miglas. Parādās pazīstamas sejas (redzu visu gandrīz it kā īstenībā), — māmiņu redzu biežāk par visiem… Un kādi sapņi man rādās! Jūtu, ka mana veselība sabeigta; esmu tik vārga; lūk, arī šodien, kad no rīta piecēlos, man kļuva nelabi; bez tam tāds nelāga klepus! Es manu, es zinu, ka drīz miršu. Kas mani apbedīs? Kas ies aiz mana šķirsta? Vai kādam būs manis žēl? … Un varbūt būs jānomirst svešā vietā, svešā mājā, svešā kaktā! … Ak dievs, cik skumji dzīvot, Makar Aleksejevič! … Ko jūs, mans draugs, arvien apgādājat mani ar konfektēm? Tiešām nezinu, kur jūs ņemat tik daudz naudas. Ak, mans draugs, taupiet naudu, dieva dēļ, taupiet to! — Fedora pārdod paklāju, ko es izšuvu; sola piecdesmit rubļu papīrnaudā. Tas ir daudz; es domāju, ka maksās mazāk. Fedorai došu trīs sudraba rubjus, bet pati uzšūšu sev kleitiņu, tādu vienkāršu, siltu. Jums pašūšu vesti, pati šūšu, arī drēbi izmeklēšu labu.

Fedora dabūja man grāmatu — Belkina stāstus, — kuru nosūtu jums, ja gribat, izlasiet. Lūdzu, tikai nenotraipiet un neturiet pārāk ilgi: tā ir sveša grāmata; to sarakstījis Puškins. Pirms diviem gadiem mēs lasījām šos stāstus kopā ar māmiņu, un tagad man bija tik skumji, tos pārlasot. Ja jums ir kādas grāmatas, tad atsūtiet man — bet tikai tādā gadījumā, ja jūs tās neesat dabūjis no Ratazjajeva. Viņš droši vien dos savus sacerējumus, ja ir kaut ko kaut kad iespiedis. Kā jums var patikt viņa sacerējumi, Makar Aleksejevič? Tādas blēņas… Nu sveiki! Esmu aizpļāpājusies. Kad man skumji, tad gribas parunāties, vienalga, par ko. Tās ir zāles: tūliņ kļūst vieglāk, it sevišķi tad, kad pasaku visu, kas uz sirds. Ardievu, ardievu, mans draugs!

Jūsu V. D.

28. jūnijā

Labulīt Varvara Aleksejevna!

Diezgan esat skumusi! Kā jums nav kauna! Diezgan, manu eņģelīt! Kā jums tādas domas nāk prātā? Jūs neesat slima, sirsniņ, nepavisam ne, jūs ziedat kā roze, tik

tiešām ziedat; mazliet gan bāla, tomēr ziedat. Un kas tie jums par sapņiem, kas par murgiem! Kauns, manu dūjiņ, bet nu pietiek; nost ar šiem sapņiem, vienkārši nost ar tiem! Kāpēc es guļu labi? Kāpēc ar mani nekas nenotiek? Paskatieties uz mani, labulīt! Dzīvoju, guļu mierīgi, esmu vesels, vīrs kā krams, prieks tādu redzēt. Diezgan, diezgan, sirsniņ, kaunēties vajadzētu! Labojieties! Es taču pazīstu jūsu sirsniņu, labulīt; tiklīdz kas gadās, tā tūliņ sākat par kaut ko sapņot un skumt. Man par prieku atmetiet to, dārgumiņ! Iet pie svešiem? Nekad! Nē, nē, nē! Ko gan jūs esat iedomājusies, kas jums nāk prātā! Un pie tam aizbraukt! Nē, jel nē, labulīt, neatļaušu, visiem spēkiem turēšos pretim tādam nodomam. Pārdošu savu veco fraku un kreklā vien sākšu staigāt pa ielām, bet jūs pie mums necietīsiet trūkumu. Nē, Vareņka, nē; es taču jūs pazīstu! Tie ir untumi, tīrie untumi! Bet, tiesa kas tiesa, pie visa vainīga Fedora! Viņa, kā redzams, ir muļķīgs sievišķis, viņa jūs uz visu to uzvedinājusi. Neticiet viņai, labulīt! Jūs taču droši vien vēl visu nezināt, sirsniņ? … Muļķīga sieva, ķildīga, aušīga; viņa arī savu nelaiķa vīru kapā iedzina. Varbūt Fedora jūs kaut kā aizkaitinājusi? Nē, nē, labulīt, neparko! Un kā tad ar mani, ko es darīšu? Nē, Vareņka, sirsniņ, izmetiet to no galvas! Kā jums te trūkst? Mēs par jums nevaram vien nopriecāties, jūs mūs mīlat — tad arī dzīvojiet mierīgi; šuj iet vai lasiet — bet labāk gan nešujiet, — vienalga, tikai dzīvojiet tepat kopā ar mums. Un apdomājiet taču pati — nu, pēc kā gan tas izskatīsies? … Grāmatas arī jums dabūšu, bet vēlāk droši vien iesim atkal kaut kur pastaigāties. Pietiek, labulīt, pietiek, nāciet pie prāta un nieku dēļ negražojieties! Es pie jums aiziešu pavisam drīz, tikai pieņemiet manu pareizo un vaļsirdīgo padomu: nav labi, sirsniņ, nepavisam nav labi! Es, protams, esmu nemācīts cilvēks, pats zinu, ka nemācīts, ka ubaga graša vērts ir tas, ko esmu mācījies, taču ne jau par to gribu runāt, ne par mani te jārunā, bet Ratazjajevu nu gan aizstāvēšu, patīk jums vai nepatīk. Viņš ir mans draugs, tāpēc arī iestāšos par viņu. Viņš raksta labi, ļoti, ļoti un vēlreiz ļoti labi. Neesmu ar jums vienis prātis un nekādi nevaru ar jums būt vienis prātis. Rakstīts puķaini, aprauti, tēlaini, arī dažādas domas izteiktas; ļoti labi! Jūs varbūt bez izjūtas lasījāt, Vareņka, vai nebijāt labā garastāvoklī, par kaut ko sirdījāties uz Fedoru, vai arī kaut

kas slikts bija gadījies. Nē, lasiet ar izjūtu, vislabāk tad, kad jūtaties apmierināta, jautra, esat labā garastāvoklī, piemēram, kad turat konfekti mutē — lūk, tad izlasiet! Es nestrīdos (nav jau ko iebilst), ir arī labāki rakstnieki par Ratazjajevu, pat daudz labāki — nu, tie ir labi, bet arī Ratazjajevs ir labs; viņi raksta labi, un viņš raksta labi. Bet viņš it sevišķi, viņš raksta sev par prieku un ļoti labi dara, ka raksta. Nu, ardievu, labulīt; nevaru vairs rakstīt; jāsteidzas, ir darīšanas. Pielūkojiet, labulīt, manu sirds gaišumiņ, tā ka jūs nomierinātos, un lai dievs ir ar jums, bet es palieku

jūsu uzticīgais draugs Makars Devuškiris.

P. S. Paldies par grāmatu, mana mīļā, izlasīšu arī Puškinu; bet šodien pa vakara krēslu katrā ziņā pie jums aiziešu.

I. jūlijā

Manu dārgo Makar Aleksejevič!

Nē, mans draugs, nē, es nevaru dzīvot jūsu vidū. Esmu pārdomājusi un atzinusi, ka daru ļoti slikti, atsacīdamās no tādas izdevīgas vietas. Tur man vismaz būtu drošs maizes rieciens; es centīšos, izpelnīšos svešu ļaužu laipnību, mēģināšu mainīt pat savu raksturu, ja būs vajadzīgs. Protams, ir sāpīgi un smagi dzīvot starp svešiem, meklēt svešu cilvēku žēlastību, pielāgoties un sevi piespiest, bet gan dievs man palīdzēs. Nevaru taču dzīvot visu mūžu bez sabiedrības. Ar mani jau dažkārt tā noticis. Atceros, kad es vēl bērnībā apmeklēju pansionātu. Dažkārt visu svētdienu mājās nodraiskuļojos, lēkāju, dažreiz māmiņa arī sarāj — bet tas nekas, ap sirdi labi, prāts līksms. Tuvojas vakars, un mani pārņem briesmīgas skumjas, pulksten deviņos jāiet uz pansionātu, bet tur viss svešs, auksts, stingrs, guvernantes pirmdienās tik dusmīgas, sirds reizēm tā smeldz, gribas raudāt; ieeju kaktiņā un viena pati klusībā raudu, asaras slēpdama, citādi teiks — sliņķe; bet es jau nebūt neraudu par to, ka jāmācās. Nu, un vēlāk? Pieradu un tad, kad šķīros no pansionāta, arī raudāju, atvadīdamās no draudzenītēm.

Tomēr es nepareizi daru, ka dzīvoju jums abiem par nastu. Šī doma mani nomoka. Es jums to visu saku atklāti, tāpēc ka esmu pieradusi būt ar jums vaļsirdīga. Vai tad es neredzu, ka Fedora katru dienu ceļas agri jo agri, mazgā veļu un strādā līdz vēlai naktij? Bet veciem kauliem tīkams miers. Vai tad es neredzu, ka jūs manis dēļ izputināt sevi, izdodat un izšķiežat pēdējo kapeiciņu? Tas nav jums pa spēkam, mans draugs! Jūs rakstāt, ka pārdosiet pēdējo, bet neatstāsiet mani trūkumā. Ticu, mans draugs, ticu jūsu labajai sirdij — taču to jūs tagad tikai tāpat runājat. Tagad jums ir neparedzēti ienākumi, jūs saņēmāt apbalvojumu; bet vēlāk, kas būs vēlāk? Jūs pats zināt — es vienmēr esmu slima; es nevaru tā kā jūs arvien strādāt, kaut gan ar prieku to vēlētos; arī darbs ne vienmēr dabūjams. Kas tad man atliek? Mocīties skumjās, noraugoties uz jums abiem — maniem mīļajiem. Kā es varētu būt jums kaut cik noderīga? Un kāpēc esmu jums tik nepieciešama, mans draugs? Ko labu esmu jums darījusi? Esmu tikai jums pieķērusies ar visu sirdi un dvēseli, mīlu jūs cieši, stipri, bet — sūrs ir mans liktenis: es protu un varu mīlēt, bet tikai mīlēt, nevis darīt labu, nevis atmaksāt jums par jūsu labdarību. Neturiet jel mani vairs; padomājiet un pasakiet savu galīgo lēmumu!

Palieku gaidot, jūsu mīlošā V. D.

1. Jūlijā

Nieki, nieki, Vareņka, nieki un nekas vairāk! Atļauj tikai jums vaļu, tad jūs savā galviņā diezin ko izdomāsiet. Nekas jums nav pa prātam. Bet tagad redzu, ka tas viss nieki. Kā tad jums te trūkst, labulīt, pasakiet jel to! Jūs mīl, jūs mīlat mūs, mēs visi esam apmierināti un laimīgi, — ko tad vēl vairāk! Nu, bet ko jūs darīsiet svešos ļaudīs? Jūs droši vien vēl nezināt, kas tas ir — svešs cilvēks. Nē — bet pajautājiet man, es pateikšu, kas ir svešs cilvēks. Es to pazīstu, labulīt, labi pazīstu; man ir gadījies ēst maizi no svešām rokām. Svešs cilvēks ir Icuns, Vareņka, ļauns, tik ļauns, ka tava sirsniņa neizturēs — tā viņš to nomocīs ar nievām, pārmetumiem un ļaunu skatienu. Te jums silti, labi — esat kā ligzdiņā patvērusies. Jūs atstātu arī mūs it kā bez padoma. Nu, ko mēs bez jums iesāktu, ko es, večuks, tad darītu? Jūs neesot mums vajadzīga? Neesot noderīga? Jūs man esat ļoti vajadzīga, Vareņka. Jūs vienmēr mani ietekmējat uz labu . .. Arī pašlaik domāju par jums, un man ir tik labi. Reizēm uzrakstu jums vēstuli un izsaku tajā visas savas jūtas, un saņemu no jums sīku jo sīku atbildi. Esmu jums kleitiņas nopircis, cepurīti pasūtījis; dažreiz saņemu no jums kādu uzdevumu, arī to izpildu… Nē, kā tad jūs neesat vajadzīga? Un ko es vecumdienās viens darīšu, kam noderēšu? Jūs varbūt par to neesat padomājusi, Vareņka; padomājiet par to — sak, ko viņš iesāks, ja manis te nebūs? Esmu pie jums pieradis, mana mīļā. Bet kas gan tad notiks ar mani? Metīšos Ņevā — un beigas. Tik tiešām tā būs, Vareņka; ko gan citu bez jums lai daru! Ak, sirsniņ manu, Vareņka! Redzams, jums gribas, lai smagais ormanis mani aizved uz Volkovu; lai kāda nabaga vecene klupdama krizdama viena pati iet aiz mana šķirsta, lai mani tur apber ar smiltīm un tad aiziet un atstāj mani vienu. Grēks, grēks, labulīt! Tiešām grēks, dieva vārds, grēks! Nosūtu jūsu grāmatu, Vareņka, manu draudziņ, un, ja jūs, manu draudziņ, jautāsiet, kādas ir manas domas par šo grāmatu, tad teikšu, ka vēl nekad mūžā man nav gadījies lasīt tik skaistu grāmatu. Es tagad jautāju pats sev, labulīt, — kā gan līdz šim esmu varējis dzīvot kā tāds nepraša, dievs lai man piedod? Ko esmu darījis? No kādiem mežiem nācis? Es taču nekā nezinu, labulīt, itin nekā! Gluži nekā nezinu! Es jums, Vareņka, vaļsirdīgi pateikšu — esmu nemācīts cilvēks; maz līdz šim esmu lasījis, ļoti maz, gandrīz neko: «Cilvēka attēls», gudrs sacerējums, to esmu lasījis; «Zēns, kas spēlē dažādus gabaliņus ar zvaniņu» — esmu lasījis — un «Ibika dzērves», lūk, tas ir viss, bet vairāk nekā neesmu lasījis. Tagad es jūsu grāmatā izlasīju «Stacijas uzraugu»; teikšu jums, labulīt, gadās taču tā, ka tu dzīvo, bet nezini, ka turpat līdzās ir grāmata, kurā visa tava dzīve izlikta kā uz delnas. Un, kas agrāk pat prātā nav nācis, to, lūk, te, kad sāc lasīt tādu grāmatu, pats pamazām ir iedomā, ir atceries. Un galu galā kāpēc es iemīlēju šo grāmatu: dažu sacerējumu, lai kāds tas būtu, lasi un lasi, bet, dari, ko zini, tas šķiet tik sarežģīts, ka neko nevar saprast. Es, piemēram, esmu stulbs, stulbs jau no dabas, tāpēc arī sevišķi nopietnus sacerējumus nevaru lasīt; bet šo tu lasi un, šķiet, it kā pats būtu uzrakstījis; it kā tas viss, kā saka, būtu mana paša sirds teikts, kāda nu reiz tā ir; esi to, tā sakot, paņēmis, uzlicis uz delnas, lai parādītu ļaudīm, un tad visu sīki aprakstījis — lūk, kā! Un ir jau arī vienkārši, ak tu dievs; bet ko nu! Patiesi, es tāpat būtu uzrakstījis; kāpēc gan lai nebūtu? Es taču to pašu izjūtu, gluži tāpat kā tai grāmatā, turklāt esmu reizēm bijis tādos pašos apstākļos kā, piemēram, šis nabaga Samsons Virins. Jā, cik mūsu vidū nav tādu Samsonu Virinu, tādu bēdubrāļu! Un cik veikli tas viss notēlots! Gandrīz vai apraudājos, labulīt, kad lasīju, ka viņš, nožēlojamais, nodzēries līdz nesamaņai, pats sev apriebies, cauru dienu guļ zem jērādas kažociņa, aiz bēdām vēl iemet pa punša glāzei un žēli raud, ar netīru svārku stērbeli asaras slaucīdams, tiklīdz atceras savu noklīdušo avi, savu meitiņu Duņu. Nē, tas ir patiesi! Izlasiet! Tas ir patiesi! Gluži kā dzīvē! Es pats to esmu pieredzējis; tā notiek arī tepat līdzās; kaut vai tā pati Terēze — nav nemaz tālu jāmeklē! — vai arī tas pats mūsu nabaga ierēdnis — viņš varbūt arī tāds pats Samsons Virins, tikai viņam cits uzvārds — Gorškovs. Tā taču ir vispārēja parādība, labulīt, un tas var notikt gan ar jums, gan ar mani. Un tas grāfs, kas dzīvo Ņevas prospektā vai Ņevas piekrastē, ar viņu būs tāpat, tikai viņš izliksies citāds, tāpēc ka pie viņiem jau viss savādāk, pēc smalkā toņa, bet ar viņu būs tāpat; viss var gadīties, arī ar mani tāpat var notikt. Lūk, kā tas ir, labulīt, un jūs vēl gribat no mums aiziet; bet grēks, Vareņka, var arī mani piemeklēt. Ir mani, ir pati sevi jūs varat pazudināt, mana mīļā. Ak, mana dārgā, dieva dēļ, metiet visas šīs brīvās domas no savas galviņas ārā un nemokiet sevi veltīgi! Nu kā gan jums, manu vārgo, nevarīgo putniņ, kā gan jums pašai sevi uzturēt, paglābt no bojā ejas, pret ļaundariem aizsargāties! Nudien, Vareņka, rimstieties! Neklausiet aplamus padomus un neļaujiet sevi pierunāt, bet to grāmatu izlasiet vēlreiz, uzmanīgi izlasiet; tas jums noderēs.

Es par «Stacijas uzraugu» runāju ar Ratazjajevu. Viņš man sacīja, ka tas viss esot novecojis un tagad pieprasot grāmatas ar attēliem un dažādiem aprakstiem; es gan lāgā neizprotu, ko viņš ar to gribēja teikt. Nobeidza ar to, ka Puškins esot labs un ka viņš cēlis svētās Krievzemes slavu, un vēl daudz ko teica par viņu. Jā, ļoti labi, Vareņka, ļoti labi; vēlreiz uzmanīgi izlasiet šo grāmatu, klausiet maniem padomiem un ieprieciniet mani, vecu viru, ar paklausību. Tad dievs jums to atlīdzinās, mana mīļa, katrā ziņā atlīdzinās.

Jūsu patiesais draugs Makars Devuškins.

6. jūlijā

Ļoti cienījamais Makar Aleksejevič!

Fedora šodien atnesa man piecpadsmit sudraba rubļu. Cik viņa bija priecīga, nabadzīte, kad es viņai iedevu veselus trīs rubļus! Rakstu jums steigā. Es tagad piegriežu jums vesti, — prieks redzēt, kāda drēbe — dzeltena ar puķītēm. Nosūtu jums vienu grāmatu; tajā ir dažādi stāsti, dažus esmu lasījusi; izlasiet vienu no tiem ar nosaukumu «Šinelis». — Jūs mani gribat pierunāt iet ar jums uz teātri; vai tas neiznāks par dārgu? Bet tad tikai kaut kur galerijā. Es taču tik sen neesmu bijusi teātrī, jā, tik tiešām — neatceros, kad. Tikai atkal baidos, vai šī iecere neizmaksās pārāk dārgi. Fedora tikai krata galvu. Viņa saka, ka jūs esot sācis dzīvot pāri saviem līdzekļiem; un es pati arī to redzu; cik jūs manā labā vien neesat iztērējis! Pielūkojiet, mans draugs, ka nenotiek kāda nelaime. Fedora man jau stāstīja par kaut kādām baumām — ka jums, kā liekas, bijis strīds ar jūsu saimnieci par parādu; es ļoti baidos par jums. Nu ardievu, ļoti steidzos. Ir mazs darbiņš; es pārmainu cepurei lentas.

V. D.

P. S. Zināt ko, ja iesim uz teātri, es uzlikšu jauno cepuri, bet uz pleciem melno mantiļu. Vai tā būs labi?

7. jūlijā

Ļoti cienītā Varvara Aleksejevna!

… Es vēl joprojām par vakardienu. Jā, labulīt, arī man savā laikā bija uznācis stulbums. Ieķēros tai aktrisītē, līdz ausīm ieķēros, taču tas vēl nebūtu nekas, bet visdīvainākais bija tas, ka tikpat kā nemaz netiku viņu redzējis un uz teātri biju aizgājis tikai vienu vienīgu reizi, tomēr tai pašā reizē arī ieķēros. Toreiz man blakus islabā dzīvoja pieci jauni, braši puiši. Es ar viņiem sadraudzējos, gribot negribot sadraudzējos, kaut gan tuvējos pieklājīgā attālumā. Lai neatpaliktu, es viņiem visur piebalsoju. Ko visu viņi man nesastāstīja par šo aktrisiti! Katru vakaru, kad notiek teātra izrāde, visa kompānija, — vajadzīgām lietām viņiem nekad nebija ne graša, — visa kompānija dodas uz teātri, galerijā, un nu tik sit plaukstas, un nu tik izsauc šo aktrisīti — vienkārši trako. Bet pēc tam par gulēšanu nav ko domāt; cauru nakti runā par viņu, katrs sauc viņu par savu G ašu, visi viņā samīlējušies, visiem viņa vien prātā. Satracināja viņi arī mani, nepiedzīvojušu cilvēku; es tad vēl biju gluži jauniņš. Pats vairs nezinu, kā gadījos kopā ar viņiem teātrī, ceturtajā balkonā, galerijā. Redzēt redzēju tikai priekškara maliņu, toties visu dzirdēju. Aktrisītei tiešām bija jauka balstiņa — skanīga kā lakstīgalai, salda kā medus! Mēs sitām un sitām plaukstas, saucām un saucām, — vārdu sakot, mūs gandrīz saņēma ciet, tiesa, vienu pat izveda ārā. Pārnāku mājās, staigāju kā apmāts! Kabatā atlicis tikai viens sudraba rublis, bet līdz algai vēl savas desmit dienas. Nu, ko jūs par to domājat, labulīt? Otrā dienā, pirms gāju uz darbu, iegriezos pie francūža — smaržu pārdevēja, nopirku pie viņa par visu savu kapitālu smaržas un smalkas ziepes — pats vairs nezinu, kāpēc toreiz visu to nopirku! Pusdienās uz māju negāju, bet staigāju gar viņas logiem. Viņa dzīvoja Ņevas prospektā, ceturtajā stāvā. Pārnācu mājās, kādu stundiņu atpūtos un atkal gāju uz Ņevas prospektu, lai tikai paietu garām viņas logiem. Tā nostaigāju pusotra mēneša, vilkos viņai pa pēdām, ņēmu tikai ātros važoņus un drāzos šurp turp gar viņas logiem, izšķērdējos galīgi, iekritu parādos, bet pēc tam beidzu viņu mīlēt: apnika! Lūk, ko aktrisīte spējīga izdarīt ar kārtīgu cilvēku, labulīt! Protams, toreiz taču biju vēl jauniņš. pavisam jaunlnš! …

M. D.

8. jūlijā

Mana ļoti cienītā Varvara Aleksejevna!

Steidzos atdot jūsu grāmatu, ko saņēmu šā mēneša 6. dienā, un līdz ar to gribu šai vēstulē pēc iespējas ātrāk ar jums izskaidroties. Nav labi, dārgā, nav labi, ka esat mani novedusi tādā strupceļā. Teikšu jums, labulīt: cilvēka vietu dzīvē vienmēr ir noteicis pats visaugstākais. Vienam lemts nēsāt ģenerāļa uzplečus, citam — būt titulārpadomniekam; vienam pavēlēt, bet otram — nekurnēt un bijībā paklausīt. Tas viss ir atbilstoši katra cilvēka spējām; vienam spējas uz to, otram uz ko citu, bet šīs spējas devis pats dievs. Kalpoju jau apmēram trīsdesmit gadu; kalpoju nevainojami, uzvedos pieklājīgi, nekad nekur neesmu bijis iejaukts. Kā pilsonis pats apzinos, ka man ir savi trūkumi, bet līdz ar to arī savi tikumi. Priekšniecība mani cienī, un pats ekselence ir ar mani apmierināts; kaut arī viņš līdz šim man nav parādījis sevišķu labvēlību, taču zinu, ka ir ar mani mierā. Man jau sirma galva; liela grēka neapzinos izdarījis. Protams, kam gan nebūtu mazu grēciņu? Ikviens grēko, un ari jūs esat grēcīga, labulīt. Bet lielos pārkāpumos un palaidnībās neesmu pieķerts; ka es nebūtu noteikumus ievērojis vai būtu piedalījies sabiedriskā miera traucēšanā, tas arī nekad nav noticis; pat krustiņš pienācās — bet ko nu par to! Tiesa, tas viss jums bija jāzina, labulīt, un arī viņam to vajadzēja zināt — ja nu bija nodomājis aprakstīt, tad vajadzēja visu zināt. Nē, to es no jums negaidīju, labulīt, nē, Vareņka. Tieši no jums neko tādu nebiju gaidījis.

Kā! Pēc visa tā nav pat vairs iespējams mierīgi dzīvot savā kaktiņā — vienalga, lai tas būtu kāds būdams, — dzīvot it rāmi, kā parunā sacīts, neviena neaiztiekot, bīstoties dieva un pašam sevis, lai arī tevi neaiztiktu, lai tavā alā nelīstu un nenoskatītos — sak, kā tu tur pa māju dzīvo, vai tev, piemēram, ir laba veste, vai esi, kā nākas, apgādājies ar veļu; vai tev ir zābaki, un kā turas pazoles; ko tu ēd, ko dzer, ko pārraksti? … Un kas gan ļauns, labulīt, ja es tur, kur iela slapjāka, dažkārt eju uz pirkstgaliem un taupu zābakus! Kāpēc rakstīt par otru cilvēku, ka viņš reizēm cieš trūkumu, nedzer tēju? It kā visiem katrā ziņā vajadzētu tēju dzert! Vai tad es skatos citam mutē, sak, kādu kumosu viņš tur košļā? Vai es kādam tādā veidā būtu pāri nodarījis? Nē, labulīt, kāpēc citiem pāri darīt, ja tevi neaiztiek? Minēšu jums piemēru, Varvara Aleksejevna, lūk, kā tas ir: tu kaipo cītīgi, dedzīgi — ko nu! — un priekšniecība pati tevi cienī (lai nu būtu kā būdams, tomēr cienī), bet, rau, kāds tev zem paša deguna bez kāda sevišķa iemesla ne par šo, ne par to uzcep par tevi paskvilu. Zināms, tiesa, dažreiz tu uzšuj sev kaut ko jaunu un priecājies — neguli, bet priecājies, piemēram, kad jauni zābaki, tu aun tos kājās ar tādu baudu — nudien, esmu pats to izjutis, tāpēc ka patīkami redzēt savu kāju smalkā, lepnā zābakā, — tas nu būtu pareizi attēlots! Taču es patiesi brīnos, ka Fjodors Fjodorovičs bijis tik neuzmanīgs, atļāvis izdot tādu grāmatu un nav sevi aizstāvējis. Tiesa, viņš vēl nesen kā amatā, un pie reizes viņam patīk uzkliegt; bet kāpēc gan kādreiz neuzkliegt? Kāpēc neizbārt, ja tādus vīrus kā mūs vajag bārt? Nu jā, teiksim, var arī, piemēram, aiz paraduma izbārt — to tiešām var; vajag pieradināt; vajag iedvest bijību; tāpēc ka — lai tas paliek starp mums, Vareņka, — mūsu cilvēks bez iebiedēšanas neko nedarīs, katrs paradis kaut kur skaitīties, ka, lūk, es, tā sacīt, strādāju tur un tur, bet no darba vairīties vairās. Bet, tā kā ir dažādas dienesta pakāpes un katra pakāpe prasa īpašu, šai pakāpei atbilstošu brāzienu, tad dabiski, ka sakarā ar visu to arī brāziena tonis iznāk dažāds — tā jau ir! Uz tā jau visa dzīve balstās, labulīt, ka mēs paceļam balsi cits pret citu, ka ikviens no mums otram sadod. Bez tā ne dzīves, ne kārtības nebūtu. Patiesi brīnos, kā Fjodors Fjodorovičs nav pievērsis uzmanību tādam apvainojumam.

Un kāpēc gan visu to rakstīt? Kam tas vajadzīgs? Vai kāds no lasītājiem man par to šineli uzšūs, vai? Vai jaunus zābakus nopirks? Nē, Vareņka, izlasīs un prasīs vēl turpinājumu. Un tā tu, cilvēks, dažkārt slapsties, slapsties, slēpdams savus trūkumus, baidies dažreiz ir degunu pabāzt laukā — vienalga, kur, tāpēc ka tev bailes no tenkām, tāpēc ka par visu, kas dzīvē atgadās, par visu tev safabricēs paskvilu un tava civilā un ģimenes dzīve būs izklāstīta sacerējumā, viss tiks rakstos iespiests, izlasīts, izsmiets, pārspriests! Pēc tam nedrīkstēsi ne uz ielas parādīties; viss taču tik pamatīgi aprādīts, ka mūsējo jau pēc gaitas vien tagad var pazīt. Nu kaut jel sacerējuma beigas būtu pārlabojis, kaut ko mīkstinājis, piemēram, tanī vietā, kur viņam met papīriņus uz galvas, rakstījis: ka, redziet, viņš tomēr bija tikumīgs, labs pilsonis un tādu izturēšanos no saviem biedriem nebija pelnījis, ka viņš ievērojis priekšnieku aizrādījumus (te varēja minēt kādu piemēru), ka nav nevienam ļaunu vēlējis, ticējis dievam un nomiris (ja nu rakstītājam gribas, lai viņš katrā ziņā nomirtu) apraudāts. Tomēr vislabāk nerakstīt, ka viņš, nabags, nomirst, bet izdarīt tā, ka viņa šinelis tiktu atrasts un ka ģenerālis, dabūjis visu sīkāk zināt par viņa tikumiem, pārceltu savā kancelejā, paaugstinātu dienestā un dotu labāku atalgojumu, tā ka, lūk, kas iznāktu: ļaunais būtu sodīts, bet tikumīgais triumfētu, un visi viņa kancelejas biedri paliktu kaunā. Es, piemēram, būtu tā darījis; bet kas tad nu tur tik ievērojams, kas tur tik labs? Tikai tāds ikdienišķas, nekrietnas dzīves tukšs piemērs. Kā jūs, dārgā, varējāt man tādu grāmatu atsūtīt! Šī grāmata taču ir rakstīta ar ļaunu nolūku, Vareņka; gluži neticami, ka varētu būt tāds ierēdnis. Par to patiesi jāsūdzas, Vareņka, jāiesniedz oficiāla sūdzība.

Jūsu padevīgais kalps Makars Devuškins.

27. Jūlijā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Pēdējie notikumi un jūsu vēstules mani sabiedēja, pārsteidza un radīja manī apmulsumu, taču pēc Fedoras paskaidrojumiem visu sapratu. Bet kāpēc gan vajadzēja tā izsamist un pēkšņi zaudēt galvu, kā tas tagad ar jums noticis, Makar Aleksejevič? Jūsu paskaidrojumi mani nepavisam neapmierina. Redziet nu, vai man nebija taisnība, kad pastāvēju uz to, ka jāpieņem izdevīgā vieta, ko man piedāvāja? Turklāt arī pēdējais piedzīvojums mani ne pa jokam biedē. Jūs sakāt, ka mīlestība likusi jums vairīties no manis. Es jau toreiz, kad apgalvojāt, ka izdodot manā labā tikai savu ietaupīto naudu, kura, kā teicāt, bijusi nolikta lombardā nebaltām dienām, — jau tad zināju, ka man par daudz ko jums jāpateicas. Bet tagad, kad uzzināju, ka jums nekādas liekas naudas nav bijis, ka jūs nejauši padzirdējis par manu nožēlojamo stāvokli un aiz līdzjūtības nolēmis ziedot savu algu, izņemot to pat uz priekšu, un pārdevis arī savu uzvalku, kad biju slima, — tagad, visu to atklājot, es ciešu tik ļoti, ka līdz šim brīdim vēl nezinu, kā visu to uzņemt un ko par to domāt. Ak, Makar Aleksejevič! Būtu pieticis ar dažām dāvanām, kuras man veltījāt aiz līdzjūtības un radinieka mīlestības, bet kādēļ gan vajadzēja vēlāk par niekiem izšķiest naudu! Jūs esat kļuvis neuzticīgs mūsu draudzībai, tāpēc ka nebijāt pret mani vaļsirdīgs, un tagad, kad redzu, ka pēdējā kapeika jums aizgājusi par maniem tērpiem, konfektēm, pastaigām, teātriem, grāmatām, — tagad es neizsakāmi nožēloju savu nepiedodamo vieglprātību (jo es pieņēmu no jums visu, nemaz nedomādama par jums pašu); un tas, ar ko jūs gribējāt man sagādāt prieku, tagad pārvērties bēdās un veltīgās nožēlās. Manīju, ka pēdējā laikā jūs esat skumjš, un, kaut gan pati skumīgi nojautu ļaunu, taču man nenāca ne prātā, ka var notikt kas tāds. Kā gan jūs varējāt galīgi dūšu pazaudēt, Makar Aleksejevič! Ko par jums tagad domās, ko par jums tagad teiks visi, kas jūs pazīst? Jūs, ko mēs visi cienījām jūsu labās sirds, smalkjūtības un prāta dēļ, tagad pēkšņi esat padevies tik riebīgam netikumam, kāds, liekas, agrāk nekad nebija manīts pie jums. Kā es varēju justies, kad Fedora man pastāstīja, ka jūs esot atrasts uz ielas iereibušā stāvoklī un ka policija atvedusi jūs uz dzīvokli! Es sastingu izbrīnā, kaut arī gaidīju kaut ko neparastu, jo četras dienas bijāt pazudis. Makar Aleksejevič, vai esat padomājis, ko teiks jūsu priekšnieki, kad viņi uzzinās iemeslu, kāpēc jūs nebijāt ieradies darbā? Jūs sakāt, ka visi par jums smejoties, ka visi dabūjuši zināt par mūsu draudzību un ka jūsu kaimiņi aizskarot savās zobgalībās arī mani. Nepievērsiet tam uzmanību, Makar Aleksejevič, un, dieva dēļ, apmierinieties! Mani biedē arī jūsu sadursme ar virsniekiem; es par to mazliet dzirdēju. Izskaidrojiet man — ko tas viss nozīmē? Jūs rakstāt, ka esot baidījies man visu atklāt, baidījies ar savu atzīšanos zaudēt manu draudzību, bijis izmisumā, nezinādams, kā palīdzēt man, kad biju slima, pārdevis visu, lai mani pabalstītu un nelaistu uz slimnīcu, ka esot iekritis neiedomājamos parādos un ka jums katru dienu esot nepatikšanas ar saimnieci — bet, visu to no manis slēpdams, jūs esat izvēlējies pašu sliktāko ceļu. Tagad taču es visu uzzināju. Jūs kautrējāties man likt manīt, ka esmu par iemeslu jūsu smagajiem apstākļiem, bet tagad vēl vairāk esat sarūgtinājis mani ar savu uzvešanos. Esmu satriekta par visu to, Makar Aleksejevič. Ak, mans draugs! Nelaime ir lipīga sērga. Nelaimīgajiem un nabagiem vajag vienam otra vairīties, lai likstas nepiemeklētu tos vēl vairāk. Esmu jums sagādājusi tādas nepatikšanas, kādas jūs agrāk savā pieticīgajā un vientulīgajā dzīvē nekad neesat pieredzējis. Viss tas nomoka un sabeidz mani.

Atrakstiet man tagad vaļsirdīgi visu., kas ar jumj noticis un kā varējāt izdarīt kaut ko tādu. Nomieriniet mani, ja iespējams! Ne patmīlības dēļ lūdzu mani mierināt, bet gan draudzības un mīlestības dēļ, ko nekas neizdzēsīs no manas sirds. Ardievu! Ar nepacietību gaidu jūsu atbildi. Jūs esat slikti par mani domājis, Makar Aleksejevič.

Jūs sirsnīgi mīlošā Varvara Dobroselova.

28. Jūlijā

Mana dārgā Varvara Aleksejevna!

Tagad, kad viss jau garām un pamazām ieiet vecajās sliedēs, tagad, lūk, ko jums teikšu, labulīt: jūs uztraucaties par to, ko par mani domās, bet es steidzos jums pavēstīt, Varvara Aleksejevna, ka gods man dārgāks par visu. Tāpēc arī, kas attiecas uz manām likstām un manām nedienām, varu jums pavēstīt, ka no priekšniecības vēl neviens nekā nezina un arī nezinās, tā ka viņi visi mani cienīs tāpat kā agrāk. Tikai no viena es baidos: baidos no tenkām. Mājās saimniece klaigāja, bet tagad, kad ar jūsu iedotiem desmit rubļiem esmu samaksājis daļu parāda, viņa paretam tikai kaut ko norūc. Kas attiecas uz citiem, tad arī viņi neko; nevajag tikai viņiem lūgt, lai aizdod naudu, tad jau arī viņi neko. Savu paskaidrojumu beidzot, teikšu jums, labulīt, ka jūsu cieņu pret mani stādu augstāk par visu pasaulē un ar to arī iepriecinu sevi pašreizējās nepatikšanās. Paldies dievam, ka pirmais sitiens un pirmās likstas jau pāri un jūs vēl joprojām uzskatāt mani par uzticīgu draugu, bet ne patmīli, jo paturēju jūs savā tuvumā un mānīju jūs, nespēdams no jums šķirties un mīlēdams jūs kā savu eņģelīti. Tagad esmu rūpīgi ķēries pie darba un sāku atkal labi veikt savus pienākumus. Jevstafijs Ivanovičs neteica ne vārda, kad vakar gāju viņam garām. Neslēpšu jums, labulīt, ka mani nomāc parādi un mana apģērba nelāgais izskats, bet tas nekas, un tāpēc lūdzu arī jūs — nekrītiet izmisumā, labulīt. Jūs atsūtījāt man vēl pusrublīti, Vareņka, un šis pusrublītis man ievainoja sirdi. Redz, kā nu tagad iznācis, redz, kā! Tas ir, nevis es, vecais muļķis, palīdzu jums, eņģelītim, bet jūs, nabaga bārenīte, palīdzat man!

Fedora labi darījusi, ka sagādājusi jums naudu. Man pagaidām nav ne mazāko izredžu dabūt naudu, labulīt, bet, tiklīdz būs kāda cerība, tūlīt sīki jo sīki jums rakstīšu. Bet tenkas — tās mani biedē vairāk par visu. Sveika, manu eņģelīt! Skūpstu jūsu rociņu un lūdzu jūs izveseļoties. Rakstu tik pavirši tāpēc, ka steidzos uz darbu, jo ar centību un rūpību gribu izpirkt savu vainu par nolaidību; turpmāko vēstījumu par visiem piedzīvojumiem, arī par notikumu ar virsniekiem atlieku līdz vakaram.

Jūs cienīdams un sirsnīgi mīlēdams, Makars Devuškins

28. jūlijā

Ai, Vareņka, Vareņka! Tagad nu jūs esai nogrēkojusies, un tas paliks uz jūsu sirdsapziņas. Pilnīgi samulsinājāt mani ar savu vēstulīti, sajaucāt man galvu, bet tikai tagad, vaļas brīdī, ieskatoties savas sirds dzijumos, redzu, ka man bijusi taisnība. Es nerunāju par skandālu dzērumā (lai tas paliek, labulīt, lai), bet par to, ka mīlu jūs un ka nepavisam nebija neprātīgi jūs mīlēt, nepavisam ne. Jūs, labulīt, nekā nezināt, bet, ja jūs būtu zinājusi, kāpēc tas viss noticis, kāpēc man jūs jāmīl, tad nebūtu tā teikusi. Jūs visus šos pārmetumus tikai tāpat vien izsakāt, esmu pārliecināts, tie nav teikti no sirds.

Labulīt manu, es pats nezinu un labi neatceros, kā bija ar virsniekiem. Jāpiezīmē, manu eņģelīt, ka līdz tam laikam dzīvoju vislielākajā apjukumā. Iedomājieties, ka jau veselu mēnesi, tā sakot, tikai vienā diedziņā turējos. Stāvoklis bija ārkārtīgi grūts. No jums es vairījos, tāpat arī mājās slapstījos, bet mana saimniece sacēla lielu traci un brēku. Tas vēl nebūtu nekas. Lai tas nelietīgais sievišķis būtu paklaigājis, bet, pirmkārt, tas ir negods, otrkārt, viņa nez kā bija uzzinājusi par mūsu draudzību un sāka tā kliegt pa visu māju, ka gluži apstulbu un aizbāzu ausis. Taču citi nebāza vis tās ciet, bet ausījās, cik vien spēja. Pat tagad vēl, labulīt, nezinu, kur dēties…

Un, lūk, manu eņģelīt, viss tas, viss šis nelaimju lēvenis mani galīgi sabeidza. Pēkšņi no Fedoras dzirdu savādas ziņas: pie jums mājās ieradies nelietīgs piedzīvojumu meklētājs un apvainojis jūs ar nekrietnu priekšlikumu; viņš jūs apvainojis, dziļi apvainojis, es spriežu to pēc sevis, labulīt, tāpēc ka pats jutos dziļi apvainots. Tā nu rs, manu eņģelīt, arī zaudēju vai prātu — apmulsu, galīgi apstulbu. Es, mīļā Vareņka, izskrēju laukā ārkārtīgā niknumā, gribēju doties pie viņa — tā pavedēja; pats vairs neatskārtu, ko darīt, tāpēc ka negribēju atļaut, ka jūs, manu eņģelīt, kāds apvainotu! Tik bēdīgi bija ap sirdi! Turklāt lija arī lietus, bija slapjdraņķis un tik briesmīgi skumji! … Gandrīz jau gribēju griezties atpakaļ. .. Tad arī iekritu, labulīt. Satiku Jemeļu, Jemeļjanu Ivanoviču; viņš ir ierēdnis, tas ir, bija ierēdnis, bet tagad vairs nav, tāpēc ka viņu atlaida. Es nezinu, ko viņš dara, kaut kā sitas; lūk, ar viņu mēs arī aizgājām. Tad nu, — bet vai jums, Vareņka, patīkami lasīt par sava drauga nelaimēm, likstām un kārdinājumiem, kādus tas pārcietis? Trešās dienas vakarā Jemeļa mani sakūdīja, un es aizgāju pie viņa — pie tā virsnieka. Adresi es uzprasīju mūsu sētniekam. Es, labulīt, ja nu reiz par to runā, jau sen vēroju šo slaistu, pievērsu viņam uzmanību, kad viņš vēl dzīvoja mūsu mājā. Tagad nu redzu, ka esmu izdarījis muļķību, tāpēc ka nebiju skaidrā prātā, kad atnācu pie viņa. Es, Vareņka, taisnību sakot, nekā neatceros; zinu tikai, ka pie viņa bija daudz virsnieku, vai arī man acis rādīja divreiz vairāk, dievs to zina. Neatceros arī, ko runāju, tikai zinu, ka savā cēlajā sašutumā daudz runāju. Nu, un tad mani izdzina ārā, mani nogrūda pa kāpnēm; tas ir, ne jau tieši nogrūda, bet tikai pagrūda. Jūs jau zināt, Vareņka, kā es atgriezos; tas arī viss. Protams, esmu sevi pazemojis, un manas goda jūtas aizskartas, bet to jau neviens nezina, neviens cits, izņemot jūs; nu, bet tādā gadījumā taču vienalga, vai ir kas noticis vai nav. Varbūt tā arī ir, Vareņka, kā jūs domājat? Skaidri zinu tikai to, ka pie mums pagājušajā gadā Aksentijs Osipovičs tādā pašā veidā uzdrošinājās aizskart Pjotra Petroviča personu, bet slepeni, viņš to izdarīja slepeni. Viņš šo iesauca sardzes istabā, — es to visu pa durvju spraugu noskatījos; bet tur tad viņš rīkojās, kā vajag, taču augstsirdīgi, tāpēc ka neviens, izņemot mani, nekā neredzēja; nu, bet es neko; tas ir, es gribu teikt, ka nevienam neko neteicu. Arī vēlāk ne Pjotrs Petrovičs, ne Aksentijs Osipovičs neteica neko. Pjotrs Petrovičs, ziniet, tāds augstprātīgs, tāpēc arī nevienam neko nesacīja, un viņi arī tagad sasveicinās un spiež viens otram roku. Es nestrīdos, neuzdrošinos, Vareņka, ar jums strīdēties, esmu zemu kritis, un visbriesmīgākais, ka esmu pats savās acīs zaudējis cieņu, bet tā jau laikam liktenis nolēmis, un no likteņa neizbēgsi — pati to zināt. Nu redziet, tas ir manu nelaimju un likstu sīks izklāstījums, Vareņka, — viss tāds, ka lasi vai nelasi, gudrāks nekļūsi. Esmu drusku nevesels, labulīt, un man smagi ap sirdi. Sakarā ar visu to, apliecinot jums savu pieķeršanos, mīlestību un cieņu, palieku, mana ļoti cienītā Varvara Aleksejevna,

jūsu padevīgais kalps Makars Devuškins.

29. fūliiā

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Izlasīju abas jūsu vēstules un patiesi — apstulbu! Paklausieties, mans draugs, vai nu jūs esat kaut ko noklusējis un izstāstījis visas savas likstas man tikai pa daļai, vai… patiesi, Makar Aleksejevič, jūsu vēstulē vēl manāms, ka esat tāds kā apjucis… Atnāciet pie manis, dieva dēļ, atnāciet tūlīt šodien; dzirdiet, nāciet pie mums tieši uz pusdienām! Es nemaz nezinu, kā jūs tur dzīvojat un kā esat norēķinājies ar savu saimnieci. Jūs par visu to neko nerakstāt un it kā ar nodomu klusējat. Nu, tad uz redzēšanos, mans draugs; pienāciet pie mums katrā ziņā šodien; un labāk pat būtu, ja jūs vienmēr nāktu pie mums pusdienās. Fedora ļoti labi gatavo ēdienus. Ardievu!

Jūsu Varvara Dobroselova.

1. augustā

Mīļā Varvara Aleksejevna!

Jūs priecājaties, labulīt, ka dievs devis jums iespēju savukārt atmaksāt man labu ar labu. Es tam ticu, Vareņka, ticu jūsu labajai eņģeļa sirsniņai un nesaku jums to kā pārmetumu, — tikai nerājiet mani kā toreiz, ka esmu vecumdienās tā paklīdis. Nu, esmu jau nogrēkojies — ko lai dara! — ja jūs katrā ziņā gribat teikt, ka tas ir grēks; tikai no jums, manu draudziņ, tik sāpīgi to dzirdēt. Bet nedusmojieties uz mani, ka to saku; sirds man, labulīt, tā sasāpējusi. Nabaga ļaudis ir gražīgi; tas jau no dabas tā iekārtots. Jau agrāk to izjutu, bet tagad izjūtu vēl vairāk. Nabaga cilvēks ir ļoti nīgrs; viņj ari uz dieva pasauli skatās citādi, uz katru garāmgājēju raugās greizi, veras visapkārt ar apmulsušu skatienu un ieklausās ikkatrā vārdā — sak, vai tikai tur nerunā par mani? Kāpēc viņš, sak, tik neizskatīgs? Ko viņš īsti izjūt? Kāds viņš, tā teikt, no vienas puses, kāds — no otras? Un katram taču zināms, Vareņka, ka nabaga cilvēks sliktāks par visu un ne no viena nekādu cienību nevar gaidīt, lai arī ko rakstītu! Viņi, tie papīra smērētāji, lai raksta ko rakstīdami — viss nabaga cilvēkā paliks tā, kā bijis. Bet kāpēc viss paliks tāpat, kā bijis? Tāpēc, ka nabaga cilvēkā, pēc viņu ieskata, visam vajag būt ačgārni, ka viņā nedrīkst būt nekā dziļāka, kur nu vēl runāt par kādu pašcieņu, ai, nē — nē! Lūk, Jemeļa nesen teica, ka viņam vākti ziedojumi, bet par katrām desmit kapeikām izdarīta tāda kā oficiāla apskate. Viņi iedomājušies, ka savas desmit kapeikas dāvā tam par velti, bet tā nav vis: viņi taču maksājuši par to, ka viņiem parādīts nabaga cilvēks. Šais laikos, dārgā, arī labdarību parāda kaut kā savādi, bet varbūt vienmēr tā bijis, kas to lai zina! Vai nu viņi neprot labus darbus darīt, vai arī ir lieli meistari šai ziņā — viens no diviem. Jūs varbūt to nezinājāt, nu tad jums būs ko padomāt! Lai arī mēs daudz ko nezinām, bet šai lietā mums viss skaidrs! Un kāpēc nabaga cilvēks visu to zina un par to domā? Jā, kāpēc? Nu tāpēc, ka viņš daudz ko pieredzējis! Lūk, tāpēc, piemēram, ka viņš zina — netālu no viņa mājo kungs, kurš iet uz restorānu un runā pats pie sevis: sak, ko gan šis plikadīda ierēdnis šodien ēdīs? Es ēdīšu gardu cepeti ar mērci, bet viņš laikam biezputru bez sviesta. Tomēr kas viņam par daļu, ka ēdīšu biezputru bez sviesta? Ir tādi cilvēki, Vareņka, ir tādi, kas par to vien domā. Un viņi staigā apkārt, šie nepieklājīgie paskviianti, un skatās, vai tu, tā sakot, liec uz akmens visu pēdu vai tikai pirkstgalus; ka tādam un tādam zināma resora ierēdnim, titulārpadomniekam, no zābaka lien ārā kaili pirksti, ka viņam cauri elkoņi, — bet vēlāk to visu arī apraksta un tādas blēņas iespiež grāmatā… Bet kāda viņiem daļa, ka man cauri elkoņi? Ja jūs man, Vareņka, piedotu rupju vārdu, tad es teiktu, ka nabaga cilvēkam šinī ziņā piemīt tāda pati kautrība kā jums, piemēram, jaunavīgā kautrība. Jūs taču visu priekšā — piedodiet man rupju vārdu — neizģērbsieties; lūk, tieši tā arī nabaga cilvēkam netīk, ka skatās viņa būdā, sak, kādas tur viņa ģimenes attiecības, — jā. Bet kam gan vajadzēja apvainot mani, Vareņka, līdz ar maniem naidniekiem, kas min kājām krietna cilvēka godu un pašcieņu!

Arī savā iestādē es šodien sēdēju kā gatavais lācēns, kā izplūkāts zvirbulis un no kauna gandrīz vai zemē gribēju ielīst. Ak, kāds kauns man bija, Vareņka! Nu, protams, cilvēks kļūst bikls, ja no caurām piedurknēm raugās kaili elkoņi un podziņas karājas diedziņā. Un man, kā par nelaimi, viss bija lielā nekārtībā! Gribot negribot sašļūk dūša. Padomājiet vien! … Pats Stepans Karlovičs sāka ar mani šodien lietišķi runāt, runāja, runāja, bet tad it kā neviļus piebilda: «Ak, jūs mīļais Makar Aleksejevič!» — un, kaut gan nepateica, ko domā, es pats visu nojautu un tā pietvīku, ka pat mans plikais pauris nosarka. Taisnību sakot, tas nav nekas, taču sāk urdīt nemiers, mostas smagas pārdomas. Vai tikai viņi nav kaut ko uzoduši! Lai dievs pasargā, ja kaut ko uzoduši! Jāatzīstas, man ir stipras aizdomas uz kādu cilvēku. Kas tad šiem ļaundariem! Tie izliks kā uz delnas, ne par šo, ne par to izpļāpās visu par tavu privāto dzīvi; viņiem jau nekas nav svēts.

Es tagad zinu, kas ir vainīgais; tas ir Ratazjajeva darbs. Viņš pazīst vienu otru ierēdni mūsu iestādē un, domājams, sarunās, starp citu, izstāstījis tiem visu ar izpušķojumiem; vai varbūt pastāstījis savā resorā un no turienes tenkas sākušas klīst un atnākušas līdz mūsu resoram. Arī dzīvoklī visi zina visu līdz pēdējam sīkumam un rāda ar pirkstiem uz jūsu logu; es jau zinu, ko rāda. Vakar, kad gāju pie jums pusdienās, viņi izliecās pa logu ārā un saimniece sacīja, ka, raug, velns sapinies ar mazu bērnu, — un vēlāk viņa arī jūs nosauca nepieklājīgā vārdā. Tomēr tas viss nav nekas, salīdzinot ar Ratazjajeva nekrietno nodomu notēlot mūs abus savā sacerējumā un aprakstīt smalkā satīrā; viņš pats to stāstījis, un labi ļaudis no mūsējiem man atstāstīja. Es ne par ko vairs nevaru domāt, labulīt, un nezinu, ko iesākt. Nav ko taisnoties — esam dievu kungu apkaitinājuši, manu eņģelīt! Jūs, labulīt, gribējāt man atsūtīt kādu grāmatu, lai nebūtu garlaicīgi. Nieki vien, labulīt! Ko tāda grāmata vērts! Viss izdomāts no sākuma līdz beigām! Romāns ir blēņas un priekš blēņošanās uzrakstīts — dīkdieņiem ko palasīties; ticiet man, labulīt, ticiet maniem ilggadējiem

pieredzējumiem. Nieki vien, ja jums grib apvārdot zobu3 ar kaut kādu Šekspīru — ka, lūk, literatūrā ir Šekspīrs, arī Šekspīrs ir blēņas, tīrās blēņas, paskvila, vairāk nekasi

Jūsu Makars Devuškins.

2.  augustā

Cienījamais Makar Aleksejevič!

Neuztraucieties ne par ko; ja dievs dos, viss nokārtosies. Fedora sameklējusi ir sev, ir man kaudzēm darba, un mēs līksmi sākām strādāt; varbūt vēl viss vērsīsies par labu. Viņai šķiet, ka manas pēdējās nepatikšanas nav bez Annas Fjodorovnas ziņas; bet tagad man vienalga. Man šodien tāds neparasti jautrs prāts. Jūs vēlaties aizņemties naudu, dievs lai jūs pasargā! Vēlāk, kad vajadzēs atdot, būsiet ķezā. Labāk turieties vairāk ar mums kopā, nāciet biežāk pie mums un neliecieties par savu saimnieci ne zinis! Kas attiecas uz pārējiem jūsu ienaidniekiem un nelabvēļiem, tad esmu pārliecināta, ka jūs nomokāties ar veltām bažām, Makar Aleksejevič! Pielūkojiet, es taču jums pagājušā reizē teicu, ka jūsu izteiksme ārkārtīgi negluda. Tagad palieciet sveiks, uz redzēšanos! Gaidu jūs katrā ziņā atnākam.

Jūsu V. D.

3.   augustā

Manu eņģelīt Varvara Aleksejevna!

Steidzos jums paziņot, manu dzīvībiņ, ka man radušās kaut kādas cerības. Jūs rakstāt, manu meitenīt, eņģelīt, ka nevajagot taisīt parādus. Manu mīlulīt, bez tiem nav iespējams; es pats esmu trūkumā, un arī ar jums, lai dievs nedod, var pēkšņi kaut kas notikt! Jūs taču esat vārga; lūk, tāpēc arī rakstu, ka katrā ziņā vajag aizņemties. Un tad nu arī turpināšu tādā garā.

Man jāpiebilst, Varvara Aleksejevna, ka savā iestādē es sēžu blakus Jemeļjanam Ivanovičam. Ne tam Jemeļjanam, ko jūs pazīstat. Viņš arī ir titulārpadomnieks, un mēs abi esam mūsu resorā gandrīz vai paši vecākie darbinieki. Viņš ir labs, nesavtīgs cilvēks, bet tāds nerunīgs un vienmēr raugās kā īsts lācis. Toties izdarīgs, raksta skaidrā, kaligrāfiskā rokrakstā, un, ja teikt visu taisnību, viņš neraksta sliktāk par mani — cienījams cilvēks! Tuvāk mēs ar viņu nekad neesam sagājušies, bet tikai tā, pa paradumam — labdien un ardievu, un, ja man kādreiz vajag nazīša, tad palūdzu viņam, sak, iedodiet, Jemeļjan Ivanovič, nazīti, vārdu sakot, runājam tikai tik daudz, cik kopdzīvē nepieciešams. Lūk, viņš man šodien saka: «Makar Aleksejevič, kāpēc jūs esat tāds domīgs?» Redzu, ka cilvēks vēl man labu, un atklāju viņam visu — redziet, tā un tā, Jemeļjan Ivanovič, — tas ir, gluži visu jau neteicu un, lai dievs pasargā, nekad neteikšu; tāpēc ka nav dūšas pateikt, bet šo to viņam atklāju, ka, lūk, man tādi spaidīgi apstākļi un tamlīdzīgi. «Bet, mīļais,» Jemeļjans Ivanovičs saka, «jūs varētu aizņemties; aizņemieties kaut vai no Pjotra Petroviča, viņš dod uz procentiem; es aizņēmos; arī procentus ņem pieklājīgus — ne visai lielus.» Nu, Vareņka, mana sirsniņa taisni salēcās. Domāju, domāju, sak, varbūt dievs viņam, labdarim Pjotram Petrovičam, piešķirs tādu prātu, ka viņš man aizdos naudu. Pats jau aprēķinu, ka tad es ir saimniecei samaksātu, ir jums palīdzētu un pats arī sev visu nepieciešamo iegādātos, jo citādi tiešām kauns; bail pat sēdēt savā vietā, kur nu vēl noskatīties, ka mūsu zobgaļi ņirgājas, dievs ar viņiem! Arī viņa ekselence reizēm iet garām mūsu galdam; pasarg dievs, pametīs vēl uz mani acis un ievēros, ka esmu nepieklājīgi ģērbies! Bet viņam pats galvenais — tīrība un kārtība. Viņš, jādomā, neko neteiks, bet es nomiršu aiz kauna — lūk, kā būs. Tādēļ es, saņēmies un aizmirsis kaunu, devos pie Pjotra Petroviča cerību pilns, bet ne dzīvs, ne miris aiz gaidām — viss kopā. Bet ko jūs domājat, Vareņka, nekas neiznāca! Viņš ar kaut ko bija aizņemts, runājās ar Fedosiju Ivanoviču. Es piegāju pie viņa no sāniem un paraustīju aiz piedurknes, sak, Pjotr Petrovič, paklausieties, Pjotr Petrovič! Viņš atskatījās, bet es turpinu: ziniet, tā un tā, rubļu trīsdesmit un tā tālāk. Sākumā viņš mani it kā nesaprata, bet tad, kad viņam visu izskaidroju, pasmējās, tomēr nekā neteica, apklusa. Es viņam vēlreiz to pašu. Bet viņš man — vai ķīla jums ir? Un pats iegrimst savā darbā, raksta un pat nepaskatās uz mani. Es mazliet samulsu. Nē, saku, Pjotr Petrovič, ķīlas man nav, — un paskaidroju viņam — sak, kad saņemšu algu, tad arī tūliņ atdošu, katrā ziņā atdošu, uzskatīšu par savu svētāko pienā-

kurnu. Te kāds viņu aizsauca; es pagaidīju; viņš atgriežas, sāk asināt spalvu un nemaz neliekas mani redzot. Bet es tik savu, sak, Pjotr Petrovič, vai tad nevar kaut kā? Viņš klusē, it kā nebūtu dzirdējis; es pastāvēju, pastāvēju, nu ko, domāju — pamēģināšu vēl pēdējo reizi — un paraustīju viņu aiz piedurknes. Bet viņš — kaut jel būtu vārdu teicis — noasināja spalvu un sāka rakstīt; tad es arī liku viņu mierā. Viņi, labulīt, redziet, varbūt ir cienījami cilvēki, bet lepni, ļoti lepni. Kas nu es! Kur nu mums viņiem līdzināties, Vareņka! Tāpēc arī jums visu uzrakstīju; Jemeļjans Ivanovičs pasmējās un pakratīja galvu, toties deva man jaunu cerību, lāga dvēsele. Jemeļjans Ivanovičs ir cienījams cilvēks. Viņš solīja ieteikt mani kādam citam; šis vīrs, Vareņka, dzīvo Vīborgas Pusē, arī aizdod uz procentiem, kaut kāds 14. kategorijas ierēdnis. Jemeļjans Ivanovičs saka, ka tas katrā ziņā došot; es rīt, manu eņģelīt, aiziešu — jā? Kā jūs domājat? Tā jau nav nekāda liela nelaime — aizņemties! Saimniece gandrīz vai dzen mani ārā no dzīvokļa un atsakās dot pusdienas. Arī zābaki man galīgi beigti, labulīt, podziņu arī nav, un vēl daudz kā trūkst. Bet ja nu kāds no priekšniecības pamana šādu nevīžību? Posts, Vareņka, posts, tīrais posts!

Makars Devuškins.

4. augustā

Mīļais Makar Aleksejevič!

Dieva dēļ, Makar Aleksejevič, cik ātri vien varat, aizņemieties kaut drusciņ naudas! Es neparko pašreizējos apstākļos nebūtu lūgusi jūsu palīdzību, bet kaut jūs zinātu manas bēdas! Šinī dzīvoklī mēs nekādā ziņā vairs nevaram palikt. Es piedzīvoju vislielākās nepatikšanas, un kaut jūs zinātu, cik satraukta un nemiera pilna esmu tagad! Iedomājieties, mans draugs: šodien no rīta pie mums ienāk nepazīstams cilvēks, jau krietni gados, pavecāks vīrs ar ordeņiem. Es brīnījos, nesaprazdama, ko viņam no mums vajag. Fedora tobrīd bija aizgājusi uz veikalu. Viņš sāka mani izjautāt — kā es dzīvoju un ko daru — un, nenogaidījis atbildi, teica, ka esot zināmā virsnieka tēvocis, ka viņš ļoti dusmojoties uz savu krustdēlu par slikto uzvešanos un par to, ka sagādājis man neslavu pa visu māju; sacīja, ka viņa krustdēls esot jauns zeņķis un vējgrābslis un ka viņš gatavs ņemt mani savā aizsardzībā; neieteica man klausīties jaunos cilvēkos, piebilda, ka jūtot man līdzi kā tēvs, ka viņam pret mani tēva jūtas un ka esot ar mieru man visādi palīdzēt. Es sarku, nezināju, ko sacīt, bet nesteidzos pateikties. Tad viņš ar varu saņēma manu roku, paplikšķināja man pa vaigu, teica, ka es esot ļoti glīta un viņam ļoti patīkot manas vaigu bedrītes (dievs vien zina, ko viņš vēl sarunāja!), un beidzot gribēja mani noskūpstīt, sacīdams, ka viņš taču esot jau vecs cilvēks (viņš bija tik pretīgs!). Te ienāca Fedora. Viņš mazliet samulsa, bet tad atkal turpināja runāt, ka jūtot pret mani cienību par manu kautrību un tiklību un ka viņš ļoti vēlētos, lai es no viņa nevairītos. Pēc tam viņš pasauca Fedoru sāņus un it kā ar kādu īpašu nolūku gribēja dot viņai drusku naudas. Fedora, protams, neņēma. Beidzot viņš grasījās iet prom, atkārtoja vēlreiz savus apgalvojumus, teica, ka vēlreiz pie manis atbraukšot un atvedīšot man auskarus (liekas, viņš pats bija ļoti apjucis); deva man padomu mainīt šo dzīvokli un ieteica kādu skaistu dzīvokli, kas viņam esot padomā un man neko nemaksāšot; sacīja vēl, ka viņš mani ļoti iemīlējis tāpēc, ka es esot godīga un prātīga meitene, deva padomu sargāties no izlaidīgiem jauniešiem un galu galā atklāja, ka pazīstot Annu Fjodorovnu un ka tā likusi man pateikt, ka arī pati mani apciemošot. Tad es visu sapratu. Nezinu, kas ar mani notika; pirmoreiz mūžā izjutu kaut ko tādu; nevarēju vairs savaldīties; galīgi viņu sakaunināju. Fedora man palīdzēja un gandrīz dzīšus izdzina viņu no dzīvokļa. Mēs nospriedām, ka tas viss ir Annas Fjodorovnas darbs; jo kā gan citādi viņš par mums ko zinātu?

Tagad atgriežos pie jums, Makar Aleksejevič, un lūdzu palīdzēt! Neatstājiet mani, dieva dēļ, tādā nelaimē! Aizņemieties, lūdzu, kaut vai cik; pagādājiet naudu; mums nav līdzekļu, lai varētu aizvākties no šā dzīvokļa, bet šeit neparko vairs nav iespējams palikt; tādu padomu dod arī Fedora. Mums vajag vismaz rubļu divdesmit piecu, es jums šo naudu atdošu, es to nopelnīšu; šinīs dienās Fedora man vēl dabūs darbu, tā ka, ja jūs baida lieli procenti, neskatieties uz to un samierinieties ar visu! Es jums visu atdošu, tikai, dieva dēļ, neatstājiet mani bez palīdzības! Man ļoti smagi jūs apgrūtināt taisni tagad, kad jums pašam tik slikti apstākļi, bet vienīgi ar jums saistās visas manas cerības! Ardievu, Makar Aleksejevič, padomājiet par mani, un lai dievs jums palīdz!

V. D.

4. augustā

Manu dūjiņ Varvara Aleksejevna!

Visi šie negaidītie sitieni satrieca arī mani! Šīs briesmīgās likstas nomāc manu dvēseli! Visi šie salašņas un nekrietnie veči padarīs jūs vēl slimu, un arī mani viņi, šie salašņas, grib nomocīt. Un nomocīs, varu zvērēt, ka nomocīs! Es taču esmu gatavs drīzāk nomirt nekā jūs atstāt bez palīdzības! Jums nepalīdzēt man būtu tikpat kā nāve, Vareņka, tikpat kā nāve, taču, ja palīdzu, tad aizlidosiet no manis kā putniņš no ligzdiņas, ko pūces, šie laupītāju putni, grib noknābt. Lūk, tas mani nomoka, labulīt! Bet arī jūs, Vareņka, arī jūs esat nežēlīga! Kā tad tā? Jūs moka, jums dara pāri, jūs, manu dūjiņ, ciešat, bet vēl bēdājaties, ka mani jāapgrūtina, bez tam vēl solāties parādu atpelnīt, tas ir, taisnību sakot, jūs ar savu vājo veselību gribat sevi nobeigt, lai es laikā varētu atdot naudu. Padomājiet tikai, Vareņka, ko jūs darāt! Kāpēc jums šūt, kāpēc strādāt, nomocīt savu nabaga galviņu ar rūpēm, bojāt savas skaistās actiņas un darīt pāri savai veselībai? Ak, Vareņka, Vareņka! Redziet, manu dūjiņ, es nekam nederu, pats zinu, ka nekam nederu, bet gribu rīkoties tā, lai kaut kam derētu! Es visu pārvarēšu, dabūšu kaut kādu blakus darbu, pārrakstīšu dažādiem literātiem dažādus papīrus, iešu pie viņiem, pats iešu, uzplīšos ar saviem piedāvājumiem; jo viņi, dārgā, meklē labus pārrakstītājus, es to zinu, ka meklē, — bet es neļaušu jums aiziet postā; neļaušu jums izpildīt tādu kaitīgu nodomu. Es, eņģelīt manu, katrā ziņā aizņemšos, drīzāk nomiršu nekā neaizņemšos naudu. Jūs rakstāt, manu mīlulīt, lai nebīstoties no lieliem procentiem; tiešām, nebīšos, labulīt, nebīšos, ne no kā tagad nebīšos. Palūgšu, labulīt, četrdesmit rubļu papīra naudā; nav taču daudz, Vareņka, kā jūs domājat? Vai man uz goda vārda nevarētu uzticēt četrdesmit rubļu? Tas ir, gribu vaicāt, vai jūs domājat, ka spēju iedvest uzticību un paļāvību no pirmā acu uzmetiena? Vai pēc sejas, pēc pirmā acu uzmetiena par mani var labvēlīgi spriest? Padomājiet, eņģelīt, vai esmu spējīgs iedvest uzticību! Kā jums liekas? Ziniet, izjūtu tādas kā bailes — slimīgi izjūtu, taisnību sakot, pavisam slimīgi! No četrdesmit rub]iem divdesmit piecus atlikšu jums, Vareņka; divus sudraba rubļus saimniecei, bet pārējo paredzu paša izdevumiem. Ziniet, saimniecei vajadzētu dot vairāk, tas pat nepieciešams, bet jūs apsveriet visu, labulīt, iedomājiet visas manas vajadzības, tad jūs redzēsiet, ka nekādā ziņā nevaru viņai tagad vairāk dot, tātad par to nav ko runāt, ne arī ko pieminēt. Par sudraba rubli nopirkšu zābakus; es pat nezinu, vai rīt ar vecajiem varēšu vēl ierasties darbā. Arī kaklauts būtu nepieciešams, vecais drīz gadu būs nokalpojis; bet, tā kā jūs man no sava vecā priekšautiņa esat solījusi ne tikai kaklautu, bet arī uzkreklu piegriezt, tad par kaklautu vairāk nedomāšu. Tātad zābaki un kaklauts jau būtu. Tad vēl podziņas, manu draudziņ! Jūs taču būsiet ar mani vienis prātis, manu drostaliņ, ka bez podziņām nevaru iztikt; man vienā pusē gandrīz vai visas iztrūkušas! Es drebu, iedomājoties, ka viņa ekselence varētu tādu nekārtību pamanīt un sacīt — bet ko sacīt! Es, labulīt, pat nedzirdēšu, ko viņš teiks, jo nomiršu, nomiršu, uz vietas nomiršu, ņemšu un nomiršu aiz kauna, aiz domām vien par to! Ak, labulīt! Lūk, pēc visa nepieciešamā atliks vēl trīs rubļi; tie būs dzīvei un pusmārciņai tabaciņas; jo bez tabaciņas, manu eņģelīt, nevaru dzīvot, bet nu jau devītā diena, kopš neesmu pīpi mutē ņēmis. Es jau, taisnību sakot, būtu nopircis un jums neko nebūtu teicis, bet — kauns. Jūs esat nelaimē, jūs zaudējat pēdējo, bet es baudu visādus kārumus; tāpēc stāstu jums visu, lai mani nemocītu sirdsapziņas pārmetumi. Vaļsirdīgi atzīstos, Vareņka, esmu nonācis galīgā postā, tas ir, ar mani nekad nekas tamlīdzīgs nav noticis. Saimniece mani nicina, cienības nekādas ne no viena; trūkums šausmīgs, parādi; bet darbā, kur arī agrāk man no citiem bēdubrāļiem nebija miera, — nu tagad, labulīt, nav vērts nemaz runāt. Es slēpju visu no tiem, rūpīgi slēpju, arī pats pamanos pie malas, — kad eju iekšā iestādē, tad tā sāniski vien, no citiem vairīdamies. Tikai jums atzīties vēl pietiek dvēseles spēka . .. Bet ja nu nedod! Nē, Vareņka, jums labāk nedomāt par to un ar šādām domām jau iepriekš nesatraukt sirdi. Tāpēc arī rakstu, lai jūs brīdinātu, lai jūs pati par to nedomātu un nemocītos ar ļaunām domām. Ak dievs, kas gan tad ar jums notiktu! Zināms, tad jūs no sava dzīvokļa nevarētu aizvākties un es būtu kopā ar jums, — bet nē, tad jau es neatgrieztos, es vienkārši kaut kur pazustu, aizietu bojā. Nu esmu tik daudz sarakstījis, bet vajadzētu noskūties, būtu izskatīgāk, un labs izskats daudz ko dod. Tātad ar dieva palīgu! Noskaitīšu lūgšanu un došos ceļā!

M. Devuškins.

5. augustā

Visulabais Makar Aleksejevič!

Kaut jel jūs neizsamistu! Jau tā bēdu diezgan. Nosūtu jums trīsdesmit sudraba kapeikas; vairāk nekādi nevaru. Nopērciet kaut ko, kas jums visvairāk vajadzīgs, lai vismaz līdz rītdienai kaut kā izsistos. Mums pašām gandrīz nekas nav atlicis, bet, kā būs rīt, nemaz nezinu. Bēdīgi, Makar Aleksejevič! Taču neskumstiet; ko lai dara, ja nav izdevies! Fedora saka, ka vēl neesot tik ļauni, varot vēl kādu laiku palikt arī šai dzīvoklī; ja mēs pārceltos uz citu dzīvokli, tik un tā to drīz dabūtu zināt un, ja gribēs, it visur atradīs. Ja es nejustos tik apbēdināta, būtu jums kaut ko uzrakstījusi.

Kāds jums savāds raksturs, Makar Aleksejevič! Jūs visu pārāk ņemat pie sirds; tāpēc ari aizvien būsiet visnelaimīgākais cilvēks. Es uzmanīgi lasu jūsu vēstules un redzu, ka jūs katrā vēstulē par mani tā raizējaties un rūpējaties, kā nekad par sevi neesat raizējies. Visi, zināms, teiks, ka jums laba sirds, bet man jāsaka, ka tā par daudz laba. Dodu jums draudzīgu padomu, Makar Aleksejevič. Esmu jums pateicīga, ļoti pateicīga par visu, ko esat darījis manā labā, es visu to tiešām apzinos, tad nu padomājiet pats, kā man ap sirdi, redzot, ka jūs arī tagad, pēc visām nepatikšanām, kurām gribot negribot esmu bijusi par cēloni, — ka arī tagad jūs dzīvojat tikai tāpēc, ka es dzīvoju: ar maniem priekiem, manām bēdām, manu sirdi! Ja nu citu likstas ņem tik tuvu pie sirds un tik stipri jūt it visam līdzi, tad patiesi ir iemesls būt visnelaimīgākajam cilvēkam pasaulē. Šodien, kad jūs pēc darba ienācāt pie manis, es sabijos, uz jums paskatoties. Jūs bijāt tik bāls, nobijies, izmisis, pavisam pārvērties sejā — un tikai tāpēc, ka baidījāties man stāstīt par savu neveiksmi, baidījāties mani sarūgtināt, mani uztraukt; bet, tikko ieraudzījāt, ka es neesmu noskumusi, tā ari jums visas bēdas uzreiz novēlās no sirds. Makar Aleksejevič! Neskumstiet, nekrītiet izmisumā, esiet prātīgs — lūdzu jūs, ļoti lūdzu. Gan redzēsiet, ka viss būs labi, ka viss sāks iet uz labo pusi; citādi jums būs grūti dzīvot, mūžīgi skumstot un sāpinot sevi ar citu cilvēku bēdām. Ardievu, mans draugs; lūdzu manis dēļ tik daudz neraizēties!

V. D.

5. auguslā

Vareņka, manu dūjiņ!

Nu, labi, manu eņģelīt, labi! Jūs domājat, ka nav nekāda liela bēda, ja arī neesmu dabūjis naudu. Nu labi; tas mani dara ir mierīgu, ir laimīgu! Esmu pat priecīgs, ka jūs mani, večuku, nepametat un paliekat šai dzīvoklī. Un, ja nu teikt visu patiesību, tad jāsaka, ka man sirdi pārņēma prieks, kad redzēju, cik labi jūs savā vēstulītē esat par mani atsaukusies, kā esat cildinājusi manas jūtas. Es saku to nevis aiz lepnības, bet tāpēc, ka redzu, kā jūs mani mīlat, ja esat tā norūpējusies par manu sirdi. Nu labi, ko nu vairs runāt par manu sirdi! Sirds kā jau sirds; bet jūs, labulīt, arī piekodinājāt, lai neesmu mazdūšīgs. Jā, manu eņģelīt, es jau ari pats sev saku, ka nevajag būt mazdūšīgam; taču sakiet pati, manu labulīt, ko lai rīt, kad iešu uz darbu, aunu kājās! Redz, kāds jautājums, labulīt; bet tamlīdzīgas domas taču var cilvēku nobeigt, pavisam nobeigt. Galvenais, mana dārgā, ir tas, ka pats sevis dēļ nebēdājos un neciešu; man vienalga, lai būtu kā būdams, kaut vai sprēgājošā salā bez mēteļa un bez zābakiem jāstaigā, gan es pārcietīšu un izturēšu visu, man tas nekas; es taču esmu vienkāršs, mazs cilvēciņš. Bet ko ļaudis teiks? Mani ienaidnieki, šīs ļaunās mēles, ko tie visu nesarunās, kad iešu bez mēteļa? Ļaužu dēļ taču staigājam mēteļos, arī zābakus it kā valkājam viņu dēļ. Zābaki tādā ziņā, mīlulīt, sirsniņ manu, vajadzīgi, lai saglabātu godu un labu slavu; cauros zābakos staigājot, pagalam kā viens, tā otrs, — ticiet, labulīt, ticiet maniem ilggadējiem piedzīvojumiem; uzklausiet mani, vecu vīru, kas pazīst pasauli un ļaudis, uzklausiet mani, nevis kaut kādus papīra smērētājus un slīmestus.

Taču neesmu jums vēl sīki izstāstījis, labulīt, kā tas viss šodien īsti norisinājās, ko esmu šodien izcietis. Izcietu tik daudz, tik daudz dvēseles moku pārlaidu vienā rītā, cik dažs veselā gadā neizcieš. Redziet, kā tas bija: izgāju agri jo agri, lai sastaptu viņu un arī darbā nonāktu laikā. Stipri lija lietus, bija tāds nejauks slapjdraņķis. Es, manu mīļumiņ, ieraujos mētelī, eju, eju un tik domāju: «Dievs kungs! Piedod jel manus grēkus un dari tā, ka mana vēlēšanās piepildītos.» N baznīcai pagāju garām, pārmetu krustu, visus grēkus nožēloju un arī iedomāju, ka man neklājas dievu to kungu pierunāt. Centos nogremdēties pats sevī, arī redzēt neko negribēju un tā gāju, ceļu nevērodams. Ielās ļaužu nebija, bet, ja kādi gadījās, visi tādi aizņemti, īgni, norūpējušies, un nav arī brīnums: kas tādā agrā rītā un tādā laikā ies pastaigāties! Nāca man pretim netīru strādnieku bars, pagrūda mani, tādi nejaucēni! Mani pārņēma biklums, bija bailes, par naudu, taisnību sakot, negribējās ne domāt — gāju uz labu laimi, tikai uz labu laimi! Pie paša Voskresenskas tilta man atlēca pazole, un pats nezinu, kā gāju tālāk. Bet te mūsu rakstvedis Jermolajevs nāk man pretim, izstiepjas, stāv, pavada ar acīm, it kā degvīnam naudu lūgdams. Ak, brālīt, nodomāju, degvīnam; nav ne prātā tāds degvīns! Biju briesmīgi piekusis, apstājos, mazliet atpūtos un vilkos tālāk. Tīšām mēģināju kaut kur piesaistīt savas domas, izklaidēties, kļūt možāks — bet nekā; ne pie kā manas domas nespēja kavēties; turklāt tā nobridos, ka pašam no sevis tika kauns. Beidzot ieraudzīju tālumā koka māju, dzeltenu, ar mezonīnu tādā kā belvedera veidā, — nu, domāju, tā jau būs, tā arī Jemeļjans Ivanovičs sacīja — Markova māja. (Šis ir tas Markovs, labulīt, kas aizdod naudu uz procentiem.) Es gan neko vairs neatcerējos, zināju, ka tā ir Markova māja, taču vēl pajautāju policistam — sak, kam, brālīt, pieder šī māja? Policists tāds rupjš, atbild nelabprāt, it kā uz kādu dusmotos, izgrūž vārdus caur zobiem — jā, tā jau ir, tā ir Markova māja. Šie policisti visi tādi nejūtīgi, — bet kas man daļas gar policistu? Tikai iespaids gan nelāgs un nepatīkams, vārdu sakot, tā vien iznāk, ka visur tevi sagaida nelaipnības, un tā arvien. Nogāju pa ielu mājai trīs reizes garām un, jo vairāk staigāju, jo nelādzīgāk jutos, — nē, domāju, nedos, nē, nekādā ziņā nedos! Neesmu pazīstams cilvēks, arī mana lieta šaubīga, tāpat ar izskata nevaru lepoties, — nu, domāju, kā liktenis lems, tā būs; tikai nevajag vēlāk nožēlot, ka mēģināju aizņemties, par to taču mani neapēdīs, — un klusām atvēru vārtiņus. Bet atkal jauna nelaime: man piesējās nejēdzīgs, muļķīgs sētas šunelis; lien vai no ādas ārā, rej atņemdamies! Un šādi nekrietni, sīki atgadījumi vienmēr satriec cilvēku, labulīt, padara viņu biklu, un viņš zaudē visu savu agrāko apņēmību; tā arī iegāju mājā, ne dzīvs, ne miris iegāju un, kā par nelaimi, pustumsā nepaskatījos, kas zemē pie sliekšņa, — kā spēru soli, tā paklupu pār kādu sievišķi, bet šis sievišķis kāsa no slaucenes pienu krūzēs un izlēja visu pienu. Iespiedzās, iekliedzās muļķa sievišķis — sak, kur tu trakais lien, ko tev vajag? — un nu tikai mani svētīt. Es, labulīt, to tāpat stāstu, jo ar mani vienmēr tā noticis līdzīgos gadījumos; redzams, tāds jau mans liktenis; mūžīgi kaut kur atdūros. Troksni izdzirdusi, izkūņojās saimniece, veca ragana, somiete, es tieši pie viņas — sak, vai te dzīvo Markovs? «Nē,» viņa saka; pastāvēja, labi apskatīja mani. «Bet ko jums no viņa vajag?» Paskaidroju viņai, ka tā un tā, Jemeļjans Ivanovičs — nu un arī visu citu; darīšanas, saku. Vecā pasauca savu meitēnu — iznāca arī meitēns, jau labi paaudzies, basām kājām. «Pasauc tēvu, viņš ir augšā pie īrniekiem, — lūdzu.» Es iegāju iekšā. Istaba nekas, pie sienām piekārtas bildes, kaut kādu ģenerāļu portreti, ir arī dīvāns, apaļš galds, rezēdas, balzamīnes; domāju, domāju, vai man netaisīties projām ar godu, iet vai ne? Tik tiešām, labulīt, gribēju aizbēgt! Sak, labāk atnākšu rīt; varbūt arī laiks būs labāks, nogaidīšu — bet šodien gan piens izliets, gan ģenerāļi raugās tādi sirdīgi… Esmu jau pie durvīm, bet ienāk viņš — tā nekas, sirms, ačteles tādas zaglīgas, ģērbies notaukotā uzsvārcī, ar auklu sajozies. Apjautājās, kas un kā, bet es viņam: sak, tā un tā, Jemeļjans Ivanovičs, — rubļu četrdesmit, saku, ir tāda vajadzība, bet nepaguvu ne līdz galam izteikt. No viņa acīm nolasu, ka viss veltīgi. «Nē, ko nu,» viņš saka, «naudas man nav; bet vai jums ir ko ieķīlāt?» Es sāku skaidrot, ka man, sak, ķīlas nav, bet Jemeļjans Ivanovičs, — vārdu sakot, skaidroju, ko vajag. Noklausījās visu: «Nē,» saka, «ko nu Jemeļjans Ivanovičs! Man naudas nav.» Nu, domāju, atkal tāpat kā aizvien; zināju jau to, nojautu, — nu, ziniet, Vareņka, būtu bijis labāk, ja man zem kājām zeme iegrūtu; tik auksts, kājas sastingušas, pa muguru skrien drebuļi. Es skatos viņā, viņš skatās mani un gandrīz vai saka — ko, tā teikt, stāvi, ej vien tālāk, brāl, te tev nav ko darīt, — ja man tā būtu gadījies citur, es būtu pavisam apkaunējies. «Kas tad jums lēcies, kam jums vajadzīga nauda?» (Redz, par ko apjautājās, labulīt!) Es jau pavēru muti, lai nestāvētu kā mēms, bet viņš nemaz neklausījās, — nē, saka, naudas nav; citādi es, saka, ar prieku. Es nu viņam gari klāstu, saku, ka man taču vajag tikai nedaudz, es, tā sacīt jāsaka, jums atdošu, laikā atdošu, vēl pirms termiņa atdošu, lai ņem, cik vien grib, procentu, un ka es, dieva vārds, atdošu. Tajā mirklī, labulīt, atcerējos jūs, visas jūsu nelaimes un vajadzības atcerējos, jūsu pusrublīti atcerējos, — bet nē, viņš saka, ko nu procenti, lūk, ja būtu ķīla! Bet man jau naudas nav, dieva vārds, nav; es jau, viņš saka, labprāt, — pie tam vēl nodievojās, ierāvējs tāds!

Tad nu es, mana mīļā, arī neatceros, kā izgāju ārā, kā tiku cauri Vīborgas Pusei, kā nonācu uz Voskresenskas tilta; biju briesmīgi noguris, nosalis, caur un cauri pāisalis un tikai pulksten desmitos ierados darbā. Gribēju notīrīt dubļus, bet uzraugs Sņegirevs sacīja, ka nedrīkstot, ka sabojāšot suku, bet suka, kundziņ, viņš saka, ir kroņa manta. Lūk, kādi viņi tagad, labulīt, es arī šiem kungiem esmu gandrīz vai sliktāks par vecu lupatu, kurā noslauka kājas. Kas tad mani, Vareņka, tā satriec? Nevis naudas trūkums mani beidz vai nost, bet visi šie uztraukumi, visi šie čuksti, smaidi, zobgalības. Viņa ekselence var nejauši ieraudzīt, — ak, labulīt, pagājuši mani zelta laiki! Šodien pārlasīju visas jūsu vēstules; skumji, labulīt! Ardievu, mijā, lai dievs jūs sargā!

M. Devuškiris.

P. S. Savas bēdas, Vareņka, gribēju jums aprakstīt it kā pa jokam, bet, redzams, joki man nepadodas. Gribēju jums izdarīt ko patīkamu! — Es pie jums aiziešu, labulīt, katrā ziņā aiziešu, rīt aiziešu.

11. augustā

Varvara Aleksejevna! Manu dūjiņ, labulīt! Esmu pagalam, mēs abi esam pagalam, un nekas mūs nevar glābt. Mana reputācija, mans gods — viss ir sagandēts, viss zaudēts! Es esmu pagalam, un jūs arī, labulīt, kopā ar mani, mums abiem nav nekāda glābiņa! Es esmu jūs iegrūdis postā! Mani tramda, labulīt, nicina, padara smieklīgu, bet saimniece pat sākusi mani lamāt; kliegšus kliedza šodien uz mani, sunīt sunīja mani, zemāk par zemu nolika. Bet vakarā pie Ratazjajeva viens no viņiem sāka lasīt priekšā kādu manas vēstules uzmetumu, ko biju jums rakstījis un kas man nejauši bija izkritis no kabatas. Mīļā mana, kas tā bija par smiešanos! Ņirgājās par mums, nevarēja vien beigt smieties, bezgoži! Es iegāju pie viņiem un pārmetu Ratazjajevam nodevīgo rīcību, teicu, ka viņš ir bezgodis. Bet Ratazjajevs atbildēja, ka es pats esot bezgodis, ka es gūstot vieglas uzvaras; viņš saka — jūs slēpāties no mums, jūs, kā redzams, esat Lovelass; bet tagad visi mani sauc par Lovelasu, un cita vārda man nav! Vai dzirdat, eņģelīt manu, vai dzirdat — viņi tagad visu zina, viss viņiem skaidrs, arī par jums, mana mīļā, zina it visu, kas vien uz jums attiecas, it visu zina! Un vēl kas! Faldoni arī tāds pats, tas arī ar viņiem uz vienu roku; es viņu šorīt sūtīju uz desu tirgotavu, lai atnes man kaut ko; bet viņš atsakās iet — esot cits kas darāms! Tas taču tavs pienākums, es saku. «Nē, nav vis,» viņš atbild, «nav mans pienākums. Jūs manai kundzei nemaksājat, tāpēc arī man nav pret jums pienākumu.» Es nevarēju paciest viņa — tāda neizglītota cilvēka apvainojumu un nosaucu viņu par muļķi, bet viņš man atbild: «No muļķa dzirdu.» Domāju, ka dzērumā man pateicis tādu rupjību, un tāpēc saku: «Tu laikam esi piedzēries, nelga tāds!» Taču viņš pretī: «Vai jūs būtu man izmaksājis, ko? Vai jums pašam ir ar ko salāpīt paģiras? Paši pie tās tur pa desmit kapeiciņām diedelējat.» Turklāt piebilda: «Un tad vēl grib būt kungs!» Lūk, labulīt, cik tālu tā lieta aizgājusi! Kauns dzīvot, Vareņka! Jūtos kā no laivas izmests; sliktāk nekā dažs labs bezpajumtnieks klaidonis. Kādas sūras nedienas! Esmu pagalam, un nav nekāda glābiņa.

M. D.

13. augustā

Visumīļais Makar Aleksejevič!

Mūs piemeklē nelaime pēc nelaimes, es pati vairs nezinu, ko iesākt! Kas ar jums tagad notiks; uz mani vairs nekādas cerības nelieciet: es šodien ar gludekli apdedzināju kreiso roku; gludeklis nejauši izslīdēja no rokām, nokrita zemē, apdedzinājos, visas nelaimes kopā. Strādāt vairs nemaz nav iespējams, bet Fedora jau trešo dienu slimo. Dzīvoju mokošā nemierā. Sūtu jums trīsdesmit sudraba kapeikas; tas ir gandrīz viss, kas mums vēl atlicis, taču es, dievs to zina, ļoti vēlētos tagad jums palīdzēt. Tik bēdīgi, ka vai jāraud! Palieciet vesels, mans draugs! Jūs mani ļoti nomierinātu, ja šodien atnāktu pie mums.

V. D.

14. auguslā

Makar Aleksejevič! Kas gan ar jums notiek? Patiesi, jūs vairs dieva nebīstaties! Jūs mani tiešām padarīsiet ārprātīgu. Kā jums nav kauna! Jūs taču sevi pazudināt, padomājiet jel par savu labo slavu! Jūs esat krietns, cildens, godprātīgs cilvēks — bet ja nu visi par jums dabūs zināt! Aiz kauna vai nomirsiet! Vai jums nav žēl savas sirmās galvas? Nu bīstieties taču dieva! Fedora teica, ka viņa jums vairs nepalīdzēšot, un es arī vairs nedošu jums naudu. Kādā stāvoklī jūs esat mani novedis, Makar Aleksejevič! Jūs droši vien domājat, ka man vienalga, kā uzvedaties; jūs nemaz nezināt, cik ļoti jūsu dēļ ciešu! Pat uz kāpnēm vairs nevaru ne parādīties! Visi skatās, rāda uz mani ar pirkstiem un saka tik briesmīgus vārdus; jā, tieši acīs man saka, ka esot sapinusies ar dzērāju! Cik briesmīgi to dzirdēt! Kad jūs pārveda mājās, visi iedzīvotāji ar nicināšanu rādīja uz jums: lūk, saka, pārveda to ierēdni! Nemaz izturēt nevaru, kāds man kauns jūsu dēļ. Zvēru jums, ka pāriešu dzīvot citur. Iešu kaut kur par istabeni vai par veļas mazgātāju, bet šeit nepalikšu. Rakstīju taču jums, lai atnākat pie manis, bet neatnācāt. Redzams, ka manas asaras un lūgšanas jums nav nekas, Makar Aleksejevič! Un kur jūs ņēmāt naudu? Dieva dēļ, piesargieties! Jūs aiziesiet bojā, gluži ne par ko aiziesiet bojā! Kāds kauns, kāds negods! Vakar saimniece pat nav gribējusi jūs laist iekšā un jūs esot pārgulējis priekšnamā; es visu zinu. Kaut jūs saprastu, cik sāpīgi man bija, kad dabūju to visu zināt! Atnāciet pie manis! Jūs jutīsieties labi pie mums; mēs kopā palasīsim, atcerēsimies pagājušos laikus, Fedora pastāstīs par saviem svētceļojumiem. Mans mīļais, nepazudiniet ir sevi, ir manil Es taču jūsu dēj vien dzīvoju, jūsu dēj arī palieku šeit. Bet ko jūs tagad darāt? Esiet goda vīrs, nesajimstiet nelaimē; paturiet prātā, ka nabadzība nav nekāds negods. Un kādēj izsamist: reiz taču viss būs citādi! Dievs dos, viss atkal ies uz labo pusi, tikai pats tagad noturieties! Nosūtu jums divdesmit kapeikas; nopērciet sev tabaku vai ko citu, kā nu pats vēlaties, tikai, dieva dēļ, netērējiet kaut kam nelāgam! Atnāciet pie mums, katrā ziņā atnāciet! Jums varbūt, tāpat kā agrāk, būs neērti; bet nekautrējieties, kādēļ gan kautrēties! Kaut tikai jūs atnāktu un visu no sirds nožēlotu! Ceriet uz dievu, viņš visu vērsīs par labu.

V. D.

19. augualā

Varvara Aleksejevna, labulīt!

Man kauns, manu saulīt, Varvara Aleksejevna, esmu pavisam sakaunējies. Taču kas gan tur sevišķs, labulīt? Kāpēc gan sirdi neiepriecināt? Tad arī nav jādomā par pazolēm, jo pazole taču ir tīrais nieks un arvien paliks tikai vienkārša, nejauka, netīra pazole. Un tāpat arī zābaki tikai tādi nieki vien ir! Grieķu prātnieki staigājuši bez zābakiem, kāpēc tad mums noņemties ar tādām blēņām? Kādēļ tādā gadījumā darīt man pāri, par ko mani nicināt? Ak, labulīt, labulīt, tad arī esat atradusi ko rakstīt. Bet Fedorai pasakiet, ka viņa ir ķildīgs sievišķis — nemierīga, nesavaldīga un turklāt muļķīga, neizsakāmi muļķīga. Un, kas attiecas uz manu sirmo galvu, arī šai ziņā jūs maldāties, mana mīļā, jo nebūt neesmu tāds vecs sakārnis, kā jūs domājat. Jemeļa sūta jums sveicienus. Jūs rakstāt, ka esat bijusi satriekta un raudājusi; tomēr jāsaka, ka arī es biju satriekts un raudāju. Vēlu jums veselību un labklājību, bet, kas attiecas uz mani, esmu spirgts un jūtos labi, un palieku, manu eņģelīt, jūsu draugs

Makars Devuškins.

21. augustā

Ļoti cienijamā un mīļā draudzene Varvara Aleksejevna!

Jūtu, ka esmu vainīgs, jūtu, ka esmu jūsu priekšā nogrēkojies, bet, manuprāt, nav jau nekas sevišķs., labulīt,

ka visu to jūtu, lai nu jūs par to teiktu ko teikdama. Es ari pirms sava pārkāpuma visu to izjutu, bet zaudēju dūšu — apzinādamies savu vainu, zaudēju to. Labulīt manu, neesmu ne ļauns, ne arī cietsirdīgs; bet, lai plosītu I ūsu sirsniņu, mana mīļā, vajag būt ne vairāk, ne mazāk kā asinskāram tīģerim, taču man ir jēra sirds, un es, kā jūs zināt, neesmu nežēlīgs, tātad, eņģelīt manu, es nepavisam neesmu vainīgs šai pārkāpumā, neesmu vainīgs ne savā sirdī, ne savās domās; bet, ja tā, tad pats nezinu, kas vainīgs. Tā ir tumša lieta, labulīt! Jūs man atsūtījāt trīsdesmit sudraba kapeikas, bet pēc tam vēl divdesmit; sirds sažņaudzās, redzot jūsu bārenītes naudiņu. Pati esat apdedzinājusi rociņu, drīz būs jācieš bads, bet rakstāt, lai es nopērku tabaku. Nu, ko es varēju darīt? Vai bez kautrēšanās kā bandīts sākt jūs, bārenīti, aplaupīt? Tad arī zaudēju dūšu, labulīt, tas ir — sākumā gribot negribot izjutu, ka nekam nederu un ka pats neesmu daudz labāks par savu pazoli, ieskatīju par necienīgu atzīt sevi par kaut cik vērtīgu, taisni otrādi, sāku pats sevi uzskatīt par kaut ko nepieklājīgu un zināmā mērā piedauzīgu. Bet, kad biju pazaudējis cieņu pats pret sevi, sācis noliegt savas labās īpašības un savu vērtību, tad jau lai nu iet kā iedams; tad arī jāpagrimst, nenovēršami jāpagrimst! Liktenis bija tā nolēmis, un tur neesmu vainīgs. Vispirms izgāju mazliet ieelpot svaigu gaisu. Un tad sanāca viss kopā: ir daba bija tāda skumju pilna, ir laiks auksts, ir lietus lija; un arī Jemeļa turpat gadījās. Viņš, Vareņka, jau bija ieķīlājis visu, kas viņam piederēja, viss bija aizgājis pa tīro — un, kad viņu satiku, jau divas dienas ne miltumiņa nebija ņēmis mutē, gribēja ieķīlāt vēl kaut ko tādu, ko nekādā ziņā nedrīkst ieķīlāt, tāpēc ka tādas ķīlas nemaz neņem pretī. Nu, ko darīt, Vareņka, es piekāpos vairāk aiz cilvēciskas līdzcietības, nekā paklausīdams pats savai iegribai. Lūk, kā notika šis grēks, labulīt! Kā mēs abi raudājām! Pieminējām jūs. Viņš ir labs, ļoti labs cilvēks un visai jūtīgs. Es, labulīt, pats arī tāds esmu; tāpēc arī ar mani vienmēr kaut kas tāds atgadās; esmu pārāk jūtīgs. Es zinu, par ko man jums, mīlulīt, jāpateicas. Iepazinis jūs, es sāku pats sevi labāk pazīt un ari jūs mīlēt; bet līdz tam, eņģelīt manu, biju vientuļš, tikpat kā nejutu, ka dzīvoju pasaulē. Viņi, ļaundari, teica, ka pat mans izskats esot nepieklājīgs, sajuta riebumu pret mani, tā ka kļuvu pats sev pretīgs; teica, ka es esot truls, un es arī patiesi domāju, ka tāds esmu, bet, kolīdz jūs parādījāties, tā ienesāt gaismu visā manā tumšajā dzīvē, man atplauka sirds un dvēsele, es ieguvu dvēseles mieru, pamanīju, ka neesmu sliktāks par citiem; nav jau manī nekā izcila, nav ārēja spožuma, smalkas iznesības, tomēr esmu cilvēks, cilvēks ar sirdi un domām. Bet tagad, sajuzdams, ka liktenis mani vajā, ka, likteņa pazemots, esmu sācis noliegt savu pašcieņu, es, šo nedienu nomākts, arī zaudēju dūšu. Un, tā kā jūs, labulīt, tagad visu zināt, ar asarām acīs lūdzu neinteresēties vairs par to, jo sirds man vai lūst, esmu sarūgtināts un nomākts.

Apliecinu jums, labulīt, savu cienību un palieku jūsu uzticīgais

Makars Devuškins.

3. septembrī

Nepabeidzu iepriekšējo vēstuli, Makar Aleksejevič, jo man bija grūti rakstīt. Dažreiz ir tādi brīži, kad patīk būt vienai; gluži vienai skumt, vienai ilgoties, un šādi brīži man pagadās arvien biežāk un biežāk. Manās atmiņās ir kaut kas neizprotams, kas mani aizrauj tik pilnīgi, tik stipri, ka vairākas stundas esmu nejūtīga pret visu, kas notiek ap mani, un aizmirstu savu pašreizējo dzīvi. Manā tagadējā dzīvē nav tādu iespaidu, patīkamu, smagu, skumju iespaidu, kas man neatgādinātu kaut ko līdzīgu pagātnē, visbiežāk manu bērnību, manu zelta bērnību! Bet pēc tādiem mirkļiem man vienmēr kļūst smagi. Esmu nevarīga; šie sapņi mani novārdzina, bet ar veselību jau tā kļūst arvien sliktāk.

Šodien ir tik spirgts, dzidrs, mirdzošs rīts, kādi šeit rudeņos reti gadās; tas mani uzmundrināja, un es biju tik priecīga. Tātad pie mums jau rudens! Kā man, laukos dzīvojot, patika rudens! Es vēl biju bērns, bet jau tad daudz ko izjutu. Rudens vakari man patika vairāk nekā rīti. Atceros, ka pāris soļu no mūsu mājas, kalna pakājē, bija ezers. Šis ezers — es to it kā redzu vēl tagad, — šis ezers bija plats, gaišs, dzidrs kā kristāls! Reizēm klusā vakarā ezers ir mierīgs; kokos ezera krastā nekustas ne lapiņa, ūdens rāms kā spogulis! Dzestrs! Vēss! Zālē krīt rasa, piekrastes mājās iemirdzas uguntiņas, pārdzen ganāmpulku, — tad nu es klusiņām aizslīdu no mājas, lai palūkotos uz savu ezeru, un reizēm skatīdamās aizmirstos.

zvejnieki aizkūruši žagaru klēpīti pie paša ūdens, un gaisma spīd tālu, tālu pār līmeni. Debesis tik saltas, zilas, un n u pamalēm zaigo sarkanas, ugunīgas svītras; šīs sv'tras kļust arvien bālākas un bālākas; tad uzlec mēness; gaiss skanīgs, vai nu uzspurdz nobiedēts putniņš, vai no vieglas vēsmiņas iečaukstas niedre, vai ūdenī nophmkšķ zivtiņa — it viss dzirdams. Virs zilā ūdens ceļas balli garaiņi, smalki, caurspīdīgi. Tāle satumst; viss it kā rimst miglā, bet tuvumā vēl visas kontūras tik asas, kā ar nazi izgrieztas — laiva, krastmala, salas; pamesta, paša krastā aizmirsta muca tikko manāmi šūpojas uz ūdens, vītola zariņš ar iedzeltējušām lapām iepinies niedrēs, uzlido novēlojusies kaija, gan iegrimst aukstajā ūdenī, gan atkal uzspurdz un izgaist miglā. Es ilgi raudzī|os, klausījos — man bija brīnišķīgi labi! Bet tad es vēl biju bērns, maza meitene …

Man tā patika rudens — vēlīns rudens, kad jau novāc labību, pabeidz visus lauku darbus, kad istabās sākas vakarēšana un visi gaida ziemu. Tad viss kļūst drūmāks, debess apmācas, dzeltenas lapas klāj taciņas kailajā mežmalā, un mežs gan zilgmo, gan tumst — it īpaši vakaros, kad visu apņem valga migla un koki tikko vīd miglā kā milži, kā neglīti, nejēdzīgi rēgi. Ja kādreiz gadījās aizkavēties, palikt citiem iepakaļ un gāju viena, steidzos — kļuva tik baigi! Pati drebēju kā apšu lapa; šķita — tūlīt ieraudzīšu, ka kaut kas drausmīgs izlien tur no tā koka dobuma; tai pašā laikā mežam pārskrien vējš, iešalcas, iešņācās, žēli iekaucas, norauj no vārgajiem zariņiem veselu kaudzi lapu, sagriež tās gaisā, bet tām līdzi paceļas putni garā, platā, trokšņainā barā, aiztrauc, spalgi, griezīgi kliegdami, tā ka satumst un aizsedzas visa debess. Kļuva tik baigi un šķita, ka dzirdu kādu balsi — it kā kāds čukstētu: «Bēdz, bēdz, bērniņ, nekavējies, tūlīt te notiks kaut kas briesmīgs, bēdz, bērniņ!» Šausmas sagrāba sirdi, un es sāku skriet — tā skriet, ka elpa aizrāvās. Aizelsusies pārskrēju mājās; mājās ir skaļi, jautri; mums, bērniem, uzdod katram kādu darbu: zirņus lobīt vai magoņsēklas lupināt. Slapjā malka sprēgā krāsnī; māmiņa jautri vēro, cik līksmi mēs darbojamies; aukle Uļjana stāsta kaut ko par seniem laikiem vai arī baigas pasakas par burvjiem un miroņiem. Mēs, bērni, spiežamies cits pie cita, bet lūpās visiem smaids. Te piepeši visi apklustam … troksnis! It kā klauvētu! Nu nē — dūc tikai vecās Frolovnas ratiņš; ak, kas par smiekliem! Bet pēc tam nakti aiz bailēm neguļam, rādās tik drausmīgi sapņi. Dažkārt pamostos, nedrīkstu ne pakustēties un līdz ausmai drebinos zem segas. No rīta pieceļos spirgta kā puķīte. Paraugos pa logu: laukā visu pārņēmis sals; smalka rudens sarma sakritusi kailajos zaros; plāna, plāna ledus kārtiņa pārklāj ezeru; virs ezera ceļas balti garaiņi; klaigā jautri putni. Spilgtie saules stari pārplūdina visu apkārtni un šķeļ plāno ledu kā stiklu. Viss tik gaišs, spilgts, līksms! Krāsnī atkal sprakšķ uguns; sēžamies visi pie patvāra, bet, nakti pārsalis, pa logu iekšā blenž mūsu melnais suns Polkans un laipni vēdina ar asti. Gar logiem ar mundru zirgu aizbrauc zemnieciņš uz mežu pēc malkas. Visi tik apmierināti, tik priecīgi! … Ak, cik brīnišķīga bija mana zelta bērnība! …

Bērnības atmiņu savaldzināta, raudu gauži kā bērns. Tik skaidri, tik skaidri visu atceros, tik spilgti manā priekšā nostājas viss pagājušais, bet tagadne ir tik bāla, tik tumša! … Kā gan tas beigsies, kā gan tas viss beigsies? Ziniet, man ir kāda pārliecība, tāda nojauta, ka šoruden nomiršu. Esmu ļoti, ļoti slima. Bieži domāju par to, ka nomiršu, tomēr man tā negribētos mirt — gulēt šejienes kapsētā. Varbūt atkal būs jāliekas gultā kā toreiz pavasarī, vēl taču nemaz neesmu paspējusi atspirgt. Ari tagad jūtos ļoti nelabi. Fedora šodien kaut kur aizgājusi uz visu dienu un es esmu viena. Bet kopš kāda laika baidos palikt viena; man tā vien šķiet, ka istabā kopā ar mani vēl kāds būtu, ka kāds runātu ar mani; sevišķi, kad esmu par kaut ko sadomājusies un pēkšņi it kā atmostos no domām, tad man kļūst pavisam baigi. Tāpēc uzrakstīju jums tik garu vēstuli; kad rakstu, tad viss aizmirstas. Ardievu, beigšu rakstīt, jo nav ne papīra, ne laika. No naudas, ko dabūju par savām kleitām un cepuri, man palicis tikai sudraba rublis. Jūs esat iedevis saimniecei divus sudraba rubļus; tas ir ļoti labi, viņa tagad kādu laiku cietīs klusu.

Mēģiniet salāpīt savas drēbes! Ardievu, esmu tik nogurusi; nesaprotu, kādēļ kļūstu tik vārga; mani nogurdina vismazākā piepūle. Ja gadītos darbs — kā lai strādā? Lūk, tas mani nomāc!

D.

5. septembri

Vareņka, manu dūjiņ!

Šodien, eņģelīt, daudz ko pieredzēju. Pirmām kārtām, visu dienu sāpēja galva. Lai atsvaidzinātos, izgāju pastaigāties pa Fontanku. Bija tumšs, mitrs vakars. Ap sešiem jau metās krēsla — tieši tā kā tagad. Lietus nelija, toties bija migla, gluži vai tāda kā lietus. Pa debesīm klīda garas, platas mākoņu strēles. Krastmala pilna ļaužu, bet visiem tik drausmīga, grūtsirdīga sejas izteiksme, — tur bija piedzēruši vīri, sievas, īstas čāčas, strupiem deguniem, zābakiem kājās, neapsegtu galvu; arteļu strādnieki, važoņi, dažs ierēdnis steidzās darīšanās, pusaudži, atslēdznieku māceklis svītrainā virsvalkā, izdēdējis, slimīgs, apkvēpušu, ar eļļu notrieptu seju un atslēgu rokā, atvaļināts, gandrīz vai veselu asi garš zaldāts — lūk, kāda publika. Redzams, bija tā stunda, kad citādas publikas arī nevarēja būt. Kuģojamais kanāls Fontanka! Tik daudz liellaivu, ka nav izprotams, kur tās visas var novietoties. Uz tiltiem sēž sievas ar mitrām piparkūkām un sapuvušiem āboliem, visas tik netīras, samirkušas. Skumji staigāt pa Fontanku! Zem kājām mitrs granīts, abās pusēs nami, augsti, melni, nokvēpuši; lejā migla, virs galvas arī migla. Tik skumjš, tik tumšs bija šodien vakars.

Kad nogriezos Gorohovajā, jau pavisam satumsa; tika aizdedzinātas gāzes lampas. Sen netiku bijis šajā ielā — negadījās. Trokšņaina iela! Kādas tirgotavas, kādi bagāti veikali! Viss spīd un laistās, audumi, puķes zem stikla, dažādas cepurītes ar lentām. Liekas, ka tas viss tāpat skaistuma dēļ izlikts, bet nē jel; ir taču cilvēki, kas visu to pērk un dāvina savām sievām. Bagāta iela! Sajā ielā dzīvo ļoti daudz vācu maiznieku; droši vien visai turīgi ļaudis. Cik gan kariešu nebrauc ik brīdi garām! Kā ielas bruģis visu to var izturēt! Tādas lepnas ekipāžas; stikli kā spogulis, iekšā zīds un samts; muižnieku sulaiņi ar uzplečiem, zobenu pie sāniem. Es ieskatījos visās karietēs — visur grezni ģērbušās dāmas; varbūt ir kņazienes, ir grāfienes. Laikam bija tāda stunda, kad steidzās uz ballēm un viesībām. Interesanti būtu redzēt kņazieni vai vispār dižciltīgu dāmu tuvumā; viņas droši vien ļoti skaistas; es nekad neesmu redzējis, vienīgi tā kā tagad ieskatoties karietē. Te atcerējos jūs. Ak, mīlulīt manu, mana dārgā! Tiklīdz iedomājos jūs, tā sirds smeldzin smeldz! Kāpēc jūs, Vareņka, esat tik nelaimīga? Eņģelīt, vai gan jūs esat sliktāka par viņām visām? Jūs taču esat laba, mācīta, skaista; kāpēc jums nolemts tāds sūrs liktenis? Kāpēc tā notiek, ka labu cilvēku pamet novārtā, bet citam laime pati nāk pa durvīm, pa logu iekšā? Zinu, zinu, labulīt, ka nav labi tā prātot, ka tā ir brīvdomība; taču, vaļsirdīgi un patiesi runājot, kāpēc vienam jau mātes miesās liktenis vēsta laimi, bet citam jāaiziet dieva pasaulē no atradeņu nama? Bet bieži taču notiek tā, ka laimi gūst muļķa Antiņš, vientiesītis. Sak, muļķa Antiņ, bāz tik roku vecvectēvu mantu maisos, ēd, dzer, līksmojies, bet tu, šāds tāds, tikai aplaizies; sak, tu brālīt, nekam citam nederi! Grēks, labulīt, grēks tā domāt, bet gribot negribot šīs grēcīgās domas it kā iezogas sirdī. Arī jūs brauktu tādā pašā karietē, mana dārgā, manu sirsniņ. Ģenerāļi censtos uztvert jūsu vēlīgo skatienu — ne jau tādi kā mēs; jūs staigātu nevis vecā audekla kleitiņā, bet zīdā un zeltā. Jūs būtu nevis vājiņa, vārga kā tagad, bet kā zemeņodziņa — svaiga, sārta, apaļa. Es tāpēc vien justos laimīgs, ja kaut no ielas varētu paskatīties uz jums aiz spoži apgaismotiem logiem, ja kaut jūsu ēnu ieraudzītu; no domas vien, ka jūs tur esat laimīga un priecīga, manu dūjiņ, arī man kļūtu jautrāk ap sirdi. Bet kā tagad! Nepietiek ar to, ka ļauni ļaudis jūs iegrūduši postā, vēl kāds bezgodis, nelietis, jūs apvaino. Ja viņam labi pašūta fraka, ja viņš, nekauņa, skatās uz jums ar zelta lorneti, vai nu tad viņam viss ies kā pa diedziņu, vai tad arī viņa nekautrīgie vārdi jums pacietīgi jāuzklausa! Vai tiešām tā, mani mīļie? Un kāpēc gan viss tā? Nu tāpēc, ka esat bārene, tāpēc ka esat neaizsargāta, tāpēc ka jums nav stipra drauga, kas varētu jūs pienācīgi atbalstīt. Kas tas par cilvēku, kas tie par ļaudīm, kuri tik nekautrīgi apvaino bārenīti? Tie ir nelieši, tiešām nelieši, tie gan uzskata sevi par cilvēkiem, bet patiesībā tie nav cilvēki, esmu par to pārliecināts. Lūk, kādi tie ir, šie ļaudis! Bet, manuprāt, mana dārgā, tas leijerkastnieks, ko šodien satiku Gorohovajā, drīzāk var iedvest cienību nekā viņi. Kaut gan viņš cauru dienu klimst apkārt, gaida noskapstējušu, nederīgu grasi uzturam, toties viņš ir pats savs kungs, pats sevi apgādā. Viņš negrib lūgt žēlastības dāvanas, toties kā uzvilkta mašīna pūlas ļaudīm par prieku — sak, ar ko varu, ar to jūs uzjautrinu. Ubags, viņš ir ubags, tiesa, toties cildens ubags; viņš ir noguris, izsalcis, bet arvien pūlas, pūlas ka mācēdams. Ir daudz godīgu cilvēku, labulīt, kas i ii maz nopelna — atbilstoši sava darba derīgumam, bet nevienam neklanās, nevienam nelūdz maizes kumosa. I.iik, es tāpat kā šis leijerkastnieks, tas ir, ko citu gribēju fnlkt, neesmu jau nepavisam tāds kā viņš, bet savā ziņā — cildenības un dižciltības izpratnē gan tāds pats ka viņš; pūlos, cik man pa spēkam, sak, kā prazdams. Vairāk no manis nevar izdabūt; kad jau nav, tad nav.

Es tikai tāpēc iesāku runāt par leijerkastnieku, labulīt, ka šodien man gadījās sevišķi izjust savu nabadzību. Apstājos, lai palūkotos leijerkastniekā. Visādas domas jaurās pa galvu — tāpēc arī apstājos, lai izklaidētos. Stāvu es, stāv ormaņi, kāda meiča un vēl maza meitenīte, viscaur tāda nosmulējusies. Leijerkastnieks bija apmeties zem logiem. Pamanu bērnu, gadu desmit vecu zēnu; būtu glīts, bet izskatās tāds slims, izdēdējis, mugurā tikai krekliņš un vēl šis tas, stāv gandrīz basām kājām, muti atplētis, klausās mūziku — kā jau bērns! Aizgūtnēm skatās, kā vācietim lelles dejo, bet pašam rokas un kājas sastingušas, pats dreb un zelē piedurknes galu. Pamanīju, ka rokā viņam papīriņš. Pagāja garām kāds kungs un pasvieda leijerkastniekam sīknaudas gabalu; nauda iekrita taisni tai kastītē ar iežogojumu, kur rādīja francūzi, kas dejo ar dāmām. Tikko ieskanējās naudiņa, mans zēns uztrūkās, bikli paskatījās apkārt un, redzams, nodomāja, ka es esmu devis naudu. Pieskrēja pie manis, roķeles viņam dreb, balstiņa trīc, pastiepa pret mani papīriņu un saka: «Zīmīte!» Es atlocīju zīmīti — nu, kā tad, kā jau parasti: sak, labdari mani, bērniem māte uz nāves gultas, trīs bērni cieš badu, palīdziet jel mums; bet, kad nomiršu, tad par to, ka pret maniem mazulīšiem tagad labi bijāt, es viņā saulē, labdari mani, jūs neaizmirsīšu. — Nu, ko tur; lieta skaidra, parasta lieta — bet ko varu viņam dot? Nu un neiedevu nekā. Bet kā man bija žēl! Nabaga zēniņš sazilējis no aukstuma, varbūt arī izsalcis un nemelo, nudien nemelo; es to zinu. Tikai nav labi, ka šīs nelāgās mātes nesaudzē bērnus un sūta tos puskailus ar zīmītēm tādā aukstumā. Tai muļķa sievai varbūt nav rakstura; varbūt nav arī neviena, kas par viņu rūpētos, tā viņa tur sēž, kājas pierāvusi, varbūt tiešām ir slima. Nu, tomēr vajadzētu griezties tur, kur nākas; bet varbūt viņa ir vienkārši blēde, tīšām sūta izsalkušu un novārgušu bērnu ļaudis krāpt, izliekas slima. Un ko labu iemācīsies nabaga puisēns ar šādām zīmītēm? Vienīgi viņa sirds nocietinās; viņš staigā, skraida, lūdz. Ļaudis iet, pat apstāties viņiem nav laika. Viņiem akmens sirdis; viņu vārdi cietsirdīgi. «Prom! Taisies, ka tiec! Neblēņojies!» Lūk, ko viņš dzird no visiem, un nocietinās bērna sirds, veltīgi nabaga iebiedētais puisēns dreb aukstumā kā putniņš, kas izkritis no izpostītas ligzdiņas. Viņam salst rokas un kājas, aizraujas elpa. Paklau, viņš jau kāsē; nebūs ilgi jāgaida, kad slimība kā riebīgs rāpulis ielīdīs viņa krūtīs, bet turpat, skaties, arī nāve stāv jau tuvumā, kaut kur piesmakušā kaktā, jo viņš ir neapkopts, bezpalīdzīgs, — tā visa viņa dzīve! Lūk, kāda tā ir, kāda mēdz būt dzīve! Ak, Vareņka, grūti klausīties ubaga lūgšanu, paiet garām un nedot neko, pasakot: «Gan dievs tev dos!» Daža ubaga lūgšana vēl nekas. (Arī ubagu lūgšanas ir dažādas, labulīt.) Daža ir gara, stiepta, parasta, iemācīta, īsta diedelēšana; tādiem nepasniegt dāvanu nav tik grūti, tas ir parastais, sensenais ubags, ubags pēc amata, tāds ir pieradis, tev šķiet — gan jau viņš izkulsies un zinās, kā izkulties. Bet cita ubagošana ir neparasta, skarba, drausmīga — lūk, kā šodien, kad paņēmu no puisēna zīmīti, turpat pie sētas stāvēja kāds, kas nevagoja no visiem, bet teica man: «Dod, kungs, grasīti! Kristus dēļ!» — un tādā aprautā, skarbā balsī, ka nodrebēju aiz šausmām; grasi tomēr neiedevu, man nebija. Vēl jāsaka — bagātiem cilvēkiem netīk, ka nabagi skaļi žēlojas par savu sūro likteni, — sak, viņi traucē, viņi ir uzbāzīgi! Taču nabadzība vienmēr ir uzbāzīga; droši vien izsalkušu cilvēku vaidi traucē miegu!

Atzīstos, mana dārgā, es sāku jums visu to attēlot pa daļai tāpēc, ka gribēju izkratīt sirdi, bet vēl vairāk tāpēc, kā gribēju parādīt jums savu sacerējumu labo izteiksmi. Un droši vien jūs pati atzīstat, labulīt, ka kopš kāda laika esmu sācis rakstīt izteiksmīgāk. Bet pašlaik mani pārņēmušas tādas skumjas, ka līdz sirds dziļumiem izjūtu savas domas, un, kaut gan pats zinu, labulīt, ka šīs izjūta neko nepalīdz, tomēr pa daļai tā varu sevi attaisnot. Un paliesi, mana dārgā, bieži vien tu, cilvēks, sevi bez kāda iemesla noniecini, nedod par sevi ne graša un vērtē zemāk par pēdējo lupatu. Bet, izsakoties ar salīdzinājumu, tas varbūt ir tāpēc, ka pats esi iebiedēts un ietramdīts, kaut vai kā tas nabaga puisēns, kas man lūdza dāvanas.

tagad runāšu ar jums mazliet pārnestā nozīmē, labulīt; uzklausiet mani: gadās, mana dārgā, agri no rīta, uz darbu steidzoties, nolūkoties uz pilsētu — kā tā mostas, ceļas, dūmo, mutuļo, dun, — dažreiz tāda skata priekšā julies pavisam niecīgs, it kā būtu dabūjis ar knipi pa ziņkārīgo degunu, un velcies tālāk melns un maziņš, atmetot visam ar roku. Tagad nu ieskatieties, kas notiek šais melnajos, nokvēpušajos, lielajos namos, iedziļinieties lajā visā un tad spriediet pati, vai bija pareizi sevi bez jēgas noniecināt. Ievērojiet, Vareņka, ka es runāju nevis tiešā, bet pārnestā nozīmē. Nu paskatīsimies, kas tur notiek — šais mājās! Kādā dūmainā kaktā, kādā drēgnā alā, ko aiz nabadzības lieto par dzīvokli, kāds amatnieks pamodies no miega; bet sapnī viņam, piemēram, visu nakti rādījušies zābaki, kurus viņš vakar nejauši sagriezis, it kā tieši šādas blēņas cilvēkam vajadzētu redzēt sapnī! Nu jā, viņš ir amatnieks, kurpnieks; viņam piedodams, ka viņš domā par savu amatu. Viņam tur ņerkst bērni, un sieva izsalkusi; un ne vien kurpnieki tā reizēm pieceļas, manā dārgā. Tas jau nebūtu nekas, un nebūtu vērts par to rakstīt, bet, lūk, kāds apstāklis, labulīt: turpat, tai pašā namā, stāvu augstāk vai zemāk, ar zeltu rotātās istabās, arī visbagātākajam cilvēkam sapnī rādījušies varbūt tie paši zābaki, tas ir, citādi, cita fasona, bet tomēr zābaki; jo savā ziņā, kā es to domāju, labulīt, mēs visi, mana dārgā, tā kā būtu kurpnieki. Un arī tas vēl nekas, tikai slikti, ka nav neviena, kas šim visbagātākajam cilvēkam iečukstētu ausī, ka, «sak, diezgan kaut ko tādu domāt, par sevi vien domāt, sev vien dzīvot, jo tu taču neesi kurpnieks; tev bērni ir veseli un sieva neprasa ēst; paraugies apkārt, vai neieraudzīsi kaut ko cildenāku nekā savus zābakus, par ko rūpēties». Lūk, ko es jums gribēju teikt pārnestā nozīmē, Vareņka! Tā varbūt ir pārāk brīva doma, mana dārgā, bet šī doma dažreiz ienāk prātā, dažreiz uzmācas un tad gribot negribot izplūst no sirds kvēlos vārdos. Un tāpēc nebija iemesla uzskatīt sevi tikai graša vērtu, izbīties trokšņa un dārdoņas! Nobeigšu ar to, labulīt, ka jūs varbūt domāsiet, ka stāstu jums blēņas vai ka mani pārņēmusi grūtsirdība, vai ka esmu to izrakstījis no kādas grāmatas. Nē, labulīt, atmetiet tādas domas; tā nav: blēņas man riebjas, grūtsirdība mani nav pārņēmusi, un ne no kādas grāmatas neko ne esmu izrakstījis — lūk, kā!

Pārnācu mājās skumjā garastāvoklī, piesēdos pie galda, uzvārīju tēju un gatavojos iedzert kādu glāzīti. Pēkšņi skatos — ienāk pie manis Gorškovs, mūsu nabaga iemītnieks. Jau no rīta manīju, ka viņš ložņā ap īrniekiem un grib ienākt arī pie manis. Bet garām ejot pateikšu, labulīt, ka viņa dzīve nesalīdzināmi sliktāka par manējo. Kur nu! Sieva, bērni! Ja es būtu Gorškovs, tad nezinu, ko viņa vietā būtu izdarījis! Tātad ienāk mans Gorškovs, klanās, asariņa viņam, kā parasti, mirgo skropstās, švīkā kājas, bet pats nevar ne vārda izteikt. Nosēdināju viņu krēslā, tiesa, gan salauztā, bet cita nebija. Piedāvāju tēju. Viņš atvainojās, ilgi atvainojās, beidzot tomēr paņēma glāzi. Gribēja bez cukura dzert, sāka atkal atvainoties, kad mēģināju viņu pārliecināt, ka vajag ņemt cukuru; ilgi tielējās, atteicās, beidzot ielika savā glāzē pašu mazāko graudiņu un sāka apgalvot, ka tēja esot neparasti salda. Ak, līdz kādam pazemojumam cilvēkus noved nabadzība! «Nu, kas jums uz sirds, draudziņ?» es viņam saku. — «Lūk, tā un tā, redziet, mans labdari Makar Aleksejevič, parādiet dieva žēlastību, palīdziet nelaimīgai ģimenei; sieva un bērni — nav ko ēst; kā man, tēvam,» viņš saka, «var būt ap sirdi!» Es gribēju runāt, bet viņš mani pārtrauca: «Redziet, Makar Aleksejevič, es te no visiem baidos, tas ir, ne jau baidos, bet tā, ziniet, kautrējos, visi viņi tik lepni un augstprātīgi. Es jūs, manu draudziņ un labdari,» viņš saka, «nebūtu apgrūtinājis, jo zinu, ka jums pašam bijušas nepatikšanas, zinu, ka jūs daudz nevarat dot, bet cik necik aizdodiet; iedrošinājos,» viņš saka, «jūs lūgt tāpēc, ka pazīstu jūsu labo sirdi, zinu, ka pats esat bijis trūkumā, ka arī tagad jūs piemeklē likstas un ka jums tāpēc līdzcietīga sirds.» Viņš nobeidza ar to, ka, sak, piedodiet manu pārdrošību un uzbāzību, Makar Aleksejevič. Es viņam atbildu, ka labprāt to darītu, bet ka man nekā nav, it nekā nav. «Mīļais Makar Aleksejevič,» viņš man saka, «es jau daudz nelūdzu, bet, redziet, tā un tā (te viņš stipri nosarka), sieva,» viņš saka, «bērni, bads, — kaut vai desmit kapeikas.» Tad nu man arī sirds iesmeldzās. Re, domāju, mani vēl pārspējis! Man pavisam bija tikai divdesmit kapeiku, bet tās jau biju ierēķinājis: gribēju rīt izdot visnepieciešamākajām vajadzībām. «Nē, mīļais, nevaru! Lūk, tā un tā,» saku. — «Dārgais Makar Aleksejevič, cik varat,» viņš saka, «kaut vai desmit kapeiciņas.» Tad arī izņēmu no atvilktnes un atdevu viņam,

labulīt savas divdesmit kapeikas, tas taču labs darbs! Ak, nabadzība Es ar Gorškovu izrunājos: kā tad jūs, mīļais, |aiita|u, tādā postā un trūkumā nonācis, vēl īrējat istabu par pleciem sudraba rubļiem? Viņš man paskaidroja, ka nnncļis istabu pirms pusgada un samaksājis par trim mēnešiem uz priekšu; bet tad apstākļi tā sarežģījušies, ka viņš, nabags, vairs nespējis nekā izsisties. Domājis, ka viņa liela ap to laiku tikšot izskatīta. Taču šī lieta esot nepātīkama. Viņš, redziet, Vareņka, par kaut ko atrodas tien.is izmeklēšanā. Tiesājas ar kādu tirgotāju, kas pamatīgi «ipkrāpis kroņa kasi; blēdība atklāta, tirgotājs nodots liesai, bet savās blēdībās viņš iepinis arī Gorškovu, kurš luī kaut kā pagadījies. Bet pēc taisnības Gorškovs vainojams tikai paviršībā, neuzmanībā un nepiedodamā kroņa interešu neievērošanā. Lieta velkas jau vairākus gadus; vienmēr gadās kaut kas pret Gorškovu. «Man uzveltajā negodā,» Gorškovs saka, «neesmu vainīgs, nepavisam neesmu vainīgs, neesmu izdarījis nekādas blēdības un ļaundarības.» Šī lieta mazliet metusi ēnu uz viņu; viņš atlaists no darba un, kaut gan nav pierādīts, ka viņš neapšaubāmi vainīgs, tomēr, iekāms nav pilnīgi attaisnots, nevarot no tirgotāja dabūt diezgan ievērojamu naudas summu, kas viņam no tā pienākoties, bet ko tas tiesā noliedzot. Es viņam ticu, bet tiesa taču uz goda vārda nevar ticēt; šī lieta tā samezglojusies, ka simt gados neatrisināsi. Tiklīdz kaut ko mazliet noskaidro, tā tirgotājam atkal un atkal gadās kāds āķis. Man Gorškova ļoti žēl, mana mīļā, sirds sāp viņa dēļ. Cilvēks bez darba; neuzticamības dēļ viņu nekur nepieņem; cik bijis iekrāts, tas viss apēsts; lieta sarežģīta, bet pa to laiku tomēr kaut kā jādzīvo; un turklāt pavisam nereizē piedzimis bērns — līdz ar to radušies izdevumi; dēliņš saslimis — izdevumi, nomiris — izdevumi; sieva slima, pašam kāda veca kaite; vārdu sakot — cietis, smagi jo smagi cietis. Bet stāsta, ka šais dienās gaidot labvēlīgu spriedumu savā lietā un ka tagad vairs neesot par to nekādu šaubu. 2ēl, ļoti žēl viņa, labulīt! Es viņu mierināju. Cilvēks tāds apjucis, iebiedēts, meklē atbalstu, tāpēc arī viņu mierināju. Bet tagad ardievu, labulīt, lai dievs stāv jums klāt, palieciet sveika! Ak, manu dūjiņ! Domas par jums taisni kā zāles manai slimajai dvēselei, un, kaut gan ciešu jūsu dēļ, arī ciest jūsu dēļ viegli. Jūsu patiesais draugs

Makars Devuškins.

9. septembrī

Mīļā Varvara Aleksejevna!

Rakstu jums ārkārtīgā uzbudinājumā. Mani satraucis šausmīgs gadījums. Galva riņķī griežas. Jūtu, ka viss ap mani kā miglā. Ak, mana dārgā, ko jums tagad pastāstīšu! Redz, kā mēs to nemaz nenojautām. Nē, es neticu, ka nenojautu; es to biju paredzējis. Visu to jau agrāk paredzēja mana sirds! Man pat nesen kaut kas tamlīdzīgs sapnī rādījās.

Lūk, kas noticis! Stāstīšu jums visu vienkāršiem vārdiem — tā, kā dievs būs vēlējis pateikt. Devos šodien uz darbu. Aizeju, sēžu, rakstu. Bet jums, labulīt, jāzina, ka arī vakar tieši tāpat rakstīju. Vakar, ziniet, pie manis pienāk Timotejs Ivanovičs un pats personīgi piekodina, ka, sak — ļoti vajadzīgs, steidzams raksts. Pārrakstiet, viņš saka, Makar Aleksejevič, tā tīrāk, labi ātri un rūpīgi; šodien jādod parakstīt. Jāpiezīmē, eņģelīt, ka vakar jutos kā no laivas izmests, viss bija vienaldzīgs; jutu tādas sēras, tādas skumjas! Sirdī aukstums, dvēselē tumsa; tikai par jums vien domāju, manu nabaga mīlulīti. Nu, lūk, sāku pārrakstīt; pārrakstīju tīri, labi, tikai nezinu, kā jums visu izskaidrot, — vai pats nelabais man bija sajaucis galvu, vai neizdibināmais liktenis tā bija lēmis, vai vienkārši tā vajadzēja notikt, — biju izlaidis veselu rindu; dievs vien zina, vai maz tur kāda jēga iznāca, nu droši vien nekāda. Vakar raksts aizkavējās, un to nodeva ekselencei parakstīt tikai šodien. Ierados šorīt parastajā stundā, it kā nekas nebūtu noticis, un apsēdos līdzās Jemeļjanam Ivanovičam. Jāpiebilst, dārgā, ka kopš neilga laika esmu kļuvis vēl biklāks un vēl kautrīgāks nekā agrāk. Pēdējā laikā pat neskatos ne uz vienu. Tikko kādam iečīkstēsies krēsls, es jau ne dzīvs, ne miris. Taisni tā arī šodien, sēžu sakumpis, rāms, sarāvies kā ezis, tā ka Jefims Akimovičs (tāds kašķa meklētājs, kāda pirms viņa nav bijis uz pasaules), visiem dzirdot, saka: ko, tā teikt, jūs, Makar Aleksejevič, šodien sēžat kā tāds ū-ū-ū? Un viņš iztaisīja tādu grimasi, ka visi, kas bija mūsu tuvumā, sāka pilnā kaklā smieties, protams, par mani. Un nu gāja vaļā, nu tik gāja vaļā! Es aizspiedu acis un ausis, sēdēju nekustēdamies, tāds jau man paradums; tad viņi ātrāk liek mani mierā. Pēkšņi dzirdu troksni, skraidelēšanu un kņadu; dzirdu — vai ausis mani neviļ? — sauc mani, prasa pēc manis, sauc Devuškinu. Sirds man krūtīs ietrīcējās, pats nezinu, no kā izbijos; zinu tikai, ka tā izbijos ka vel nekad savā mūžā. Pieplaku pie krēsla — it kā nel'.as nebūtu noticis, it kā tas nebūtu es. Bet atkal dzirdu .ir/vien tuvāk un tuvāk. Nu jau man pie pašas auss: sak, Devuškinu! Devuškinu! Kur ir Devuškins? Paceļu acis: manā priekšā stāv Jevstafijs Ivanovičs, saka, Makar Aleksejevič, pie viņa ekselences, ātrāk! Esat izdarījis trakas lietas ar rakstu. Tik vien viņš pateica, bet ar to pietika — vai nav tiesa, labulīt, diezgan bija pateikts? Es vai pamiru, sastingu, zaudēju sajēgu, eju — nu, vienkārši sakot, ne dzīvs, ne miris. Ved mani caur vienu istabu, ved caur otru, caur trešo istabu, kabinetā — nostājos viņa priekšā! Nevaru jums īsti pateikt, ko tai brīdī domāju. Redzu — viņa ekselence stāv, ap viņu visi citi. Es, liekas, nepaklanījos; aizmirsu. Biju tā apmulsis, ka lūpas dreb un kājas dreb. Un bija arī par ko, labulīt. Pirmkārt, kauns; pavēros pa labi spogulī, vienkārši vai prātu zaudēju no tā, ko tur ieraudzīju. Bet, otrkārt, es vienmēr biju izturējies tā, it kā manis nemaz nebūtu pasaulē, tā ka diez vai ekselence maz zināja par manu eksistenci. Varbūt bija pa ausu galam dzirdējis, ka pie viņiem resorā strādā Devuškins, bet nekāda tuvāka saskare mums nav bijusi.

Iesāka dusmīgi: «Kā tad jūs tā, cienītais? Ko jūs blenžat? Raksts nepieciešams, steidzami vajadzīgs, bet jūs to sabojājat. Kā tad jūs tā?» Tad viņa ekselence griezās pie Jevstafija Ivanoviča. Es tikai dzirdu it kā no tālienes skanam vārdus: «Nolaidība! Neuzmanība! Sagādājāt nepatikšanas!» Es atvēru muti, lai kaut ko teiktu. Gribēju lūgt piedošanu, bet nespēju, gribēju aizbēgt — nedrīkstēju ne iedomāties, un tad … tad, labulīt, notika kaut kas tāds, ka vēl tagad aiz kauna tikko varu noturēt spalvaskātu rokā. Mana podziņa — velns viņu rāvis — podziņa, kas man karājās diegā, pēkšņi notrūka, atrāvās, pašāvās gaisā (es, redzams, nejauši biju to aizķēris), ieskanējās un aizripoja taisni, tiešām tā, taisni pie viņa ekselences kājām, un tas notika, visiem apkārtstāvošiem klusējot! Lūk, tā bija visa mana taisnošanās, visa atvainošanās, visa atbilde, viss, ko gribēju sacīt viņa ekselencei! Sekas bija šausmīgas! Viņa ekselence tūlīt pievērsa uzmanību manam augumam un manam apģērbam. Es atcerējos, ko biju redzējis spogulī; metos ķert pogu. Galīgi apstulbu! Pieliecos, mēģinu satvert podziņu — tā ripo, griežas, nevaru saķert, vārdu sakot, parādīju, cik esmu neveikls. Te ar! jūtu, ka pēdējie spēki mani atstāj, ka viss, viss zaudētsl Visa reputācija pazaudēta, cilvēks pagalam! Abās ausīs ne no šā, ne no tā dzirdu gan Terēzes balsi, gan Faldoni — un nu sākās džinkstoņa. Beidzot noķēru pogu, piecēlos, izstiepos; bet, ja nu reiz esmu tāds muļķis, tad būtu stāvējis mierā, rokas gar sāniem! Taču nē. Sāku pielāgot pogu pie atrautajiem diegiem, it kā to varētu piestiprināt; turklāt smaidu, turklāt vēl smaidu. Sākumā viņa ekselence novērsās, tad atkal paskatījās uz mani, dzirdu — saka Jevstafijam Ivanovičam: «Kā tad tā? … Redziet, kāds viņš izskatās! … Kā viņš! … Ko viņš! …» Ak, mana dārgā, ko nu vairs, — kā viņš? Ko viņš? Esmu gan izgāzies, vārda tiešā nozīmē izgāzies! Dzirdu, Jevstafijs Ivanovičs saka: «Nav manīts, nekas ļauns nav manīts, uzvešanās priekšzīmīga, alga pietiekoša, pēc noteikumiem …» — «Nu, izpalīdziet viņam kaut kā,» viņa ekselence saka. «Izsniedziet viņam uz priekšu …» — «Bet viņš jau izņēmis,» saka, «par tādu un tādu laiku saņēmis uz priekšu … Droši vien tādi apstākļi, bet uzvešanās laba, un nav manīts, nekas ļauns nav manīts.» Es, eņģelīt manu, degu, degu elles ugunīs. Šķiet, tūlīt, tūlīt miršu! «Nu,» viņa ekselence skaļi saka, «steidzīgi jāpārraksta no jauna; Devuškin, panāciet šurp, pārrakstiet no jauna, bet bez kļūdām; un paklausieties …» Te viņa ekselence pagriežas pret pārējiem, dod dažādas pavēles, un visi izklīst. Tikko tie izklīduši, viņa ekselence steidzīgi izņem naudas maku un no tā simtnieku. «Lūk,» viņš saka, «daru, kas manos spēkos, domājiet, kā gribat, ņemiet…» — un iebāž man rokā. Es, eņģelīt manu, nodrebēju, mana sirds notrīsēja; nezinu, kas ar mani notika; gribēju satvert viņa rociņu. Bet viņš piesarka, manu mīlulīt, jā — es ne par matu neatkāpjos no tā, kā īstenībā bija, mana dārgā, — satvēra manu necienīgo roku un pakratīja, it kā es būtu viņam līdzīgs, it kā es būtu tāds pats ģenerālis kā viņš. «Ejiet,» viņš saka, «daru, ko varu. .. Kļūdas netaisiet, bet šoreiz — kas bijis, bijis.»

Tagad, labulīt, esmu nolēmis tā, aicinu jūs un Fedoru, un, ja man būtu bērni, tad arī viņiem pavēlētu, lai lūdz dievu un, lūk, kā: ne par savu īsteno tēvu, bet par viņa ekselenci lai katru dienu un mūžīgi lūdz dievu! Vēl piebildīšu, labulīt, un to es saku pavisam nopietni — uzklausiet mani, labulīt, uzmanīgi, — zvēru, ka, lai gan gāju bojā aiz dvēseles sāpēm mūsu posta pilnajās dienās, domājot pai ļums, par jūsu bēdu pilno dzīvi un par sevi, par savu pazemojumu un nevarību, taču, par spīti visam tam, zvēru ļums, ka ne tie simt rubļi man tik dārgi, bet tas, ka viņa ekselencei labpatikās man, plikadīdam, dzērājam, paspiest necienīgo roku! Ar to viņš man atdeva ticību sev pašam. Ai šādu izturēšanos viņš palīdzēja atdzimt manai dvēselei, uz visiem laikiem padarīja man dzīvi skaistāku, un esmu stingri pārliecināts, ka, lai cik grēcīgs es būtu visaugstākā priekšā, lūgšana par viņa ekselences laimi un labklājību aizies līdz viņa tronim! …

Labulīt! Pārdzīvoju tagad ārkārtīgu dvēseles satraukumu, briesmīgu uztraukumu! Mana sirds sit tik strauji, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Un es esmu it kā slābans kļuvis. — Nosūtu jums četrdesmit piecus papīra rubļus, divdesmit rubļus dodu saimniecei, sev atstāju trīsdesmit piecus; par divdesmit rubļiem izlabošu drēbes un piecpadsmit atstāšu sev uzturam. Visi šārīta iespaidi satricinājuši manu būtni. Es atgulšos. Taču esmu mierīgs, ļoti mierīgs. Tikai sirds smeldz, un jaušams, kā kaut kur dziļi mana dvēsele trīs un dreb aiz satraukuma. — Es aiziešu pie jums; bet tagad esmu gluži kā apreibis no visām šīm sajūtām… Dievs redz visu, manu labulīt, mana mīļā, mana visudārgā!

Jūsu īstenais draugs Makars Devuškins.

10. septembrī

Mīļais Makar Aleksejevič!

Esmu neizsakāmi priecīga par jūsu laimi un protu cienīt jūsu priekšnieka labdarību. Tātad tagad jūs atvilksiet elpu no raizēm! Tikai, dieva dēļ, neizšķiediet atkal naudu veltīgi! Dzīvojiet klusiņām, cik iespējams vienkārši un no šās pašas dienas sāciet arvien cik necik atlicināt, lai atkal jūs pēkšņi nepārsteidz kāda liksta. Par mums, dieva dēļ, neuztraucieties! Mēs ar Fedoru kaut kā iztiksim. Kāpēc jūs mums atsūtījāt tik daudz naudas, Makar Aleksejevič? Nav nemaz vajadzīgs. Mums pietiek ar to, cik ir. Tiesa, drīz būs vajadzīga nauda, lai aizvāktos no šā dzīvokļa, bet Fedora cer saņemt senu, vecu parādu. Atstāju sev divdesmit rubļu visnepieciešamākām vajadzībām. Pārējo nosūtu jums atpakaļ. Taupiet, lūdzu, naudu, Makar Aleksejevič! Ardievu! Dzīvojiet tagad mierīgi, palieciet sveiks un vesels! Būtu rakstījusi jums vairāk, bet jūtu briesmīgu nogurumu; vakar visu dienu necēlos no gultas. Labi darījāt, ka solījāties pienākt. Lūdzu, apciemojiet mani, Makar Aleksejevič!

V. D

11. septembrī

Mana mīļā Varvara Aleksejevna!

No visas sirds lūdzu jūs, mana dārgā, neaizejiet tagad no manis; tagad, kad esmu ļoti laimīgs un ar visu apmierināts. Dūjiņ manu! Neklausiet Fedoru, bet es darīšu visu, ko vien vēlaties: uzvedīšos labi, jau aiz cienības vien pret viņa ekselenci uzvedīšos labi un apzinīgi; mēs atkal rakstīsim viens otram līksmas vēstules, uzticēsim viens otram savas domas, savus priekus un bēdas, ja vispār būs kādas bēdas; dzīvosim divatā saticīgi un laimīgi. Nodarbosimies ar literatūru… Eņģelīt manu! Manā dzīvē viss izmainījies un vērsies uz labu. Saimniece kļuvusi piekāpīgāka, Terēze gudrāka, pat Faldoni kļuvis it kā naskāks. Ar Ratazjajevu esmu saderējis mieru. Aiz prieka pats aizgāju pie viņa. Viņš patiesi ir lāga vīrs, labulīt, un viss, kas par viņu slikts sarunāts, ir tīrās aplamības. Es tagad atklāju, ka tas viss tikai nekrietns apmelojums. Viņš nemaz nav domājis mūs notēlot sacerējumā; viņš pats man to teica. Ratazjajevs man lasīja priekšā savu jauno darbu. Bet tas vārds, kādā viņš toreiz nosauca mani — par Lovelasu, — tas nemaz nav lamu vārds vai kāds nepieklājīgs nosaukums: viņš man to izskaidroja. Šis vārds tieši ņemts no svešvalodas un nozīmē veikls puisis, un, skaistāk, literārāk izsakoties, tas nozīmē — šis puisis nav ap pirkstu tinams — lūk, kā! — bet nevis kaut ko tādu. Tas bijis nevainīgs joks, manu eņģelīt. Taču es, nezinātājs, aiz muļķības apvainojos. Nu, bet tagad viņam atvainojos … Un arī laiks šodien tāds sevišķs, Vareņka, tik jauks! Tiesa, no rīta mazliet smidzināja, sijāja kā caur sietu. Nekas! Toties gaiss kļuvis drusku svaigāks. Es gāju zābakus pirkt, nopirku brīnišķīgus. Pastaigājos pa Ņevas prospektu. Izlasīju «Pčolku» 1 Laikraksts «Severnaja pčela».

. Jā! Aizmirsu jums pastāstīt pašu galveno.

Redziet, kā tas ir! Šodien no rīta ilgi sarunājos ar Jemeļjanu Ivanoviču un Aksentiju Mihailoviču par viņa eksistenci. Jā, Vareņka, viņš ne tikai man vien parādījis tādu laipnību! Ne tikai man viņš ir labdaris, viņa labo sirdi pazīst vai visa pasaule. Viņam teic slavas vārdus un lej pateicības asaras arī citur. Pie viņa augusi kāda bārenīte. Viņam labpaticis rūpēties par tās nākamību: izdevis viņu pie laba vīra, pie kāda ierēdņa, kas izpildījis sevišķus uzdevumus pie paša ekselences. Kādas atraitnes dēlu iekārtojis kaut kur kancelejā un vēl daudz un dažādas laipnības parādījis. Es, labulīt, ieskatīju par pienākumu pielikt arī savu artaviņu. Visiem dzirdot, izstāstīju par ekselences rīcību; izstāstīju viņiem visu, neko nenoslēpu. Kaunu metu pie malas. Kas gan kauns, kas gods tādos apstākļos! Tiešām, visiem dzirdot, — lai slavēti viņa ekselences darbi! Es runāju aizrautīgi, runāju dedzīgi un nesarku, gluži otrādi, lepojos, ka varu kaut ko tādu pastāstīt. Es visu izstāstīju (tikai par jums, labulīt, saprātīgi noklusēju): gan par manu saimnieci un par Faldoni, gan par Ratazjajevu, gan par zābakiem, gan par Markovu — visu izstāstīju. Dažs nosmējās, jā, tiesa, visi viņi nosmējās. Droši vien manā augumā saskatīja kaut ko smieklīgu vai arī manos zābakos — tieši zābakos. Bet ļaunā nolūkā viņi to nevarēja darīt. Varbūt tāpēc, ka jauni, vai arī tāpēc, ka bagāti, bet sliktā, ļaunā nolūkā viņi nevarēja par maniem vārdiem smieties. Tas ir — sakarā ar viņa ekselenci viņi to nekādi nevarēja darīt. Vai nav tiesa, Vareņka?

Es vēl līdz šim, nevaru nekādi atjēgties, labulīt. Visi šie notikumi mani apmulsinājuši! Vai jums ir malka? Nesaaukstējieties, Vareņka; saaukstēties var ātri. Ak, manu labulīt, jūs ar savām skumjajām domām arī mani padarāt bēdīgu. Es jau lūdzu dievu, ak, kā lūdzu par jums, labulīt! Vai jums piemēram, ir vilnas zeķītes vai kādas siltākas drānas? Uzmanieties, manu dūjiņ! Ja jums kas vajadzīgs, tad gan, dieva dēļ, neapvainojiet savu večuku! Tad tikai nāciet taisni pie manis! Tagad bēdu laiki garām. Manis dēļ neuztraucieties! Nākotne tik saulaina, tik jauka!

Bet bija gan bēdīgs laiks, Vareņka! Nu jau viss vienalga garām! Paies gadi, tad arī par šo laiku nopūtīsimies. Atceros savus jaunības gadus. Ai, jā! Dažreiz nebija ne kapeikas. Aukstums, izsalkums, taču bija jautri, pavisam jautri. No rīta pastaigā pa Ņevas prospektu, ieraugi kādu glītu sejiņu — un visu dienu esi laimīgs. Jauks, jauks bija tas laiks, labulīt! Tik labi dzīvot pasaulē, Vareņka! It īpaši Pēterbugā. Vakar ar asarām acīs nožēloju grēkus dieva priekšā; lūdzu, lai dievs man piedod tā bēdu laika grēkus: kurnēšanu, liberālās domas, skandālu un azartu. Lūgšanā ar aizkustinājumu atcerējos jūs. Jūs vienīgā, eņģelīt, uzmundrinājāt mani, jūs vienīgā mani mierinājāt, devāt labus padomus un norādījumus. To es, labulīt, nekad nevarēšu aizmirst. Šodien noskūpstīju visas jūsu vēstulītes pēc kārtas, dūjiņ manu! Nu sveika, labulīt! Stāsta, ka te kaut kur tuvumā esot drēbes pārdodamas. Tad nu es tāpat apjautāšos. Ardievu, eņģelīt, ardievu!

Jums ar sirdi un dvēseli uzticīgais Makars Devuškins.

15. septembrī

Ļoti cienītais Makar Aleksejevič!

Esmu briesmīgi uztraukta. Paklausieties, kas pie mums notika! Paredzu kaut ko liktenīgu. Lūk, spriediet pats, mans dārgais draugs! Bikova kungs ir Pēterburgā. Fedora viņu satikusi. Viņš braucis, licis apstādināt zirgus, piegājis pie Fedoras un sācis iztaujāt, kur viņa dzīvojot. Viņa sākumā neesot teikusi. Tad viņš pasmiedamies sacījis, ka zinot, kas pie viņas dzīvojot. (Redzams, Anna Fjodorovna viņam visu izstāstījusi.) Fedora nav varējusi vairs savaldīties un turpat uz ielas sākusi viņam pārmest; teikusi, ka viņš esot netikumīgs cilvēks, visu manu nelaimju cēlonis. Viņš atbildējis, ka tad, kad neesot ne graša pie dvēseles, protams, cilvēks esot nelaimīgs. Fedora sacījusi viņam, ka es gan būtu pratusi sev nopelnīt maizi, būtu varējusi iziet pie vīra, vismaz sameklēt sev kādu darbu, bet ka tagad mana laime izpostīta uz visiem laikiem, ka es turklāt esot slima un drīz miršot. Uz to viņš piebildis, ka es esot vēl pārāk jauna, ka man vēl esot vējš galvā un ka arī mūsu tikumi sākuši bālēt (viņa vārdi). Mēs ar Fedoru domājām, ka viņš nezina, kur mēs dzīvojam, bet pēkšņi vakar, tikko biju izgājusi uz Gostinijdvoru iepirkties, viņš ienācis pie mums: kā liekas, nav gribējis satikt mani mājās. Viņš ilgi iztaujājis Fedoru par mūsu dzīvi; visu pie mums apskatījis; aplūkojis arī manu darbu, beidzot jautājis: «Kas tas par ierēdni, ar ko jūs saej aties?» Tai brīdī jūs esot gājis pāri pagalmam; Fedora viņam jūs parādījusi; viņš paskatījies un pasmējies. Fedora lūgusi viņu iet projām, sacījusi, ka es jau tā aiz sarūgtinājuma &lt;'Mol Nllma un ka man būšot visai nepatīkami viņu redzēt pie mums. Viņš brīdi klusējis, tad sacījis, ka atnācis tikai aiz gara laika, un gribējis iedot Fedorai divdesmit piecus rubļus; viņa, protams, nav ņēmusi. Ko tas nozīmē? Kāpēc viņš pie mums bija atnācis? Nevaru saprast, kā viņš visu par mums zina! Minu un nevaru uzminēt. Fedora saka, ka Aksiņja, viņas svaine, kas nāk pie mums, pazīstot veļas mazgātāju Nastasju, kuras brālēns esot sargs tai departamentā, kur kalpo Annas Fjodorovnas brāļadēla paziņa. Vai tikai līdz turienei nav aizklīdušas kādas tenkas? Bet var arī būt, ka Fedora maldās; mēs nezinām, ko domāt. Vai tiešām viņš vēl nāks pie mums! Jau domas vien par to iedveš man šausmas! Kad Fedora vakar to visu izstāstīja, es tā nobijos, ka gandrīz zaudēju samaņu. Ko viņiem vēl vajag? Es vairs ne dzirdēt negribu par viņiem! Kas viņiem par daļu gar mani, nabadzīti! Ak, kādas man tagad bailes! Tā vien šķiet, ka kuru katru brīdi ienāks Bikovs. Kas notiks ar mani! Ko vēl man liktenis būs lēmis? Dieva dēļ, atnāciet pie manis tūlīt, Makar Aleksejevič! Atnāciet, dieva dēļ, atnāciet!

V. D.

18. septembrī

Labulīt, Varvara Aleksejevna!

Šodien mūsu dzīvoklī norisinājās ārkārtīgi bēdīgs, neizprotams un negaidīts notikums. Mūsu nabaga Gorškovs (man tas jums jāpiezīmē, labulīt) pilnīgi attaisnots. Lēmums jau sen kamēr pieņemts, un šodien viņš gāja noklausīties galīgo rezolūciju. Lieta beigusies viņam visai laimīgi. Lai arī cik vainīgs viņš bijis nolaidībā un nevērībā — par visu viņš pilnīgi attaisnots. Piespriests piedzīt no tirgotāja viņam par labu lielāku naudas summu, tā ka viņa apstākļi stipri uzlabojušies un arī viņa negoda traips nomazgāts — viss vērsies uz labo pusi, — vārdu sakot, viņa vēlēšanās piepildījusies. Šodien pulksten trijos viņš pārnāca mājās. Pilnīgi pārvērties sejā, bāls kā krīts, lūpas trīc, bet pats smaida — apskāva sievu, bērnus. Mēs visi barā gājām viņu apsveikt. Viņš bija ļoti aizkustināts par mūsu rīcību, klanījās uz visām pusēm, vairākiem lāgiem spieda ikvienam no mums roku. Man pat likās, ka viņš tā kā izaudzis, kļuvis staltāks, un arī acīs viņam vairs nebija tās asariņas. Viņš, nabags, bija tik uztraukts! Ne mirkli nevarēja nostāvēt mierā; ņēma rokās visu, kas pagadījās, pēc tam atkal lika atpakaļ, pastāvīgi smaidīja un klanījās, sēdās, cēlās augšā, atkal sēdās, runāja diezin ko: «Mans gods, gods, labais vārds, mani bērni!» — un kā viņš runāja! Sāka pat raudāt. Arī mēs gandrīz vai visi apraudājāmies. Ratazjajevs, kā redzams, gribēja viņu uzmundrināt un teica: «Ko līdz, mīļais, gods, ja tukšs pods; nauda, mīļais, nauda ir pats svarīgākais; par to slavējiet dievu!» — un, to sakot, uzsita viņam uz pleca. Man likās, ka Gorškovs apvainojās, tas ir, ne jau tā, ka izrādītu tieši nepatiku, bet tikai savādi uz Ratazjajevu paskatījās un noņēma viņa roku no sava pleca. Bet agrāk tā nebūtu bijis, labulīt! Ir jau dažādi raksturi. Es, piemēram, tādos priekos tik lepns nebūtu, jo, kā zināms, mana mīļā, dažreiz tu, cilvēks, lieku reizi ir paklanies, ir pazemojies nevis kāda cita iemesla dēļ, bet vienīgi aiz dvēseles labsirdības un pārmērīga sirds maiguma … lai gan kāda man tur daļa! «Jā,» viņš saka, «arī nauda ir laba; paldies dievam, paldies dievam!» Un pēc tam visu laiku, kamēr bijām pie viņa, atkārtoja: «Paldies dievam, paldies dievam! …» Gorškova sieva pasūtīja pusdienas, tādas smalkākas un bagātīgākas. Mūsu saimniece pati tiem gatavoja. Viņa ir diezgan laba sieviete. Bet līdz pusdienām Gorškovs nevarēja uz vietas nosēdēt. Saukts vai nesaukts gāja pie visiem iekšā. Ieiet, pasmaida, apsēžas uz krēsla, pasaka kaut ko, bet dažreiz ari nesaka nekā — un aiziet. Pie mičmaņa paņēma rokā pat kārtis; viņu nosēdināja, lai viņš spēlē par ceturto. Viņš spēlēja, spēlēja, kaut ko spēlē sajauca, izdarīja trīs četrus gājienus un tad meta mieru. «Nē,» saka, «es taču tikai tāpat,» saka, «es tikai tāpat,» — un aizgāja no viņiem prom. Mani viņš satika gaitenī, saņēma aiz abām rokām, palūkojās man taisni acīs, taču tas bija tā savādi; paspieda man roku un atgāja nost, vienmēr smaidīdams, bet kaut kā smagi, savādi smaidīdams, it kā nemaz nebūtu pie dzīvības. Viņa sieva no prieka raudāja; pie viņiem bija līksmi kā svētkos. Pusdienas viņi paēda ātri. Bet pēc pusdienām viņš teicis sievai: «Paklausies, sirsniņ, es mazliet atlaidīšos,» — un gājis atgulties. Piesaucis pie sevis meitiņu, uzlicis tai roku uz galvas un ilgi, ilgi glaudījis bērnam galviņu. Tad atkal pagriezies uz sievas pusi: «Bet kur tad Petjeņka? Mūsu Petja, Petjeņka? …» Sieva pārmetuši krustu un atbildējusi, ka viņš taču miris. «Jā, jā, zinu, visu zinu, Petjeņka tagad ir debesu valstībā.»

Sieva redz, ka viņš tāds pavisam dīvains, ka notikums viņu galīgi satricinājis, un saka: «Būtu jel, draudziņ, nosnaudies.» — «Jā, labi, es tūliņ… es mazliet,» — tad viņš apgriezies, drusku pagulējis, pēc tam atkal apgriezies, gribējis kaut ko teikt. Sieva labi nav sadzirdējusi un jautājusi viņam: «Kas ir, mans draugs?» Bet viņš neatbild. Viņa drusku pagaidījusi — nu, domā, iemidzis — un iegājusi uz brītiņu pie saimnieces. Pēc stundas atgriezusies — redz, ka vīrs vēl nav pamodies, joprojām guļ nekustēdamies. Nodomājusi, ka aizmidzis, apsēdusies un sākusi kaut ko strādāt. Stāsta, ka strādājusi apmēram pusstundu un tā nogrimusi domās, ka pat neatceras, ko domājusi, saka tikai, ka viņa vīru pilnīgi aizmirsusi. Tad pēkšņi uztrūkusies no kādas baigas sajūtas, un pirmām kārtām viņu pārsteidzis nāves klusums istabā. Viņa paskatījusies uz gultu un redzējusi, ka vīrs guļ visu laiku vienā un tai pašā stāvoklī. Piegājusi klāt, atrāvusi segu, skatās — bet viņš jau auksts — miris, labulīt, Gorškovs miris, pēkšņi miris, it kā zibens ķerts! Bet, kāpēc miris, — dievs to zina. Mani tas tik ļoti satrieca, Vareņka, ka līdz šim brīdim nespēju atjēgties. Kaut kā neticami, ka cilvēks varēja tik vienkārši nomirt. Tāds nabadziņš, grūtdienis — šis Gorškovs! Ak, liktenis, kāds liktenis! Sieva vienās asarās, tāda izbijusies. Meitenīte ielīdusi kaktā. Pie viņiem tagad liela burzma; laikam notiks medicīniska izmeklēšana… nevaru jums neko noteikti pateikt. Tikai žēl, ak, cik žēl! Skumji iedomāties, ka tik tiešām nezini ne dienas, ne stundas … Aizgāja bojā ne par ko . . .

Jūsu Makars Devuškins.

19. septembri

Ļoti cienītā Varvara Aleksejevna!

Steidzos jums paziņot, manu draudziņ, ka Ratazjajevs atradis man darbu pie kāda rakstnieka. Tas atbraucis pie viņa, atvedis tādu biezu manuskriptu — paldies dievam, daudz darba. Taču tik neskaidri rakstīts, tā ka nemaz nezinu, kā iesākt šo darbu; prasa pēc iespējas ātrāk. Viss rakstīts par kaut ko tādu, kas nemaz nav saprotams. Sarunājām četrdesmit kapeikas par lapu. Es tādēļ to visu jums rakstu, mana dārgā, ka nu būs lieka kapeiciņa. Bet tagad ardievu, labulīt. Ķēros tūlīt pie darba.

Jūsu uzticamais draugs Makars Devuškins.

23. septembri Mans dārgais draugs Makar Aleksejevič!

Jau trešo dienu, mans draugs, neesmu jums rakstījusi, bet man bija ļoti daudz rūpju un uztraukumu.

Aizvakar pie manis ieradās Bikovs. Es biju viena, Fedora bija kaut kur izgājusi. Atvēru durvis un tā sabijos, kad viņu ieraudzīju, ka nespēju ne pakustēties. Jutu, ka esmu pavisam bāla. Viņš ienāca, kā vienmēr skaļi smiedamies, paņēma krēslu un apsēdās. Es ilgi nevarēju atjēgties, beidzot apsēdos kaktā pie darba. Viņš drīz vien pārstāja smieties. Liekas, mans izskats viņu pārsteidza. Es pēdējā laikā esmu tā novājējusi; acis un vaigi iekrituši, biju bāla kā krīts … tiešām grūti pazīt tam, kas mani redzējis pirms gada. Viņš ilgi un cieši lūkojās manī; beidzot atkal kļuva jautrs. Pateica kaut ko tādu; neatceros, ko viņam atbildēju, un viņš atkal iesmējās. Viņš nosēdēja pie manis veselu stundu, ilgi ar mani runājās, šo to jautāja. Beidzot pirms atvadīšanās saņēma manu roku un sacīja (es jums rakstu vārdu pa vārdam): «Varvara Aleksejevna! Starp mums runājot, Anna Fjodorovna, jūsu radiniece, bet mana tuva paziņa un draudzene, ir ļoti nekrietna sieviete.» (Te viņš nosauca viņu nepieklājīgā vārdā.) «Viņa novedusi no ceļa jūsu māsīcu un arī jūs pazudinājusi. No savas puses arī es šai gadījumā esmu bijis nelietis; bet ko tur runāt, tā jau ikdienišķa lieta.» Tad viņš sāka smieties pilnā kaklā. Pēc tam piebilda, ka neprotot skaisti runāt un ka galveno, ko vajadzējis paskaidrot un ko noklusēt viņam liedzis krietna cilvēka pienākums, viņš jau pateicis un īsos vārdos darīšot zināmu pārējo. Tad viņš paziņoja, ka lūdzot manu roku, ka uzskatot par savu pienākumu darīt visu, lai es atgūtu savu labo slavu, ka viņš esot bagāts, pēc laulībām aizvedīšot mani uz savu muižu stepē, ka gribot tur medīt zaķus un nekad vairs uz Pēterburgu nebraukšot, jo šeit esot riebīgi; viņam te esot, kā viņš pats izteicās, nekrietns brāļadēls, kuram viņš nozvērējies neatstāt mantojumu, un tieši tādēļ, tas ir, vēlēdamies iegūt sev likumīgus mantiniekus, viņš lūdzot manu roku — tas esot viņa bildinājuma galvenais iemesls. Tad viņš piebilda, ka es dzīvojot visai nabadzīgi, neesot jau brīnums, ka slimojot, pareģoja, ka, dzīvodama tādā alā, es nomiršot, ja vēl palikšot le kaut mēnesi; sacīja, ka Pēterburgā esot riebīgi dzīvokli un — beidzot — vai man kaut ko nevajagot.

Mani tā pārsteidza viņa priekšlikums, ka pati nezinu, kāpēc sāku raudāt. Viņš uzskatīja manas asaras par pateicības asarām un teicās arvien bijis pārliecināts, ka esmu labsirdīga, jūtīga un izglītota jaunava, bet ka viņš tomēr tikai pēc tam, kad sīki jo sīki izdibinājis manu tagadējo uzvešanos, izšķīries par šādu rīcību. Tad viņš jautāja par jums, sacīja, ka viņam esot viss zināms — jūs esot cilvēks ar cēliem principiem, ka viņš no savas puses negribot palikt jums parādā — un vai jums pietikšot ar pieci simti rubļiem par visu, ko jūs esat manā labā darījis? Bet, kad es viņam paskaidroju, ka jūs manis labā esat darījis to, kas ne ar kādu naudu nav samaksājams, tad viņš man teica, ka tas viss esot nieki, tā rakstot romānos, ka es vēl esot jauna un lasot dzejas, ka romāni samaitājot jaunas meitenes, ka grāmatas tikai graujot tikumību un viņš nevarot tās ciest; ieteica piedzīvot viņa vecumu un tad runāt par cilvēkiem. «Tad,» viņš piebilda, «arī būsiet iepazinusi cilvēkus.» Pēc tam teica, lai labi padomājot par viņa priekšlikumiem, ka viņam būšot ļoti nepatīkami, ja es tik svarīgu soli speršot neapdomīgi, piebilda, ka neapdomība un aizraušanās pazudinot nepiedzīvojušu jaunatni, bet ka viņš ārkārtīgi vēloties saņemt no manis labvēlīgu atbildi; ka, beidzot, pretējā gadījumā viņš būšot spiests apprecēt Maskavā kāda tirgoņa meitu, tāpēc ka, viņš saka, esot nozvērējies izslēgt no mantojuma nelietīgo brāļadēlu. Viņš pret manu gribu atstāja uz rokdarbu rāmja pieci simti rubļu — konfektēm, kā viņš izteicās; sacīja, ka laukos es kļūšot apaļa kā plācenītis, dzīvošot pie viņa kā niere pa taukiem, ka tagad viņam esot ļoti daudz raižu, viņš cauru dienu skraidot apkārt darīšanās un tikai vaļas brīdī ieskrējis pie manis. Tad viņš aizgāja. Es ilgi domāju, daudz ko pārdomāju, mocījos, mans draugs; beidzot izšķīros. Mans draugs, es kļūšu viņa sieva, man jāpieņem viņa priekšlikums. Ja kāds var mani glābt no negoda, atdot man labo slavu, novērst nabadzību, trūkumu un nelaimes nākamībā, tad vienīgi viņš. Ko gan lai gaidu no nākotnes, ko lai vēl lūdzu liktenim? Fedora saka, ka savu laimi nevajag mest zemē; saka — ko tad tādā gadījumā saucot par laimi? Es vismaz neatrodu sev cita ceļa, mans dārgais draugs. Ko citu lai daru? Strādādama jau tā esmu sabeigusi savu veselību;

pastāvīgi strādāt nevaru. Iet pie svešiem ļaudīm? — Es tur nonīkšu skumjās; turklāt nevarēšu izdarīt nevienam pa prātam. Esmu no dabas vārga un tāpēc vienmēr būšu citiem par nastu. Zināms, arī tagad nebūšu paradīzē, bet ko lai es daru, mans draugs, ko citu man darīt? Ko lai izvēlos?

Es netiku jums padoma lūgusi. Gribēju pati visu pārdomāt. Lēmums, par kuru jūs tagad lasāt, ir negrozāms, un es to nekavējoties ziņošu Bikovam, kas jau tā steidzina mani ar galīgo atbildi. Izteicās, ka viņam esot darīšanas, ka viņam vajagot braukt prom un nieku dēļ to nevarot atlikt. Dievs zina vai būšu laimīga; viņa svētajā, neizdibināmajā varā ir mans liktenis, bet esmu izšķīrusies. Saka, ka Bikovs esot labs cilvēks: viņš mani cienīšot, varbūt arī es viņu. Ko vairāk gaidīt no mūsu laulības?

Daru jums visu zināmu, Makar Aleksejevič. Esmu pārliecināta, ka jūs sapratīsiet, cik man skumji. Neatrunājiet mani no šā nodoma! Jūsu pūles būtu veltīgas. Apsveriet pats savā sirdī visu, kas mani spieda tā rīkoties. Sākumā ļoti uztraucos, bet tagad esmu mierīgāka. Kas mani sagaida nākotnē — nezinu. Kā būs, būs; kā dievs būs lēmis! …

Atnāca Bikovs; nevaru pabeigt vēstuli. Daudz ko vēl gribēju jums teikt. Bet Bikovs jau te!

V. D.

23. septembri

Labulīt Varvara Aleksejevna!

Steidzos, labulīt, jums atbildēt; es, labulīt, steidzos jums pateikt, ka esmu pārsteigts. Viss tas ir kaut kā tā … Vakar paglabājām Gorškovu. Jā, tā ir, Vareņka, tā jau ir; Bikovs ir izturējies augstsirdīgi; tikai, re nu, mana dārgā, tātad jūs esat ar mieru? Zināms, tāds ir dieva prāts; tā tas ir, tā katrā ziņā jābūt; tas ir, tādai katrā ziņā jābūt dieva gribai; un dieva prāts, protams, ir labs un neizdibināms, tāpat kā likteņi, tas taču ir viens un tas pats. Arī Fedora ņem dalību jūsu lietā. Zināms, jūs tagad būsiet laimīga, labulīt, dzīvosiet pārticībā, mana dārgā, mīlulīt manu, acu gaišumiņ, eņģelīt manu, — tikai, re nu, Vareņka, kāpēc tad tik ātri? … Jā, darīšanas . .. Bikova kungam ir darīšanas, — protams, kam tad nav darīšanu, ari viņam tādas var gadīties … Es viņu redzēju, kad viņš gaja no jums prom. Izskatīgs, izskatīgs vīrietis, pat ļoti, ļoti izskatīgs. Taču tas viss nav gluži tā, galvenais jau nav tas, ka viņš ir izskatīgs vīrietis; esmu patlaban tāds kā apjucis. Bet kā mēs tagad viens otram rakstīsim vēstules? Kā tad es — kā tad es lai palieku viens? Eņģelīt manu, visu apsveru, it visu to apsveru, ko jūs man rakstījāt, sirdī visu apsveru — visus šos iemeslus. Es jau beidzu pārrakstīt divdesmito lapu, kad dabūju jūsu vēstuli! Labulīt, jūs brauksiet, tad jau jums visādi iepirkumi vēl jāizdara; dažādi zābaciņi, kleitiņas; starp citu, man ir zināms veikals Gorohovajā, atcerieties, es jums to visu aprakstīju. — Bet nē jel! Kā nu jūs tā, labulīt, kā nu jūs tā! Jums taču tagad nav iespējams braukt, nepavisam nav iespējams, nekādā ziņā nav iespējams. Jums vajadzēs izdarīt lielākus iepirkumus, arī ekipāža būs jāiegādājas. Turklāt laiks tagad tik nejauks; paskatieties, lietus gāž kā ar spaiņiem un tik nelāgs lietus, turklāt. .. vēl tas, ka jums būs auksti, manu eņģelīt: jūsu sirsniņai būs auksti. Jūs taču bīstaties sveša cilvēka un tomēr brauksiet. Bet ko tad es te viens darīšu? Jā, Fedora saka, ka jūs gaidot liela laime … bet viņa taču ir negants sievišķis un vēl man ļaunu. Vai iesiet šodien uz vakara dievkalpojumu, labulīt? Es aizietu palūkoties uz jums. Tas, zināms, tiesa, labulīt, nudien tiesa, ka jūs esat izglītota jaunava, tikumīga un jūtīga, bet labāk, lai viņš prec to tirgoņa meitu! Kā jūs domājat, labulīt? Labāk lai prec to tirgoņa meitu! — Es pie jums, mana Vareņka, kad metīsies krēsla, ieskriešu uz kādu stundiņu. Tagad jau agri krēslo, tad es ieskriešu. Katrā ziņā, labulīt, šodien pie jums uz kādu stundiņu iegriezīšos. Jūs tagad gaidāt Bikovu, bet, kad viņš aizies, tad … Gaidiet, labulīt, es pieskriešu …

Makars Devuškins.

27. septembrī

Mans draugs Makar Aleksejevič!

Bikova kungs sacīja, ka man katrā ziņā vajagot holandiešu audekla trim dučiem kreklu. Tāpēc vajadzētu pēc iespējas drīzāk sameklēt veļas šuvējas, kas pašūtu divus dučus, bet laika mums ļoti maz. Bikova kungs dusmojas, ka ar šīm lupatām briesmīgi daudz ko noņemties. Mūsu kāzas būs pēc piecām dienām, bet tūliņ nākošajā dienā pēc kāzām mēs aizbrauksim. Bikova kungs steidzas, saka, ka niekiem nevajagot daudz laika tērēt. Esmu pārmocījusies no visām šīm rūpēm un tikko turos kājās. Milzīgi daudz darba, bet patiesi labāk, ja visa tā nemaz nebūtu. Jā, vēl kas; mums trūkst blondu[2] un mežģīņu, tās vajadzētu vēl piepirkt, jo Bikova kungs saka — viņš nevēloties, ka viņa sieva staigātu apkārt kā ķēkša, un man katrā ziņā vajagot «cirst pāri visām muižniecēm». Tā viņš pats saka. Nu tad, Makar Aleksejevič, pieej iet, lūdzu, pie Šifona madāmas Gorohovajā un palūdziet, pirmkārt, atsūtīt pie mums veļas šuvējas, bet, otrkārt, lai viņa pati papūlas atbraukt. Es šodien esmu slima. Pie mums jaunajā dzīvoklī ir tik auksti un tāda briesmīga nekārtība. Bikova kunga krustmāmiņa tik veca, ka tikko vēl elpo. Baidos, ka viņa nomirs pirms mūsu aizbraukšanas, bet Bikova kungs saka — tas neesot nekas, gan jau viņa atžirgšot. Mājās mums briesmīga nekārtība. Bikova kungs šeit nedzīvo, tāpēc visi ļaudis izklīst kur kurais. Reizēm mūs apkalpo Fedora viena pati; bet Bikova kunga sulainis, kas visu pieskata, jau trešo dienu nezin kur pazudis. Bikova kungs iegriežas katru rītu, vienmēr dusmojas un vakar piekāva mājas pārvaldnieku, tāpēc viņam bija nepatikšanas ar policiju… Nebija neviena, ar ko jums aizsūtīt vēstuli. Sūtu pa pilsētas pastu. Jā! Tikko neaizmiršu pašu galveno. Sakiet Šifona madāmai, lai viņa katrā ziņā apmaina blondas pēc vakardienas parauga un lai pati atbrauc pie manis parādīt, ko izvēlējusies. Pasakiet arī, ka es par kanēzu esmu pārdomājusi; ka to vajag izšūt smalki jo smalki. Vēl ko: monogrammas lakatiņos lai izšuj tamburdūrienā, vai dzirdat, ar cilpiņām, nevis gludi. Pielūkojiet, neaizmirstiet, ka tamburdūrienā. Gandrīz vai būtu aizmirsusi! Pasakiet viņai, dieva dēļ, lai lapiņas uz pelerīnes šuj paaugstinātas, bet bārkstiņas un bumbulīšus kordonē, un pēc tam apkakle jāapšuj ar mežģīnēm vai platiem kruzuļiem. Lūdzu, pasakiet to viņai, Makar Aleksejevič!

Jūsu V. D.

P. S. Man tāds kauns, ka jūs arvien nomoku ar saviem uzdevumiem. Tā arī aizvakar jūs visu rītu noskraidījālies. Bet ko lai dara! Mums mājās nav nekādas kārtības, un es pati esmu nevesela. Tāpēc nedusmojieties uz mani, Makar Aleksejevič! Ir tik skumji! Ak, kas gan būs, kas būs, mans draugs, mans mīļais, mans labais Makar Aleksejevič! Es baidos pat domāt par nākotni. Visu laiku dzīvoju tādās kā priekšnojautās un it kā pa miglu.

P. S. Dieva dēļ, mans draugs, neaizmirstiet kaut ko no tā, ko jums tagad teicu. Vienmēr baidos, ka tik jūs nekļūdītos. Atcerieties: ar cilpiņām, nevis gludi.

V. D.

27. septembrī

Cienītā Varvara Aleksejevna!

Visus jūsu uzdevumus esmu rūpīgi izpildījis. Šifona madāma saka, ka viņa jau pati domājusi apšūt ar cilpiņām; ka tas izskatoties pieklājīgāk, es jau to nezinu, netieku gudrs. Jā, vēl kas, jūs rakstījāt par kruzuļiem, arī viņa man kaut ko teica par kruzuļiem. Tikai es, labulīt, esmu piemirsis, ko īsti viņa man teica. Atceros gan, ka viņa runāja ļoti daudz; tāda nejauka sieviete! Kas tur bija? Gan viņa pati jums visu izstāstīs. Manu labulīt, es esmu pavisam nomocījies. Šodien negāju arī uz darbu. Bet jūs, mana dārgā, veltīgi izsamistat. Jūsu miera dēļ esmu vienmēr gatavs vai visus veikalus apskriet. Jūs rakstāt, ka baidāties domāt par nākotni. Nu, šodien pulksten septiņos jūs pati visu uzzināsiet. Šifona madāma pati pie jums aizbrauks. Nezaudējiet dūšu; ceriet, mīlulīt; varbūt būs pavisam labi — jā gan. Tā nu tos — es visu laiku par tiem kruzuļiem — ak, šie kruzuļi, kruzuļi! Es būtu pie jums pieskrējis, eņģelīt, būtu pieskrējis, katrā ziņā būtu; jau pāris reižu piegāju pie jūsu mājas vārtiem. Bet arvien šis Bikovs, tas ir, gribu teikt, ka Bikova kungs vienmēr tāds dusmīgs, tad nu arī nekas neiznāca … Lai nu paliek!

Makars Devuškins.

28. septembri

Cienītais Makar Aleksejevič!

Dieva dēļ, aizskrieniet tūlīt pie juveliera! Sakiet viņam, ka auskari ar pērlēm un smaragdiem nav jātaisa. Bikova kungs domā, ka tas izskatīšoties par daudz grezni, ka tas duršoties acīs. Viņš dusmojas, saka, ka tas viss viņam pārāk kožot kabatā un ka mēs viņu aplaupot, bet vakar pat teica — ja agrāk būtu paredzējis tādus izdevumus, tad nemaz nebūtu saistījies. Saka, ka, tiklīdz mūs salaulās, mēs tūliņ aizbrauksim, ka viesu nebūšot un lai es necerot, ka varēšot diet un līksmot, vēl esot tālu līdz svētkiem. Jā, tā viņš runā! Bet dievs ar to, vai nu man tas viss vajadzīgs! Bikova kungs pats jau visu pasūtīja. Es viņam pat iebilst neuzdrošinos: viņš ir tik straujš. Kas gan ar mani būs!

V. D.

28.  septembrī

Mana mīļā Varvara Aleksejevna!

Es, tas ir — juvelieris saka: labi; bet par sevi gribēju pateikt, ka esmu saslimis un nevaru celties no gultas. Tagad, kad tik daudz ko darīt, un tāda nevaļa, tieši tagad man piemeties drudzis. Kaut nelabais to parautu! Vēl varu jums pavēstīt, ka nelaime nelaimes galā — arī viņa ekselencei labpatika būt stingram un stipri dusmoties un kliegt uz Jemeļjanu Ivanoviču, un beigās tas jutās pavisam nomocījies, nabadziņš. Redziet, stāstu jums visu. Gribēju vēl kaut ko uzrakstīt, tikai baidos jūs apgrūtināt. Es jau, labulīt, esmu vienkāršs muļķa cilvēks, rakstu, kā pagadās, varbūt jūs — ko tur nu runāt!

Jūsu Makars Devuškins.

29.  septembrī

Varvara Aleksejevna, mana dārgā!

Šodien satiku Fedoru, manu mīlulīt. Viņa stāsta, ka rīt jūs laulāšot, bet parīt jūs aizbraukšot un ka Bikova kungs jau līgstot zirgus. Kas attiecas uz ekselenci, tad esmu jau jums par to ziņojis, labulīt. Tad vēl: es pārbaudīju Gorohovajas veikala rēķinus; viss ir pareizi, līkai ļoti dārgi. Bet par ko tad Bikova kungs uz jums dusmojas? Kļūstiet laimīga, labulīt! Esmu priecīgs, vienmēr priecāšos, ja jūs būsiet laimīga. Gribēju aiziet uz baznīcu, labulīt, bet nevaru, sāp krusti. Tad nu vēl par vēstulēm: kas tad mums tās tagad nodos, labulīt? Jā! Jūs esat aplaimojusi Fedoru, mana dārgā! Labu darbu esat izdarījusi, manu draudziņ, ļoti labu. Krietns darbs! Bet par katru labu darbu dievs jūs svētīs. Labi darbi nepaliek bez atmaksas, un labdarību vienmēr apmirdzēs dieva taisnības vainags — agri vai vēlu. Labulīt! Es jums daudz ko gribēju uzrakstīt; rakstītu jums vai katru stundu, katru minūti, visu uzrakstītu! Pie manis vēl palikusi kāda jūsu grāmata — «Belkina stāsti», ziniet, labulīt, atstājiet man to, dāviniet man to, mīlulīt! Ne jau tāpēc, ka tik ļoti gribētu to lasīt. Bet jūs pati zināt, labulīt, — tuvojas ziema; vakari būs gari, būs tik skumji, tad arī palasīšu. Es, labulīt, pārvilkšos no sava dzīvokļa uz jūsu veco dzīvokli un dzīvošu pie Fedoras. Es tagad neparko nešķiršos no šās godīgās sievietes; turklāt viņa ir tik strādīga. Jūsu atstāto dzīvokli vakar pamatīgi apskatīju. Tur, kā vienmēr, stāv jūsu rokdarbu rāmītis un uz tā izšuvums — viss, kā bijis: stāv kaktiņā. Apskatīju jūsu šuvekli. Vēl te palikušas dažādas lupatiņas. Uz vienas manas vēstules jūs esat sākusi uztīt diegu. Galdiņā atradu papīra lapiņu, bet uz lapiņas uzrakstīts: «Cienītais Makar Aleksejevič, steidzos.» Vairāk nekas. Redzams, kāds jūs pārtraucis pašā interesantākajā vietā. Kaktā aiz aizsega stāv jūsu gultiņa… Mīlulīt manu!!! Nu ardievu, ardievu; dieva dēļ, drīzāk atbildiet man kaut ko uz šo vēstulīti!

Makars Devuškins.

30. septembri

Mans visudārgais draugs Makar Aleksejevič!

Nu tas viss noticis! Kauliņi mesti; nezinu, kāds būs mans liktenis, bet padodos dieva gribai. Rītdien mēs braucam. Atvados no jums pēdējo reizi, mans visudārgais, mans draugs, labdari mans, mīļais mans! Nebēdājiet par mani, dzīvojiet laimīgs, atcerieties mani, lai dievs jūs svētī! Savās domās un lūgšanās bieži jūs atcerēšos. Šis laiks nu pagājis! Maz priecīgu pagātnes atmiņu paņemu līdz jaunajā dzīvē; jo dārgākas būs atmiņas par jums, jo dārgāks jūs būsiet manai sirdij. Jūs esat mans vienīgais draugs; šeit tikai jūs mani mīlējāt. Es taču visu redzēju, es taču zināju, ka jūs mani mīlat! Jūs bijāt laimīgs par manu smaidu vien, par manas vēstules vienu vienīgu rindiņu. Tagad jums vajadzēs no manis atradināties! Kā gan jūs te dzīvosiet viens pats! Kas jums te paliks, mans labais, dārgais, vienīgais draugs! Atstāju jums grāmatu, rokdarbu rāmīti, iesākto vēstuli; kad aplūkosiet iesāktās rindiņas, tad domās lasiet tālāk visu, ko būtu gribējis no manis dzirdēt vai lasīt, visu, ko es jums būtu uzrakstījusi, ak vai, ko gan es jums tagad neuzrakstītu! Atcerieties savu nabaga Vareņku, kas jūs tik ļoti mīlēja. Visas jūsu vēstules palika Fedoras kumodē, augšējā atvilktnē. Jūs rakstāt, ka esat slims, bet Bikova kungs mani nekur nelaiž. Es jums rakstīšu, mans draugs, es apsolos; bet tikai dievs vien zina, kas var notikt. Tātad atvadīsimies tagad uz visiem laikiem, mans draugs, mans mīļais, mans dārgais, uz visiem laikiem! … Ak, kā es jūs tagad apskautu! Ardievu, mans draugs, ardievu, ardievu … Dzīvojiet laimīgs! Palieciet vesels! Es mūžam lūgšu par jums dievu. Ak, cik man skumji, cik man smagi ap sirdi! Bikova kungs mani sauc. Ardievu! Jūs mūžam mīlošā

V.

P. S. Mana dvēsele tagad tik nomākta, tik asaru pilna … Asaras mani smacē, plosa mani! Ardievu! Ak dievs, cik skumji!

Atcerieties, atcerieties savu nabaga Vareņku!

Labulīt, Vareņka, dūjiņ manu, mana visudārgā! Jūs aizved, jūs aizbraucat! Jā, lai viņi labāk izrauj man tagad sirdi no krūtīm nekā atrauj jūs no manis! Tikai kā tad jūs tā! Raudādama braucat?! Nupat saņēmu no jums asarām slacītu vēstuli. Tātad jums negribas aizbraukt; tātad jūs aizved ar varu; tātad jums žēl manis, tātad jūs mani mīlat! Bet kā tad iznāk, ar ko jūs tagad būsiet kopā? Tur jūsu sirsniņai būs skumji, grūti un salti. Skumjas to salauzīs, bēdas saplosīs. Jūs nomirsiet, jūs tur guldīs vēsajā zemes klēpī; tur pat nebūs neviena, kas jūs apraudātu! Bikova kungs medīs zaķus… Ak, labulīt, labulīt! Kā gan jūs par to izšķīrāties, kā gan varējāt izšķirties iet tādu ceļu? Ko jūs esat izdarījusi, ko esat izdarījusi, pati ar sevi izdarījusi! Kaps jūs tur sagaida; viņi jūs nomocīs, eņģelīt. Jūs, labulīt, taču esat kā vārgs stādiņš. Un kur j^an es biju? Kur man, muļķim, bija acis? Redzu, bērns gražojas, bērnam vienkārši sāp galviņa! Kas tad vēl vienkāršāk — bet nē jau, esmu galīgs muļķis, neko nedomāju, neko neredzu, it kā visam tā būtu vajadzējis nolikt, it kā tas uz mani nemaz neattiektos; un vēl pēc kruzuļiem skraidīju! … Nē, es, Vareņka, piecelšos no gultas; varbūt līdz rītdienai izveseļošos, tad arī piecelšos! … Es, labulīt, metīšos zem riteņiem, bet neļaušu jums aizbraukt! Nē jel, kā tad tas īsti ir? Ar kādām tiesībām to visu dara? Es braukšu jums līdzi, es skriešu aiz jūsu karietes, ja mani neņemsiet līdz; es skriešu, cik spēka, līdz pēdējam dvašas vilcienam. Vai jūs maz zināt, kas ir tur, kurp jūs brauksiet, labulīt? Jūs varbūt to nezināt — tad pavaicājiet man! Tur ir stepe, mana mīļā, tur ir tikai kaila stepe — tāda kā mana kailā delna! Tur staigā nejūtīgas sievas un neizglītoti zemnieki, tur staigā dzērāji. Tagad lapas tur nobirušas, līst lietus, ir auksts — bet jūs turp braucat! Nu, Bikova kungam tur būs ko darīt: viņš medīs zaķus, — bet ko jūs iesāksiet? Vai gribat būt muižniece, labulīt? Bet, manu eņģelīt, paraugieties taču uz sevi — vai jūs izskatāties pēc muižnieces? … Vai tas iespējams, Vareņka! Kam tad es rakstīšu vēstules, labulīt? Jā, apsveriet, piemēram, labulīt, kaut vai tādu jautājumu — sak, kam viņš rakstīs vēstules? Ko es saukšu par labulīti, ko saukšu šai mīļajā vārdiņā? Kur es jūs vēlāk atradīšu, eņģelīt manu? Es nomiršu, Vareņka, bez šaubām, nomiršu; mana sirds nepārcietīs tādas bēdas! Es jūs mīlēju kā dienas gaismu, kā pats savu meitiņu, es mīlēju jūsos it visu, labulīt, dārgumiņ manu! Un pats tikai jums vien dzīvoju! Es arī strādāju un papīrus pārrakstīju, gāju un pastaigājos, un draudzīgu vēstuļu veidā savus novērojumus uzticēju papīram — visu tikai tāpēc, ka jūs, labulīt, tepat pretim, tuvumā dzīvojāt. Jūs varbūt to nemaz nezinājāt, bet tieši tā bija! Jā, paklausieties, labulīt, apsveriet pati, manu gaišumiņ, — kā gan jūs varat no mums aizbraukt? Mana dārgā, jūs nedrīkstat braukt, tas ir neiespējami; vienkārši neiespējami. Redziet, kā līst lietus, bet jūs esat vājiņa, jūs saaukstēsieties. Jūsu kariete samirks; bez šaubām, tā samirks. Tiklīdz jūs izbrauksiet aiz pilsētas vārtiem, kariete salūzis; noteikti salūzīs. Šeit, Pēterburgā, taču taisa ļoti nelāgas karietes! Es šejienes ratniekus pazīstu; viņi tikai cenšas, lai būtu labs izskats, sameistaro tik kā tādu rotaļlietiņu, nevis kaut ko izturīgu! Varu zvērēt, ka nekā izturīga netaisa! Es, labulīt, metīšos Bikova kunga priekšā uz ceļiem; es viņam pierādīšu, visu pierādīšu! Un jūs, labulīt, pierādiet, pamatoti viņam pierādiet! Sakiet, ka jūs paliekat un nevarat braukt! … Ak, kāpēc viņš Maskavā neapprecēja tirgoņa meitu? Kaut viņš labāk būtu tirgoņa meitu apprecējis! Viņam tirgoņa meita labāk derētu; viņam tā būtu piemērotāka; es jau zinu, kāpēc! Bet jūs es nelaistu prom no sevis. Jā, kas tad jums, labulīt, šis Bikovs tāds ir? Kāpēc viņš jums pēkšņi tik mīļš? Varbūt tāpēc, ka arvien pērk jums kruzuļus, varbūt tāpēc? Bet kas gan ir kruzuļi? Kāpēc vajadzīgi kruzuļi? Tie taču, labulīt, ir tīrie nieki! Te ir runa par cilvēka dzīvību, bet kruzulis, labulīt, taču ir lupata; kruzulis — tas taču ir lupatu lēveris, labulīt. Es, palūk, pats, tiklīdz saņemšu algu, nopirkšu jums kruzuļus, es jums tos nopirkšu, labulīt; man tur ir arī zināms veikaliņš; ļaujiet man tikai sagaidīt algu, eņģelīt manu, Vareņka! Ak kungs, ak kungs! Tātad jūs katrā ziņā ar Bikova kungu brauksiet uz stepi, brauksiet uz neatgriešanos! Ak, labulīt! Nē, jūs man vēl atrakstiet, uzrakstiet man vēl vēstulīti par visu un, kad aizbrauksiet, tad arī no turienes atrakstiet. Citādi taču, mans debesu eņģelīt, tā bijusi pēdējā vēstule; bet nevar taču būt, ka šī vēstule bijusi pēdējā. Kā tad tā, tik pēkšņi, tieši pēdējā! Taču nē, es rakstīšu, un arī jūs rakstiet … Es tagad esmu sācis rakstīt ar izteiksmi… Ak, mana dārgā, kas gan ir izteiksme! Patlaban nemaz nezinu, ko rakstu, nepavisam nezinu, nekā nezinu un nepārlasu, un nekā nelaboju, bet rakstu tikai, lai rakstītu, lai tikai vairāk jums uzrakstītu … Dārgumiņ manu, mīļā mana, labulīt manu!

NABAGA ĻAUDIS

Romāns pirmo reizi publicēts N. Ņekrasova izdotajā krājumā «Ileiep6yprci&lt;HH cčopHHK» (CII6. 1846).

«Nabaga ļaudis» ir pirmais Dostojevska sacerējums, kas parādījās

presē. Pie romāna «Nabaga ļaudis» Dostojevskis strādāja ļoti ilgi un ar lielu aizrautību. Sava pirmā romāna tapšanu viņš ne vienu reizi vien atceras vēlākajos darbos. Tā 1861. gadā rakstā «Pēterburgas vīzijas dzejā un prozā» Dostojevskis, stāstīdams par savu agro jaunību, par dzīvi līdzās izsalkušām un nabadzīgām ierēdņu ģimenēm un par jaunradi ierosinošiem «sapņiem», kas viņam rādījās tajā laikā, piemin arī «Nabaga ļaužu» ieceri: «Un man toreiz ainojās kāds cits bēdu stāsts — kaut kādi tumši mitekļi, kāda titulārpadonmieka sirds, cēla un skaidra, godīga un priekšniecībai uzticama, un ar viņu kopā kāda meitene, apvainota un noskumusi, un manu sirdi plosīt plosīja viņu drūmais dzīves stāsts.» (Достоевский Ф. M. Поли. собр. соч., т. 13, М., 1930, с. 158—159.)

1844. gada rudenī romāns «Nabaga ļaudis» bija jau gandrīz pabeigts. 30. septembrī Dostojevskis rakstīja brālim M. M. Dostojevskim: «Man ir cerības. Es patlaban beidzu rakstīt Eugenie Grandet apjoma romānu Romāns ir diezgan oriģināls. Es to jau pārrakstu … Esmu ārkārtīgi apmierināts ar savu romānu. Nevaru vien nopriecāties.» Taču jaunais autors ir ļoti prasīgs pret sevi un vēl ilgi strādā pie romāna. 1845. gada 24. martā viņš pastāsta brālim, kā norit viņa darbs. «Es to pabeidzu gandrīz jau novembra mēnesī, bet decembrī sadomāju visu pārstrādāt; pār strādāju un pārrakstīju, bet februārī atkal no jauna sāku slīpēt un gludināt, rakstīt klāt un svītrot ārā. Ap marta vidu tiku galā un jutos apmierināts …» Bet tā paša gada 4. mai ja vēstulē Dostojevskis atkal paziņo brālim, ka turpinot darbu pie romāna: «Es sadomāju to vēlreiz pārstrādāt, un, goda vārds, tas nāca tikai par labu; romāns ir daudz ieguvis » («Письма», т. 1, с. 73—77.)

No Dostojevska paša un vairāku viņa laikabiedru atmiņām mēs uzzi nām, kā sākās rakstnieka slavas ceļš. Romāna «Nabaga ļaudis» manuskriptu izlasīja Grigorovičs un Ņekrasovs. Agrā maija rītā viņi atnāca pie Dostojevska, lai izpaustu savu dziļo saviļņojumu par romānu. Ņekrasovs aiznesa manuskriptu Beļinskim.

Dostojevska sastapšanās ar Beļinski un Beļinska spriedums par romānu «Nabaga ļaužu» autoram uz mūžu palicis atmiņā. Dienasgrāmatā (1877 gada janvārī), atstāstīdams Beļinska teikto vārdu saturu, Dostojevskis at zīmē, ka kritiķis bijis ļoti satraukts un šo satraukumu viņā modinājis iesācēja rakstnieka pirmais romāns. Dostojevska attēlojumā Beļinskis sarunu ar viņu noslēdzis šādiem vārdiem: «Jums kā māksliniekam pa tiesība ir atklāta un pasludināta, tā jums ir piešķirta kā balva, turiet cieņā šo balvu, palieciet (tai) uzticīgs, un jūs būsiet dižens rakstnieks.»

Rakstā «Ņ. Ņekrasova izdotais Pēterburgas krājums», kurš nodrukāts žurnāla «Отечественные записки» 1846. gada marta numurā, Beļinskis ievietojis plašu romāna «Nabaga ļaudis» iztirzājumu. Beļinskis uzskatīja, ka ir ļoti svarīgi parādīt jaunā talanta saistību ar Gogoļa daiļradi, to, ka Dostojevskis ir Gogoļa pēctecis, parādīt arī, kā tālāk attīstās kritizētāja

reālisma virziens. Tāpēc, raksturojot Dostojevska talantu, Beļinskis tūdaļ noskaidroja viņa attieksmi pret Gogoli.

Tomēr Beļinskis Dostojevski neierindoja Gogoļa atdarinātāju skaitā, norādīdams uz Dostojevska talanta spēku un patstāvību. Taču romānā «Nabaga ļaudis», pēc Beļinska domām, neapšaubāmi manāma Gogoļa «spēcīga ietekme». «… Gogolis uz visiem laikiem paliks, tā sakot, viņa daiļrades tēvs… un te nav ne miņas no atdarināšanas: dēls, kuram pašam sava dzīve un savas domas, tomēr ir tēvam pateicību parādā par eksistenci. Lai cik vareni un krāšņi vēlāk uzplauks Dostojevska kunga talants, Gogolis uz visiem laikiem paliks Kolumbs tai neizmērojami plašajā un neizsīkstošajā daiļrades jomā, kurā būs jādarbojas Dostojevska kungam.» Dostojevska talanta dzirksti Beļinskis saskatīja «dziļi cilvēciskā un patētiskā elementa saplūšanā ar humoristisko».

Viņš rakstīja: «Smīdināt un tajā pašā laikā dziļi satriekt lasītāja dvēseli, likt tam smaidīt caur asarām — tā ir liela māksla, to spēj tikai liels talants!» Beļinskis augstu novērtēja dziļi humāno ideju, kas atklājas romānā «Nabaga ļaudis», protestu pret sociālo netaisnību, nevienlīdzību tā laika sabiedrībā. «Daudzi var nodomāt, ka Devuškina personā autors gribējis attēlot cilvēku, kura prātu un spējas dzīve nomākusi un izdeldējusi. Būtu liela kļūda tā spriest. Autora doma ir daudz dziļāka un humānāka: viņš Makara Aleksejeviča personā mums parādījis, cik daudz skaista, cēla un svēta sirdī var glabāt pati ikdienišķākā cilvēka būtne… Gods un slava jaunajam dzejniekam, kura mūza mīl bēniņu un pagrabu iemītniekus un saka par tiem greznās pilīs dzīvojošiem: «Tie taču arī ir cilvēki, jūsu brāļi!»» (riojin. co6p. coq., t. 10, CH6., 1914, c. 203, 205.)

Par Dostojevska talanta «spēku, dziļumu un oriģinalitāti» Beļinskis rakstīja savā «Krievu 1846. gada literatūras apskatā», reizē kā romāna «Nabaga ļaudis» trūkumu atzīmēdams to, ka romāns ir pārāk izstiepts un tajā daudz kas atkārtojas. (Turpat, 419. lpp.)

Attīstīdams tālāk Beļinska uzskatus par Dostojevska daiļradi, Dobroļubovs 1861. gadā rakstā «Nomāktie cilvēki» pasvītroja, ka romāns «Nabaga ļaudis» uzrakstīts «Gogoļa labāko darbu un Beļinskim tuvo ideju ietekmē». Pēc Dobroļubova uzskata, Dostojevska nopelns ir tas, ka viņš ne tikai attēlojis «savu ļoti humāno ideālu», bet arī dziļi atsedzis nabadzīga cilvēka raksturu, viņa jūtīgo sirdi un «ambīciju», viņa kurnēšanu un «liberālās domas», kas pauž «personības protestu pret ārējiem, varmācīgiem spaidiem». Dobroļubovs sevišķi augstu novērtēja Dostojevska ieceri parādīt, ka nabadzīgs un nomākts cilvēks nevar samierināties ar nepatiesību, pazemojumiem, viņa garīgo spēju iznīcināšanu. Nabadzīgais cilvēks Dostojevska attēlojumā ne tikai šaubās, vai tā jābūt, kā ir, bet ari grasās mest acīs izaicinājumu tiem, kas viņam nodara pārestību. (flo6pojno6oB H. A. Cočp. coh., t. 2, M„ 1935, c. 380 -384.)

Jaunajā (1847. g.) izdevumā Dostojevskis izdarīja vairākus nozīmīgus īsinājumus. Vareņkas 3. septembra vēstulē Dostojevskis izsvītroja zemnieku līksmās un apmierinātās dzīves attēlojumu, jo tiecās pēc lielākas mākslas patiesības, bet idilliskā aina bija pretrunā ar šo patiesību. Saīsināja arī Devuškina 11. septembra vēstuli, kurā tas raksturo «viņa ekselenci» kā «ne visai bagātu» cilvēku, kaut gan tam pieder «divi namiņi» un «dažas sādžiņas».

Dostojevska darbs pie teksta lielākoties noritēja, svītrojot vārdus un izteicienus, kas atkārtojas, un vārdu pamazināmās un mīlināmās formas aizstājot ar parastajām formām.

Vēlākajos izdevumos (1860. g. un 1865. g.) Dostojevskis turpināja šo darbu, attīrīdams «Nabaga ļaudis» no atkārtojumiem, liekiem vietniekvārdiem un saikļiem, pamazināmās formas aizstājot ar parastajām, utt.

13. lpp. Ak, pasaku vāceles! un — tālāk — Epigrāfs ņemts no V. F. Odojevska stāsta «Dzīvais līķis» (1838. g.) — «Сочинения Одоевского», ч. 3, СПб., 1844, с. 140.

15. lpp. … gan par Brambcusu. — Barons Brambeuss, О. I. Senkovska (1800—1858) — kritiķa un beletrista, žurnāla «Библиотека для чтения» izdevēja pseidonīms.

24. lpp. Mājās ir tikai divi kalpotāji: Terēze un Faldoni — kalpotāju vārdi Leonāra romānā «Terēze un Faldoni», kuru 1804. gadā M. T. Kačenovskis pārtulkojis krievu valodā.

30. lpp. … es sēžu un mācos sarunu valodu vai vokābulus. — Apgūstot svešvalodu, bija parasts mācīties no galvas jautājumus un atbildes (sarunu valodu) un izrakstīt un iemācīties atsevišķus vārdus un to tulkojumu krievu valodā («vokābuļi»).

44. lpp. … Puškina kopoto rakstu pēdējo izdevumu — pirmais Aleksandra Puškina kopoto rakstu izdevums pēc viņa nāves («Сочинения Александра Пушкина» в одиннадцати томах, СПб., 1838—1841).

59.    lpp. … izrakstīšu kādu gabaliņu по «Itāliešu kaislībām» — Ratazjajeva sacerējums, kas parodē Marlinska, Poļevoja u. c. romantisko stilu.

60.   lpp. … no stāsta «Jermaks un Zuleika». — Runa ir par pseidovēsturiskajiem romāniem, kuri bija plaši izplatīti laikā no 1830. līdz 1840. g. un kurus savās recenzijās asprātīgi kritizēja un izsmēja Beļinskis.

62. lpp. …Pols de Koks neder — Pols de Koks (1794—1871) — franču romānu rakstnieks, kura sacerējumos bija attēloti galvenokārt Parīzes un provinces sīkburžuāzijas tikumi. Kaut gan Beļinskis ne vienu reizi vien rakstīja, ka Pola de Koka romāni «uz nepieredzējušu jaunatni iedarbojas līdzīgi indei», tomēr raksturoja Polu de Koku kā «labsirdīgu, godājamu, talantīgu rakstnieku, kas dzīvi, asprātīgi un patiesi attēlo īstenību». «Cēlu sašutumu» Pols de Koks modināja tādos reakcionāros žurnālistos kā Bulgārins un Senkovskis.

67. lpp. «Cilvēka attēls», gudrs sacerējums, to esmu lasījis — ««Cilvēka attēls», A. Galiča sarakstīta pamācīga grāmata par pašizziņas jautājumiem, paredzēta visām izglītotām ļaužu kārtām» (СПб. 1834). Grāmata sarakstīta ideālistiskās filozofijas garā. Pirmajā daļā aplūkots «cilvēks vispārīgā dabas gudrībā» utt.

67. lpp. «Zēns, kas spēlē dažādus gabaliņus ar zvaniņu» — to esmu losijis — Dikrē di Menila (1761—1819) romāns «Zēns, kas spēlē dažādus gabalus ar zvaniņu», tulkots no franču valodas (чч. 1—4, M., 1810). Romānā attēlots, kā zēns — klejojošs muzikants, kļūst par bagātnieku, grāfu, filantropu. Sis romāns XIX gs. sākumā izpelnījies lielu piekrišanu krievu lasītājos un izdots vairākkārt.

67. lpp. «Ibisa dzērves» — Sillera balūde, ko krievu valodā tulkojis V. A. Zukovskis (1813).

70. lpp. … jūsu grāmatu, ko saņēmu — Gogoļa stāsts «Šinelis», kas pirmo reizi iespiests 1842. gadā.

97. lpp. … aukle Uļjana. — Sajā vēstulē atspoguļotas Dostojevska a'miņas par viņa dzīvi bērnības gados Darovojes ciemā, muižā, k-is kādreiz piederēja rakstnieka tēvam.

no. lpp. Izlasīju «Pčolku» … — avīze «Северная пчела», ko izdeva reakcionārs žurnālists F. Bulgarins. Avīzes parasti lasīja grāmatu veikalos, kafejnīcās un traktieros.

Content

Dostojevskis Fjodors Nabaga ļaudis

NABAGA ĻAUDIS

I

II

NABAGA ĻAUDIS