Dostojevskis Fjodors

Nelāga atgadījums

Fjodors Dostojevskis

Nelāga atgadījums

NELĀGA ATGADĪJUMS

tulkojis Oto Brikšķis

STĀSTS

Šis nelāga atgadījums notika tajā pašā laika, kad ar gluži neatturamu spēku un taisni aizkustinoši naivu dedzību sākās mūsu mīļotās tēvijas atdzimšana un visu tās varonīgo dēlu traukšanās pretim jauniem likteņiem un cerībām. Tad, kādā zvaigžņotā un aukstā ziemas vakarā, starp citu, jau pēc pulksten vienpadsmitiem, trīs ārkārtīgi cienījami vīri sēdēja komfortablā un pat grezni mēbelētā istabā skaistā divstāvu namā Pēterburgas pusē un nodevās solīdai un ļoti patīkamai sarunai par visai interesantu tematu. Visiem šiem trim vīriem bija ģenerāļa dienesta pakāpe. Viņi sēdēja ap mazu galdiņu ērtos, mīkstos atzveltņos un sarunas laikā lēni un omulīgi sūca šampanieti. Pudele stāvēja turpat uz galdiņa sudraba traukā ar ledu. Viesību iemesls bija tas, ka namatēvs, slepenpa-domnieks Stepans Ņikiforovičs Ņikiforovs, gadus sešdesmit piecus vecs zvērināts vecpuisis, svinēja nupat nopirkta nama iesvētīšanu un pie viena arī savu dzimšanas dirnu, kas iekrita tajā pašā laikā un ko viņš līdz tam nekad nebija svinējis. Svinības gan nebija nezin kādas; kā'mēs jau redzējām, bija tikai divi viesi, abi kādreizējie Ņikiforovu kunga darba biedri un agrākie pakļautie, proti: īstenais valsts padomnieks Semjons Ivanovičs Šipu-ļenko un otrs — ari īstenais valsts padomnieks Ivans Iļjičs Praļinskis. Viņi bija ieradušies ap pulksten deviņiem un dzēra tēju, tad sāka iebaudīt vīnu un zināja, ka tieši pusdivpadsmitos viņiem jādodas uz mājām. Namatēvs visu mūžu bija ievērojis noteiktu kārtību. Pāris vārdu par namatēvu: viņš bija sācis savu karjeru kā sīks, nenodrošināts ierēdnis, mierīgi vilka darba jūgu gadus četrdesmit piecus no vietas, ļoti labi zināja, cik augstu uzkalposies, nevarēja ciest tiekšanos pēc zvaigznēm, lai gan to viņam bija jau divas, un nekad nevienā jautājumā nemēdza izteikt savus personīgos uzskatus. Viņš bija arī godīgs, proti, viņam nebija gadījies izdarīt neko sevišķi negodīgu; bija neprecējies, tāpēc ka bija egoists; nepavisam nebija muļķis, bet nemēdza izrādīt savu gudrību; sevišķi necieta nevīžību un jūsmību, uzskatot to par tikumisku nevīžību, un mūža nogalē iegrima tādā kā saldā, kūtrā komfortā un pastāvīgā vientulībā. Lai gan viņš pats dažreiz mēdza viesoties pie labākās sabiedrības pārstāvjiem, taču jau kopš jaunības nevarēja ciest viesus savās mājās, bet beidzamajā laikā, ja nelika lielo pasjansu, apmierinājās ar sava galda pulksteņa sabiedrību un augus vakarus, snauzdams atzveltnī, nesatricināmā mierā klausījās, kā tas tikšķ zem stikla kupola uz kamīna. Viņa āriene bija ārkārtīgi pieklājīga, seja skūta, viņš izskatījās jaunāks par saviem gadiem, bija labi saglabājies — varēja domāt, ka nodzīvos vēl ilgi, — un ievēroja visstingrāko džentlmeniskumu. Vieta viņam bija diezgan izdevīga: viņš piedalījās nez kādās sēdēs un kaut ko parakstīja. īsi sakot, viņu uzskatīja par lielisku cilvēku. Viņam bija tikai viena kaislība vai, pareizāk izsakoties, viena kvēla vēlēšanās: iegūt savā īpašumā namu, proti, tādu namu, kas būtu izbūvēts kundziski, nevis kapitāli. Viņa vēlēšanās beidzot piepildījās, viņš noskatīja un nopirka namu Pēterburgas pusē, tiesa, tālu, taču nams bija ar dārzu, turklāt elegants. Jaunais īpašnieks sprieda, ka tas ir pat labāk, ka tālāk: savās mājās pieņemt viesus viņš nemēdza, bet, lai brauktu pie kāda vai uz darbu, viņam bija lepna divvietīga kariete šokolādes krāsā, kučieris Mihejs un divi mazi, bet spēcīgi un skaisti zirdziņi. Tas viss bija iegūts ar četrdesmit gadu ilgu neatlaidīgu taupību, tā ka sirds par to nevarēja vien nopriecāties. Tāpēc arī, nopircis namu un tajā ievācies, Stepans Ņikifo-rovičs sajuta savā mierīgajā sirdī tādu apmierinājumu, ka ielūdza pat viesus uz savu dzimšanas dienu, ko līdz tam bija rupjgi slēpis pat no vistuvākajiem paziņām. Attiecībā uz vienu no ielūgtajiem viņam bija pat īpaši nolūki. Viņš pats namā aizņēma augšējo stāvu, bet apakšējam, gluži tāpat izbūvētam un iekārtotam, bija vajadzīgs īrnieks. Stepans Ņikiforovičs tad arī cerēja uz Semjonu Ivanoviču Sipuļenko un tovakar pat divas reizes novirzīja sarunu uz šo tematu. Taču Semjons Ivanovičs šajā jautājumā klusēja. Arī tas bija cilvēks, kas ar grūtībām un ilgus gadus lauzis sev ceļu, vīrs ar melniem matiem un vaigubārdu, bet no sejas krāsas varēja manīt, ka viņš sirgst ar pastāvīgu žults izplūdumu. Viņš bija precējies, drūms mājās tupētājs, mājiniekus turēja bailēs, valsts dienestā bija pašpārliecināts, arī viņš ļoti labi zināja, ko sasniegs, un vēl labāk — ko nekad nesasniegs, turējās labā vietā un turējās ļoti stingri. Kaut ari uz jauninājumiem, kas nupat bija sākušies, viņš raudzījās diezgan žultaini, tomēr sevišķi neuztraucās: viņš bija ļoti pārliecināts par sevi un ar zināmu zobgalīgu niknumu klausījās Ivana Iļjiča Praļinska spriedelēšanā par jaunajiem tematiem. Viņi gan visi bija mazliet iemetuši, tā ka pat Ste-pans Ņikiforovičs atļāvās iecietīgi uzklausīt Praļinska kungu un ielaidās ar viņu nelielā strīdā par jauninājumiem. Bet nu dažus vārdus par viņa ekselenci Praļinska kungu, jo vairāk tāpēc, ka tieši viņš ir turpmākā stāsta galvenais varonis.

īstenais valsts padomnieks Ivans Iļjičs Praļinskis vēl tikai četrus mēnešus tika dēvēts par jūsu ekselenci, īsi sakot, bija jauns ģenerālis. Viņš arī gados bija vēl jauns, katrā ziņā ne vecāks par četrdesmit trim gadiem, bet izskatījās un gribēja izskatīties jaunāks. Tas bija skaists vīrietis, gara auguma, švītējās ar savu apģērbu un tā izsmalcināto solīdumu, ar lielu prasmi nēsāja kaklā nozīmīgu ordeni, bija pratis jau kopš bērnības apgūt aristokrātiskas manieres un, būdams vecpuisis, sapņoja par bagātu un pat aristokrātisku līgavu. Viņš sapņoja vēl par daudz ko, lai gan nepavisam nebija muļķis. Palaikam viņš bija liels mutes bajārs un pat mēdza tēlot parlamentārieti. Viņš cēlies no labas ģimenes, bija ģenerāļa dēls un balt-rocis, agrā bērnībā staigāja zīdā un samtā, tika audzināts aristokrātiskā iestādē un, lai gan tur neiemantoja daudz zināšanu, tomēr valsts dienestā guva panākumus un uz-kalpojās līdz ģenerālim. Priekšniecība uzskatīja viņu par spējīgu vīru un pat lika uz viņu cerības. Stepans Ņikiforovičs, kura vadībā viņš bija sācis un turpinājis valsts dienestu gandrīz līdz pat ģenerāļa pakāpes iegūšanai, nekad nebija uzskatījis viņu par visai lietišķu cilvēku un cerības uz viņu nelika nekādas. Bet Stepanam Ņiki-forovičam patika, ka viņš cēlies no labas ģimenes, ka viņam ir īpašums, proti, liels, kapitāls nams ar pārvaldnieku, ka viņa radi nav no sliktākajiem cilvēkiem un bez tam — ka viņam ir stāja. Stepans Ņikiforovičs klusībā paļāja viņu par pārāk dzīvu fantāziju un vieglprātību. Pats Ivans Iļjičs lāgiem juta, ka ir pārāk patmīlīgs un pat sīkumains. Un dīvaini: dažreiz viņam uznāca tādas kā slimīgas godprātības un pat vieglas nožēlas lēkmes, neapzinoties īsti, ko pats nožēlo. Ar rūgtumu un slepenu smeldzi sirdī viņš reizēm atzinās, ka nepavisam nelido tik augstu, kā pats domā. Tādos brīžos viņu pārņēma tāda kā grūtsirdība, sevišķi tad, kad hemoroīdi lika sevi manīt, viņš sauca savu dzīvi par une existence manquee  neticēja vairs, protams, klusībā, pats savām parlamentārieša spējām, dēvēja sevi par pļāpu, frāžu varoni, un, lai gan tas viss, protams, darīja viņam lielu godu, taču nepavisam neliedza pēc pusstundas celt atkal galvu augšā un jo neatlaidīgāk, jo augstprātīgāk uzmundrināt un pārliecināt sevi, ka viņš vēl pagūs sevi parādīt un būs ne tikai augstmanis, bet pat valstsvīrs, kuru Krievija ilgi atcerēsies. Brīžiem viņš sapņoja pat par pieminekļiem. No tā redzams, ka Ivans Iļjičs tēmēja augstu, lai gan sirds dziļumos pat ar zināmām bailēm slēpa savus nenoteiktos sapņus un cerības. īsi sakot, viņš bija labsirdīgs cilvēks un pat ar dzejnieka dvēseli. Beidzamajos gados viņam biežāk uznāca slimīgi vilšanās brīži. Viņš kļuva tāds kā sevišķi viegli sakaitināms, aizdomīgs un katru iebildumu uzskatīja bezmaz par apvainojumu. Bet Krievija, kas bija sākusi atjaunoties, pēkšņi modināja viņā lielas cerības. Ģenerāļa dienesta pakāpe tās vēl palielināja. Viņš atplauka, pacēla galvu. Viņš pēkšņi sāka runāt skaisti un daudz, runāt par visjaunākajiem tematiem, kurus apguva ārkārtīgi ātri un negaidīti, tā ka nebija vairs valdāms. Viņš meklēja izdevību runāt, braukāja apkārt pa pilsētu un daudzās vietās paguva iegūt neganta liberāļa slavu, kas viņam ļoti glaimoja. Tajā pašā vakarā, izdzēris savus četrus kausus, viņš sevišķi aizrāvās. Viņam sagribējās visos jautājumos pārliecināt Stepanu Ņikiforo-viču, kuru pirms tam ilgi nebija saticis un kuru līdz tam bija vienmēr cienījis un pat klausījis. Ivans Iļjičs nez kāpēc uzskatīja viņu par atpakaļrāpuli un uzbruka viņam ar neparastu dedzību. Stepans Ņikiforovičs gandrīz nemaz nerunāja pretī, tikai šķelmīgi klausījās, lai gan temats viņu interesēja. Ivans Iļjičs iekaisa un šķietamā strīda karstumā biežāk, nekā būtu bijis vajadzīgs, nomalkoja no sava kausa. Tad Stepans Ņikiforovičs ņēma pudeli un tūliņ piepildīja viņa kausu, kas nez kāpēc pēkšņi sāka Ivanu Iļjiču apvainot, it īpaši tāpēc, ka Semjons Ivaničs Šipuļenko, kuru viņš sevišķi nicināja un turklāt pat baidīja» no viņa cinisma un niknuma, turpat blakus visai viltīgi klusēja un smaidīja*biežāk, nekā būtu bijis vajadzīgs. «Viņi, liekas, uzskata mani par puiku,» Ivanam Iļjičam pazibēja prātā.

— Nē, bija laiks, sen jau bija laiks, — viņš azartā turpināja. — Esam pārāk novēlojuši, un, manuprāt, pirmām kārtām vajadzīgs humānisms, humānisms attiecībās ar pakļautajiem, paturot vērā, ka arī viņi ir cilvēki. Humānisms visu glābs un visu izlīdzinās …

— Hi, hi, hi, hi! — atskanēja no Semjona Ivanoviča puses.

— Bet par ko īsti jūs mūs tā strostējat, — Stepans Ņikiforovičs, laipni smaidīdams, beidzot iebilda. — Atzīstos, Ivan Iļjič, es līdz šim neesmu varējis lāgā saprast, ko jums labpatika paskaidrot. Jūs uzsverat humānismu. Tas nozīmē cilvēkmīlestību, vai?

— Jā, kaut vai cilvēkmīlestību. Es …

— Atļaujiet. Cik varu spriest, runa nav tikai par to vien. Cilvēkmīlestība vienmēr sekojusi kam citam. Reformas taču ar to neaprobežojas. Izvirzījušies zemnieku, tieslietu, saimnieciskie, nodokļu atpirkuma, morālie un … un… bezgala daudz citu jautājumu, un tie visi kopā, uzreiz var radīt lielas, tā sakot, svārstības. Par to tad mēs bažījamies un ne tikai par humānismu vien…

— Jā, jāskatās dziļāk, — piezīmēja Semjons Ivanovičs.

— Ļoti labi saprotu, un atļaujiet jums aizrādīt, Semjon Ivanovič, ka es nepavisam nebūšu ar mieru atpalikt no jums jautājuma dziļākā izpratnē, — dzēlīgi un pārāk asi atbildēja Ivans Iļjičs, — un tomēr uzdrošināšos aizrādīt jums, Stepan Ņikiforovič, ka arī jūs mani nemaz neesat sapratis…

— Nesaprotu.

— Bet es taču tieši izsaku un visur aizstāvu ideju, ka humānisms, tieši humānisms pret pakļautajiem — no ierēdņa līdz skrīverim, no skrīvera līdz sētniekam, no sētnieka līdz zemniekam, — humānisms, es saku, var noderēt, tā sakot, par stūrakmeni nākamajām reformām un vispār apstākļu atjaunināšanai. Kāpēc? Tāpēc. Ņemiet siloģismu: es esmu humāns, tātad mani mīl. Mani mīl, tātad jūt uzticību. Jūt uzticību, tātad tic; tic, tātad mīl… tas ir, nē, es gribu teikt, ja tic, tad ticēs arī reformām, sapratīs, tā sakot, pašu lietas būtību, tā sakot, morāli apkampsies un visu izšķirs draudzīgi, pamatīgi. Par ko jūs smejaties, Semjon Ivanovič? Nav saprotams?

Stepans Ņikiforovičs klusēdams pacēla uzacis; viņš brīnījās.

— Manuprāt, esmu mazliet par daudz iedzēris, — Sem-jons Ivaničs indīgi piebilda, — tāpēc arī man grūti aptvert. Tāda kā prāta aptumšošanās.

Ivanam Iļjičam iekšā viss sagriezās.

— Neizturēsim, — brīdi padomājis, Stepans Ņikiforovičs pēkšņi noteica.

— Tas ir, kā neizturēsim? — Ivans Iļjičs jautāja, brīnīdamies par Stepana Ņikiforoviča pēkšņo un aprauto piezīmi.

— Tā, neizturēsim. — Stepans Ņikiforovičs, acīm redzot, negribēja izteikties tuvāk.

— Vai tikai jūs to neteicāt par jauno vīnu un jaunajiem traukiem? — Ivans Iļjičs sacīja ar zināmu ironiju.

— Nu nē; par sevi gan es atbildu.

Šai brīdī pulkstenis nosita pusdivpadsmit.

— Ciemojas, ciemojas, bet tad atvadās, — noteica Sem-jons Ivaničs, grasīdamies celties kājās. Bet Ivans Iļjičs pasteidzās pirmais, tūliņ piecēlās no galda un paņēma no kamīna savu sabuļādas cepuri. Viņš izskatījās apvainots.

— Nu tad kā, Semjon Ivanič, padomāsiet? — Stepans Ņikiforovičs sacīja, pavadīdams viesus.

— Tas ir, par dzīvoklīti? Padomāšu, padomāšu.

— Kad būsiet izdomājis, paziņojiet.

— Joprojām par darīšanām? — mazliet pieglaimodamies un cepuri rokās grozīdams, laipni piebilda Praļinska kungs. Viņam šķita, ka viņu it kā neievēro.

Stepans Ņikiforovičs pacēla uzacis un klusēja par zīmi, ka neaiztur viesus. Semjons Ivaničs steidzīgi atvadījās.

«A… nu … ja tā, tad kā gribat… ja jau nesaprotat vienkāršu laipnību,» Praļinska kungs pie sevis nosprieda un tā kā sevišķi neatkarīgi pasniedza roku Stepanam Ņikiforovičam.

Priekšistabā Ivans Iļjičs ievīstījās savā vieglajā, dārgajā kažokā, nez kāpēc cenzdamies neievērot novalkāto Semjona Ivaniča jenotādu, un abi sāka kāpt lejup pa kāpnēm.

— Mūsu vecais izskatījās tāds kā apvainojies, — Ivans Iļjičs sacīja klusējošajam Semjonam Ivaničam.

- Nē, kādēļ gan? — tas atbildēja mierīgi un dzestri.

«Verga dvēsele!» Ivans Iļjičs nodomāja.

Abi iznāca uz lieveņa. Semjonam Ivanovičam piebrauca klāt viņa kamanas ar pelēku, neizskatīgu ērzelīti.

— Velns parāvis! Kur tad Trifons licis manu karieti? — iesaucās Ivans Iļjičs, neredzēdams savu ekipāžu.

Pagāja vēl kāds brīdis — karietes nebija. Stepana Ņiki-foroviča sulainim par to nebija ne jausmas. Pajautāja Varlamam, Semjona Ivaniča kučierim, un saņēma atbildi, ka Trifons visu laiku gaidījis, arī kariete tepat bijusi, bet nu vairs nav.

— Nelāga atgadījums! — noteica Šipuļenko kungs.

— Vai nevēlaties, aizvedīšu?

— Kādi nelieši! — pārskaities iesaucās Praļinska kungs.

— Lūdzās, blēdis tāds, uz kāzām tepat Pēterburgas pusē, kaut kāda kūma precoties, velns lai viņu rauj! Es stingri aizliedzu viņam braukt projām. Un tomēr varu saderēt, ka viņš aizbraucis uz turieni!

Viņš tiešām aizbrauca turp, — piezīmēja Varlams,

— un apsolīja pēc brīža būt atpakaļ, tas ir, īstā laikā būt klāt.

Tā, tā. Es jau to it kā nojautu. Es viņam gan!

Jūs labāk viņu pāris reižu iecirknī krietni noperiet, tad pildīs pavēles, — noteica Semjons Ivaničs, jau segdams virsū kamanu segu.

— Lūdzu, neraizējieties, Semjon Ivanič!

— Tad negribat, es būtu aizvedis.

— Laimīgu ceļu, mērci[1].

Semjons Ivaničs aizbrauca, bet Ivans Iļjičs kājām devās pa koka ietvi, diezgan stipri sapīcis.

— Pagaidi tik, tagad es tev gan, blēdis tāds! Tīšām iešu kājām, lai tu izjustu, lai tu nobītos! Viņš atgriezīsies un uzzinās, ka kungs aizgājis kājām… nelietis!

Ivans Iļjičs nekad vēl nebija tā lamājies, bet viņš bija pārskaities, un arī galva dūca. Viņš bija nedzērājs, tāpēc pieci seši kausi ātri iedarbojās. Bet nakts bija brīnišķīga. Sala, taču valdīja neparasts klusums bez vēja. Debesis bija gaišas, zvaigžņotas. Pilns mēness lēja pār zemi blāvu, sudrabainu vizmu. Bija tik jauki, ka Ivans Iļjičs, nogājis soļu piecdesmit, gandrīz aizmirsa savu nelaimi. Viņam kļuva sevišķi patīkami. Turklāt mazliet iereibuši cilvēki atri pakļaujas jauniem iespaidiem. Viņam pat saka patikt tukšās ielas neizskatīgās koka mājiņas.

«Tas taču jauki, ka gāju kājām,» viņš domāja, «ir Tri-fonam mācība, ir man bauda. Tiešām, vajag biežāk iet kājām. Kas par to? Uz Lielā prospekta es tūliņ atradīšu ormani. Lieliska nakts! Kādas te visādas mājeles. Droši vien te dzīvo dažādi sīki ļautiņi, ierēdņi… varbūt tirgotāji … Ak, tas Stepans Ņikiforovičs! Un kādi viņi visi atpakaļrāpuļi, veci nelgas! Taisni nelgas, c’est le mot[2]. Tomēr viņš ir gudrs cilvēks, viņam piemīt bon sens[3], lietišķa, praktiska jautājumu izpratne. Toties veči, veči! Nav tā … nu, kā to sauc! Nu jā, kaut kā nav… Neizturēsim! Ko viņš ar to gribēja teikt? To sacīdams, pat domīgs kļuva. Viņš gan mani nemaz nebija sapratis. Kā gan varēja nesaprast? Grūtāk ir nesaprast nekā saprast. Galvenais, ka esmu pārliecināts, sirdī pārliecināts. Humānisms … cilvēkmīlestība. Lai cilvēks atgūtu pats sevi… atjaunot viņa cieņu un tad… ar gatavu materiālu ķerties pie lietas. Liekas, skaidrs! Jā! Nu gan atļaujiet, jūsu ekselence, ņemiet siloģismu: mēs sastopam, piemēram, ierēdni, nabadzīgu, izvārgušu ierēdni. «Nu… kas tu tāds esi?» Atbilde: «Ierēdnis.» Labi, ierēdnis; tālāk: «Kāds tu esi ierēdnis?» Atbilde: sak, tāds un tāds. «Strādā valsts dienestā?» — «Strādāju valsts dienestā!» — «Gribi būt laimīgs?» — «Gribu.» — «Kas vajadzīgs laimei?» Tas un tas. «Kāpēc?» Tāpēc… Un šis cilvēks saprot mani no pāris vārdiem: cilvēks ir manā varā, cilvēks notverts, tā sakot, tīklos, un es ar viņu daru visu, ko gribu, tas ir, viņa paša labā. Tas Semjons Ivaničs ir nekrietns cilvēks! Un kāds viņam nekrietns purns… Noper iecirknī — to viņš teica tīšām. Nē, nebūs pēc tava prāta, per pats, bet es nepēršu; es Trifonu ar vārdiem pārmācīšu, ar pārmetumiem sodīšu, tad tik viņš jutīs. Kas attiecas uz rīkstēm, hm… tas ir vēl neatrisināts jautājums, hm… Bet vai neiegriezties pie Emeransas?» — Ak tu velns, nolādētā ietve! — pēkšņi paklupis, viņš iesaucās. «Un tā esot galvaspilsēta! Izglītība! Kāju var pārlauzt. Hm. Es neieredzu šo Semjonu Ivaniču; gaužām pretīgs purns. Viņš par mani pirmīt smējās, kad es teicu: morāli apkampsies. Nu, apkampsies, un kas tev par daļu? Tevi jau nu es neapkampšu; drīzāk zemnieku… Ja sastapšu zemnieku, es arī ar zemnieku aprunāšos. Es tomēr biju piedzēries un varbūt nepareizi izteicos. Es arī pašreiz varbūt nepareizi izsakos … Hm. Nekad vairs nedzeršu. Vakarā izmuldēšos, bet otrā rītā būs jānožēlo. Bet es taču nestreipuļoju… Un tomēr viņi visi ir blēži!»

Tā aprauti un nesakarīgi prātoja Ivans Iļjičs, joprojām soļodams pa ietvi. Uz viņu iedarbojās.svaigais gaiss un, tā sakot, uzpurināja viņu. Pēc minūtēm piecām viņš būtu nomierinājies un gribētu gulēt. Bet pēkšņi gandrīz divus soļus no Lielā prospekta viņš izdzirda mūziku. Viņš paskatījās apkārt. Ielas otrā pusē garā, ļoti vecā vienstāva koka mājā tika rīkotas skaļas dzīres, ļoti jautru kadriļas melodiju dūca vijoles, rūca kontrabass, un aizrautīgi spiedza flauta. Pie logiem stāvēja publika, lielākoties sievietes vatētos salopos un lakatiem ap galvu; viņas pielika visas pūles, lai kaut ko saredzētu pa slēģu spraugām. Acīm redzot, iekšā gāja jautri. Dejotāju kāju dipoņa bija sadzirdama pat ielas otra pusē. Ivans Iļjičs netālu no sevis ieraudzīja gorodovoju un piegāja tam klāt.

Kam, brālīt, pieder šī māja? — viņš pajautāja, mazliet atsizdams vaļā savu dārgo kažoku, taisni tik daudz, lai gorodovojs varētu pamanīt nozīmīgo ordeni kaklā.

— Ierēdnim Pseldonimovam, leģistratoram, — izstiepies atbildēja gorodovojs, kurš tūdaļ bija paguvis saskatīt goda zīmi.

— Pseldonimovam? Skaties tikai! Pseldonimovam! Ko tad viņš? Precas?

— Precas, jūsu augstdzimtība, ar titulārā padomnieka meitu. Mlekopitajevs, titulārais padomnieks … strādāja valdē. Šī māja tiek dota līgavai pūrā.

— Tā ka tagad tā jau ir Pseldonimova, nevis Mleko-pitajeva māja?

— Pseldonimova, jūsu augstdzimtība. Bija Mlekopita-jeva, bet tagad ir Pseldonimova māja.

— Hm. Es tev, brālīt, tālab jautāju, ka esmu viņa priekšnieks. Esmu ģenerālis tajā iestādē, kur strādā Pseldonimovs.

— Tieši tā, jūsu ekselence. — Gorodovojs izstiepās, cik vien varēja, bet Ivans Iļjičs it kā iegrima domās. Viņš stāvēja un apsvēra …

Jā, tiešām, Pseldonimovs bija no viņa resora, pat no viņa kancelejas; to viņš atcerējās. Tas bija sīks ierēdnis ar kādiem desmit rubļiem mēnešalgas. Tā kā Praļinska kungs savu kanceleju bija pārņēmis vēl pavisam nesen, tad varēja arī sevišķi labi neatcerēties visus savus pakļautos, bet Pseldonimovu viņš atcerējās tieši viņa uzvārda dēļ. Tas viņam bija uzkritis no pirmās reizes, tā ka viņš tūliņ ar interesi bija paskatījies uzmanīgāk uz tāda uzvārda īpašnieku. Viņš vēl tagad atcerējās ļoti jaunu cilvēku ar. garu, līku degunu, gaišiem un pinkuļainiem matiem, vāju un nepietiekami ēdinātu jaunekli neiespējamā vicmundierī un neiespējamās, pat nepieklājīgās biksēs. Atcerējās, ka viņam jau toreiz bija pazibējusi doma: vai nepiešķirt nabadziņam uz svētkiem kādu desmitnieku bikšu salabošanai? Bet, tā kā šā nabadziņa seja bija pārāk skāba, bet skatiens ārkārtīgi nesimpātisks, pat pretīgs, tad labā doma pati no sevis it kā izkūpēja un Pseldonimovs tā arī palika bez apbalvojuma. Jo vairāk viņu pārsteidza šis pats Pseldonimovs vēl tikai pirms nedēļas ar savu lūgumu atļaut viņam precēties. Ivans Iļjičs atcerējās, ka viņam neiznāca laika pievērst šim gadījumam lielāku uzmanību, tā ka kāzu jautājums tika izšķirts pavirši, uz ātru roku. Viņš tomēr noteikti atcerējās, ka Pseldonimovs dabūja līgavai pūrā doto koka māju un četri simti rubļu skaidrā naudā; šis apstāklis jau toreiz viņu pārsteidza; atmiņā palicis, ka viņš pat bija pateicis kaut kādu asprātību par neparastajiem Pseldoni-mova un Mlekopitajevas uzvārdiem. To visu viņš skaidri atcerējās.

Atcerējās un arvien vairāk grima pārdomās. Ir zināms, ka veseli prātojumi mūsu galvā dažreiz pazib vienā acumirklī kā kaut kādas izjūtas, kas nav izsakāmas cilvēku valodā, it īpaši literārā. Bet mēs pacentīsimies izteikt visas šīs mūsu varoņa izjūtas un darīt lasītājiem zināmu kaut vai šo izjūtu būtību, tā sakot, to, kas tajās bija pats nepieciešamākais un ticamākais. Tāpēc ka daudzas no mūsu izjūtām, izteiktas parastajā valodā, liksies pilnīgi neticamas. Tādēļ arī tās nekad nekļūst zināmas, kaut gan ikvienam tās ir. Protams, Ivana Iļjiča izjūtas un domas bija mazliet nesakarīgas. Bet jūs taču zināt iemeslu.

«Kā tad ir!» pazibēja viņam galvā. «Mēs tik runājam, runājam, bet, tiklīdz nonākam līdz būtībai, ne velna neiznāk. Piemēram, kaut vai šis pats Pseldonimovs: viņš nupat atbraucis no altāra satraukts, cerību pilns, gaidīdams, kad varēs izbaudīt… Tā ir viena no svētlaimīgā-kājām dienām viņa mūžā… Pašreiz viņš noņemas ar viesiem, rīko dzīres — pieticīgas, nabadzīgas, bet jautras, priecīgas, sirsnīgas … Kas notiktu, ja viņš uzzinātu, ka šai pašā brīdī es, viņa priekšnieks, viņa galvenais priekšnieks, stāvu tepat pie viņa mājas un klausos viņa mūziku! Tiešām, kas ar viņu notiktu? Nē, kas ar viņu notiktu, ja es tagad pēkšņi ņemtu un ieietu iekšā? Hm… Protams, sākumā viņš nobītos, kļūtu mēms aiz apjukuma. Es viņu iztraucētu, es varbūt visu izjauktu… Jā, tā tas būtu, ja ieietu iekšā kurš katrs cits ģenerālis, bet ne es… Tā jau ir tā atšķirība, ka kurš katrs, tikai ne es …

Jā, Stepan Ņikiforovič! Jūs tak mani pirmīt nesapratāt, bet te jums labs piemērs.

Jā gan. Mēs visi klaigājam par humānismu, bet varonību, varoņdarbu izdarīt neesam spējīgi.

Kādu varonību? Tādu. Spriediet pats: pie tagadējām visu sabiedrības locekļu attiecībām man, man pēc pulksten divpadsmitiem naktī ierasties sava pakļautā, kas pelna desmit rubļu mēnesī, reģistratora kāzās — tas taču Initu apjukums, nejēdzība, Pompejas pēdējā diena, haoss! To neviens nesapratīs. Stepans Ņikiforovičs var nomirt — ir tad nesapratīs. Viņš taču teica: neizturēsim. Jā, bet tie esat jūs, veco laiku ļaudis, paralizētie un atpalikušie, bet es iz-tu-rē-šu! Es pārvērtīšu Pompejas pēdējo dienu par sava pakļautā darbinieka laimīgāko dienu un neiedomājamu rīcību — par normālu, patriarhālu, cildenu un morālu. Kā? Tā. Lūdzu, paklausieties…

Nu… es, piemēram, eju iekšā: viņi brīnās, pārtrauc dejošanu, raugās nesapratnē, kāpjas atpakaļ. Tā, bet te nu es sevi parādu — eju tieši klāt pārbiedētajam Pseldoni-movam un ar vislaipnāko smaidu, visvienkāršākajiem vārdiem saku: «Tā un tā, biju pie viņa ekselences Ste-pana Ņikiforoviča. Manuprāt, zini, tepat kaimiņos…» Nu, tad tā pavirši, drusku komiskā veidā izstāstu notikumu ar Tritonu. No Tritona pāreju uz to, ka gāju kājām … «Nu — dzirdu mūziku, painteresējos pie gorodo-voja un dabūju zināt, brāl, ka tu precoties. Domāju, ieiešu pie sava pakļautā darbinieka, paskatīšos, kā mani ierēdņi līksmo un . .. precas. Tu taču mani, es ceru, projām nedzīsi!» Dzīt projām! Kas par vārdiņu pakļautam darbiniekam. Kāds velns mani padzīs! Domāju, viņš prātu zaudēs, steigšus metīsies sēdināt mani atzveltnī, sāks trīcēt aiz sajūsmas, sākumā pat nevarēs aptvert. ..

Nu, kas var būt vienkāršāks, elegantāks par šādu rīcību! Kāpēc gāju iekšā? Tas ir cits jautājums. Tā jau ir, tā sakot, jautājuma morālā puse. Un tas šai gadījumā ir galvenais.

Hm … Par ko tad es īsti domāju? Jā!

Nu, protams, viņi mani piesēdinās pie visizcilākā viesa, pie kaut kāda tur titulārā vai radinieka, pie kāda atvaļināta štāba kapteiņa ar sarkanu degunu… Lieliski šos īpatņus aprakstījis Gogolis. Nu, iepazīstos, protams, ar jauno sievu, slavēju viņu, uzmundrinu viesus. Lūdzu tos nekautrēties, līksmot, turpināt dejošanu, bārstu asprātības, smejos, īsi sakot — esmu laipns un jauks. Es vienmēr esmu laipns un jauks, kad esmu apmierināts ar sevi… Hm… tā jau nu gan ir, ka es vēl joprojām, liekas, esmu mazliet… tas ir, ne nu piedzēries, bet tā …

… Protams, es, būdams džentlmenis, izturos pret viņiem kā pret līdzīgiem un nepavisam neprasu nekādu sevišķu godbijību… Taču morālā — morālā ziņā tas būs citādi: viņi sapratīs un pienācīgi novērtēs… Mana rīcība atmodinās viņos visu cēlo … Tā nu es sēžu pusstundu… Pat stundu. Aiziešu, protams, pirms pašām vakariņām, bet viņi jau nu būs papūlējušies, sacepuši, sačurkstinājuši, zemu klanīdamies, lūgs, bet es tikai izdzeršu kausu, novēlēšu laimes, tomēr no vakariņām atteikšos. Teikšu: darī-. šanas. Un, tiklīdz būšu pateicis «darīšanas», visiem tūliņ sejas kļūs cieņas pilnas un nopietnas. Ar to es būšu delikāti atgādinājis, ka viņi un es — tā ir starpība. Zeme un debesis. Nevar teikt, ka es gribētu iedvest viņiem tādu uzskatu, bet vajag taču… tas pat morālā ziņā nepieciešams, saki, ko gribi. Es gan tūliņ pasmaidīšu, pat varbūt pasmiešos, un pēc tam visi jutīsies mundrāk… Pajokošu vēlreiz ar jauno sievu; pat varbūt tā: izteikšos, ka pēc apaļiem deviņiem mēnešiem ieradīšos raudzībās, he, he! Bet viņa ap to laiku droši vien būs dzemdējusi. Viņi taču vairojas kā truši. Nu, visi sāks smieties, jaunā sieva nosarks, es izjusti noskūpstīšu viņu uz pieres, pat svētīšu viņu, un … un rīt kancelejā mans varoņdarbs būs jau zināms. Rīt es atkal būšu stingrs; rīt es atkal būšu prasīgs, pat nepielūdzams, bet viņi visi jau zinās, kāds es esmu. Manu dvēseli pazīs, pazīs manu būtību: «Viņš kā priekšnieks ir stingrs, bet kā cilvēks — eņģelis!» Un es bumi uzvarējis, būšu panācis savu ar kaut kādu vienu necilu rīcību, kas jums pat prātā nebūtu ienākusi. Viņi ir jau manā varā, es esmu tēvs, viņi — bērni… Nu ko, jūsu ekselence Stepan Ņikiforovič, izdariet jūs tā…

… Bet vai jūs maz zināt, vai jūs maz saprotat, ka Psel-donimovs vēl saviem bērniem atgādinās: pats ģenerālis dzīrojis un pat dzēris viņa kāzās! Un šie bērni saviem bērniem, bet tie saviem mazbērniem stāstīs kā svētu notikumu, ka augstmanis, valstsvīrs (bet līdz tam laikam es tāds jau būšu) viņus pagodinājis… utt., utt. Es taču morāli pacelšu pazemoto, un viņš atgūs pats sevi… Viņš taču saņem mēnesī desmit rubļu algas! Un, ja es to atkārtošu reizes piecas vai desmit, vai kaut ko tamlīdzīgu, tad iemantošu vispārēju popularitāti… Visiem sirdīs būšu iespiedies, un velns vien zina, kas no tā vēlāk var iznākt — no tās popularitātes!…»

Tā vai gandrīz tā prātoja Ivans Iļjičs (kungi, vai nu maz ko cilvēks dažreiz sarunā savā nodabā, turklāt atrazdamies mazliet ekscentriskā stāvoklī). Visi šie prātojumi pazibēja viņa galvā kādas pusminūtes laikā, un, protams, viņš varbūt būtu arī aprobežojies ar šīm fantāzijām un, domās nokauninājis Stepanu Ņikiforoviču, mierīgi būtu devies mājup un licies gulēt. Un ļoti pareizi būtu darījis! Bet visa nelaime tā, ka brīdis bija ekscentrisks.

Kā par spīti, pēkšņi šinī brīdī viņa saasinātajā iztēlē pavīdēja pašapmierinātās Stepana Ņikiforoviča un Sem-jona Ivanoviča sejas.

«Neizturēsim!» augstprātīgi smaidīdams, atkārtoja Ste-pans Ņikiforovičs.

«Hi, hi, hi!» piebalsoja Semjons Ivanovičs ar savu ārkārtīgi nekrietno smaidu.

— Nu tad redzēsim, vai neizturēsim! — apņēmīgi sacīja Ivans Iļjičs, un pat karstums iesitās viņam sejā. Viņš nokāpa no ietves un stingriem soļiem devās tieši pāri ielai uz sava pakļautā darbinieka reģistratora Pseldoni-mova māju.

Liktenis viņu vadīja. Viņš žirgti iegāja pa atvērtajiem vārtiņiem un nicīgi ar kāju atgrūda mazu, pinkainu un aizsmakušu šuneli, kas vairāk pieklājības nekā vajadzības pēc riedams metās viņam pie kājām. Pa koka laipu viņš aizgāja līdz apjumtam lievenītim, kas kā būdiņa iesniedzās pagalmā, un pa trim veciem koka pakāpieniem iegāja mazā priekšnamiņā. Lai gan te kaut kur kaktā dega tauku sveces gals vai kas līdzīgs kvēpenītei, tas tomēr neliedza Ivanam Iļjičam, kurš staigāja galošās, ar kreiso kāju iekāpt receklī, kas bija izlikts atdzišanai. Ivans Iļjičs pieliecās unf ar interesi paskatījies, ieraudzīja, ka te stāv vēl divas bļodas ar kaut kādu recekli un vēl divas formas, acīm redzot, ar blamanžē [4] . Samīdītais receklis viņu samulsināja, un pavisam īsu brīdi galvā pazibēja doma: vai nelaisties lapās tūliņ pat? Bet viņš atzina, ka tā būtu pārāk zemiska rīcība. Nospriedis, ka neviens nav redzējis un ka aizdomas jau nu nekādi nekritīs uz viņu, Ivans Iļjičs uz ātru roku noslaucīja galošu, lai noslēptu visas pēdas, sataustīja ar tūbu apsistas durvis, atvēra tās un iegāja ļoti mazā priekšistabā. Tās viena puse bija vārda tiešā nozīmē pieblīvēta mēteļiem, bekešām, salopiem, kapucēm, šallēm un galošām. Otrā bija novietojušies muzikanti: divas vijoles, flauta un kontrabass, pavisam četri spēlmaņi, paņemti, protams, no ielas. Viņi sēdēja pie nekrāsota koka galdiņa ar vienu tauku sveci un visā sparā beidza pļerkstināt kadriļas beidzamo tūri. Pa atvērtām durvīm zālē putekļos, tabakas dūmos un dvingā varēja saskatīt dejotājus. Valdīja tāda kā neprātīga jautrība. Skanēja smiekli, kliedzieni un dāmu spiedzieni. Kavalieri kā zirgu eskadrons dimdināja grīdu. Pār visu šo jezgu skanēja deju vadītāja balss, cilvēka, kas izturējās ārkārtīgi vaļīgi un bija pat atpogājis svārkus. «Kavalieri, uz priekšu, šēn de dam, balansē!» — un tamlīdzīgi. Ivans Iļjičs mazliet uztraukts novilka mēteli un galošas un ar cepuri rokā iegāja istabā. Viņš gan vairs ne par ko nedomāja.

Pirmajā brīdī viņu neviens nepamanīja: visi dejoja kadriļas beigu daļu. Ivans Iļjičs stāvēja kā apdullis un jūklī neko lāgā nevarēja saskatīt. Garām zibēja dāmu kleitas, kavalieri ar papirosiem zobos … Pavīdēja kādas dāmas gaišzils lakats, kas skāra viņa degunu. Aiz viņas trakulīgā sajūsmā aizjoņoja medicīnas students ar izspūrušiem matiem un pa ceļam viņu stipri pagrūda. Acu priekšā vēl aizdrāzās kādas daļas oficieris, garš kā sklanda. Kāds, garām auļodams un kopā ar citiem grīdu dimdinādams, nedabiski spiedzošā balsī nokliedza: «E-e-k, Pseldonimiņ!» Ivanam Iļjičam zem kājām bija kaut kas lipīgs: acīm redzot, grīda bija vaskota. Istabā, kas bija diezgan prāva, atradās ap trīsdesmit viesu.

Bet pēc brīža kadriļa beidzās, un gandrīz tūdaļ notika

tieši tas, par ko Ivans Iļjičs bija domājis, stāvēdams uz ietves. Viesi un dejotāji, kas vēl nebija paguvuši atvilkt elpu un noslaucīt sviedrus no sejas, sāka tā kā bubināt, l&lt;i kā savādi sačukstēties. Visu acis, visu sejas strauji pievērsās ienākušajam viesim. Tad visi tūdaļ sāka pamazam kāpties atpakaļ. Tos, kas nebija neko pamanījuši, raustīja aiz drēbēm un darīja uzmanīgus. Viņi atskatījās un tūdaļ ar pārējiem kāpās atpakaļ. Ivans Iļjičs joprojam stāvēja durvīs, nesperdams ne soli uz priekšu, bet starp viņu un viesiem arvien plašāka pletās tukša telpa, kas bija piemētāta konfekšu papīriņiem, biļetītēm un papirosu galiem. Piepeši šajā telpā bikli ienāca vicmun-dierī tērpies jauns cilvēks ar plušķainiem, gaišrūsainiem matiem un līku degunu. Viņš saliecies virzījās uz priekšu un vērās nelūgtajā viesī ar tādu pašu skatienu, ar kādu suns raugās uz savu saimnieku, kas sauc viņu klāt, lai iespertu ar kāju.

— Sveiks, Pseldonimov, vai pazīsti? — Ivans Iļjičs sacīja un tajā pašā brīdī juta, ka pateicis to briesmīgi neveikli; juta ari, ka pašreiz varbūt dara vislielāko muļķību.

— Jū-jū-su ekse-lence! … — Pseldonimovs nomurmināja.

— Nu, nu. Es, brāl, pie tevis iegriezos gluži nejauši, kā tu droši vien arī pats vari iedomāties.

Bet Pseldonimovs, acīm redzot, neko nevarēja iedomāties. Acis izvalbījis, viņš stāvēja pilnīgā neizpratnē.

— Tu taču nedzīsi mani prom, es ceru.. . Priecājies vai nepriecājies, bet viesi uzņem! — Ivans Iļjičs turpināja, juzdams, ka mulst un kļūst nepieklājīgi vārgs, grib pasmaidīt, bet vairs nevar, ka humoristiskais stāsts par Stepanu Ņikiforoviču un Trifonu kļūst arvien vairāk neiespējams. Bet Pseldonimovs, kā par spīti, arvien vēl stāvēja kā apstulbis un joprojām raudzījās ar pilnīgi muļķīgu sejas izteiksmi. Ivanam Iļjičam iekšā viss sagriezās, viņš juta: ja tā turpināsies vēl kādu brīdi, notiks neiedomājama nejēdzība.

— Vai tik es neesmu kaut kādā veidā iztraucējis … iešu prom! — viņš ar pūlēm izrunāja, un pie labā lūpu kaktiņa ietrīcējās kāda dzīsliņa.

Bet Pseldonimovs bija jau attapies.

— Jūsu ekselence, apžēlojieties … Liels gods … — viņš murmināja, pārāk steidzīgi klanīdamies, — esiet tik

vēlīgs, apsēdieties… — Un, vēl vairāk atžilbis, abām rokām norādīja uz dīvānu, no kura bija atbīdīts galds, lai atbrīvotu vietu dejošanai…

Ivans Iļjičs atviegloti nopūtās un apsēdās uz dīvāna; tūliņ kāds metās bīdīt klāt galdu. Viņš pavirši paskatījās apkārt un pamanīja, ka sēž viens pats, bet visi pārējie stāv, pat dāmas. Slikta pazīme. Bet vēl bija par agru aizrādīt un uzmundrināt. Viesi joprojām kāpās atpakaļ, bet viņa priekšā, saliecies deviņos līkumos, joprojām stāvēja vienīgi Pseldonimovs, kas arvien vēl nekā nesaprata un nepavisam nesmaidīja. īsi sakot, bija nelādzīgi; šajā brīdī mūsu varoni māca tik liela grūtsirdība, ka viņa ha-runalrašīdisko iebrukumu principa pēc pie pakļautā darbinieka tiešām varēja uzskatīt par varoņdarbu. Bet pēkšņi kaut kāds vīrelis panācās blakus Pseldonimovam un sāka klanīties. Juzdamies neizsakāmi priecīgs un pat laimīgs, Ivans Iļjičs tūliņ pazina savas kancelejas galda priekšnieku Akimu Petroviču Zubikovu, ar kuru viņš, protams, nebija ticis iepazīstināts, bet par kuru zināja, ka tas ir lietišķs un kluss ierēdnis. Ivans Iļjičs nekavējoties piecēlās un pasniedza Akimam Petrovičam roku, visu roku, nevis tikai divus pirkstus. Ierēdnis dziļā cieņā satvēra to abām rokām. Ģenerālis gavilēja; viss bija glābts.

Un tiešām — tagad Pseldonimovs bija, tā sakot, nevis otrā, bet jau trešā persona. Stāstīt varēja tieši galda priekšniekam, izliekoties, ka tas ir paziņa un pat labs paziņa, bet Pseldonimovs pa to laiku varēja tikai klusēt un aiz godbijības trīcēt. Tātad nepieciešamā pieklājība būtu ievērota. Bet stāstīt bija nepieciešams, Ivans Iļjičs to juta, viņš redzēja, ka visi viesi kaut ko gaida, ka abās durvīs sadrūzmējušies pat visi mājas ļaudis un bezmaz kāpj cits citam virsū, lai varētu viņu redzēt un dzirdēt. Slikti bija tas, ka galda priekšnieks savas muļķības dēļ joprojām nesēdās.

— Ko tad jūs tā! — Ivans Iļjičs ierunājās, neveikli norādīdams uz vietu sev līdzās uz dīvāna.

— Apžēlojieties… es arī tepat… — un Akims Pet-rovičs mudīgi apsēdās uz krēsla, ko viņam gandrīz vai lokas padeva Pseldonimovs, pats stūrgalvīgi palikdams kājās.

Varat iedomāties šādu gadījumu, — Ivans Iļjičs uz runādami vienīgi Akimu Petroviču mazliet trīcošā bet jau nevērīgā balsī. Viņš pat stiepa un dalīja

vārdus, uzsvēra atsevišķas zilbes, burtu a sāka izrunāt līdzīgi e, īsi sakot, pats juta un apzinājās, ka māžojas, taču savaldīt sevi vairs nespēja, uz viņu iedarbojās kaut kāds ārējs spēks. Šai brīdī viņš briesmīgi daudz ko mokoši pārdzīvoja.

— Varat iedomāties, es nupat nāku no Stepana Ņikifo-roviča Ņikiforova, varbūt esat dzirdējis — slepenpadom-nieks. Nu … tajā komisijā …

Akims Petrovičs godbijīgi ar visu ķermeni saliecās uz priekšu: «Sak, kā lai nebūtu dzirdējis.»

— Viņš tagad ir tavs kaimiņš, — Ivans Iļjičs turpināja, pieklājības un nepiespiestības dēļ uzrunādams Psel-donimovu, bet drīz vien novērsās, no Pseldonimova acīm tūdaļ redzēdams, ka tam tas ir pilnīgi vienaldzīgi.

— Vecais, kā jūs zināt, visu mūžu ilgojās nopirkt sev māju… Nu, un nopirka. Ļoti jauku māju. Jā… Un tad šodien pienāca viņa dzimšanas diena, bet viņš taču agrāk nekad to netika svinējis, pat slēpa no mums un aiz skopuma atrunājās, he, he! Bet tagad tā nopriecājās par jauno māju, ka uzaicināja mani un Semjonu Ivanoviču. Zināt, Šipuļenko.

Akims Petrovičs atkal saliecās. Centīgi saliecās! Ivans Iļjičs mazliet nomierinājās. Jo viņam jau bija ienācis prātā, ka galda priekšnieks varbūt sāk saprast, ka šai brīdī viņš ir nepieciešamais atbalsta punkts viņa ekselencei. Tas būtu bļjis pavisam nelādzīgi.

— Pasēdējām trijatā, pacienāja mūs ar šampanieti, parunājām par darīšanām… Nu, par šo un to … par jau-tā-ju-miem … Pat pa-strī-dējāmies … He-he!

Akims Petrovičs godbijīgi pacēla uzacis.

— Bet tas nav galvenais. Beidzot atvados no viņa, vecais ir akurāts, agri liekas gulēt, zināt, vecums. Iznāku ārā — nav mana Trifona! Sāku bažīties, taujāt: «Kur Tri-fons licis karieti?» Izrādās, viņš, cerēdams, ka es viesošos ilgi, devies uz kāzām pie kaut kādas savas kūmas vai māsas… dievs viņu zina. Tepat kaut kur Pēterburgas pusē, un pie viena paķēris līdzi karieti. — Ģenerālis atkal pieklājības pēc paskatījās uz Pseldonimovu. Tas tūliņ saliecās deviņos līkumos, taču pavisam ne tā, kā būtu gribējis ģenerālis. «Līdzjūtības, sirds nav,» pazibēja viņam galvā.

— Ko jūs sakāt! — izdvesa stipri pārsteigtais Akims Petrovičs. Viss pūlis izbrīnā klusi iešalcās.

— Varat iedomāties manu stāvokli… (Ivans Iļjičs paskatījās uz visiem.) Neko darīt, eju kājām. Domāju, aiz-kātošu līdz Lielajam prospektam un tur atradīšu kādu važoni… he, he!

— Hi, hi, hi! — godbijīgi piebalsoja Akims Petrovičs. Pūlis atkal iešalcās, šoreiz jau diezgan jautri. Šai brīdī ar troksni pārsprāga sienas lampas stikls. Kāds centīgi metās to salabot. Pseldonimovs satrūkās un bargi paskatījās uz lampu, bet ģenerālis nelikās ne zinis, un visi nomierinājās.

— Soļoju… bet nakts tik jauka, klusa. Pēkšņi dzirdu mūziku, dimdina grīdu, dejo. Painteresējos pie gorodo-voja: Pseldonimovs precas. Tu taču, brāl, rīko tādu balli, ka skan visa Pēterburgas puse, ha, ha! — viņš pēkšņi atkal pievērsās Pseldonimovam.

— Hi, hi, hi! Ja… — atsaucās Akims Petrovičs; viesi atkal sakustējās, bet vismuļķīgākais bija tas, ka Pseldonimovs gan atkal paklanījās, tomēr tagad pat nepasmaidīja, it kā būtu no koka. «Vai tad viņš ir muļķis, vai?» nodomāja Ivans Iļjičs, «te tak viņam, ēzelim, taisni vajadzēja pasmaidīt, un viss būtu gājis kā pa taukiem.» Nepacietība plosīja viņa sirdi. — Domāju, kas ir — ieiešu pie pakļautā darbinieka. Viņš taču mani nedzīs ārā … Priecājies vai nepriecājies, bet viesi uzņem. Tu, brāl, lūdzu, atvaino. Ja es kaut kādā ziņā traucēju, iešu prom… Es taču ienācu tikai paskatīties …

Pamazām visi jau sāka raisīties vaļā no sastinguma. Akims Petrovičs raudzījās ar saldu sejas izteiksmi: «Sak, vai tad jūsu ekselence var kādu traucēt?» Visi viesi sakustējās un sāka izrādīt pirmās nepiespiestības pazīmes. Gandrīz visas dāmas jau sēdēja. laba un pozitīva zīme. Tās, kas bija drošākas, apvēdināja seju ar mutautiņu. Viena no viņām, novalkātā samta kleitā, kaut ko noteica tīšuprāt skaļā balsī. Arī oficieris, kuru viņa uzrunāja, gribēja atbildēt skaļākā balsī, bet, tā kā no skaļajiem viņi bija tikai divi, tad apklusa. Vīrieši, lielākoties kancelejas ierēdņi un divi trīs studenti, saskatījās, it kā mudinādami cits citu izvērsties, atkāsējās un pat paspēra pāris soļu sāņus. Neviens gan sevišķi nebaidījās, tikai visi jutās neomulīgi, un gandrīz visi paslepus naidīgi uzlūkoja personu, kas bija ielauzusies mājā, lai izjauktu viņu jautrību. Oficieris, nokaunējies par savu mazdūšību, sāka pamazām tuvoties galdam.

— Paklau, brāl, atļauj pajautāt — kā tev vārdā un tēvavārdā? — Ivans Iļjičs vaicāja Pseldonimovam.

— Porfirijs Pjotra dēls, jūsu ekselence, — izvalbījis acis, tas atbildēja, kā stāvēdams ierindā.

— Iepazīstini taču mani, Porfirij Petrovič, ar savu jauno sievu … Aizved mani… es …

Un viņš izrādīja vēlēšanos piecelties. Bet Pseldonimovs metās, ko kājas nes, uz viesistabu. Jaunā sieva gan stāvēja turpat durvīs, bet, tiklīdz izdzirda, ka runā par viņu, tūliņ noslēpās. Pēc brīža Pseldonimovs izveda viņu aiz rokas ārā. Visi pašķīrās, dodami ceļu. Ivans Iļjičs svinīgi piecēlās un ar vislaipnāko smaidu pievērsās viņai.

— Ļoti, ļoti priecājos iepazīties, — viņš sacīja, gluži kā aristokrāts viegli paklanīdamies, — un jo vairāk tādā dienā …

Viņš ļoti viltīgi pasmaidīja. Dāmas tīksmīgi sakustējās.

— Šarmē — gandrīz balsī noteica dāma samta kleitā.

Jaunā sieva labi saderēja kopā ar Pseldonimovu. Tā

bija vāja dāmiņa, vēl tikai gadu septiņpadsmit veca, bāla, ar ļoti mazu sejiņu un smailu deguntiņu. Viņas mazās ačeles, ašas un šaudīgas, nepavisam nebija samulsušas, gluži otrādi, raudzījās cieši un pat ar tādu kā niknuma izteiksmi. Acīm redzot, Pseldonimovs bija viņu ņēmis skaistuma dēļ. Mugurā viņai bija muslīna kleita ar sārtu padrēbi. Kakls viņai bija tieviņš, miesa kā cālim, kauli izspiedušies. Uz ģenerāļa apsveikumu viņa itin nekā neprata atbildēt.

— Viņa taču tev ir ļoti jauka, — Ivans Iļjičs pusbalsī turpināja, it kā. uzrunādams vienīgi Pseldonimovu, taču tīšuprāt teica to tā, lai dzirdētu arī jaunā sieva. Bet Pseldonimovs arī tagad it nekā neatbildēja, šoreiz pat nesalī-gojās. Ivanam Iļjičam pat likās, ka viņa acīs pavīd kaut kas dzedrs, apslēpts, it kā viņam būtu padomā kaut kas sevišķs, ļauns. Un tomēr, lai tur vai kas, vajadzēja izraisīt aizkustinājuma jūtas. Tā dēļ viņš taču bija te ieradies.

«Tas tik ir pārītis!» viņš nodomāja. «Lai gan …»

Un atkal pievērsās jaunajai sievai, kas bija apsēdusies viņam līdzās uz dīvāna, bet uz saviem diviem vai trim jautājumiem saņēma atkal tikai «jā» un «nē» un arī tos pašus, patiesību sakot, tā īsti nesaņēma.

«Kaut jel viņa būtu mazliet mulsusi,» viņš domās turpināja. «Tad es sāktu jokot. Bet pašreiz man ir taisni bezizejas stāvoklis.» Arī Akims Petrovičs, kā par spīti, klusēja, kaut arī aiz muļķības, tomēr tas bija nepiedodami. — Kungi! Vai tik es neesmu izjaucis jūsu priekus? — viņš pievērsās visiem. Ivans Iļjičs juta, ka viņam svīst pat delnas.

— Nē… Neraizējieties, jūsu ekselence, tūliņ sāksim, bet pašreiz… atvēsināmies, — atbildēja oficieris. Jaunā sieva ar patiku viņā noraudzījās: oficieris bija vēl samērā jauns un valkāja kaut kādas komandas mundieri. Pseldo-nimovs stāvēja turpat, paliecies uz priekšu, un, likās, vēl vairāk nekā līdz tam slēja savu līko degunu. Viņš klausījās un izturējās kā sulainis, kas stāv ar kažoku rokās un gaida, kad beigsies viņa kungu atvadu saruna. Šis salīdzinājums ienāca prātā pašam Ivanam Iļjičam; viņš mulsa, juta, ka viņam neērti, briesmīgi neērti, ka zūd pamats zem kājām, ka viņš kaut kur iegājis un netiek ārā, taustās kā pa tumsu.

Pēkšņi visi pašķīrās, un uz priekšu panāca neliela auguma drukna sieviete jau gados, ģērbusies vienkārši, kaut arī uzposusies, ar lielu, pie kakla saspraustu lakatu uz pleciem, galvā uzlikusi aubi, pie kuras viņa, acīm redzot, nebija pieradusi. Rokās viņa turēja nelielu, apaļu paplāti, uz kuras stāvēja neiesākta, bet jau atkorķēta šampanieša pudele un divi kausi, ne vairāk, ne mazāk. Pudele, acīm redzot, bija domāta tikai diviem viesiem.

Pusmūža sieviete pienāca tieši klāt ģenerālim.

— Neņemiet ļaunā, jūsu ekselence, — viņa sacīja klanīdamās, — ja jau nenosmādējāt mūs, parādījāt dēliņam godu, ierazdamies kāzās, tad nu, laipni lūdzam, apsveiciet jaunos ar vīnu. Neapsmādējiet, parādiet godu.

Ivans Iļjičs pieķērās viņai kā glābiņam. Viņa nemaz vēl nebija veca sieviete, viņai varēja būt četrdesmit pieci vai seši gadi, ne vairāk. Bet viņai bija tik laipna, sārta, tik atklāta, apaļa, krieviska seja, viņa tik labsirdīgi smaidīja, tik vienkārši klanījās, ka Ivans Iļjičs gandrīz nomierinājās un sāka jau cerēt.

— Tad jū-jūs esat sava dē-la mā-te? — viņš sacīja, pieceldamies no dīvāna.

— Māte, jūsu ekselence, — novāvuļoja Pseldonimovs, izstiepdams garo kaklu un atkal izsliedams līko degunu.

— A! Ļoti priecājos, ļo-ti priecājos iepazīties.

— Tad nu neapsmādējiet, jūsu ekselence.

— Pat ar sevišķi lielu prieku.

Paplāti nolika, vīnu ielēja mudīgi klāt piesteidzies Psel-donimovs. Ivans Iļjičs, joprojām kājās stāvēdams, paņēma kausu.

— Es sevišķi, sevišķi priecājos par šo gadījumu, kad varu … — viņš iesāka, — kad varu … ar šo apliecināt… Vārdu sakot, kā priekšnieks… novēlu jums, kundze (viņš pievērsās jaunajai sievai), un tev, mans draugs Por-firij, — novēlu lielu, neaptumšotu un ilgstošu laimi.

Un viņš pat ar baudu izdzēra kausu, pēc skaita septīto šajā vakarā. Pseldonimovs izskatījās nopietns un pat drūms. Ģenerālis sāka viņu no visas sirds nīst.

«Un arī šis lamzaks (viņš paskatījās uz oficieri) stāv te kā stabs. Būtu jel uzkliedzis: urā! Un būtu gājis vaļā, būtu gājis vaļā …»

— Un arī jūs, Akim Petrovič, izdzeriet un apsveiciet,— piebilda vecā, uzrunādama galda priekšnieku. — Jūs esat priekšnieks, viņš jums padots. Uzraugiet gan dēliņu, kā māte lūdzu. Un arī turpmāk neaizmirstiet mūs, balodīt, Akim Petrovič, jūs, labais cilvēk.

«Cik tomēr lieliskas ir tās vecās krievu sievietes!» Ivans Iļjičs nodomāja. «Visus uzmundrināja. Es vienmēr esmu mīlējis tautu…»

Šai brīdī pie galda pienesa vēl vienu paplāti. To nesa meiča čaukstošā, vēl nemazgātā katūna kleitā ar krinolīnu. Viņa tikko varēja aptvert paplāti ar rokām, tik liela tā bija. Uz tās atradās bezgala daudz šķīvīšu ar āboliem, konfektēm, pastilām, marmelādi, valriekstiem utt., utt. Paplāte līdz tam bija atradusies viesistabā, lai varētu uzcienāt visus viesus, pirmām kārtām dāmas. Bet tagad to pienesa klāt ģenerālim vien.

— Neapsmādējiet, jūsu ekselence, mūsu gardumus. Ko mājās rodam, to viesiem dodam, — vecā sieviete klanīdamās atkārtoja.

— Apžēlojieties… — Ivans Iļjičs noteica un pat ar patiku paņēma un saspieda pirkstos vienu valriekstu. Viņš jau bija nolēmis būt vienkāršs līdz galam.

Tanī brīdī jaunā sieva pēkšņi ieķiķinājās.

— Par ko jūs? — Ivans Iļjičs ar smaidu pajautāja, nopriecājies, ka taču kāds pārtraucis klusumu.

— Te Ivans Kosteņkiničs smīdina, — viņa atbildēja, acis nodūrusi.

Ģenerālis tiešām saskatīja kādu gaišmatainu, Joti glītu jaunekli, kas uz krēsla bija paslēpies viņpus dīvāna un kaut ko čukstēja Pseldonimova kundzei. Jauneklis piecēlās. Viņš, acīm redzot, bija ļoti kautrīgs un ļoti jauns.

— Es viņai stāstīju par «sapņu grāmatu», jūsu ekselence, — viņš nomurmināja it kā atvainodamies.

— Proti, par kādu sapņu grāmatu? — Ivans Iļjičs iecietīgi pajautāja.

— Ir tāda jauna literāra sapņu grāmata. Es viņai stāstīju — ja sapnī redz Panajeva kungu, tad tas nozīmē apliet ar kafiju elsiņu.

«Tad ta nevainība,» pat ar niknumu nodomāja Ivans Iļjičs. Kaut gan jaunais cilvēks, to teikdams, stipri piesarka, tomēr bija neticami priecīgs, ka izstāstījis par Panajeva kungu.

— Nu jā, jā, esmu dzirdējis … — atsaucās viņa ekselence.

— Nē, ir vēl kas labāks, — ierunājās kāda cita balss tieši līdzās Ivanam Iļjičam, — tikšot izdots jauns leksikons, kurā, kā runā, Krajevska kungs rakstīšot apcerējumus par Alferaki… un atmaskojošo literatūru …

To pateica kāds jauns cilvēks, kas vairs nebija samulsis, bet izturējās diezgan vaļīgi. Viņš valkāja cimdus, baltu vesti un turēja cepuri rokās. Viņš nedejoja, izturējās augstprātīgi, tāpēc ka bija viens no satīriskā žurnāla «Nodegulis» līdzstrādniekiem, noteica toni un bija iekļuvis kāzās nejauši, jo viņu kā goda viesi bija ielūdzis Pseldonimovs, ar kuru viņš bija uz tu un ar kuru vēl pagājušajā gadā kopā nīkuļoja «gultas vietās» pie kādas vācietes. Šņabi viņš tomēr dzēra un jau ne vienreiz vien bija iegriezies kādā klusā dibenistabiņā, uz kurieni visi zināja ceļu. Ģenerālim viņš briesmīgi nepatika.

— Un tas ir tāpēc smieklīgi, — ar prieku pēkšņi pārtrauca klusumu gaišmatainais jauneklis, kurš bija stāstījis par elsiņu un uz kuru līdzstrādnieks ar balto vesti tādēļ noskatījās naidīgi, — smieklīgi tāpēc, jūsu ekselence, ka, pēc sastādītāja domām, Krajevska kungs neprot pareizrakstību un domā, ka «atmaskojošā literatūra» jāraksta atmaskējošā literatūra …

Bet nabaga jauneklis tik tikko pabeidza. Viņš no acīm redzēju, ka ģenerālis jau sen to zina, jo arī pats ģenerālis it kā apmulsa un, acīm redzot, tādēļ, ka to zināja. Jaunais cilvēks pagalam nokaunējās. Viņš mudīgi paguva kaut kur nozust un visu pārējo laiku bija ļoti skumīgs. Toties izlaidīgais «Nodeguļa» līdzstrādnieks pienāca vēl tuvāk un, likās, dzīrās kaut kur tuvumā apsēsties. Tāda vaļība Ivanam Iļjičam likās mazliet aizskaroša.

— Jā! Saki, lūdzu, Porfirij, — viņš iesāka, lai tikai kaut ko teiktu, — kāpēc — es visu laiku esmu gribējis tev to pajautāt personīgi —, kāpēc tevi sauc par Pseldo-nimovu, nevis par Pseidonimovu? Tu taču droši vien esi Pseidonimovs?

— Nevaru pilnīgi noteikti ziņot, jūsu ekselence, — Pseidonimovs atbildēja.

— Tas droši vien būs papīros sajaukts jau tad, kad viņa tēvs iestājās darbā, tā ka viņš tagad palicis Pseldo-nimovs, — Akims Petrovičs iebilda. — Tas gadās.

— Kat-rā zi-ņā, — ģenerālis dedzīgi turpināja, — kat-rā zi-ņā, jo spriediet pats: Pseidonimovs — tas taču ceļas no literāra vārda «pseidonīms». Nu, bet Pseidonimovs nenozīmē neko.

— Aiz muļķības, — piebilda Akims Petrovičs.

— Proti, kas aiz muļķības?

— Krievu tauta aiz muļķības dažreiz pārmaina burtus un izrunā pēc sava prāta. Piemēram, saka nevalīds, bet vajadzēja teikt invalīds.

— Nu, jā … nevalīds, he, he, he ….

— Saka arī mumurs, jūsu ekselence, — izmeta garais oficieris, kuram mēle sen jau niezēja pateikt kaut ko, lai izceltos.

— Proti, kā tā mumurs?

— Mumurs numura vietā, jūsu ekselence.

— Ak jā, mumurs … numura vietā … Nu jā, jā… he, he, he! … — Ivans Iļjičs bija spiests paķiķināt arī oficierim.

Oficieris sakārtoja kaklasaiti.

‘— Un saka vēl: garēm, — iejaucās «Nodeguļa» līdzstrādnieks. Taču viņa ekselence pacentās to vairs nesadzirdēt. Ne jau nu visiem var ķiķināt.

— Garēm — garām vietā, — līdzstrādnieks, acīm redzami sadusmots, nelikās mierā.

Ivans Iļjičs bargi paskatījās uz viņu.

— Nu, ko piesienies? — Pseidonimovs pačukstēja «līdzstrādniekam».

— Nu un tad, es runājos. Vai tad pat runāt vairs nedrīkstēs, vai, — tas čukstus sāka strīdēties, tomēr apklusa un ar apslēptu niknumu izgāja no istabas.

Viņš aizlavījās tieši līdz pievilcīgajai dibenistabiņai, kur dejojošajiem kavalieriem jau no vakara sākuma bija novietots ar Jaroslavas galdautu klāts mazs galdiņš ar divām šķirnēm šņabja, siļķi, šķēlītēs sagrieztiem saldētiem ikriem un pudeli ļoti stipra heresa no nacionālā pagrabiņa. Ar niknumu sirdī viņš ielēja sev šņabi, kad pēkšņi istabiņā iedrāzās medicīnas students ar izspūrušiem matiem, pirmais dejotājs un kankāna piepratējs Pseldoni-mova ballē. Ar badīgu kāri viņš metās klāt karafei.

— Tūliņ sāks! — uz ātru roku rīkodamies, viņš noteica.

— Atnāc skatīties: solo izpildīšu ar kājām gaisā, bet pēc vakariņām noriskēšu zivtiņu [5]. Tā būs pat īsti piemērota kāzām. Tā sakot, draudzīgs mājiens Pseldonimovam… Tā Kleopatra Semjonovna ir tiešām lieliska, ar viņu var droši riskēt.

— Tas ir atpakaļrāpulis, — drūmi atsaucās līdzstrādnieks, izdzerdams glāzīti.

— Kas ir atpakaļrāpulis?

— Nu, tā persona, kurai priekšā tika noliktas pastilas. Atpakaļrāpulis, es tev saku.

— Ej nu tu! — students nomurmināja un, izdzirdis kadriļas ritorneli, metās ārā no istabas.

Līdzstrādnieks, palicis viens, ielēja sev vēl dūšas uztaisīšanai un pašapziņas pacelšanai, izdzēra, uzkoda, un nekad vēl īstenais valsts padomnieks Ivans Iļjičs nebija iemantojis sev negantāku ienaidnieku un nepielūdzamāku atriebēju par viņa ignorēto «Nodeguļa» līdzstrādnieku, it īpaši pēc tam, kad tas bija izdzēris divas glāzītes šņabja. Ak vai! Ivans Iļjičs neko tamlīdzīgu nenojauta. Viņš nezināja arī vēl vienu ļoti svarīgu apstākli, kas ietekmēja visas turpmākās viesu attiecības pret viņa ekselenci. Proti, kaut arī viņš bija devis pieklājīgu un pat sīku paskaidrojumu, kāpēc ieradies pakļautā darbinieka kāzās, taču šis paskaidrojums patiesībā nevienu neapmierināja un viesi joprojām jutās nebrīvi. Bet pēkšņi viss kā uz burvja mājienu pārmainījās: visi nomierinājās un bija gatavi līksmot, smieties, spiegt un dejot, it kā negaidītā viesa nemaz nebūtu istabā. Tam par iemeslu bija nez kā izplatījušās baumas, čuksti, ziņa, ka viesis laikam ir mazliet… dūšā. Un, kaut arī no pirmā acu uzmetiena tas līkus nekrietns apmelojums, taču pamazām sāka it kā apstiprināties, tā ka pēkšņi viss kļuva skaidrs. Ar to vēl nepietika, visi sāka izturēties neparasti brīvi. Un tieši šajā brīdī pirms vakariņām sākās pēdējā kadriļa, uz kuru tik ļoti steidzās medicīnas students.

Un, tiklīdz Ivans Iļjičs gribēja atkal pievērsties jaunajai sievai, lai šoreiz pārsteigtu viņu ar kaut kādu kalambūru, pēkšņi pie viņas piesteidzās garais oficieris un ar joni nometās uz viena ceļa. Viņa tūdaļ pietrūkās no dīvāna un aizspurdza ar oficieri, lai stātos kadriļas rindā. Oficieris pat neatvainojās, bet viņa aiziedama nemaz nepaskatījās uz ģenerāli, bija pat it kā priecīga, ka tikusi vaļā.

«Viņai gan būtībā taisnība,» nodomāja Ivans Iļjičs, «un arī pieklājības likumus viņi nezina.» — Hm … brāl Por-firij, iztiec bez liekām ceremonijām, — viņš uzrunāja Pseldonimovu. — Varbūt tev tur ir kas … jāizrīko … vai vēl kaut kas … lūdzu, nekautrējies. — «Ko viņš te sargā, mani, vai?» viņš domās piebilda.

Pseldonimovs ar savu garo kaklu un cieši viņam pievērstajām acīm kļuva ģenerālim neizturams. īsi sakot, viss bija citādi, pavisam citādi, nekā viņš bija iedomājies, taču Ivans Iļjičs nemaz vēl negribēja to atzīt.

Sākās kadriļa.

— Vai atjausiet, jūsu ekselence? — Akims Petrovičs jautāja, iztapīgi turēdams rokās pudeli un grasīdamies ieliet viņa ekselences kausā.

— Es … es tiešām nezinu, ja …

Bet Akims Petrovičs godbijīgi starojošu seju jau lēja šampanieti. Pielējis kausu, viņš it kā slepus, it kā zagšus, grozīdamies un trīdamies ielēja arī sev, tikai ar to starpību, ka sev par veselu pirksta platumu nepielēja kausu pilnu, kas bija tā kā pieklājīgāk. Sēdēdams līdzās savam tuvākajam priekšniekam, viņš jutās kā sieviete dzemdībās. Tiešām, par ko lai sāk runāt? Bet kavēt laiku viņa ekselencei vajadzēja pat pienākuma pēc, ja jau viņam bija gods ‘atrasties ģenerāļa sabiedrībā. Šampanietis noderēja par līdzekli, kā aizpildīt tukšumu, un arī viņa ekselencei bija pat patīkami, ka tas lēja kausā — ne jau šampanieša dēļf jo tas bija silts un turklāt īsts draņķis, bet patīkami morālā ziņā.

«Vecajam pašam gribas iedzert,» nodomāja Ivans Iļjičs, «bet bez manis neuzdrošinās. Es taču viņu neatturēšu … Un būtu arī smieklīgi, ja pudele nostāvētu starp mums pilna.»

Viņš nomalkoja — un tas tomēr likās labāk nekā sēdēt un nedarīt neko.

— Es taču šeit esmu, — viņš iesāka, nošķirdams un uzsvērdams vārdus, — es taču šeit esmu, tā sakot, nejauši, un, protams, dažs labs varbūt atzīs, ka man… tā sakot, neklājas būt šādā… sabiedrībā.

Akims Petrovičs klusēja un klausījās ar biklu ziņkāri.

— Bet es ceru, ka jūs sapratīsiet, kālab es šeit atrodos … Neesmu taču nācis dzert vīnu. He, he!

Akims Petrovičs gribēja paķiķināt līdzi ekselencei, bet tā kā aprāvās un atkal neatbildēja neko patīkamu.

— Es esmu šeit… lai, tā sakot, uzmundrinātu … parādītu, tā sakot, morālo, tā sacīt, mērķi, — Ivans Iļjičs turpināja, pukodamies par Akima Petroviča trulumu, bet pēkšņi arī pats apklusa. Viņš redzēja, ka nabaga Akims Petrovičs pat acis nodūris, it kā juzdamies vainīgs. Ģenerālis, mazliet apjucis, pasteidzās vēlreiz nomalkot no kausa, bet Akims Petrovičs, it kā tas būtu viņa vienīgais glābiņš, satvēra pudeli un no jauna pielēja kausu pilnu.

«Nav jau tev daudz tās atjautības,» nodomāja Ivans Iļjičs, bargi skatīdamies uz nabaga Akimu Petroviču. Bet tas, juzdams, ka bargais ģenerāļa skatiens pievērsts viņam, nolēma klusēt pavisam un acu necelt augšā. Tā viņi nosēdēja viens pret otru minūtes divas, Akimam Petro-vičam tās bija divas ciešanu pilnas minūtes.

Pāris vārdu par Akimu Petroviču. Tas bija lēns kā jērs, īsts veco laiku cilvēks, kas uzaudzis iztapībā, un tomēr viņš bija labsirdīgs un pat godprātīgs cilvēks. Viņš bija cēlies no Pēterburgas krieviem, tas ir, gan tēvs, gan tēvatēvs bija dzimuši, uzauguši un strādājuši valsts iestādēs Pēterburgā un ne reizi nebija no tās izbraukuši. Tas ir gluži īpatns krievu ļaužu tips. Par Krieviju viņiem nav gandrīz nekādas jēgas, par ko viņi arī nemaz neuztraucas. Visas viņu intereses aprobežojas ar Pēterburgu un, galvenais, ar viņu darba vietu. Visas viņu rūpes saistās ar preferansu, ko viņi spēlē uz kapeikām, ar bodīti un ar mēnešalgu. Viņi nezina nevienu krievu paražu, nevienu krievu dziesmu, ja neskaita «Skala uguntiņu» — un ari tikai tāpēc, ka to spēlē leijerkastes. Ir vēl divas nozīmīgas un neapstrīdamas pazīmes, pēc kurām jūs tūliņ atšķirsiet īstu krievu no Pēterburgas krieva. Pirmā pazīme ir tā, ka visi Pēterburgas krievi — visi bez izņēmuma vienmēr saka «Akadēmiskās ziņas», bet nekad «Pēterburgas ziņas». Otra vienlīdz svarīga pazīme ir tā, ka Pēterburgas krievs nekad nelieto vārdu «brokastis», bet vienmēr saka «frīštiks», sevišķi uzsverot zilbi «frl». Pēc šīm divām īpatnējām pamatpazīmēm jūs viņus vienmēr varēsiet atšķirt; īsi sakot, tas bija lēnīgs, beidzamajos trīsdesmit piecos gados galīgi izveidojies tips. Akims Petrovičs tomēr nepavisam nebija muļķis. Būtu ģenerālis pajautājis kaut ko, kas attiecas uz viņu, Akims Petrovičs būtu gan atbildējis, gan uzturējis sarunu, bet pakļautajam darbiniekam taču ir pat nepieklājīgi atbildēt uz tādiem jautājumiem, kaut arī Akims Petrovičs beidzās vai nost aiz ziņkāres uzzināt kaut ko tuvāk par viņa ekselences īstajiem nodomiem …

Bet Ivans Iļjičs pa to laiku arvien vairāk iegrima pārdomās, kas tagad virmoja kā spiets. Aiz izklaidības viņš neapzināti, bet allažiņ nodzēra malku no kausa. Akims Petrovičs tūliņ un ļoti centīgi pielēja kausu atkal pilnu. Abi klusēja. Ivans Iļjičs sāka skatīties uz dejotājiem, un drīz vien tie mazliet piesaistīja viņa uzmanību. Piepeši viens apstāklis viņu pat pārsteidza.

Dejoja tiešām jautri. Proti, te dejoja no visas sirds, lai līksmotu un pat iztrakotos. Veiklu dejotāju bija ļoti nedaudz, bet neveiklie tik spēcīgi dimdināja grīdu, ka viņus varēja uzskatīt pat par veikliem. Vispirms izcēlās oficieris: viņam sevišķi patika tādas tūres, kad viņš palika viens, it kā solo. Tad viņš apbrīnojami locījās, proti, turēdamies taisns kā sklanda, viņš pēkšņi noliecās uz sāniem, tā ka šķita — tūliņ pakritīs; bet jau ar nākošo soli viņš noliecās pretējā virzienā tādā pašā slīpā leņķī pret grīdu. Sejas izteiksme viņam bija ļoti nopietna, un viņš dejoja pilnīgā pārliecībā, ka visi viņu apbrīno. Kāds cits kavalieris, jau pirms kadriļas krietni sametis, kopš otrās tūres aizmiga blakus savai dāmai, tā ka viņa bija spiesta dejot viena. Jaunais reģistrators, kas dejoja ar dāmu, kurai bija zila šalle, visās tūrēs un visās piecās kadriļās, kas tovakar tika dejotas, atkārtoja vienu un to pašu numuru: proti, viņš mazliet atpalika no savas dāmas, satvēra viņas šalles galu un, dejojot nostājies ar seju pret dāmu, paguva uzspiest uz šalles gala pāris desmitus skūpstu. Bet dāma viņam pa priekšu slīdēja, it kā nekā neredzētu. Medicīnas students tiešām izpildīja solo ar kājām gaisā un izraisīja negantu sajūsmu, kāju dauzīšanu un prieka spiedzienus. īsi sakot, visi jutās ārkārtīgi brīvi. Ivans Iļjičs, uz kuru arī vīns bija iedarbojies, sāka smaidīt, taču pamazām sirdī zagās tādas kā rūgtas šaubas. Protams, viņam ļoti patika brīva izturēšanās un nepiespiestība; viņš bija vēlējies, viņš pat no visas sirds bija ilgojies pēc šīs brīvās izturēšanās, kad viņi visi kāpās atpakaļ, bet tagad viesu vaļība sāka jau iet pāri robežām. Piemēram, kāda dāma novalkātā, zilā samta kleitā, kas bija jau kuro reizi pirkta un pārdota, sestajā tūrē ar spraužamadatām uzsprauda kleitu uz augšu, tā ka izskatījās, ka viņa dejotu biksītēs. Tā bija tā pati Kleopatra Semjonovna, ar kuru, pēc viņas kavaliera medicīnas studenta izteiciena, varēja droši riskēt. Par medicīnas studentu nebija pat ko runāt: īsts Fokins. Kā tad tā? Nesen vēl kāpās atpakaļ — un nu tik ātri emancipējušies? Liktos, nav jau nekas, tomēr šī pāreja bija dīvaina: tā kaut ko vēstīja. It kā viņi būtu pavisam aizmirsuši, ka pasaulē ir Ivans Iļjičs. Protams, viņš smējās pirmais un pat noriskēja aplaudēt. Akims Petrovičs godbijīgi ķiķināja viņam līdzi, pie tam ar acīm redzamu patiku, nemaz nenojauzdams, ka viņa ekselences sirdi jau sācis krimst jauns tārps.

— Lieliski dejojat, jaunais cilvēk, — Ivans Iļjičs bija spiests pateikt studentam, kurš pēc kadriļas beigām gāja garām.

Students spēji pagriezās pret viņu, sašķobīja tādu kā grimasi un, piebāzis seju nepieklājīgi tuvu viņa ekselencei, pilnā rīklē nodziedāja kā gailis. Tas nu bija par daudz. Ivans Iļjičs piecēlās no galda. Un tomēr sekoja nevaldāmu smieklu šalts, jo gaiļa dziedājums bija apbrīnojami dabisks, bet visa grimase pilnīgi negaidīta. Ivans Iļjičs neizpratnē vēl stāvēja kājās, kad pienāca klāt pats Psel-donimovs un klanīdamies lūdza vakariņās. Pseldonimo-vam sekoja viņa māte.

— Lūdzu, jūsu ekselence, — viņa klanīdamās sacīja,

— paradiet godu, neapsmādējiet mūsu nabadzību . . .

— Es… es tiešām nezinu… — Ivans Iļjičs iesāka,

— es taču ne tālab … es … gribēju jau iet prom …

Tiešām, viņš jau turēja rokās cepuri. Ar to vēl nepietiek: turpat uz vietas, tanī pašā mirklī viņš ar goda vārdu pie sevis nosolījās katrā ziņā tūliņ pat, lai tur vai kas,

aiziet un neparko nepalikt un… un palika. Pēc brīža viņš atklāja svinīgo gājienu pie galda. Pseldonimovs un viņa māte gāja ģenerālim pa priekšu un šķīra viņam ceļu. V iņu nosēdināja goda vietā, un iesāktā šampanieša pudele

atkal uzradās viņam priekšā uz galda. Bija uzlikts šņabis im uzkodām siļķe. Viņš izstiepa roku, pats ielēja milzīgu glāzi šņabja un izdzēra. Agrāk viņš nekad nebija dzēris šņabi. Ivans Iļjičs juta, ka it kā veļas no kalna, gāžas, gāžas, gāžas, ka vajadzētu noturēties, aizķerties aiz kaut ka, bet to izdarīt nekādi nav iespējams.

Tiešām — viņa stāvoklis kļuva arvien ekscentriskāks. Vēl vairāk: tā bija tāda kā likteņa zobgalība. Apmēram stundas laikā ar viņu bija noticis dievs zina kas. Iekšā nākot, viņš, tā sakot, aicināja savos apkampienos visu cilvēci un visus savus pakļautos; un nu, kad nav pagājusi vēl ne stunda, viņš ar sāpēm sirdī sajuta un zināja, ka ienīst Pseldonimovu, nolād viņu, viņa sievu un viņa kāzas. Vēl vairāk: no sejas un acīm vien viņš redzeja, ka arī pats Pseldonimovs nīst viņu, ka tas, liekas, bezmaz saka: «Ej tu ratā, nolādētais! Tīrais posts man ar tevi! …» To visu Ivans Iļjičs sen jau bija nolasījis viņam no acīm.

Protams, Ivans Iļjičs pat vēl tagad, sēzdamies pie galda, drīzāk ļautu nocirst sev roku nekā vaļsirdīgi atzītos un nevis klaji, bet pats sev, ka tas viss tiešām tā bija. īstais brīdis vēl nebija pienācis, un pašreiz vēl bija tāds kā morāls līdzsvars. Taču sirds, sirds… smeldza! Tā lūdzās brīvības, svaiga gaisa, atpūtas. Jo Ivans Iļjičs taču bija pārāk labs cilvēks.

Viņš tomēr zināja, ļoti labi zināja, ka sen jau būtu vajadzējis iet prom un ne tikai iet prom, bet pat glābties. Ka viss pēkšņi kļuvis pavisam citāds, ka nepavisam nav iegrozījies tā, kā viņš nesen vēl bija domājis, stāvēdams uz ietves.

«Kālab esmu te' ieradies? Vai tad es ierados tāpēc, lai šeit ēstu un dzertu?» viņš sev jautāja, uzkozdams siļķi. Viņš pat neatzina par pareizu savu rīcību. Viņa sirdī brīžam modās ironija par paša varoņdarbu, viņš pats vairs nesaprata, kāpēc patiesībā nācis iekšā.

Bet kā lai aiziet? Aiziet tāpat, atmetot visam ar roku, nebija iespējams. «Ko teiks citi? Teiks, ka es vazājos pa nepieklājīgām vietām. Un tas tiešām tā iznāks, ja nepanākšu savu. Ko teiks, piemēram, jau rīt (jo tas taču visur kļūs zināms) Stepans Ņikiforovičs, Semjons Ivaničs, ko runās kancelejās, pie Šembeļiem, pie Šubiniem? Nē, vajag aiziet tā, lai viņi visi saprastu, kāpēc esmu nācis šurp, vajag parādīt morālo mērķi…» Tomēr iedvesmas brīdis kā nepienāca, tā nepienāca. «Viņi pat neciena mani,» viņš turpināja. «Par ko viņi smejas? Viņi izturas tik vaļīgi, it kā būtu nejūtīgi. Jā, es jau sen domāju, ka visa jaunā paaudze ir nejūtīga. Jāpaliek, lai tur vai kas! Nupat viņi dejoja, bet pie galda ir visi kopā . .. Sākšu runāt par jautājumiem, par reformām, par Krievijas diženumu… es viņus vēl aizraušu! Jā! Varbūt vēl itin nekas nav zaudēts. Varbūt īstenībā tā vienmēr mēdz būt. Tikai ar ko sākt, lai piesaistītu viņu uzmanību? Kādu paņēmienu lai izgudroju? Nevaru izdomāt, gluži vienkārši nevaru izdomāt… Un kas viņiem vajadzīgs, ko viņi prasa? … Es redzu, viņi smīn… Vai tik ne par mani, ak kungs! Bet kas tad man te darāms … Kāpēc es te sēžu, kāpēc neeju prom, ko gribu panākt? …» Viņš domāja par to, un tāds kā kauns, tāds kā liels, nepanesams kauns arvien vairāk kremta viņa sirdi.

Bet pa to laiku viss gāja savu gaitu.

Tieši divas minūtes pēc tam, kad viņš bija apsēdies pie galda, kāda baismīga doma pārņēma visu viņa būtni. Viņš pēkšņi sajuta, ka ir briesmīgi piedzēries, tas ir, ne tā kā pirmīt, bet piedzēries galīgi. Iemesls bija glāze degvīna, ko viņš izdzēra pēc šampanieša un kas tūliņ bija iedarbojusies. Viņš juta, matīja ar visu savu būtni, ka galīgi zaudē spēkus. Protams, dūša nu bija liela, bet apziņa viņu neatstāja un kliegtin kliedza: «Slikti, ļoti slikti un pat gluži nepieklājīgi!» Protams, juceklīgās, skurbās domas nevarēja apstāties uz vietas: viņš pēkšņi it kā sadalījās pašam skaidri apjaušamās divās daļās. Vienā bija dūša, griba uzvarēt, uzveikt šķēršļus un droša pārliecība, ka viņš vēl sasniegs mērķi. Otrā daļā bija jūtama mokpilna dvēseles smeldze un sirds trīsas. «Ko teiks citi? Ka tas beigsies? Kas notiks rīt, rīt, rīt! …»

Pirms tam viņš tikai neskaidri bija nojautis, ka starp

Virsiem viņam ir jau ienaidnieki. «Tas tāpēc, ka es droši vien arī pirmīt biju piedzēries,» viņš nodomāja mokpilnās šaubSs. Bet viņa šaubas vēl pieauga, kad viņš tagad īsteni nībā pēc neapstrīdamām pazīmēm pārliecinājās, ka pie galda tiešām sēdēja viņa ienaidnieki un ka par to vairs nevarēja šaubīties.

«Un kāpēc gan! Kāpēc!» viņš domāja.

pie šā galda bija novietojušies visi trīsdesmit viesi, no kuriem daži bija jau galīgi pilnā. Citi izturējās vaļīgi, nešpetni, neatkarīgi, kliedza, visu izteica skaļi, priekšlaicīgi uzsauca tostus, apmētāja dāmas ar maizes bumbiņām, un tās savukārt apmētāja viņus. Kaut kāda nepievilcīga persona ar nospeķotiem svārkiem, jau sēžoties pie galda, nokrita no krēsla un tā arī palika līdz pašām vakariņu beigām. Kāds cits katrā ziņā gribēja uztrausties uz galda un uzsaukt tostu, un tikai oficieris, saķēris aiz stērbelēm, apvaldīja viņa priekšlaicīgo sajūsmu. Vakariņās bija dažādi vienkārši ēdieni, kaut arī to gatavošanai tika pieņemts pavārs, kāda ģenerāļa dzimtcilvēks: bija receklis, bija mēle ar kartupeļiem, bija kotletes ar zaļajiem zirnīšiem, bija zoss cepetis un vispēdīgi blamanžē. No dzērieniem bija alus, šņabis un heress. Šampanieša pudele stāvēja tikai ģenerāļa priekšā, un tas spieda viņu ieliet ari Akimam Petrovičam, kurš pie vakariņu galda pats vairs neuzdrošinājās izrādīt iniciatīvu. Pārējiem viesiem tostu uzsaukšanai bija paredzēts kaut kāds viegls vīns vai kas tamlīdzīgs. Pats galds sastāvēja no daudziem kopā sabīdītiem galdiem, starp kuriem bija pat kāršu galds. Kopējais galds bija pārklāts ar daudziem galdautiem, starp citu, arī ar vienu krāsainu Jaroslavļas galdautu. Dāmas sēdēja starp kungiem. Pseldonimova māte nebija gribējusi sēdēt pie galda; viņa visu kārtoja un rīkoja. Toties uzradās līdz tam neredzēts nešpetns, iesarkanā zīda kleitā tērpies sievišķis ar pārsietu, no zobu sāpēm uzpampušu vaigu un ļoti augstu aubi galvā. Izrādījās, ka tu ir līgavas māte, kas beidzot bijusi ar mieru iznākt no dibenistabas uz vakariņām. Līdz tam viņa nebija nākusi urā aiz nesamierināma naida pret Pseldonimova māti; bet par to parunāsim vēlāk. Uz ģenerāli .šī dāma raudzījās nikni, pat zobgalīgi un, acīm redzot, nevēlējās, lai viņu tam stādītu priekšā. Ivanam Iļjičam šis sievišķis likās ārkārtīgi aizdomīgs. Taču arī dažas citas personas bija aizdomīgas un iedvesa neapzinātas bažas un nemieru.

Likās pat, ka viņi savā starpā sazvērējušies un tieši pret Ivanu Iļjiču. Vismaz viņam pašam tā likās, un visā vakariņu laikā viņš arvien vairāk par to pārliecinājās. Un proti: nešpetns bija kāds kungs ar bārdeli, kaut kāds brīvmākslinieks; tas pat vairākas reizes paskatījās uz Ivanu Iļjiču un pēc tam, pagriezies pret kaimiņu, kaut ko viņam čukstēja. Kāds cits, skolnieks, bija jau galīgi piedzēries, tomēr, pēc dažām pazīmēm spriežot, aizdomīgs. Neko labu nevarēja gaidīt arī no medicīnas studenta. Pat oficieris nebija visai uzticams. Tomēr sevišķā un acīm redzamā naidā zvēroja «Nodeguļa» līdzstrādnieks: tas bija tā atgāzies krēslā, tik lepni un vīzdegunīgi raudzījās apkārt, tik nevērīgi sprauslāja! Lai gan arī pārējie viesi nepievērsa sevišķu uzmanību līdzstrādniekam, kurš bija uzrakstījis «Nodegulī» tikai četrus pantiņus un tādēļ kļuvis par liberāli, pat, acīm redzot, neieredzēja viņu, tomēr, kad Ivanam Iļjičam blakus pēkšņi nokrita maizes bumbiņa, kas droši vien bija tēmēta uz ģenerāļa pusi, viņš bija ar mieru likt galvu ķīlā, ka šo bumbiņu metis neviens cits kā «Nodeguļa» līdzstrādnieks.

Tas viss, protams, ļoti nožēlojamā kārtā ietekmēja viņu.

Sevišķi nepatīkams bija' vēl viens novērojums: Ivans Iļjičs pilnīgi pārliecinājās, ka viņš sāk neskaidri un ar grūtībām izrunāt vārdus, ka gribas teikt ļoti daudz ko, bet mēle neklausa. Tad vēl viņš sāka it kā aizmirsties un, galvenais, ne no šā, ne no tā pēkšņi sprauslāt un smieties, lai gan smieties nebija nekāda iemesla. Šī jutoņa drīz pārgāja pēc šampanieša glāzes, ko Ivans Iļjičs sev ielēja, bet ko tomēr negribēja dzert, taču pēkšņi izdzēra it kā gluži nejauši. Pēc šīs glāzes viņam gribējās gandrīz vai raudāt. Juta, ka viņu pārņem visekscentriskākā jūtelība; viņš atkal sāka mīlēt, mīlēt visus, pat Pseldonimovu, pat «Nodeguļa» līdzstrādnieku. Viņam pēkšņi iegribējās ar viņiem visiem apkampties, aizmirst visu un salīgt mieru. Vēl vairāk: izstāstīt viņiem visu vaļsirdīgi, visu, visu, tas ir, cik labsirdīgs un jauks cilvēks viņš ir, cik viņam izcilas spējas, kā viņš būs noderīgs tēvijai, kā prot smīdināt dāmu dzimumu un, galvenais, kāds viņš pro-gresists, cik humāni viņš ir gatavs izturēties pret visiem, pret pašiem zemākajiem, un beidzot — noslēgumā vaļsirdīgi izstāstīt visus motīvus, kas viņu pamudinājuši nelūgtam ierasties pie Pseldonimova, izdzert pie viņa divas pudeles šampanieša un aplaimot viņu ar savu klātbūtni.

«Patiesība, svētā patiesība un vaļsirdība pirmām kār-i un. Ar vaļsirdību es viņus dabūšu savā pusē. Viņi man noticēs, es to skaidri redzu; viņi pat raugās naidīgi, bet, kad būšu atklājis visu, es neatvairāmi iekarošu viņu sirdis. Viņi piepildīs glāzes, kliegdami izdzers uz manu veselību. Oficieris, esmu par to pārliecināts, sasitīs savu glāzīti gar piesi. Varētu arī nokliegt urā. Ja pat viņi sado-inatu pēc huzāru paraduma sviest mani gaisā, es arī tam nepretotos, tas pat būtu ļoti labi. Jauno sievu es noskūpstītu uz pieres: viņa ir jauka. Arī Akims Petrovičs ir ļoti labs cilvēks. Pseldonimovs, protams, vēlāk labosies. Viņam trūkst, tā sakot, aristokrātiskas iznesības… Un, lai gan visai šai jaunajai paaudzei nav sirds smalkuma, es tomēr … tomēr pateikšu viņiem par pašreizējo Krievijas misiju pārējo Eiropas valstu starpā. Pieminēšu arī zemnieku jautājumu un vēl… un visi mani mīlēs, un es no situācijas izkļūšu ar slavu …»

Šīs pārdomas, protams, bija ļoti patīkamas, bet nepatīkami bija tas, ka, šīs rožainās cerības lolodams, viņš atklāja sevī vēl vienu negaidītu spēju, proti, spļaudīties. Vismaz siekalas no viņa mutes sāka šļākties ārā pilnīgi pret viņa gribu. Viņš to pamanīja, sēdēdams blakus Akimam Petrovičam, kuram bija apspraustājis vaigu un kurš sēdēja, aiz godbijības neuzdrošinādamies tūliņ noslaucīties. Ivans Iļjičs paņēma salveti un pēkšņi pats apslaucīja viņa vaigu. Bet tūliņ tas viņam pašam likās tik nejēdzīgi, tik pretēji veselam saprātam, ka viņš apklusa un sāka brīnīties. Lai gan Akims Petrovičs bija dzēris, tomēr sēdēja kā ar karstu ūdeni apliets. Ivans Iļjičs tagad aptvēra, ka viņš bezmaz ceturtdaļstundu izklāsta viņam kaut kādu visai interesantu tematu, bet ka Akims Petrovičs, viņā klausīdamies, ne tikai jūtas neērti, bet pat no kaut kā baidās. Arī Pseldonimovs, kas sēdēja divus krēslus tālāk, staipīja uz viņa pusi savu kaklu un, galvu uz sāniem noliecis, klausījās ar ļoti nepatīkamu sejas izteiksmi. Pseldonimovs tiešām it kā uzmanīja viņu. Pārlaidis skatienu viesiem, Ivans Iļjičs redzēja, ka daudzi lūkojas tieši uz viņu un skaļi smejas. Bet visdīvainākais bija tas, ka viņš no ta nemaz neapmulsa, gluži otrādi, vel-reiz nodzēra malku no kausa un pēkšņi, visiem dzirdot, sāka runāt.

- Es jau teicu, — viņš iesāka iespējami skaļāk,

* es jau, kungi, nupat teicu Akimam Petrovičam, ka

Krievija … jā, tieši Krievija … vārdu sakot, jūs sapratāt, ko es gribu te — teikt… Pēc manas dziļākās pārliecības, Krievija pārdzīvo hu-humānismu .. .

— Hu-humānismu! — atskanēja galda otrā galā.

— Huf hu!

— Tū, tū!

Ivans Iļjičs apklusa. Pseldonimovs piecēlās un sāka skatīties: kurš kliedza? Akims Petrovičs paklusām šūpoja galvu, it kā kauninādams viesus. Ivans Iļjičs to ļoti labi redzēja, taču ar pūlēm piespieda sevi nelikties ne zinis.

Humānismu! — viņš noņēmies turpināja. — Un es šovakar… es tieši šovakar teicu Stepanam Niki-ki-fo-rovi-čam … jā, kar tā sakot, apstākļu reformēšana…

— Jūsu ekselence! — skaļi atskanēja galda otrā galā.

— Ko jūs sakāt? — pārtrauktais Ivans Iļjičs atbildēja, cenzdamies saskatīt, kurš kliedzis.

Itin neko, jūsu ekselence, es aizrāvos, turpiniet, tur-pi-niet! — atkal atskanēja balss.

Ivanam Iļjičam iekšā viss sagriezās.

— Šo pašu apstākļu, tā sakot, reformēšana …

— Jūsu ekselence! — balss atkal iekliedzās.

— Ko jūs vēlaties?

— Sveiki!

Šoreiz Ivans Iļjičs neizturēja. Viņš pārtrauca runu un pievērsās kārtības traucētājam un apvainotājam. Tas bija kāds vēl pavisam jauns, stipri pietempies skolnieks, kas modināja lielas aizdomas. Viņš jau sen bļaustījās un pat bija sasitis glāzi un divus šķīvjus, apgalvodams, ka kāzās taisni tā vajagot darīt. Tai brīdī, kad Ivans Iļjičs pagriezās pret viņu, oficieris sāka bargi strostēt kliedzēju.

— Kas tev lēcies, kāpēc tu bļausties? Tevi vajadzētu izmest ārā!

— Es to nesaku par jums, jūsu ekselence, ne par jums! Turpiniet! — krēslā atgāzies, kliedza ielīksmojies skolnieks, — turpiniet, es klausos un esmu ar jums ļoti, ļo-ti, ļo-ti apmierināts! Sla-vējami, sla-vējami!

— Piedzēries puišelis! — Pseldonimovs čukstus paskaidroja.

— Redzu, ka piedzēries, tomēr …

— Es nupat izstāstīju kādu amizantu anekdoti, jūsu ekselence, — iesāka oficieris — par kādu mūsu daļas poručiku, kas gluži tāpat sarunājās ar priekšniecību; tad nu šis tagad atdarina viņu. Pēc katra priekšnieka vārda poručiks teicis: sla-vējami, sla-vējami! Par to viņu jau pirms desmit gadiem atlaida no dienesta.

— Kas — kas tas bija par poručiku?

- No mūsu daļas, ekselence, bija kā uzburts uz vardu «slavējami». Sākumā mēģināja viņu pierunāt ar labu, pēc tam sodīja ar arestu … priekšnieks mēģināja ka tēvs viņu pamācīt; bet tas viņam: sla-vējami, sla-vē-jami! Un dīvaini: bija drošsirdīgs oficieris, vīrs kā ozols. Viņu gribēja nodot tiesai, bet izrādījās, ka jucis.

— Tātad … skolnieks. Par skolnieciskumu varētu arī ne tik bargi… No savas puses esmu ar mieru piedot…

— Medicīniski apliecināja, jūsu ekselence.

— Kā! Ana-to-mizēja?

— Apžēlojieties, viņš taču bija pilnīgi dzīvs.

Spēcīga un gandrīz vispārēja smieklu šalts pārdrāzās

viesiem, kas sākumā izturējās nosvērti. Ivans Iļjičs pārskaitās.

— Kungi, kungi! — viņš iesaucās, sākumā pat gandrīz nemaz nestostīdamies, — es ļoti labi esmu spējīgs atšķirt, ka dzīvu cilvēku neanatomizē. Es domāju, ka viņš, prātu zaudējis, nebija vairs dzīvs… tas ir, bija miris … tas ir, es gribu teikt… ka jūs mani nemīlat… Turpretī es mīlu jūs visus … jā, un mīlu Por … Porfiriju … Es sevi pazemoju, tā runādams . ..

Šai brīdī milzīga saliva [6] izšļācās no īvana Iļjiča mutes un uzkrita uz galdauta, pašā redzamākajā vietā. Pseldoni-movs metās to noslaucīt ar salveti. Šī beidzamā nelaime nomāca Ivanu Iļjiču galīgi.

— Kungi, tas nu ir par daudz! — viņš izmisumā iekliedzās.

— Piedzēries cilvēks, jūsu ekselence, — Pseldonimovs atkal ierunājās.

— Porfirij! Es redzu, ka jūs… visi… jā! Es saku, ka ceru… jā, es uzaicinu visus pateikt: kādā veidā esmu sevi pazemojis?

Ivans Iļjičs bezmaz raudāja.

— Jūsu ekselence, apžēlojieties!

— Porfirij, griežos pie tevis … Saki, ja es ierados … jā … jā, kāzās, man bija mērķis. Es gribēju morālā ziņā pacelt… es gribēju, lai visi justu. Es griežos pie visiem: vai es jūsu acīs esmu stipri pazemots vai ne?

Kapa klusums. Tā jau bija tā nelaime, ka kapa klusums, turklāt pēc tik kategoriska jautājuma. «Nu, kāpēc viņi nevarētu, kāpēc viņi nevarētu kaut vai šinī brīdī man uzgavilēt!» pazibēja viņa ekselences galvā. Bet viesi tikai saskatījās. Akims Petrovičs sēdēja ne dzīvs, ne miris, bet Pseldonimovs, aiz bailēm zaudējis valodu, atkārtoja pie sevis briesmīgo jautājumu, kas nedeva viņam mieru:

«Bet. kas man par visu to būs rīt?»

Piepeši «Nodeguļa» līdzstrādnieks, kas bija jau stipri piedzēries, bet līdz tam sēdēja, drūmi klusēdams, pievērsās tieši Ivanam Iļjičam un ar zvērojošām acīm sāka atbildēt visas sabiedrības vārdā.

— Jā! — viņš iekliedzās pērkonīgā balsī, —- jūs sevi esat pazemojis, jā, jūs esat atpakaļrāpulis … At-pa-kaļ-rā-pu-lis!

— Jaunais cilvēk, atjēdzieties! Ar ko jūs, tā sakot, runājat! — Ivans Iļjičs nikni uzkliedza, atkal uzlēkdams kājās.

— Ar jums, un, otrkārt, es neesmu jauns cilvēks … Jūs esat ieradies, lai ākstītos un meklētu popularitāti.

— Pseldonimov, ko tas nozīmē! — Ivans Iļjičs iekliedzās.

Bet Pseldonimovs bija pielēcis kājās tādās šausmās, ka palika stāvam kā sālsstabs un nezināja, ko darīt. Arī viesi savās vietās sēdēja kā valodu zaudējuši. Mākslinieks un skolnieks aplaudēja un kliedza: bravo, bravo!

Līdzstrādnieks nevaldāmā niknumā kliegdams turpināja:

— Jā, jūs ieradāties, lai palielītos ar humānismu! Jūs izjaucāt vispārējo jautrību. Jūs dzērāt šampanieti un nepadomājāt, ka tas ir pārāk dārgs ierēdnim ar desmit rubļiem mēnešalgas, un man ir aizdomas, ka jūs esat viens no tiem priekšniekiem, kuri kāri uz savu pakļauto darbinieku jaunajām sievām! Vēl vairāk, esmu pārliecināts, ka jūs atbalstāt nodokļu atpirkšanas sistēmu … Jā, jā, jā!

— Pseldonimov, Pseldonimov! — Ivans Iļjičs kliedza, izstiepdams pret viņu rokas. Viņš juta, ka katrs līdzstrādnieka vārds viņam ir kā naža dūriens sirdī.

— Tūliņ, jūsu ekselence, lūdzu, neuztraucieties! — Pseldonimovs enerģiski iesaucās, piesteidzās pie līdzstrādnieka, sagrāba to aiz apkakles un atvilka nost no galda. No vārgā Pseldonimova nemaz nevarēja sagaidīt tik lielu fizisku spēku. Taču līdzstrādnieks bija stipri piedzēries, bot Pseldonimovs pilnīgi skaidrā. Pēc tam viņš sadeva līdzstrādniekam pa muguru vēl dažas dunkas un izgrūda ārā pa durvīm.

Jūs visi esat nelieši! — kliedza līdzstrādnieks. — Es Jūs visus jau rīt izkarikatūrēšu «Nodegulī» …

Visi pielēca kājās.

— Jūsu ekselence, jūsu ekselence! — kliedza Pseldo-mmovs, viņa māte un daži viesi, kas bija sastājušies ap ģenerāli, — jūsu ekselence, nomierinieties!

— Nē, nē! — kliedza ģenerālis, — es esmu iznīcināts … es ierados … es gribēju, tā sakot, svētīt. Un nu ins man par visu, par visu!

Viņš noslīga uz krēsla kā nemaņā, uzlika abas rokas uz galda un nolieca uz tām galvu — tieši šķīvī ar bla-manžē. Nav vērts pat aprakstīt vispārējās šausmas. Pēc brīža viņš piecēlās, acīm redzot, gribēdams iet prom, sagrīļojās, aizķērās aiz krēsla kājas, nokrita visā augumā uz grīdas un sāka krākt.

Tā tas gadās ar nedzērājiem, kad viņi nejauši piedzeras. Līdz pēdējai robežai, līdz pēdējam brīdim viņi saglabā skaidru apziņu un tad pēkšņi krīt kā nopļauti. Ivans lijičs gulēja uz grīdas, zaudējis katru atmaņu. Pseidoni-movs saķēra sev matus un sastinga tādā stāvoklī. Viesi s.ika steidzīgi izklīst, katrs no sava viedokļa spriedelēdams par notikušo. Bija jau ap pulksten trim no rīta.

Galvenais tas, ka Pseldonimova apstākļi bija daudz sliktāki, nekā varēja iedomāties, ņemot vērā vienīgi pašreizējās situācijas nepievilcību. Un, kamēr Ivans Iļjičs guļ uz grīdas, bet Pseldonimovs stāv pie viņa un izmisumā plēš sev matus, pārtrauksim savu stāstījumu un teiksim dažus paskaidrojošus vārdus tieši par Porfiriju Petroviču Pseldonimovu.

Vēl tikai mēnesi pirms savām laulībām viņš pilnīgi neglābjami gāja bojā. Viņš bija dzimis guberņā, kur viņa levs kaut kad par kaut ko bija strādājis kādā valsts irstādē un kur bija nomiris, atrazdamies tiesas izmeklēšanā. Kad mēnešus piecus pirms precībām Pseldonimovs, kas jau veselu gadu bija nīkuļojis. Pēterburgā, dabūja vietu ar desmit rubļiem mēnešalgas, viņš atdzima ir mie-sijji, ir garīgi, bet drīz vien apstākļi viņu atkal nospieda. Vis»i pasaulē bija atlikuši tikai divi Pseldonimovi — viņš un viņa māte, kas pēc vīra nāves bija pametusi guberņu.

Māte un dēls divatā gāja bojā salā un pārtika no šaubīgiem produktiem. Gadījās dienas, kad Pseldonimovs ar krūzīti pats gāja uz Fontanku pēc ūdens, lai turpat arī nodzertos. Dabūjis vietu, viņš kopā ar māti apmetās gultas vietās. Viņa ņēmās mazgāt ļaudīm veļu, bet viņš mēnešus četrus taupīja katru kapeiku, lai varētu iegādāties zābakus un mētelīti. Un kādas nedienas viņš piedzīvoja savā kancelejā: pie viņa nāca klāt priekšniecība un jautāja, vai viņš esot bijis pirtī. Par viņu klīda baumas, ka zem viņa vicmundiera apkakles bariem ieperinājušās blaktis. Taču Pseldonimovam bija stingrs raksturs. Pēc izskata viņš bija lēnīgs un kluss; izglītība viņam bija ļoti maza, viņu gandrīz it nekad nedzirdēja runājam. Tik tiešām nezinu, vai viņš vispār domāja, vai kaldināja kādus plānus un nodomus, vai par kaut ko sapņoja. Toties viņā izveidojās tāda kā instinktīva, sīksta, neapzināta apņēmība izkulties no bēdīgā stāvokļa. Viņam piemita skudras neatlaidība: izpostiet skudrām pūzni, un tās tūliņ sāks visu rīkot no jauna, izpostiet otrreiz, un tās sāks otrreiz, un tā tālāk — nenogurušas. Viņš bija cilvēks, kas prot iekārtoties un saimniekot. Uz pieres viņam bija lasāms, ka viņš izlauzīs sev ceļu, ierīkos ligzdu un varbūt pat iekrās šo to nebaltām dienām. Visā pasaulē viņu mīlēja vienīgi māte, turklāt mīlēja neprātīgi. Tā bija stingra, nenogurstoša, strādīga un reizē labsirdīga sieviete. Tā viņi būtu dzīvojuši savās gultas vietās varbūt vēl gadus piecus vai sešus, kamēr apstākļi nebūtu mainījušies, ja nebūtu nejauši sastapušies ar atvaļināto titulāro padomnieku Mlekopitajevu, bijušo mantzini, kas kādreiz bija strādājis guberņā, bet beidzamajā laikā ar savu ģimeni apmeties uz dzīvi Pēterburgā. Pseldonimovu viņš pazina un tā tēvam nez par ko un nez no kura laika bija pateicību parādā. Naudiņa viņam bija, protams, nedaudz, tomēr bija, cik īsti — to neviens nezināja, ne viņa sieva, ne vecākā meita, ne radi. Viņam bija divas meitas, un, tā kā viņš bija briesmīgs patvarnieks, dzērājs, ģimenes tirāns un turklāt slims cilvēks, tad pēkšņi sadomāja vienu meitu izprecināt Pseldonimovam. «Sak, es viņu pazīstu, viņa tēvs bija labs cilvēks, un arī dēls būs labs cilvēks.» Ko Mlekopitajevs gribēja, to darīja, sacīts — darīts. Tas bija ļoti savāds patvarnieks. Lielāko daļu sava laika viņš imvadljd, sēdēdams atzveltnī, jo kaut kādas slimības dēļ nespēju cilāt kājas, kas tomēr neliedza viņam

dzert šņabi. Caurām dienām viņš dzēra un lamājās. Viņš bija ļauns cilvēks, viņam katrā ziņā vajadzēja kādu bez mīlas mocīt. Šai nolūkā viņš turēja savā mājā vairākas attālas radinieces — savu slimo un kašķīgo māsu, divas savas sievas māsas, arī ļaunas un mutīgas; bez tam savu veco krustmāti, kurai kaut kādā negadījumā bija pārlauzta viena riba. Viņš vēl turēja vienu piedzīvotāju, pārkrievojušos vācieti, par tās talantu stāstīt viņam «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas. Viņa vienīgais prieks hija tramdīt šīs nelaimīgās piedzīvotājas, ik brīdi lamāt laB pēdīgiem vārdiem, lai gan tās, ieskaitot arī viņa sievu, Kas bija jau piedzimusi ar zobu sāpēm, neuzdrīkstējās viņa priekšā pat pīkstēt. Viņš sanaidoja tās, izdomāja un izplatīja par viņām tenkas un nevalodas un pēc tam skaļi smējās un priecājās, redzēdams, ka viņas visas bezmaz kaujas savā starpā. Viņš ļoti nopriecājās, kad vecākā meita, kas gadu desmit bija mocījusies ar kaut kādu oficieri, savu vīru, un beidzot, kļuvusi atraitne, pārnāca dzīvot pie viņa kopā ar trim maziem, slimiem bērniem. Meitas bērnus viņš nevarēja ciest, bet, tā kā ar viņu ierašanos pieauga to cilvēku skaits, ar kuriem ik dienas varēja eksperimentēt, tad vecais bija ļoti apmierināts. Viss šis ļauno sieviešu un slimo bērnu bars kopā ar viņu mocītāju mitinājās saspiesti koka mājā Pēterburgas pusē, dzīvoja pusbadā, jo vecais bija skops un deva tikai kapeikas, lai gan sev šņabim nežēloja; viņi nedabūja arī pietiekami izgulēties, jo vecais sirga ar bezmiegu un prasīja, lai viņam kavē laiku. īsi sakot, visi mocījās un nolādēja savu likteni. Tieši šajā laikā Mlekopitajevs noskatīja Pseldonimovu. Viņu pārsteidza tā garais deguns un lēnīgais izskats. Viņa vārgajai un neizskatīgajai jaunākajai meitai toreiz bija apritējuši septiņpadsmit gadi. Viņa gan bija gājusi nez kādā vācu šūlē  bet tur gandrīz nekā, ja neskaita viselementārāko, nebija iemācījusies. Pēc tam skrofuloza un vāja auga zem kroplā un piedzērušā tēva nūjas ģimenes tenku, spiegošanas un apmelojumu zaņķī. Draudzeņu viņai nekad nebija bijis, prāta arī ne. Precēties viņai gribējās jau sen. Cilvēkos viņa bija nerunīga, bet mājās, pie māmiņas un piedzīvotājām, ļauna un kašķīga kā ragana. Sevišķi viņai patika knaibīt un dunkāt māsas bērnus, nosūdzēt tos par nočiepto cukuru un maizi, tāpēc starp viņu un vecāko māsu norisinājās bezgalīgi

1 šūle — (vācu vai die Schule) — skola.

un neizlīdzināmi strīdi. Vecais pats piedāvāja meitu Psel-donimovam. Lai cik bēdīgs bija Pseldonimova stāvoklis, viņš tomēr palūdza zināmu laiku pārdomāšanai. Kopā ar māti viņi ilgi domāja. Bet uz līgavas vārdu tika norakstīta māja, kaut arī koka, kaut ari vienstāva un nožēlojama, taču zināma vērtība tai bija. Turklāt tika doti četri simti rubļu — kad gan tos pats sakrāsi! — Kālab es ņemu mājās vīrieti? — piedzērušais patvarnieks kliedza. — Pirmkārt, tālab, ka jūs visas esat bābas, bet man bābas vien apnikušas. Gribu, lai arī Pseldonimovs danco pēc manas stabules, jo esmu viņa labdaris. Otrkārt, ņemu tādēļ, ka jūs visas to negribat un dusmojaties. Nu, tad es tā rīkošos par spīti jums. Ko esmu teicis, to izdarīšu. Bet tu, Porfirka, sit viņu, kad būs tava sieva; viņā no dzimšanas iemājo velns. Dzen to ārā, es tev nūju pagādāšu.

Pseldonimovs klusēja, bet bija jau izšķīries. Abus ar māti pieņēma ģimenē vēl pirms kāzām, apmazgāja, apģērba, apāva, deva naudu kāzām. Vecais bija viņam labvēlīgs, varbūt tieši tāpēc, ka visa ģimene bija uz abiem nikna. Vecā Pseldonimova viņam pat iepatikās, tā ka viņš valdījās un to netramdīja. Pašam Pseldonimovam gan lika jau nedēļu pirms kāzām nodejot viņa priekšā kaza-čoku. — Nu pietiek, es tikai gribēju redzēt, vai tu manā priekšā neaizmirsties, — viņš sacīja pēc dejas beigām. Naudu kāzām viņš deva līdz ar nagiem un ielūdza visus savus radus un paziņas. No Pseldonimova puses bija tikai «Nodeguļa» līdzstrādnieks un Akims Petrovičs, goda viesis. Pseldonimovs ļoti labi zināja, ka līgavai viņš derdzas un ka viņai ļoti gribētos iziet par sievu pie oficiera, nevis pie viņa. Bet viņš visu pacieta, jo tā viņi ar māti bija norunājuši. Visu kāzu dienu un visu vakaru vecais lamājās neķītriem vārdiem un žūpoja. Sakarā ar kāzām visa ģimene saspiedās dibenistabās, kur gaiss bija tāds, ka cirvi varēja pakārt. Turpretī priekšējās istabas bija paredzētas ballei un vakariņām. Beidzot, kad vecais, pilnīgi piedzēries, ap pulksten vienpadsmitiem bija aizmidzis, līgavas māte, kas todien bija sevišķi nikna uz Pseldonimova māti, nolēma beigt dusmoties un ierasties ballē un vakariņās. Ivana Iļjiča ierašanās visu izjauca. Mlekopi-lajeva apjuka, apvainojās un sāka lamāties, kāpēc viņai nav laikus pateikts, ka ielūgts pats ģenerālis. Viņai apbalvoja, ka viņš ieradies pats, nelūgts, — viņa bija tik glupa, ka negribēja ticēt. Bija vajadzīgs šampanietis, pseldonimova mātei atradās tikai viens rublis, pašam Psrldonimovam ne kapeikas. Vajadzēja klanīties ļaunajai vecenei Mlekopitajevai, lūgt naudu vienai pudelei, pēc tam otrai. Viņai attēloja turpmākās darba attiecības, paredzamo karjeru, kaunināja viņu. Beidzot viņa iedeva pati savu naudu, bet piespieda Pseldonimovu izdzert tik lielu kausu žults un etiķa, ka viņš, šad tad iesteigdamies istabiņā, kur bija uzklāta laulības gulta, klusēdams ieķērās sev matos un, trīcēdams bezspēka dusmās, metās knūpus gultā, kas bija paredzēta dievišķām baudām. Jā! Ivans iļjičs nezināja, cik dārgas bija tās divas pudeles šampanieša, ko viņš tovakar izdzēra. Vēl lielākas kļuva Pseldo-nimova šausmas, bēdas un pat izmisums, kad Ivana Iļjiča apciemojums beidzās tik negaidītā kārtā. Bez tam viņš iedomājās paredzamās klapatas un untumainās jaunās sievas spiegšanu un asaras, varbūt pat visu nakti, kā arī stulbo līgavas radinieku pārmetumus. Viņam jau tā sāpēja galva, jau tā metās tumšs gar acīm. Un te nu vēl Ivanam Iļjičam ievajadzējās palīdzības, pulksten trijos no rīta bija jāmeklē ārsts vai kariete, lai aizvestu viņu mājās, un katrā ziņā kariete, jo ar važoni tādu personu un tādā stāvoklī nedrīkstēja vest uz mājām. Bet kur lai ņem naudu kaut vai karietei? Mlekopitajeva, pārskaitusies par to, ka ģenerālis ar sievasmāti neparunāja ne pāris vārdu un pie vakariņu galda pat nepaskatījās uz viņu, paziņoja, ka viņai nav ne kapeikas. Varbūt arī tiešām nebija ne kapeikas. Kur lai ņem? Ko lai dara? Jā, bija iemesls plēst sev matus.

Pa to laiku Ivanu Iļjiču pagaidām novietoja uz mazā «īdas dīvāna, kas atradās turpat ēdamistabā. Kamēr nori-dāja galdus un atbīdīja katru par sevi, Pseldonimovs šaudījās uz visām pusēm, lai aizņemtos naudu, mēģināja aizņemties pat no apkalpotājiem, bet nevienam nebija ne kapeikas. Viņš pat noriskēja apgrūtināt Akimu Pet-roviču, kas bija palicis ilgāk par citiem. Bet tas, lai gan bija labs cilvēks, izdzirdis par naudu, tā apjuka un pat nobijās, ka sarunāja neiedomājamas blēņas.

— Citreiz es labprāt, — viņš murmināja, — bet tagad … tiešām, atvainojiet mani…

Un, paņēmis cepuri, mudīgi aizjoza prom. Vēl kaut cik noderēja — un arī ne tā īsti — vienīgi labsirdīgais jauneklis, kas bija stāstījis par sapņu grāmatu. Ari viņš bija palicis ilgāk par visiem, no sirds juzdams līdzi nelaimju piemeklētajam Pseldonimovam. Beidzot Pseldoni-movs, viņa māte un jauneklis kopējā apspriedē nolēma nesaukt ārstu, bet labāk sadabūt karieti un aizvest slimnieku mājās, taču pagaidām, kamēr atbrauks kariete, izmēģināt pie viņa dažus mājas ārstniecības līdzekļus, piemēram, slapināt deniņus un galvu ar aukstu ūdeni, likt pie pieres ledu utt. To nu uzņēmās Pseldonimova māte. Jauneklis aizsteidzās meklēt karieti. Tā kā Pēterburgas pusē tik vēlā laikā nebija pat važoņu, viņš devās pie ormaņiem uz kādu tālu iebraucamo vietu un uzmodināja kučierus. Sāka līgt; kučieri teica, ka tik vēlā laikā par karieti pat pieci rubļi būtu maz prasīts. Tomēr vienojās par trim. Bet, kad gandrīz pulksten četros jauneklis ar nolīgto karieti ieradās pie Pseldonimoviem, tie jau sen bija pār lēmuši. Izrādījās, ka Ivans Iļjičs, kas vēl joprojām nebija atžilbis, tik stipri saslimis, tā vaidēja un tā svaidījās, ka cilāt un tādā stāvoklī vest viņu mājās bija pilnīgi neiespējami un pat riskanti. — Diez kā vēl tas beigsies? — noteica dūšu zaudējušais Pseldonimovs. Ko lai dara? Radās vēl viens jautājums. Ja jau atstāt slimnieku mājās, tad uz kurieni lai viņu pārnes un kur nogulda? Visā mājā bija tikai divas gultas: viena milzīga divguļu gulta, kurā gulēja vecais Mlekopitajevs ar sievu, un otra, nupat nopirktā, jaunlaulātajiem paredzētā, arī divguļu gulta riekstkoka imitācijā. Visi pārējie mājas iemītnieki, pareizāk sakot, iemītnieces, gulēja cita citai blakus uz grīdas, lielākoties uz pēļiem, kas pa daļai bija jau sabojājušies un piesmakuši, tas ir, pilnīgi nelietojami, un arī to bija līdz ar nagiem; un pat mazāk. Kur tad lai novieto slimnieku? Pēlis varbūt būtu arī atrasts — ļaunākā gadījumā varēja to izvilkt kādai no apakšas, bet kur un uz kā lai uzklāj? Izrādījās, ka jāklāj zālē, jo tā atradās tālāk no ģimenes apdzīvotajām istabām un tai bija atsevišķa izeja. Bet uz kā uzklāt? Vai tiešām uz krēsliem? Ir zināms, ka uz krēsliem klāj guļasvietu vienīgi ģimnāzistiem, kad tie no sestdienas uz svētdienu pārrodas mājās, bet tādai personai kā Ivanam Iļjičam tā būtu necieņas izrādīšana. Ko viņš teiktu no rīta, ieraudzīju sevi guļam uz krēsliem? Pseldonimovs par to ne-i|ilhoļci ik' dzirdēt. Atlika tikai viens: pārnest viņu uz liiulihtiN pultij. Šī laulības gulta, kā mēs jau teicām, bija uzklāta mazajā istabiņā tieši līdzās ēdamistabai. Uz gultas bija jaunnopirkts, vēl neiegulēts divguļu matracis, tīra veļa, četri sārti kalikona spilveni, apsegti ar rišām apšūtu muslīna pārklāju. Sārtā atlasa sega bija ar rakstainiem slīpējumiem. No zeltītā riņķa lejup nokarājās muslīna aizkāri. Vārdu sakot, viss bija, kā nākas, un gandrīz visi viesi, kas bija apskatījuši guļamistabu, uzslavēja tās iekārtojumu. Jaunā sieva, lai gan nevarēja ciest Pseldo-ninovu, pa visu vakaru vairāk reižu un slepus ietecēja šeit, lai paskatītos. Liels bija viņas sašutums, viņas niknums, uzzinot, ka uz viņas laulības gultu grib pārnest slimnieku, kas saslimis ar kaut ko līdzīgu holerīnai. Jaunās sievas māmiņa sāka aizstāvēt meitu, lamājās, solījās jau rit sūdzēties vīram; bet Pseldonimovs parādīja raksturu un palika pie sava: Ivanu Iļjiču pārnesa, bet jaunlaulātajiem uzklāja guļasvietu zālē uz krēsliem. Jaunā pinkšķēja, bezmaz sāka skrāpēties, bet nepaklausīt neuzdrošinājās: tētukam bija viņai ļoti labi pazīstamā nūja, un viņa zināja, ka tētuks rīt katrā ziņā prasīs par šo un to sīku ziņojumu. Viņai par mierinājumu uz zāli pārnesa sārto segu un spilvenus ar muslīna pārklāju. Tieši šajā brīdī ieradās jauneklis ar karieti. Dabūjis zināt, ka kariete vairs nav vajadzīga, viņš briesmīgi nobijās. Maksāt vajadzēja viņam pašam, bet viņam pat desmit kapeiku nekad vēl nebija bijis. Pseldonimovs paziņoja, ka ir pilnīgi bankrotējis. Mēģināja pierunāt ormani. Bet tas sāka trokšņot un pat dauzīt slēģus. Ar ko tas beidzās, lāgā nezinu. Liekas, jauneklis kā ķīlnieks devās šajā karietē uz Peskiem, uz ceturto Roždestvenskas ielu, kur cerēja uzmodināt kādu studentu, kas pārnakšņoja pie paziņām, un izmēģināt laimi: vai tam nav nauda. Bija jau pāri par pulksten četriem, kad jaunos atstāja vienus un ieslēdza zālē. Pie slimnieka gultas uz visu nakti palika Pseldonimova māte. Viņa apgūlās uz grīdas, uz paklājiņa, un apsedzās ar kažociņu, bet gulēt nevarēja, jo ik brīdi bija spiesta celties augšā: Ivanam Iļjičam sākās briesmīga caureja. Pseldonimova, vīrišķīga un augstsirdīga sieviete, pati viņu Izģērba, novilka visas drēbes, kopa viņu kā savu dēlu un visu nakti caur gaiteni nesa ārā no guļamistabas nepieciešamo trauku un nesa to atkal iekšā. Un tomēr tās nakts nelaimes nepavisam vēl nebija beigušās.

Nebija pagājušas ne desmit minūtes pēc jauno ieslēgšanas tukšajā zālē, kad pēkšņi atskanēja šausmīgs kliedziens, nevis prieka pilns, bet galīgi izmisis. Kliedzienam sekoja troksnis, brīkšķis, it kā kristu krēsli, un tumšajā istabā tanī pašā acumirklī negaidot ielauzās vesels bars klaigājošu un nobiedētu sieviešu pa roku galam mugurā uzrautos ģērbos. Šīs sievietes bija — jaunās sievas māte un vecākā māsa, kas uz īsu brīdi bija pametusi savus slimos bērnus, trīs viņas krustmātes, bija atvilkusies pat tā, kurai pārlauzta riba. Turpat atradās arī virēja, kopā ar citām bija attuntuļojusi pat piedzīvotāja vāciete, kura mēdza stāstīt pasakas un kurai no apakšas ar varu bija izvilkts un atdots jaunlaulātajiem viņas pašas pēlis, viņas vienīgā bagātība, kas no visiem bija tas labākais. Visas šīs cienījamās un tālredzīgās sievietes jau pirms kādas ceturtdaļstundas bija uz pirkstgaliem aizlavījušās no virtuves caur gaiteni un, gluži neizskaidrojamas ziņkārības tirdītas, klausījušās priekšnamā. Pa to laiku kāda uz ātru roku bija aizdedzinājusi svecīti, un visi ieraudzīja negaidītu skatu. Krēsli, uz kuriem bija balstījušās tikai platā pēļa malas, nebija izturējuši divkāršo smagumu, bija atbīdījušies katrs uz savu pusi un pēlis starp tiem nokritis uz grīdas. Jaunā pinkšķēja aiz niknuma; šoreiz viņa bija apvainota līdz sirds dziļumiem. Morālā ziņā satriektais Pseldonimovs stāvēja kā ļaundarībā pieķerts noziedznieks. Viņš pat nemēģināja taisnoties. No visām pusēm skanēja pārsteiguma saucieni un spiedzieni. Izdzirdusi troksni, atsteidzās arī Pseldonimova māte, bet jaunās sievas māmiņa šoreiz guva pilnīgu virsroku. Sākumā viņa apbēra Pseldonimovu ar neparastiem un lielākoties nepamatotiem pārmetumiem apmēram šādā garā: «Kas tu, mīlīt, tagad esi par vīru? Kam tu, mīlīt, pēc tāda kauna esi vairs derīgs?» — un tamlīdzīgi un, beidzot paņēmusi meitiņu aiz rokas, aizveda viņu no vīra pie sevis, pati uzņemdamās atbildību bargā tēva priekšā, kad tas rīt prasīs paskaidrojumus. Aiz viņas, smagi pūzdamas un galvu šūpodamas, aizvācās prom arī visas pārējās. Pie Pseldonimova palika vienīgi viņa māte, kas mēģināja dēlu mierināt. Bet viņš to tūliņ aizdzina prom.

Vismazāk viņš tagad domāja par mierinājumiem. Viņš aizvilkās līdz dīvānam un tāds pats, kāds bija, — basām kājām un nakts veļā apsēdās, iegrimdams visai drūmās pārdomās. Domas viņa galvā krustojās un jaucās. Brī-žiem viņš it kā mehāniski pārlaida skatienu istabai, kur vēl pavisam nesen trakoja dejotāji un kur vēl gaisā klīda papirosu dūmi. Papirosu gali un konfekšu papīriņi joprojām mētājās uz aplietās un noķēzītās grīdas. Laulības gultas drupas un apgāztie krēsli liecināja par vislabāko u n drošāko šīs pasaules cerību un sapņu nīcīgumu. Tā viņš nosēdēja gandrīz stundu. Nāca prātā vienīgi smagas domas, piemēram, kas gan viņu tagad sagaida darba vietā? Mocīdamies pārdomās, viņš apzinājās, ka, lai tur vai kas, būs jāmaina darba vieta un ka palikt līdzšinējā darbā nav iespējams, ņemot vērā visu to, kas bija noticis šajā vakarā. Nāca prātā arī Mlekopitajevs, kurš varbūt jau rīt liks viņam atkal dejot kazačoku, lai pārbaudītu viņa lēnprātību. Apsvēra arī to, ka Mlekopitajevs, lai gan bija iedevis kāzu dienas vajadzībām piecdesmit īubļu, kas izgāja līdz pēdējai kapeikai, bet četrsimt rubļu pūra naudas pat vēl nedomāja dot, pat runas par to vēl nebija. Un arī pati māja vēl nebija norakstīta, ievērojot visas vajadzīgās formalitātes. Viņš domāja arī par savu sievu, kas bija pametusi viņu viskritiskākajā dzīves brīdī, par garo oficieri, kas bija meties uz viena ceļa viņa sievas priekšā. To viņš jau bija paspējis ievērot. Domāja par velnu, kas iemājo viņa sievā, kā to apliecināja viņas pašas tēvs, un par nūju, kura sagatavota tā izdzīšanai. Protams, viņš sajuta sevī spēku daudz ko panest, taču liktenis sagādāja tādus pārsteigumus, ka beidzot varēja sākt arī šaubīties par saviem spēkiem.

Tā bēdājās Pseldonimovs. Pa to laiku svecītes gals dzisa. Liesmiņas plīvojošā gaisma, kas krita tieši uz Psel-donimova profilu, milzīgā apmērā atēnoja to uz sienas ar izstieptu kaklu, līku degunu un diviem matu čupriem, kuri slējās gaisā uz pieres un pakausī. Beidzot, kad sāka jau vēdīt rīta dzestrums, viņš, nosalis un garīgi sastindzis, piecēlās, aizslāja līdz pēlim, kas gulēja uz grīdas starp krēsliem, un, neko nesakārtojis un sveces galiņu nenodzēsis, četrrāpus uzlīda uz guļasvietas un, pat nepalicis zem galvas spilvenu, aizmiga tajā cietajā, dziļajā miegā, kādā droši vien guļ tie, kuriem rīt tirgus laukumā izpildīs nāves sodu.

No otras puses, ar ko varēja salīdzināt to mokpilno nakti, kādu pavadīja Ivans Iļjičs Praļinskis nelaimīgā Pseldonimova laulības gultā! Labu laiku galvas sāpes, vemšana un citas ļoti nepatīkamas lēkmes nerimās ne uz mirkli. Tās bija elles mokas. Apziņa, kaut arī tikko atplaiksnīdamās, apgaismoja tādus šausmu bezdibeņus, tik drūmas un riebīgas ainas, ka būtu bijis labāk, ja viņš nemaz nebūtu nācis pie samaņas. Viss gan vēl jaucās galvā juku jukām. Viņš pazina, piemēram, Pseldonimova māti — dzirdēja viņas labsirdīgos mierinājumus, piemēram: «Pacieties, manu balodīt, pacieties, mīļais, gan jau pāries,» — pazina un tomēr nespēja rast nekādu loģisku izskaidrojumu tam, kāpēc viņa atrodas tepat līdzās. Viņš redzēja riebīgus rēgus: visbiežāk rēgojās Semjons Iva-ničs, bet, ciešāk ieskatoties, viņš ievēroja, ka tas nemaz nav Semjons Ivaničs, bet Pseldonimova deguns. Acu priekšā vīdēja arī brīvmākslinieks un oficieris, un vecene ar pārsieto vaigu. Visvairāk viņu interesēja zeltītais riņķis, kurš karājās virs galvas un kurā bija ievērti aizkari. Viņš to skaidri saskatīja sveces gala blāvi apgaismotajā istabā un visu laiku domās pūlējās noskaidrot: kam noder šis riņķis, kāpēc tas atrodas šeit, ko tas nozīmē? Viņš vairākas reizes jautāja to vecajai sievietei, bet, acīm redzot, izrunāja pavisam ko citu nekā to, ko gribēja teikt, un arī sieviete droši vien viņu nesaprata, lai kā viņš pūlējās paskaidrot. Beidzot, jau uz rīta pusi, lēkmes mitējās, un viņš aizmiga, aizmiga ciešā miegā bez sapņiem. Viņš nogulēja apmēram stundu un, kad pamodās, bija jau gandrīz pie pilnas samaņas, tikai juta neciešamas galvas sāpes, bet mutē, uz mēles, kas bija pārvērtusies par tādu kā nejutīgu kamolu, pretīgu nelabuma garšu. Viņš piecēlās sēdus, apskatījās apkārt un iegrima domās. Uz sienas blāvoja austošās dienas bālā gaisma, spiezdamās istabā pa šaurajām slēģu spraugām. Bija ap pulksten septiņiem no rīta. Bet, kad Ivans Iļjičs pēkšņi aptvēra un atcerējās visu, kas ar viņu kopš vakara bija noticis, kad atcerējās visu piedzīvoto pie vakariņu galda, savu mankēto 1 varoņdarbu, savu galda runu, kad uzreiz ar baismīgu skaidrību iedomājās visu, kas no tā var iznākt, visu, ko tagad par viņu teiks un nodomās, kad viņš apskatījās un beidzot ieraudzīja, cik bēdīgu un nejauku viņš padarījis pakļautā darbinieka kārtīgo laulības gultu, — ak, tad tāds svelošs kauns, tādas mokpilnas sajūtas pēkšņi pārņēma sirdi, ka viņš iekliedzās, aizklāja

franču val. — manquй) — neizdevies.

viņš pietrūkās no gultas, ieraudzīja turpat uz krēsla savas jau iztīrītās un kārtīgi saliktās drēbes, satvēra tās un ātri, steigdamies, apkārt skatīdamies un no kaut kā briesmīgi baidīdamies, sāka mudīgi ģērbties. Turpat uz otra krēsla atradās viņa kažoks un cepure, un cepurē ieliktie dzeltenie cimdi. Viņš jau gribēja klusītiņām aizšmaukt. Bet pēkšņi atvērās durvis un ienāca vecā Pseldo-nimova ar māla krūzi un mazgājamo bļodu. Uz pleca viņai karājās dvielis. Viņa nolika mazgājamo bļodu un boz liekiem vārdiem paziņoja, ka nomazgāties vajag katrā ziņā.

— Kā tad citādi, mīļais, nomazgājies, nevar taču nemazgājies …

Un šinī brīdī Ivans Iļjičs apzinājās: ja visā pasaulē ir kaut viena būtne, no kuras viņš varētu tagad nekaunēties un nebaidīties, tad tā ir tieši šī vecā sieviete. Viņš nomazgājās. Un vēl ilgi pēc tam savas dzīves grūtajos brīžos viņš starp citiem sirdsapziņas pārmetumiem atcerējās ir šīs pamošanās apstākļus, ir māla krūzi ar fajansa mazgājamo bļodu, pilnu ar aukstu ūdeni, kurā vēl peldēja mazi ledus gabaliņi, ir sārtā papīrā ietītās ovālās ziepes ar kaut kādiem iespiestiem burtiem, kapeikas piecpadsmit vērtībā, ziepes, kas, acīm redzot, bija pirktas jaunlaulātajiem, bet ar kurām vajadzēja sākt mazgāties Ivanam Iļjičam, ir veco sievieti ar izrakstītu linu dvieli uz kreisā pleca. Aukstais ūdens viņu padarīja mundrāku, viņš noslaucījās un, nesacījis ne vārda, pat nepateicies savai žēlsirdīgajai māsai, paķēra cepuri, uzrāva mugurā Pseldonimovas pasniegto kažoku un cauri gaitenim, cauri virtuvei, kur jau ņaudēja kaķis un kur no grīdas virēja, piecēlusies sēdus no savas guļasvietas, ar alkanu ziņkāri noskatījās viņam pakaļ, izskrēja ārā uz ielas un iemetās garām braucošajā ormanī. Rīts bija auksts, salta, iedzeltena migla vēl klāja mājas un visus priekšmetus. Ivans Iļjičs pacēla apkakli. Viņš domāja, ka visi uz viņu skatās, ka visi viņu pazīst. . .

Astoņas dienas viņš neizgāja no mājām un neieradās darbā. Viņš bija slims, smagi slims, taču vairāk morālā nekā fiziskā ziņā. Šajās astoņās dienās viņš pārcieta veselu elli, un droši vien tās viņam tiks ierēķinātas viņpasaulē. Bija brīži, kad viņš domāja par iestāšanos klosterī. Tiešām, bija. Tad viņa fantāzija sāka darboties sevišķi rosīgi. Viņš iedomājās klusu dziedāšanu pazemē, vaļēju zārku, dzīvi vientulīgā cellē, mežus un alas; bet attapies gandrīz tūliņ atzina, ka tās ir briesmīgas blēņas un pārspīlējumi, un kaunējās no šīm blēņām. Tad sākās morālas lēkmes, domājot par savu existence manquee. Tad atkal kauns iesvilās sirdī, uzreiz pārņēma to un visu izdedzināja un uzvandīja. Viņš notrīcēja, iedomādamies dažādas ainas. Ko teiks par viņu, ko nodomās, kā viņš ieies kancelejā, kādi čuksti viņu vajās veselu gadu, desmit gadus, visu mūžu. Atgadījumu ar viņu stāstīs vēl nākamās paaudzes. Dažreiz uznāca tāda mazdūšība, ka viņš bija gatavs tūdaļ braukt pie Semjona Ivanoviča un lūgt no viņa piedošanu un draudzību. Pats sevi viņš pat nemēģināja attaisnot, nosodīja sevi galīgi: viņš nerada sev nekāda attaisnojuma un kaunējās no tā.

Viņš domāja arī par to, ka nekavējoties atlūgsies no amata un tāpat vien, gluži vienkārši, vientulībā veltīs sevi cilvēces laimei. Katrā ziņā vajadzēs mainīt visus paziņas un pat tā, lai izdzēstu katru atmiņu par sevi. Bet radās doma, ka arī tās ir blēņas un ka ar pastiprinātu stingrību pret pakļautajiem visu vēl varēs labot. Tad viņš sāka cerēt un uzmundrināties. Beidzot, kad bija pagājušas veselas astoņas šaubu un moku dienas, viņš juta, ka nespēj vairs izturēt neziņu, un un beau matin 1 nolēma doties uz kanceleju.

Agrāk, kad Ivans Iļjičs, grūtsirdības mākts, vēl sēdēja mājās, viņš tūkstoš reižu bija iedomājies, kā ieies savā kancelejā. Ar šausmām viņš gaidīja, ka katrā ziņā dzirdēs aiz muguras divdomīgus čukstus, redzēs liekulīgas sejas un nešpetnus smaidus. Bet liels bija viņa pārsteigums, kad īstenībā nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņu sagaidīja godbijīgi, viņam klanījās; visi bija nopietni, visi bija aizņemti. Prieka pilna bija viņa sirds, kad viņš iegāja savā kabinetā.

Viņš tūliņ un ļoti nopietni ķērās pie darba, uzklausīja vairākus ziņojumus un paskaidrojumus, uzrakstīja rezolūcijas. Viņš juta, ka vēl nekad nav spriedis un lēmis tik gudri, tik lietišķi kā torīt. Viņš redzēja, ka ar viņu ir apmierināti, ka viņu tur godā, ka izturas pret viņu ar cieņu. Pat visvērīgākais aizdomu pilnais skatiens nebūtu varējis neko pamanīt. Viss ritēja lieliski.

Iteidzot ieradās arī Akims Petrovičs ar kaut kādiem dokumentiem. Viņam nākot iekšā, kaut kas it kā iedūra tvanam Iļjičam pašā sirdī, bet tikai uz īsu mirkli. Viņš pievērsās Akimam Petrovičam, pārrunāja jautājumus ļoti nopietni, norādīja, kas jādara, un skaidroja. Ivans Iļjičs līkai ievēroja, ka viņš it kā vairās pārāk ilgi skatīties Uz Akimu Petroviču vai, pareizāk izsakoties, ka Akims petrovičs baidās skatīties uz viņu. Bet tad Akims Petro-vlfs beidza un sāka vākt kopā dokumentus, ļ— Ir vēl viens lūgums, — viņš iesāka iespējami oficiālāk, — Pseldonimovs lūdz pārcelt viņu uz departamentu. Viņa ekselence Semjons Ivanovičs Šipuļenko apsolījis viņam vietu. Lūdz jūsu vēlīgo atbalstu, jūsu ekselence, f — Ak tad viņš pāriet citā darbā, — Ivans Iļjičs noteica un juta, ka milzīgs smagums noveļas no sirds. Viņš paskatījās uz Akimu Petroviču, un šai brīdī viņu skatieni krustojās.

— Nu ko, es no savas puses … es atbalstīšu, — Ivans Iļjičs atbildēja, — esmu ar mieru.

Akims Petrovičs, acīm redzot, gribēja mudīgāk aizšmaukt. Bet Ivans Iļjičs augstsirdības uzplūdos nolēma Izteikt visu. Acīm redzot, atkal bija uznākusi iedvesma.

— Pasakiet viņam, — Ivans Iļjičs iesāka, pievērsis gaišu un dziļi nozīmīgu skatienu Akimam Petrovičam,

— pasakiet Pseldonimovam, ka es viņam nevēlu ļaunu, jā, nevēlu! … Ka, gluži otrādi, esmu ar mieru pat aizmirst visu notikušo, aizmirst visu, visu …

Bet Ivans Iļjičs pēkšņi aprāvās, brīnīdamies par to, cik dīvaini izturas Akims Petrovičs, kas no prātīga cilvēka nez kāpēc pēkšņi pārvērties par briesmīgu nejēgu. Viņš nevis uzklausīja un noklausījās līdz galam, bet piepeši nosarka kā pēdīgais muļķis, sāka tā kā steidzīgi un pat nepieklājīgi ātri un bieži klanīties un reizē kāpties atpakaļ uz durvīm. Viss viņa izskats pauda vēlēšanos dzīvam ielīst zemē vai, pareizāk izsakoties, drīzāk nokļūt pie sava galda. Ivans Iļjičs, palicis viens, apjucis piecēlās no krēsla. Viņš skatījās spogulī un nepazina savu seju.

— Nē, stingrību, vienīgi stingrību un stingrību!—viņš gandrīz neapzināti čukstēja pie sevis, un pēkšņi tumšs sārtums pārklāja visu viņa seju. Viņam pēkšņi sanāca tads kauns, kļuva tik smagi, kā tas nebija noticis viņa astoņu dienu ilgās slimības visnepanesamākajos brīžos. «Neizturēju!» viņš noteica un bezspēkā noslīga krēslā.

NELAGA ATGADĪJUMS

Pirmoreiz iespiests žurnālā «Время» 1862. gada novembri.

«Nelāga atgadījums» sarakstīts, acīm redzot, pēc atgriešanās no ārzemēm 1862. gada septembrī un oktobrī. Žurnāla «Время» septembra numurā bija ievietots Dostojevska rakstīts sludinājums par žurnāla «Время» pasūtīšanu 1863. gadam. (Полное собрание художественных произведений, т. 13,30, с. 506—512.) Sludinājumā, kas izklāstīja žurnāla programmu un tā redakcijas uzskatus, Dostojevskis izteicās, ka neatzīst «atmaskošanu», ar ko viņš saprata jauno, progresīvo virzienu mākslā. Šī Dostojevska nostāja izpaudusies «Nelāga atgadījumā». «Nodeguļa» līdzstrādnieka tēlā rakstnieks radījis demokrātiskās satīriskās žurnālistikas pārstāvja karikatūru.

12. lpp. …par jauno vīnu un jaunajiem traukiem? — domāti evaņģēlija vārdi: jaunu vīnu nelej vecos traukos.

14. lpp. Kas attiecas uz rīkstēm … tas ir vēl neatrisināts jautājums … — Dostojevskis runā par Dobroļubova polemiku ar Pirogovu. N. J. Pirogovs, būdams Kijevas mācību apgabala kurators, neiebilda pret miesas sodu saglabāšanu mācību iestādēs. Dobroļubovs vērsās pret Pirogovu ar rakstiem «Viskrievijas ilūzijas, ko izgaisina rīkstes» (1860. g. janvārī) un «No lietus ūdenī» (1861. g. augustā). (H. А. Добролюбов. Полное собрание сочинений в шести томах, т. 4, с. 174—193; т. 5, с. 182—205.)

16. lpp. …ar lūgumu precēties… — Ierēdņiem, kuri gribēja precēties, vajadzēja dabūt savas priekšniecības atļauju.

17. lpp. … Pompejas pēdējo dienu. — lai apzīmētu jucekli, apjukumu, Dostojevskis izmantojis pārnestā nozīmē К. P. Brillova gleznu «Pompejas pēdējā diena» (1833), kas četrdesmitajos un piecdesmitajos gados bija ļoti populāra.

22. lpp. … harunalrašīdisko iebrukumu … — domāta arābu pasaka par kalifu Harunu al Rašidu, kurš, pārģērbies vienkāršās drēbēs, apmeklēja nabagu mītnes.

28. lpp. Ir tāda jauna literāra sapņu grāmata. — n. f. Ščerbinas humoristiskajā «Mūsdienu krievu literatūras sapņu grāmatā», kas sarakstīta piecdesmito gadu beigās un tikusi izplatīta rokrakstā, par Pa-najevu teikts: «Ja sapnī redz Ivanu Panajevu — jaunā veste tiks aplieta ar kafiju… Bet vispār tas nozīmē iekļūt švaukstu, ākstu sabiedrībā …» (H. Ф. Щербина. Полное собрание сочинений, СПБ, 1873, с. 332.)

… tikšot izdots jauns leksikons, kurā, kā runā, Krajevska kungs rakstīšot apcerējumus … — 1861. gadā par valdības līdzekļiem sāka iznākt «Enciklopēdiskā vārdnīca, ko sastādījuši krievu zinātnieki un literāti». Vispārīgo redakciju uzņēmās А. A. Krajevskis, un tas izraisīja sašutumu tā laika žurnālistikā, jo Krajevskis bija tikai izdevējs uzņēmējs, kuram nav nekāda sakara ar zinātni un mākslu.

AUeraki A. D. (miris 1860. gadā) — taganrogas komersants, kura vārds parādījās presē 1859. gadā sakarā ar to, ka viņš kādu laiku bija akciju sabiedrības «Lauksaimnieks» valdes loceklis.

Almaskēļošā literatūra — tā laika progresīvo satīrisko izdevumu zākājošs apzīmējums.

29. lpp. «Nodegulis » — tā dostojevska žurnālā «Время» kariķējoši tika saukts demokrātiskais satīriskais žurnāls «Искра».

33. lpp. … vienmēr saka «Akadēmiskās ziņas». — «sanktpēterbur-gas ziņas» izdeva Zinātņu Akadēmija un iznomāja privātiem izdevējiem.

34. lpp. Fokins — sešdesmito gadu sākumā Pēterburgā ļoti populārs dejotājs, «kankāna varonis».

47. lpp. … izdzert tik lielu kausu žults un etiķa — pārfrāzēti mateja evaņģēlija vārdi: «Deva viņam dzert etiķi, sajauktu ar žulti.»

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]

Content

Dostojevskis Fjodors Nelāga atgadījums

NELĀGA ATGADĪJUMS

NELAGA ATGADĪJUMS