Dostojevskis Fjodors

Ņetočka Ņezvanova

Fjodors Dostojevskis

Ņetočka Ņezvanova

NETOČKA ŅEZVANOVA

Tulkojis Jānis Ozols

Savu tēvu neatceros. Viņš nomiris, kad es esot bijusi divus gadus veca. Mana māte apprecējās otrreiz. Šīs otrās laulības viņai sagādāja daudz bēdu, kaut arī māte apprecējusies aiz mīlestības. Mans patēvs bija mūziķis. Viņa liktenis ļoti neparasts: patēvs bija visdīvainākais, visbrīnumainākais cilvēks, kādu vien esmu pazinusi. Viņš pārāk stipri ietekmēja manus pirmos bērnības iespaidus, tik stipri, ka šie iespaidi manāmi visā manā mūžā. Vispirms, lai mans stāsts būtu saprotams, es šeit izklāstīšu patēva biogrāfiju. Visu, ko tagad stāstīšu, vēlāk uzzināju no slavenā vijolnieka B., kas jaunībā bijis patēva biedrs un draugs.

Mana patēva uzvārds — Jefimovs. Viņš piedzimis ļoti bagāta muižnieka ciemā. Jefimova tēvs bijis trūcīgs muzikants, kas pēc ilgas klaiņošanas apmeties uz dzīvi šā bagātnieka muižā un salīdzis spēlēt viņa orķestrī. Muižnieks dzīvojis ļoti lepni un visvairāk — gandrīz kaislīgi mīlējis mūziku. Par šo muižnieku stāstīja, ka viņš, kas nekad neizbraucis no savas sādžas, pat ne uz Maskavu, pēkšņi nolēmis doties uz ārzemēm, uz nez kādiem tur dziedniecības ūdeņiem, bet aizbraucis tikai uz dažām nedēļām un vienīgi tādēļ, lai dzirdētu spēlējam slavenu vijolnieku, kurš, kā ziņots avīzēs, paredzējis šajā kūrvietā koncertēt trīs reizes. Muižniekam bijis diezgan labs orķestris, kura algošanai viņš izdevis gandrīz visus savus ienākumus. Šajā orķestrī mans patēvs iestājies par klarnetistu. Viņam bijuši divdesmit divi gadi, kad iepazinies ar kādu neparastu cilvēku. Tajā pašā apriņķī dzīvojis bagāts grāfs, kurš izputējis, uzturēdams mājas teātri. Šis grāfs atlaidis no amata sava orķestra kapelmeistaru, itālieti, par nelādzīgu uzvešanos. Kapelmeistars tiešām bijis slikts cilvēks. Kad itālieti padzinuši, viņš galīgi pagrimis, sācis lclaiņāt pa lauku traktieriem, žūpojis, reizēm ubagojis, un visā guberņā neviens viņam vairs nav gribējis dot darbu. Ar šo cilvēku sadraudzējies mans patēvs. Šīs attiecības bijušas neizskaidrojamas un dīvainas, jo neviens neesot manījis, ka mana patēva uzvedību kaut cik būtu ietekmējusi biežā tikšanās ar itālieti, un arī pats muižnieks, kas sākumā liedzis saieties ar itālieti, vēlāk piemiedzis acis uz viņu draudzēšanos. Beidzot kapelmeistars pēkšņi nomiris. Zemnieki kādā rītā atraduši viņa līķi dziļajā grāvī pie dzirnavu dambja. Dota pavēle notikumu izmeklēt, un izrādījies, ka itālietis miris ar trieku. Itālieša mantas glabājušās pie mana patēva, kas tūlīt ari iesniedzis pierādījumus, ka viņam esot neapstrīdamas tiesības mantot itālieša mantas: nelaiķis atstājis paša rakstītu zīmīti, kurā iecēlis Jefimovu par savu mantinieku gadījumā, ja nomirtu. Mantojumā bijusi melna fraka, ko nelaiķis ļoti rūpīgi glabājis, jo arvien vēl cerējis dabūt mūziķa vietu, un vijole, pēc izskata diezgan parasta. Neviens šo mantojumu neapstrīdējis. Tikai pēc laba laika pie muižnieka ieradies grāfa orķestra pirmais vijolnieks ar grāfa vēstuli. Šajā vēstulē grāfs lūdzis, mēģinājis pierunāt Jefimovu pārdot vijoli, ko tas mantojis no itālieša un ko grāfs ļoti gribējis iegūt savam orķestrim. Viņš piedāvājis trīs tūkstošus rubļu un piebildis, ka vairākas reizes jau aicinājis pie sevis Jegoru Jefimovu, lai tieši varētu vienoties par pārdošanu, bet Jefimovs stūrgalvīgi atsakoties. Vēstules beigās grāfs rakstījis, ka piedāvātā summa atbilstot vijoles īstajai vērtībai, ka viņš negribot iegūt vijoli par pusvelti un Jefimova stūrgalvībā saskatot apvainojošas aizdomas, ka pirkdams viņš it kā gribētu izmantot Jefimova vienkāršību un nezināšanu, un tāpēc arī lūdzot muižnieku vest pie prāta Jefimovu.

Muižnieks tūliņ licis ataicināt manu patēvu.

— Kāpēc negribi pārdot vijoli? — muižnieks jautājis. — Vijole tev nav vajadzīga. Tev dod trīs tūkstošus rubļu, tā ir laba cena, un tu maldies, ja domā, ka cits tev maksās vairāk. Grāfs tevi nekrāps.

Jefimovs atbildējis, ka viņš pats pie grāfa neiešot, bet, ja viņu sūtīšot, tā būšot kunga pavēle; vijoli grāfam nepārdošot, un, ja to grasīšoties atņemt ar varu, tā atkal būšot kunga pavēles pildīšana.

Skaidrs, ka ar šādu atbildi mans patēvs skāris visjūtīgāko stīgu muižnieka raksturā. Jāpiebilst, ka muižnieks vienmēr lepni skandinājis — viņš zinot, kā izturēties pret saviem mūziķiem, jo tie itin visi esot īsti mākslinieki un ar to pūliņiem viņa orķestris esot ne vien labāks par grāfa orķestri, bet neesot pat sliktāks par galvaspilsētas orķestri.

—    Lai notiek! — muižnieks atbildējis. — Darīšu zināmu grāfam, ka negribi pārdot vijoli tāpēc, ka tu negribi, tāpēc, ka tev ir neierobežotas tiesības pārdot vai nepārdot, vai saproti? Bet es pats tev jautāju: kādēļ tev vajadzīga vijole? Tavs instruments ir klarnete, kaut arī tu esi vājš klarnetists. Pārdod vijoli man. Došu par to trīs tūkstošus. (Kas varēja iedomāties, ka vijole ir tik labs instruments!)

Jefimovs pavīpsnājis.

—    Nē, cienītais kungs, jums vijoli nepārdošu, — patēvs atbildējis, — bet, protams, ja jūs pavēlat…

—    Vai tad es tev uzmācos ar varu, vai es tevi piespiežu! — kliedzis muižnieks, nespēdams vairs valdīties, jo vairāk tāpēc, ka sarunu dzirdējis grāfa mūziķis, kas pēc šīs sarunas varētu secināt, ka visu muižnieka orķestra mūziķu liktenis ir ļoti bēdīgs. — Nepateicīgais, ej prom! Kopš šā brīža lai es tevi vairs neredzētu! Kur tu bez manis dētos ar savu klarneti, ko tu pat spēlēt neproti? Pie manis tu esi labi paēdis, apģērbies, saņem algu; tu vadi cienījamu dzīvi, tu esi mākslinieks, bet to tu negribi saprast un nejūti. Vācies ārā un nekaitini mani ar savu klātbūtni!

Muižnieks triecis projām visus, uz kuriem dusmojies, jo baidījies par sevi un par savu ātrsirdību. Nekādā ziņā viņš negribējis izturēties pārāk skarbi pret «māksliniekiem», kā viņš dēvējis savus mūziķus.

Vijoles pārdošana nenotikuši, un, šķiet, ar to viss beidzies, bet pēkšņi pēc mēneša grāfa vijolnieks sagudrojis briesmīgu sūdzību: viņš iesniedzis par manu patēvu paša parakstītu denunciāciju, kurā mēģinājis pierādīt, ka patēvs esot vainojams itālieša nāvē un nogalinājis to savtīgu iemeslu dēļ — lai iegūtu lielo mantojumu. Grāfa vijolnieks mēģinājis pierādīt, ka novēlējums izkrāpts ar varu, un solījies uzdot lieciniekus, kas sūdzību apstiprinātu. Grāfs un muižnieks aizstāvējuši manu patēvu, lūgušies un pūlējušies vijolnieku atrunāt, bet nekas neesot spējis ietekmēt denuncētāju viņa nodomos. Viņam skaidrojuši, ka mirušā kapelmeistara līķa sekcija izdarīta pareizi, ka viņš gribot atspēkot acīm redzamus faktus varbūt aiz personīga naida vai dusmām, jo neesot paspējis iegūt ļoti vērtīgo instrumentu, ko grāfs gribējis pirkt viņa vajadzībām. Mūziķis palicis pie sava, dievojies, ka viņam taisnība, pūlējies pierādīt, ka triekas iemesls neesot bijusi pārdzeršanās, bet noindēšana, un pieprasījis, lai līķa sekciju izdarītu vēlreiz. Sākumā viņa apgalvojumi likušies ievērības cienīgi. Protams, izmeklēšana atsākta. Jefimovu arestējuši, aizveduši uz pilsētas cietumu. Sākusies otrreizēja izmeklēšana, kas ieinteresējusi visu guberņu. Tā risinājusies loti ātri un beigusies ar to, ka pierādīts — mūziķis rakstījis nepatiesu denunciāciju. Viņam piesprieduši taisnīgu sodu, bet viņš joprojām pastāvējis uz savu un apgalvojis, ka viņam taisnība. Beidzot vijolnieks tomēr atzinies, ka viņam nekādu pierādījumu neesot, ka viņa iesniegtie pierādījumi esot viņa paša sagudroti, bet, to visu sagudrodams, viņš rīkojies pēc nojautas, pēc pieņēmuma, tāpēc vēl līdz šim laikam, kad jau pabeigta otrā izmeklēšana, kad jau formāli pierādīts, ka Jefimovs nav vainīgs, viņš arvien vēl esot cieši pārliecināts, ka nelaimīgā kapelmeistara nāvē vainojams Jefimovs, lai gan varbūt viņš to neesot nozūmējis ar indi, bet kādā citā veidā. Taču vijolnieks nepaspējis izciest sodu: viņš pēkšņi saslimis ar smadzeņu iekaisumu, sajucis prātā un nomiris cietuma lazaretē.

Visas šīs norises laikā muižnieks izturējies ļoti augstsirdīgi. Viņš pūlējies mana patēva labā tā, it kā tas būtu viņa paša dēls. Vairākkārt ieradies cietumā, lai patēvu mierinātu, dāvinājis viņam naudu, atvedis labākos cigārus, tiklīdz uzzinājis, ka Jefimovs esot liels pīpmanis, un, kad mans patēvs attaisnots, sarīkojis svinības visam orķestrim. Muižnieks uzskatījis, ka Jefimova prāva skarot visu orķestri, jo savu mūziķu nevainojamo uzvedību viņš vērtējis ja ne augstāk, tad tikpat augstu kā viņu talantu. Aizritējis vesels gads, un pēkšņi guberņā paklīdušas valodas, ka guberņas pilsētā iebraucis slavens vijolnieks, francūzis, un nolēmis, īsu laiku tur uzturēdamies, sarīkot vairākus koncertus. Muižnieks tūliņ pat sācis rosīties, lai francūzi pierunātu ierasties pie viņa viesos. Nodoms izdevies: francūzis solījies atbraukt. Viss jau bijis nokārtots, lai viņu sagaidītu, saaicināts gandrīz viss apriņķis, bet pēkšņi notikumu gaita pagriezusies gluži citā virzienā.

Kādu rītu muižniekam ziņots, ka Jefimovs pazudis, un neviens nezinājis, kur tas palicis. Sākusies meklēšana, bet no viņa vairs ne vēsts. Orķestrī radies ārkārtīgi grūts stāvoklis: pietrūcis klarnetista, bet gluži negaidot — laikam ceturtajā dienā pēc Jefimova pazušanas muižnieks saņēmis no francūža vēstuli, kurā tas vīzdegunīgi noraidījis ielūgumu, piebilzdams, protams, pusvārdos, ka turpmāk būšot ārkārtīgi piesardzīgs attiecībās ar tādiem kungiem, kuriem savs orķestris, un ka esot neestētiski, ja jāredz, ka pār patiesu talantu valdot cilvēks, kurš nemaz neapzinoties šāda talanta vērtību, un ka, beidzot, gadījums ar Jefimovu, īstu mākslinieku un labāko vijolnieku, kādu vien viņš sastapis Krievijā, esot pietiekams pierādījums, ka viņa rakstītais ir tīrā patiesība.

Izlasījis šo vēstuli, muižnieks ļoti, ļoti izbrīnījies. Viņš bijis sarūgtināts līdz sirds dziļumiem. Kā? Jefimovs, tas pats Jefimovs, par kuru viņš tik daudz rūpējies, kuram viņš darījis tik daudz laba, — šis Jefimovs tik cietsirdīgi, nekaunīgi viņu apmelojis Eiropas mēroga māksliniekam, cilvēkam, kura ieskatus muižnieks ļoti augstu vērtējis! Un, beidzot, vēstule bijusi neizprotama arī citādā ziņā: tajā rakstīts, ka Jefimovs esot mākslinieks ar patiesu talantu, ka viņš esot vijolnieks., bet muižnieks neesot spējis nojaust viņa talantu un pavēlējis viņam spēlēt citu instrumentu. Tas viss tik ļoti pārsteidzis muižnieku, ka viņš steigšus saposies, lai brauktu uz pilsētu tikties &lt;*r francūzi, bet pēkšņi saņēmis zīmīti no grāfa, kurš aicinājis muižnieku nekavējoties ierasties pie viņa, rakstījis, ka viņam viss notikušais zināms, ka slavenais ārzemju vijolnieks pašlaik esot viņa muižā kopā ar Jefimovu, ka viņš, būdams izbrīnījies par Jefimova nekaunību un celto neslavu, pavēlējis Jefimovu aizturēt un ka, beidzot, muižnieka klātbūtne nepieciešama arī vēl tāpēc, ka Jefimova izteiktais apvainojums skarot arī pašu grāfu; šis notikums esot ļoti svarīgs un tas jānoskaidrojot, cik vien iespējams drīzāk.

Muižnieks, nekavējoties aizbraucis pie grāfa, tūliņ pat iepazinies ar francūzi un pastāstījis par manu patēvu, piebilzdams — viņam neesot bijis ne jausmas, ka Jefimovam tik milzīgs talants, jo Jefimovs viņa orķestrī, gluži pretēji, bijis ļoti vājš klarnetists, un ka viņš tikai pirmo reizi dzirdot, ka viņu atstājušais mūziķis esot vijolnieks. Muižnieks vēl piebildis, ka Jefimovs bijis brīvs cilvēks, viņam dota pilnīga brīvība un viņš vienmēr, ikkurā brīdī būtu varējis aiziet, ja patiesi justos apspiests. Francūzis acis vien iepletis. Paaicinājuši Jefimovu, un viņu tik tikko vairs varējuši pazīt: Jefimovs izturējies augstprātīgi, atbildējis izsmējīgi un uzstājis, ka viss, ko viņš paspējis sastāstīt francūzim, esot taisnība. Tas ārkārtīgi sadusmojis grāfu, kurš tieši acīs pateicis manam patēvam, ka viņš esot nelietis, apmelotājs un pelnījis visapkaunojošāko sodu.

—    Neuztraucieties, jūsu gaišība, pietiekami esmu ar jums jau iepazinies un labi jūs pazīstu, — patēvs atbildējis, — jūsu dēļ man tik tikko nepiesprieda krimināl sodu. Zinu, kura cilvēka sakūdīts, Aleksejs Ņikiforičs, jūsu bijušais mūziķis, mani nosūdzēja.

Grāfa dusmām nebijis vairs robežu, dzirdot tik briesmīgu apvainojumu. Viņš tik tikko spējis savaldīties; bet kāds ierēdnis, kas gadījies turpat zālē un kas dienesta darīšanās atbraucis pie grāfa, paziņojis, ka viņš visu dzirdēto nevarot atstāt bez sekām, ka Jefimova aizvainojošā rupjība esot ļaunprātīgs, nepatiess apvainojums, neslavas celšana un ka viņš pazemīgi lūdzot, lai atļaujot arestēt Jefimovu tūliņ pat — grāfa namā. Francūzis bijis ārkārtīgi sašutis un teicis, ka nevarot saprast tik klaju nepateicību. Tad mans patēvs iekaisīgi atbildējis, ka labāk sods, tiesāšana un kaut vai atkal kriminālizmeklēšana nekā tāda dzīve, kāda viņam bijusi līdz šim, spēlējot muižnieka orķestrī, kuru viņš līdzekļu trūkuma un galīgas nabadzības dēļ agrāk neesot varējis atstāt, un, to pateicis, izgājis no zāles kopā ar saviem arestētājiem. Manu patēvu ieslēguši grāfa pils attālākā istabā un piedraudējuši, ka rītdien jau nogādāšot pilsētā.

Ap pusnakti atvērušās arestanta istabas durvis. Ienācis muižnieks. Uz pleciem uzmesti nakts svārki, kājās čības un rokā aizdegts lukturis. Licies, ka viņš nav spējis aizmigt un mokošas rūpes spiedušas viņu nakts stundā celties no gultas. Jefimovs nebijis aizmidzis un ar izbrīnu palūkojies ienācējā. Tas nolicis lukturi uz grīdas un dziļi satraukts apsēdies iepretim Jefimovam uz krēsla.

—   Jegor, — muižnieks vaicājis, — kāpēc tu man nodarīji tik lielu pārestību?

Jefimovs neatbildējis. Muižnieks jautājumu atkārtojis, un tādas kā sirsnīgas jūtas, tāda kā dīvaina smeldze skanējusi viņa vārdos.

—    Dievs vien to zina, cienīts kungs, kāpēc jums nodarīju pārestību! — beidzot atbildējis mans patēvs, atmezdams ar roku. — Laikam jau nelabais mani apsēdis! Pats nezinu, kas mani uz visu to gumda! Vai tad man nebija laba dzīve, laba dzīve pie jums … Pats sātans sagrābis mani savos nagos!

—    Jegor, — muižnieks atsācis, — atgriezies pie manis; visu aizmirsīšu, visu tev piedošu. Paklausies — tu būsi mans izcilākais mūziķis: maksāšu tev daudz, daudz lielāku algu nekā citiem …

—    Nē, cienīts kungs, nē, nemaz nerunājiet, pie jums vairs nedzīvošu! Es jau jums teicu, ka esmu kritis sātana nagos. Jūsu māju nodedzināšu, ja palikšu pie jums; mani brīžiem pārņem tik briesmīga grūtsirdība, ka, liekas, labāk nebūtu pasaulē nācis! Tagad vairs nespēju par sevi atbildēt: labāk jau jūs, cienīts kungs, raisieties no manis vaļā. Tas viss kopš tā laika, kad tas sātans sadraudzējās ar mani…

—    Kāds sātans? — muižnieks jautājis.

—    Tas, kurš nosprāga kā suns, tas, no kura visi novērsās, itālietis.

—    Vai viņš, Jegoruška, bija tas, kurš tevi iemācīja spēlēt?

—    Jā! Daudz viņš iemācīja man par postu. Kaut nekad es nebūtu viņu sastapis!

—    Jegoruška, vai tad viņš meistarīgi spēlēja vijoli?

—     Nē, viņš pats prata maz, bet mācīja labi. Es jau gan iemācījos pats, viņš tikai parādīja, — un labāk lai man nokalstu rokas, nekā es būtu iemantojis šo mākslu! Tagad pats nezinu, ko gribu. Nu paprasiet, cienīts kungs: «Jegorka, ko tu gribi? Visu varu tev dot,» — bet es, cienīts kungs, taču ne vārda jums neatbildēšu, tāpēc ka pats nezinu, ko gribu. Nē, cienīts kungs, labāk jau lieciet mani mierā, otrreiz saku jums. Citādi izdarīšu sev kaut ko tādu, lai mani aizšķūrē kaut kur tālāk, un tad būs visam krusts pāri!

—    Jegor, — muižnieks teicis, brīdi klusējis, — es tevi tā neatstāšu. Ja negribi kalpot pie manis, ej: tu taču esi brīvs cilvēks, tevi aizturēt nevaru; bet šoreiz tukšā no tevis neaiziešu. Uzspēlē man kaut ko, Jegor, ar savu vijoli, uzspēlē! Dieva dēļ, uzspēlē! Es tev nepavēlu, jel saproti mani, es tevi nepiespiežu; es tevi ar asarām acīs lūdzu: uzspēlē man, Jegoruška, dieva dēļ, to, ko tu spēlēji francūzim! Iepriecini manu sirdi! Tu esi stūrgalvīgs, un es esmu stūrgalvīgs; zini, ka arī man ir savi untumi, Jegoruška! Es pret tevi esmu sirsnīgs, esi sirsnīgs arī tu, tāpat kā es. Ne dzīvot vairs negribu, iekām neuzspēlēsi bez piespiešanas un ar labu prātu to, ko spēlēji francūzim.

—     Lai notiek jūsu prāts! — Jefimovs sacījis. — Cienīts kungs, biju nozvērējies nekad jums nespēlēt, jā, tieši jums, bet tagad mana sirds atmaigusi. Es jums spēlēšu, taču pirmo un pēdējo reizi, un vairāk, cienīts kungs, jūs manu spēli nekad un nekur nedzirdēsiet, kaut jūs solītu man vai tūkstoš rubļu.

Patēvs paņēmis vijoli un sācis spēlēt savas variācijas par krievu dziesmām. B. stāstīja, ka šīs variācijas esot patēva pirmā un vērtīgākā kompozīcija vijolei un ka vēlāk viņš nekad neko neesot spēlējis tik labi un ar tik lielu iedvesmu. Muižnieks, kas arī citkārt nespējis vienaldzīgi klausīties mūziku, skaļi raudājis. Kad spēle .beigusies, viņš piecēlies no krēsla, izņēmis trīssimt rubļu, iedevis manam patēvam un sacījis:

—    Tagad ej, Jegor. Es tevi izlaidīšu no šejienes un ar grāfu pats visu nokārtošu; taču iegaumē: turpmāk vairs ar mani nesastopies. Tev paveras plats ceļš, un, ja sagadīsimies uz tā, tiklab man, kā tev nebūs patīkami. Bet tagad ardievu! … Pag, pag! Pirms aiziešanas vēl viens padoms, tikai viens: nežūpo un mācies, visu laiku mācies; nekļūsti iedomīgs! Saku tev gluži tā, kā tev sacītu tavs tēvs. Iegaumē gan, vēlreiz atkārtoju: mācies un nekad necilā glāzīti, ja reiz lielās bēdās iebaudīsi (bet bēdu jau būs daudz) — būsi beigts un pagalam, viss aizies pie velna, un varbūt pats nosprāgsi kaut kur grāvī kā tavs itālietis. Bet tagad ardievu! … Pagaidi vēl, noskūpsti mani!

Viņi saskūpstījušies, un pēc tam mans patēvs izgājis brīvībā.

Tiklīdz viņš izkļuvis brīvībā, tūlīt sācis ar to, ka tuvākajā apriņķa pilsētā noplītējis savus trīssimt rubļus, tanī pašā laikā sabrāļodamies ar gauži nekrietniem, paklīdušiem uzdzīvotājiem, un beidzis ar to, ka, palicis viens pats bez kapeikas kabatā, bez jebkādas palīdzības, bijis spiests strādāt nožēlojamā ceļojoša provinces teātra orķestrī, spēlēt tur pirmo un varbūt vienīgo vijoli. Tas viss lāgā nesaskanējis ar viņa sākotnējām iecerēm, tas ir, pēc iespējas drīzāk doties uz Pēterburgu mācīties, sameklēt tur labu darbu un izaugt par īstu mākslinieku. Taču neveiksmīga bijusi arī dzīve mazajā orķestrī. Patēvs drīz sastrīdējies ar ceļojošā teātra atreprenieri un aizgājis no teātra. Tad patēvs galīgi zaudējis pašpaļāvību un pat sadūšojies uz izmisīgu rīcību, kas dziļi iedragājusi viņa lepnumu. Patēvs aizrakstījis vēstuli mums jau pazīstamajam muižniekam, izklāstījis viņam savus apstākļus un lūdzis naudu. Vēstule bijusi rakstīta ar diezgan lielu pašcieņu, taču atbildi patēvs nesagaidījis. Tad viņš aizrakstījis otru vēstuli, kurā visai pazemojošos izteicienos, dēvēdams muižnieku par savu labdari un cildinādams viņu par īstas mākslas pazinēju, atkal lūdzis pēc izpalīdzēšanas. Beidzot atbilde pienākusi. Muižnieks atsūtījis simt rubļu un dažas viņa kambarsulaiņa rakstītas rindas, kurās teikts, lai turpmāk neapgrūtinot viņu ne ar kādiem lūgumiem. Patēvs, saņēmis naudu, tūlīt gribējis braukt uz Pēterburgu, bet pēc parādu samaksas naudas atlicis tik maz, ka par ceļojumu nevarējis nemaz vairs domāt. Viņš atkal palicis provincē, atkal sācis strādāt provinces orķestrī, pēc tam atkal nav varējis tur satikt un tā, klejodams no vienas vietas uz otru un allaž cerēdams drīz nokļūt Pēterburgā, sabijis provincē veselus sešus gadus. Beidzot viņu pārņēmušas dīvainas drausmas. Patēvs izmisīgi vērojis, cik stipri cietis viņa talants, ko nemitīgi žņaugusi nekārtīgā, nabadzīgā dzīve, un kādā rītā pametis antreprenieri, paņēmis savu vijoli un sasniedzis Pēterburgu, pa ceļam gandrīz ubagodams. Viņš apmeties kaut kur bēniņos un tur pirmoreiz iepazinies ar B., kas nule atbraucis no Vācijas un arī iecerējis taisīt karjeru. Drīz viņi sadraudzējušies, un B. ar lielu sirsnību vēl tagad atceras šo pazīšanos. Abi bijuši jauni, abi ar vienādām cerībām, un abiem — viens un tas pats mērķis. Taču B. jaunība vēl tikai sākusies, viņš vēl maz bija cietis nabadzību un bēdu; turklāt bijis īsts vācietis un tiecies uz mērķi neatlaidīgi, sistemātiski, sīki jo sīki apzinādamies savus spēkus un iepriekš gandrīz jau aprēķinādams, kas no viņa izveidosies, — turpretim viņa biedram jau bijuši trīsdesmit gadi, viņš jau bijis apguris, nomocījies, zaudējis jebkuru pacietību un izšķiedis pirmos zaļoksnējos spēkus, jo veselus septiņus gadus bijis spiests maizes kumosa dēļ klaiņāt pa provinces teātriem un pa muižnieku orķestriem. Viņu balstījusi tikai viena nerimtīga, neiedragājama ideja — beidzot izķepuroties no nejaukā stāvokļa, sakrāt naudu un nokļūt Pēterburgā. Taču šī ideja bijusi miglaina, neskaidra; tas bijis kaut kāds neatvairāms iekšējs aicinājums, kas beidzot gadu gaitā zaudējis sākotnējo skaidrību paša Jefimova acīs, un, kad viņš ieradies Pēterburgā, tad rīkojies gandrīz neapzināti, saskaņā ar mūžsenu paradumu — mūžam kaut ko vēlēties un pārdomāt šo ceļojumu —, gandrīz pats vairs nezinādams, kas viņam galvaspilsētā būtu jādara. Viņa entuziasms bijis tāds kā drudžains, žultains, trauksmains, it kā viņš pats sevi gribētu apmānīt ar šo entuziasmu un ar to sevi pārliecināt, ka viņā vēl nav izsīcis jaunības spēks,, jaunības kvēle, jaunības iedvesma. Šī nemitīgā jūsma pārsteigusi salto, akurāto B., viņš apžilbis un apsveicis manu patēvu kā nākamo diženo mūzikas ģēniju. Citādu sava biedra turpmāko dzīves ceļu vācietis nemaz nav spējis iedomāties. Taču B. drīz atvērušās acis un viņš pilnīgi izpratis manu patēvu. Viņš skaidri saskatījis, ka visa šī trauksmainība, drudžainums un nepacietība nav nekas cits kā neapzināts izmisums, atceroties zudušo talantu; ka, beidzot, pats talants varbūt arī pašā sākumā nemaz nav bijis tik liels, ka daudz ir bijis apmātības, veltīgas pašpārliecinātības, sākotnējas pašapmierinātības un nepārtrauktas fantazēšanas, nepārtrauktas sapņošanas par paša ģenialitāti. «Bet,» B. man stāstīja, «es gribot negribot brīnījos par mana biedra dīvaino raksturu. Manu acu priekšā risinājās izmisīga, versmaina cīņa starp drudžaini saspringtu gribu un iekšēju nespēku. Nelaimīgais veselus septiņus iepriekšējos gadus tik ļoti bija apmierinājies vienīgi ar sapņiem par savu nākamo slavu, ka pat nepamanījis, kā zaudējis viselementārāko mūsu mākslā, kā zaudējis pat viselementārāko vijoles spēles tehniku. Bet tanī pašā laikā viņa haotiskajā iztēlē ik brīdi radās viskolosālākie nākotnes nodomi. Nepietika ar to, ka viņš gribēja būt izcils ģēnijs, viens no labākajiem pasaules vijolniekiem, nepietika ar to, ka viņš jau turēja sevi par šādu ģēniju, — viņš turklāt vēl domāja kļūt par komponistu, kaut gan neko nezināja par kontrapunktu. Taču visvairāk mani pārsteidza,» B. piebilda, «tas, ka šajā cilvēkā, neraugoties uz viņa pilnīgo nespēku, viņa ārkārtīgi niecīgajām zināšanām mākslas tehnikā, bija tik dziļa, tik skaidra un, var teikt, instinktīva mākslas izpratne. Viņš tik ļoti izjuta un iekšēji saprata mākslu, ka nav nekāds brīnums, ja viņš pats savā apziņā bija maldījies par sevi un noturējis sevi nevis par dziļu, instinktīvu mākslas kritiķi, bet par pašas mākslas priesteri, par ģēniju. Lāgiem viņam laimējās savā neizkoptajā, vienkāršajā valodā, kas sveša jebkādai zinātnei, pateikt man tik dziļas patiesības, ka iedzina mani strupceļā un es nevarēju saprast, kādā veidā viņš visu to nojautis, nekad neko nelasījis, nekad neko nemācījies, un es viņam esmu parādā daudz pateicības,» B. teica, «viņam un viņa padomiem manis pilnveidošanā. Bet, kas attiecas uz mani,» B. turpināja, «tad es par sevi neraizējos. Arī es dedzīgi mīlēju savu mākslu, lai gan pašā ceļa sākumā jau zināju, ka nekas diženāks man nav lemts, ka es, patiesību sakot, mākslā būšu melnstrādnieks; taču varu lepoties, ka esmu nevis apracis — kā tas slinkais vergs — to, kas man dabas dots, bet, gluži otrādi, esmu to simtkārt vairojis, un, ja ļaudis cildina manas spēles dzidrumu, apbrīnojami izkopto tehniku, tad par visu to esmu parādā pateicību nepārtrauktam, neatlaidīgam darbam, skaidrai apziņai par saviem spēkiem, labprātīgai sevis iznīcināšanai un mūžīgam naidam pret iedomību, pret agru pašapmierinātību un pret laiskumu kā šīs pašapmierinātības dabiskām sekām.»

B. savukārt mēģinājis dalīties padomos ar biedru, kam ļoti, ļoti pakļāvies pašā sākumā, bet tikai velti to sadusmojis. Viņi atsaluši viens pret otru. B. drīz pamanījis, ka viņa biedru arvien biežāk un biežāk pārņem apātija, skumjas un garlaicība, ka viņa entuziasma uzliesmojumi kļūst aizvien retāki un ka visam tam seko drūma, neapvaldīta grūtsirdība. Beidzot Jefimovs pametis novārtā vijoli un dažkārt nepieskāries tai veselām nedēļām. Līdz pilnīgam pagrimumam vairs nebijis tālu, un nelaimīgais drīz vien paļāvies visiem netikumiem. Noticis tas, no kā viņu brīdinājis muižnieks: mans patēvs sācis pārmērīgi dzert. B. ar šaušalām viņu vērojis; drauga padomi patēvu neietekmējuši, turklāt B. baidījies teikt kaut vārdu. Pamazām Jefimovs kļuvis galīgs ciniķis: viņš nepavisam nekaunējies dzīvot uz B. rēķina un izturējies pat tā, it kā viņam uz to būtu pilnīgas tiesības. Bet pa to laiku eksistences līdzekļi izsīkuši; B. ar pūlēm turējies virs ūdens, pasniegdams privātstundas vai salīgdams spēlēt viesībās pie tirgoņiem, vāciešiem, trūcīgiem ierēdņiem, kuri, kaut arī maz, tomēr kaut ko maksājuši. Jefimovs nemaz neesot gribējis pat manīt sava biedra nabadzību: viņš izturējies pret biedru skarbi un veselām nedēļām nepagodinājis to ne ar vienu pašu vārdu. Reiz B. ļoti smalkjūtīgi uzbildis Jefimovam: nebūtu labi, ja viņš pārāk vienaldzīgi izturētos pret vijoli, jo tā varot pilnīgi atradināties no sava instrumenta, bet Jefimovs briesmīgi saskaities un pateicis, ka tīšuprāt nekad vairs nepieskaršoties vijolei, it kā iedomādamies, ka, ceļos mezdamies, kāds viņu lūgšus lūgšoties. Kādu citu reizi B. ievajadzējies palīga spēlēšanai viesībās un viņš uzaicinājis Jefimovu. Šis aicinājums padarījis Jefimovu gluži traku. Viņš nesavaldīgi klāstījis, ka neesot nekāds ielas vijolnieks, neesot kritis tik zemu kā B. un nenoniecināšot cildeno mākslu, spēlēdams nejēgām amatniekiem, kas nekā nesapratīšot no viņa spēles un talanta. B. neatbildējis ne vārda, bet Jefimovs, aizgājušā biedra prombūtnē ilgi prātodams par šo aicinājumu, sagudrojis, ka tas bijis netiešs aizrādījums, ka Jefimovs dzīvo uz biedra rēķina, un vēlēšanās darīt zināmu, lai arī Jefimovs mēģina kaut ko nopelnīt. Kad B, atgriezies, Jefimovs pēkšņi sācis pārmest, ka viņš rīkojoties nekrietni, un teicis, ka nepalikšot pie viņa vairs ne bridi. Jefimovs kaut kur pazudis uz divām dienām, taču trešajā pārradies, it kā nekas nebūtu noticis, un atkal turpinājis līdzšinējo dzīvi.

Vienīgi vecais pieradums, draudzība un arī līdzcietība, ko B. jutis pret pazudušu cilvēku, apvaldījusi viņa vēlēšanos izbeigt šādu nejēdzīgu dzīvi un uz visiem laikiem šķirties no biedra. Beidzot viņi gājuši katrs savu ceļu. B. uzsmaidījusi laime: viņš iemantojis ļoti ietekmīgu labvēli, un viņam izdevies sarīkot spožu koncertu. Tolaik viņš jau bijis lielisks mākslinieks, un drīz viņa strauji augošā popularitāte sagādājusi viņam darbu operas teātra orķestrī, kur viņš ātri guvis patiesi pelnītus panākumus. Šķirdamies no Jefimova, B. tam iedevis naudu un ar asarām acīs lūdzies, lai tas atgrieztos uz īstā dzīves ceļa. B. arī vēl tagad nespēj atcerēties manu patēvu bez lielas sirsnības. Pazīšanās ar Jefimovu bijis viens no visdziļākajiem B. jaunības iespaidiem. Kopā viņi iesoļojuši savā darba laukā, kvēli jo kvēli pieķērušies viens otram, un pat Jefimova dīvainības, visrupjākie, neparastākie trūkumi piesaistījuši B. manam patēvam vēl vairāk, B. sapratis Jefimovu; viņš to redzējis caur un cauri un jau iepriekš noskārtis, ar ko tas viss beigsies. Šķirdamies viņi apkampušies un abi sākuši raudāt. Tad Jefimovs, asaras rīdams un elsas valdīdams, teicis, ka viņš esot pazudis cilvēks, ļoti, ļoti nelaimīgs cilvēks, ka viņš sen to zinājis, bet savu bojā eju skaidri saskatījis tikai tagad.

—  Man nav talanta! — viņš beigās iesaucies un nobālējis kā mirdams.

B. tas viss stipri ķēries pie sirds.

—     Paklausies, Jegor Petrovič, — viņš tam sacījis, — ko tu sevi bendē? Tu taču ar savu izmisumu dzen sevi vienīgi postā; tev nav ne pacietības, ne vīra dūšas. Tagad, lielas grūtsirdības brīdī, tu saki, ka tev neesot talanta. Tas nav tiesa! Tev talants ir, un es tev to apgalvoju. Tev tas ir. Es to nojaušu jau pēc tā vien, kā tu izjūti un saproti mākslu, To es tev pierādīšu arī ar visu tavu līdzšinējo dzīvi. Tu taču man esi stāstījis par savām agrākajām gaitām. Arī tolaik tevi piemeklējis tāds pats izmisums. Tolaik tavs pirmais skolotājs, šis dīvainais cilvēks, par kuru man tik daudz esi stāstījis, pirmoreiz tevī pamodinājis mīlestību uz mākslu un noskārtis, ka tevī ir talants. Toreiz tu to izjuti tikpat spēcīgi un dziļi, kā jūti tagad. Taču tu pats nesaproti, kas ar tevi notiek. Tev nepatika dzīvot muižnieka namā, un tu pats nezināji, ko tu gribi. Tavs skolotājs nomira pārāk agri. Viņš tev atstāja vienīgi tavas neskaidrās tieksmes un, galvenais, tev neizskaidroja, kas esi tu pats. Tu juti, ka tev jāiet cits ceļš, plašāks ceļš, ka tev lemti citādi mērķi, bet nesaprati, kā pie tiem nokļūt, un, savu skumju mākts, sāki nīst visu, kas tolaik bija tavā tuvumā. Seši gadi, ko pavadīji trūkumā un nabadzībā, nav tev velti gājuši zudumā; tu mācījies, tu domāji, tu apzinājies sevi un savus spēkus, tu tagad saproti mākslu un savu aicinājumu. Mans draugs, vajadzīga pacietība un vīra dūša! Liktenis tev lēmis apskaužamāku dzīvi nekā man: tu esi simtkārt lielāks mākslinieks nekā es; bet lai dievs tev dod kaut desmito daļu no manas neatlaidības! Mācies un nežūpo, kā tev sacījis tavs labais muižnieks, un galvenais — sāc visu no paša gala, no ābeces. Kas tevi moka? Trūkums, nabadzība? Bet trūkums un nabadzība taču izveido mākslinieku. Tie nav šķirami no mākslinieka pirmajiem soļiem. Tagad tu vēl nevienam neesi vajadzīgs, neviens tevi negrib ne pazīt; tāda ir pasaule. Pagaidi, vēl ļaunāk būs, kad ļaudis uzzinās, ka tev ir talants. Skaudība, sīkumains zemiskums, bet visvairāk muļķība nomāks tevi vēl smagāk nekā nabadzība. Talantam vajadzīga labvēlība, talantam nepieciešams, lai to saprastu, bet tu redzēsi, kādi ģīmji blenzīs uz tevi no visām pusēm, kad tu kaut nedaudz tuvosies mērķim. Viņi neturēs ne graša vērtu un ar nicināšanu vēros visu to, ko esi sasniedzis smagā darbā, grūtībās, badā, bezmiega naktīs. Viņi tevi neuzmundrinās, nemierinās; viņi tev nerādīs to, kas tevī labs un patiess, un ar ļaunu prieku daudzinās katru tavu kļūdu, norādīs tev tieši uz to, kas tevī slikts, uz to, kur tu kļūdies, un, ārīgi tēlodami vienlīdzību un nicināšanu pret tevi, gluži kā svētkus svinēs, saskatījuši jebkuru tavu kļūdu (it kā būtu kāds, kam kļūdu nav!). Tu taču esi augstprātīgs, tu bieži nevietā esi lepns un spēj aizvainot patmīlīgu sīkmani, un tad nelaime klāt — tu būsi viens, bet viņu daudz; viņi tevi nomocīs ar sīkiem dūrieniem. Pat es jau sāku to just. Bet tagad saņem taču dūšu! Tu nemaz vēl neesi tik nabadzīgs, tu vari dzīvot, nenoniecini necilu darbu, skaldi maiku, tāpat kā es uzskatīju gandrīz par malkas skaldīšanu vijoles čīgāšanu trūcīgu amatnieku godos. Taču tu esi nepacietīgs, tu esi saslimis ar nepacietību, tev trūkst vienkāršības, tu pārāk daudz mānies, pārāk daudz domā, liec daudz strādāt savam prātam, vārdos tu esi pārgalvīgs, bet jutīsi bailes, kad būs jāņem rokā vijoles lociņš. Tu esi patmīlīgs, un tev maz drosmes. Esi jel drosmīgāks, gaidi, mācies un, ja nepaļaujies uz saviem spēkiem, rīkojies uz labu laimi. .. tevī ir kaisme, tevī ir izjūta. Varbūt nokļūsi līdz mērķim, bet, ja ne, tomēr rīkojies uz labu laimi: nekādā gadījumā nezaudēsi, jo laimests ir pārāk liels. Mūsu dzīvē, brālīt, tam ir liela nozīme!

Jefimovs ļoti izjusti klausījies sava bijušā biedra vārdos. Bet, jo ilgāk viņš runājis, jo vairāk zudis bālums Jefimova vaigos; tajos atplaucis sārtums; acīs iezaigojusies neparasta drosme un cerību uguns. Drīz šī cildenā drosme kļuvusi par pašpārliecību, pēc tam par parastu nekaunību, un beidzot, kad B. bijis galā ar savām pamācībām, Jefimovs jau klausījies viņā izklaidīgi un nepacietīgi. Tomēr Jefimovs ļoti sirsnīgi paspiedis viņam roku, pateicies un, kā jau tas Jefimovam piemitis, strauji pāriedams no nesaudzīgas pašiznīcināšanās un grūtsirdības uz ārkārtīgu augstprātību un nekaunību, pašpaļāvīgi paziņojis, lai draugs neraizējoties par viņa likteni, viņš pats zinot, kā iekārtot savu dzīvi, arī viņš cerot drīz iemantot sev atbalstītāju, sarīkot koncertu — un tad vienā rāvienā iegūšot gan slavu, gan naudu. B. paraustījis plecus, taču neko neiebildis bijušajam biedram, un viņi šķīrušies, lai gan, kā jau tas bijis sagaidāms, uz neilgu laiku. Jefimovs tūliņ pat notērējis iedoto naudu, nācis pēc naudas vēl reiz, tad trešo, pēc tam ceturto reizi, pēc tam desmito reizi, beidzot B. zaudējis pacietību un licis teikt, ka viņa nav mājās. Kopš tā laika B. ilgi neko vairs nezinājis par Jefimovu.

Pagājuši vairāki gadi. Reiz B., nākdams mājās no mēģinājuma, kādā šķērsielā pie netīra traktiera durvīm gandrīz uzskrējis virsū slikti ģērbtam iereibušam vīram, kas viņu uzrunājis vārdā. Iereibušais bijis Jefimovs. Viņš izskatījies ļoti pārvērties, seja dzeltena, uzblīdusi; kā redzams, izlaidīgā dzīve uzspiedusi viņam neizdzēšamu zīmogu. B. ārkārtīgi priecājies par sastapšanos un, nepaspējis pārmīt ne pāris vārdu, gājis līdzi Jefimovam traktierī, kur Jefimovs viņu ievedis. Tur vistālākajā — mazā, piekvēpušā istabā viņš pētīgāk pavērojis savu biedru. Mugurā gandrīz tikai skrandas, zābaki galīgi novalkāti; saburzītais elsiņš viscaur nolaistīts ar degvīnu. Mati sākuši sirmot un kļuvuši krietni plānāki.

—    Kas tev noticis? Kur tu tagad dzīvo? — B. vaicājis.

Jefimovs apmulsis, sākumā pat satrūcies, atbildējis nesakarīgi, saraustīti, un B. sācis domāt, ka viņš runā ar prātā jukušu. Beidzot Jefimovs atzinies, ka nespējot neko pastāstīt, iekām viņu nepacienāšot ar degvīnu, un ka traktierī viņam jau sen nedodot uz parāda. To teikdams, Jefimovs sarcis, kaut arī centies sevi iedrošināt ar bramanīgiem rokas mājieniem; taču tas izskatījies nekaunīgi, neīsti, uzplijīgi un tāpēc radījis dziļu nožēlu un līdzcietību labsirdīgajā B., kurš redzējis, ka viņa bažas pilnīgi piepildījušās. Viņš tomēr licis pasniegt degvīnu. Aiz pateicības Jefimova seja gluži pārvērtusies, un viņš apjucis tiktāl, ka acīs sariesušās asaras un viņš gribējis skūpstīt sava labdara rokas. Pusdienojot B. dikti izbrīnījies, uzzinādams, ka nelaimīgais draugs ir apprecējies. Bet vēl vairāk B. bijis pārsteigts, dzirdēdams, ka Jefimova sieva esot viņa lielākā nelaime un posts un ka laulības pilnīgi pazudinājušas visu viņa talantu.

—    Kā tad tā? — B. vaicājis.

—    Es, brāl, jau divus gadus neņemu rokā vijoli, — Jefimovs atbildējis. — Meitietis — ķēkša, neizglītota, rupja sieviete. Kaut viņu! … Tikai plēšamies, neko citu nedarām.

—    Kāpēc tad tu precējies, ja viņa tik slikta?

—    Nebija ko ēst. Iepazinos; viņai bija apmēram tūkstoš rubļu: es tūlīt apprecējos, ne mirkli neprātodams. Viņa taču bija manī iemīlējusies. Pati kārās man kaklā. Kas tad šai to lika darīt? Nauda, brālīt, tagad nodzīvota, nodzerta — un kāds tur vairs talants! Viss pagalam!

B. redzējis, ka Jefimovs it kā steidzas viņam attaisnoties.

—    Visu esmu pametis, visu pametis, — viņš piebildis. Bet tūlīt teicis, ka pēdējā laikā vijoles spēlē esot sasniedzis gandrīz pilnību un B., lai gan esot varbūt viens no vislabākajiem vijolniekiem visā pilsētā, salīdzinājumā ar viņu nebūtu ne graša vērts, ja vien viņš, Jefimovs, to gribētu.

—    Bet kāpēc tad tu kavējies, — B. izbrīnā sacījis,

—   būtu meklējis sev mūziķa vietu!

—    Nav vērts! — Jefimovs teicis, atmezdams ar roku.

—      Kurš no jums jel ko tur saprot! Ko jūs zināt? Ne velna jūs nezināt! Baletiņā uztrinkšķināt kādu danci — to jūs protat. Labus vijolniekus jūs neesat ne redzējuši, ne dzirdējuši. Bet nav vērts jūs aizskart; palieciet tādi, kādi esat gribējuši būt!

Tobrīd Jefimovs atkal atmetis ar roku, sagrīļojies uz krēsla, jo bijis dūšīgi sameties. Pēc tam sācis aicināt B. sev līdzi uz māju; taču tas atteicies, pierakstījis adresi un apgalvojis: jau rītdien iegriezīšoties pie viņa. Jefimovs, kas tagad bijis kārtīgi paēdis, brīžiem zobgalīgi uzmetis acis bijušajam biedram un visvisādi centies viņam iedzelt. Kad viņi gājuši projām, Jefimovs pakampis B. lepno kažoku un pasniedzis to kā zemākais augstākajam. Iedams garām traktiera pirmajai istabai, viņš apstājies un skaļi uzsaucis apkalpotājiem un viesiem, ka B. esot pats labākais un nepārspējamākais vijolnieks visā galvaspilsētā. Vārdu sakot, Jefimovs tobrīd izturējies ārkārtīgi nekrietni.

Tomēr B. nākamajā rītā sameklējis viņu bēniņos, kur mēs visi tolaik dzīvojām briesmīgā nabadzībā vienā pašā istabā. Toreiz biju četri gadi veca, un jau divi gadi bija apritējuši, kopš mana māte apprecējusies ar Jefimovu. Viņa bija nelaimīga sieviete. Agrāk viņa strādājusi par guvernanti, bija daiļa, guvusi lielisku izglītību un nabadzības dēļ apprecējusies ar vecu ierēdni, manu tēvu. Nodzīvojusi kopā ar viņu tikai gadu. Bet, kad mans tēvs pēkšņi nomiris un niecīgo mantojumu sadalījuši savā starpā viņa mantinieki, māmiņa palikusi viena pati ar mani, kā savu mantojuma da]u saņēmusi niecīgu naudas summu. Atkal kalpot par guvernanti ar apgādājamu mazu bērniņu bijis grūti. Tolaik gluži nejauši viņa sastapusies ar Jefimovu un pa īstam viņā iemīlējusies. Mana māte bijusi entuziaste, sapņotāja, saskatījusi Jefimovā tādu kā ģēniju, noticējusi viņa augstprātīgajiem vārdiem par savu spožo nākotni; mātes iztēlei glaimojis, ka viņai būs izcila nozīme kā ģeniāla cilvēka atbalstam, vadītājai, un viņa ar Jefimovu apprecējusies. Taču jau pirmajā mēnesī izgaisuši visi mātes sapņi un cerības un acu priekšā nostājusies nožēlojamā īstenība. Jefimovs, kas tiešām apprecējies varbūt tāpēc, ka māmiņai bijis kāds tūkstotis naudas, salicis rokas klēpī, tiklīdz šī nauda bijusi nodzīvota, un, it kā priecādamies par radušos ieganstu, tūlīt sācis klāstīt visiem un ikvienam, ka apprecēšanās pazudinājusi viņa talantu, ka viņš nevarot strādāt smacīgā istabā aci pret aci ar izsalkušu ģimeni, ka tad nenākot ne prātā dziesmas un mūzika un ka, beidzot, viņam liktenis lēmis šādu nelaimi. Šķiet, vēlāk arī viņš pats sācis ticēt, ka viņa sūrošanās ir pamatota, un, liekas, sācis priecāties par jauno aizbildināšanos. Šķita, ka šis nelaimīgais, bojā gājušais talants pats meklējis kādu ārēju apstākli, uz kuru varētu novelt visas neveiksmes, visas likstas. Taču pieņemt par pareizu drausmīgo domu, ka viņš jau sen un uz visiem laikiem ir zudis mākslai, Jefimovs nespējis. Viņš drudžaini cīnījies pret šo baismīgo domu, gluži kā pret slimīgiem murgiem, un beidzot, kad īstenība viņu pievārējusi, kad brīžiem atvērušās acis, viņš jutis, ka aiz šausmām var zaudēt prātu. Jefimovs nav spējis viegli atmest pārliecību, kas tik ilgi bijusi visas viņa dzīves saturs, un līdz savai pēdējai stundiņai cerējis, ka viss vēl nav zudis. Šaubu brīžos viņš padevies žūpošanai, kuras nejaukā dvinga remdējusi viņa grūtsirdību. Beidzot varbūt viņš pats vairs nezinājis, cik nepieciešama viņam bijusi sieva šajā laikā. Viņa bija dzīvs iegansts, un tiešām mans patēvs gandrīz sajuka prātā, lolodams iedomu, ka, tiklīdz viņš apbedīs sievu, kas viņu pazudinājusi, viss atkal ies savu gaitu. Nabaga māmulīte viņu nesaprata. Kā jau īsta sapņotāja, naidīgajā īstenībā viņa nespēja paciest pat pirmos belzienus: viņa kļuva ātrsirdīga, žultaina, skarbu valodu, ik brīdi ķildojās ar vīru, kurš mocīja viņu ar tādu kā baudu, un nemitīgi dzina vīru strādāt. Taču apmātība, mana patēva iesīkstējusī iedoma, viņa neprāts bija padarījuši viņu gandrīz necilvēcīgu un bezjūtīgu. Patēvs smējās un nozvērējās neņemt rokā vijoli līdz pat sievas nāvei, un to klāstīja viņai ar cietsirdīgu vaļsirdību. Māmiņa, kura līdz savai nāves stundai, par spīti visam, viņu tik sirsnīgi mīlēja, nespēja paciest šādu dzīvi. Viņa sāka nemitīgi sirguļot, nemitīgi cieta, dzīvoja pastāvīgās mokās, un bez visām šīm nelaimēm viņai vienai pašai vēl uzgūlās visas rūpes par ģimenes uzturēšanu. Māmiņa sāka gatavot citiem ēdienus un sākumā iekārtoja pusdienu galdu mūsu dzīvoklī. Taču vīrs paslepus izčiepa viņai visu naudiņu, un viņa bieži bija spiesta sūtīt atpakaļ tukšus traukus tiem, kuriem bija uzņēmusies gatavot. Kad B. toreiz mūs apciemoja, viņa pelnījās, mazgādama veļu un pārkrāsodama vecus apģērbus. Tā mēs visi savos bēniņos kaut kā vilkām dzīvību.

B. ļoti pārsteidza mūsu ģimenes nabadzība.

—    Paklau, tu visu laiku man mels blēņas, — viņš sacīja patēvam, — kur te ir pazudinātais talants? Viņa taču tevi uztur, bet ko tu te dari?

—    Neko nedaru! — patēvs atbildējis.

Taču B. vēl nezināja visas māmiņas likstas. Virs bieži veda dzīvoklī veselus barus plikatu un dauzoņu — un kas gan tad notika!

B. ilgi mēģināja pārliecināt veco biedru; beidzot strikti paziņoja: ja negribēšot laboties, viņš nepalīdzēšot; pateica bez aplinkiem, ka naudu patēvam nedošot, jo viņš to nodzeršot, un galu galā lūdza, lai patēvs viņam kaut ko uzspēlējot, tad varēšot spriest, ko patēva labā darīt. Bet, kad patēvs aizgāja pēc vijoles, B. paklusām deva manai mātei naudu, taču viņa neņēma. Pirmo reizi viņa būtu ņēmusi žēlastības dāvanu! Tad B. naudiņu iedeva man, un nelaimīgā sieviete sāka nevaldāmi raudāt. Patēvs atnāca ar vijoli, taču vispirms pieprasīja degvīnu, apgalvodams, ka bez tā nevarot spēlēt. Aizsūtīja pēc degvīna. Viņš iedzēra un sāka plātīties.

—    Uzspēlēšu tev kaut ko no paša sakomponētā — draudzības vārdā, — patēvs sacīja B. un no kumodes apakšas izvilka biezu, apputējušu kladi.

—    To visu pats esmu sakomponējis, — viņš teica, rādīdams uz kladi. — Tagad tik tu redzēsi! Tie, brālīt, nav vis jūsu baletiņi!

B. klusēdams ieskatījās vairākās lappusēs; pēc tam atšķīra līdzi paņemtās notis un, atbīdījis sāņus patēva komponē jumus, lūdza viņu spēlēt kaut ko no atnestā.

Patēvs mazliet apvainojās, taču, baidīdamies zaudēt jauno atbalstītāju, paklausīja B. pavēlei. B. tagad redzēja, ka agrākais biedrs patiešām daudz strādājis un daudz apguvis, kamēr viņi nav tikušies, lai gan bija lielījies, ka jau kopš apprecēšanās neņemot rokā vijoli. Jums vajadzētu redzēt, cik priecīga bija mana nelaimīgā māte. Viņa lūkojās uz vīru un atkal lepojās ar to. Labsirdīgais B. sirsnīgi priecājās un apņēmās manu patēvu iekārtot darbā. B. jau tolaik bija plaši sakari, un viņš tūlīt sāka ieteikt savu nelaimīgo biedru, lūgt biedra labā, iepriekš gan uzstādams, lai tas ar goda vārdu apsolās, ka uzvedīsies nevainojami. Bet pagaidām B. uz sava rēķina pēc iespējas labi saposa manu patēvu un aizveda pie dažām izcilām personām, no kurām bija atkarīgs, vai patēvs dabūs to darbu, ko B. viņam izraudzījis. Jāpiebilst, ka Jefimovs bija uzpūtīgs tikai vārdos un, šķiet, ar vislielāko prieku pieņēma vecā drauga piedāvājumu. B. vēlāk stāstīja, ka viņam kļuvis kauns par lielo lišķību un ļcti pazemojošo pielūgsmi, ar kādu patēvs pūlējies viņam pielabināties, baidīdamies, ka tikai nezaudē viņa labvēlību. Patēvs sapratis, ka viņu grib dabūt uz zaļa zara, un vairs pat nežūpojis. Beidzot viņam sameklēja darbu teātra orķestri. Patēvs labi izturējis pārbaudījumu, jo vienā pašā mēnesī, čakli strādādams, atguvis visu, ko zaudējis pusotra gada ilgā bezdarbībā, solījies vingrināties arī turpmāk un rūpīgi un kārtīgi pildīt jaunos pienākumus. Taču mūsu ģimenes stāvoklis nebūt neuzlabojās. Patēvs nedeva māmiņai ne kapeiku no saņemtās algas, visu notērēja pats, nodzēra, apēda kopā ar jaunajiem draugiem, kurus tūlīt sameklēja veselu baru. Viņš sagājies galvenokārt ar teātra kalpotājiem, koristiem, figurantiem, vārdu sakot, ar ļaudīm, kuru vidū varējis būt pārākais, un vairījies no patiesi talantīgiem cilvēkiem. Patēvs paspējis iedvest jaunajiem drauģeļiem pret sevi kaut kādu īpašu cienību, tūliņ pat samelsis tiem, ka viņš esot neatzīts mūziķis, ka viņam dižens talants, ka viņu pazudinājusi sieva un, beidzot, ka teātra kapelmeistars no mūzikas neko nesajēdzot. Viņš zobojies par visiem orķestra māksliniekiem, par inscenējamo darbu izvēli un, beidzot, pat par uzvedamo operu autoriem. Pēc tam paiēvs sācis klāstīt kaut kādu jaunu mūzikas teoriju, vārdu sakot, apnicis visam orķestrim, saķildojies ar itin visiem darba biedriem, ar kapelmeistaru, sarunājis rupjības priekšniecībai, iemantojis visnemierīgākā, viskašķīgākā un reizē arī paša mazvērtīgākā cilvēka reputāciju un nonācis tiktāl, ka kļuvis visiem neciešams.

Patiešām bijis ārkārtīgi dīvaini vērot, ka tik nenozīmīgam cilvēkam, tik vājam, nederīgam izpildītājam un nolaidīgam mūziķim ir tik milzīgas pretenzijas, tik liela plātīšanās, vīzdegunība, tik skarba valoda.

Beidzies ar to, ka patēvs sastrīdējies ar B., sagudrojis visnejaukākās tenkas, viszemiskākos apmelojumus un to visu laidis pasaulē kā skaidru patiesību. Orķestris ticis no viņa vaļā pēc pusgada par nekārtīgu strādāšanu, par nevīžīgu pienākumu pildīšanu un dzeršanu. Taču viņš tik drīz teātri vēl neatstājis. Pēc laiciņa viņš jau staigājis tikpat skrandains kā agrāk, jo visi kārtīgie apģērba gabali bijuši pārdoti un ieķīlāti. Viņš sācis iet pie agrākajiem darba biedriem, vai nu viņi priecājušies vai nepriecājušies par šādu ciemiņu, izplatījis tenkas, pļāpājis blēņas, asaraini žēlojies par savu dzīvīti, visus aicinājis pie sevis paskatīties uz viņa nešpetno sievu. Protams, radušies uzklausītāji, radušies cilvēki, kuriem paticis piedzirdīt padzīto darba biedru un likt viņam muldēt visādas blēņas. Turklāt patēvs vienmēr pratis runāt trāpīgi, gudri, piebārstījis valodu ar dzēlīgu žultainumu un ciniskām piebildēm, kas patīk zināmas slakas klausītājiem. Viņu uzskatījuši par tādu kā dullu ākstu, kam dīkdienīgi ļautiņi dažkārt labprāt liek kulstīt mēli. Tie ar prieku viņu ķircinājuši, viņa klātbūtnē runādami par kādu vēl neredzētu, nule atbraukušu vijolnieku. To dzirdēdams, Jefimovs bālējis, mulsis, centies uzzināt, kas atbraucis, kas ir šis jaunais talants, un tūlīt kļuvis skaudīgs pret atbraucēja slavu. Liekas, tikai kopš tā laika sācies Jefimova īstais, nemitīgais ārprāts: viņa uzmācīgā ideja, ka viņš ir pats izcilākais vijolnieks — vismaz Pēterburgā, bet ka liktenis viņu vajā, viņam dara pāri, visvisādu intrigu dēļ viņš netiek saprasts un viņu noklusē. Pēdējais apstāklis viņam pat glaimojis, jo ir tāda rakstura cilvēki, kuriem ļoti patīk domāt, ka viņiem nodarīta pārestība, ka viņi tiek nomākti, patīk skaļi par to sūroties vai klusītēm sevi mierināt un dievināt savu neatzīto diženumu. Viņš varējis nosaukt itin visus Pēterburgas vijolniekus un pats uzskatījis, ka neviens no tiem nav viņa vērts. Gan mākslas lietpratējiem, gan diletantiem, kuri pazinuši nelaimīgo vājprāti, viņa klātbūtnē paticis ievirzīt valodas par kādu slavenu, talantīgu vijolnieku, lai prātā jukušo piespiestu savukārt sākt runāt. Tiem paticis viņa niknums, viņa dzēlīgās piebildes, patikušas lietišķās un gudrās tēmas, par kurām viņš runājis, kritizējot savu šķietamo sāncenšu spēli. Klausītāji bieži vien viņu nesapratuši, toties bijuši pārliecināti, ka neviens visā pasaulē neprot tik veikli un tik spilgtās karikatūrās attēlot tā laika mūzikas dzīves slavenības. Pat tie paši mākslinieki, par kuriem viņš tik ļoti zobojies, mazliet baidījušies no viņa, jo zinājuši, cik viņš ir dzēlīgs, atzinuši, ka viņa uzbrukumi ir lietpratīgi un spriedumi pareizi tādos gadījumos, kad vajadzējis kādu nopaļāt. Mākslinieki pamazām pieraduši, ka viņš bieži redzams teātra gaiteņos un aiz kulisēm. Kalpotāji ļāvuši viņam netraucēti nākt kā nepieciešamai personai, un viņš kļuvis par tādu kā mājas Fersitu. Šāda dzīve turpinājusies savus divus vai trīs gadus; galu galā Jefimovs visiem apnicis pat šajā pēdējā lomā. Sekojusi oficiāla padzīšana, un beidzamajos divos mūža gados mans patēvs pazudis — kā akā iekritis un nekur vairs nebijis redzams. Jāpiebilst, ka B. viņu gan sastapis divas reizes, bet viņš izskatījies tik nožēlojams, ka līdzcietība vēlreiz guvusi pārsvaru pār pretīgumu. B. viņu uzrunājis, taču patēvs apvainojies, izlicies, it kā neko nebūtu dzirdējis, uzmaucis dziļāk uz acīm veco, saņurcīto platmali un pagājis garām. Beidzot kādos augstos svētkos B. no rīta ziņots, ka viņu atnācis apsveikt agrākais biedrs Jefimovs. B. izgājis viņam pretim. Jefimovs bijis sareibis, klanījies zemu jo zemu, gandrīz līdz B. kurpju purniem, kaut ko murminājis un nekādi negribējis nākt dziļāk dzīvoklī. Viņa izturēšanās jēga: kur nu man, cilvēciņam bez talanta, pazīties ar tik slavenu vīru kā jūs; mums, sīkajiem ļautiņiem, gana arī ar priekšnamu, lai apsveiktu svētkos; paklanīšos un iešu projām no šejienes. Vārdu sakot — viss bijis pliekani, muļķīgi, riebīgi un zemiski. Kopš tā laika B. loti ilgi manu patēvu nebija redzējis — tieši līdz pašai katastrofai, ar kuru beidzās visa šī skumīgā, slimīgā un dvingas pilnā dzīve. Tās beigas bija briesmīgas. Šī katastrofa cieši saistīta ne vien ar manas bērnības pirmajiem iespaidiem, bet arī ar visu manu dzīvi. Katastrofa notika šādi… Taču vispirms man jāpastāsta, kāda īsti bija mana bērnība un ko man nozīmēja šis cilvēks, kurš tik sāpīgi ietekmēja manus pirmos dzīves iespaidus un kura dēļ nomira mana nelaimīgā māmiņa.

II

Sevi sāku atcerēties ļoti vēlu, tikai ar devīto gadu. Nezinu, kāpēc viss, kas noticis ar mani līdz šim vecumam, nav atstājis manī nekādus skaidrus iespaidus, kurus tagad es varētu atminēties. Taču kopš astoņarpus gadiem atceros visu skaidri jo skaidri — dienu pēc dienas, bez pārtraukumiem, it kā viss, kas vien notika pēc tam, būtu norisinājies vēl tikai vakar. Tiesa, tagad spēju gluži kā pa sapņiem atcerēties kaut ko arī no agrākā laika: tumšā kaktā pie veclaicīgas svētbildes allaž aizdegtu lampiņu; vēl es atceros, ka mani reiz uz ielas notrieca zemē zirgs, tāpēc, kā man vēlāk stāstīja, es esot nogulējusi slima trīs mēnešus; atceros, ka šīs slimošanas laikā naktī pamodos blakus māmiņai, ar kuru kopā gulēju, pēkšņi nobijos no saviem slimīgajiem sapņiem, no nakts klusuma, no pelēm, kuras skrapstinājās kaktā, un bailēs drebēju visu nakti, uzrāvusi uz galvas segu, bet neuzdrošinādamās modināt māmiņu, tāpēc secinu, ka no viņas baidījos vairāk nekā no jebkādām šausmām. Taču kopš brīža, kad pēkšņi sāku sevi apzināties, attīstījos ātri, pārsteidzoši ātri, un daudzi iespaidi, kas nepavisam nepiederējās bērnam, kļuva man baismīgi pieejami. Manu acu priekšā viss noskaidrojās, viss ārkārtīgi drīz kļuva saprotams. Laiks, kad sāku sevi labi atcerēties, atstājis manī skarbus un bēdīgus iespaidus; šie iespaidi pēc tam atkārtojās katru dienu un auga līdz ar katru aizvadītu dienu; tie apēnoja ar tumšu un dīvainu kolorītu visu laiku, ko nodzīvoju pie vecākiem, un reizē ar to — arī visu manu bērnību.

Tagad man šķiet, ka atģidos uzreiz, it kā no dziļa miega pamodusies (lai gan tolaik tas, protams, man nelikās tik pārsteidzoši). Ieraudzīju lielu istabu ar zemiem griestiem, smacīgu un netīru. Sienas krāsotas netīri pelēkas; kaktā milzīga krievu krāsns; logi vērsti uz ielu vai, pareizāk sakot, uz pretējās mājas jumtu, zemi, plati, gluži kā spraugas. Palodzes tik augstu no grīdas, ka, atceros, man vajadzēja pielikt krēslu, uz tā soliņu un tad kaut kā

uzrāpties pie loga, uz kura palodzes man patika sēdēt, ja neviena nebija mājās. No mūsu dzīvokļa redzama puspilsēta; mitinājāmies zem paša jumta milzīgā jo milzīgā sošstāvu namā. Mūsu mēbeles bija vecas: pusizjucis, vaska d r&lt;niu apvilkts, putekļiem klāts dīvāns, no kura spraucās luku pinuma skrandas; vienkāršs, balts galds, divi krēsli, māmiņas gulta; kaktā skapītis, kurā kaut kas salikts; kumode, kura allaž sašķiebusies uz sāniem, un caurumains papīra aizslietnis.

Atceros, ka bija krēsla, istabā nekādas kārtības un viss izsvaidīts: sukas, lupatas, mūsu koka trauki, sasista pudele un vēl kaut kas, kam nezināju nosaukuma. Atceros, ka māmiņa bija ārkārtīgi satraukta un nez kāpēc raudāja. Patēvs sēdēja kakta, savos diendienīgajos skrandainajos svārkos. Viņš smīkņādams māmiņai kaut ko atbildēja, tas sadusmoja māmiņu vēl vairāk, un tad atkal uz grīdas tika triektas sukas un trauki. Sāku raudāt, kliegt un skrēju pie viņiem abiem. Biju briesmīgi pārbijusies un cieši apskāvu tēti, lai viņu aizsegtu ar savu augumiņu. Diezin kāpēc man šķita, ka māmiņa velti skaišas uz viņu, ka viņš nav vainīgs; man gribējās lūgt viņa vietā piedošanu, izciest viņa vietā jebkuru sodu. Briesmīgi baidījos no māmiņas un biju iedomājusies, ka visi tāpat bīstas no viņas. Māmiņa sākumā izbrīnījās, pēc tam sakampa mani aiz rokas un aizvilka viņpus aizslietņa. Diezgan sāpīgi sasitu pret gultu roku; taču bailes bija lielākas nekā sāpes, un es pat nesaviebos. Vēl atminos, ka māmiņa sāka kaut ko rūgti un dedzīgi klāstīt tēvam, rādīdama uz mani (arī turpmāk šajā stāstā saukšu viņu par tēvu, jo tikai daudz vēlāk uzzināju, ka viņš nav mans īstais tēvs). Visa šī aina ilga stundas divas, un es, gaidās trīcēdama, centos visiem spēkiem uzminēt, kā tas beigsies. Beidzot ķildošanās rimās, un māmiņa kaut kur aizgāja. Tētis pieaicināja mani pie sevis, noskūpstīja, paglaudīja man galvu, iesēdināja klēpī, un es cieši, saldi piekļāvos viņa krūtīm. Šis varbūt bija pirmais vecāku glāsts; varbūt tāpēc es arī sāku visu tik skaidri atcerēties kopš tā brīža. Noskārtu arī, ka esmu izpelnījusies tēva laipnību tāpēc, ka viņu aizstāvēju, un tobrīd, šķiet, pirmoreiz manī iedzēlās doma, ka viņš māmiņas dēļ daudz cieš un bēdājas. Kopš tās reizes šāda doma manī mita visu laiku un ar katru dienu radīja manī arvien lielāku un lielāku sašutumu.

Sākot ar šo bridi, manī uzplauka bezgalīga mīlestība pret tēvu, taču brīnumaina un, šķiet, pavisam citāda nekā bērna mīlestība. Es gribētu sacīt, ka drīzāk tās bija tādas kā līdzcietības — mātes jūtas, ja šāds mīlestības apzīmējums nebūtu drusku smieklīgs, runājot par tik mazu bērnu kā mani. Tēvs vienmēr man šķita tik ļoti nelaimīgs, tik ļoti vajāts, tik ļoti nomākts, tik liels cietējs, ka man liktos briesmīgi, nedabiski nemīlēt viņu no visas, visas sirds, nemierināt viņu, neglausties pie viņa, nerūpēties par viņu visiem spēkiem. Taču vēl līdz šim nesaprotu, kāpēc manā galviņā varēja rasties doma, ka tēvs tik ļoti cieš, ir tik nelaimīgs šajā pasaulē! Kas man to iedvesis? Kā gan es, bērns, varēju kaut jebko saprast viņa personīgajās neveiksmēs? Taču es tās sapratu, lai gan pa savai modei, iztēlē visu sagrozīdama, pārveidodama; bet vēl līdz šim nespēju saprast, kā manī izveidojās šāds priekšstats. Varbūt māmiņa bija pret mani pārāk barga un es pieķēros tēvam kā būtnei, kas, pēc manām domām, cieš kopā ar mani, tāpat kā es?

Es jau stāstīju, kā pirmoreiz pamodos no maza bērna neziņas, pirmoreiz kaut ko apzināti darīju. Mana sirds bija ievainota kopš pirmā atmodas mirkļa, un neticami, gurdinoši ātri sākās mana attīstība. Man vairs nepietika ar ārējiem iespaidiem vien. Es sāku domāt, prātot, vērot; taču šī vērošana notika tik nedabiski agri, ka mana iztēle nenovēršami visu pārveidoja pēc sava prāta un es uzreiz nokļuvu kaut kādā īpatnējā pasaulē. Manā apkārtnē viss man šķita kā tajā burvīgajā pasakā, ko bieži bija stāstījis tēvs un ko tolaik es nevarēju neuzskatīt par tīru patiesību. Radās dīvaini jēdzieni. Es ļoti skaidri atskārtu — taču nesaprotu, kā tas notika, — ka dzīvoju dīvainā ģimenē un ka mani vecāki nez kāpēc nemaz nav līdzīgi tiem cilvēkiem, ko tolaik man gadījās sastapt. «Kāpēc,» es domāju, «kāpēc redzu citus cilvēkus, kuri pat pēc ārienes it kā nav līdzīgi maniem vecākiem? Kāpēc saskatu smaidus citu cilvēku sejās, un kāpēc tūliņ jūtos pārsteigta, ka mūsu istabelē nekad nesmejas, nekad nepriecājas?» Kāds spēks, kāds iemesls lika man, deviņi gadi vecam bērnam, tik neatlaidīgi raudzīties visapkārt un ieklausīties ikvienā to cilvēku vārdā, kurus man gadījās sastapt vai nu mūsu kāpnēs, vai uz ielas, kad vakaros, uzvilkusi virs savām skrandām vecu māmiņas pār jaku, gāju uz bodīti ar vara naudiņām, lai nopirktu par dažiem grašiem cukuru, tēju vai maizi. Es sapratu, bet vairs neatceros, kā sapratu, ka mūsu istabelē mīt kaut kādas mūžīgas, neciešamas bēdas. Es lauzīju galvu, pūlēdamās uzminēt, kāpēc tas tā, un nezinu, kas man palīdzēja atminēt to visu pa savai modei, — es vainoju māmiņu, atzinu viņu par tēva ļaundari — un vēlreiz saku: nesaprotu, kā tik baismīga izpratne varēja rasties manā iztēlē. Un, cik stipri es pieķēros tēvam, tikpat stipri nīdu savu nelaimīgo māti. Vēl līdz šim atmiņas par visu to dziļi un rūgti moka mani. Bet minēšu citu gadījumu, kas vēl vairāk nekā pirmais veicināja manu dīvaino tuvināšanos tēvam. Reiz desmitajā vakara stundā māmiņa aizsūtīja mani uz bodīti pēc rauga, tētis nebija mājās. Atpakaļ nākot, pakritu uz ielas, viss raugs izlija. Pirmā doma bija, cik ļoti māmiņa dusmosies. Turklāt briesmīgi sāpēja kreisā roka, un es nespēju piecelties. Apkārt sastājās garāmgājēji; kā di vecenīte mēģināja uzsliet mani kājās, bet kāds zēns, garām skriedams, iesita man ar atslēgu pa galvu. Beidzot mani uzstutēja kājās, salasīju saplīsušās krūzītes lauskas un gāju grīļodamās, tik tikko spēdama pavilkt kājas. Pēkšņi ieraudzīju tēti. Viņš stāvēja pūlī pie grezna nama, k.is atradās iepretim mūsu mājai. Greznais nams piederēja dižciltīgiem ļaudīm un bija spoži apgaismots; pie lieveņa sabraukušas daudzas jo daudzas karietes, mūzikas skaņas plūda pa logiem uz ielas. Satvēru tēti aiz svārku malas, rādīju viņam sasisto krūzīti un raudādama stāstīju, ka baidos iet pie māmiņas. Nez kāpēc ticēju, ka tētis mani aizstāvēs. Bet kāpēc ticēju, kas bija man pačukstējis, kas ieskaidrojis, ka tētis mani mīl vairāk nekā māmiņa? Kāpēc pie viņa piegāju bez bailēm? Tētis saņēma manu roku, sāka mani mierināt, pēc tam sacīja, ka gribot man kaut ko parādīt, un pacēla augšup. Nevarēju neko saskatīt, jo viņš bija satvēris manu sagrūsto roku un tā man šausmīgi iesāpējās; taču nekliedzu, baidīdamās viņu apbēdināt. Tētis visu laiku jautāja, vai es ko redzot. Visiem spēkiem centos atbildēt viņam pa prātam un sacīju, ka redzu sarkanus aizkarus. Bet, kad tētis gribēja nest mani uz ielas otru pusi, tuvāk pie mūsu nama, es nezin kāpēc pēkšņi sāku raudāt, apskāvu viņu un lūdzos, lai mani drīzāk ved augšā pie māmiņas. Atceros, ka toreiz man nepatīkamāka bija tētiņa laipnība un es nespēju paciest, ka viens no tiem, ko es tik ļoti gribēju mīļot, glāsta un mīļo mani un ka pie otra nedrīkstēju un baidījos iet. Taču māmiņa gandrīz nemaz nedusmojās un lika man iet gulēt. Atminos, ka sāpes rokā, kļūdamas arvien stiprākas un stiprākas, radīja drudzi. Tomēr es biju neparasti laimīga, ka viss tik labi beidzies, un visu to nakti sapņos redzēju pretējo namu ar sarkanajiem aizkariem.

Kad nākamajā dienā pamodos, mana pirmā doma, pirmā rūpe bija nams ar sarkanajiem aizkariem. Tiklīdz māmiņa izgāja no mājas, uzrāpos pie lodziņa un lūkojos uz pretējo namu. Šis nams jau sen bija ļoti ieinteresējis manu bērnišķīgo ziņkāri. It īpaši patika skatīties uz pretējo namu vakaros, kad ielā iedegās ugunis un kad tādā kā asiņainā, īpašā spožumā sāka mirdzēt purpursarkanie aizkari aiz spilgti apgaismotā nama vienlaidus rūtīm. Pie lieveņa gandrīz katru vakaru piebrauca greznas ekipāžas ar brīnišķīgiem, lepniem zirgiem, un manu ziņkāri saistīja itin viss: gan klaigāšana, gan steiga pie lieveņa, gan kariešu lukturi — dažs tādā, dažs citādā krāsā, gan grezni saposušās sievietes, kas atbrauca šajās karietēs. Manā bērnišķīgajā iztēlē tas viss likās karaliski krāšņs un pasakaini burvīgs. Tagad, pēc sastapšanās ar tēti pie greznā nama, šis nams man šķita divkārt brīnišķīgs un noslēpumains. Manā apmulsušajā iztēlē tagad sāka rasties brīnumaini jēdzieni un iedomas. Es nemaz nebrīnos, ka, dzīvodama kopā ar tādiem dīvainiem cilvēkiem kā mans tēvs un māte, pati kļuvu dīvains, fantastisks bērns. Mani kaut kā īpaši pārsteidza vecāku pretstatīgie raksturi. Mani, piemēram, pārsteidza, ka māmiņa nemitīgi rūpējās un gādāja par mūsu trūcīgo saimniecību, mūžīgi pārmeta tēvam, ka viņa viena pūloties visu labā, un es neviļus sev jautāju: kāpēc gan tētis viņai nepavisam nepalīdz, kāpēc gan viņš gluži kā svešs dzīvo mūsu mājās? Daži māmiņas vārdi šinī ziņā radīja manī skaidrību, un es ar izbrīnu uzzināju, ka tētis ir mākslinieks (šo vārdu cieši iegaumēju), ka tētis ir cilvēks ar talantu, un manā iztēlē tūlīt izveidojās jēdziens, ka mākslinieks ir neparasts cilvēks, kurš nelīdzinās citiem ļaudīm. Varbūt pati tēva izturēšanās uzvedināja mani uz šādu domu; varbūt biju dzirdējusi ko tādu, kas tagad izkūpējis no atmiņas; bet kaut kā dīvaini saprotama man bija tēva vārdu jēga, kad viņš tos manā klātbūtnē reiz sacīja ar sevišķu izjūtu. Viņš teica: «Pienāks laiks, kad arī es nedzīvošu nabadzībā, kad būšu kungs un bagāts cilvēks — un beidzot es atkal atdzimšu, kad nomirs māmiņa.» Atceros, ka, dzirdēdama šos vārdus, sākumā ārkārtīgi nobijos. Nespēju vairs palikt istabā, izskrēju mūsu aukstajā priekšnamā un tur, atspiedusies ar elkoņiem uz palodzes un aizsegusi rokām seju, elsodama raudāju. Bet vēlāk, kad atkal un atkal par to prātoju, kad pieradu pie briesmīgās tēva vēlēšanās, — man pēkšņi nāca palīgā fantāzija. Turklāt arī es pati nespēju ilgi mocīties nezināšanā un man katrā ziņā bija jānonāk pie kāda slēdziena. Un tad — nezinu, kā tas pirmoreiz sākās, — beigās nonācu pie tā, ka tad, kad māmiņa nomirs, tētis atstās šo nabadzīgo istabu un aizies kopā ar mani. Bet, uz kurieni, — to līdz pašam pēdējam brīdim nespēju skaidri iedomāties. Atceros vienīgi to, ka viss, ko varēju jauku piefantazēt vietai, kur mēs abi aiziesim (un es neapšaubāmi ticēju, ka aiziesim kopā), viss, kas vien varēja rasties spožs, krāšņs un grezns manā iztēlē, — viss šajos sapņo jumos tika likts lietā. Man šķita, ka tūliņ kļūsim bagāti; mani vairs nesūtīs uz bodi, jo man bija ļoti nepatīkami iet, tāpēc ka blakusnama bērni, tiklīdz izgāju no mājas, man vienmēr darīja pāri, un no tā es briesmīgi baidījos, it īpaši — kad nesu pienu vai eļļu, zinādama, ka saņemšu bargu rājienu, ja izliešu; pēc tam fantazēdama nolēmu, ka tētis tūliņ uzšūs sev skaistas drānas, ka apmetīsimies greznā namā, un, lūk, tagad — šis krāšņais nams ar sarkanajiem aizkariem un sastapšanās pie tā ar tēti, kas šajā namā gribēja man kaut ko parādīt, nāca palīgos manai iztēlei. Tūliņ pat manos minējumos izveidojās doma, ka pārvietosimies tieši uz šo namu un tajā dzīvosim mūžīgās līksmēs un mūžīgā svētlaimē. Kopš tā laika vakaros ar spriegu ziņkāri raudzījos no mūsu loga uz pretējo namu, kas man likās burvīgs, atcerējos viesu ierašanos, atcerējos tik greznus viesus, kādus nekad vēl nebiju redzējusi; ausīs skanēja saldās mūzikas skaņas, kuras plūda pa logiem; vērīgi lūkojos cilvēku ēnās, kuras gūlās uz logu aizkariem, un allaž centos uzminēt, kas tur īsti notiek, — man vienmēr šķita, ka tur ir paradīze un nemitīgi svētki. Es sāku nīst mūsu nabadzīgo mītni, skrandas, kuras valkāju, un, kad māmiņa reiz man uzkliedza un pavēlēja kāpt nost no loga, uz kura palodzes, kā parasti, biju uzrāpusies, man tūliņ iešāvās prātā, ka viņa grib, lai es neskatos tieši uz šo namu, lai es nedomāju par to, ka viņai nepatīk mūsu laime, ka viņa šoreiz grib to traucēt… Visu vakaru vērīgi un aizdomīgi skatījos uz māmiņu.

Kā manī varēja rasties tik liela nežēlība pret tādu mūžīgu cietēju kā māmiņa? Tikai tagad saprotu, kādu cietējas dzīvi viņa dzīvoja, un bez sirdssāpēm nespēju atcerēties šo mocekli. Pat toreiz, manas dīvainās bērnības tumšajā laikposmā, manas jauniņās dzīves tik nedabiskās attīstības laikposmā, sirds bieži sažņaudzās sāpēs un žēlumā — un manā dvēselē iezagās nemiers, apjukums un šaubas. Jau tolaik mana sirdsapziņa dumpojās un es bieži mocīdamās un ciezdama jutu, ka esmu netaisna pret māmiņu. Taču mēs nez kāpēc vairījāmies viena no otras, un neatceros, ka es kaut reizi būtu viņai mīļi pieglaudušies. Tagad visniecīgākās atmiņas par to bieži sāpina un dziļi satrauc manu sirdi. Atceros, ka reiz (protams, tas, ko tūlīt stāstīšu, ir niecīgs, sīkumains, rupjš gadījums, bet tieši šādas atmiņas sevišķi moka mani un vissāpīgāk iegulušās atmiņā) — reiz kādā vakarā, kad tēva nebija mājās, māmiņa taisījās sūtīt mani uz bodi, lai nopērku viņai tēju un cukuru. Taču viņa arvien vēl domāja, nevarēja vien izrēķināt un skaļā balsī skaitīja vara naudu — niecīgu summu, kādu drīkstēja izdot. Viņa skaitīja, manuprāt, kādu pusstundu un arvien vēl nevarēja beigt rēķināt. Turklāt dažu labu brīdi — droši vien aiz bēdām — viņu pārņēma nejūtība pret visu apkārtni. Vēl tagad ļoti skaidri atceros, ka viņa visu laiku kaut ko murmināja, skaitīdama klusi, vienmērīgi, it kā neapzināti bilzdama vārdus; viņas lūpas un vaigi bija bāli, rokas nepārtraukti trīcēja, viņa vienmēr grozīja galvu, ja prātoja vienatnē.

— Nē, nevajag, — māmiņa teica, paskatīdamās uz mani, — es labāk iešu gulēt. Ņetočka, vai tu gribi iet gulēt?

Es klusēju; tobrīd viņa pacēla manu zodu un palūkojās manī tik lēnīgi, tik mīļi, viņas seja atplauka, un to apstaroja tāds mātes smaids, ka sirds man sāka smelgt un dobji pukstēt. Turklāt māmiņa mani nosauca par Ņetočku, un tā bija zīme, ka šajā brīdi viņa mani mīl sevišķi stipri. Šo vārdu viņa pati bija sagudrojusi, mīļi pārveidodama manu vārdu Anna par sirsnīgo — Ņetočka, un, kad māte mani tā sauca, tas liecināja, ka viņa grib mani apmīļot. Jutos aizkustināta; man gribējās māti apskaut, piekļauties viņai un kopā izraudāties, Viņa, nabadzīte, pēc tam ilgi glaudīja man galvu — varbūt jau neapzināti un aizmirsusi, ka mani apmīļo, un visu laiku atkārtoja: «Manu bērniņ, Anete, Ņetočka!» Asaras kuru katru mirkli varēja sākt ritēt man pār vaigiem, bet es valdījos un noturējos. Biju nez kāpēc spītīga, slēpu no māmiņas savas jūtas, lai gan pati mocījos. Jā, tā nevarēja būt dabiska cietsirdība. Māte nevarēja tik ļoti noskaņot mani pret sevi vienīgi tāpēc, ka izturējās pret mani skarbi. Nē! Mani bija samaitājusi fantastiskā, neparastā mīlestība pret tēvu. Dažkārt naktī pamodos savā kaktā uz īsās izklātās guļvietas zem plānas segas un man nez kāpēc vienmēr kļuva baismīgi. Pusmiegā atcerējos, ka vēl nesen, kad biju mazāka, gulēju blakus māmiņai un no pamošanās naktī tik dikti nebaidījos: vajadzēja tikai piekļauties māmiņai, aizmiegt acis, ciešāk apskaut viņu — un tūlīt es aizmigu. Arī tobrīd vēl jutu, ka sirds dziļumos nespēju māti nemīlēt. Vēlāk ievēroju, ka arī daudzi citi bērni bieži ir nedabiski nejūtīgi, bet, ja kādu iemīl, tad iemīl stipri jo stipri. Tā tas bija arī ar mani.

Dažreiz mūsu istabā valdīja nāves klusums veselām nedēļām. Tēvs un māte bija ķildodamies noguruši, un es dzīvoju starp viņiem tāpat kā agrāk, visu laiku klusēdama, visu laiku domādama, visu laiku skumdama un visu laiku savos sapņos pēc kaut kā tiekdamās. Uzmanīgi viņus abus vērodama, ļoti skaidri sapratu viņu savstarpējās attiecības: sapratu viņu mēmo, mūžīgo naidu, sapratu visas šīs bēdas un visu šo nekārtīgās dzīves sūrmi, ar ko piesūkusies mūsu istabele, — protams, sapratu bez cēloņiem un sekām, sapratu tik, cik spēju saprast. Dažreiz garos ziemas vakaros, ierāvusies kaktā, veselām stundām alkatīgi viņus vēroju, ar skatienu urbos tēva sejā un visu laiku centos nojaust, par ko viņš domā, kas tik ļoti viņu nodarbina. Turklāt mani pārsteidza un biedēja māmiņa. Viņa visu laiku nenogurdama staigāja veselām stundām uz priekšu un atpakaļ pa istabu, bieži vien arī naktī, kad viņu mocīja bezmiegs, staigāja, kaut ko klusi čukstēdama, it kā viena pati būtu istabā, gan paplezdama rokas, gan sakrustodama tās uz krūtīm, gan lauzīdama rokas briesmīgās, nerimtīgās bēdās. Dažreiz asaras straumēm plūda pa viņas seju, asaras, kuru cēloni arī viņa pati varbūt bieži vien neizprata, jo brīžiem ieslīdēja tādā kā nemaņā. Māmiņa sirga ar kādu ļoti grūtu kaiti, pret kuru izturējās pavisam nevērīgi.

Atceros, ka man kļuva arvien grūtāk un grūtāk paciest savu vientulību un mūsu klusēšanu, ko neuzdrīkstējos pārtraukt. Jau veselu gadu biju aizvadījusi apzinātā dzīvē, visu laiku domādama, sapņodama un slepus mocīdamās ar neizprotamām, neskaidrām tieksmēm, kas uzšalca pēkšņi, vienā mirklī. Es ierāvos sevī, it kā dzīvotu mežā. Beidzot tētis pamanīja manu dīvaino izturēšanos, pieaicināja mani un jautāja, kāpēc es tik neatlaidīgi raugoties uz viņu. Neatceros, ko viņam atbildēju; atminos, viņš iegrima domās un beidzot sacīja, paskatījies uz mani, ka rītdien pat atnesīšot ābeci un sākšot mani mācīt lasīt.

Nepacietīgi gaidīju ābeci un fantazēju visu nakti, lāgā nesaprazdama, kas ir ābece. Beidzot nākamajā dienā tēvs tiešām sāka mani mācīt. Pāris vārdos sapratu, ko no manis prasa, iemācījos aši un ātri, jo zināju, ka ar to tēvam izpatikšu. Tas bija manas toreizējās dzīves pats laimīgākais posms. Kad tēvs mani uzlielīja par apķērību, paglaudīja galvu un nomutēja, tūliņ aiz jūsmas sāku raudāt. Pamazām tēvs mani iemīļoja; es jau uzdrošinājos viņu uzrunāt, un reizēm mēs nenogurdami tērzējām veselām stundām, lai gan dažkārt ne vārda nesapratu no tēva stāstītā. Bet es nez kāpēc baidījos no viņa, baidījos, ka viņš sāks domāt — man ar viņu garlaicīgi, un tāpēc visiem spēkiem centos rādīt tēvam, ka visu saprotu. Sēdēšana kopā ar mani vakaros beidzot viņam kļuva par paradumu. Tiklīdz sāka tumst un tēvs atgriezās mājās, tūliņ gāju pie viņa ar ābeci. Tēvs nosēdināja mani sev iepretim uz sola un pēc mācībām lasīja priekšā kādu grāmatu. Neko nesapratu, bet nepārtraukti skaļi smējos, cerēdama ar smiešanos sagādāt viņam lielu prieku. Tiešām — es neļāvu tēvam garlaikoties, un viņam patika skatīties, kā es smejos. Reiz pēc mācībām tādā pašā vakara stundā viņš man sāka stāstīt pasaku. Tā bija pirmā pasaka, ko dzirdēju savā mūžā. Sēdēju kā apburta, degu nepacietībā, dzīvodama līdzi stāstījumam, domās aizlidoju citā pasaulē, tēvā klausīdamās, un beigās biju ārkārtīgi sajūsmināta. Ne jau pasaka tik ļoti mani ietekmēja — nē, bet visu dzirdēto es noturēju par patiesību, turpat ļāvu vaļu savai bagātajai fantāzijai un tūliņ pat sajaucu izdomu ar īstenību. Tūliņ pat iztēlē redzēju arī namu ar sarkanajiem aizkariem; uzreiz neizprotamā veidā parādījās un sāka darboties arī tēvs, kurš pats man bija stāstījis pasaku, un māmiņa, kas neļāva mums nezin kur iet, beidzot — vai, pareizāk sakot, pati pirmā — tur biju cs ar saviem brīnišķīgajiem sapņiem, ar savu fantazētājas galviņu, kas pilna ar brīnumainiem, neiespējamiem rēgiem, — tas viss tiktāl sajaucās manā prātā, ka drīz izveidoja trakāko haosu un es uz kādu laiku zaudēju jebkuru takta sajūtu, jebkādu sajēgu par esošo, par īstenību un mitu diezin kur. Tolaik gandrīz vai beidzos nost aiz nepacietības, vēlēdamās aprunāties ar tēvu par to, kas mums gaidāms nākotnē, ko īsti viņš pats gaida un kur vedīs mani sev līdzi, kad beidzot abi aizvāksimies no šiem bēniņiem. Biju pārliecināta, ka tas viss būs drīz, bet, kā un kādā veidā tas viss notiks, — nezināju un tikai mocīju sevi, lauzīdama par to galvu. Lāgiem — un tas gadījās it īpaši vakaros — man šķita, ka tētis kuru katru mirkli var man slepus pamirkšķināt, izsaukt priekšnamā; es, garām ejot, māmiņai neredzot, pakampšu ābeci un arī mūsu bildi, draņķīgu litogrāfiju, kura kopš senseniem laikiem bez rāmīša karājās pie sienas un kuru biju nolēmusi katrā ziņā ņemt līdzi, un tad mēs ar tēvu klusītēm aizmuksim un nekad vairs neatgriezīsimies bēniņos pie māmiņas. Reiz, kad māmiņas nebija mājās, izmantoju brīdi, kad tēvs bija sevišķi jautrs, — tas gadījās, ja viņš mazdrusciņ bija dzēris degvīnu, — piegāju pie tēva un sāku runāt, tūlīt tīkodama novērst valodas uz manu senloloto tēmu. Beidzot panācu, ka viņš sāka smieties, un es, viņu cieši apskāvusi, sirdij trīcot, pavisam nobijusies, it kā grasītos runāt par kaut ko noslēpumainu un briesmīgu, sāku nesakarīgi, ik brīdi apjukdama, tēvam taujāt: kur mēs iesim, vai drīz iesim, ko ņemsim līdzi, kā dzīvosim, un, beidzot, vai mēs iesim uz namu ar sarkanajiem aizkariem?

—   Namu? Sarkanie aizkari? Ko tu runā? Muļķa meitēn, par ko tu murgo?

Tad, nobijusies vēl vairāk nekā iepriekš, sāku tēvam skaidrot, ka pēc māmiņas nomiršanas mēs vairs nedzīvosim bēniņos, ka viņš mani aizvedīs, ka abi būsim bagāti un laimīgi, un beidzot atgādināju tēvam, ka viņš pats man visu to apsolījis. To atgādinādama, biju pilnīgi pārliecināta, ka tēvs tiešām to man kādreiz sacījis, vismaz man šķita, ka viņš tā sacījis.

—    Māte? Nomirusi? Pēc mātes nomiršanas? — viņš atkārtoja, ar izbrīnu manī raudzīdamies, saraucis kuplās, iesirmās uzacis, un viņa seja kļuva mazliet citāda. — Ko tu runā, nabadzīte, muļķa meitēn …

Tēvs sāka mani rāt un ilgi klāstīja, ka es esot muļķa bērns, ka neko nesaprotot… un neatceros, ko vēl, bet ļoti sarūgtināts gan viņš bija.

Ne vārda nesapratu viņa pārmetumos, nesapratu, cik ļoti viņam sāpēja, ka esmu vērīgi ieklausījusies viņa vārdos, kas māmiņai teikti dusmās un lielās bēdās, ka esmu iegaumējusi šos vārdus un par tiem jau daudz domājusi. Lai kāds bija toreiz tētis, lai cik liela bija viņa paša garīgā apmātība, bet maniem vārdiem, gluži dabiski, vajadzēja viņu ļoti pārsteigt. Tomēr, lai gan es nepavisam nesapratu, par ko viņš dusmojās, man kļuva šausmīgi rūgti un skumji; sāku raudāt; man šķita, ka viss gaidītais ir tik svarīgs, ka es, muļķa bērns, nedrīkstu ne runāt, ne domāt par to. Turklāt, kaut arī tēvu nesapratu no pirmā vārda, taču jutu, lai arī neskaidri, ka esmu nodarījusi pārestību māmiņai. Mani pārņēma bailes un šausmas, un sirdī iezagās šaubas. Tad tēvs, redzēdams, ka raudu un mokos, sāka mani mierināt, noslaucīja man ar piedurkni asaras un lika, lai es neraudu. Taču mēs abi labu brīdi pasēdējām klusēdami; tēvs sadrūma un, šķiet, par kaut ko prātoja; pēc tam atkal sāka man skaidrot, bet, lai kā es sasprindzināju uzmanību, viss, vienalga, ko viņš stāstīja, man likās ārkārtīgi neskaidrs. Pēc dažiem šīs sarunas vārdiem, ko esmu iegaumējusi vēl līdz šim laikam, es secinu, ka tēvs man stāstīja, kas viņš ir, cik liels mākslinieks viņš ir, ka viņu neviens nesaprot un ka viņš ir cilvēks ar izcilu talantu. Vēl atceros, ka, pajautājis, vai es stāstīto sapratusi, un, protams, saņēmis apmierinošu atbildi, viņš lika man vairākkārt atbildēt uz jautājumu — vai viņam ir talants. Es atbildēju: «Ir talants,» — par ko viņš mazliet pasmaidīja, tāpēc ka uz beigām viņam pašam varbūt jau likās jocīgi, ka viņš par jautājumu, kas viņam tik svarīgs, ierunājies ar mani. Mūsu sarunu pārtrauca Kārlis Fjodoričs, nākdams mūsu istabā; es sāku smieties un kļuvu pavisam draiskulīga, kad tētis, rādīdams uz viņu, man teica:

— Bet, redz, Kārlim Fjodoričam nav ne par grasi talanta.

Šis Kārlis Fjodoričs bija ārkārtīgi interesanta persona. Tanī savas dzīves posmā biju redzējusi tik maz cilvēku, ka nekādi nespēju viņu aizmirst. Gluži kā tagad redzu viņu: vācietis, uzvārdā Meiers, dzimis Vācijā, atbraucis uz Krieviju ar ārkārtīgu vēlēšanos iekļūt Pēterburgas baleta trupā. Taču viņš bija ļoti vājš dejotājs, tāpēc viņu nevarēja pieņemt pat par figurantu, teātrī viņu izmantoja vienīgi masu skatos. Viņš tēloja dažādas mēmas lomiņas Fortinbrasa svītā vai arī bija viens no tiem Veronas bruņiniekiem, kas visi reizē, skaitā divdesmit, ceļ augstu gaisā kartona dunčus un kliedz: «Mirsim par karali!» Bet droši vien visā pasaulē nebija neviena aktiera, kas tik kaismīgi būtu pieķēries savām lomiņām kā šis Kārlis Fjodoričs. Vislielākās bēdas un nelaimi viņam sagādāja tas, ka viņš neiekļuva baletā. Baleta māksla salīdzinājumā ar citām mākslām viņam likās pati cildenākā, un viņš tai bija tikpat uzticīgs kā mans tētis savai vijolei. Viņi abi ar tēti sadraudzējušies, jau strādādami teātrī, un kopš tā laika atvaļinātais figurants no mana tēva vairs neatkāpās. Abi tikās ļoti bieži, un abi sūrojās par savu nelaimīgo likteni un par to, ka citi viņus neatzīstot. Vācietis bija visjūtīgākais, vismaigākais cilvēks, kādu vien esmu sastapusi, un pret manu patēvu izturējās ar vissirsnīgāko, nesavtīgāko draudzību; taču tētis, šķiet, nejuta pret viņu nekādu sevišķu simpātiju un tikai pacieta viņu kā paziņu, jo neviena cita paziņas viņam nebija. Turklāt tētis, savas pārākuma apziņas savalgots, nekādi nespēja saprast, ka baleta māksla ir māksla, un līdz asarām aizvainoja nabaga vācieti. Zinādams vācieša jūtīgo stīgu, tētis allaž to aizskāra un zobojās par nelaimīgo Kārli Fjodoriču, kad tas iekaisa un nespēja vairs savaldīties, pūlēdamies pierādīt pretējo. Vēlāk daudz ko tiku dzirdējusi par šo Kārli Fjodoriču no B., kas dēvēja viņu par Nirnbergas Riekstkodi. B. ļoti daudz pastāstīja par Kārļa Fjodoriča draudzēšanos ar manu tēvu; starp citu, viņi bieži tikušies un, tiklīdz mazliet sareibuši, abi gauži bēdājušies par savu likteni, par to, ka citi viņus neatzīstot. Atceros šīs sastapšanās, tāpat atceros, ka arī es, vērodama abus savādniekus, reizēm sāku šņukstēt, pati nezinādama, kāpēc. Tas gadījās vienīgi tad, kad māmiņas nebija mājās: vācietis briesmīgi baidījās no viņas, vispirms allaž pastāvēja priekšnamā, gaidīja, kamēr kāds nāks laukā, un, ja vācietis dzirdēja, ka māmiņa mājās, tūlīt skrēja lejā pa kāpnēm. Viņš vienmēr nēsāja līdzi vācu dzejoļus, iekvēlojās, skaļi skandēdams tos mums abiem, pēc tam tos pārtulkoja kroplā krievu valodā un deklamēja, lai mēs kaut ko sajēgtu. Tēti tas ļoti uzjautrināja, un es reizēm zvaigāju līdz asarām. Bet reiz viņu rokās bija nokļuvis kāds krievu sacerējums, kas viņus abus sevišķi sajūsmināja, un tāpēc vēlāk, kopā sanākuši, viņi gandrīz vienmēr to lasīja. Atceros, ka tā bija kāda izdaudzināta krievu autora drāma dzejā. Tik labi biju iegaumējusi šīs grāmatas pirmās rindas, ka vēlāk, jau pēc vairākiem gadiem, nejauši ieraudzījusi šo grāmatu, tūlīt to pazinu. Drāmā bija klāstītas kāda izcila mākslinieka nelaimes, kāda Dženaro vai Džakobo, kurš vienā lappusē kliedza: «Es neesmu atzīts!» — bet otrā: «Es esmu atzīts!» — vai: «Man nav talanta!» — bet tūlīt dažas rindas tālāk: «Man ir talants!» Viss beidzās ļoti skumīgi. Šī drāma, protams, bija ārkārtīgi pliekans sacerējums; bet notika brīnums — tā visai naivi un traģiski ietekmēja abus lasītājus, kas galvenajā varonī saskatīja ļoti daudz līdzības ar sevi. Atceros, Kārlis Fjodoričs dažreiz iekaisa tiktāl, ka pielēca kājās, aizskrēja istabas pretējā kaktā un lūdza tēti un mani, saukdams mani par «madmuazeli», lūdza neatlaidīgi, pārliecinoši, ar asarām acīs tepat uz vietas izspriest, vai liktenis un skatītāji esot vai neesot pret viņu taisnīgi. Turpat istabā viņš tūlīt sāka dejot un, taisīdams visādus «pa», kliedza mums, lai mēs tūliņ pasakot, vai viņš esot vai neesot mākslinieks un vai varot teikt pretējo, tas ir, ka viņam neesot talanta. Tētis tūdaļ kļuva varen jautrs, slepus man pamirkšķināja, it kā brīdinādams, ka tūlīt viņš ļoti amizanti pazobosies par vācieti. Man trakoti nāca smiekli, bet tētis padraudēja ar roku, un es valdījos, smieklos gandrīz nosmakdama. Pat tagad, tikai atcerēdamās vien, nevaru nesmieties. Vēl pavisam skaidri redzu šo nelaimīgo Kārli Fjodoriču. Viņš bija ļoti maza auguma, ārkārtīgi tievs, jau sirms, ar līku, tabakas notašķītu, sarkanu degunu un ar drausmīgi kroplām, kleinām kājām; taču, par spīti visam tam, viņš gluži vai lielījās ar tām un valkāja cieši apžņaugtas bikses. Kad viņš ar pēdējo lēcienu nostājās pozīcijā, pastiepis mums pretim rokas un mums uzsmaidījis, kā uz skatuves smaida dejotāji, pabeiguši savus «pa», tētis dažus mirkļus klusēja, it kā neuzdrošinādamies izteikt spriedumu, un tīšuprāt atstāja pozīcijā neatzīto dejotāju, kurš, uz vienas kājas balstīdamies, šūpojās pa labi un pa kreisi, ar visiem spēkiem cenzdamies noturēt līdzsvaru. Beidzot tētis, savilcis pārliecīgi nopietnu seju, paraudzījās uz mani, it kā aicinādams mani būt neieinteresētai vērtējuma lieciniecei, bet tanī pašā laikā uz mani tiecās arī biklie, lūdzošie dejotāja skatieni.

—    Nē, Kārli Fjodorič, nekādi tev nepaveicas! — tētis beidzot sacīja, izlikdamies, ka viņam nepatīkami teikt rūgto patiesību. Tūlīt no Kārļa Fjodoriča krūtīm izlauzās īsts vaids; taču vienā mirklī viņš saņēmās, ar steidzīgām roku kustībām atkal lūdza mūs uzmanīgi skatīties, apgalvoja, ka dejojis pēc aplamas sistēmas, un gauži lūdza izteikt vērtējumu vēlreiz. Pēc tam viņš atkal aizskrēja uz istabas pretējo kaktu un dažreiz lēkāja tik centīgi, ka skāra ar galvu griestus un sāpīgi sasita pauri, taču viņš gluži kā spartietis varonīgi pacieta sāpes, atkal apstājās pozitūrā, atkal smaidīdams stiepa mums pretim trīcošās rokas un atkal lūdza lemt par viņa spējām. Taču tētis bija nepielūdzams un joprojām īgni atbildēja:

—    Nē, Kārli Fjodorič, kā redzams, tāds ir tavs liktenis: nekādi nepaveicas!

Tad nu es vairs nespēju valdīties, smējos, līdz zemei liekdamās, un man līdzi arī tētis. Kārlis Fjodoričs beidzot noskārta, ka viņu zobo, dusmās piesarka un ar asarām acīs, ar lielu, kaut arī komisku sirsnību, kas vēlāk lika man mocīties pārmetumos viņa — neveiksminieka dēļ, teica tētim:

—    Tu ir neuzticīgs drauks.

Pēc tam paķēra platmali un izskrēja no mūsu istabeles, zvērēdams pie visa pasaulē, ka nekad vairs nenākšot šurp. Taču sanīšanās nebija ilga; pēc dažām dienām viņš atkal ieradās, atkal sākās slavenās drāmas lasīšana, atkal lija asaras, un naivais Kārlis Fjodoričs pēc tam atkal lūdza mūs izspriest viņa strīdu ar ļaudīm un likteni, tikai lūgšus lūgdams šoreiz gan lemt nopietni, kā tas pienākoties īstiem draugiem, nevis zoboties par viņu.

Reiz māmiņa aizsūtīja mani uz bodīti kaut ko nopirkt, un es nācu mājās, piesardzīgi iežņaugusi saujā sīku sudraba ripiņu, ko bodītē man izdeva atpakaļ. Iedama pa kāpnēm, satiku tēvu, kas nāca no mūsu istabas. Priecīgi uzsmaidīju, jo nespēju savaldīt savas jūtas, kolīdz ieraudzīju tēvu, un viņš, pieliekdamies, lai mani noskūpstītu, pamanīja man rokā sudraba naudiņu. .. Esmu aizmirsusi pastāstīt, ka tik ļoti pazinu tēva sejas izteiksmi, ka tūlīt pēc pirmā skatiena noskārtu gandrīz ikvienu viņa vēlēšanos. Kad tēvs bija sērīgs, es vai beidzos nost aiz bēdām. Visbiežāk un sāpīgāk tēvs cieta tad, kad viņam nepavisam nebija naudas un viņš tāpēc nevarēja iedzert ne lāsi degvīna, pie kura bija pieradis. Taču šobrīd, kad sastapu viņu uz kāpnēm, man šķita, ka tēva apziņā risinās kaut kas neparasts. Acis kļuvušas nespodras, skatiens šaudīgs; pirmajā mirklī viņš mani nepamanīja, bet, kad saskatīja manā rokā spožo naudas ripiņu, pēkšņi nosarka, tad nobālēja, šķiet, jau pastiepa roku, lai ņemtu no manis naudu, bet tūlīt atrāva to atpakaļ. Acīm redzot, viņā notika cīņa. Beidzot tēvs sevi it kā pārvarēja, pavēlēja iet man augšā, pats pagājās dažus pakāpienus uz leju, taču pēkšņi apstājās un steigšus mani uzrunāja.

Viņš izskatījās ļoti samulsis.

—    Paklau, Ņetočka, — tēvs teica, — iedod man šo naudiņu, atnesīšu tev to atpakaļ. Nu, tu taču to dosi tētim? Ņetočka, tu taču esi labiņa?

Es šādu prasību jau biju it kā nojautusi. Taču pirmajā mirklī doma, cik ļoti sadusmosies māmiņa, bailes un visvairāk instinktīvs kauns sevis un tēva dēļ neļāva man atdot naudu. Viņš tūliņ pat to pamanīja un aši teica:

—    Nevajag, nevajag! …

—    Nē, nē, tēti, ņem; sacīšu, ka pazaudēju, ka atņēma kaimiņu bērni.

—     Labi, labi; es jau zināju, ka tu esi gudra meitene, — viņš sacīja, smaidīdams trīcošām lūpām un vairs neslēpdams lielo prieku, sajutis rokā naudu. — Tu esi labsirdīga meitene, tu esi mans eņģelītis. Ļauj, es tev noskūpstīšu rociņu!

Viņš satvēra manu roku un gribēja noskūpstīt, bet es to aši atrāvu. Mani pārņēma tāds kā žēlums, un kauns sāka mani mocīt arvien vairāk. Skrēju augšā dīvainu baiļu pārņemta, pametusi tēvu un neatsveicinājusies no viņa. Ieejot istabā, mani vaigi kvēloja un sirds dauzījās no kaut kādas mokošas un līdz tam man svešas sajūtas. Taču drosmīgi pateicu māmiņai, ka nauda izkrita sniegā un es nespēju naudu vairs atrast. Biju gaidījusi, ka dabūšu vismaz kāvienu, bet tas nenotika. Māmiņa sākumā tiešām nezināja, ko darīt aiz bēdām, jo mēs bijām briesmīgi nabadzīgi. Viņa kliedza uz mani, bet tūlīt it kā apdomājās, vairs nerājās un tikai piebilda, ka es esot neveikla, nevīžīga meitene un, kā redzams, viņu lāgā nemīlot, ja tik pavirši rīkojoties ar viņas mantu. Šī piezīme mani apbēdināja vairāk nekā pēriens. Bet māmiņa mani pazina.

Viņa jau bija pamanījusi manu jūtīgumu, kas bieži robežoja ar slimīgu ātrsirdību, un ar rūgtiem pārmetumiem, ka es viņu nemīlot, cerēja spēcīgāk mani ietekmēt un panākt, lai turpmāk es būtu uzmanīgāka.

Tumsā, kad tētim jau vajadzēja būt mājās, es, kā parasti, gaidīju viņu priekšnamā. Šoreiz biju ļoti apjukusi. Mani mocīja sašutums un sirdsapziņas pārmetumi. Beidzot tēvs atgriezās, es ļoti priecājos par viņa pārnākšanu, droši vien cerēdama, ka tagad man kļūs vieglāk. Tēvs jau bija iereibis, bet, ieraudzījis mani, tūlīt kļuva noslēpumains, samulsa un, ievedis mani priekšnama kaktā, bikli uzmezdams pa skatienam mūsu durvīm, izņēma no kabatas piparkūku, sāka man čukstus piekodināt, lai es nekad vairs neuzdrošinoties ņemt naudu un slēpt to no māmiņas, ka tas esot slikti, ka no tā jākaunas un tas esot ļoti nelabi; šoreiz tas noticis tādēļ, ka nauda bijusi ļoti vajadzīga tētim, bet viņš atdošot, un es vēlāk varot sacīt, ka naudu atradusi, taču no mātes ņemt esot apkaunojoši, lai es pat neiedomājoties citreiz darīt kaut ko tādu, un viņš, ja es turpmāk viņu klausīšot, arvien man pirkšot piparkūkas; beidzot tēvs pat piebilda, lai es pažēlojot māti, māte esot ļoti slima, nabadzīga, viņa viena pati mūsu visu labā strādājot. Es klausījos, bailēs drebēdama no galvas līdz kājām, un asaras ritēja man no acīm. Biju tik ļoti pārsteigta, ka nespēju bilst ne vārda, nespēju spert ne soli. Beidzot tēvs iegāja istabā, pavēlējis man neraudāt un par notikušo neko nestāstīt māmiņai. Ievēroju, ka arī tēvs pats ir briesmīgi apjucis. Visu vakaru mani nomāca dīvainas šausmas, un šī bija pirmā reize, kad neuzdrošinājos skatīties uz tēvu un negāju viņam klāt. Arī viņš, kā redzams, vairījās no maniem skatieniem. Māmiņa staigāja šurpu turpu pa istabu un klusi kaut ko murmināja gluži kā nemaņā, kā viņa parasti to darīja. Tanī dienā māmiņa jutās sliktāk un viņai uznāca lēkme. Beidzot man no garīgām ciešanām sākās drudzis. Kad satumsa nakts, nespēju aizmigt. Mani mocīja nejauki sapņi. Galu galā nespēju vairs paciest un sāku rūgti raudāt. Mani skaļie šņuksti pamodināja māmiņu; viņa man uzsauca un vaicāja, kas man kaitot. Neatbildēju un raudāju vēl rūgtāk. Viņa aizdedzināja sveci, pienāca un sāka mani mierināt, domādama, ka sapņos esmu nobijusies. — Ak tu muļķa meitenīti — viņa sacīja. — Vēl arvien raudi, ka tev kas nejauks rādījies sapnī.

Apmierinies, apmierinies! … — Māmiņa mani noskūpstīja un teica, iai nākot gulēt pie viņas. Taču es to negribēju, neuzdrošinājos iet pie viņas un viņu apkampt. Mani plosīja neizsakāmas mokas. Gribējās māmiņai visu izstāstīt. Jau gandrīz to izdarīju, bet iedomājos tēti, viņa aizliegumu un savaldījos. — Ak, nabaga Ņetočka! — māmiņa sacīja, ielikdama mani gultā un rūpīgi sasegdama ar savu veco salopu, jo bija pamanījusi, ka viscaur trīcu saltos drebuļos. — Tu droši vien būsi tāda pati slimīga kā es. — Tobrīd māmiņa tik sērīgi palūkojās uz mani, ka nespēju paciest viņas skatienu, aizmiedzu acis un pagriezos pret sienu. Neatceros, kā es aizmigu, bet vēl snaudā ilgi dzirdēju, ka nelaimīgā māmiņa klusītēm mani mierināja, lai es drīzāk aizmigtu. Nekad nebiju cietusi lielākas mokas. Sirds sāpēs sažņaudzās. Otrā rītā man kļuva vieglāk. Runājos ar tēti, izvairīdamās pieminēt vakarējo, jo jau iepriekš noskārtu, ka tas viņam ļoti patiks. Tētis tūlīt kļuva dikti priecīgs, jo arī pats visu laiku rauca pieri, tiklīdz paskatījās uz mani. Bet tagad viņu pārņēma dīvains prieks, gandrīz bērnišķīgs apmierinājums, redzot, ka esmu jautra. Drīz māmiņa kaut kur aizgāja, un tētis vairs neapvaldīja sevi. Viņš sāka mani tik ļoti skūpstīt, ka man uznāca tāda kā histēriska jūsma, es reizē smējos un raudāju. Beidzot viņš sacīja, ka gribot man parādīt kaut ko ļoti jauku, tāpēc ka es esot tik gudra un labsirdīga meitene, un es, parādīto redzēdama, ļoti priecāšoties. Viņš atpogāja vesti, izņēma slēdzenīti, kas viņam karājās kaklā melnā aukliņā. Pēc tam, uzmezdams man noslēpumainu skatienu, it kā vēlēdamies manās acīs saskatīt lielo prieku, kas, pēc viņa domām, man bija jāizjūt, attaisīja lādi un saudzīgi izcēla no tās dīvaina apveida melnu kasti, kādu nekad viņa rokās nebiju redzējusi. Viņš saņēma šo kasti ar tādu kā biklumu un pilnīgi pārvērtās; sejā izzuda smaids, tā uzreiz kļuva svinīga. Beidzot viņš ar slēdzenīti attaisīja noslēpumaino kasti un izņēma priekšmetu, kādu nekad agrāk nebiju redzējusi, — priekšmetu, kam pēc pirmā acu uzmetiena bija ļoti neparasts apveids. Tēvs saudzīgi un svētsvinīgi paņēma rokās šo priekšmetu un teica, ka tā esot viņa vijole, viņa instruments. Tobrīd tēvs sāka klusā, svinīgā balsī man daudz ko klāstīt; taču es viņu nesapratu un paspēju iegaumēt tikai jau dzirdēto teicienu — ka viņš esot mākslinieks, ka viņam esot talants, ka vēlāk viņš kādreiz spēlēšot vijoli un ka beidzot mēs visi būšot bagāti un sasniegšot kaut kādu lielu laimi. Viņam acīs saskrēja asaras un ritēja pa vaigiem. Jutos ļoti aizkustināta. Beidzot viņš vijoli noskūpstīja un deva noskūpstīt arī man. Redzēdams, ka man gribas tuvāk apskatīt vijoli, viņš aizveda mani pie māmiņas gultas un iedeva vijoli man rokās; taču redzēju, ka tēvs trīc aiz bailēm, lai tikai es vijoli nejauši nenomestu zemē. Paņēmu vijoli, aizskāru stīgas, kas klusi ieskanējās.

—    Tā ir mūzika! — es teicu, paskatīdamās uz tēti.

—    Jā, jā, mūzika! — viņš atkārtoja, priecīgi berzēdams rokas. — Tu esi gudrs bērns, tu esi labs bērns! — Taču ar visu viņa lielīšanu un sajūsmu redzēju, ka tēvs baiļojas savas vijoles dēļ, un bailes pārņēma arī mani — steigšus atdevu viņam vijoli. Tēvs instrumentu tikpat piesardzīgi ielika kastē, to aizslēdza un ievietoja lādē; atkal noglaudis manu galvu, tētis solīja ik reizi parādīt vijoli, kad es tāpat kā tagad būšot gudra, labsirdīga un paklausīga meitene. Tādā veidā vijole izkliedēja mūsu kopējās bēdas. Tikai krēslā tētis, iziedams no mājas, pačukstēja, lai es neaizmirstot to, ko viņš vakar man sacījis.

Un tā es augu mūsu istabelē, un pamazām mana mīlestība — nē, labāk teikšu — kaislība, jo nezinu cita tik ietekmīga vārda, kas pilnīgi varētu izteikt manas nevaldāmās, mokošās jūtas pret tēvu, — nonāca pat līdz tādai kā slimīgai ātrsirdībai. Man bija tikai viena bauda — domāt un sapņot par tēvu; tikai viena vēlēšanās — darīt visu, kas varētu viņam sagādāt kaut mazāko patiku. Cik daudzas reizes tolaik uz kāpnēm gaidīju viņu atgriežamies — bieži vien trīcēdama, gluži zila nosalusi — tikai tādēļ, lai kaut mirkli agrāk uzzinātu, ka viņš ieradies, un drīzāk palūkotos uz viņu. Gluži kā neprātīga priecājos, kad viņš reizēm kaut mazlietiņ mani apmīļoja. Jāpiebilst, ka tanī pašā laikā bieži gandrīz vai līdz sāpēm mocījos, ka tik ietiepīgi salta esmu pret nelaimīgo māmiņu; bija brīži, kad vairs nespēju paciest skumjas un žēlumu, lūkodamās uz viņu. Vecāku nemitīgo naidu vērodama, nespēju būt vienaldzīga, un man bija jāizvēlas viens no viņiem, bija jānostājas viena pusē, un es nostājos šā mazliet jukušā cilvēka pusē vienīgi tāpēc, ka viņš manās acīs bija tik nožēlojams, pazemots un pašā sākumā tik neizprotami un stipri ietekmē i a manu iztēli. Bet kas to īsti zina? Varbūt pieķēros viņam tieši tāpēc, ka viņš bija ļoti neparasts pat pēc izskata un ne tik nopietns un drūms kā māmiņa, ka viņš bija gandrīz vājprātīgs, ka bieži viņa rīcībā izpaudās tāda kā ākstīšanās, tādi kā bērna niķi un ka, beidzot, es mazāk baidījos no viņa un pat mazāk viņu cienīju nekā māmiņu. Viņš nez kādēļ bija man tuvāks. Pamazām jutu, ka gūstu pār viņu pat varu, ka lēnītēm pakļauju viņu sev, ka viņam esmu jau nepieciešama. Klusībā lepojos ar to, klusībā triumfēju un, saprazdama, ka esmu viņam nepieciešama, dažreiz ar viņu pat koķetēju. Patiešām, mana dīvainā pieķeršanās mazliet līdzinājās romānam … Taču šim romānam nebija lemts ilgs mūžs: drīz zaudēju tēvu un māti. Viņu dzīve beidzās ar briesmīgu katastrofu, kas smagi un sāpīgi man iegulusies atmiņā. Pastāstīšu, kā tas notika.

III

Tanī laikā visu Pēterburgu satrauca ārkārtīga jauna vēsts. Paklīda baumas, ka Pēterburgā iegriezīšoties slavenais S-kis. Visi pēterburdzieši, kas vien bija mūzikas cienītāji, kļuva nemierīgi. Dziedoņi, skatuves mākslinieki, dzejnieki, melomāni un pat tie, kas nekad nebija melomāni bijuši un ar atturīgu lepnumu apgalvoja, ka mūzikā nesajēdzot nevienu noti, ar lielu skubu steidzās pēc biļetēm. Zālē nevarēja saiet ne desmitā daļa entuziastu, kuri varēja atļauties maksāt divdesmit piecus rubļus par ieejas biļeti; bet visā Eiropā izdaudzinātais S-ka vārds, viņa lauriem vainagotā gadu nasta, nevīstošais talants, baumas, ka pēdējā laikā viņš reti ņemot rokā vijoles lociņu, lai iepriecinātu publiku, apgalvojums, ka viņš pēdējo reizi apceļojot Eiropu un pēc tam nepavisam vairs nespēlēšot, radīja efektu. Vārdu sakot, iespaids bija pilnīgs un liels.

Es jau stāstīju, ka ikviena jauna vijolnieka, ikvienas kaut cik izdaudzinātas slavenības ierašanās manu patēvu ietekmēja ārkārtīgi nepatīkami. Viņš allaž viens no pirmajiem steidzās noklausīties atbraukušu mākslinieku, lai drīzāk varētu spriest, cik izcils viņa talants. Bieži vien patēvs gluži vai saslima, dzirdēdams cildinājumus par nule ieradušos mākslinieku, un rimās tikai tad, kad bija sameklējis trūkumus jaunā vijolnieka spēlē un dzēlīgi izklāstījis savus ieskatus visur, kur vien varēja. Nelaimīgais, prātu zaudējušais cilvēks atzina, ka visā pasaulē ir tikai viens talants, tikai viens mākslinieks, un šis mākslinieks, protams, bija viņš pats. Taču valodas par S-ka — mūzikas ģēnija atbraukšanu satriecoši iespaidoja patēvu. Jāpiebilst, ka Pēterburga pēdējos desmit gados nebija dzirdējusi spēlējam nevienu izcilu talantu, kaut ari tādu, kas nespētu sacensties ar S-ki; tātad patēvam nebija nekādas jēgas par Eiropas labāko mākslinieku spēli.

Man stāstīja, ka, tiklīdz paklīdušas baumas par S-ka atbraukšanu, mans tēvs tūliņ atkal redzēts aiz teātra kulisēm. Ļaudis melsa, ka viņš atnācis ārkārtīgi uzbudināts un satraukti apjautājies par S-ki un gaidāmo koncertu. Viņš aiz kulisēm ilgi nebijis redzēts, un šī ierašanās radījusi pat efektu. Kāds gribējis viņu paķircināt un izaicinoši sacījis: «Tagad jūs, draudziņ Jegor Petrovič, dzirdēsiet nevis baleta mūziku, bet tādu, kas jums droši vien nedos miera līdz kapa malai!» Tēvs nobālējis, klausīdamies šādu pazobošanu, taču atbildējis, histēriski smaidīdams: «Kad dzīvosim, tad redzēsim: tukša muca tālu skan; S-kis ir bijis laikam tikai Parīzē, vienīgi franči viņu ceļ vai debesīs, bet, kādi ir franči, tas taču zināms!» — un tā tālāk. Visi sākuši zvaigāt; nabadziņš apvainojies, bet savaldījies un piebildis, ka, nopietni runājot, tagad viņš nesakot neko, bet gan jau dzirdēšot, redzēšot, līdz parītdienai vairs neesot tālu, un drīz visi brīnumi atklāšoties.

B. stāstīja, ka tanī pašā vakarā pirms tumsas iestāšanās viņš saticis kņazu H-ski, plaši pazīstamu diletantu, cilvēku, kas dziļi izpratis un mīļojis mākslu. Viņi gājuši, tērzēdami par atbraukušo mākslinieku, bet B. ielas līkuma pēkšņi ieraudzījis manu tēvu, kas stāvējis pie kāda veikala un neatlaidīgi lūkojies uz skatlogā ievietoto afišu, kurā ar milzīgiem burtiem bijis ziņots par S-ka koncertu.

—    Vai jūs redzat tur to vīru? — B. jautājis, rādīdams uz manu tēvu.

—    Kas tas tāds ir? — kņazs ievaicājies.

—    Jūs par viņu esat jau dzirdējis. Šis ir tas pats Jefimovs, par kuru ne vienreiz vien esmu jums stāstījis un kuru jūs reiz pat protežējāt.

—     Ahā, tas ir interesanti! — kņazs teicis. — Jūs par viņu daudz sastāstījāt. Esmu dzirdējis, ka viņš esot ļoti īpatnējs. Gribētos ar viņu parunāties.

—    Nav vērts, — B. atbildējis, — no sarunas paliks mieles. Nezinu, kā jums, bet man viņš vienmēr uzveļ gluži kā akmeni uz sirds. Viņa dzīve ir briesmīga, nejēdzīga traģēdija. Es viņu ļoti labi saprotu, un, lai cik pagrimis viņš ir, manī pret viņu tomēr nav apklusušas simpātijas. Kņaz, jūs sacījāt, ka viņš, jādomā, esot interesants. Tas ir tiesa, bet viņš atstāj pārāk smagu iespaidu. Pirmkārt, viņš ir vājprātīgs; otrkārt, uz šā vājprātīgā cilvēka sirdsapziņas ir trīs noziegumi, jo viņš sagandējis ne vien savu, bet vēl divas dzīves: savas sievas un meitas dzīvi. Es viņu pazīstu: viņš nomirtu turpat uz vietas, ja apzinātos savu noziegumu. Taču lielākās šausmas ir tās, ka pagājuši jau astoņi gadi, kamēr viņš to jau gandrīz apzinās, un astoņus gadus viņš pretojas savai sirdsapziņai, lai šis noziegums nebūtu jāatzīst pilnīgi, bet tikai pa pusei.

—    Jūs teicāt, ka viņš esot nabadzīgs? — kņazs jautāja.

—    Jā; bet nabadzība tagad viņam ir gandrīz laime, jo ar nabadzību viņš var aizbildināties. Tagad viņš var visiem apgalvot, ka viņa neveiksmju iemesls ir vienīgi nabadzība un, ja viņš būtu bagāts — viņam būtu daudz brīva laika, nebūtu rūpju, — visi tūliņ redzētu, cik liels mākslinieks viņš ir. Jefimovs apprecējies, pārsteidzīgi cerēdams, ka tūkstoš rubļu, kas bijuši viņa sievai, palīdzēs viņam droši nostāties uz kājām. Viņš ir rīkojies kā fantazētājs, kā dzejnieks, bet tā jau viņš rīkojies visu mūžu. Vai zināt, ko viņš neapnicis klāsta veselus astoņus gadus? Viņš apgalvo, ka visu viņa nelaimju vaininiece esot sieva, ka tā stāvot viņam ceļā. Viņš ir salicis rokas klēpī un negrib neko strādāt. Bet atņemiet viņam šo sievu — un viņš būs visnelaimīgākais radījums visā pasaulē. Aizritējuši vairāki gadi, kamēr viņš nav ņēmis vijoli rokā — un vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka ik reizi, kad viņš ņem rokā vijoles lociņu, viņš pats klusībā spiests pārliecināties, ka viņš nav nekas, ka viņš ir nulle, nevis mākslinieks. Bet tagad, kad vijoles lociņš kaut kur nobāzts, viņš lolo vismaz tālīnu cerību, ka viņš ir mākslinieks. Jefimovs ir sapņotājs; viņš domā, ka pēkšņi notiks brīnums un viņš vienā rāvienā kļūs par slavenāko cilvēku pasaulē. Viņa devīze — aut Caesar, aut nihil it kā par Cēzaru varētu kļūt pēkšņi, vienā mirklī. Viņa alkas — slava. Bet, ja tādas jūtas kļūst par mākslinieka galveno un vienīgo virzītāju, tad tāds mākslinieks vairs

1 vai nu Cēzars, vai nekas (latīniski).

nav mākslinieks, jo viņš jau zaudējis galveno māksliniecisko instinktu, tas ir, mīlestību uz mākslu vienīgi tāpēc, ka tā ir māksla, nevis kas cits, nevis slava. S-kis ir gluži pretējs: kad viņš ņem rokā lociņu, viņam pasaulē nav nekā cita kā vienīgi mūzika. Vijoles lociņš viņam ir pirmajā vietā, nauda otrajā vietā un jau trešajā, šķiet, slava. Bet par slavu viņš ir maz rūpējies … Vai zināt, kas tagad nomāc šo nelaimes putnu? — piebildis B., pamādams uz Jefimovu. — Viņu nomāc vismuļķīgākās, visniecīgākās, visnožēlojamākās un vissmieklīgākās raizes, tas ir: vai viņš ir pārāks par S-ki, vai arī S-kis pārāks par viņu — vairāk nekas, jo Jefimovs tomēr cieši tic, ka viņš ir pats izcilākais mūziķis visā pasaulē. Pārlieciniet Jefimovu, ka viņš nav mākslinieks, un es jums apgalvoju, ka viņš uz vietas mirs kā pērkona nosperts, jo baismīgi ir šķirties no iesakņojušās domas, kurai upurēta visa dzīve un kuras pamatojums tomēr ir dziļš un nopietns, jo sākumā viņa aicinājums patiešām bija īsta māksla.

—    Bet interesanti, kas notiks ar viņu, kad viņš dzirdēs spēlējam S-ki, — kņazs ierunājās.

—     Kas to lai zina? — B. domīgi sacījis. — Nē, nē, zinu gan: viņš atgūsies tūliņ pat; viņa vājprāts spēcīgāks nekā īstenība, un viņš tūdaļ sagudros kādu aizbildināšanos.

—    Vai jūs tā domājat? — kņazs teicis.

Pēc īsa brītiņa viņiem blakus jau bijis mans tēvs, kas nācis pretim. Tēvs gribējis paiet garām nepazīts, bet B. viņam uzsaucis un sācis runāties. B. vaicājis, vai tēvs būšot S-ka koncertā. Tēvs vienaldzīgi atbildējis, ka nezinot, ka viņam esot kāds darbs, kas ir svarīgāks par koncertu apmeklēšanu un visiem iebraukušajiem virtuoziem, bet gan jau vēl padomāšot, paskatīšoties — un, ja gadīšoties brīva stundiņa, kāpēc gan ne? Varot jau arī kādreiz aiziet. Tobrīd tēvs aši un nemierīgi paskatījies uz B., uz kņazu, aizdomu pārņemts pasmīnējis, steigšus pacēlis platmali, pamājis ar galvu un gājis garām, aizbildinādamies, ka esot nevaļīgs.

Taču es jau dienu iepriekš nojautu tēva raizes. Nezināju, kas īsti viņu moka, bet redzēju, ka viņš ir briesmīgi satraukts; pat māmiņa to bija pamanījusi. Viņa tanī laikā jutās ļoti slima un tikko spēja pavilkt kājas. Tēvs atkal un atkal gan nāca mājās, gan gāja laukā. Otrā rītā pie viņa ieradās trīs vai četri ciemiņi, veci darba biedri, un es ļoti izbrīnījos, jo, atskaitot Kārli Fjodoriču, svešus ļaudis mūsu dzīvoklī gandrīz nekad netiku redzējusi, visi no mums bija atsvešinājušies, kopš tētis pavisam aizgāja no teātra. Beidzot aizelsies atskrēja Kārlis Fjodoričs un atnesa afišu. Uzmanīgi klausījos, vēroju, un tas viss mani tik ļoti uzbudināja, it kā es viena pati būtu vainojama visā šajā satraukumā un nemierā, ko saskatīju tēva sejā. Man ļoti gribējās saprast, par ko viņi runā, un es pirmoreiz dzirdēju S-ka vārdu. Vēlāk sapratu, ka vajadzīgi vismaz piecpadsmit rubļi, lai redzētu šo S-ki. Atceros arī, ka tētis nesavaldījās un, atmetis ar roku, sacīja, ka viņš labi pazīstot šitādus svešu zemju brīnumus, vienreizējos talantus, pazīstot arī S-ki, tie visi esot žīdi, tīkojot tikai pēc krievu naudas, jo krievi vientiesīgi ticot visādām blēņām un jo sevišķi tādām, ko izkladzinājuši franči. Es jau sapratu, ko nozīmē vārdi: nav talanta. Ciemiņi sāka smieties un drīz aizgāja, atstādami tēti gauži nejaukā omā. Sapratu, ka tētis nez kāpēc dusmojas uz šo S-ki, un es, lai tētim pielabinātos un izkliedētu viņa drūmās domas, piegāju pie galda, paņēmu afišu, sāku to burtot un skaļi izlasīju S-ka vārdu. Pēc tam iesmējos un, palūkojusies uz tēti, kas domīgs sēdēja uz krēsla, teicu: «Tas droši vien tāds pats kā Kārlis Fjodoričs: viņam droši vien tāpat nekādi nepaveicas.» Tētis sarāvās gluži kā nobijies, izkampa man no rokām afišu, sāka kliegt, dauzīt kājas, paķēra platmali un jau steidzās ārā no istabas, taču tūlīt pagriezās atpakaļ, paaicināja mani priekšnamā, nomutēja un ar dīvainu satraukumu, ar tādām kā slēptām bailēm sāka man klāstīt, ka es esot gudrs, ka es esot labs bērns, ka es droši vien negribēšot viņu apbēdināt, ka viņš gaidot no manis lielu pakalpojumu, bet, kādu, — to nepateica. Turklāt man bija grūti tēvā klausīties; nojautu, ka viņa vārdi un laipnība ir neīsta, un tas viss mani dziļi skāra. Ļoti, ļoti sāku uztraukties viņa dēļ.

Nākamajā dienā, pusdienas ēdot, — tas notika koncerta priekšvakarā — tētis izskatījās gluži satriekts. Viņš bija briesmīgi pārvērties un ik pa brīdim uzmeta skatienu man un māmiņai. Beidzot es pārsteigta klausījos, ka viņš pat ierunājās par kaut ko ar māmiņu, — biju pārsteigta, jo tētis ar māmiņu gandrīz nekad nerunāja. Pēc pusdienām viņš nez kāpēc kļuva pret mani sevišķi laipnīgs; atkal un atkal ar dažādiem ieganstiem aicināja mani ārā priekšnamā un, lūkodamies apkārt, it kā baidītos, ka viņu kāds te ieraudzīs, visu laiku glaudīja man galvu, visu laiku mani skūpstīja, visu laiku atkārtoja, ka es esot labs bērns, ka es esot paklausīgs bērns, ka droši vien es mīlot savu tēti un ka droši vien izdarīšot, ko viņš man lūgšot. Tas viss mani noveda līdz neciešamai grūtsirdībai. Beidzot, kad viņš desmito reizi paaicināja mani uz kāpnēm, viss kļuva skaidrs. Skumīgs, nomocījies, bažīgi apkārt raudzīdamies, viņš man jautāja: vai es nezinot, kur māmiņa nolikusi tos divdesmit piecus rubļus, ko vakarrīt atnesusi? Aiz nobīļa sastingu, dzirdēdama šādu jautājumu. Bet tobrīd pa kāpnēm kāds nāca, un tētis nobijies mani pameta un noskrēja lejā. Viņš atgriezās tikai pievakarē, samulsis, bēdīgs, noraizējies, klusēdams apsēdās uz krēsla un ik pa brīdim bikli uzlūkoja mani. Dīvainas bailes mani pārņēma, un tīšuprāt izvairījos no viņa skatieniem. Beidzot māmiņa, kas visu dienu bija nogulējusi gultā, paaicināja mani pie sevis, iedeva man dažas vara naudiņas un sūtīja uz bodīti, lai nopērku viņai tēju un cukuru. Mēs tēju dzērām ļoti reti: mūsu rocība bija tik šaura, ka māmiņa atļāvās sev šo izšķērdību vienīgi tad, kad jutās nevesela un zināja, ka viņai ir drudzis. Paņēmu naudu, izgāju priekšnamā un tūlīt skriešus skrēju, it kā bīdamās, ka mani var panākt. Bet tas, ko nojautu, notika: tētis panāca mani jau uz ielas un ieveda atpakaļ kāpnēs.

—    Ņetočka, — viņš ierunājās trīcošā balsī, — mana labiņā! Paklausies: dod man šo naudu, es jau rītdien pat. . .

—    Tēti, tēti! — es kliedzu, nokrizdama ceļos un viņu gauži lūgdamās. — Tēti! Nevaru! Nedrīkst! Māmiņai vajag dzert tēju … Nedrīkst māmiņai atņemt, nekādi nedrīkst! Es iznesīšu citreiz …

—    Tātad tu negribi? Tu negribi? — viņš man čukstēja trakās dusmās. — Tātad tu negribi mani mīlēt? Nu tad labi! Tagad es tevi pametīšu. Paliec pie savas mātes, bet es no jums aiziešu un tevi līdzi neņemšu. Vai dzirdi, ļaunā meitene? Vai tu dzirdi?

—    Tēti! — es kliedzu lielās šausmās. — Ņem naudu, še! Ko lai tagad daru? — es vaimanāju, rokas lauzīdama un sakampdama viņa svārku malu. — Māmiņa raudās, māmiņa mani atkal rās!

Šķiet, tētis nebija gaidījis šādu pretošanos, taču naudu paņēma; beidzot, nespēdams paciest manas žēlabas un skaļo raudāšanu, atstāja mani uz kāpnēm un noskrēja lejā. Es gāju augšā, taču pie mūsu dzīvokļa durvīm mani spēki bija izsīkuši; neuzdrošinājos ieiet, nespēju ieiet; visa mana sirsniņa bija sašutusi un satriekta. Aizsedzu seju rokām un metos pie loga tāpat kā tad, kad pirmoreiz dzirdēju tēvu runājam, ka viņš vēlētos, lai māmiņa nomirtu. Biju tādā kā nemaņā, apmātībā un ik reizi nodrebēju, tiklīdz saklausīju no kāpnēm visniecīgāko troksni. Beidzot dzirdēju, ka steigšus kāds nāk augšā. Tas bija viņš; pazinu pēc gaitas.

—    Tu esi šeit? — tēvs čukstēja.

Drāzos viņam klāt.

—    Še! — viņš kliedza, iegrūzdams man rokā naudu.

—     Še, ņem to atpakaļ! Tagad tev vairs neesmu tēvs — vai dzirdi? Negribu tagad vairs būt tavs tēvs! Tu mīlē māti vairāk nekā mani, nu tad ej pie viņas! Bet es par tevi negribu ne dzirdēt! — To pateicis, tētis mani atgrūda un skrēja lejā pa kāpnēm. Raudādama metos viņam pakaļ un pūlējos panākt.

—    Tēti! Labiņais tēti, paklausīšu tev! — es kliedzu.

—      Tevi mīlu vairāk nekā māmiņu! Ņem atpakaļ naudiņu, ņem!

Bet viņš mani vairs nedzirdēja; viņš bija pazudis. Visu to vakaru biju gluži kā beigta un mani kratīja salti drebuļi. Atceros, ka māmiņa man kaut ko teica, aicināja pie sevis; biju kā nemaņā, neko nedzirdēju un neredzēju. Galu galā man uznāca lēkme: sāku raudāt, kliegt; māmiņa nobijās un nezināja, ko darīt. Viņa ienesa mani pie sevis gultā, un es nemaz neatminos, kā aizmigu, apskāvusi mātes kaklu, ik brīdi nodrebēdama un nez no kā bīdamās. Tā aizritēja visa nakts. Otrā rītā pamodos ļoti vēlu, kad māmiņas vairs nebija mājās. Šinī laikā viņa vienmēr gāja savās gaitās. Pie tēta bija atnācis kāds ciemiņš, un viņi skaļi runājās. Ar lielām mokām sagaidīju, kamēr aizgāja svešais, un, kad palikām vieni, metos pie tēva un, nevaldāmi raudādama, sāku lūgties, lai viņš man piedod par vakarējo.

—    Bet vai tu būsi prātīgs bērniņš kā senāk? — tēvs man bargi vaicāja.

—    Būšu, tētiņ, būšu! — es atbildēju. — Pateikšu, kur māmiņa glabā naudu. Māmiņai nauda ielikta šajā atvilktnē, lādītē, vakar nauda tur bija.

—    Bija? Kur? — tēvs iesaucās sarosīdamies un piecēlās no krēsla. — Kur bija nauda?

—    Tā ir ieslēgta, tēti! — es sacīju. — Pagaidi — vakarā, kad māte sūtīs mainīt, jo vara nauda, es redzēju, visa izdota.

—    Ņetočka, man vajadzīgi piecpadsmit rubļi! Vai dzirdi? Tikai piecpadsmit rubļi! Dabū man šodien; rītdien tev visus atnesīšu atpakaļ. Bet tagad aiziešu nopirkšu tev stiklenes, nopirkšu riekstus … arī lelli tev nopirkšu..« un rītdien arī… un katru dienu nesīšu kārumus, ja būsi gudra meitene.

—    Nevajag, tēti, nevajag! Es negribu kārumus; es tos neēdīšu; došu tev atpakaļ! — kliedzu, un mana sirds vai plīsa pušu no asarām, jo tā sažņaudzās sāpēs vienā mirklī. Tajā brīdī sajutu, ka tētim manis nav žēl, ka viņš mani nemīl, tāpēc ka nenojauš, cik ļoti viņu mīlu, un domā, ka esmu ar mieru viņam kalpot kārumu dēļ. Tajā brīdī es, bērns, sapratu viņu caur un cauri un jau jutu, ka mani uz visiem laikiem ievainojusi šī apziņa, ka es vairs nespēju viņu mīlēt, ka esmu zaudējusi savu līdzšinējo tēti. Bet viņu jau bija pārņēmusi tāda kā sajūsma par maniem solījumiem, viņš redzēja, ka esmu ar mieru darīt visu viņa dēļ, ka visu viņa dēļ izdarīšu, — un dievs mans liecinieks, cik svarīgs tolaik man bija šis «viss». Sapratu, cik nepieciešama šī nauda nabaga māmiņai; zināju, ka viņa no bēdām var saslimt, ja zaudēs šo naudu, un manī skaļi, lielās sāpēs kliedza sirdsapziņa. Bet tēvs neko nejuta; viņš mani turēja par trīs gadi vecu bērnu, lai gan es jau visu sapratu. Viņa sajūsmai nebija robežu; viņš mani skūpstīja, pūlējās pierunāt, lai es neraudot, solīja, ka jau šodien mēs aiziešot projām no māmiņas, — laikam glaimodams manai nerimtīgajai iztēlei — un beidzot, izņēmis no kabatas afišu, sāka man iegalvot, ka cilvēks, pie kura viņš šodien ejot, esot viņa ienaidnieks, bet viņa ienaidniekiem nekas neizdošoties. Viņš pats man šķita gluži kā bērns, kad sāka runāt ar mani par saviem ienaidniekiem. Taču, pamanījis, ka nesmaidu kā citkārt, kad viņš runāja ar mani, un klusēdama viņā klausos, tēvs paņēma platmali un izgāja no istabas, jo nez kur steidzās; bet aiziedams vēlreiz noskūpstīja mani un pamāja ar galvu pasmīnēdams, it kā man neticētu un it kā rīkotos tā, lai es nepārdomātu.

Es jau esmu stāstījusi, ka tēvs izskatījās pēc prātā jukuša; tas bija redzams jau vakar. Nauda viņam bija vajadzīga, lai nopirktu biļeti uz koncertu, kuram viņa dzīvē vajadzēja izšķirt visu. Viņš it kā iepriekš nojauta, ka šim koncertam jāizšķir viņa liktenis, bet viņš bija tik apjucis, ka vakar vakarā gribēja atņemt man vara naudu, it kā par to varētu nopirkt biļeti. Viņa dīvainības vēl vairāk kļuva saskatāmas, pusdienas ēdot. Viņš itin nemaz nespēja mierīgi nosēdēt, nepieskārās nevienam ēdienam, ik brīdi cēlās kājās un atkal sēdās, šķiet — apdomājies; gan ķēra rokā platmali, it kā grasītos kaut kur iet, gan kļuva uzreiz ērmīgi izklaidīgs, visu laiku savā nodabā kaut ko čukstēja, tad pēkšņi palūkojās uz mani, mirkšķināja man ar acīm, gribēja likt kaut ko saprast, mādams ar pirkstiem, it kā nepacietīgi vēlētos drīzāk dabūt naudu, it kā dusmodamies, ka līdz šim to neesmu paņēmusi no māmiņas. Pat māmiņa pamanīja visas šīs ērmības un izbrīnā raudzījās uz tēvu. Bet es jutos gluži kā uz nāvi notiesāta. Pusdienošana beidzās; es ierāvos kaktā un, drebēdama kā drudzī, skaitīju katru minūti, gaidīdama brīdi, kad māmiņa mani parasti sūtīja kaut ko nopirkt. Visā manā mūžā nav bijis grūtāku stundu; tās uz visiem laikiem iespiedušās man atmiņā. Ko visu neizjutu šajos mirkļos! Ir brīži, kuros cilvēks pārdzīvo daudz vairāk nekā veselos gados. Jutu, ka daru ko sliktu: viņš taču pats palīdzēja maniem labajiem instinktiem, kad pirmoreiz mazdūšīgi bija licis man darīt ļaunu, un, izbijies no tā, skaidroja, ka es esot rīkojusies ļoti slikti. Vai tiešām tēvs nespēja saprast, cik grūti piekrāpt cilvēka dabu, kas nesātīgi tiecas apjaust iespaidus un jau izjutusi, apjēguši daudz ļauna un laba? Es taču sapratu, ka tēvam, acīm redzot, ir briesmīga, ārkārtīga nepieciešamība, kas liek viņam otrreiz grūst mani uz netikuma ceļa un upurēt manu nelaimīgo, neaizsargāto bērnību, riskēt un vēlreiz iedragāt manu nenorūdījušos sirdsapziņu. Arī tagad, ierāvusies kaktā, prātoju: kāpēc gan viņš solīja balvu par to, ko jau biju apņēmusies darīt no laba prāta?

Jaunas sajūtas, jaunas, līdz šim nezināmas tieksmes, daudzi jauni jautājumi uzvirmoja manī, un man nedeva miera šie jautājumi. Pēc tam uzreiz sāku domāt par māmiņu; iztēlojos, cik ļoti viņa bēdāsies, zaudēdama pēdējo sūri grūti nopelnīto. Beidzot māmiņa pabīdīja sāņus darbu, ko darīja pāri saviem spēkiem, un paaicināja mani pie sevis. Nodrebēju un gāju klāt. Māmiņa izņēma no kumodes naudu un, man dodama, sacīja: «Ej, Ņetočka; tikai, dieva dēļ, lai tev nesarēķina vairāk, tāpat kā viņdien, un arī nejauši nepazaudē!» Lūdzoši paskatījos uz tēvu, bet viņš, mādams ar galvu, uzmundrinoši pasmaidīja un nepacietīgi berzēja rokas. Pulkstenis nosita seši, koncerts sākās pulksten septiņos. Arī tēvs bija daudz izcieties gaidīdams.

Apstājos uz kāpnēm, viņu gaidīdama. Tēvs bija tik satraukts un nepacietīgs, ka bez jebkādas piesardzības tūlīt izskrēja man pakaļ. Atdevu viņam naudu; kāpnēs bija tumšs, nevarēju saskatīt viņa seju, bet jutu, ka viņš viscaur drebēja, naudu ņemdams. Stāvēju kā stabs un nekustējos; beidzot attapos, kad tēvs sūtīja mani augšā, lai iznesot viņam platmali. Viņš pat negribēja iet istabā.

—    Tēti! Vai tad … tu neiesi kopā ar mani? — jautāju trīcošā balsī, domādama par savu pēdējo cerību — viņa aizstāvību.

—     Nē … tu nu ej viena … vai ne? Pagaidi, pagaidi, — viņš iesaucās atģidies, — pagaidi, tūlīt tev atnesīšu kārumus; bet vispirms uzej un atnes manu platmali.

Manu sirdi pēkšņi sažņaudza, šķiet, ledaini auksta roka. Iekliedzos, atgrūdu tēvu un drāzos augšā. Ieejot istabā, biju bāla kā nāve, un, ja tobrīd es gribētu sacīt, ka man atņemta nauda, māmiņa man noticētu. Taču tobrīd neko nespēju pateikt. Nevaldāmā izmisuma lēkmē nokritu šķērsām uz māmiņas gultas un aizsedzu rokām seju. Pēc brītiņa durvis piesardzīgi iečīkstējās un ienāca tētis. Viņš bija uzkāpis pēc savas platmales.

—     Kur nauda? — māmiņa pēkšņi iekliedzās, uzreiz noskārtusi, ka noticis kaut kas neparasts. — Kur nauda? Saki! Saki! — Viņa izrāva mani no gultas un nostādīja istabas vidū.

Klusēju, acis nodūrusi; tik tikko sajēdzu, kas ar mani notiek un ko ar mani dara.

—    Kur nauda? — māmiņa atkal kliedza, palaida mani vaļā un pēkšņi pagriezās pret tēti, kas jau tvēra platmali. — Kur nauda? — viņa atkārtoja. — Ahā! Viņa tev to atdevusi? Bezdievis! Bende! Ļaundaris! Tu taču dzen postā arī viņu! Bērnu! Viņu, viņu?! Nē, nē! Tu tā neaiziesi!

Vienā mirklī māmiņa piesteidzās pie durvīm, aizslēdza tās no iekšpuses un iegrūda slēdzeni kabatā.

—    Runā! Atzīsties! — viņa man teica, un aiz satraukuma viņas balss bija tikko sadzirdama. — Atzīsties! Runā tak, runā! Vai… es nezinu, ko es tev padarīšu!

Viņa sakampa manas rokas un lauzīja tās, mani tincinādama. Māti bija pārņēmušas trakas dusmas. Tobrīd nozvērējos klusēt un neteikt ne vārda par tēti un pēdējo reizi bikli paraudzījos viņam acīs… Viens viņa skatiens, viens viņa vārds, kaut kas tāds, ko es gaidīju un ko klusībā lūdzos, — un es būtu laimīga, par spīti jebkādām mokām, jebkādai spīdzināšanai… Bet ak dievs! Cietsirdīgi, draudīgi mādams, viņš pavēlēja man klusēt, it kā šajā brīdī es varētu bīties vēl no kāda cita draudiem. Kaklā sakāpa kamols, trūka elpas, kājas sagrīļojās, un es nesamaņā sabruku uz grīdas… Atkārtojās vakarējā nervu lēkme.

Atģidos, kad pēkšņi kāds sāka klauvēt pie mūsu mītnes durvīm. Māmiņa durvis atslēdza, un es ieraudzīju livrejā tērptu vīru, kas, ienācis istabā, izbrīnā blenzdams uz mums visiem, vaicāja pēc mūziķa Jefimova. Patēvs sacīja, ka viņš tas esot. Sulainis iedeva tēvam aploksni un paziņoja, ka nākot no B., kas pašlaik atrodoties pie kņaza. Aploksnē bija ielūgums uz S-ka koncertu.

Greznā livrejā tērptais sulainis, kas minēja kņazu, savu kungu, kurš sūtījis kurjeru pie nabadzīga mūziķa Jefimova, — tas viss uz brīdi stipri ietekmēja māmiņu. Pašā stāsta sākumā runāju par viņas raksturu, par to, ka nelaimīgā sieviete arvien vēl mīlēja manu patēvu. Arī tagad, lai gan bija aizritējuši veseli astoņi gadi nemitīgās bēdās un ciešanās, viņas sirds arvien vēl nebija atsalusi: viņa joprojām spēja mīlēt manu patēvu! Dievs to zina, varbūt viņa tobrīd pēkšņi iedomājās, ka tēva liktenī norisinās pārvērtība. Māmiņu spēja ietekmēt pat cerības ēna. Kas to var zināt — varbūt arī viņai bija mazliet pielipusi neprātīgā vīra neiedragājamā pašpārliecība. Un nav arī nemaz iespējams, ka šī pašpārliecība viņu, vāju sievieti, nebūtu kaut vai mazliet ietekmējusi, un, redzēdama kņaza uzmanību, viņa vienā mirklī varēja sacelt savam vīram tūkstoš gaisa piļu. Vienā mirklī viņa bija ar mieru atkal atgriezties pie viņa, māmiņa spēja piedot tēvam visu savu sagandēto dzīvi, pat apsvērdama viņa pēdējo noziegumu — viņas vienīgā bērna upurēšanu, un vēlreiz uzliesmojuša entuziasma uzplūdos, jaunu cerību uzplūdos pielīdzināt šo noziegumu vienkāršam nodarījumam, mazdūšībai, ko nenovēršami radījusi nabadzība. Māmiņas sirds bija viena vienīga aizgrābtība, un šajā mirklī viņā jau atkal bija radusies bezgalīga piedošana un līdzcietība pret savu pagrimušo vīru.

Tēvs kļuva nevaļīgs; arī viņu bija ļoti pārsteigusi kņaza un B. uzmanība. Viņš tieši griezās pie māmiņas, kaut ko tai pačukstēja, un māmiņa izgāja no istabas. Viņa atgriezās pēc pāris minūtēm un nesa izmainīto naudu, tētis tūlīt iedeva sudraba rubli kurjeram, kurš aizgāja, pieklājīgi paklanījies. Bet māmiņa, kura pa tam bija izgājusi uz īsu brītiņu, ienesa gludekli, sameklēja vīra labāko elsiņu un sāka to gludināt. Viņa pati apsēja tētim ap kaklu baltu batista kaklasaiti, kas, drošs paliek drošs, tika glabāta kopš seniem laikiem kopā ar melnu, kaut arī krietni novalkātu fraku, kura šūta jau tad, kad viņam bija jāsāk strādāt teātrī. Apģērbies tēvs paņēma platmali, bet, ārā iedams, palūdza glāzi ūdens; viņš bija bāls un aiz gurduma piesēdās uz krēsla. Ūdeni pasniedzu es; varbūt nepatika atkal bija iezagusies māmiņas sirdī un atvēsinājusi viņas pirmītējo aizraušanos.

Tētis izgāja; mēs palikām vienas. Ierāvos kaktā un klusēdama ilgi lūkojos uz māmiņu. Nekad nebiju redzējusi viņu tik satrauktu: lūpas drebēja, bālie vaigi pēkšņi bija pietvīkuši, un lāgiem drebēja rokas un kājas. Beidzot viņas bēdas izplūda žēlabās, dobjās raudu elsās un skundēšanā.

—    Tikai es, vienīgi es, nelaimīgā, visnotaļ esmu vainīga! — māmiņa teica pati sev. — Kur paliks viņa? Kas notiks ar viņu, kad es nomiršu? — māmiņa turpināja, apstādamās istabas vidū, un šķita — šī doma viņu bija skārusi kā pērkona spēriens. — Ņetočka, manu bērniņ! Tu, mana nabadzīte, nelaimīgā! — viņa teica, saņemdama manas rokas un trauksmaini mani skaudama. — Kas gādās par tevi, ja es, pat dzīva būdama, nespēju tevi audzināt, aprūpēt un uzraudzīt? Ai, tu mani nesaproti! Vai saproti mani? Ņetočka, vai iegaumēsi, ko tagad tev saku? Vai turpmāk atcerēsies?

—    Atcerēšos, atcerēšos, māmulīt! — teicu, salikdama rokas un viņu lūgdamās.

Māmiņa ilgi, cieši turēja mani savos skāvienos, it kā viņu būtu pārņēmušas baiļu trīsas, jau iedomājoties vien, ka vajadzēs šķirties no manis. Sirds man plīsa pušu.

—    Māmulīt! Māmiņ! — es teicu šņukstēdama. — Kāpēc tu… kāpēc tu nemīli tēti? — Asaru plūdi man neļāva pasacīt visu līdz galam.

Vaids izlauzās no māmiņas krūtīm. Pēc tam atkal briesmīgu bēdu pārņemta viņa sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

— Mana nelaimīgā, nelaimīgā! Un es nemaz nemanīju, ka viņa ir jau izaugusi! Viņa zina, visu zina! Mans dievs! Kāda ietekme, kāda priekšzīme! — Māmiņa atkal izmisumā lauzīja rokas.

Pēc tam viņa nāca pie manis un neprātīgā mīlestībā mani skūpstīja, skūpstīja manas rokas, slacīja tās asarām, lūgtin lūdzās, lai viņai piedodu… Nekad nebiju redzējusi tik lielas ciešanas … Beidzot viņa pārgura un ieslīga snaudā. Tā aizritēja vesela stunda. Pēc tam māmiņa piecēlās nogurusi, piekususi un teica man, lai es ejot gulēt. Aizgāju savā kaktā, ietinos segā, taču aizmigt nespēju. Mani mocīja domas par māmiņu, mocīja arī domas par tēti. Nepacietīgi gaidīju viņu atgriežamies. Dīvainas šausmas mani pārņēma, iedomājoties tēti. Pēc laba laika māmiņa paņēma sveci un pienāca paskatīties, vai esmu aizmigusi. Lai viņu nomierinātu, aizmiedzu acis un izlikos, ka guļu. Mani aplūkojusi, māmiņa klusītēm piegāja pie skapja, atvēra to un ielēja sev glāzi degvīna. Viņa to izdzēra, apgūlās, atstādama uz galda aizdedzinātu sveci un durvis neaizslēgtas, kā tas vienmēr tika darīts gadījumā, ja tētis vēlu pārnāktu.

Gulēju it kā nemaņā, taču miegs neslēdza manas acis. Tiklīdz vēru ciet plakstiņus, tūliņ pat pamodos, saraudamās no šaušalīgiem rēgiem. Manas bēdas kļuva arvien lielākas un lielākas. Gribējās kliegt, bet kliedziens noslāpa krūtīs. Beidzot, jau vēlā naktī, dzirdēju, ka atveras mūsu durvis. Neatceros, cik ilgs laiks bija pagājis, bet, kad pēkšņi pavisam atvēru acis, ieraudzīju tēti. Man šķita, ka viņš ir briesmīgi bāls. Tētis sēdēja uz krēsla pie pašām durvīm un, šķiet, bija domās iegrimis. Istabā nāves klusums. Notecējusi tauku svece sērīgi apgaismoja mūsu mītni.

Ilgi skatījos, bet tētis arvien vēl sēdēja; viņš sēdēja nepakustēdamies vienā un tanī pašā stāvoklī, galvu nokāris un krampjaini atspiedies ar rokām pret ceļgaliem. Vairākkārt pūlējos viņam uzsaukt, bet nespēju. Mans stingums turpinājās. Beidzot tētis pēkšņi atģidās, pacēla galvu un pieslējās kājās. Viņš stāvēja dažas minūtes istabas vidū, it kā izlemdams kaut ko darīt; pēc tam pēkšņi piegāja pie māmiņas gultas, vērīgi klausījās un, pārliecinājies, ka viņa gul, devās pie lādes, kurā bija viņa vijole. Tēvs atslēdza lādi, izņēma melno futrāli un uzlika uz galda; tad atkal paraudzījās apkārt; viņa acis bija nespodras, šaudīgas, tādas, kādas viņam nekad nebiju manījusi.

Tēvs jau grasījās ņemt rokā vijoli, bet tūliņ pat pārdomāja, gāja un aizslēdza durvis. Pēc tam, pamanījis, ka skapis atvērts, klusītēm piegāja pie tā, ieraudzīja degvīnu un glāzi, pielēja to un izdzēra. Tagad viņš trešo reizi ņēma vijoli, bet trešo reizi to atkal nolika un piegāja pie māmiņas gultas. Bailēs stingdama, gaidīju, kas nu būs.

Viņš nez kāpēc ļoti ilgi un uzmanīgi klausījās, pēc tam strauji norāva segu no māmiņas sejas un taustīja to ar roku. Es sarāvos. Tēvs pieliecās vēlreiz un gandrīz pielika galvu pie māmiņas pieres, bet, kad atslējās pēdējo reizi, šķiet, smīns pavīdēja viņa šaušalīgi nobālušajā ģīmī. Viņš klusi un piesardzīgi apklāja ar segu guļošo, piesedza viņai galvu, kājas… un es sāku trīcēt neizprotamās bailēs: man kļuva baismīgi māmiņas dēļ, man kļuva baismīgi viņas dziļā miega dēļ, un es satraukti un vērīgi lūkojos stingajās līnijās, pēc kurām varēju nojaust viņas auguma kalsenos locekļus. Kā zibens prātā iešāvās briesmīga doma.

Beidzis visu šo gatavošanos, tēvs vēlreiz piegāja pie skapja un izdzēra atlikušo degvīnu. Viss viņa augums drebēja, kad viņš piegāja pie galda. Viņu nevarēja ne pazīt — tik bāls viņš bija. Tobrīd tēvs atkal saņēma rokās vijoli. Biju redzējusi šo vijoli un zināju, kas tā tāda, bet tagad gaidīju kaut ko briesmīgu, šausmīgu, brīnumainu … un sarāvos, vijoles pirmās skaņas dzirdēdama. Tētis bija sācis spēlēt. Taču skaņas plūda kaut kā aprauti; viņš ik brīdi apstājās, šķiet, pūlēdamies kaut ko atcerēties; beidzot izmisis, pārguris nolika vijoles lociņu un ērmīgi pablenza uz gultu.Tur viņu kaut kas darīja nemierīgu. Tēvs atkal piegāja pie gultas… Neizlaidu no acīm nevienu tēva kustību un, stingdama briesmīgās bailēs, vēroju viņu.

Pēkšņi viņš steigšus sāka meklēt kaut ko zem māmiņas rokām, — un atkal tā pati šaušalīgā doma kā zibens mani apkveldināja. Iešāvās prātā: kāpēc māmiņa tik cieši guļ? Kāpēc viņa nepamodās, kad tēva roka aptaustīja viņas seju? Beidzot ieraudzīju, ka tēvs lasa kopā visu, ko vien varēja sameklēt no mūsu apģērba gabaliem: paņēma māmiņas salopu, savus vecos svārkus, halātu, pat manas drānas, ko vakarā noģērbu, sameta visu to virsū māmiņai, un viņa zem šīs kaudzes nemaz vairs nebija redzama; māmiņa joprojām pavisam mierīgi gulēja, nepakustinādama ne roku, ne kāju.

Māmiņa gulēja dziļā miegā.

Tēvs, beidzis šo darbu, atviegloti nopūtās. Šoreiz nekas vairs viņu netraucēja, taču kaut kas tomēr vēl darīja viņu nemierīgu. Tēvs pārlika sveci citā vietā, nostājās ar seju pret durvīm, lai nebūtu pat jāskatās uz gultu. Beidzot viņš paņēma vijoli un izmisīgi uzsita ar lociņu pa stīgām … Mūzika sākās.

Taču tā nebija mūzika… Atceros visu skaidri jo skaidri, atminos ikvienu mirkli; atceros visu, kas toreiz mani tik ļoti pārsteidza. Nē, šī nebija tāda mūzika, kādu vēlāk gadījās dzirdēt! Tās nebija vijoles skaņas, un šķita — kāda šaušalīga balss pirmoreiz sāk dārdēt mūsu tumšajā mītnē. Varbūt aplami, slimīgi bija mani iespaidi, varbūt manas jūtas bija dziļi satraucis viss redzētais, tās bija noskaņotas uztvert briesmīgus, neizturami mokošus iespaidus — bet esmu cieši pārliecināta, ka vijoles skaņās saklausīju vaidus, kliedzienus, raudāšanu; milzīgu izmisumu pauda šīs skaņas, un beidzot, kad iedārdējās briesmīgais fināla akords, kurā bija viss, kas vien ir briesmīgs asarās, mokošs mokās, grūtsirdīgs bezcerīgā grūtsirdībā, — tas viss it kā saplūda vienkop… es nespēju vairs paciest — sāku drebēt, asaras straumēm plūda no acīm, un, ar šaušalīgu, izmisīgu brēcienu metusies pie tēva, apskāvu viņu abām rokām. Tēvs iekliedzās" un nolaida vijoli.

Brītiņu viņš stāvēja galīgi apjucis. Beidzot tēva skatiens sāka šaudīties un skraidelēt; viņš, šķiet, kaut ko meklēja, pēkšņi sakampa vijoli, atvēzēja virs manas galvas … vēl mirklis, un viņš varbūt turpat būtu mani nositis.

—    Tētiņ! — es kliedzu viņam. — Tētiņ!

Sadzirdējis manu balsi, viņš sāka trīcēt kā apšu lapa

un atkāpās pāris soļu.

—    Ahā! Tātad tu vēl esi palikusi! Tātad viss vēl nav beidzies! Tātad tu vēl esi palikusi pie manis! — viņš kliedza, aiz pleciem paceldams mani.

—    Tētiņ! — es atkal iekliedzos. — Nebiedē mani, dieva dēļ, man ir bail, ai!

Mana raudāšana tēti pārsteidza. Viņš lēni nolaida mani uz grīdas, brīdi, ne vārda nebilzdams, lūkojās uz mani, šķiet, kaut ko apjēgdams un atcerēdamies. Beidzot, it kā viņu uzreiz kaut kas pārvērstu, it kā tēti pēkšņi satriektu kāda drausmīga doma, — no viņa aizmiglotajām acīm saka plūst asaras; viņš pieliecās un neatlaidīgi vērās man sejā.

—     Tētiņ! — es viņam sacīju, baiļu plosīta. — Neskaties tā, tētiņ! Iesim prom no šejienes! Iesim drīzāk! Aiziesim, skriesim!

—     Jā, skriesim, skriesim! Ir jau laiks! Iesim, Ņetočka! Drīzāk, drīzāk! — Tēvs sāka rosīties, it kā tikai tagad būtu atskārtis, kas viņam darāms. Steigšus apkārt palūkojies un ieraudzījis uz grīdas māmiņas lakatu, pacēla to un iebāza kabatā, pēc tam pamanīja aubīti — arī to pacēla un iebāza azotē, it kā posdamies tālā ceļā un kampdams visu, kas viņam vajadzīgs.

Aši, aši uzrāvu mugurā kleitiņu un, arī steigdamās, ķēru visu, kas, manuprāt, ceļā būs nepieciešams.

—    Vai viss ir, vai viss? — tēvs jautāja. — Vai viss kārtībā? Drīzāk, drīzāk!

Steigšus sasēju paunu, apmetu ap galvu lakatu, un mēs abi jau gājām ārā, kad pēkšņi man iešāvās prātā, ka jāpaņem arī bilde, kura karājās pie sienas. Tētis tūlīt tam piekrita. Tagad viņš izturējās klusu, runāja čukstus un tikai skubināja mani drīzāk iet prom. Bilde karājās ļoti augstu, divatā pienesām krēslu, uzlikām uz tā soliņu un, uzrāpušies uz tā, beidzot pēc ilgiem pūliņiem bildi noņēmām. Nu vairs nebija nekādu šķēršļu mūsu aizceļošanai. Tētis saņēma mani pie rokas, mēs jau gandrīz gājām, bet uzreiz viņš mani apstādināja. Tētis ilgi berzēja pieri, šķiet, pūlēdamies acerēties ko tādu, kas vēl nebūtu izdarīts. Galu galā viņš it kā atskārta, kas viņam vajadzīgs, izvilka atslēgas, kuras māmiņa glabāja zem spilvena, un steigšus kumodē kaut ko meklēja. Beidzot viņš atgriezās pie manis, turēdams rokā nedaudz atvilktnē atrastās naudas.

—     Še, ņem to, esi taupīga, — viņš man čukstēja, — un nepazaudē, iegaumē, iegaumē!

Sākumā viņš ielika naudu man saujā, pēc tam atkal paņēma un iebāza man azotē. Atceros, ka sarāvos, kad miesai pieskārās sudraba ripiņas, un es it kā tikai tagad

sapratu, ka tā ir nauda. Mēs atkal varējām iet, taču tēvs pēkšņi vēlreiz mani apstādināja.

—    Ņetočka, — viņš man teica, it kā ar lielu piepūli domādams, — manu bērniņ, esmu aizmirsis . .. bet ko? … Kas man bija vajadzīgs? … Neatceros… Jā, jā! Nu es zinu, atcerējos!… Nāc šurp, Ņetočka!

Viņš ieveda mani kaktā, kur bija svētbilde, un teica, lai es nometoties ceļos.

—    Skaiti lūgsnu, bērns, noskaiti! Tev kļūs vieglāk … Jā, tiešām kļūs vieglāk, — viņš man čukstēja, rādīdams uz svētbildi un dīvaini manī lūkodamies. — Skaiti lūgsnu, skaiti lūgsnu! — viņš teica pazemīgā, lūdzošā balsī.

Nokritu ceļos, saliku rokas un lielās šausmās, izmisumā, kas jau pilnīgi bija mani pārņēmis, pieplaku grīdai un nogulēju labu brīdi gluži kā mirusi. Sasprindzināju visas savas domas, visas savas jūtas lūgsnā, bet bailes mani pārvarēja. Piecēlos bēdu nomākta. Es vairs negribēju iet līdzi tētim, baidījos no viņa; vēlējos palikt mājās. Beidzot tas, kas mani nomāca un mocīja, izlauzās no manām krūtīm.

—    Tēti, — es sacīju, asarām aumaļām plūstot, — bet māmiņa? … Kas noticis māmiņai? Kur viņa ir? Kur ir mana māmiņa? …

Vairāk nespēju pateikt ne vārda, un asaras ritēja straumēm.

Arī tēvs ar asarām acīs lūkojās uz mani. Beidzot viņš saņēma mani aiz rokas, pieveda pie gultas, izvandīja samesto drānu kaudzi un pavilka nost segu. Ak dievs! Māmiņa bija mirusi, jau salta un zilgana. Es kā bez prāta metos pie viņas un apskāvu māmiņas līķi. Tēvs nospieda mani ceļos.

—    Bērns, paklanies viņai! — tēvs sacīja. — Atvadies no viņas.

Es paklanījos. Tēvs paklanījās reizē ar mani… Viņš bija briesmīgi bāls; lūpas kustējās un kaut ko čukstēja.

—     Ne jau es, Ņetočka, ne jau es, — viņš man teica, ar drebošu roku rādīdams uz līķi. — Klausies, ne jau es; es šeit neesmu vainīgs. Atceries, Ņetočka!

—    Tēti, iesim! — čukstēju bailēs. — Ir jāiet!

—     Jā, tagad ir jāiet, sen vajadzēja aiziet! — viņš teica, cieši sakampdams manu roku un steigdamies laukā no istabas. — Tagad dosimies ceļā! Paldies dievam, paldies dievam, tagad viss ir beidzies!

Mēs nogājām pa kāpnēm; samiegojies sētnieks attaisīja vārtus, aizdomīgi lūkodamies uz mums, un tētis, it kā bīdamies, ka sētnieks ko jautās, izsteidzās pa vārtiem pirmais, es tikko spēju viņu panākt. Aizgājām līdz mūsu ielas galam un sasniedzām kanāla krastmalu. Naktī uz ielas bruģa bija snidzis sniegs un sniga vēl tagad sīkām pārslām. Laiks bija auksts; saltumu jutu līdz pat kauliem un skrēju līdzi tētim, krampjaini pieķērusies pie viņa frakas stērbelēm. Vijoli tēvs turēja padusē un atkal un atkal apstājās, lai pabīdītu augstāk vijoles futrāli.

Gājām kādu ceturtdaļstundu; beidzot viņš devās pa ietves slīpumu līdz pat kanālam un apsēdās uz pēdējā čuguna staba. Divus soļus no mums bija āliņģis. Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Ak dievs! Vēl pavisam skaidri atceros briesmīgo sajūtu, kas pēkšņi mani pārņēma. Beidzot bija piepildījies viss, par ko sapņoju jau veselu gadu. Mēs esam aizgājuši no savas nabadzīgās mītnes… Bet vai to es biju gaidījusi, vai par to sapņoju, vai tas bija radies manā bērna fantāzijā, kad pūlējos iztēloties tā cilvēka laimību, kuru nepavisam nemīlēju tik bērnišķīgi? Tobrīd mani visvairāk mocīja domas par māmiņu. «Kāpēc viņu atstājām vienu? Kāpēc atstājām viņas mirušās miesas gluži kā kaut ko nevajadzīgu?» Atceros, ka tas mani visvairāk sāpināja un mocīja.

—    Tētiņ! — es ierunājos, nespēdama paciest savas mokošās raizes. — Tētiņ!

—    Kas ir? — viņš bargi uzprasīja.

—    Kāpēc mēs, tētiņ, tur atstājām māmiņu? Kāpēc mēs viņu pametām? — es jautāju, sākdama raudāt. — Tētiņ, atgriezīsimies mājās! Paaicināsim pie viņas kādu cilvēku.

—     Jā, jā! — viņš pēkšņi sāka kliegt sarosīdamies, pieceldamies no čuguna staba, it kā prātā viņam būtu iešāvusies jauna doma, kas novērš visas viņa šaubas. — Jā, Ņetočka, tā nedrīkst darīt; jāiet pie mātes, viņai tur ir auksti! Ej pie viņas, Ņetočka, ej! Tur nav tumšs, tur ir svece; nebaidies, paaicini kādu pie viņas un tad nāc pie manis; ej viena, es tevi šeit pagaidīšu… Es jau nekur neaiziešu.

Tūliņ pat gāju, bet, tiklīdz kāpu uz ietves, pēkšņi kaut kas man it kā iedzēla sirdī… Paskatījos atpakaļ un redzēju, ka tētis jau noskrējis lejā un mūk no manis, atstādams mani vienu, pamezdams mani šādā brīdī. Kliedzu, cik skaļi vien spēdama, un briesmīgās bailēs drāzos viņam pakaļ. Man jau trūka elpas; viņš skrēja arvien ātrāk un ātrāk… es viņu tik tikko spēju saredzēt. Pa ceļam ieraudzīju tēva platmali, kas viņam skrejot bija nokritusi; es to pacēlu un atkal drāzos tālāk. Man vairs nebija spēka, kājas grīļojās. Jutu, ka ar mani notiek kaut kas bezjēdzīgs: visu laiku man šķita, ka tas ir sapnis, un brīžiem man radās tāda pati sajūta kā sapnī, kad man likās — bēgu no kāda, bet kājas ļimst, vajātāji mani panāk un es krītu zemē bez samaņas. Mokošā sajūta mani plosīja: bija viņa žēl, mana sirds smeldza un sāpēja, tiklīdz iedomājos, ka tētis bēg bez mēteļa, bez platmales no manis — no sava mīļā bērniņa … Gribējās panākt tēvu vienīgi tādēļ, lai vēlreiz viņu cieši noskūpstītu, pateiktu viņam, lai viņš manis nebaidās, pārliecinātu, ka nedzīšos viņam pakaļ, ja jau viņš to negrib, un viena pati atgriezīšos pie māmiņas. Beidzot saskatīju, ka viņš iegriežas kādā ielā. Aizskrējusi līdz tai un arī iegriezusies pakaļ tēvam, es vēl manīju viņu priekšā … Tobrīd zaudēju pēdējos spēkus; sāku raudāt, kliegt. Atceros, ka skriedama uzdrāzos virsū diviem garāmgājējiem, kuri apstājās ietves vidū un izbrīnā lūkojās uz mums abiem.

— Tētiņ, tētiņ! — pēdējo reizi iekliedzos, tobrīd kājas paslīdēja uz ietves un es nogāzos zemē pie kāda nama vārtiem. Jutu, ka mana seja applūst asinīm. Pēc mirkļa zaudēju samaņu.

Atģidos siltā, mīkstā gultā un ieraudzīju sev apkārt laipnas, labsirdīgas sejas, kurās staroja prieks, ka esmu pamodusies no ģīboņa. Saskatīju vecenīti ar brillēm uz deguna, slaidu kungu, kas lūkojās uz mani ar sirsnīgu līdzjūtību, pēc tam ļoti daiļu jaunu dāmu un beidzot sirmgalvi, kas, saņēmis manu roku, raudzījās pulkstenī. Biju pamodusies jaunai dzīvei. Viens no tiem, kuram uzskrēju, tēvam dzenoties pakaļ, bijis kņazs H-skis, un es biju nogāzusies pie viņa nama vārtiem. Kad pēc ilgas taujāšanas viņi uzzinājuši, kas es esmu, kņazs, kurš bija sūtījis manam tēvam S-ka koncerta biļeti, juties ļoti pārsteigts par dīvaino sagadīšanos un nolēmis pieņemt mani savā mājā un audzināt kopā ar saviem bērniem. Sākuši meklēt, kas noticis ar manu tēvu, un uzzinājuši, ka tas aizturēts ārpus pilsētas nevaldāmā trakuma lēkmē plosoties. Tēvs aizvests uz slimnīcu, kur pēc divām dienām miris.

Tēvs bija miris, jo šāda nāve bija visas viņa dzīves nenovēršams un dabisks noslēgums. Viņam bija jāmirst šādā veidā, kad viss, kas balstīja viņu dzīvē, uzreiz sabruka, izgaisa kā rēgs, kā nereāls, tukšs sapnis. Viņš nomira, kad zuda viņa pēdējā cerība, kad vienā mirklī viņa paša acu priekšā pavērās un viņa apziņai skaidrs kļuva viss, ar ko viņš sevi krāpis un ar ko sevi balstījis visu savu mūžu. Patiesība apžilbināja viņu ar savu neciešamo spožumu, un tas, kas bija meli, kļuva meli arī viņam pašam. Savas dzīves pēdējās stundās viņš bija dzirdējis spēlējam apbrīnojamu ģēniju, kurš tēvam atklājis, kas viņš īsti ir, un notiesājis viņu uz visu mūžu. Ar pēdējo skaņu, kas atlidojusi no ģeniālā S-ka vijoles stīgām, tēvam pavēries lielais mākslas noslēpums, un ģēnijs, mūžam jaunais, varenais un patiesais, iznīcinājis viņu ar savu patiesīgumu. Šķita, ka viss, kas tikai apslēptās, neskaidrās mokās bija nomācis manu tēvu visu mūžu, viss, kas līdz šim viņam tikai licies un viņu mocījis sapņos tik tikko jaušami, nenotverami, kas gan lāgiem viņam kļuvis skaidrāks, bet no kā viņš šausmās bēdzis, slēpdamies aiz visas savas dzīves meliem, viss, ko viņš neskaidri paredzējis, bet no kā baidījies līdz šim laikam, — tas viss pēkšņi, uzreiz sācis spoži spulgot viņa acu priekšā, kļuvis redzams viņa acīm, kuras līdz tam stūrgalvīgi negribējušas atzīt, ka gaisma ir gaisma, ka tumsa ir tumsa. Taču tēva acis nevarēja paciest patiesību, tās pirmoreiz spēja saskatīt visu, kas bijis, kas ir un kas viņu gaida nākotnē; patiesība viņu apžilbināja un ar savu versmi iznīcināja viņa prātu. Patiesība viņu satrieca pēkšņi, neatvairāmi kā zibens. Vienā mirklī notika tas, no kā viņš visu mūžu bija baidījies stingdams un drebēdams. Likās — visu mūžu asi trīta āva ir bijusi pacelta virs viņa galvas, visu mūžu neizsakāmās mokās ik brīdi viņš ir gaidījis, ka āva kritīs, viņu nogalinās, un beidzot šī āva ir kritusi uz viņu! Cirtiens bija nāvējošs. Viņš gribēja aizbēgt no sevis tiesāšanas, bet nebija kur bēgt: pēdējā cerība zudusi, pēdējais iegansts izgaisis. Tā, kuras dzīve, šķiet, nomāca viņu tik daudzus gadus, kura, šķiet, neļāva viņam dzīvot, tā, pēc kuras nāves tēvam saskaņā ar viņa aklo iedomu uzreiz, pēkšņi vajadzētu atdzimt, — bija mirusi. Beidzot tēvs bija viens, viņu nenomāca nekāda nasta: viņš beidzot bija brīvs! Pēdējo reizi drudžainā izmisumā viņš gribēja pats sevi sodīt, sodīt nepielūdzami un bargi kā taisnīgs, nesavtīgs tiesnesis; taču viņa slābanais vijoles lociņš spēja tikai pelēcīgi atkārtot ģēnija pēdējo mūzikas frāzi… Tanī mirklī ārprāts, kas jau desmit gadus bija manam tēvam uzglūnējis, neatvairāmi viņu satrieca.

IV

Es atveseļojos lēni; bet, kad pavisam izcēlos no gultas, mans prāts arvien vēl bija tādā kā stingumā, un ilgi nespēju saprast, kas īsti noticis ar mani. Bija mirkļi, kad man likās — redzu sapni, un, atceros, man gribējās, lai viss notikušais tiešām būtu bijis tikai sapnis. Vakaros aizmigdama cerēju, ka pēkšņi atkal pamodīšos mūsu nabadzīgajā istabā un ieraudzīšu tēvu un māti… Taču beidzot skaidri atskārtu savu stāvokli un pamazām sapratu, ka esmu palikusi pilnīgi viena un dzīvoju pie svešiem ļaudīm. Tobrīd pirmoreiz sajutu, ka esmu bārene.

Sāku kāri vērot visu jauno, kas tik pēkšņi bija radies manā apkārtnē. Sākumā viss man likās dīvains un brīnumains, viss mani mulsināja: gan svešās sejas, gan jaunās parašas, gan vecā kņazu nama istabas; vēl tagad tās skaidri redzu — lielas, augstiem griestiem, greznas, bet tik drūmas, tumšas, ka, atceros, tiešām baidījos iet cauri kādai garai jo garai zālei, kurā, man tā likās, pavisam pazudīšu. Mana slimība vēl nebija beigusies, un mani iespaidi bija skarbi, nomācoši, tieši atbilstoši šai svinīgi drūmajai mītnei. Turklāt dīvaina, man pašai vēl neizprotama grūtsirdība arvien vairāk un vairāk brieda manā mazajā sirdī. Nesapratnē apstājos gan pie kādas gleznas, spoguļa, gan pie ērmoti veidota kamīna vai statujas, kas it kā tīšuprāt bija ierāvusies dziļā nišā, lai no turienes vieglāk man uzglūnētu un mani nobiedētu; es apstājos un pēkšņi aizmirsu, kālab esmu apstājusies, ko es gribu, par ko esmu sākusi domāt, un tikai tad, kad attapos, bailes un apmulsums man uzklupa un lika stipri pukstēt manai sirdij.

No visiem tiem, kas retumis ieradās mani apciemot, kad es vēl gulēju slima, ja neskaitu vecīti ārstu, mani visvairāk pārsteidza kāda vīrieša seja; viņš jau bija pavecs, bet tik nopietns, tik labsirdīgs un lūkojās uz mani ar tik dziļu līdzjūtību! Viņa seja man iepatikās vairāk nekā visas citas. Man ļoti gribējās parunāties ar viņu, bet baidījos: viņš vienmēr izskatījās skumīgs, runāj a aprauti, maz, un viņa lūpās nekad neieplaiksnījās smaids. Tas bija pats kņazs H-skis, kas mani atradis uz ielas un devis pajumti savā namā. Kad sāku atveseļoties, viņa apciemojumi kļuva aizvien retāki un retāki. Beidzot — pēdējo reizi viņš man atnesa konfektes, bērnu grāmatu ar bildēm, noskūpstīja mani, pārmeta man krustu un lūdza, lai es kļūstot jautrāka. Mani mierinādams, viņš piebilda, ka drīz man būšot draudzene, tāda pati meitene kā es, viņa meita Katja, kas tagad esot Maskavā. Pēc tam, kaut ko parunājis ar pavecu francūzieti, viņa bērnu aukli, un ar jaunu meitu, kas mani aprūpēja, viņš norādīja tām uz mani, izgāja, un kopš tā laika apaļas trīs nedēļas netiku kņazu redzējusi. Viņš dzīvoja savā namā ārkārtīgi vientuļi. Nama lielāko daļu aizņēma kņaziene; arī viņa dažkārt veselām nedēļām neredzēja kņazu. Vēlāk ievēroju, ka pat visi mājinieki maz runā par kņazu, it kā viņš šajā namā nemaz nedzīvotu. Visi viņu cienīja un — varēja manīt — mīļoja, lai gan tanī pašā laikā raudzījās uz viņu kā uz ērmīgu un dīvainu cilvēku. Šķita, arī pats kņazs saprata, ka viņš ir ļoti dīvains, nelīdzinās citiem, un tāpēc centās pēc iespējas retāk rādīties mājiniekiem acīs… Vēlāk man vajadzēs ļoti daudz un sīki jo sīki stāstīt par viņu.

Kādā rītā man uzvilka tīru, smalku veļu, ietērpa melnā vilnas kleitā ar baltām sēru lentēm, uz kurām paraudzījos ar tādu kā skumīgu izbrīnu, sasukāja man matus un no augšējām istabām noveda lejā kņazienes istabās. Kad mani pieveda pie viņas, apstājos kā zemē iemieta: nekad vēl nebiju redzējusi visapkārt tik lielu bagātību un krāšņumu. Taču šis iespaids bija acumirklīgs, un es nobālēju, kad dzirdēju runājam kņazieni, kas lika mani pievest tuvāk. Es jau ģērbdamās domāju, ka man gaidāmas mokas, lai gan dievs vien to zina, kāpēc bija radusies šāda iedoma. Vispār es uzsāku šo jauno dzīvi ar dīvainu neuzticību pret visu apkārtējo. Taču kņaziene bija pret mani ļoti laipna un mani noskūpstīja. Drošāk palūkojos uz viņu. Šī bija tā pati brīnum daiļā dāma, ko ieraudzīju, atgūdama samaņu. Tomēr drebēju no galvas līdz kājām, skūpstīdama viņas roku, un nekādi nespēju sadūšoties, lai atbildētu uz viņas jautājumiem. Kņaziene pavēlēja, lai es apsēstoties viņai blakus uz zema ķeblīša. Šķita — šis sēdeklis jau iepriekš atnests tieši man. Bija redzams, ka kņaziene nevēlējās neko citu kā vien pieķerties man ar visu sirdi, apmīļot mani un pilnīgi aizstāt man māti. Taču es nekādi nespēju saprast, ka šobrīd liktenis man uzsmaida, un es nepratu to izmantot savā labā. Man iedeva brīnišķīgu grāmatu ar bildēm un pavēlēja šķirstīt un skatīties. Pati kņaziene rakstīja vēstuli, retumis nolika spalvu un atkal uzrunāja mani; bet es mulsu, apjuku un nepateicu neko jēdzīgu. Vārdu sakot, kaut gan manas dzīves gaitas bija ļoti neparastas un tajās lielāko tiesu noteikšana bija liktenim, dažādiem, var teikt, pat noslēpumainiem iemesliem un manā dzīvē vispār bija daudz interesanta, neizskaidrojama, pat tāda kā fantastiska, — taču es pati, it kā par spīti visai šai melodramatiskajai situācijai, galu galā izrādījos visparastākais bērns, iebiedēts, gandrīz vai nomākts un pat drusku dumjš. Kņazienei sevišķi nepatika pēdējais apstāklis, un es, liekas, diezgan drīz viņai galīgi apniku, par ko, protams, vainoju vienīgi sevi. Apmēram pēc pulksten diviem sākās vizītes un kņaziene pēkšņi kļuva pret mani uzmanīgāka un laipnāka. Uz viesu taujājumiem par mani viņa atbildēja, ka tas esot ārkārtīgi interesants stāsts, un pēc tam sāka runāt franciski. Kamēr viņa stāstīja, viesi uz mani skatījās, grozīja galvu, izbrīnā iesaucās. Kāds jauns cilvēks blenza uz mani caur lorneti, kāds sasmaržojies sirms večuks gribēja jau mani nomutēt, bet es bālēju, sarku un sēdēju, acis nodūrusi, baidīdamās pakustēties, viscaur drebēdama. Mana sirds smeldza un sāpēja. Domās aizklīdu pagātnē, mūsu bēniņos, atcerējos tēvu, mūsu garos vakarus, kad viņi abi bija nerunīgi, atcerējos māmiņu, un, kolīdz atcerējos māmiņu, acīs saskrēja asaras, kaklā sakāpa kamols — un es ļoti, ļoti vēlējos aizbēgt, pazust, palikt viena … Vēlāk, kad beidzās vizītes, kņazienes seja kļuva daudz dzedrāka. Viņa jau skatījās uz mani drūmāk, runāja strupāk, un mani jo sevišķi biedēja viņas dzēlīgās, melnās acis, kas lāgiem veselu ceturtdaļstundu bija vērstas uz mani, un cieši sakniebtās, plānās lūpas. Vakarā mani uzveda augšā. Aizmigu drudzī, naktī modos, skumu un raudāju par nejaukajiem sapņiem; bet otrā dienā sākās tas pats, kas vakar, mani atkal noveda pie kņazienes. Beidzot viņai pašai laikam apnika klāstīt viesiem par maniem piedzīvojumiem, un viesiem apnika izteikt man līdzjūtību. Turklāt es biju tik parasts bērns, «bez jebkādas naivitātes», kā, atceros, teica pati kņaziene, divatā runādamās ar kādu pusmūža dāmu, kura vaicāja: «Vai patiešām jums nav garlaicīgi ar to bērnu?» Un tad kādā vakarā mani aizveda pavisam, lai vairs nevestu lejā. Tā beidzās mana favorītes loma; man gan bija atļauts iet visur un visās vietās, cik vien man tīk. Un es jau arī nespēju rimties uz vienas vietas savu dziļo, slimīgo skumju dēļ un ļoti, ļoti priecājos, kad beidzot varēju noiet lejā, lielajās istabās. Atceros, man ļoti gribējās runāties ar mājiniekiem; bet es tik ļoti baidījos viņus sadusmot, ka labāk paliku viena. Man visvairāk patika ierauties kaut kur kaktā, kur mani mazāk mana, aizstāties aiz kādas mēbeles un tur pārcilāt atmiņā un pārdomāt visu, kas ar mani noticis. Bet brīnums! Es biju it kā aizmirsusi pašas beigas — to, kas ar mani notika vecāku mājās, un visu to briesmīgo nelaimi. Manu acu priekšā vīdēja tikai ainas, rēgojās fakti. Tiesa, es visu atcerējos — gan nakti, gan vijoli, gan tēti, atminējos, kā devu viņam naudu; bet apjēgt, tikt skaidrībā par visiem šiem notikumiem nez kāpēc nespēju … Tikai sirds man kļuva smagāka un, kad atmiņās tiku līdz brīdim, kad skaitīju lūgsnu pie mirušās māmiņas, pār muguru pēkšņi pārskrēja salti drebuļi; es trīcēju, klusītēm iekliedzos, un pēc tam elpot kļuva tik smagi, tā smeldza krūtis, tik dikti dauzījās sirds, ka bailēs izskrēju no sava kakta. Es gan stāstu nepatiesību, teikdama, ka tiku atstāta viena: mani nemitīgi un centīgi uzraudzīja un mats matā izpildīja visu, ko pavēlējis kņazs, kurš bija licis ļaut man pilnu vaļu, neierobežot ne ar ko, taču ne mirkli neizlaist no acīm. Manīju, ka lāgu lāgiem kāds no mājiniekiem vai kalpotājiem ielūkojās istabā, kurā biju iegājusi, un atkal pazuda, nepateicis man ne vārda. Ļoti brīnījos un mazliet uztraucos par šādu uzmanīšanu. Nevarēju saprast, kādēļ tas tiek darīts. Man visu laiku šķita, ka viņi mani te tur nez kādam nolūkam un vēlāk domā man kaut ko izdarīt. Atceros, ka vienmēr pūlējos aiziet kaut kur tālāk, lai vajadzības gadījumā zinātu, kur paslēpties. Reiz aizklīdu uz parādes kāpnēm. Tās bija viscaur no marmora, platas, paklājiem segtas, izrotātas ar brīnum skaistām vāzēm un ziediem. Uz katra kāpņu laukumiņa klusēdami sēdēja divi gari vīri, ārkārtīgi raibi apģērbti, ar cimdiem rokās un baltām jo baltām kaklasaitēm. Nesapratnē pavēros uz viņiem un nekādi nespēju apjēgt, kādēļ viņi te sēž, klusē, tikai blenž viens uz otru un nekā nedara.

Šādas vientuļas pastaigas man iepatikās aizvien vairāk un vairāk. Turklāt bija arī otrs iemesls, kāpēc muku lejā no augšstāva. Augšā dzīvoja kņaza vecā krustmāte, gandrīz nekur neiziedama un neizbraukdama. Šī vecenīte spilgti iespiedusies man atmiņā. Viņa bija turpat vai vissvarīgākā persona visā namā. Attieksmēs ar viņu visi ievēroja kaut kādu svinīgu kārtību, un arī pašai kņazienei, kuras skatiens bija tik lepns un patvaldniecisks, tieši divas reizes nedēļā noteiktās dienās bija jāiet augšā un personiski jāapmeklē krustmāte. Parasti kņaziene nāca rītos; sākās vēsa saruna, ko bieži pārtrauca svinīga klusēšana, kuras laikā vecenīte vai nu čukstus skaitīja lūgsnas, vai knibinājās ap pātaru krellēm. Vizīte beidzās tikai tad, kad to gribēja pati krustmāte, kura piecēlās, noskūpstīja kņazieni uz lūpām un ar to lika saprast, ka tikšanās beigusies. Agrāk kņazienei vajadzējis katru dienu apmeklēt radinieci, bet vēlāk saskaņā ar vecenītes vēlēšanos ieviests atvieglojums, un kņazienei palicis tikai pienākums pārējās piecās nedēļas dienās katru rītu atsūtīt apkalpotāju, lai tas pajautātu par vecenītes veselību. Vispār sirmā kņaze dzīvoja gandrīz kā klostera cellē. Kņaze esot jaunava, un, kad viņai apritējuši trīsdesmit pieci gadi, viņa aizgājusi uz klosteri, kur nodzīvojusi kādus septiņpadsmit gadus, bet mūķeņu kārtā tomēr neesot iestājusies; kņaze pēc tam klosteri pametusi un atbraukusi uz Maskavu, lai dzīvotu kopā ar māsu, atraitni grāfieni L., kuras veselība gadu no gada kļuvusi vājāka, un lai salīgtu mieru ar otru māsu, kņazi H-sku, ar kuru vairāk nekā divdesmit gadu bijusi naidā. Taču dzirdēju, ka vecenītes nevienu dienu neesot aizvadījušas bez ķildām, tūkstoš reižu gribējušas šķirties, bet nespējušas to izdarīt, jo beidzot pamanījušas, ka ikviena no viņām nepieciešama pārējām divām, lai glābtos no garlaicības un vecuma lēkmēm. Taču, neraugoties uz viņu dzīvītes nepievilcību un vissvinīgāko garlaicību, kas valdījusi viņu Maskavas pils kambaros, visa pilsēta uzskatījusi par pienākumu joprojām ierasties vizītēs pie trim vientuļniecēm. Uz viņām lūkojušies kā uz visu aristokrātisko paražu un nostāstu glabātājām, kā uz dzīvām senās dzimto bajāru kārtas hronikām. Pēc grāfienes nāves par viņas dzīvi palikušas daudzas brīnišķīgas atmiņas, jo viņa bijusi apburosa sieviete. No Pēterburgas atbraukušie vispirms ieradušies vizītē pie viņām. Ko pieņēmuši viņu namā, to pieņēmuši visos citos namos. Bet grāfiene nomirusi, un māsas aizbraukušas katra uz savu pusi; vecākā — kņaze H-ska palikusi Maskavā, mantojusi savu daļu no mirušās bezbērnu grāfienes bagātībām, bet jaunākā, kura ilgus gadus mitusi klosterī, aizbraukusi dzīvot pie radinieka kņaza H-ska uz Pēterburgu. Toties divi kņaza bērni, kņaze Katja un kņazs Aleksandrs, palikuši Maskavā pasērst pie vecmāmiņas, lai viņu izklaidētu un lai viņas dzīve nebūtu tik vientuļa. Kņaziene, kas ar visu sirdi mīlējusi savus bērnus, neuzdrošinājusies iepīkstēties ne vārda, kaut gan bijis jāšķiras no tiem, kamēr beigsies viss paredzētais sēru laiks. Esmu aizmirsusi pastāstīt, ka sēras kņaza namā vēl turpinājās, kad es tur apmetos; taču drīz tām vajadzēja beigties.

Vecā kņaze ģērbās viscaur melnās, vienmēr vienkārša vilnas auduma drānās, valkāja sacietinātas, sīkās krokās iegludinātas baltas apkaklītes un tāpēc izskatījās pēc nespējnieku patversmes iemītnieces. Viņa nekad nelaida laukā no rokām lūgsnu krelles, svinīgi brauca uz dievkalpojumiem, gavēja visās gavēņa dienās, ļāva ierasties pie sevis vizītē visādiem garīdzniekiem un cienījamiem ļaudīm, lasīja garīgu rakstu grāmatas un vispār dzīvoja gluži kā mūķene. Klusums augšā bija briesmīgs; nelaime, ja iečīkstējās durvis: vecenītei bija tik smalka dzirde kā piecpadsmit gadu skuķei, un vecā kņaze sūtīja izpētīt trokšņa vai pat vienkāršas iečīkstēšanās cēloni. Visi runāja čukstus, visi staigāja uz pirkstgaliem, un nelaimīgā francūziete, arī vecenīte, beidzot bija spiesta atteikties no saviem iemīļotajiem apaviem — kurpēm ar papēžiem. Papēži tika padzīti. Divas nedēļas pēc manas ierašanās vecā kņaze atsūtīja pajautāt par mani: kas es tāda esot, no kādas cilmes, kā iekļuvusi kņaza namā un tā tālāk. Viņas ziņkārību tūliņ pat goddevīgi apmierināja. Pēc tam tika atsūtīts otrs ziņnesis pie francūzietes ar jautājumu, kāpēc kņaze mani līdz šim vēl neesot redzējusi. Tūlīt sākās kņada: man sukāja matus, mazgāja seju, rokas, kas jau tāpat bija ļoti tīras, mācīja mani, kā jāpieiet, jāpaklanās, jāskatās priecīgāk un laipnāk, kā jārunā, — vārdu sakot, mani galīgi nomocīja. Tad pie vecās kņazes devās vēstnese no mūsu puses ar priekšlikumu: «Vai nevēlaties redzēt bārenīti?» Sekojusi noraidoša atbilde, vēstnesei pateikts, ka man jāierodas rītdien pēc dievkalpojuma. Lāgā neaizmigu visu nakti, citi vēlāk stāstīja, ka es cauru nakti esot murgojusi, runājusi, ka pieeju pie vecās kņazes, un nez kāpēc lūgusi viņai piedošanu. Beidzot pienāca brīdis, kad mani stādīja priekšā. Ieraudzīju sīku, kalsenu vecenīti milzīgā atzveltnes krēslā. Viņa māja man ar galvu un uzlika brilles, lai labāk mani aplūkotu. Atceros, ka es viņai nepavisam nepatiku. Viņa nospriedusi, ka es esot gauži nesmalka, neprotot ne pakniksēt, ne noskūpstīt roku. Gāja vaļā iztaujāšana, un es tikko spēju atbildēt; bet, kad jautāšana nonāca līdz tētim un māmiņai, sāku raudāt. Vecenītei ļoti nepatika, ka es to ņemu tā pie sirds; tomēr viņa mani mierināja un teica, lai es paļaujoties uz debesu tēvu; pēc tam iejautājās, kad es pēdējo reizi bijusi baznīcā, un, tā kā es ar pūlēm sapratu viņas jautājumu, jo pret manu audzināšanu visi bija izturējušies ļoti nevīžīgi, kņazi pārņēma šausmas. Viņa lika tūlīt ataicināt kņazieni. Sākās apspriede, un tika nolemts, ka mani vedīšot uz baznīcu jau nākamajā svētdienā. Līdz tam kņaze solījās lūgt dievu par mani, bet pavēlēja vest mani projām, jo es — kņaze tā teica — esot atstājusi uz viņu ārkārtīgi nomācošu iespaidu. Nebija ko brīnīties, tā jau tam vajadzēja būt. Taču bija redzams, ka es nepavisam neesmu viņai iepatikusies; tanī pašā dienā kņaze atsūtīja istabeni, lai man pasakot — es pārāk draiskuļojoties un trokšņojot tik dikti, ka skanot visa māja, lai gan es visu to dienu biju nosēdējusi pat nepakustēdamās; skaidrs, ka tā bija tikai vecenītes iedoma. Taču tāds pats pārmetums tika izteikts arī nākamajā dienā. Kā par nelaimi, man todien nokrita zemē un sasitās tase. Francūziete un visas apkalpotājas gluži izmisa, un mani tūliņ pārvietoja uz vistālāko istabu, uz kurieni visi mani aizvadīja briesmīgu baiļu pārņemti.

Es nemaz nezinu, kā vēlāk beidzās visa šī jezga. Tieši tāpēc man patika iet lejā un vienai klaiņāt pa lielajām istabām, jo zināju, ka tur jau nu gan nevienu netraucēšu.

Atceros — reiz sēdēju kādā zālē apakšstāvā. Aizsedzu rokām seju, noliecu galvu un tā nosēdēju — neatminos, cik daudz stundu. Visu laiku domāju, domāju; mans nenobriedušais prāts nespēja izkliedēt lielo grūtsirdību, sirds kļuva arvien smagāka, jutos aizvien nelādzīgāk. Pēkšņi turpat blakus atskanēja klusa balss:

—    Mans nelaimes putniņ, kas tev noticis?

Pacēlu galvu: tas bija kņazs; viņa seja pauda lielu gādību un līdzjūtību; taču es uzlūkoju viņu tik satriekti, tik bēdīgi, ka kņaza platajās, zilajās acīs sariesās asaras.

—    Nelaimīgā bārenīte! — viņš teica, noglaudīdams man galvu.

—    Nē, nē, neesmu bārenīte! Neesmu! — es iesaucos, un no manām krūtīm izlauzās vaids, visas manas jūtas uzvirmoja un saviļņojās. Piecēlos, satvēru kņaza roku, skūpstīju to, asarām slacīdama, un lūdzoši atkārtoju:

—    Nē, nē, neesmu bārenīte! Neesmu!

—    Manu bērniņ, kas tev noticis, mana mīļā, nelaimīgā Ņetočka, kas tev noticis?

—     Kur ir mana māmiņa? Kur mana māmiņa? — iekliedzos, skaļi raudādama, nespēdama vairs slēpt savas bēdas un nespēkā nokrizdama viņa priekšā ceļos. — Kur mana māmiņa? Labiņais, pasaki — kur mana māmiņa?

—    Piedod, manu bērniņ! … Mana nelaimīgā, es tev atgādināju… Ko esmu izdarījis! Nāc, nāc man līdzi, Ņetočka, iesim abi!

Viņš satvēra manu roku un ātri veda sev līdzi. Kņazs bija saviļņots līdz sirds dziļumiem. Beidzot iegājām kādā istabā, ko vēl nebiju redzējusi.

Tā bija svētbilžu istaba. Jau krēsloja. Svētbilžu lampiņu liesmas spoži atmirdzēja svētbilžu zelta apkalumos un dārgakmeņos. No mirdzošajiem rāmjiem blāvi raudzījās svēto vīru sejas. Šeit salīdzinājumā ar citām istabām viss bija tik atšķirīgs, tik noslēpumains un drūms, ka gluži apstulbu un dīvainas bailes iegulās manā sirdī. Turklāt biju ļoti histēriski noskaņota. Kņazs steigšus lika man nomesties ceļos pie dievmātes svētbildes un pats nostājās blakus …

—    Skaiti lūgsnu, bērniņ, skaiti lūgsnu; skaitīsim abi! — viņš skubināja klusi un satraukti.

Taču es nespēju skaitīt lūgsnu; biju gauži pārsteigta, pat nobijusies; prātā iešāvās vārdi, ko tēvs bija sacījis tanī pēdējā naktī pie mirušās māmiņas, un man uznāca nervu lēkme. Saslimu, likos gultā un šajā otrajā sirgšanā gandrīz nomiru; tā tas beidzās.

Kādā rītā manas ausis uztvēra pazīstamu vārdu. Dzirdēju S-ka vārdu. Kāds no mājiniekiem to teica, pienācis pie manas gultas. Es sarāvos; uzvilnīja atmiņas, un es, pūlēdamās atcerēties, ilgodamās un mocīdamās īstos murgos, nogulēju — nemaz vairs nezinu, cik stundu. Pamodos ļoti vēlu; visapkārt tumsa; naktslampiņa nodzisusi, un meitene, kura sēdēja manā istabā, jau aizgājusi. Pēkšņi sadzirdēju tālas mūzikas skaņas. Lāgiem tās apdzisa, lāgiem skanēja arvien dzirdamāk un dzirdamāk, it kā tuvodamās. Neatceros, kādas jūtas mani pārņēma, kāds nodoms pēkšņi radās manā slimajā galvā. Piecēlos no gultas, nesaprotu, kur man radās spēki, aši, aši saģērbos savās sēru drānās un taustīdamās izstreipuļoju no istabas. Nedz nākamajā, nedz pēcnākamajā istabā nevienu nesastapu. Beidzot nonācu gaitenī. Skaņas kļuva aizvien dzirdamākas un dzirdamākas. No gaiteņa vidus veda kāpnes uz apakšstāvu; pa šo ceļu vienmēr biju devusies lejup uz lielajām istabām. Kāpnes spoži apgaismotas; apakšā staigāja ļaudis; ierāvos kaktiņā, lai mani neieraudzītu, un, tikiīdz radās iespēja, nokāpu lejā otrā gaitenī. Mūzika dārdēja no blakus zāles; tur čaloja, sarunājās, it kā būtu sanākuši tūkstošiem ļaužu. Zāles vienas durvis, kas vērās tieši uz gaiteni, aizklātas ar milzīgām, divkāršām koši sārta samta portjerām. Pacēlu pirmo portjeru un nostājos starp abiem aizkariem. Sirds pukstēja tik stipri, ka tikko spēju noturēties kājās. Taču pēc brīža, pārvarējusi satraukumu, sadūšojos pabīdīt mazliet sāņus otras portjeras malu. .. Ak dievs! Milzīgajā, drūmajā zālē, kurā tik ļoti baidījos ieiet, šobrīd mirdzēja tūkstošiem uguņu. Man uzbrāzās, šķiet, vesela jūra gaismas, un acis, pieradušas pie tumsas, pirmajos mirkļos apžilba tik ļoti, ka sāka sāpēt. Smaržīgs gaiss gluži kā tveikains vējš uzdvesa sejai. Milzīgi daudz viesu staigāja šurpu turpu, šķiet, visi ar priecīgām, līksmām sejām. Sievietes tērpušās ļoti greznos, ļoti gaišos apģērbos; visu acīs spulgoja tīksme. Stāvēju kā apburta. Likās — to visu kādreiz kaut kur sapņos esmu redzējusi… Prātā iešāvās tumsa, prātā iešāvās mūsu bēniņi, augstais lodziņš, iela tālu apakšā ar mirguļojošiem lukturiem, pretējā nama logi ar sarkanajiem aizkariem, karietes, kuras sadrūzmējušās pie lieveņa, lepnu zirgu pakavu šķindoņa un sprauslošana, klaigas, troksnis, ēnas logos un tikko sadzirdama, tāla mūzika… «Tad, lūk, kur bijusi šī paradīze!» prātā pavīdēja doma. «Lūk, kur gribēju iet kopā ar nelaimīgo tēti…» Tātad tas nav bijis tikai sapnis … Jā, arī senāk savās ilgās, savos sapņos es visu iztēlojos tāpat. Slimības sakairinātā fantāzija uzliesmoja vēl spožāk, un dīvainas, neizskaidrojamas jūsmas asaras plūda pār maniem vaigiem. Ar skatienu meklēju tēvu. «Viņam jābūt šeit, viņš ir šeit,» es domāju, un sirds pukstēja gaidās… elpa man aizrāvās. Bet mūzika apklusa, atskanēja dunoņa, un visu zāli pāršalca čuksti. Alkatīgi vēros sejās, kas vīdēja manu acu priekšā, pūlējos kādu pazīt. Pēkšņi zāli pārņēma neparasts satraukums. Uz paaugstinājuma ieraudzīju slaidu, kalsenu, vecu vīru. Viņa bālā seja smaidīja, viņš neveikli klanījās un māja ar galvu uz visām pusēm; rokā bija vijole. Iestājās dziļš klusums, it kā visi šie ļaudis būtu aizturējuši elpu. Visas sejas vērstas uz veco vīru, visi gaidīja. Viņš pacēla vijoli un ar lociņu skāra stīgas. Skanēja mūzika, un es pēkšņi jutu, ka man sažņaudzas sirds. Neremdināmās skumjās, bez elpas uzmanīgi klausījos šajās skaņās; kaut kas pazīstams skāra ausis, it kā arī es kaut kur to būtu dzirdējusi; dīvaina priekšnojauta mita šajās skaņās, priekšnojauta par kaut ko briesmīgu, šaušalīgu, kas atsaucās arī manā sirdī. Beidzot vijole sāka dziedāt spēcīgāk, straujāk un griezīgāk plūda skaņas. Sadzirdēju tādas kā izmisīgas vaimanas, žēlabainu raudāšanu, šķiet, kāda lūgums velti skanēja visā šajā pūlī un, izmisumā smelgdams, apklusa. Manai sirdij kaut kas likās aizvien pazīstamāks un pazīstamāks. Taču sirds negribēja ticēt. Sakodu zobus, lai sāpēs neiekunkstētos, ieķēros portjerās, lai nepakristu … Brīžiem aizvēru acis un tūlīt tās atkal atvēru, cerēdama, ka tas ir sapnis, ka pamodīšos briesmīgajā, man zināmajā mirklī, man rēgojās tā pēdējā nakts, dzirdēju tās pašas skaņas. Acis atvērusi, gribēju pārliecināties, kāri lūkojos pūlī — nē, te bija citi cilvēki, citas sejas… Man šķita, ka visi, tāpat kā es, kaut ko gaidīja, visi, tāpat kā es, mocījās un sirds viņiem smeldza; šķita, ka visi gribēja uzkliegt šiem briesmīgajiem vaidiem un vaimanām, lai tie apklustu, neplosītu viņu sirdi, bet vaidi un vaimanas plūda arvien skumīgāk, žēlabaināk, ilgāk. Pēkšņi atskanēja pēdējais šaušalīgais, gari stieptais kliedziens, un es nodrebēju līdz sirds dziļumiem… Nebija šaubu, šis bija tas pats kliedziens, tas pats! Es to pazinu, es to jau biju dzirdējusi, tas tāpat kā toreiz, tanī naktī, iecirtās man sirdī. «Tēvs! Tēvs!» kā zibsnis izjoņoja cauri manai apziņai. «Viņš ir šeit, tas ir viņš, tēvs mani aicina, tā ir viņa vijole!» Šķiet, naidu izdvesa viss šis pūlis, un apdullinoši aplausi satricināja zāli. Izmisīgs, griezīgs raudu kliedziens izlauzās no manām krūtīm. Ilgāk nespēju paciest, atgrūdu portjeras malu un metos zālē.

— Tēti, tēti! Tas esi tu! Kur tu esi? — es kliedzu gandrīz bez atmaņas.

Nezinu, kā aizskrēju līdz garajam, vecajam vīram; ļaudis pavirzījās sāņus, pašķīrās. Drāzos pie vijolnieka, sāpīgi kliegdama; domāju, ka apkampju savu tēvu… Pēkšņi sajutu, ka mani satver garas, kaulainas rokas un paceļ augšā. Melnas acis vērās manī un, šķiet, gribēja sadedzināt ar savām liesmām. Raudzījos uz veco vīru. «Nē! Tas nav mans tēvs; tas ir viņa slepkava!» prātā pazibēja doma. Mani pārņēma izmisīgas dusmas, pēkšņi man šķita, ka virs galvas skan svešā skaļie smiekli, ka šie smiekli atbalsojas zālē ar vienprātīgu, vispārēju kliedzienu; es paģību.

V

Tas bija otrais un pēdējais manas slimības periods.

Atkal atvērusi acis, ieraudzīju, ka pār mani pārliekusies bērna sejiņa, tā bija meitene, tikpat veca kā es, un mana pirmā vēlēšanās bija — sniegt tai pretim rokas. Jau pirmoreiz palūkojoties uz viņu, manu dvēseli ieskāva it kā laime, it kā brīnišķīga nojausma. Iedomājieties ideāli skaistu sejiņu, pārsteidzošu, spilgtu daiļumu, kuru ieraugot cilvēks pēkšņi apstājas kā bultas trāpīts, saldkairā mulsumā, jūsmā nodrebēdams, un jūtas pateicīgs, ka šāda būtne pasaulē vispār ir, ka šo būtni skāris skatiens, ka tā pienākusi līdzās. Tā bija kņaza meita Katja, nule atgriezusies no Maskavas. Viņa pasmaidīja, redzēdama, ka manas rokas tiecas viņai pretim, un mani daudz cietušie nervi iesmeldzās saldkairā jūsmā.

Kņaze paaicināja savu tēvu, kas stāvēja pāris soļu nostāk un tobrīd runājās ar ārstu.

— Paldies dievam! Paldies dievam! — kņazs teica, saņemdams manu roku, un viņa seju apstaroja neliekuļota sirsnība. — Priecājos, priecājos, ļoti priecājos, — viņš teica aši, aši, kā jau allaž bija paradis runāt. — Bet šī ir Katja, mana meitiņa, iepazīstieties, tagad tev būs draudzene. Atspirgsti drīzāk, Ņetočka. Ak tu, kā tu mani nobiedēji …

Atveseļošanās norisa ļoti strauji. Pēc dažām dienām jau varēju staigāt. Katja katru ritu pienāca pie manas gultas, vienmēr ar smiekliem, ar smaidu, kas nekad neapdzisa viņas sejā. Viņas ierašanos gaidīju kā laimi; ļoti, ļoti gribējās viņu noskūpstīt! Taču draiskulīgā meitene nāca pie manis tikai uz brīdi; mierīgi nosēdēt viņa nespēja. Mūžīgi kustēties, skriet, lēkāt, klaigāt un soļus rībināt pa visu māju — tāda bija viņas pastāvīgā nepieciešamība. Tāpēc viņa, jau pirmo reizi tiekoties, man pateica, ka viņai esot briesmīgi garlaicīgi sēdēt pie manis un ka tāpēc viņa nākšot ļoti reti un arī tikai tāpēc, ka viņai manis žēl, — nevarot jau neko darīt, esot jāatnāk; bet, kad es izveseļošoties, tad mums abām klāšoties labāk. Katru rītu viņa vispirms man vaicāja:

—    Vai esi izveseļojusies?

Bet, tā kā es arvien vēl biju vājiņa, bāla un smaids nedroši ieplaiksnījās manā skumīgajā sejā, kņaze tūlīt sarauca uzacis, pagrozīja galvu un īgni piecirta kāju pie grīdas.

—    Vakar taču tev sacīju, lai šodien tu būtu spirgtāka! Ko, tev droši vien nedod lāgā ēst?

—    Jā, maz dod, — es kautrīgi atbildēju, jo jau baidījos no viņas. Man ļoti, ļoti gribējās viņai iespējami vairāk patikt, tāpēc bažījos par katru savu vārdu, katru kustību. Katjas ierašanās mani aizvien vairāk un vairāk sajūsmināja. Nenolaidu no viņas acu un, kad viņa aizgāja, joprojām kā apburta lūkojos uz to pusi, kur viņa bija stāvējusi. Kņaze man sāka rādīties sapņos. Bet nomodā, kad viņa nebija pie manis, safantazēju veselas sarunas ar viņu, biju viņas draudzene, aušojos, palaidņojos, raudāju kopā ar viņu, ja mūs parāja, — vārdu sakot, ilgojos pēc viņas kā iemīlējusies. Man briesmīgi gribējās izveseļoties un drīzāk kļūt apaļākai, kā kņaze man bija teikusi.

Kad Katja, kā jau vienmēr, no rīta ieskrēja pie manis un tūlīt uzsauca: «Vai neesi vēl izveseļojusies? Atkal tikpat tieviņa!» — es nobijos, gluži kā vainīga juzdamās. Bet visvairāk Katja brīnījās, ka nespēju uzbaroties jau vienā dienā; beidzot viņa par to sāka patiešām dusmoties.

—    Vai gribi, lai šodien tev atnesu pīrāgu? — viņa man reiz teica. — Ed, drīz kļūsi apaļāka.

—           Atnes! — teicu jūsmodama, ka redzēšu viņu vēlreiz.

Apjautājusies par manu veselību, kņaze parasti apsēdās pretim uz kāda krēsla un neatlaidīgi lūkojās manī ar savām melnajām acīm. Sākumā, kamēr Katja iepazinās ar mani, viņa ik brīdi pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām ar gauži naivu izbrīnu. Taču saruna mums nevedās. Kautrējos no Katjas un baidījos no viņas krasajiem izlēcieniem, lai gan trakoti gribējās papļāpāt ar viņu.

—           Kāpēc tu nesaki ne vārda? — Katja ierunājās, mazu laiciņu klusējusi.

—           Ko dara tavs tētis? — vaicāju, priecādamās, ka ir frāze, ar kuru ik reizi var sākt sarunu.

—           Neko. Tētim klājas labi. Es šorīt izdzēru divas tasītes tējas, nevis vienu vien. Bet cik tu?

—     Vienu.

Atkal klusējām.

—     Šorīt Falstafs grasījās man iekost.

—     Vai tas ir suns?

—     Jā, suns. Vai neesi redzējusi?

—     Esmu gan.

—     Bet kāpēc tad tu jautāji?

Nezināju, ko atbildēt, tāpēc kņaze atkal paskatījās manī ar izbrīnu.

—    Vai tu priecājies, kad es ar tevi runāju?

—    Jā, ļoti priecājos; atnāc biežāk.

—           Taisni tā man sacīja, ka tu priecāšoties, ja es biežāk nākšot pie tevis, bet tu celies drīzāk no gultas; es tev šodien atnesīšu pīrāgu… Bet kāpēc tu vienmēr klusē?

—     Tāpat vien.

— Tu droši vien visu laiku domā, vai ne?

—     Jā, daudz domāju.

—           Bet man pārmet, ka es runājot daudz un domājot maz. Vai tad runāšana ir kas slikts?

—    Nē. Es priecājos, kad tu runā.

—           Hm, pajautāšu madame Leotarai, viņa visu zina. Bet par ko tu domā?

—     Domāju par tevi, — atbildēju, īsu brīdi klusējusi.

—    Tev patīk domāt par mani?

—     Jā.

—    Tatad tu mani mīli?

—    Jā.

—    Bet es tevi vēl nemīlu. Tu esi tik kalsna! Tūlīt atnesīšu tev pīrāgu. Sveiki!

Kņaze, noskūpstījusi mani, tik tikko pieskardamās ar lūpām, izskrēja no istabas.

Pēc pusdienām man tiešām bija pīrāgs. Kņaze ieskrēja kā neprātīga, priekā skaļi smiedamās, ka tomēr atnesusi man ēdienu, kuru man liedza.

—    Ed labi daudz, ēd dūšīgi, tas ir mans pīrāga gabals, es pati neēdu. Bet tagad sveiki! — Viņa aizdrāzās kā vējš.

Kādu citu reizi viņa pēkšņi iespurdza pie manis — arī neparastā laikā, pēc pusdienām; viņas melnās cirtas bija gluži kā viesuļa izpluinītas, vaidziņi kvēloja purpura sārtumā, acis spulgoja; tātad viņa jau bija skraidījusi un lēkājusi stundu vai divas.

—    Vai proti volānu spēlēt? — kņaze aši, aši iesaucās aizelsusies, kaut kur steigdamās.

—    Nē, — es atbildēju, un man bija briesmīgi žēl, ka nevaru sacīt: jā!

—    Esi gan tu! Bet, kad izveseļosies, es iemācīšu. Tikai tāpēc atskrēju. Tagad spēlēju ar madame Leotaru. Sveiki! Mani gaida.

Beidzot pavisam piecēlos no gultas, lai gan arvien vēl biju vārga un nespēcīga. Vispirms nolēmu turpmāk vairs nešķirties no Katjas. Kaut kas neatturami vilka mani pie viņas. Nekad man nelikās, ka esmu gana lūkojusies uz viņu, un Katja par to brīnījās. Mana tiekšanās uz viņu bija tik spēcīga, manas jaunās jūtas auga tik kvēli, ka viņa gribot negribot to pamanīja, un Katjai sākumā mana izturēšanās šķita ārkārtīgi dīvaina. Atceros, ka reiz rotaļāšanās laikā nespēju nociesties, kritu Katjai ap kaklu un sāku viņu skūpstīt. Katja atraisījās no šiem skāvieniem, satvēra manas rokas un, uzacis saraukusi, it kā es viņai būtu nodarījusi kādu pārestību, vaicāja:

—    Ko tu dari? Kāpēc tu mani skūpsti?

Apmulsu, šķiet, vainīga juzdamās, sarāvos, Katjas pēkšņo jautājumu dzirdēdama, un neatbildēju ne vārda. Kņaze paraustīja pleciņus par zīmi, ka šis pārpratums nav noskaidrots (plecu paraustīšana viņai bija kļuvusi par paradumu), ārkārtīgi nopietni saknieba apaļās lūpiņas, pārtrauca rotaļāšanos un apsēdās kaktā uz dīvāna, no turienes lūkodamās manī ļoti ilgi un kaut ko pārdomādama, it kā risinātu kādu jaunu jautājumu, kas pēkšņi iešāvies prātā. Ari šāda rīcība bija kļuvusi viņai par paradumu visos pagrūtākos gadījumos. Savukārt arī es ļoti ilgi nespēju pierast pie šīm krasajām, negaidītajām viņas rakstura izpausmēm.

Sākumā vainoju sevi un domāju, ka patiešām esmu ļoti, ļoti dīvaina. Bet, kaut gan tas tā arī bija, tomēr mocījos nesaprašanā: kāpēc es uzreiz nespēju sadraudzēties ar Katju un iepatikties viņai uz visu mūžu. Šīs neveiksmes mani sāpīgi aizvainoja, un man gandrīz bira asaras pēc katra pārsteidzīga Katjas vārda, pēc katra viņas neticīga skatiena. Taču manas bēdas auga augumā ik brīdi, jo attiecībās ar Katju itin viss risinājās ļoti ātri. Pēc dažām dienām manīju, ka viņa nepavisam mani vairs nemīl un sāk pat just pret mani riebumu. Šajā meitenē viss notika strauji, skarbi, dažs labs būtu sacījis — rupji, ja šajos zibenīgajos tiešā, naivi vaļsirdīgā rakstura pavērsienos nebūtu patiesas, cildenas grācijas. Vispirms viņai radās par mani šaubas, pēc tam pat nicināšana, šķiet, sākumā tāpēc, ka es nepratu itin nevienu rotaļu. Kņazei patika draiskuļoties, skraidīt, viņa bija veikla, spēcīga, kustīga kā ūdenszāle; bet man piemita gluži pretējas īpašības. Pēc slimošanas biju vēl gurda, klusa, domīga; rotaļāšanās mani neiepriecināja; vārdu sakot, manī nebija nekā tāda, kas varētu Katjai patikt. Turklāt nespēju paciest, ka citi kaut kādu iemeslu dēļ ar mani neapmierināti: tūlīt kļuvu sērīga, zaudēju dūšu tik ļoti, ka vairs nepietika spēka izlabot kļūdu un savā labā pavērst nevēlamo iespaidu, kāds bija radies par mani, — vārdu sakot, neglābjami gāju bojā. Katja to nekādi nespēja saprast. Sākumā viņa pat baidījās no manis, vēroja mani ar savu ierasto izbrīnu, pēc tam kad dažkārt veselu stundu bija nesekmīgi nopūlējusies, rādīdama man, kā spēlē volānu. Bet, tā kā es uzreiz kļuvu tik skumīga, ka ik brīdi varēju apraudāties, tad viņa, klusībā pabrīnījusies par mani un netikusi gudra nedz no manis, nedz no savas prātošanas, beidzot lika mani pavisam mierā un rotaļājās viena, mani vairs neaicinādama, pat nerunādama ar mani caurām dienām ne vārda. Tas mani tik ļoti pārsteidza, ka vienīgi ar lielu piepūli spēju paciest viņas nevērību. Jaunā vientulība man kļuva gandrīz vai sāpīgāka par iepriekšējo, es atkal sāku skumt, grimt pārdomās, un drūmas noskaņas atkal māca manu sirdi.

Madame Leotara, kas mūs uzraudzīja, beidzot bija pamanījusi šo pārmaiņu mūsu attiecībās. Tā kā viņai acīs dūros vispirms es un man uzspiestā vientulība viņu pārsteidza, madame griezās tieši pie kņazes, pārmezdama, ka kņaze nemākot saprasties ar mani. Kņaze sarauca uzacis, paraustīja plecus un teica, ka viņai neesot ar mani nekā, ko darīt, ka es neprotot rotaļāties, ka es visu laiku tikai domājot un ka labāk viņa pagaidīšot brāli Sašu, kamēr tas atbraukšot no Maskavas, un tad viņiem abiem būšot daudz jautrāk.

Taču madame Leotara neapmierinājās ar šādu atbildi un aizrādīja kņazei, ka viņa atstājot mani vienu, lai gan es vēl esot vārga un nevarot būt tikpat jautra un mundra kā Katja — un tas esot pat labāk, jo Katja pārāk draiskuļojoties, darot gan šo, gan to un aizvakar viņu gandrīz saplosījis buldogs, — vārdu sakot, madame Leotara Katju bargi sarāja un sūtīja pie manis, pavēlēdama tūliņ pat salīgt mieru.

Katja uzklausīja madame Leotaru ļoti uzmanīgi, it kā tiešām būtu atskārtusi ko jaunu un taisnīgu viņas aizrādījumos. Nometusi stīpu, ko Katja dzenāja pa zāli, viņa pienāca pie manis un, nopietni palūkojusies uz mani, ar izbrīnu vaicāja:

—    Vai tad jūs gribat rotaļāties?

—    Nē, — es atbildēju, nobijusies par sevi un par Katju jau tad, kad viņu rāja madame Leotara.

—    Ko tad jūs gribat?

—    Es pasēdēšu; man ir grūti skraidīt; bet jūs, Katja, nedusmojieties uz mani, jo es jūs ļoti mīlu.

—    Tad es rotaļāšos viena, — nošķirot katru vārdu, Katja klusi atbildēja, it kā būtu ar izbrīnu pamanījusi, ka nemaz nav vainīga. — Nu tad sveiki, es nedusmošos uz jums.

—    Ardievu, — es atbildēju, mazliet pieceldamās un sniegdama viņai roku.

—     Varbūt vēlaties saskūpstīties? — viņa vaicāja, mirkli padomājusi, laikam atcerēdamās mūsu pirmītējo nesaprašanos un vēlēdamās darīt man cik vien iespējams vairāk patīkama, lai drīzāk un miermīlīgāk tiktu no manis vaļā.

—    Kā jūs pati gribat, — atbildēju ar biklām cerībām.

Viņa pienāca un ārkārtīgi nopietni, nepasmaidīdama

mani noskūpstīja. Tādējādi izdarījusi visu, ko no viņas

prasīja, pat izdarījusi vairāk, nekā bija prasīts, lai sagādātu lielu prieku nelaimīgai meitenei, pie kuras viņu sūtīja, kņaze aizskrēja apmierināta un līksma, un drīz visās istabās atkal skanēja viņas smiekli un klaigas tik ilgi, kamēr nogurusi, gluži bez elpas viņa atkrita uz dīvāna atpūsties un atgūt spēkus. Visu vakaru viņa uzmeta man pa aizdomīgam mirklim: droši vien es viņai likos ļoti ērmota un dīvaina. Varēju manīt, ka kņaze grib uzsākt sarunu ar mani, pati sev rast skaidrību par kaut ko nesaprotamu, kas radies sakarā ar mani; bet šoreiz — nezinu, kāpēc, — viņa to neizdarīja. Parasti no rīta sākās Katjas mācību stundas. Madame Leotara viņai mācīja franču valodu. Visa mācīšanās gan aprobežojās ar gramatikas atkārtošanu un Lafontēna lasīšanu. Kņazei nemācīja sevišķi daudz, jo tikai ar lielām pūlēm bija dabūta viņas piekrišana nosēdēt pie grāmatām divas stundas dienā. Šādai norunai viņa beidzot bija piekritusi, paklausot tēva lūgumam un mātes pavēlei, un norunu pildīja ļoti apzinīgi, tāpēc ka pati bija cieši apsolījusies to ievērot. Kņaze bija ļoti apdāvināta; viņa visu ātri saprata. Bet ari šai ziņā viņai piemita mazas dīvainības: ja viņa kaut ko nesaprata, tūlīt pati sāka prātot par to un neparko negāja pēc paskaidrojumiem — kņaze, šķiet, kaunējās no tā. Man stāstīja, ka dažreiz viņa augas dienas mocījusies ap kādu jautājumu, ko nav varējusi atrisināt, dusmojusies, ka nespēj pati to pievārēt bez citu palīdzības, un tikai ārkārtējos gadījumos, jau pavisam zaudējusi spēkus, gājusi pie madame Leotaras un lūgusi, lai tā palīdzot atrisināt jautājumu, kas viņai nav pa spēkam. Tas pats bija vērojams ikvienā kņazes solī. Viņa daudz domāja, lai gan pēc pirmā acu uzmetiena tas nemaz tā nelikās. Taču reizē ar to viņa bija savam vecumam pārāk naiva: dažreiz viņa jautāja kaut ko pavisam muļķīgu; bet citreiz kņazes atbildēs vīdēja tālredzība un viltība.

Tā kā arī es beidzot varēju sākt kaut ko mācīties, tad madame Leotara, pārbaudījusi manas zināšanas un atzinusi, ka es lasot ļoti labi, rakstot ļoti slikti, nosprieda, ka tūliņ pat un ārkārtīgi nepieciešami man vajagot mācīt franču valodu.

Es neiebildu un kādā rītā kopā ar Katju apsēdos pie mācību galda. Taču tieši tanī reizē Katja, kā par spīti, bija ārkārtīgi trula, bezgala izklaidīga, un madame Leotara savu audzēkni nemaz vairs nepazina. Bet es gandrīz vienā reizē iemācījos visu franču valodas ābeci, ar savu centību vēlēdamās cik vien spēdama izdabāt madame Leotarai. Stundas beigās madame Leotara pavisam sadusmojās uz Katju.

—    Skatieties uz viņu, — madame Leotara sacīja, rādīdama uz mani, — slims bērns, mācās pirmo reizi un paveikusi desmitkārt vairāk nekā jūs. Vai jums nav kauns par to?

—   Viņa zina vairāk nekā es? — izbrīnā vaicāja Katja. — Bet viņa taču vēl mācās ābeci!

—    Cik mācību stundās jūs apguvāt ābeci?

—    Trijās stundās.

—    Bet viņa vienā stundā. Tātad viņa trīsreiz ātrāk visu saprot un aši vien aizsteigsies jums garām. Tā taču ir?

Katja mazliet padomāja un pēkšņi piesarka kā uguns liesmiņa, pārliecinājusies, ka madame Leotaras aizrādījums pareizs. Nosarkt, ielīst vai zemē no kauna — tāda bija viņas pirmā atsaukšanās gandrīz uz ikvienu neveiksmi — vai nu aiz dusmām, vai aiz lepnuma, kad viņu pieķēra kādā nerātnībā, vārdu sakot, gandrīz visos gadījumos. Šoreiz asaras gandrīz jau sariesās kņazes acīs, bet viņa savaldījās, klusēja un tikai palūkojās uz mani tā, it kā tīkotu mani sadedzināt ar savu skatienu. Tūlīt nopratu, kur te tā vaina. Nabadzīte bija neiedomājami lepna un patmīlīga. Kad nācām atpakaļ no madame Leotaras, bildu dažus vārdus, lai drīzāk izkliedētu kņazes piktumu un rādītu, ka nepavisam neesmu vainojama par francūzietes vārdiem, taču Katja klusēja, it kā mani nemaz nedzirdētu.

Pēc laba laiciņa viņa ienāca istabā, kur es sēdēju pie grāmatas, nemitīgi lauzīdama galvu par Katju, gauži pārsteigta un nobijusies, ka viņa atkal nevēlas ar mani runāt. Katja caur pieri pablenza uz mani, kā parasti apsēdās uz dīvāna un veselu pusstundu nenolaida no manis acis. Beidzot neizturēju un jautājoši palūkojos uz viņu.

—    Vai jūs protat dejot? — Katja vaicāja.

—    Nē, neprotu.

—    Bet es protu.

Klusums.

—    Vai klavieres spēlējat?

—    Arī neprotu.

—    Bet es protu spēlēt. To iemācīties ir ļoti grūti.

Es neko neatbildēju.

—    Madame Leotara saka — jūs esot gudrāka nekā es.

—    Madame Leotara sadusmojās uz jums, — es atteicu.

—    Vai mans tētis arī dusmosies?

—    Nezinu, — es atbildēju.

Atkal klusums; kņaze nepacietīgi dauzīja mazo kājiņu pret grīdu.

—    Tātad jūs zobosieties par mani, tāpēc ka saprotat labāk nekā es? — kņaze uzprasīja, beidzot vairs nespēdama apvaldīt dusmas.

—    Nē taču, nē! — es iekliedzos un pielēcu kājās, lai skrietu pie kņazes un viņu apskautu.

—    Kņaze, kā jums nav kauna tā domāt un jautāt? — pēkšņi atskanēja madame Leotaras balss; viņa jau labu brīdi bija mūs vērojusi un dzirdējusi mūsu sarunu. — Kaunieties! Jūs sākat apskaust nabaga bērnu un lielīties, ka protat dejot un spēlēt klavieres. Kauns; es visu izstāstīšu kņazam.

Kņazes vaigi iekvēlojās kā ugunsgrēka blāzma.

—    Tās ir sliktas jūtas. Jūs viņu aizvainojāt ar saviem jautājumiem. Viņas vecāki bija trūcīgi un nespēja algot skolotājus; viņa mācījusies pati, viņai krietna, laba sirds. Jums vajadzētu viņu mīļot, bet jūs gribat ķildoties ar viņu. Kaunieties, kaunieties! Viņa taču bārenīte. Viņai neviena nav. Tā tikai vēl trūka, lai jūs viņas priekšā lielītos, ka jūs esat kņaze, bet viņa nav. Es jūs atstāšu vienu. Padomājiet, ko jums sacīju, labojieties!

Kņaze domāja tieši divas dienas. Divas dienas nebija dzirdami viņas smiekli un klaigas. Naktī pamodusies, dzirdēju, ka viņa arī miegā turpina spriedelēt ar madame Leotaru. Kņaze šajās divās dienās mazliet pat novājēja, un gaišajā sejiņā sārtums nebija vairs tik spožs. Beidzot, trešajā dienā, mēs abas sastapāmies apakšā lielajās istabās. Kņaze nāca no mātes, bet, ieraudzījusi mani, apstājās un apsēdās turpat man iepretim. Nobijusies gaidīju, kas būs tālāk, man drebēja rokas un kājas.

—    Ņetočka, kāpēc mani jūsu dēļ rāja? — viņa beidzot vaicāja.

—    Ne jau manis dēļ, Katja, — es atbildēju, steigdamās taisnoties.

—    Bet madame Leotara saka — es jūs esot aizvainojusi.

—    Nē, Katja, nē, jūs neesat mani aizvainojusi.

Kņaze paraustīja plecus, un tā bija zīme, ka viņa brīnās.

—           Bet kāpēc tad jūs visu laiku raudat? — viņa jautāja, īsu brīdi klusējusi.

—           Es neraudāšu, ja jums tas nepatīk, — atbildēju, asaras rīdama.

Kņaze atkal paraustīja plecus.

—    Vai jūs arī agrāk vienmēr raudājāt?

Es neatbildēju.

—           Kādēļ jūs dzīvojat pie mums? — kņaze, brītiņu klusējusi, pēkšņi vaicāja.

Izbrīnā palūkojos uz viņu, un man kaut kas it kā iedzēla sirdī.

—           Tāpēc, ka esmu bārenīte, — beidzot sadūšojusies atbildēju.

—    Vai jums bija tētis un māmiņa?

—     Bija.

—    Un vai viņi jūs mīlēja?

—    Nē… mīlēja gan, — tik tikko spēju atbildēt.

—    Vai viņi bija nabadzīgi?

—    Jā.

—    Ļoti nabadzīgi?

—    Jā.

—    Viņi jums neko nemācīja?

—    Mācīja lasīt.

— Vai jums bija rotaļlietas?

—    Nebija.

—    Kūkas bija?

—    Nebija.

—    Cik istabu jums bija?

—    Viena.

—    Viena istaba?

—    Viena.

—    Vai apkalpotāji bija?

—    Nē, apkalpotāju nebija.

—    Bet kas tad jūs apkalpoja?

—    Pati gāju uz bodi pirkt.

Kņazes jautājumi man arvien vairāk un vairāk sāpināja sirdi. Gan atmiņas, gan mana vientulība, gan kņazes izbrīns — tas viss pārsteidza, aizvainoja manu asiņojošo sirdi. Uztraukumā trīcēju no galvas līdz kājām, un asaras mani smacēja.

—    Jūs tātad priecājaties, ka dzīvojat pie mums?

Es klusēju.

—    Vai jums bija laba kleitiņa?

—    Nē.

—    Slikta?

—    Jā.

—    Es redzēju jūsu kleitiņu, man to parādīja.

—           Kāpēc tad jūs man vēl vaicājat? — es teicu, viscaur nodrebēdama no kaut kādas jaunas, man nezināmas sajūtas, un piecēlos. — Kāpēc tad jūs man vēl vaicājat?— es turpināju, lielā sašutumā piesarkdama. — Kāpēc par mani ņirgājaties?

Kņaze pietvīka un arī piecēlās, taču uzreiz apvaldīja satraukumu.

—           Nē … es neņirgājos, — viņa atbildēja. — Es tikai gribēju zināt, vai tiesa, ka jūsu tētis un māmiņa bija nabadzīgi.

—           Kāpēc jūs man vaicājat par tēti un māmiņu? — es teicu, sirdssāpēs sākdama raudāt. — Kāpēc jūs man par viņiem tā vaicājat? Katja, ko viņi jums nodarījuši?

Katja stāvēja apjukusi un nezināja, ko atbildēt. Tobrīd ienāca kņazs.

—           Ņetočka, kas tev noticis? — viņš prasīja, palūkojies uz mani un ieraudzījis mani raudam. — Kas tev noticis? — viņš turpināja, palūkojies uz Katju, kura bija sarkana kā uguns. — Par ko jūs runājāt? Kāpēc saķildojāties? Ņetočka, kāpēc jūs sastrīdējāties?

Taču es nespēju atbildēt. Satvēru kņaza roku un, asarām ritot, skūpstīju.

—     Katja, nemelo! Kas te noticis?

Katja melot neprata.

—           Teicu, ka esmu redzējusi, cik slikta kleita viņai bija, kad viņa vēl dzīvoja kopā ar savu tēti un māmiņu.

—    Kas tev to rādīja? Kas ir uzdrošinājies rādīt?

—    Es pati redzēju, — Katja strupi atbildēja.

—           Labi, labi! Tu citus nenodosi, es tevi pazīstu. Bet kas tālāk?

—           Viņa sāka raudāt un sacīja: kāpēc es ņirgājoties par viņas tēti un par viņas māmiņu.

—    Tātad tu zobojies par viņiem?

Lai gan Katja neņirgājās, skaidrs, ka viņai bija šāds nodoms, ja jau es tūlīt no pirmās reizes tā to sapratu. * Katja neatbildēja ne vārda: tātad arī viņa piekrita, ka nogrēkojusies.

—    Tūlīt pieej pie viņas un lūdz piedošanu, — kņazs teica, rādīdams uz mani.

Kņaze stāvēja gluži bāla, bet nepakustējās ne soli.

—    Es gaidu! — kņazs sacīja.

—    Negribu, — Katja beidzot paklusām, bet ļoti noteikti atbildēja.

—     Katja!

—    Negribu, negribu! — viņa pēkšņi iekliedzās zvīļojošām acīm un sāka dauzīt kājas. — Negribu, tēt, lūgt piedošanu. Es viņu nemīlu. Nedzīvošu kopā ar viņu … Neesmu vainīga, ka viņa cauru dienu raud. Negribu, negribu!

—    Nāc man līdzi! — kņazs teica, satvēra Katju aiz rokas un veda viņu uz savu kabinetu. — Ņetočka, ej augšā!

Gribēju skriet pie kņaza, gribēju lūgt viņu Katjas labā, bet kņazs skarbi atkārtoja pavēli, un es gāju augšā, bailēs stingdama, it kā tūlīt man būtu jāmirst. Iegājusi mūsu istabā, nokritu uz dīvāna un aizsedzu ar rokām seju. Skaitīju minūtes, nepacietīgi gaidīju Katju, gribēju krist viņai pie kājām. Beidzot viņa atnāca, neteica man ne vārda, pagāja garām un apsēdās kaktā. Katjas acis bija sasarkušas, vaigi no raudāšanas uztūkuši. Visa mana apņēmība izzuda. Skatījos uz viņu nobijusies un bailēs nespēju ne pakustēties.

Bargi jo bargi sevi tiesāju, visiem spēkiem centos sev pierādīt, ka vienīgi es esmu vainīga. Tūkstošreiz grasījos pieiet pie Katjas un tūkstošreiz apstājos, nezinādama, kā viņa izturēsies pret mani. Tā pagāja viena diena, otra diena. Nākamās dienas vakarā Katja kļuva jautrāka un jau sāka dzenāt stīpu pa istabām, bet drīz šo izpriecu pameta un viena pati apsēdās kaktā. Pirms gulētiešanas viņa pēkšņi pagriezās pret mani, pat panācās divus soļus uz manu pusi, lūpiņas jau pavērās, lai man ko teiktu, bet tad viņa aprāvās, griezās atpakaļ un apgulās gultā. Pēc tās dienas aizritēja vēl viena diena, madame Leotara sāka brīnīties un beidzot prašņāt Katju: kas viņai noticis? Vai neesot saslimusi, ka pēkšņi kļuvusi tik klusa. Katja kaut ko atbildēja, uz brīdi pievērsās volāna spēlei, bet, tiklīdz madame Leotara pagriezās sāņus, — pietvīka un sāka raudāt. Katja izskrēja no istabas, lai es viņu neredzētu. Beidzot viss noskaidrojās: tieši trīs dienas pēc mūsu sastrldēšanās viņa pēc pusdienām pēkšņi ienāca manā istabā un bikli man tuvojās.

—    Tētis pavēlēja, lai es jums lūdzot piedošanu, — viņa aši teica, — vai jūs man piedosiet?

Strauji satvēru Katjas rokas un, satraukumā nespēdama atvilkt elpu, izdvesu:

—     Jā! Jā!

—    Tētis pavēlēja saskūpstīties ar jums, — vai jūs mani noskūpstīsiet?

Neatbildēju un sāku skūpstīt viņas rokas, slacīdama tās ar asarām. Paraudzījusies uz Katju, redzēju, ka viņu pārņēmušas neparastas jūtas. Lūpiņas trīcēja, zods brīžiem iedrebējās, acis kļuva valgas, taču viņa tūlīt pārvarēja satraukumu un uz mirkli smaidā savilka lūpas.

—    Iešu sacīšu tētim, ka esmu jūs noskūpstījusi un lūgusi piedošanu, — viņa klusītēm teica, it kā runādama pati ar sevi. — Jau trīs dienas neesmu viņu redzējusi; tētis neatļāva iet pie viņa, iekām nebūšot atvainojusies,— kņaze, brīdi klusējusi, piebilda.

To pateikusi, Katja nedroši un domīgi nogāja lejā, it kā vēl nezinātu, kā tēvs izturēsies pret viņu.

Bet pēc stundas augšā jau skanēja klaigas, smiekli, soļu dipoņa, Falstafs rēja, kaut kas apgāzās un saplīsa, vairākas grāmatas nolidoja uz grīdas, stīpa dūca un lēkāja pa visām istabām, — vārdu sakot, uzzināju, ka kņaze salīgusi mieru ar tēvu, un mana sirds priekā nodrebēja.

Tomēr pie manis Katja nepienāca un, kā redzams, izvairījās runāties ar mani. Taču man bija tas gods pamodināt viņā lielu jo lielu ziņkāri. Kņaze biežāk un biežāk sēdās man iepretim, lai ērtāk mani aplūkotu. Viņa novēroja mani arvien naivāk; vārdu sakot, izlutinātā, patvarīgā meitene, kuru mājās visi loloja un lutināja kā nez kādu dārgumu, nespēja saprast, kāpēc es jau vairākas reizes esmu gadījusies viņai ceļā, ja viņa nepavisam nav vēlējusies mani sastapt. Taču Katjai bija brīnišķīga, laba sirds un viņa allaž tīri instinktīvi prata izraudzīties sev krietnas gaitas. Visvairāk viņu ietekmēja tēvs, kuru kņaze dievināja. Māte meitu neprātīgi mīlēja, taču izturējās pret viņu briesmīgi stingri, un Katja no mātes bija mantojusi stūrgalvību, lepnu un nelokāmu raksturu, bet pacieta visus mātes untumus, kas brīžiem robežoja pat ar garīgu tirāniju. Kņazienei bija dīvaini priekšstati par audzināsanu, un Katjas audzināšanā ērmīga, nejēdzīga lutināšana kontrastēja ar nepielūdzamu skarbumu. Kas vakar tika atļauts, to pēkšņi bez jebkāda iemesla šodien aizliedza, un bērnā tika aizvainotas taisnīguma jūtas … Bet gadījās vēl kaut kas … Tikai piebildīšu, ka mazā kņaze jau zināja, kā jāizturas pret māti un tēvu. Pret tēvu Katja bija tāda, kāda viņa ir — vaļsirdīga, bez jebkādas izlikšanās, bez slēpšanās. Pret māti gluži pretēji — noslēgta, neuzticējās tai, lai gan paklausīja bez iebildumiem. Taču šai paklausībai pamatā bija nevis sirsnība un pārliecība, bet gan nepieciešamība. Es visu paskaidrošu vēlāk. Kaut gan par lielu godu manai Katjai man jāuzsver, ka viņa beidzot bija izpratusi savu māti un, kad tai paklausīja, tad jau pilnīgi apzinādamās, cik bezgalīga ir viņas mātes mīlestība, kas reizēm robežoja ar slimīgu histēriju, — un kņaze augstsirdīgi ņēma vērā šo apstākli. Diemžēl šī vērā ņemšana vēlāk maz palīdzēja viņas pārsteidzīgajam prātam.

Bet es gandrīz nemaz nesapratu, kas notiek ar mani. Kāda jauna, neizprotama sajūta manī bija satraukusi katru nervu šķiedriņu, un es nepārspīlēšu, ja teikšu, ka cietu, mocījos šo jauno jūtu dēļ. īsāk runājot, — un atvainojiet par maniem vārdiem, — biju iemīlējusies savā Katjā. Jā, tā bija mīlestība, īsta mīlestība, ar asarām un priekiem, kaislīga mīlestība. Kas man lika tiekties uz viņu? Kāpēc bija dzimusi šāda mīlestība? Tā sākās, jau pirmoreiz uzmetot Katjai acis, kad visas manas jūtas bija tīksmi satrauktas, redzot bērnu, tik jauku kā eņģelis. Viņā viss bija brīnišķīgs; neviena viņas sliktā īpašība nebija radusies reizē ar viņu — visas bija ieaudzinātas un pret visām viņa cīnījās. Visnotaļ bija redzams brīnišķīgais aizsākums, kas uz laiku ietērpies nepiedienīgā formā; un viņā viss, vispirms minot šo cīņu, spulgoja līksmā cerībā, viss vēstīja brīnišķīgu nākotni. Visi priecājās par Katju, visi mīlēja viņu — ne jau es viena vien. Dažreiz, kad mūs izveda stundas trīs pastaigāties, visi, kas gāja mums garām, apstājās kā apžilbuši, tikko uzmeta viņai acis, un bieži vien pārsteiguma sauciens skanēja pakaļ laimīgajam bērnam. Katja bija dzimusi laimei, viņai bija jāpiedzimst laimei — tāds bija pirmais iespaids, sastopoties ar viņu. Manī varbūt pirmo reizi tika dziļi satrauktas estētiskās jūtas, daiļuma jūtas, pirmo reizi tās iekvēlojās, skaistuma pamodinātas, un — tas bija iemesls, kāpēc dzima mana mīlestība.

Kņazes galvenais trūkums vai, labāk sakot, viņas rakstura galvenais aizsākums, kas neatvairāmi tīkoja iemiesoties viņā tāds, kāds tas bija, bet brīžiem, gluži dabiski, arī novirzījās, cīnījās, — bija lepnums. Šis lepnums sniedzās līdz naiviem sīkumiem un izvērtās patmīlībā tiktāl, ka, piemēram, pretestība, vienalga, kāda tā būtu, viņu neaizvainoja, nesadusmoja, bet tikai radīja Katjā izbrīnu. Viņa nespēja saprast, ka var būt kaut kas citādi, nekā viņa to vēlētos. Taču taisnības izjūta vienmēr guva pārsvaru viņas sirdī. Ja Katja pārliecinājās, ka bijusi netaisna, viņa tūlīt pakļāvās spriedumam bez kurnēšanas un bez apšaubīšanas. Un, ja līdz šim attieksmēs pret mani viņa nebija tāda, kāda bija īstenībā, tad es to izskaidroju ar neizprotamo antipātiju pret mani, kas uz laiku izjaukusi visas viņas būtnes viengabalainumu un harmoniju; tā tam arī bija jābūt: viņa pārāk kaismīgi ļāvās savām jūtām, un tikai piemērs, pieredze viņu vienmēr izveda uz īstā ceļa. Visu viņas ieceru rezultāti bija brīnišķīgi un patiesi, bet par tiem viņa maksāja ar nepārtrauktām novirzēm un maldiem.

Katja ļoti drīz bija gana mani vērojusi, un beidzot viņa nolēma likt mani mierā. Viņa izturējās tā, it kā manis kņaza namu nemaz nebūtu; man — neviena lieka, pat gandrīz nepieciešama vārda; mani padzina no rotaļāšanās un padzina nevis ar varu, bet tik veikli, it kā es pati būtu tam piekritusi. Mācību stundas ritēja cita pēc citas, un, ja mani viņai minēja kā priekšzīmi par apķērību un rāmo raksturu, tad man vairs nebija tas gods aizvainot kņazes patmīlību, kas bija tik ārkārtīgi viegli aizskarama, ka Katju spēja aizvainot pat mūsu buldogs sers Džons Falstafs. Falstafs bija aukstasinīgs un flegmātisks, taču nikns kā tīģeris, ja viņu sakaitināja, tik nikns, ka pat saimnieka varu vairs neatzina. Vēl viena savdabība: buldogs itin nevienu nemīlēja; taču viņa vislielākā, īstenā ienaidniece neapšaubāmi bija vecā kņaze… Taču par to es pastāstīšu vēlāk. Patmīlīgā Katja kā vien spēdama centās uzveikt Falstafa nelaipnību; viņai nepatika, ka mājās ir kaut viens dzīvnieks — vienīgais, kas neatzīst viņas autoritāti, viņas spēku, nepakļaujas viņai, nemīl viņu. Un tad Katja nolēma pati pāriet uzbrukumā Falstafam. Viņai gribējās pavēlēt visiem un valdīt pār visiem; kā gan Falstafs varēja izvairīties no sava likteņa? Taču stūrgalvīgais buldogs nepadevās.

Reiz pēc pusdienām, kad mēs abas sēdējām apakšā, lielajā zālē, buldogs izš|aukus gulēja telpas vidū un laiski baudīja savu pēcpusdienas atpūtu. Tieši tobrīd kņazei bija iešāvies prātā pakļaut buldogu savai varai. Viņa pārtrauca rotaļāšanos un, laipnīgi un mīlīgi uzrunādama Falstafu ar vismaigākajiem vārdiem, mīļi aicinādama viņu ar roku, uz pirkstgaliem piesardzīgi tuvojās buldogam. Taču Falstafs jau pa gabalu atņirdza briesmīgos zobus; kņaze apstājās. Viņas vienīgais nodoms bija pieiet pie Falstafa un paglaudīt, ko buldogs neatļāva nevienam pašam, atskaitot kņazieni, kuras favorīts tas bija, un piedabūt, lai buldogs nāk viņai līdzi; grūts varoņdarbs, saistīts ar lielām briesmām, jo Falstafs, nemaz nešaubīdamies, nokostu Katjai roku vai saplosītu viņu, ja atzītu to par vajadzīgu. Buldogs bija stiprs kā lācis, un es satraukti, ar bailēm notālēm vēroju Katjas izdarības. Taču kņazi nebija viegli jau ar pirmo reizi pārliecināt, ka viņas iedoma ir aplama, un pat ar Falstafa zobiem, kurus tas atšiepa ārkārtīgi nesmalkjūtīgi, nepavisam nebija pietiekami, lai viņu pārliecinātu. Redzēdama, ka ar pirmo reizi nevar pieiet klāt, kņaze neizpratnē apgāja apkārt savam ienaidniekam. Falstafs pat nepakustējās. Katja apgāja otru apli, krietni to sašaurinādama, pēc tam trešo apli, bet, kad nonāca tiktāl, ka Falstafam tā šķita pēdējā pieļaujamā robeža, viņš atkal atņirdza zobus. Kņaze piecirta kājiņu, dusmīgi atgāja no buldoga un domīgi apsēdās uz dīvāna.

Pēc minūtēm desmit viņa sagudroja kārdinājumu, tūliņ pat izgāja no zāles un atgriezās ar vairākiem kliņģeriem, pīrādziņiem, vārdu sakot, apmainīja ieročus. Taču Falstafs bija vienaldzīgs — droši vien tāpēc, ka pieēdies līdz acīm. Viņš pat nepaskatījās uz kliņģera kumosu, ko viņam pasvieda; bet, kad kņaze atkal nokļuva pie pēdējās pieļaujamās robežas, aiz kuras, pēc Falstafa domām, sākās viņa valstība, buldogs sarosījās vairāk nekā pirmoreiz. Falstafs pacēla galvu, atņirdza zobus, klusītēm ierūcās un mazliet pakustējās, it kā grasītos lēkt. Kņaze lielās dusmās pietvīka, nometa pīrādziņu zemē un atkal apsēdās uz dīvāna.

Kņaze sēdēja, bet viņu bija pārņēmusi liela apņēmība. Kājiņa dauzīja paklāju, vaigi piesarka kā ugunsgrēka atblāzma, acīs sariesās pat dusmu asaras. Tobrīd kņaze nejauši palūkojās uz mani — asinis sakāpa viņai galvā. Kņaze nešaubīgi pielēca kājās un ļoti noteiktiem soļiem devās tieši pie briesmīgā suņa.

Varbūt šoreiz izbrīna iedarbojās uz Falstafu pārāk spēcīgi. Viņš ļāva naidniecei pārkāpt robežu un neprātīgo Katju apsveica ar visai baismīgu rūkšanu tikai tad, kad viņa bija divus soļus atstatu. Katja uz mirkli it kā apstājās, bet tikai uz mirkli un droši gāja uz priekšu. Es bailēs sastingu. Kņazes sejā bija tāda iedvesma, kādu vēl nekad viņā nebiju redzējusi; acīs gailēja uzvara, triumfs. Pēc viņas varētu darināt brīnišķīgu gleznu. Kņaze bezbailīgi lūkojās satrakotā buldoga draudīgajās acīs un nenodrebēja, ieraugot briesmīgos, paplestos žokļus; suns saslējās. No buldoga spalvainajām krūtīm brāzās šaušalīga rēkoņa; vēl vien mirklis — un suns kņazi varētu saplosīt. Taču viņa lepni uzlika uz buldoga skausta savu mazo roku un trīs reizes uzvaroši noglaudīja suņa muguru. īsu brīdi buldogs nespēja izšķirties. Šis brīdis bija pats briesmīgākais; bet tad lielais suns uzreiz smagnēji piecēlās, izstaipījās un, laikam jau apsvēris, ka ar bērniem nav vērts sapīties, mierīgi jo mierīgi izgāja no zāles. Kņaze triumfējoši nostājās iekarotajā vietā un uzmeta man neizprotamu, pārapmierinātu uzvaras skurbuma skatienu. Bet es biju bāla kā krīts; viņa to pamanīja un pasmaidīja. Taču pēc mirkļa briesmīgs bālums izplūda arī pār viņas vaigiem. Kņaze tikko spēja aiziet līdz dīvānam un pakrita uz tā, gandrīz vai noģībusi.

Manai jūsmai par viņu vairs nebija robežu. Kopš dienas, kad kņazes dēļ pārcietu tik lielas bailes, vairs nespēju sevi apvaldīt. Es tvīku ilgās, tūkstošiem reižu gribēju krist viņai ap kaklu, taču bailes mani stindzināja un es nespēju ne pakustēties. Atceros — pūlējos aizmukt no Katjas, lai viņa neredzētu manu satraukumu, bet, kad kņaze nejauši ienāca istabā, kurā biju paslēpusies, nodrebēju un sirds man sāka dauzīties tik strauji, ka reiba galva. Šķiet, nebēdniece to bija pamanījusi un pati pāris dienu izskatījās tāda kā apmulsusi. Taču drīz vien kņaze pierada arī pie šādas manas izturēšanās. Aizritēja vesels mēnesis, kurā dienu pēc dienas es klusībā cietu. Manām jūtām piemīt kaut kāda neizskaidrojama stiepjamība, ja tā var izteikties; pēc rakstura esmu ļoti pacietīga, tāpēc sprādziens, pēkšņa jūtu izpausme notiek tikai pavisam ārkārtīgā gadījumā. Jāpiebilst — pa visu šo laiku mēs

Ilustrācija stāstam «Ņetočka Ņezvanova». Māksi M. Zo&amp;čenko. 1894.

Ilustrācija stāstam «Ņetočka Ņezvanova». Māksi. N. Vereščagina. 1954.

ar Katju pārmijām tikai dažus vārdus; taču pēc dažām tikko jaušamām pazīmēm manīju, ka viņa tā izturas nevis aiz izklaidības vai vienaldzības pret mani, bet gan tīšuprāt, it kā viņa būtu sev cieši nosolījusies, ka turēs mani zināmās robežās. Taču naktīs es vairs negulēju un dienās nespēju noslēpt savu apjukumu pat madame Leotarai. Mana mīlestība pret Katju kļuva pavisam dīvaina. Reiz slepus paņēmu viņas kabatas lakatiņu, citu reizi lentīti, ko viņa pina matos, un caurām naktīm to skūpstīju, asarām aumaļām plūstot. Sākumā Katjas vienaldzība mani mocīja tik ļoti, ka jutos aizvainota; bet tagad viss manī bija satumsis, es pati nespēju apjēgt savas izjūtas. Un tā jaunie iespaidi pamazām nomāca vecos, atmiņas par manu skumīgo pagātni nebija vairs tik slimīgi skaudras un tas aizstāja jauna dzīve.

Atreios dažreiz naktī pamodos, piecēlos no gultas un uz pirkstgaliem piegāju pie kņazes. Veselām stundām, musu naktslampiņai blāvi spīdot, neatlaidīgi raudzījos aizmiguša jā Kaijā; citreiz piesēdos uz viņas gultas malas, pieliecos pie Katjas sejas, un man uzdvesa viņas karstā ripa. Klusītēm, bailēs trīcēdama, skūpstīju viņas rokas, plecuss, matus, kāju, ja tā bija neapsegta. Pamazām ievēioju — veselu mēnesi taču nebiju nolaidusi no viņas acu —, ka kņaze dienu no dienas kļūst domīgāka; viņas raksturs vairs nebija tik līdzsvarots: dažkārt augu dienu nedzirdēju viņu trokšņojam, citreiz sacēlās tāds jandāliņš, kāds nekad vēl nebija manīts. Kņaze kļuva ātrsirdīga, prasīga, dusmojās ļoti bieži, un pat man vajadzēja paciest viņas nežēlību: te viņa negribēja pie pusdienu galda sēdēt man blakus, manā tuvumā, it kā justu pret mani riebumu; te atkal aizgāja pie mātes un pavadīja tur augas dienas, varbūt zinādama, ka, ilgodamās pēc viņas, beidzos vai nost; vēl citreiz kņaze pēkšņi sāka blenzt uz mani veselām stundām, un es nezināju, kur dēties no neciešamā apjukuma, sarku, bālēju, bet tomēr nespēju iziet no istabas. Katja divas reizes jau sūdzējās par drudzi, lai gan neviens neatcerējās, ka agrāk viņa kaut reizi būtu sirgusi. Beidzot pēkšņi kādā rītā tika dots īpašs rīkojums: saskaņā ar neatlaidīgu kņazes vēlēšanos viņa pārvietojoties lejā pie māmiņas, kura gandrīz nomirusi aiz bailēm, kad kņaze sūdzējusies par drudzi. Jāpiebilst, ka kņaziene bija ļoti nemierā ar mani un visas Katjas pārvērtības, ko bija pamanījusi arī kņaziene, piedēvēja — kā kņaziene mēdza apgalvot — manai un mana drūmā rakstura ietekmei uz viņas meitas raksturu. Kņaziene jau sen būtu mūs izšķīrusi, bet pagaidām vēl vilcinājās, zinādama, ka vajadzēs izcīnīt lielu strīdu ar kņazu, kurš gan vienmēr viņai piekāpās, taču dažreiz kļuva tik nepierunājams un stūrgalvīgs, ka palika pie sava. Bet kņaziene ļoti labi pazina kņazu.

Biju gauži pārsteigta par kņazes pārvietošanos un veselu nedēļu aizvadīju ārkārtīgā garīgā sasprindzinājumā. Mocījos ilgās, lauzīju galvu, kāpēc Katjai esmu pretīga. Skumjas plosīja dvēseli, taisnīguma un sašutuma jūtas sāka briest manā aizvainotajā sirdī. Pēkšņi manī radās dīvains lepnums, un, tiekoties ar Katju tobrīd, kad mūs veda pastaigāties, lūkojos uz viņu tik neatkarīgi, tik nopietni un pavisam citādi, ka tas kņazi pat pārsteidza. Protams, šādas pārvērtības manī notika tikai reizēm, un pēc tam sirds atkal smeldza stiprāk un stiprāk, kļuvu vēl gurdāka, vēl mazdūšīgāka nekā agrāk. Beidzot, kādā rītā, ar vislielāko neizpratni un priecīgu apjukumu redzēju, ka kņaze atgriezusies augšstāvā. Vispirms viņa, neprātīgi smiedamās, krita ap kaklu madame Leotarai un stāstīja, ka pārvietojoties atkal pie mums, izlūdzās atļauju šorīt neko nemācīties, pēc tam pamāja ar galvu arī man un visu rītu draiskuļojās un skraidīja. Nekad nebiju redzējusi viņu mundrāku un līksmāku. Taču pievakarē kņaze kļuva klusa, domīga un skumjas atkal apēnoja viņas jauko sejiņu. Kad kņaziene vakarā atnāca palūkoties uz meitu, redzēju, ka Katja ārkārtīgi pūlas izskatīties priecīga. Bet tūlīt pēc mātes aiziešanas, palikusi viena, viņa sāka pēkšņi un nevaldāmi raudāt. Mani tas gauži pārsteidza. Kņaze manīja, ka viņu novēroju, un izgāja no mūsu istabas. Vārdu sakot, viņā brieda negaidīta krīze. Kņaziene apspriedās ar ārstiem, katru dienu aicināja pie sevis madame Leotaru, lai sīki jo sīki taujātu par Katju; pavēlēja novērot ikkatru meitenes soli. Taču patiesību nojautu vienīgi es, un mana sirds cerēdama sāka stiprāk pukstēt.

Vārdu sakot, mazais romāns sāka atrisināties un tuvojās beigām. Trešajā dienā pēc Katjas atgriešanās pie mums augšstāvā pamanīju, ka viņa visu rītu raugās manī ar tik brīnišķīgām acīm un tik ilgi. .. Vairākkārt uztvēru Katjas skatienus, un ik reizi mēs abas sarkām, nodūrām acis, it kā viena no otras kaunētos. Beidzot kņaze iesmējās un gāja projām no manis. Pulkstenis nosita trīs, un mūs sāka ģērbt pastaigai. Pēkšņi Katja pienāca pie manis.

—    Jums kurpe vaļā, — viņa man teica, — ļaujiet, es sasiešu.

Gribēju jau pieliekties pati, nosarkusi kā ķiršu oga, jo beidzot Katja bija sākusi runāt ar mani.

—     Dod! — viņa nepacietīgi sacīja iesmiedamās. Tobrīd viņa pieliecās, ar varītēm paņēma manu kāju, uzlika sev uz ceļgala un sasēja saiti. Man trūka elpas; nezināju, ko darīt, jo mani bija pārņēmušas dīvainas, tīkamas bailes. Sasējusi kurpju saites, viņa piecēlās un pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām.

—     Un arī kakls kails, — viņa teica, pieskārusies atsegtajai miesai uz mana kakla. — Ļaujiet, ļaujiet, es sakārtošu.

l?s neieblldu. Katja atraisīja kaklautu un sasēja pēc sava prata.

Citādi var vēl iedzīvoties klepū, — viņa sacīja, visai šķelmīgi pasmaidīdama un aši palūkodamās manī ar melnam, valgam ačelēm.

biju galīgi apjukusi; nezināju, kas notiek ar mani un kas nolicis ar Katju. Taču, paldies dievam, mūsu pastaiga drīz beidzās, citādi es nenociestos un sāktu skūpstīt Katju turpat uz ielas. Ejot augšā pa kāpnēm, man tomēr izdevās viņu paslepus noskūpstīt uz pleca. Katja pamanīja, sarāvās, taču neteica ne vārda. Vakarā Katju grezni saposa un veda lejā. Kņazienei bija viesi. Taču tanī vakarā mājā notika briesmīgs tracis.

Katju piemeklēja nervu lēkme. Kņaziene bailēs bija pavisam apjukusi. Atbrauca ārsts un nezināja neko pateikt. Protams, visu vainu uzvēla bērnu slimībām, Katjas vecumam, bet es domāju citādi. Otrā rītā Katja ienāca pie mums tāda pati kā vienmēr — sārta, jautra, veselības pārpilna, bet ar tādiem stiķiem un niķiem, kādi viņai nekad nebija manīti.

Pirmkārt, viņa visu rītu neklausīja madame Leotarai. Pēc tam Katja pēkšņi sadomāja iet pie vecās kņazes. Šodien pretēji citām reizēm vecā kņaze, kas nevarēja ciest savu radabērnu un kas pastāvīgi naidojās ar to un negribēja viņu ne acīs redzēt, atļāva to pieņemt. Sākumā viss bija ritējis labi, un pirmo stundu viņas aizvadījušas bez ķīvēšanās. Viltniece Katja sagudrojusi lūgt piedošanu par visiem saviem nodarījumiem, par draiskuļošanos, par klaigāšanu,, par to, ka viņa veco kņazi ar

trokšņošanu allaž traucējusi. Vecenīte, asarām ritot, mazajai svinīgi piedevusi. Taču palaidniece sadomājusi izdarīt kaut ko vairāk. Viņai iešāvies prātā stāstīt par tādām delverībām, kas vēl tikai iecerētas un gudrotas. Katja izlikusies dikti pazemīga, lēnīga un nožēlojusi visus savus grēkus; vārdu sakot, vecā svētule bijusi sajūsmā, un viņas patmīlībai stipri glaimojusi uzvara pār Katju — pār visa nama acuraugu, dievekli, pār Katju, kura pratusi piedabūt pat savu māti, lai tā pilda viņas iegribas.

Draiskule atzinusies, ka viņai bijis nodoms pielīmēt pie vecās kņazes tērpa vizītkarti, pēc tam pabāzt viņai zem gultas Falstafu; pēc tam salauzt viņas brilles, aiznest visas viņas grāmatas un to vietā atnest no mātes franču romānus; pēc tam sadabūt plaukšķenes, izmētāt tās pa grīdu; pēc tam slepus ielikt večiņai kabatā kāršu kavu un tā tālāk, un tā joprojām. Vārdu sakot, Katja stāstījusi par palaidnībām, kas cita par citu ļaunākas. Vecene pārskaitusies, bālējusi, sarkusi aiz niknuma; beidzot Katja nenocietusies, sākusi zvaigāt un aizskrējusi prom no tantes. Vecā tūliņ pat sūtījusi pēc kņazienes. Sākusies vesela izmeklēšana, un kņaziene divas stundas ar asarām acīs lūgtin lūgusies savu radinieci, lai tā piedod Katjai un atļauj to nesodīt, ņemot vērā meitenes slimību. Vecā kņaze sākumā negribējusi nemaz klausīties; viņa strikti pateikusi, ka aizbraukšot no šīs mājas jau rītdien, un atmaigusi tikai tad, kad kņaziene svinīgi apsolījusies sodīt meiteni, tiklīdz tā atveseļošoties, un tad remdināt sirmās kņazes taisnīgās dusmas. Taču Katjai bija jānoklausās bargs rājiens. Viņu aizveda lejā pie kņazienes.

Blēņdare pēc pusdienām tomēr uzlavījās augšā. Piesardzīgi iedama lejup, sastapu viņu jau uz kāpnēm. Kņaze pavēra durvis un sauca Falstafu. Vienā mirklī sapratu, ka viņa ir iecerējusi briesmīgu atriebību. Apstākļi bija šādi.

Vecajai kņazei pats nesamierināmākais ienaidnieks bija Falstafs. Viņš neluncinājās ne gar vienu, nemīļoja nevienu, bija ļoti augstprātīgs, lepns un patmīlīgs. Viņš nevienu nemīļoja, bet, kā redzams, uzmanīja, lai visi viņu pienācīgi cienītu. Visi arī juta cieņu pret buldogu, taču cieņai bija piejaukta pienācīga baiļu deva. Bet pēkšņi līdz ar vecās kņazes atbraukšanu viss pārvērtās: Falstafam nodarījuši briesmīgu pārestību, proti, viņam kategoriski aizlieguši doties uz augšstāvu.

Sākumā Falstafs bijis gluži pustraks aiz apvainojuma un veselu nedēļu skrāpējis ar nagiem durvis, aiz kurām sākušās kāpnes no apakšstāva istabas uz otro stāvu; bet drīz buldogs noskārtis trimdas cēloni, un jau pirmajā svētdienā, kad vecā kņaze devusies uz baznīcu, Falstafs smilkstēdams un riedams uzklupis nabadzītei. Viņu tik tikko izglābuši no aizvainotā suņa zvērīgās atriebības, jo buldogs bijis padzīts saskaņā ar vecās kņazes pavēli, kņaze paziņojusi, ka viņai šis suns riebjoties. Kopš tā laika otrais stāvs Falstafam bija stingri jo stingri aizliegta vieta, bet, kad vecā kņaze nākusi lejā, buldogu iedzinuši vistālākajā istabā. Apkalpotājiem uzlikta ārkārtīgi liela atbildība. Tomēr atriebīgais dzīvnieks kādas trīs reizes radis izdevību uzlēkšot augšā. Kolīdz viņš iedrāzies kāpnēs, tūliņ pat skrējis cauri visai istabu anfilādei līdz vecenītes guļamkambarim. Nekas nespējis buldogu aizkavēt. Laime, ka večukiņas istaba allaž bijusi aizslēgta, un Falstafs aprobežojies ar šaušalīgu gaudošanu pie durvīm, kamēr atskrējuši kalpotāji un notriekuši viņu lejā. Bet veca kņaze neapvaldāmā buldoga vizītes laikā kliegusi it kā ka viņu jau plosītu gabalos, un ik reizi aiz bailēm patiesi saslimusi. Vairākkārt viņa iesniegusi kņazienei savu ultlmalum un nonākusi pat tiktāl, ka reiz nesavaldīgi pateikusi — no mājas jāaiziet vai nu viņai, vai Falstafam; taču kņaziene nebijusi ar mieru šķirties no Falstafa.

Kņaziene reti kādu mīļoja, taču Falstafu vairāk par visu pasaulē tūlīt pēc saviem bērniem — un paklausieties, kāpēc. Reiz, pirms gadiem sešiem, kņazs nācis mājās no pastaigas un atvedis līdzi netīru, slimu, pēc izskata ārkārtīgi nožēlojamu kucēnu, kurš tomēr bijis īsts tīrasiņu buldogs. Kņazs nez kā izglābis viņu no nāves. Bet, tā kā jaunais iemītnieks uzvedies pārlieku nepieklājīgi un rupji, tad kņaziene uzstājusi, lai viņu aizvācot nama saimes pagalmā un tur piesienot. Kņazs neiebildis. Pēc diviem gadiem, kad visa kņaza ģimene un saime dzīvojusi vasarnīcā, mazais Saša, Katjas jaunākais brālis, iekritis Ņevā. Kņaziene iekliegušies, un viņas pirmā doma bijusi — lēkt ūdenī pakaļ dēlam. Ar varītēm kņazieni izglābuši no drošas nāves. Bet bērnu pa tam ātri nesusi projām straume, un brīžiem bijuši saskatāmi vairs tikai zēna svārciņi. Steigšus sējuši vaļā laivu, bet licies, ka mazo glābt var tikai brīnums. Pēkšņi milzum liels buldogs meties ūdenī pretim slīkstošajam zēnam, sakampis to zobos un uzvaroši izpeldējis krastā. Kņaziene sākusi skūpstīt netīro, slapjo suni. Bet Falstafs, tolaik vēl saukts prozaiskā un gauži plebejiskā vārdā par Friksi, nepavisam necietis jebkādu mīlināšanos un uz kņazienes apkampieniem un skūpstiem atbildējis, dziļi jo dziļi iecirzdams zobus viņas plecā. Kņaziene visu mūžu cietusi no šīs brūces, taču viņas pateicība bijusi bezgalīga. Falstafu pārvietojuši kungu istabās, notīrījuši, nomazgājuši, un viņš saņēmis vissmalkākā izstrādājuma sudraba kakla «siksnu». Buldogs iemitināts kņazienes kabinetā uz lieliskas lāčādas, un drīz kņaziene panākusi, ka varējusi suni glaudīt, nebaidoties no tūlītēja un drīza soda. Uzzinājusi, ka viņas mīlulis iesaukts par Friksi, kņaziene nošausminājusies un tūlīt sākusi meklēt sunim citu — pēc iespējas senlaicīgāku vārdu. Taču Hektors, Cerbers un citi vārdi likušies pārāk nodrāzti; vajadzējis tāda, kas patiesi piederētos nama favorītam. Beidzot kņazs, ņemdams vērā Frikša fenomenālo rijību, ierosinājis nosaukt buldogu par Falstafu. Iesauka uzņemta ar sajūsmu un palikusi buldogam uz visiem laikiem. Falstafs tagad uzvedies labi: kā īsts anglis bijis kluss, drūms un nevienam neklupis virsū pirmais, bet gan uzmanījis, lai visi goddevīgi iet ar līkumu garām viņa guļvietai uz lāčādas un vispār izturas pret viņu ar pienācīgu cieņu. Tikai reizēm viņam uznāca tāda kā apmātība, tāds kā splīns, un šādos brīžos Falstafs sērīgi atcerējās, ka viņa naidniece, nesamierināmā ienaidniece, kas laupījusi viņam tiesības, vēl nav sodīta. Tad viņš klusītēm aizlavījās pie kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, un, pārliecinājies, ka durvis, kā parasti, ir aizslēgtas, apgūlās turpat tuvumā, ierāvās kādā kaktā un glūnīgi gaidīja, vai kāds nebūs tik aizmāršīgs un neatstās durvis kāpņu galā neaizslēgtas. Dažreiz atriebīgais dzīvnieks gaidīja veselas trīs dienas. Taču bija dotas stingras pavēles — durvis uzmanīt, un Falstafs jau divus mēnešus nebija ticis augšstāvā …

— Falstaf! Falstaf! — sauca Katja, atvērusi durvis, pūlēdamās mīlīgi ievilināt Falstafu pie mums uz kāpnēm.

Tobrīd Falstafs, noskārtis, ka durvis atver, jau grasījās lēkt pāri savam Rubikonam. Taču kņazes aicinājums viņam likās tik neiespējams, ka buldogs labu brīdi nespēja ticēt savām ausīm. Falstafs bija viltīgs kā runcis un, lai slēptu, ka nav manījis durvju atvērējas nevīžību, piegāja pie loga, uzlika uz palodzes varenās ķepas un sāka vērot pretējo ēku — vārdu sakot, izturējās kā pilnīgi neieinteresēta persona, kas gājusi pastaigāties un uz brīdi apstājusies papriecāties par blakus ēkas brīnišķīgo arhitektūru. Lai gan īstenībā buldoga sirds tobrīd pukstēja saldkairās gaidās un tīksmē. Bet cik liela bija viņa izbrīna, prieks, mežonīgs prieks, kad viņa acu priekšā durvis atvēra līdz kājai un — vēl neticamāk — viņu sauca, aicināja, lūgtin lūdza drāzties augšā un tūlīt apmierināt taisnīgās atriebības jūtas! Buldogs, iesmilkstēdamies aiz prieka, atšiepa zobus un briesmīgs, uzvarošs šāvās augšā kā bulta.

Viņa skrējiens bija tik jaudīgs, ka ceļā pagadījies krēsls, ko buldogs drāzdamies aizskāra, palidoja sāņus veselu asi un apsviedās otrādi. Falstafs drazās kā lode, kas izšauta no lielgabala. Madame Leotara šausmās iekliedzas, bet laistais jau bija aizlēkšojis līdz aizliegtajām durvīm, ietriecās tajas abām ķepām, taču durvis neatvēl as, un suns saka gaudot, it kā viņam draudētu nāve. par atbildi atskanēja sirmās jaunavas šaušalīgie bļāvieni. taču no visam pusēm jau skrēja veseli leģioni naidnieku, vi .i maļas iemītnieki saradās augšā, un Falstafs — nešpetnais Falstafs ar uzpurni, kas viņam bija veikli uzmaukts galvā, sapītām kājām, apkaunots, valgā vilkts, atgriezās no kaujas lauka.

Pie kņazienes aizsūtīja vēstnesi.

Šoreiz kņaziene nebija noskaņota ne piedot, ne apžēlot; bet kuru lai soda? Viņa noskārta jau pirmajā mirklī, uzreiz; acis vērās uz Katju … Tā tas ari ir: Katja stāv bāla, drebēdama aiz bailēm. Tikai tagad Katja, nabadzīte, apjauta, kādas sekas bijušas viņas palaidnībai. Aizdomas varēja skart apkalpotājus, nevainīgos, un Katja jau gribēja teikt visu patiesību.

—    Tu esi vainīga? — kņaziene bargi prasīja.

Redzēju Katjas nāves bālo seju un, pagājusies uz priekšu, nešaubīgi sacīju:

—    Es ielaidu Falstafu … netīšām, — es piebildu, jo visa mana drosme uzreiz izgaisa, redzot kņazienes draudīgo skatienu.

—    Madame Leotara, sodiet viņu tā, kā viņa pelnījusi! — kņaziene sacīja un izgāja no istabas.

Paraudzījos uz Katju: viņa stāvēja kā stabs; rokas karājās gar sāniem; nobālusī sejiņa lūkojās grīdā.

Vienīgais sods, ko piesprieda kņaza bērniem, bija ieslēgšana tukšā istabā. Nosēdēt tukšā istabā divas stundas — tas ir tīrais nieks. Bet, kad bērnu ieveda šajā istabā ar varu, pret viņa gribu un paziņoja, ka atņemta brīvība, tad sods likās diezgan bargs. Parasti Katju vai viņas brāli istabā ieslēdza uz divām stundām. Man piesprieda četras stundas, ņemot vērā to, cik drausmīgs bija mans noziegums. Tvīkdama aiz prieka, iesoļoju savā cietuma kambarī. Domāju par Katju. Zināju, ka esmu uzvarējusi. Taču nosēdēju nevis četras stundas, bet līdz četriem otrā rītā. Pastāstīšu, kā tas gadījās.

Divas stundas pēc manas ieslodzīšanas madame Leotara uzzinājusi, ka viņas meita atbraukusi no Maskavas, pēkšņi saslimusi un gribot tikties ar māti. Madame Leotara steigusies pie meitas un mani aizmirsusi. Apteksne, kas mūs aprūpēja, laikam domājusi, ka esmu jau izlaista. Katja aizsaukta lejā, un viņai vajadzējis sēdēt pie mātes līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā. Pēc atgriešanās viņa ārkārtīgi brīnījusies, ka gultā manis nav. Apteksne Katju noģērbusi, apguldījusi, taču kņazei bija iemesls neko nevaicāt par mani. Viņa apgulusies, mani gaidīdama, jo skaidri zinājusi, ka esmu ieslodzīta uz četrām stundām, un domādama, ka mani atvedīs mūsu aukle. Bet Nastja galīgi aizmirsusi par mani, it īpaši tāpēc, ka es vienmēr noģērbjos pati. Un tā es paliku pārnakšņot ieslodzījumā.

Pulksten četros naktī sadzirdēju, ka pie soda istabas durvīm klauvē un laužas tajās iekšā. Es gulēju, saritinājusies uz grīdas, pamodos un bailēs sāku kliegt, bet tūlīt atšķīru arī Katjas balsi, kas skanēja skaļāk nekā visas citas, pēc tam madame Leotaras, pēc tam nobijušās Nastjas balsi, pēc tam atslēgzines balsi. Beidzot durvis attaisīja, un madame Leotara ar asarām acīs apskāva mani, lūgdama viņai piedot, ka esot mani aizmirsusi. Kritu viņai ap kaklu, gauži raudādama. Aukstumā biju pārsalusi, visi kauliņi sāpēja no gulēšanas uz kailas grīdas. Ar acīm meklēju Katju, bet viņa bija aizskrējusi uz mūsu guļamistabu, steigšus palīdusi zem segas un, kad iegāju es, jau bija aizmigusi vai izlikās aizmigusi. Vakarā, mani gaidīdama, viņa bija neviļus aizmigusi un nogulējusi līdz pulksten četriem rītā. Tiklīdz pamodusies, sacēlusi traci, veselu Sodomu, no gultas izrāvusi atgriezušos madame Leotaru, aukli, visas apteksnes un mani atbrīvojusi.

Otrā rītā kņaza namā visi jau zināja par manu piedzīvojumu; pat kņaziene teikusi, ka ar mani rīkojušies pārāk bargi. Bet, kas attiecas uz kņazu, tad tanī dienā pirmo reizi savā mūžā redzēju viņu sadusmotu. Kņazs uznāca augšā pulksten desmitos no rīta loti satraukts.

—    Jel apdomājiet, — viņš vērsās pie madame Leotaras, — ko jūs darāt? Kā jūs esat izturējusies pret nabaga bērnu? Tas ir barbarisms, īsts barbarisms, mežonība! Slims, vārgs bērns, tik sapņaina, bailīga meitene, fantazētāja, un jūs viņu ieslogāt tumšā istabā uz visu nakti! Tas taču tikpat kā viņas bendēšana! Vai tad jūs nezināt viņas dzīves gaitas? Tas ir barbarisms, tā ir necilvēcība, to es jums pasaku, cienītā kundze! Un kā var piespriest tādu sodu? Kas sagudrojis, kas varēja sagudrot tādu sodu?

Nelaimīgā madame Leotara ar asarām acīs, apjukusi sāka visu skaidrot kņazam, teica, ka viņa aizmirsusi par mani, ka pie viņas atbraukusi meita, bet ka šāds sods pats par sevi esot labs, ja tas neesot ilgs, un ka pat Zans Zaks Ruso teicis kaut ko līdzīgu.

Kundze, Zans Zaks Ruso! Bet Žans Žaks taču nevarēja tā sscit Žans Žaks nav autoritāte, 2ans 2aks Ruso nedrīkstēju runāt par audzināšanu, viņam nebija tiesību l&lt;» darīt. Kundze, Žans Žaks Ruso taču atteicās no saviem paša bērniem! Kundze, Žans Žaks Ruso ir slikts cilvēks!

—    Žans Žaks Ruso! Zans 2aks ir slikts cilvēks? Kņaz! Kņaz! Ko jūs runājat?

Madame Leotara pietvīka līdz ausīm.

Viņa bija brīnišķīga sieviete, un jāuzsver, ka madame Leotara nemēdza aizvainoties; bet aizskart kādu viņas mīluli, traucēt klasiķus Kornelu, Rasinu, apvainot Voltēru, nosaukt 2anu Zaķu Ruso par sliktu cilvēku, nosaukt viņu par barbaru — ak dievs! Madame Leotarai sāka ritēt asaras; vecenīte uztraukumā drebēja.

—    Kņaz, jūs aizmirstaties! — beidzot viņa izdvesa, uztraukumā nezinādama vairs, ko darīt.

Kņazs tūliņ pat attapās un lūdza viņai piedošanu, pēc tam pienāca pie manis, ļoti sirsnīgi mani noskūpstīja, pārmeta man krustu un izgāja no istabas.

—    Pauvre prince![1] — teica madame Leotara, savukārt atmaigdama. Pēc tam mēs apsēdāmies pie skolas galda.

Taču kņaze mācījās ļoti izklaidīgi. Pirms iešanas uz pusdienām viņa pienāca pie manis, pietvīkusi gluži sarkana, ar smaidošām lūpām apstājās iepretim, satvēra manus plecus un teica steigšus, it kā kaunēdamās:

—    Nu? Vai vakar izsēdējies manis dēļ? Pēc pusdienām iesim rotaļāties zālē.

Kāds gāja mums garām, un kņaze tūlīt novērsās no manis.

Pēc pusdienām, krēslā, abas nogājām lejā, lielajā zālē, rokās saķērušās. Kņaze bija dziļi satraukta un smagi elpoja. Es jutos tik priecīga un laimīga kā vēl nekad.

—    Vai gribi rotaļāties ar bumbu? — viņa man vaicāja. — Nostājies šeit!

Kņaze nostādīja mani vienā zāles kaktā, taču pati negāja vis nostāk un nesvieda man bumbu, bet apstājās trīs soļus no manis, paskatījās uz mani, pietvīka un nokrita uz dīvāna, aizsegusi seju rokām. Mazliet pavirzījos uz viņas pusi; bet Katja domāja, ka taisos aiziet.

—    Neej, Ņetočka, paliec pie manis, — viņa teica, — tas tūlīt pāries.

Vienā mirklī viņa pielēca un, sasarkusi līdz ausīm, asarām ritot, krita man ap kaklu. Viņas vaigi bija valgi, lūpas uzbriedušas kā ķirši, matu cirtas izirušas. Katja skūpsti ja mani ka neprātīga, skūpstīja seju, acis, lūpas, kaklu, rokas; viņa elsodama raudāja gluži kā histērijā; es cieši piekļāvos viņai, un mēs mīļi, līksmi apkampāmies kā draugi, kā mīļākais ar mīļāko, kas sastapušies pēc ilgas šķiršanās. Katjas sirds pukstēja tik stipri, ka dzirdēju katru tās sitienu.

Bet blakus istabā ieskanējās balss. Katju aicināja pie kņazienes.

—    Ai, Ņetočka! Līdz vakaram, līdz naktij! Ej tagad augšā, gaidi mani!

Viņa noskūpstīja mani vēlreiz lēnītēm, nedzirdami, cieši un joza projām, paklausīdama Nastjas aicinājumam. Uzskrēju augšā kā atdzimusi, metos uz dīvāna, pabāzu zem spilvena galvu un elsodama šņukstēju aiz sajūsmas. Sirds dauzījās, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Neatceros, kā sagaidīju nakti. Beidzot pulkstenis nosita vienpadsmit, un es gāju gulēt. Kņaze atgriezās tikai divpadsmitos; viņa jau pa gabalu man uzsmaidīja, taču nebilda ne vārda. Nastja sāka viņu izģērbt un it kā tīšuprāt to darīja ļoti lēni.

—    Ātrāk, ātrāk, Nastja! — Katja skubināja.

Jūs, kņaze, pa kāpnēm laikam esat skrējusi, jums nlrds tik stipri klauvē? … — Nastja vaicāja.

Ak mans dievs! Nastja! Cik tu esi gausa! Ātrāk, nl i «ik! — Kņaze dusmās piecirta kāju.

-     Vai, vai, kāda piktulīte! — Nastja sacīja, noskūpnI īdama kņazes kāju, ko tikko bija noāvusi.

Beidzot kņaze bija izģērbta, apgulās, un Nastja izgāja no istabas. Katja tūlīt izlēca no gultas un skrēja pie matus. Iekliedzos, viņu sagaidīdama.

-      Iesim pie manis, guli pie manis! — viņa ierunājās, piecēlusi mani sēdus. Pēc mirkļa biju viņas gultā, apskāvu mieg un alkani piekļāvāmies viena otrai. Kņaze mani skūpstīja tik ļoti, ka man sāka trūkt elpas.

—          Bet es taču atceros, ka tu naktī mani skūpstīji! — viņa sacīja, nosarkdama kā magone.

Es skaļi raudāju.

—    Ņetočka! — Katja čukstēja, asaras valdīdama.

Manu eņģelīt, es taču tevi jau tik sen, tik sen mīlu!

Vai zini, no kura laika?

—    No kura?

—           Kad tētis pavēlēja lūgt, lai tu man piedodot, tad kiid tu aizstāvēji savu tēti, Ņetočka… Tu, mana bā-remte! — kņaze, vārdu stiepdama, teica, atkal apbērdama mani ar skūpstiem. Viņa reizē raudāja un smējās.

—    Katja, Katja!

—    Kas ir? Kas ir?

—      Kāpēc tu tik ilgi… tik ilgi … — es sakāmo nepabeidzu. Apskāvāmies un labu brīdi neteicām ne vārda.

—           Paklausies — ko tu domāji par mani? — kņaze jautāja.

—           Ai, cik daudz es domāju, Katja! Domāju vienā domāšanā, gan dienu, gan nakti domāju.

—    Un naktīs par mani miegā runāji, es dzirdēju.

—    Vai tiešām?

—    Raudāji nez cik reizes.

—    Redzi nu! Bet kāpēc tu vienmēr biji tik lepna?

—           Ņetočka, es taču biju muļķe. Tas man tā uznāk, tur neko nevar darīt. Visu laiku ļaunojos uz tevi.

—    Par ko?

—           Par to, ka pati biju slikta. Agrāk par to, ka tu esi labāka nekā es; vēlāk par to, ka tētis tevi mīl vairāk. Bet tētis ir labs cilvēks — tā taču ir, Ņetočka?

—      Jā, jā, — es atbildēju, asarām plūstot, iedomādamās kņazu.

—       Labs cilvēks, — Katja nopietni sacīja, — bet ko lai ar viņu dara? Viņš allaž ir tāds kā … Bet pēc tam lūdzu tev piedošanu, pati gandrīz apraudājos un tāpēc atkal sadusmojos.

—     Es jau redzēju, es jau redzēju, ka tu gribēji raudāt.

—      Klusē, muļķīte, tu pati esi pinkšķe!—Katja uzsauca, aizspiedusi man ar roku muti. — Paklausies, man ļoti gribējās tevi mīlēt, bet tad uzreiz man sagribējās tevi nīst, un tik dikti nīdu, tik dikti nīdu! …

—     Kāpēc?

—      Ļoti dusmīga biju uz tevi. Nezinu, par ko. Bet pēc tam ieraudzīju, ka tu nespēj dzīvot bez manis, un domāju: nu gan es nomocīšu viņu, nejauko!

—     Ai, Katja!

—      Manu sirsniņ! — Katja iesaucās, skūpstīdama man roku. — Bet pēc tam negribēju runāt ar tevi, nekādi negribēju. Vai atceries, ka Falstafu glaudīju?

—    Tu nu gan esi ļoti drosmīga!

—      Cik trakoti bai-dī-jos, — kņaze, vārdu gari stiepdama, teica. — Vai zini, kādēļ gāju pie buldoga?

—     Kādēļ?

—      Tu taču skatījies. Kad redzēju, ka tu skaties… ai! Lai notiek kas notikdams, sadūšojos un gāju. Nobiedēju tevi, vai ne? Vai baidījies manis dēļ?

—     Ša-ausmīgi!

—      Es redzēju. Bet es gan biju dikti priecīga, ka Falstafs aizgāja. Ak dievs, kā es biju nobijusies, kad viņš aizgāja, šitāds bries … mo … nis!

Kņaze sāka smieties skaļiem, nervoziem smiekliem; pēc tam pēkšņi pacēla karsto galvu un neatlaidīgi lūkojās manī. Asaras kā pērlītes trīcēja viņas garajās skropstās. _ — Bet kas tevī tāds ir, ka es tevi tik ļoti iemīļoju? Are, bāliņa, matiņi gaiši, pati muļķīte, raudulīte, actiņas gaišzilas, bā … re … nīte mana!!!

Katja pieliecās un atkal nerimtīgi mani skūpstīja. Vairākas viņas asaru lāses uzkrita uz maniem vaigiem. Viņa bija dziļi saviļņota.

—        Cik dikti, dikti tevi mīļoju, bet visu laiku domāju — nē un nē, nesacīšu viņai! Un kā es ietiepos! Kāpēc gan es baidījos, kāpēc gan kaunējos no tevis! Redzi taču, cik jauki mums ir tagad!

Katja! Kā man sāp! — es iesaucos nevaldāmā prieka jūsma. — Sirds plīst pušu!

Jā, Ņetočka! Klausies tālāk… jā, paklau, kas tevi Iesaucis par Ņetočku?

—    Māmiņa.

—    Tu man visu izstāstīsi par savu māmiņu?

—    Visu, visu, — aizrautīgi atbildēju.

—    Bet kur tu liki divus manus kabatas lakatiņus — ar mežģīnēm? Un kādēļ aiznesi lenti? Ak tu, nejaukā! Es lāču to zinu.

Sāku smieties un nosarku tik ļoti, ka acīs sariesās asaras.

—    Nē, es domāju, pamocīšu viņu, lai pagaida. Bet citreiz domāju: es taču viņu nepavisam nemīlu, es viņu nevaru ciest. Bet tu vienmēr tik lēnīga, aitiņa tu mana! IJn kā es baidījos, ka tu jau domā — es esmu muļķe! Tu esi gudra, Ņetočka, tu taču esi ļoti gudra, vai ne?

—    Rimsties nu, Katja! — es atbildēju, gandrīz vai apvainojusies.

—     Nē, tu esi gudra, — Katja sacīja strikti un nopietni, — to es zinu. Bet vienu rītu piecēlos un tik ļoti, ļoti tevi biju iemīļojusi, ka šausmas! Tu man visu nakti rādījies sapņos. Prātoju — lūgšu, lai mani laiž pie māmiņas, un dzīvošu tur. Negribu Ņetočku mīlēt, negribu! Bet nākamajā naktī laižos miegā un domāju: kaut nu viņa pienāktu pie manis tāpat kā pagājušajā naktī, — un tu pienāci! Ai, kā es izlikos, ka esmu aizmigusi… Ai, cik nejaukas mēs esam, Ņetočka!

—    Bet kāpēc tu mani tik ilgi negribēji mīlēt?

—    Tāpat vien . .. bet ko es runāju! Es taču tevi vienmēr mīļoju, vienmēr esmu mīļojusi! Vēlāk nemaz vairs nespēju paciest, domāju — skūpstīšu viņu kādreiz un knaibīšu, kamēr viņa nomirs. Še tev, muļķīte!

Kņaze man ieknieba.

—    Bet vai atceries, ka es tev sasēju atrisušās kurpes saites?

—    Atceros.

—     Vai tev patika? Skatījos uz tevi, tāda mīļa, domāju: ņemšu un sasiešu kurpi, nez ko viņa domās! Bet man pašai kļuva tik labi. Un tiešām gribēju saskūpstīties ar tevi… tomēr nenoskūpstīju. Bet pēc tam tik jocīgi kļuva, tik jocīgi! Un visu laiku, kamēr kopā pastaigājāmies, ne no šā, ne no tā dažbrīd pēkšņi iegribējās skaļi smieties.

Nespēju uz tevi paskatīties, tik jocīgi! Un kā es priecājos, ka tu manā vietā gāji tumšajā kambarī!

Tukšo istabu sauca par «tumšo kambari».

—    Tev bija bail?

—     Šausmoti bail.

—           Ne par to vien priecājos, ka vainu uzvēli sev, bet priecājos, ka manā vietā pasēdēsi. Domāju: viņa tagad raud, bet es viņu tik dikti mīlu! Rītdien viņu tik cieši skūpstīšu, tik cieši skūpstīšu! Taču žēl nebija, dieva vārds, nebija tevis žēl, kaut arī es no raudājos.

—     Bet es nemaz pat neraudāju, tīšuprāt priecājos!

—           Neraudāji? Ak tu, ļaunā! — kņaze iesaucās, iesūkdamās manās lūpās ar savējām.

—    Katja, Katja! Ak dievs, cik jauka tu esi!

—            Tiesa, vai ne? Bet tagad dari ar mani, ko vien gribi! Moki mani, knaibi mani! Lūdzu, ieknieb man! Mana labiņā, ieknieb!

—    Draiskule!

—     Un vēl kas?

—    Muļķīte …

—     Un vēl?

Un vēl mani noskūpsti.

Mēs skūpstījāmies, raudājām, skaļi smējāmies, lūpas sāpēja no skūpstiem.

—           Ņetočka! Pirmkārt, tu vienmēr nāksi gulēt pie manis. Vai skūpstīties tev patīk? Mēs skūpstīsimies. Turklāt es negribu, ka tu esi tik sērīga. Kāpēc tev bija tik skumji? Tu man pastāstīsi, vai ne?

—           Visu izstāstīšu; taču tagad man nav skumja, bet līksma sirds.

—           Tev būs sārti vaigi, tāpat kā man! Ai, kaut rītdiena atsteigtos drīzāk! Tev nāk miegs, Ņetočka?

—    Nē.

—    Nu tad runāsimies.

Nopļāpājām vēl pāris stundu. Dievs vien to zina, ko visu mēs nepārrunājām. Pirmkārt kņaze man izstāstīja visus savus nākotnes plānus un pašreizējos apstākļus. Uzzināju, ka tēti viņa mīl visvairāk, gandrīz vairāk nekā mani. Pēc tam abas nospriedām, ka madame Leotara ir brīnišķīga sieviete un nepavisam nav barga. Tad mēs turpat izdomājām, ko darīsim rītdien, parītdien, un vispār izplānojām savu dzīvi gandrīz vai uz divdesmit gadiem. Katja izprātoja, ka mēs dzīvosim tā: vienu dienu viņa

man pavēlēs un es visu izpildīšu, nākamajā dienā otrādi — es pavēlēšu, un viņa bez iebildumiem klausīs; pēc tam mēs abas vienādā mērā viena otrai pavēlēsim; reizēm kāda tīšuprāt nepaklausīsim, tad sākumā sastrīdēsimies — tāpat vien, izlikdamās — un pēc tam drīz jo drīz saderēsim mieru. Vārdu sakot, nākotnē mums būs bezgalīga laimība. Beidzot mēs pļāpādamas nogurām, man krita ciet acis. Katja zobojās par mani, ka es esot miegamice, bet pati aizmiga drīzāk nekā es. Otrā rītā pamodāmies abas reizē, aši sabučojāmies, pēc tam pie mums nāca apteksne, un es vēl paspēju aizskriet līdz savai gultai.

Visu dienu aiz prieka nezinājām, ko viena otrai darīt. Mēs tikai slēpāmies un skrējām projām no visiem, visvairāk baidīdamas no citu acīm. Beidzot sāku stāstīt Katjai par savām dzīves gaitām. Mans stāsts viņu dziļi satrauca — līdz asarām.

—    Ak tu, ļaunā, ļaunā! Kāpēc man agrāk visu nepaslastīji? Es tevi tik ļoti mīļotu, tik ļoti mīļotu! Vai zēni tevi sāpīgi sita uz ielas?

—    Sāpīgi. Dikti, dikti baidījos no viņiem.

—    Ak tu nejaukie! Vai zini, Ņetočka, es pati redzēju, ka viens zēns sita otru uz ielas. Rītdien slepus paņemšu līdzi Falstafa pātagu, un, ja vienu tādu puiku satikšu, es viņu noslānīšu, ļoti, ļoti noslānīšu!

Katjas actiņas sašutumā zvēroja.

Mēs baidījāmies, ja kāds nāca istabā. Baidījāmies, ka mūs neierauga skūpstoties. Bet tanī dienā mēs skūpstījāmies vismaz simt reižu. Tā aizritēja šī diena un nākamā diena. Baidījos nomirt aiz jūsmas, slāpu nost aiz laimes. Taču mūsu laime nebija ilga.

Madame Leotarai bija jāziņo kņazienei par katru Katjas solīti. Viņa bija mūs vērojusi veselas trīs dienas, un šajās trijās dienās sakrājies daudz stāstāmā. Beidzot madame Leotara aizgājusi pie kņazienes un izklāstījusi visu pamanīto — mūs abas esot pārņēmusi dīvaina, neprātīga jūsma, veselas trīs dienas mēs jau nešķiroties viena no otras, ik brīdi skūpstoties, raudot, skaļi smejoties kā jukušas, nepārtraukti pļāpājot, un, tā kā agrāk nekas tāds neesot manīts, viņa nezinot, no kā tas viss radies, bet viņai liekoties, ka kņaze pārdzīvojot tādu kā slimīgu krīzi, un, beidzot, viņai liekoties, ka labāk būtu, ja mēs tiktos retāk.

—          Es jau sen tā domāju, — kņaziene teikusi, — es jau zināju, ka šī dīvainā bārenīte sagādās mums daudz rūpju. Ko man stāstīja par viņu, par viņas agrāko dzīvi — šausmas, īstas šausmas! Viņa, acīm redzot, ietekmē Katju. Jūs teicāt — Katja viņu ļoti mīl?

—    Neprātīgi.

Kņaziene īgnumā nosarkusi. Viņa jau bija greizsirdīga uz mani savas meitas dēļ.

—     Tas ir nedabiski, — viņa sacījusi. — Agrāk viņas bija tik svešas viena otrai, un, jāatzīstas, es par to priecājos. Lai cik maza šī bārenīte, bet es negalvoju ne par ko. Jūs taču mani saprotat? Viņa jau ar mātes pienu iezīdusi savus tikumus, savas paražas un varbūt uzvedību. Nesaprotu, kāpēc kņazs viņai tik ļoti pieķēries. Tūkstošreiz esmu viņam teikusi, ka meitene jānodod pansionātā.

Madame Leotara it kā gribējusi mani aizstāvēt, bet kņaziene jau izlēmusi, ka mums jāšķiras. Tūlīt atsūtīja apteksni pēc Katjas, un apakšā viņai pateikts, ka viņa mani neredzēšot līdz nākamajai svētdienai, tas ir, taisni nedēļu.

Par visu to uzzināju vēlu vakarā, un mani pārņēma šausmas; domāju par Katju, un man šķita, ka viņa nepārcietīs šo atšķirtību. Nezināju vairs, kur dēties aiz skumjām, aiz bēdām, un naktī saslimu; otrā rītā pie manis atnāca kņazs un pačukstēja, lai es cerot. Kņazs pūlējies cik vien spēdams, bet viss veltīgi, kņaziene neatkāpusies no sava nodoma. Pamazām mani pārņēma izmisums, aiz bēdām slāpu vai nost.

Trešās dienas rītā Nastja man atnesa no Katjas zīmīti. Katja bija rakstījusi ar zīmuli briesmīgi ķeburainiem burtiem šādus vārdus:

«Es tevi ļoti mīlu. Sēžu pie maman un visu laiku gudroju, kā aizbēgt pie tevis. Taču es aizbēgšu — esmu to pateikusi, un tāpēc neraudi. Uzraksti man, cik ļoti mani mīli. Sapnī es tevi skāvu visu cauru nakti, briesmīgi cietu, Ņetočka. Nosūtu tev konfekti. Sveiki.»

Atbildēju kaut ko līdzīgu. Visu dienu raudāju, Katjas zīmīti lasīdama. Madame Leotara nomocīja mani ar savām laipnībām. Vakarā uzzināju, ka viņa gājusi pie kņaza un teikusi, ka es nenovēršami saslimšot trešo reizi, ja netikšoties ar Katju, un viņa nožēlojot, ka stāstījusi kņazienei par mums. Es taujāju Nastjai: kā klājas Katjai? Viņa atbildēja — Katja neraudot, bet esot briesmīgi bāla.

Nākamajā rītā Nastja man pačukstēja:

—    Ejiet uz kabinetu pie viņa gaišības. Nokāpiet pa tām trepēm, kas labajā pusē.

Priekšnojauta man iedvesa jaunu dzīvību. Gaidās nespēdama vairs ne paelpot, noskrēju lejā un atvēru kabineta durvis. Katjas nebija. Pēkšņi viņa apkampa mani no mugurpuses un dedzīgi noskūpstīja. Smiekli, asaras… Katja vienā mirklī izrāvās no maniem skāvieniem, uzrāpās tēvam uz muguras, kā vāvere uzlēca viņam uz pleciem, bet sagrīļojās un nolēca uz dīvāna. Arī kņazs pakrita turpat. Kņaze sajūsmā raudāja.

—    Papā, cik tu esi labs, papā!

—    Ak jūs draiskules! Kas jums noticis? Kāpēc tik liela draudzība, tik liela mīlestība?

Nerunu, papu, tu mūsu darbus nezini.

Mes alkal metamies viena otras apkampienos.

Vrngak ieskatījos Katja. Trijās dienās viņa bija novājējusi. Sārtums sejā izzudis, bālums lavījās tā vietā. Aiz bēdām sāku raudāt.

Beidzot pieklauvēja Nastja. Zīme, ka attapušies — Katjas nav — un vaicā, kur viņa ir. Katjas seja kļuva nāves bāla.

—    Pietiks, bērni! Mēs šeit sastapsimies katru dienu. Uz redzēšanos, un lai dievs jūs svētī! — teica kņazs.

Viņš jutās aizkustināts, raudzīdamies uz mums; taču viņa vārdi nepiepildījās. Vakarā no Maskavas pienākusi vēsts, ka mazais Saša pēkšņi saslimis un kuru katru brīdi varot nomirt. Kņaziene tūlīt izrīkojusi, ka jābrauc jau rītdien. Viss bija norisinājies tik strauji, ka es neko nezināju līdz brīdim, kad bija jāatvadās no kņazes. Pats kņazs uzstājis, ka mums tomēr jāatvadās, un kņaziene ļoti negribīgi piekritusi. Katja bija izmisusi. Nodrāžos lejā pa galvu pa kaklu un sirsnīgi apkampu Katju. Ceļojumu kariete jau gaidīja pie lieveņa. Katja iekliedzās, skatīdamās uz mani, un paģība. Pieskrēju klāt un aizgūtnēm skūpstīju viņu. Kņaziene mēģināja dabūt Katju pie samaņas. Beidzot Katja atguvās un atkal mani apskāva.

—    Ardievu, Ņetočka! — viņa man teica, pēkšņi iesmiedamās, un viņas sejā ieplaiksnījās kaut kas neizprotams. — Tu neskaties uz mani; jā, jā; es neesmu slima, pēc mēneša atkal atbraukšu. Tad mēs vairs nešķirsimies.

—    Pietiek, — kņaziene sacīja, — brauksim!

Taču Katja vēl paskrējās atpakaļ. Viņa krampjaini sažņaudza mani skāvienos.

— Mana dzīvība! — viņa paspēja pačukstēt, mani apkampdama. — Uz redzēšanos!

Mēs saskūpstījāmies pēdējo reizi, un kņaze pazuda — uz ilgu laiku, uz ļoti ilgu laiku. Pagāja astoņi gadi, kamēr atkal tikāmies!

Es tīšuprāt tik sīki izklāstīju šīs bērnības epizodes, savu pirmo pazīšanos ar Katju. Taču mūsu dzīves gaitas nav šķiramas. Katjas romāns ir arī mans romāns. It kā liktenis būtu lēmis man viņu sastapt; it kā liktenis būtu lēmis viņai mani atrast. Turklāt nespēju liegt sev prieku — atmiņās vēlreiz pārstaigāt savu bērnību … Tagad mans stāsts ritēs raitāk. Mana dzīve pēkšņi iekļuva tādā kā aizvējā, un es nākamo reizi it kā attapos, kad man jau bija pilni sešpadsmit gadi…

Bet — daži vārdi par to, kas notika ar mani pēc kņaza ģimenes aizbraukšanas uz Maskavu.

Mēs palikām divatā ar madame Leotaru.

Pēc divām nedēļām atbrauca kurjers un paziņoja, ka atgriešanas Pēterburga atlikta uz nenoteiktu laiku. Tā kā madame Leotara ģimenes apstakju dēļ nevarēja braukt uz Maskavu, viņas pienākumi kņaza namā beidzās; taču viņa palika tanī pašā ģimenē un pārgāja darbā pie kņazienes vecākās meitas Aleksandras Mihailovnas.

Es vēl neko neesmu stāstījusi par Aleksandru Mihailovnu un arī redzējusi viņu biju tikai vienu reizi. Aleksandra Mihailovna bija kņazienes meita no viņas pirmās laulības. Kņazienes izcelsme un radu raksti bija tādi kā neskaidri; viņas pirmais vīrs bijis nodokļu atpircējs. Kad kņaziene apprecējusies otrreiz, viņa nepavisam nezinājusi, ko darīt ar vecāko meitu. Uz spožu partiju meita nevarējusi cerēt. Turklāt viņai devuši mērenu pūru; beidzot, pirms četriem gadiem, meitu laimējies izprecināt bagātam cilvēkam ar augstu dienesta pakāpi. Aleksandra Mihailovna iekļuvusi citā sabiedrībā un ieraudzījusi citus augstākās sabiedrības ļaudis. Kņaziene apciemojusi meitu divas reizes gadā; kņazs, patēvs, apciemoja viņu katru nedēļu kopā ar Katju. Bet pēdējā laikā kņaziene ne labprāt laida Katju pie māsas, un kņazs veda Katju paslepus. Katja dievināja savu māsu. Taču viņu raksturi bija pilnīgi pretēji. Aleksandra Mihailovna bija gadus divdesmit divus veca sieviete, klusa, maiga, mīloša; šķita, ka kaut kādu neizpaužamu skumju, slepenu sirdssāpju skarbās ēnas iegulušās viņas brīnišķīgajos vaibstos. Jāpiebilst, ka nopietnība un skarbums nepavisam nepiederējās viņas skaidrajai eņģeļa sejai, tāpat kā sērošana nepiederas bērnam. Nevarēja paskatīties uz viņu, nejūtot dziļas simpātijas. Kad Aleksandru Mihailovnu pirmoreiz redzēju, viņa bija bāla, un dzirdēju runājam, ka viņai esot sliecība uz dilorn. Aleksandra Mihailovna dzīvojot ļoti vientuļi, gluži kā mūķene — viņai nepatīkot ne viesības savās mājās, ne braukāšana viesībās pie citiem. Bērnu viņai tolaik nebija. Atceros — viņa atbrauca pie madame Leotaras, pienāca pie manis un ļoti sirsnīgi mani noskūpstīja. Viņai līdzi ln|,i atbi.incis Kalsens, pavecs vīrietis. Mani paskatoties, viņam saskrēja acis asaras. Tas bija vijolnieks B. Aleksan&lt;ii i Mihailovna apskāva mani un jautāja, vai es gribēšot dzīvot pie viņas un būt viņas meita. Paraudzījusies viņai seja, pazinu, ka šī ir manas Katjas māsa, un apskāvu viņu ai sūrstošu sāpi sirdī, no kuras smeldze izplūda pa visu augumu … it kā atkal kāds būtu man sacījis: «Bārenīte!» Aleksandra Mihailovna parādīja kņaza vēstuli. Tajā bija dažas rindas arī par mani, un es tās izlasīju, raudās elsodama. Kņazs deva man savu svētību, lai es ilgi dzīvojot virs zemes, lai kļūstot laimīga, un lūdza mīlēt arī viņa otru meitu. Arī Katja bija pierakstījusi vēstules beigās dažas rindas. Viņa rakstīja, ka nešķiroties vairs no mātes ne uz brīdi.

Un tad vakarā es iegāju citā ģimenē, citā mājā — pie svešiem ļaudīm, otrreiz atraudama sirdi no visa, kas man bija kļuvis ļoti mīļš, kas man jau bija tapis tuvs. Atbraucu nomocījusies, garīgu sāpju sagrauzta… Bet tagad sākas jauns stāsts.

VI

Mana jaunā dzīve ritēja tik rāmi un klusi, it kā es būtu apmetusies starp vientuļniekiem … Nodzīvoju pie saviem audzinātājiem vairāk nekā astoņus gadus un neatceros, ka visu šo laiku, izņemot dažas reizes, mājās būtu rīkotas viesības, svinīgas pusdienas vai kāda cita iemesla dēļ sapulcētos radi, draugi un paziņas. Atskaitot divas trīs personas, kas retumis ieradās, un mūziķi B., kurš bija majas draugs, vai tos, kas nāca pie Aleksandras Mihailovnas vira un gandrīz tikai dienesta darīšanās, mūsu mājā neviens cits nerādījās. Aleksandras Mihailovnas vīrs pastāvīgi bija aizņemts darbā un savā dienestā un tikai retumis spēja atlicināt mazliet brīva laika, ko viņš vienlīdzīgi sadalīja starp ģimeni un augstākās sabiedrības dzīvi. Svarīgas pazīšanās, no kurām izvairīties nebija iespējams, spieda viņu diezgan bieži atgādināt par sevi sabiedrībā. Gandrīz visur klīda valodas par viņa neaprobežoto godkāri; bet, tā kā viņam bija lietpratīga, nopietna cilvēka reputācija, tā kā viņam bija visai izcils amats un laime un veiksme, šķiet, pašas tvarstīja viņu dzīves gaitās, tad sabiedriskā doma nepavisam neliedza viņam savas simpātijas. Pat vēl vairāk. Pret viņu visi pastāvīgi juta tādu kā īpašu interesi, ko — gluži pretēji — nepavisam neveltīja viņa sievai. Aleksandra Mihailovna dzīvoja pilnīgā vientulībā; taču viņa, šķiet, priecājās par to. Viņas klusais raksturs bija it kā radīts vientuļnieces dzīvei.

Aleksandra Mihailovna bija pieķērusies man ar visu sirdi, iemīlējusi mani kā savu īsto bērnu, un es, kurai vēl nebija nožuvušas atvadu asaras, šķiroties no Katjas, ar vēl sūrstošu sirdi alkani metos manas labvēles, manas jaunās mātes skāvienos. Kopš tā laika mana dedzīgā mīlestība pret viņu nerimās ne brīdi. Viņa man bija māte, māsa, draugs, aizstāja man itin visu šajā saulē un izloloja manu jaunību. Turklāt drīz vien instinktīvi manīju, nojautu, ka viņas liktenis nav nemaz tik apskaužams, kā to varēja domāt, pirmoreiz uzmetot acis viņas klusajai, šķietami mierīgajai dzīvei, ārējai brīvībai, bezrūpīgi skaidrajam smaidam, kas tik bieži staroja viņas sejā, tāpēc katra manas attīstības diena deva man iespēju saprast kaut ko jaunu manas labvēles dzīvē, kaut ko tādu, ko mokoši un lēni uzminēja mana sirds, un reizē ar sērīgo atskāršanu arvien vairāk un vairāk auga un ciešāka kļuva mana pieķeršanās Aleksandrai Mihailovnai.

Raksturs viņai bija bikls, vājš. Raugoties uz skaidrajiem, mierīgajiem sejas vaibstiem, pašā sākumā nemaz nevarēja iedomāties, ka satraukums spētu radīt apjukumu viņas taisnīgajā sirdī. Ne prātā nevarēja ienākt, ka viņa spētu kādu nemīļot; līdzcietība viņas sirdī vienmēr guva virsroku pat pār riebumu, lai viņa bija pieķērusies tikai dažiem draugiem un dzīvoja lielā vientulībā … Pēc dabas viņa bija aizrautīga un viegli ietekmējama, bet reizē pati it kā baidījās no savas ietekmēšanās, it kā viņa nemitīgi sargātu savu sirdi, neļaudama tai aizmirsties kaut vai sapņojumos. Dažreiz pēkšņi pašā gaišākajā brīdī manīju viņas acīs asaras: šķita, ka pēkšņas, smagas atmiņas par kaut ko mokošu, kas plosa viņas sirdsapziņu, uzliesmotu viņas dvēselē, šķita, kaut kas naidīgs uzglūnētu viņas laimei un to apēnotu. Man likās, jo laimīgāka viņa jutās, jo rāmāks, dzidrāks bija kāds brīdis viņas dzīvē — jo tuvāk nāca grūtsirdība, jo drīzāk varēja uzbrukt pēkšņas skumjas, asaras, it kā viņu piemeklētu kāda lēkme. Es neatceros nevienu mierīgu mēnesi visos šajos astoņos gados. Vīrs, acīm redzot, viņu ļoti mīlēja; viņa to dievināja. Taču jau ar pirmo mirkli man radās tāda sajūta, it kā starp viņiem kaut kas nebūtu izrunāts līdz galam. Viņas dzīvē bija kāds noslēpums; vismaz tāda nojauta man radās kopš pirmā brīža …

Aleksandras Mihailovnas vīrs, jau pirmoreiz sastopoties, atstāja uz mani drūmu iespaidu. Šis iespaids dzima manā bērnībā un nekad vairs neizzuda. Pjotrs Aleksandrovičs bija garš, kalsens vīrietis un it kā tīšuprāt slēpa acis aiz lielām, zaļām brillēm. Viņš lielāko tiesu klusēja, izturējās dzedri un pat divatā ar sievu it kā nezināja, ko runāt. Kā redzams, citi viņam bija par nastu. Man viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību, tāpēc es katrreiz, kad vakarā, kā parasti, visi trīs sanācām Aleksandras Mihailovnas viesistabā dzert tēju, jutos ārkārtīgi neērti, kamēr vien viņš tur bija. Slepus uzmetu pa skatienam Aleksandrai Mihailovnai un skumīgi vēroju, ka arī viņa šķiet apsveram katru savu kustību, nobālē, ja pamana, ka vīrs kļūst sevišķi skarbs un drūms, vai arī pēkšņi nosarkst līdz ausu galiem, kā sadzirdējusi vai noskārtusi kaut ko pusvārdos izteiktu vīra sacītajā. Jutu, ka Aleksandrai Mihailovnai grūti būt kopā ar vīru, lai gan viņa, kā redzams, nespēja dzīvot bez viņa ne brīdi. Mani pārsteidza viņas neparastā uzmanība pret vīru, pret katru tā vārdu, pret katru kustību; it kā viņa cik vien spēdama censtos tam izpatikt, it kā justu, ka viņai neizdodas izpildīt šo vēlēšanos. Aleksandra Mihailovna, šķiet, lūgtin lūdzās no vīra atzinību: niecīgākais smaids viņa sejā, aprauts vārds ar laipnu pieskaņu — un viņa jutās laimīga; gluži tā, it kā tie būtu vēl biklās, vēl bezcerīgās mīlestības pirmie brīži.

Aleksandra Mihailovna aprūpēja vīru kā grūti slimu cilvēku. Bet, kad viņš gāja savā kabinetā, paspiedis roku Aleksandrai Mihailovnai, uz kuru, kā man likās, vienmēr lūkojās ar dīvainu, sievu nomācošu līdzjūtību, viņa tūlīt pārvērtās. Aleksandras Mihailovnas izturēšanās, valoda uzreiz kļuva jautrāka, brīvāka. Taču dīvains mulsums vēl ilgi bija manāms Aleksandras Mihailovnas sejā pēc katras tikšanās ar vīru. Viņa tūliņ pat pūlējās atminēties ikvienu vīra teikto vārdu, it kā tos visus apsvērdama. Aleksandra Mihailovna bieži vien man jautāja: vai viņa pareizi esot sadzirdējusi un vai tieši tā sacījis Pjotrs Aleksandrovičs? — it kā viņa meklētu kādu citu jēgu vīra teiktajos vārdos, un dažkārt tikai pēc veselas stundas atguvās, pārliecinājusies, ka vīrs pilnīgi apmierināts ar viņu un ka viņas uztraukums bijis veltīgs. Tad viņa uzreiz kļuva labsirdīga, jautra, priecīga, skūpstīja mani, smējās kopā ar mani vai piesēdās pie klavierēm un improvizēja stundas divas. Taču bieži vien viņas prieks pēkšņi apsīka: viņa sāka raudāt, un, kad lūkojos uz viņu ļoti satraukta, samulsusi, nobijusies, viņa tūlīt čukstus apgalvoja, it kā bīdamās, lai mūs nesadzird, ka viņas asaras ritot tāpat vien, bez iemesla, ka viņai esot jautrs prāts un lai es viņas dēļ nemokoties. Reizēm vīra prombūtnē viņa pēkšņi sāka uztraukties, taujāt par viņu, raizēties: sūtīja uzzināt, ko viņš dara, izvaicāja savu apteksni, kāpēc pavēlēts jūgt zirgus un kur vīrs grib braukt, vai viņš nav slims, vai ir jautrs vai noskumis, ko teicis un tā tālāk. It kā par vīra darīšanām un nodarbošanos viņa neuzdrošinātos pati ar vīru runāt. Kad viņš sievai deva kādu padomu vai kaut ko lūdza, viņa uzklausīja vīru tik padevīgi, tik ļoti bīdamās, it kā būtu vīra verdzene. Aleksandrai Mihailovnai ļoti patika, ja vīrs palielīja kaut ko viņas istabā, kādu viņas lietiņu, grāmatu, kādu rokdarbu. Tas remdināja viņas godkāri, un viņa tūlīt kļuva laimīga. Aleksandra Mihailovna aiz priekiem nezināja, ko darīt, ja vīrs (kas gan notika ļoti reti) neviļus sadomāja apmīļot mazos bērniņus, kuri bija divi. Viņas seja pārvērtās, staroja laimē, un šādos brīžos viņa dažreiz pat pārāk ļāvās priekam vīra klātbūtnē. Viņa, piemēram, kļuva pat tik droša, ka pēkšņi pati bez vīra aicinājuma ierosināja, protams, bikli un drebošā balsī, lai viņš paklausoties jaunu kompozīciju, ko viņa dabūjusi, vai pasakot, ko domājot par kādu grāmatu, vai pat lai atļaujot viņai nolasīt dažas lappuses no kāda autora darba, kas todien viņu sevišķi ietekmējis. Dažreiz vīrs labprāt izpildīja visas viņas vēlēšanās un pat iecietīgi uzsmaidīja, kā uzsmaida nerātnam bērnam, kuram negrib liegt ērmīgu iedomu, baidīdamies pāragri un ar naidīgu izturēšanos iedragāt bērna naivitāti. Es nezinu, kāpēc, bet mani līdz sirds dziļumiem aizskāra šāds smaids, šāda augstprātīga iecietība, šāda nevienlīdzība starp viņiem; es klusēju, savaldījos un tikai centīgi vēroju viņus ar bērnišķīgu ziņkāri, bet ar pāragri skarbām domām. Citreiz manīju, ka Pjotrs Aleksandrovičs it kā neviļus attopas, it kā atjēdzas; šķita — viņš pēkšņi, nepavisam negribēdams, atceras kaut ko smagu, briesmīgu, neatvairāmu; vienā mirklī iecietīgais smaids pazuda no viņa sejas, acis pēkšņi vērsās uz apjukušo sievu ar tik lielu līdzcietību, no kuras es sadrebēju, no kuras, kā tagad apzinos, ja tā būtu vērsta uz mani, es galīgi nomocītos. Tajā pašā brīdī prieks izdzisa arī Aleksandras Mihailovnas sejā. Mūzika vai lasīšana uzreiz apklusa. Viņa bālēja, bet centās savaldīties un neteica ne vārda. Sākās nepatīkams klusums, skumīgs klusums, kas dažreiz vilkās ilgi. Beidzot vīrs to pārtrauca. Viņš piecēlās, it kā tik tikko spēdams nomākt sevī īgnumu un satraukumu un, drūmi klusēdams, vairākkārt pagājies pa istabu, paspieda sievai roku, dziļi nopūtās, ar acīm redzamu apjukumu pateica dažus strupus vārdus, kuros bija jaušama vēlēšanās sievu nomierināt, un izgāja no istabas, bet Aleksandra Mihailovna izplūda asarās vai iegrima baismīgā, ilgā grūtsirdībā. Bieži viņš svētīja sievu un pārmeta tai krustu kā bērnam, atvadīdamies no tās vakarā, un Aleksandra Mihailovna pieņēma šo svētīšanu ar pateicības asarām un ar bijāšanu. Taču es nespēju aizmirst dažus vakarus mūsu mājās (veselos astoņos gados — divus vai trīs vakarus, ne vairāk), kad Aleksandra Mihailovna pēkšņi it kā pārvērtās. Dīvains sašutums iezvīļojās viņas parasti rāmajā sejā un aizstāja allažīgo pašpazemošanos un bijību pret vīru. Dažreiz veselu stundu brieda negaiss; vīrs kļuva nerunīgāks, skarbāks un drūmāks nekā citkārt. Beidzot nelaimīgās sievietes slimā sirds nespēja visu to paciest. Viņa aiz uzbudinājuma drebošā balsī ierunājās — sākumā saraustīti, nesakarīgi, ik brīdi neskaidri kaut ko pieminēdama rūgtos pusvārdos; pēc tam, it kā nespēdama paciest savas bēdas, pēkšņi izplūda asarās, skaļās raudās, un tad sekoja sašutuma, pārmetumu žēlošanās, izmisuma eksplozija — it kā viņa ieslīgtu slimīgā krīzē. Un tad vajadzēja redzēt, cik lēnprātīgi to pacieta vīrs, cik līdzjūtīgi skubināja viņu nomierināties, skūpstīja viņai rokas un beidzot sāka pat raudāt kopā ar viņu; bet tad viņa uzreiz, šķiet, atjēdzās, it kā sirdsapziņa viņai uzsauktu un pieķertu viņu noziegumā. Vīra asaras viņu saviļņoja līdz sirds dziļumiem, un viņa, rokas lauzīdama, izmisumā drudžaini un skaļi raudādama, noslīgusi pie viņa kājām, lūgtin lūdzās piedošanu, kas viņai arī netika liegta. Taču vēl ilgi turpinājās viņas sirdsapziņas mokas, asaras un lūgšanās, lai viņai piedodot, un pēc tam vēl biklāka, vēl tramīgāka viņa kļuva pret vīru veseliem mēnešiem. Es neko nevarēju saprast šajos pārmetumos un paļājumos; turklāt mani šādos brīžos aizsūtīja uz manu istabu un vienmēr to darīja ļoti uzkrītoši. Taču pilnīgi noslēpt no manis savas attiecības viņi nespēja. Es vēroju, nojautu, iegaumēju, un kopš paša sākuma manī iezagās tumšas aizdomas, ka šajās attiecībās ir kāds noslēpums, ka šīs aizvainotās sirds pēkšņie izvirdumi nav vienkārša nervu krīze, ka nav jau bez iemesla šis vīra allažīgais drūmums, ka nav jau bez pamata šī it kā divdomīgā līdzjūtība pret savu nelaimīgo, slimo sievu, ka nav jau bez iemesla sievas pastāvīgais biklums un tramīgums pret vīru un šī pazemīgā, dīvainā mīlestība, kuru viņa pat neuzdrīkstas likt just savam vīram, ka nav jau bez iemesla šī vientulība, šī mūķenes dzīve, šis pēkšņais pietvīkums un nāves bālums viņas sejā vīra klātbūtnē.

Bet, tā kā starp Aleksandru Mihailovnu un viņas vīru līdzīgas scēnas notika ļoti reti, tā kā mūsu dzīve bija ļoti vienmuļa un es jau pārāk tuvu biju to vērojusi, tā kā, beidzot, es attīstījos un augu ļoti strauji un manī jau sāka mosties daudz kas jauns, kaut arī neapzināts, kas novērsa mani no šiem vērojumiem, tad beidzot pieradu pie šīs dzīves, pie šīm parašām un raksturiem, kuru tiešā tuvumā mitu. Man, protams, šad tad gribot negribot bija nopietnāk jāpadomā, lūkojoties uz Aleksandru Mihailovnu, bet manas domas pagaidām nenoveda ne pie kāda secinājuma. Es taču Aleksandru Mihailovnu sirsnīgi mīļoju, cienīju viņas skumjas un tāpēc baidījos ar ziņkārību mulsināt viņas viegli aizskaramo sirdi. Viņa mani saprata un — es jutu — labprāt man daudzkārt pateiktos par pieķeršanos viņai. Reizēm, pamanījusi manas rūpes, viņa smaidīja caur asarām un pati jokojās, ka ar asarām viņa neskopojoties, reizēm sāka man klāstīt, ka viņa esot ļoti apmierināta, ļoti laimīga, ka visi pret viņu esot tik labi, ka visi, ar kuriem viņa līdz šim pazinusies, ļoti, ļoti viņu mīlot, ka viņu gauži nomokot Pjotra Aleksandroviča dien&lt;1 lēnīgā raizēšanās par viņu, par viņas garīgo mieru, lai gan viņa, gluži otrādi, esot tik laimīga, tik laimīga… Tādās reizēs viņa mani apskāva tik sirsnīgi, viņas sejā staroja tik liela mīlestība, ka mana sirds, ja tā var teikt, lesūrstējās līdzjūtībā pret viņu.

Viņas sejas vaibsti nekad neizzudīs no manas atmiņas. Sejas līnijas bija harmoniskas, un kalsnums un bālums, šķiet, vēl cildenāku viesa viņas daiļuma atturīgo jaukumu. Biezi jo biezi melni mati, gludi lejup sasukāti, skarbi, krasi atēnoja vaigu galus; bet, šķita, tāpēc vēl tīkamāk pārsteidza viņas kontrastējošais maigais skatiens, platās, bērnišķīgi dzidrās, gaišzilās acis, kautrais smaids un visa ši biklā, bālā seja, kura brīžiem atspoguļojās tik daudz naiva, nedroša, šķiet, neaizsargāta, it kā viņa baidītos par katru sajūtu, par katru sirds trauksmi — arī par acumirklīgo prieku, arī par biežajām, klusajām skumjām. Bet dažā laimīgā, rāmā brīdī šajā skatienā, kas dziļi skāra sirdi, bija tik daudz skaidrības, gaišuma kā saulainā dienā, tik daudz taisnīga miera; šīs acis, zilas kā debess, spulgoja tik lielā mīlestībā, raudzījās tik laipni, tajās vienmēr atspoguļojās tik dziļas simpātijas pret visu, kas bija cildens, pret visu, kas lūdzās mīlestības, lūdzās līdzcietības, — ka dvēsele viņai pakļāvās, neviļus tiecās uz viņu un, šķiet, no viņas guva gan šo skaidrību, gan šo garīgo mieru, gan samierināšanos, gan mīlestību. Tā cilvēks dažkārt ilgi, ilgi lūkojas uz zilām debesīm un jūt, ka būtu ar mieru veselas stundas aizvadīt tīksmā apcerē un ka brīvāka, mierīgāka šādos brīžos kļūst dvēsele, it kā tajā kā rāmā ūdens spogulī atainotos diženā debess velve. Bet, kad apgarotībā pietvīka viņas seja, krūtis satraukumā cilājās — un tas notika ļoti bieži —, tad viņas acis zvīļoja kā zibens, šķieda dzirkstis, it kā visa viņas dvēsele, tikli saglabājusi dzidrās iedvesmojošā daiļuma liesmas, tagad būtu guvusi mājvietu acīs. Šādos brīžos viņa likās gluži kā apgarota. Un šādos pēkšņas aizrautības uzplūdos, šādās pārejās no klusas, biklas noskaņas uz gaišu, cildenu jūsmu, uz tīru, dzedru entuziasmu, viņā bija tik daudz naivas, bērnišķīgas steigas, tik daudz maza, maza bērniņa ticēšanas, ka gleznotājs laikam atdotu pusi no sava mūža, lai notvertu šādu gaišas jūsmas mirkli un attēlotu apgaroto seju uz audekla.

Jau kopš pirmajām dienām, ko aizvadīju šajā mājā, redzēju, ka viņa pat priecājas par mani savā vientuļajā dzīvē. Tolaik viņai bija vēl tikai viens bērniņš, tikai gads bija aizritējis, kamēr viņa kļuvusi māte. Bet pret mani viņa izturējās kā pret savu īsto meitu un nespēja būt citāda kā pret saviem bērniem. Cik dedzīgi viņa pievērsās manai audzināšanai! Sākumā viņa tik ļoti steidzās to darīt, ka madame Leotara neviļus pasmaidīja, raudzīdamās uz viņu. Patiešām, mēs tūlīt gribējām pievērsties visam kam — un tad mēs viena otru nemaz nesaprastu. Piemēram, viņa apņēmās pati mani mācīt un uzreiz ļoti daudz ko, taču tik daudz, ka viņas rīcībā galu galā bija vairāk pārsteidzības, vairāk kaismes, vairāk mīloša cilvēka nepacietības nekā patiesa labuma man. Sākumā viņa jutās sarūgtināta par savu nemākulību; bet mēs sākām smieties, darījām visu otrreiz, un Aleksandra Mihailovna, kaut arī pirmoreiz viņai nebija paveicies, drosmīgi pasacīja, ka neatzīstot madame Leotaras sistēmu. Viņas strīdējās smiedamās, bet mana jaunā audzinātāja strikti paziņoja, ka neatzīstot nekādu sistēmu, apgalvodama, ka mēs abas taustīdamās atradīšot īsto ceļu, ka nevajagot man piebāzt galvu ar neinteresantām zināšanām un ka sekmes esot atkarīgas vienīgi no manu instinktu izpratnes un no prasmes modināt manī labu gribu, — un viņai bija taisnība, jo viņa izcīnīja pilnīgu uzvaru. Pirmkārt, kopš paša sākuma mēs nepavisam vairs neizturējāmies kā skolniece un skolotāja. Mēs mācījāmies kā divas draudzenes, un reizēm iznāca tā, it kā es mācītu Aleksandru Mihailovnu, un es nemanīju viņas viltību. Tā rīkojoties, starp mums bieži radās strīdi, un es visiem spēkiem kaismīgi pūlējos, lai pārrunājamo pierādītu tā, kā es to sapratu, bet Aleksandra Mihailovna nemanot mani uzveda uz īstā ceļa. Taču viss beidzās ar to, ka, nokļūstot līdz patiesībai, es tūlīt atskārtu, pilnīgi sapratu Aleksandras Mihailovnas niķi un, apsvērusi, cik ļoti viņa nopūlējusies ar mani, bieži vien šādā veidā upurēdama manā labā veselas stundas, kritu viņai ap kaklu un cieši viņu apskāvu pēc katras mācību stundas. Mans jūtīgums pārsteidza un aizkustināja viņu pat līdz neizpratnei. Viņa ziņkāri sāka taujāt par manu pagātni, vēlēdamās dzirdēt par to no manis, un ik reizi pēc mana stāstījuma kļuva pret mani maigāka un nopietnāka — nopietnāka tāpēc, ka es ar savu nelaimīgo bērnību radīju viņā reizē gan līdzjūtību, gan, šķiet, arī kaut kādu cienību pret mani. Pēc mana vaļsirdīgā stāstījuma mēs parasti uzsākām ilgas valodas, kurās viņa man pašai skaidroja manu pagātni, un es tiešām vēlreiz il kā pārdzīvoju to un iemācījos daudz ko jaunu. Madame Leotara bieži domāja, ka šādas sarunas esot pārāk nopietnas un, redzēdama manas nesavaldāmās asaras, jau atzina, ka šādas sarunas esot pilnīgi nevietā. Taču es domāju gluži pretēji, jo pēc šādām mācību stundām man kļuva tik viegli un labi, it kā manā dzīvē nemaz nebūtu bijis nekā nelaimīga. Turklāt jutos pārāk pateicīga Aleksandrai Mihailovnai, ka viņa dienu no dienas tādējādi kļuva man arvien mīļāka un mīļāka. Madame Leotarai ne prātā nenāca, ka šādā veidā pamazam izlīdzinājās un guva* saskanīgu harmoniju viss, kas agrāk bija uzmutuļojis manā dvēselē haotiski, puragri brāzmaini un pie kā bija nonākusi mana viscaur brūcēm klātā, mokoši sāpošā bērna sirds, tāpēc kļūdama netaisni nežēlīga, sūrodamās par šīm sāpēm, nesaprotot, no kurienes nāk triecieni.

Diena sākās ar to, ka mēs abas tikāmies bērnistabā pie viņas mazulīša, modinājām to, apģērbām, apkopām, ēdinājām, uzjautrinājām, mācījām runāt. Beidzot gājām projām no bērna un sēdāmies pie darba. Mēs mācījāmies daudz ko, bet dievs vien zina, kas tā bija par mācīšanos. Tur bija viss kas un reizē ar to — nekas noteikts. Mēs lasījām, stāstījām viena otrai savus iespaidus, tad pēkšņi atstājām grāmatu, lai pievērstos mūzikai, un nemanot pagāja veselas stundas. Vakaros bieži ieradās B., Aleksandras Mihailovnas draugs, atnāca madame Leotara; bieži vien sākās ārkārtīgi dedzīgas, kvēlas sarunas par mākslu, par dzīvi (kuru mēs savā pulciņā pazinām tikai pēc nostāstiem), par īstenību, par ideāliem, par pagātni un nākotni, un mēs aizrāvušies nosēdējām pāri pusnaktij. Klausījos vērīgi jo vērīgi, iekaisu reizē ar citiem, smējos vai jūsmoju, un tieši šeit itin sīki uzzināju visu par manu tēvu un manu pirmo bērnību. Bet es augu ik dienas lielāka; man pieņēma skolotājus, no kuriem, ja nepalīdzētu Aleksandra Mihailovna, es neko neiemācītos. Ģeogrāfijas skolotājs mani padarītu tikai aklāku, likdams meklēt uz kartes pilsētas un upes. Abas ar Aleksandru Mihailovnu devāmies tādos ceļojumos, izciemojāmies tādās zemēs, redzējām tik daudz brīnumu, piedzīvojām tik daudz jūsmas pilnu, tik daudz fantastisku stundu un mūsu abu centība bija tik liela, ka beidzot ar viņas izlasītām grāmatām nepavisam nepietika: mums bija jāķeras pie jaunām grāmatām. Drīz jau es pati varēju šo to parādīt savam ģeogrāfijas skolotājam, lai gan tomēr man patiesības labad jāapliecina, ka viņš līdz pat pēdējai mācību stundai bija pārāks par mani pilnīgā un pavisam precīzā ģeogrāfisko grādu zināšanā attiecībā uz to, kur atrodas kāda pilsētiņa un cik tūkstoši, simti un pat desmiti iedzīvotāju tajā mīt. Arī vēstures skolotājam algu maksāja ārkārtīgi akurāti; taču pēc viņa aiziešanas mēs ar Aleksandru Mihailovnu vēsturi mācījāmies pa savai modei; atšķīrām grāmatas un aizrautīgi lasījām dažreiz līdz vēlai naktij vai, pareizāk sakot, lasīja Aleksandra Mihailovna, jo viņa bija arī tā, •kura kontrolēja, ko es lasu. Nekad neesmu piedzīvojusi lielāku prieku kā pēc šādas lasīšanas. Mēs abas jūsmojām, it kā pašas būtu varones. Protams, starp rindām tika izlasīts vairāk nekā rindās, turklāt Aleksandra Mihailovna prata lieliski stāstīt — gluži tā, it kā viņas klātbūtnē būtu noticis viss, ko mēs lasījām. Bet lai jau liekas varbūt pat smieklīgi, ka mēs tā iekvēlojāmies un sēdējām pāri pusnaktij, es — bērns, viņa — iedragāta sirds, kam bija tik grūti paciest dzīvi! Es zināju, ka viņa blakus man it kā atpūtās. Atceros, ka dažkārt iegrimu dīvainās domās, lūkodamās uz viņu, es nojautu, turklāt jau pirms pati sāku dzīvot, es daudz ko biju nojautusi dzīvē.

Beidzot man palika trīspadsmit gadu. Aleksandras Mihailovnas veselība kļuva arvien vājāka un vājāka. Viņa bija vieglāk sakaitināma, viņas bezcerīgās grūtsirdības lēkmes kļuva smagākas, vīra vizītes notika biežāk, un viņš sēdēja kopā ar sievu — protams, tāpat kā agrāk, nerunādams gandrīz ne vārda, skarbs un īdzīgs — arvien ilgāk un ilgāk. Viņas liktenis sāka mani nodarbināt aizvien vairāk. Mana bērnība jau beidzās, manī jau uzkrājās daudz jaunu iespaidu, vērojumu, valdzinājumu, nojausmu; skaidrs, ka noslēpums, kas bija šajā ģimenē, arvien vairāk un vairāk sāka mani mocīt. Bija brīži, kad man šķita, ka es šajā noslēpumā kaut ko saprotu. Bet citreiz ieslīgu vienaldzībā, apātijā, pat īgnumā un aizmirsu savu ziņkāri, nespēdama rast nevienam jautājumam atrisinājuma. Lāgiem — un tas gadījās biežāk un biežāk — jutu dīvainu vajadzību pabūt vienai un domāt, tikai domāt: mana tagadne bija līdzīga tam laikam, kad es vēl dzīvoju pie vecākiem un kad sākumā, iekām sadraudzējos ar tēti, veselu gadu domāju, prātoju, no sava kakta uzmanīgi vēroju dieva pasaulīti, līdz beidzot kļuvu par īstu mežonēnu manis pašas radīto fantastisko rēgu vidū. Atšķirība: tagad bija vairāk nepacietības, vairāk skumju, vairāk jaunas, neapzinātas trauksmes, vairāk kāres kaut ko darīt, uzsākt, tāpēc pievērsties kaut kam vienam vien kā senāk es nespēju. Turklāt Aleksandra Mihailovna pati sāka vairāk attālināties no manis. Šajā vecumā es jau lāgā nevarēju būt viņas draudzene. Es vairs nebiju bērns, es pārāk daudz jautāju un brīžiem lūkojos uz viņu tā, ka viņai, manu skatienu pamanot, bija jānolaiž acis. Bija dīvaini brīži. Es nespēju paciest viņas raudāšanu, un manās acīs bieži sariesās asaras, skatoties uz viņu. Kritu viviņai ap kaklu un dedzīgi apskāvu. Ko viņa varēja man atbildēt? Jutu, ka esmu viņai par nastu. Bet citos brīžos — tie bija smagi, skumji brīži — viņa pati, šķiet, izmisumā mocīdamās, trauksmaini mani apskāva, it kā ilgotos manas līdzjūtības, it kā nespētu paciest savu vientulību, it kā es viņu saprastu, it kā mēs abas ciestu kopā. Bet mūs tomēr šķīra noslēpums, tas bija acīm redzami, un es šādos brīžos pati sāku atsvešināties no viņas. Kopā ar viņu man bija grūti. Turklāt mūs tagad maz kas vienoja, tikai mūzika. Bet ārsti viņai sāka liegt muzicēt. Grāmatas? Taču šinī ziņā bija visgrūtāk. Viņa nepavisam nezināja, kā lai lasa kopā ar mani. Mēs, protams, apstātos pie pirmās lappuses: katrs vārds varētu būt mājiens uz kaut ko, ikviena nenozīmīga frāze — mīkla. No sarunām divatā, dedzīgām, sirsnīgām, mēs abas vairījāmies.

Un tad šajā laikā liktenis pēkšņi un negaidīti pavērsa manu dzīvi ārkārtīgi dīvainā veidā. Mana uzmanība, manas jūtas, sirds, prāts — viss uzreiz ar spriegu spēku, kas sniedzās pat līdz entuziasmam, pievērsās citai, pavisam negaidītai nodarbībai, un es pati, to nemanīdama, itin visa pārcēlos citā pasaulē; man nebija laika pavērties atpakaļ, apskatīties, apdomāties; es varēju iet bojā, es pat jutu to; taču kārdinājums bija stiprāks par bailēm, un es gāju uz labu laimi, aizvērusi acis. Ilgu laiku es novērsos no tās īstenības, kuru tik ļoti sāku sajust kā nastu un no kuras tik alkatīgi un veltīgi meklēju glābiņu. Pastāstīšu, kas tas bija un kā tas notika.

Ēdamistabai bija trīs durvis: vienas uz lielajām istabām, otras durvis uz manu istabu un bērnistabām, un trešās veda uz bibliotēku. No bibliotēkas varēja iziet vēl pa vienām durvīm un nokļūt manā istabā, tikai iepriekš izejot cauri darba kabinetam, kurā parasti sēdēja Pjotra Aleksandroviča palīgs, viņa pārrakstītājs, viņa izpalīgs, kas reizē bija viņa sekretārs un faktors  . Bibliotēkas un grāmatu skapju atslēga glabājās pie viņa. Reiz pēc pusdienām, kad šā izpalīga nebija mājās, ieraudzīju uz grīdas bibliotēkas atslēgu. Mani pārņēma ziņkārība un, iz-mantodama savu atradumu, iegāju bibliotēkā. Tā bija diezgan plaša istaba, ļoti gaiša, ar astoņiem lieliem, pie sienām novietotiem, grāmatām pieblīvētiem skapjiem. Grāmatu bija ļoti daudz, un to lielāko daļu Pjotrs Aleksandrovičs bija nejauši mantojis. Pārējās grāmatas bija savākusi Aleksandra Mihailovna, kura tās allaž pirka. Līdz šim man grāmatas deva lasīt visai piesardzīgi, un es viegli noskārtu, ka man daudz ko liedz un ka man daudz kas tiek slēpts. Tāpēc neapvaldāmā ziņkārē, lielās bailēs un priekā, kaut kādu īpašu, neapzinātu jūtu mudi-nāta, attaisīju pirmo skapi un izņēmu pirmo pagadījušos grāmatu. Šajā skapī bija romāni. Paņēmu vienu no tiem, aizvēru skapi un aiznesu grāmatu savā istabā ar tik dīvainu sajūtu, sirdij tik stipri pukstot un sažņaudzoties, it ka es nojaustu, ka manā dzīvē notiek liels apvērsums. Iegājusi savā istabā, aizslēdzu durvis un atšķīru romānu. Taču lasīt nevarēju; man bija citas rūpes: vispirms iekļūšanu bibliotēkā vajadzēja nokārtot paliekami un galīgi, bet tā, lai neviens to nezinātu un lai man būtu iespēja ikvienu grāmatu jebkurā brīdī paņemt. Tāpēc savu bau-dījumu atliku līdz izdevīgākam brīdim, grāmatu aiznesu atpakaļ, bet atslēgu noglabāju savā istabā. Es to noglabāju, un tā bija pirmā peļamā rīcība manā mūžā. Gaidīju, kādas būs sekas; taču viss nokārtojās ārkārtīgi labi: Pjotra Aleksandroviča sekretārs un palīgs, izmeklējies atslēgu visu vakaru, sveces gaismā rāpodams pa grīdu arī naktī, otrā rītā bija nolēmis ataicināt atslēdznieku, kas no sava slēdzeņu saišķa pielāgoja bibliotēkas durvīm jaunu slēdzeni. Ar to viss arī beidzās, par atslēgas pazušanu neviens neko vairs nedzirdēja; bet es rīkojos tik uzmanīgi un viltīgi, ka iegāju bibliotēkā tikai pēc nedēļas, pilnīgi pārliecināta, ka uz mani nekrīt nekādas aizdomas. Sākumā izvēlējos laiku, kad sekretāra nebija mājās; vēlāk jau gāju bibliotēkā no ēdamistabas, jo Pjotra Aleksandroviča rakstvedis atslēgu gan vienmēr turēja kabatā, bet tuvākas attiecības ar grāmatām nekad nenodibināja un bibliotēkā pat neiegāja.

Sāku lasīt ar lielu kāri, un drīz lasīšana mani pilnīgi paņēma savā varā. Visas manas jaunās vēlmes, visas nesenās tieksmes, visas mana vecuma pusaudzes neskaidrās dziņas, kuras tik nemierīgi un dumpīgi jau bija sākušas rosīties manā sirdī un kuras lielā steigā bija atraisījusi mana pāragrā attīstība, — tas viss pēkšņi un uz ilgu laiku nosliecās citā, nejauši ieraudzītajā virzienā, it kā pilnīgi apmierinājies ar jauno garīgo barību, it kā atradis savu īsto ceļu. Drīz mana sirds un prāts bija tā savaldzināti, drīz mana fantazēšana izvērsās tik plaši, ka es, šķiet, aizmirsu visu līdzšinējo apkārtējo pasauli. Likās — pats liktenis apturēja mani, pirms vēru durvis uz jauno dzīvi, pēc kuras tik trauksmaini tiecos, par kuru sapņoju dienu un nakti, un, iekām palaida mani nezināmajā ceļā, pacēla augstienē, parādot man nākotnes burvīgo ainavu valdzinošā, spožā perspektīvā. Man bija lemts pārdzīvot visu šo nākotni, vispirms izlasot to grāmatās, pārdzīvot sapņojumos, cerībās, kaismīgā trauksmē, jauniņā prāta tīksmajā jūsmā. Sāku lasīt bez izvēles pirmo grāmatu, kas pagadījās, taču liktenis mani pasaudzēja: tas, ko biju uzzinājusi un pārdzīvojusi pirms tam, bija tik cildens, tik noteikts, ka tagad mani vairs nespēja pavedināt viltus pilna, nekrietna lappuse. Mani sargāja mans bērna instinkts, mans mazais gadu skaits un visa mana pagātne. Taču tagad apziņa pēkšņi apgaismoja visu manu līdzšinējo dzīvi. Patiešām — gandrīz katra izlasītā lappuse man jau bija it kā pazīstama, it kā sen pārdzīvota; it kā visas šīs kaislības, visu šo dzīvi, ko ieraudzīju tik negaidītos veidos, tik burvīgās ainās, es jau būtu izbaudījusi. Un kā lai es neaizrautos un neaizmirstu tagadni, gandrīz vai atsvešinoties no īstenības, ja manu acu priekšā katrā izlasītajā grāmatā bija iemiesoti tā paša likteņa likumi, tas pats piedzīvojumu gars, kas neaprobežoti valdīja pār cilvēka dzīvi, taču izrietēja no kaut kāda cilvēku dzīves galvenā likuma, kurš bija glābšanas, pasargāšanas un laimības nosacījums. Un tieši šo likumu, kuru biju nojautusi, es nu centos izzināt visiem spēkiem, ar visiem saviem instinktiem, ko manī bija satraukušas gandrīz tādas kā pašaizsargāšanās jūtas. Kāds man it kā jau iepriekš pavēstīja, kāds mani it kā brīdināja. Šķiet — kaut kas pravietiski blīvē jās manā sirdī un ar katru dienu arvien spēcīgāka un spēcīgāka manā dvēselē kļuva cerība, lai gan reizē ar to aizvien lielāka un lielāka kļuva mana trauksmainā tiekšanās uz šo nākotni, uz šo dzīvi, kas grāmatās ik dienas mani pārsteidza ar visu spēku, kāds piemīt mākslai, piemīt visiem poēzijas valdzinājumiem. Bet, kā jau es teicu, mana fantāzija pārāk stipri valdīja pār manu nepacietību, un es, patiesību sakot, drosmīga biju vienīgi sapņos, bet īstenībā instinktīvi baidījos no nākotnes. Un tāpēc, it kā iepriekš piekrizdama pati sev, es sevi neapzināti ierobežoju: pagaidām jāapmierinās ar fantāzijas pasauli, sapņojumu pasauli, kurā es viena pati biju pavēlniece, kurā bija tikai kārdinājumi vien, prieki vien un nelaimei, ja tā arī tika pieļauta, bija tikai pasīva pārejas loma — loma, kas nepieciešama saldkairiem kontrastiem un likteņa pēkšņam pavērsienam, lai manos pirmajos, jūsmīgajos romānos būtu laimīgas beigas. Tā es tagad saprotu savu tālaika noskaņojumu.

Un šāda dzīve — dzīve fantāzijas pasaulē, dzīve, kurā biju krasi atsvešinājusies no visa apkārtējā, varēja turpināties veselus trīs gadus!

Šī dzīve bija mans noslēpums, un pēc veseliem trim gadiem es vēl nezināju, vai man ir jābaidās vai nav jābaidās, ka tas pēkšņi tiks atklāts. Tas, ko pārdzīvoju šajos trijos gados, bija man pārāk mīļš un tuvs. Visos šajos fantazējumos tik spēcīgi atspoguļojos es pati, ka beidzot varēju apjukt un nobīties no cita cilvēka skatiena, vienalga, kā skatiens tas būtu, ja tas nepiesardzīgi ielūkotos manā sirdī. Turklāt mēs visi — visa mūsu māja — dzīvojām tik vientuļi, tik ļoti atrauti no sabiedrības, tādā klostera klusumā, ka ikvienā no mums gluži neviļus vajadzēja attīstīties koncentrētībai uz sevi pašu, kaut kādai pašizolēšanās nepieciešamībai. Tas pats notika arī ar mani. Šajos trijos gados manā apkārtnē nekas nebija pārvērties, viss tāds pats kā agrāk. Tāpat kā agrāk, mūsu attiecībās valdīja drūma vienmuļība, un tā, — kā es tagad domāju, — ja es tolaik nebūtu aizrāvusies ar savu noslēpumaino, paslepeno rīcību, saplosītu manu sirdi un iegrūstu mani nezināmā, dumpīgā aiziešanā no šā gurdā, grūtsirdīgā loka, un šī aiziešana varbūt man būtu iznīcinoša. Madame Leotara bija kļuvusi veca un gandrīz

Petrppavlovskas cietoksnis, kurā F. Dostojevskis bija ieslodzīts 1849. g.

Nāves soda izpildīšanas rituāls Semjonovskas laukumā.

nemaz neiznāca no savas istabas; bērni vēl bija pārāk mazi; B. bija pārāk vienmuļš, bet Aleksandras Mihailovnas vīrs — tāds pats bargs, tāds pats nepieejams, tāds pats sevi noslēdzies kā agrāk. Viņa un sievas attiecībās joprojām valdīja tā pati noslēpumainība, kas man sāka likties arvien draudīgāka, drūmāka, arvien vairāk un vairāk es baidījos Aleksandras Mihailovnas dēļ. Viņas pelēcīgā bezprieka dzīve klaji dzisa manu acu priekšā. Aleksandras Mihailovnas veselība gandrīz ar katru dienu kļuva sliktāka un sliktāka. Šķiet, kaut kāds izmisums beidzot iezagās viņas sirdī; viņu, kā redzams, nomāca kaut kas neizprotams, nenoteikts, par ko arī viņa pati nevarēja tikt skaidrībā, kaut kas briesmīgs un reizē ar to viņai pašai nesaprotams, bet to viņa uzskatīja par nenovēršamu savas sagandētās dzīves slogu. Beidzot viņas sirds nocietinājās šajās mēmajās mokās; pat viņas prāts guva citu virzienu — tumšu, sērīgu. Mani sevišķi pārsteidza viens vērojums: man likās — jo vecāka es kļūstu, jo vairāk Aleksandra Mihailovna it kā attālinās no manis un viņas noslēgtība pret mani pārvēršas pat par kaut kādu nepacietīgu īgnumu. Šķita, ka dažbrīd viņa mani pat nemīļo, it kā es viņu traucētu. Es jau teicu, ka sāku tīšuprāt atsvešināties no viņas, un, reiz atsvešinājusies, es it kā iemantoju viņas pašas rakstura noslēpumainību. Tāpēc viss, ko es piedzīvoju šajos trijos gados, viss, kas izveidojās manā sirdī, sapņos, zināšanās, cerībās un kaismīgajā jūsmā, — tas viss ietiepīgi palika pie manis. Reiz noslēpušās viena no otras, vēlāk nekad vairs nesadraudzējāmies, lai gan, man šķiet, es dienu no dienas viņu mīļoju vēl vairāk neka agrāk. Tagad es bez asarām nespēju atcerēties, cik ļoti viņa bija man pieķērusies, cik ļoti viņa bija solījusies savai sirdij dāsni dot man visus mīlestības dārgumus, kuri tajā bija, un līdz galam pildīt savu svēto solījumu — būt man mātes vietā. Tiesa, Aleksandru Mihailovnu viņas pašas bēdas dažkārt uz ilgu laiku novirzīja no manis, viņa mani it kā aizmirsa, jo vairāk tāpēc, ka arī es centos viņai neatgādināt par sevi, un tad nu mana sešpadsmitā dzimšanas diena pienāca tā, it kā neviens to nebūtu pamanījis. Taču Aleksandra Mihailovna gaišākajos brīžos, skaidrāk novērtēdama savu apkārtni, pēkšņi sāka raizēties par mani; viņa steigšus aicināja mani laukā no manas istabas, raizējās par manām mācībām un nodarbībām, aizgūtnēm izprašņāja mani, it kā pārbaudīdama, iepazīdama mani, nešķīrās no manis caurām dienām, nojauta visas manas tieksmes, vēlmes, acīm redzot, nobažījusies par manu ieiešanu jaunavas vecumā, par manu pašreizējo stāvokli, par manu nākotni, un ar neizsīkstošu mīlestību un ar tādu kā bijību vīkša man savu palīdzību. Taču viņa jau bija ļoti atsvešinājusies no manis un tāpēc reizēm rīkojās pārāk naivi, tā ka tas viss man bija pārāk labi saprotams un manāms. Piemēram, tā tas notika arī tad, kad man jau bija sešpadsmitais gads, — viņa pārcilāja manas grāmatas, iztaujāja, ko es lasot, un, atzinusi, ka neesmu vēl tikusi tālāk par divpadsmit gadus veciem bērniem paredzētām grāmatām, pēkšņi it kā nobijās. Es noskārtu, kāds tam iemesls, un uzmanīgi vēroju Aleksandru Mihailovnu. Veselas divas nedēļas viņa mani it kā sagatavoja, pārbaudīja, pūlējās izdibināt manu attīstības un manu vajadzību līmeni. Beidzot viņa nolēma sākt — un uz mūsu galda parādījās Valtera Skota «Aivenho», ko jau sen biju izlasījusi, turklāt vismaz savas trīs reizes. Sākumā viņa ar biklām gaidām vēroja manī radušos iespaidus, šķiet, apsvēra tos, it kā baidīdamās par tiem; beidzot šīs saspīlētās attiecības starp mums, kuras es pārāk skaidri manīju, izzuda; mēs abas neizturējām, un es biju tik priecīga, tik priecīga, ka nevajadzēja vairs slēpties no Aleksandras Mihailovnas! Kad mēs romānu bijām izlasījušas, viņa jūsmoja par mani. Ikviena mana piezīme mūsu kopējās lasīšanas laikā tika atzīta par pareizu, katrs iespaids bez vainas. Pēc viņas domām, es jau biju pārāk attīstījusies. Par to gauži pārsteigta, jūsmodama par mani, viņa priecīgi atkal teicās uzmanīt manu audzināšanu — viņa vairs nevēlējās šķirties no manis; taču tas vairs nebija viņas varā. Liktenis mūs drīz atkal atsvešināja un traucēja mums sadraudzēties. Pietika jau ar pirmo slimības lēkmi, viņas diendienīgo bēdu lēkmi, un tad atkal sekoja atsvešināšanās, noslēpumi, neuzticēšanās un varbūt pat cietsirdība.

Taču arī šādā laikā par dažu labu brīdi mums nebija noteikšanas. Lasīšana, daži laipni vārdi, mūzika — un mēs aizrāvāmies, izkratījām sirdi, izkratījām sirdi dažreiz pārāk nesavaldīgi, un pēc tam mums vienai pret otru kļuva neveikli. Attapušās lūkojāmies viena uz otru gluži kā nobijušās, ar aizdomu pilnu ziņkāri un neuzticēšanos. Ikvienai no mums bija sava robeža, līdz kurai varēja sniegties mūsu tuvinašanas; robežai pari iet neuzdrīkstējāmies, kaut arī mēs to vēlētos.

Reiz vakarā pirms krēslas stundas izklaidīgi lasīju grāmatu Aleksandras Mihailovnas kabinetā. Viņa sēdēja pie klavierēm, improvizēdama kādu viņai ļoti mīļu itāliešu mūzikas motīvu. Kad viņa beidzot sāka atskaņot šīs ārijas melodiju, es, aizrāvusies ar mūziku, kas dziļi skāra manu sirdi, sāku bikli, paklusām dungot līdzi melodijai. Drīz, pavisam aizrāvusies, piecēlos un piegāju pie klavierēm; Aleksandra Mihailovna, it kā uzminēdama manu noskaņojumu, sāka man akompanēt un ar mīlestību sekoja katrai manas balss skaņai. Šķiet, viņu pārsteidza manas balss bagātība. Līdz tam viņas klātbūtnē nekad nebiju dziedājusi un arī pati diez vai noskārtu, ka man ir kādas dotības. Tagad mēs abas pēkšņi iedvesmojāmies. Es dziedāju arvien stiprāk un stiprāk; manī iekvēlojās spēks, kaisme, ko vēl vairāk uzkveldināja Aleksandras Mihailovnas priecīgais pārsteigums, kuru nojautu ikvienā viņas akompanētajā taktī. Dziedāšana beidzās tik veiksmīgi, tik lielā apgarotībā, ar tādu spēku, ka sajūsmā viņa satvēra manas rokas un priecīgi raudzījās man acīs.

—    Anete! Tev taču ir brīnišķīga balss! — viņa iesaucās. — Ak dievs! Kā tad es to nebiju pamanījusi!

—    Arī es pati tikai nule to pamanīju, — atbildēju, nezinādama, ko darīt aiz prieka.

—    Lai dievs tevi svētī, mans mīļais, bezgala dārgais bērns! Pateicies dievam par šo dāvanu! Kas var zināt… Ak dievs, ak dievs!

Pārsteigums viņu tik ļoti saviļņoja, prieks viņu tik ļoti sajūsmināja, ka Aleksandra Mihailovna nezināja, ko man sacīt, kā mani apmīļot. Šis bija viens no tiem atklāsmes, savstarpēju simpātiju, tuvināšanās brīžiem, kādi jau sen starp mums nebija gadījušies. Pēc stundas mājās sākās gandrīz vai svētki. Tūliņ pat aizsūtīja vēstnesi pie B. Viņu gaidot, uz labu laimi atšķīrām citas — man vairāk pazīstamas notis un sākām jaunu āriju. Šoreiz trīcēju aiz bailēm. Negribējās ar neveiksmi sagraut pirmo iespaidu. Bet drīz mana pašas balss mani uzmundrināja un iedrošināja. Es pati arvien vairāk un vairāk brīnījos, cik tā spēcīga, un šajā otrajā mēģinājumā izgaisa jebkuras šaubas. Nepacietīgās līksmes skubināta, Aleksandra Mihailovna aizsūtīja pēc bērniem, pat pēc savu bērnu aukles un

beidzot, pavisam aizrāvusies, gāja pie vira, izsauca viņu no kabineta, lai gan citkārt viņa par to tik tikko uzdrošinātos iedomāties. Pjotrs Aleksandroviēs labvēlīgi noklausījās jauno vēsti, apsveica mani un pirmais teica, ka man vajagot mācīties. Aleksandra Mihailovna, laimīga aiz pateicības, it kā viņas labā diezin kas būtu izdarīts, aši, aši skūpstīja vīra rokas. Beidzot ieradās B. Vecais vīrs priecājās. Viņš mani ļoti mīļoja, atcerējās un pieminēja manu tēvu, pagājušos laikus, un, kad es viņam dfvas vai trīs reizes kaut ko nodziedāju, viņš nopietni, norūpējies, pat it kā noslēpumaini paziņoja, ka dotības esot neapšaubāmas, varbūt pat talants un ka man katrā ziņā esot jāmācās. Pēc tam turpat it kā attapušies viņš un Aleksandra Mihailovna nosprieda, ka bīstami būtu mani pašā sākumā pārāk salielīt, un es manīju, ka tūlīt viņi pamirkšķināja viens otram, klusītēm kaut ko norunāja, tāpēc viņu sazvērestība pret mani iznāca ļoti naiva un neveikla. Iekšēji smējos visu vakaru, vērodama, kā vēlāk, kad atkal dziedāju, viņi centās savaldīties un skaļā balsī pat tīšuprāt uzsvēra manus trūkumus. Taču ilgi nociesties viņi nespēja, un pirmais no lomas izkrita B., aiz prieka atkal atmaigdams. Nekad nebiju nojautusi, ka viņš tik dikti mani mīl. Visu vakaru risinājās ļoti draudzīgas un ļoti sirsnīgas sarunas. B. izklāstīja vairāku slavenu dziedoņu un skatuves mākslinieku biogrāfijas, stāstīja jūsmīgi, kā jau mākslinieks, godbijīgi, aizkustināti. Pēc tam pieminēja manu tēvu, un saruna pievērsās man, manai bērnībai, kņazam, visai kņaza ģimenei, par kuru tik maz biju dzirdējusi kopš šķiršanās. Taču Aleksandra Mihailovna arī pati maz ko zināja par kņaza ģimeni. Visvairāk zināja B., jo ne vienreiz vien bija braucis uz Maskavu. Bet par šo tematu saruna pavērsās kaut kādā man noslēpumainā, mīklainā virzienā, un divi vai trīs apstākļi, kuri attiecās it īpaši uz kņazu, man nebija saprotami. Aleksandra Mihailovna ierunājās par Katju, bet B. neko īpašu par viņu nevarēja pateikt un turklāt it kā tīšuprāt vēlējās klusēt par viņu. Tas mani ļoti pārsteidza. Es ne tikai nebiju aizmirsusi Katju, manī ne vien nebija aprimusi mana kādreizējā mīlestība pret viņu, bet, gluži otrādi, es pat ne reizi neiedomājos, ka Katjā notikusi kāda pārvērtība. Mana uzmanība līdz šim nebija pievērsta nedz mūsu atšķirtībai, nedz šiem ilgajiem gadiem, kuri nodzīvoti savrup un kuros mēs viena otrai neaizsūtījām pat ne vēsti par sevi, nedz dažādībai audzināšanā, nedz mūsu raksturu dažādībai. Beidzot jāpiebilst — Katja manās domās allaž bija pie manis: viņa it kā arvien vēl dzīvoja kopā ar mani, jo sevišķi visos manos sapņos, visos manos romānos un fantastiskajos piedzīvojumos es vienmēr gāju roku rokā ar viņu. Iedomādamās sevi par katra izlasītā romāna varoni, es tūliņ pat nostādīju sev līdzās savu draudzeni kņazi uņ sadalīju romānu divās daļās, no kurām viena, protams, bija manis radīta, lai gan es nesaudzīgi apzagu savus iemīļotos autorus. Beidzot ģimenes padomē tika nolemts pieaicināt man dziedāšanas skolotāju. B. ieteica visslavenāko un vislabāko. Jau nākamajā dienā pie mums atbrauca itālietis D., paklausījās manu balsi, atkārtoja sava drauga B. ieskatu, bet tūliņ pat paziņoja, ka es daudz vairāk labuma gūtu, ja staigātu mācīpie viņa kopā ar viņa pārējām skolniecēm, ka tad manas balss attīstīšanā palīdzētu gan sacensība, gan labu paraugu atdarināšana, gan bagātīgie mācības līdzekļi, kas tur man būtu viegli pieejami. Aleksandra Mihailovna piekrita; kopš tā laika es tieši trīs reizes nedēļā pulksten astoņos rītā kalpones pavadīta gāju uz konservatoriju.

Tagad pastāstīšu par kādu dīvainu piedzīvojumu, kas mani pārāk stipri ietekmēja un ar krasu lūzumu ievadīja mani jaunā dzīves posmā. Tolaik man bija apritējuši sešpadsmit gadi, un reizē ar to manu sirdi pēkšņi pārņēma kaut kāda neizprotama apātija; kaut kāds neciešams, skumīgs, man pašai nesaprotams klusums mani apciemoja. Visi mani sapņojumi, visas manas tieksmes pēkšņi aprima, pat sapņainība izzuda aiz tāda kā nespēka. Salta vienaldzība aizstāja līdzšinējo pusaudzes garīgo kvēli. Pat mans talants, ko atzina visi, kurus es tik jūsmīgi mīļoju, kļuva man vienaldzīgs, un es bezjūtīgi un nevērīgi izturējos pret to. Nekas mani neinteresēja, un es jau nonācu tiktāl, ka pat pret Aleksandru Mihailovnu jutu dīvainu, saltu vienaldzību, kurā vainoju pati sevi, jo man gribot negribot tas bija jāatzīst. Manu apātiju lāgiem aizstāja neizprotamas skumjas, pēkšņas asaras. Es meklēju vientulību. Sādā dīvainā brīdī dīvains gadījums dziļi jo dziļi saviļņoja manu sirdi un šo klusumu pārvērta par īstu vētru. Mana sirds bija ievainota … Pastāstīšu, kā tas notika.

VII

Es iegāju bibliotēkā (šo brīdi nekad nespēšu aizmirst) un paņēmu Valtera Skota romānu «Senronānas ūdeņi», vienīgo, ko vēl nebiju lasījusi. Atceros, ka sirdi plosīja smeldzīgas beziemesla skumjas gluži kā priekšnojauta. Man gribējās raudāt. Istaba bija ļoti spoža, gaiša pēdējos, slīpajos rietošās saules staros, kas dāsni plūda pa augstajiem logiem uz spīguļojošās grīdas parketa; visapkārt klusums; arī blakus istabās nevienas dzīvas dvēseles. Pjotra Aleksandroviča nebija mājās, Aleksandra Mihailovna saslimusi un gulēja gultā. Es patiešām raudāju un, atšķīrusi romāna otru daļu, vienaldzīgi to šķirstīju, cenzdamās noskārst jēgu savrupajās frāzēs, kas vīdēja manu acu priekšā. Es it kā zīlēju, kā zīlē, uz labu laimi atšķirot grāmatu. Dzīvē mēdz būt tādi brīži, kad visi prāta un dvēseles spēki, slimīgi saspringumi uzreiz iedegas spožās apziņas liesmās, un šajos mirkļos dziļi satrauktajai sirdij, kas it kā tvīkst nākamības priekšsajūtās un kas jau iepriekš izjūt prieku par to, rādās kaut kas pravietisks. Tik ļoti gribas dzīvot, tik ļoti tiecas dzīvot ikviena miesas cīpsliņa, un sirds, iekvēlodamās viskarstākajās, visaklākajās cerībās, it kā aicina parādīties nākamību ar visiem tās noslēpumiem, ar visu nezināmo, kaut arī tajā būtu vētras, negaisi, galvenais — lai tajā būtu dzīve. Manas dzīves toreizējais brīdis bija tieši tāds.

Atceros, ka tīšuprāt aizvēru grāmatu, lai tūlīt to atšķirtu uz labu laimi un, gribēdama izzīlēt sev nākotni, izlasītu man lemto lappusi. Taču, to atšķīrusi, ieraudzīju aprakstītu, četrām kārtām salocītu vēstuļpapīru, tik ļoti saspiestu, tik ļoti sagulējušos, it kā jau pirms vairākiem gadiem tas būtu ielikts grāmatā un tur aizmirsts. Ar lielu jo lielu ziņkāri aplūkoju atradumu. Tā bija vēstule bez adreses, parakstīta ar diviem pirmajiem burtiem — «S. O.». Mana vērība kļuva divkārša; atlocīju gandrīz jau salipušo papīru, kas, ilgi iespiests starp lappusēm, atstājis uz tām gaišāku plankumu. Vēstules locījumu vietas bija sadilušas, gandrīz cauras: kā redzams, senāk vēstule daudz lasīta, glabāta kā liels dārgums. Tinte kļuvusi zila, izbalējusi — pārāk sen, kamēr rakstīts! Dažus vārdus man neviļus gadījās izlasīt, un sirds strauji iepukstējās gaidās. Apjukusi grozīju vēstuli, it kā tīšuprāt vilcinādamās to lasīt. Nejauši pacēlu papīru pret gaismu: jā! Asaru lāses izžuvušas uz šīm vēstules rindām; vēl saskatāmi traipiņi; šur tur veseli burti asaru noskaloti. Kas te raudājis? Beidzot, aiz gaidām vai pamirdama, es izlasīju pusi pirmās lappuses, un pārsteiguma sauciens izlauzās no manām krūtīm. Aizslēdzu skapi, nolikusi grāmatu atpakaļ, paslēpu vēstuli zem lakatiņa, aizskrēju uz savu istabu, ieslēdzos un lasīju vēstuli vēlreiz no paša sākuma. Taču sirds tik dikti dauzījās, ka vārdi un burti zibēja un lēkāja acu priekšā. Ilgu laiku neko nespēju saprast. Vēstulē bija atklājums, noslēpuma aizsākums; tas mani satrieca gluži kā zibens, jo uzzināju, kam vēstule rakstīta. Zināju, ka izdarīšu gandrīz noziegumu, izlasīdama šo vēstuli; taču es nespēju sevi apvaldīt. Vēstule bija rakstīta Aleksandrai Mihailovnai.

Te būs šī vēstule; es to šeit citēšu. Neskaidri sapratu, kas tajā rakstīts, un pēc tam ilgi nespēju atbrīvoties no atklājuma un smagām domām. Kopš tā brīža manā dzīvē it kā iestājās lūzums. Mana sirds bija dziļi satraukta un ilgi, gandrīz visu mūžu to plosīja sašutums, jo šai vēstulei bija daudz seku. Es pareizi biju izzīlējusi nākotni.

Tā bija atvadu vēstule, pēdējā, briesmīgā; kad to izlasīju, mana sirds sažņaudzās tik sāpīgi, it kā es pati būtu visu zaudējusi, it kā viss uz mūžiem man būtu zudis, pat sapņi un cerības, it kā man nekas vairs nebūtu palicis, izņemot dzīvi, kas kļuvusi pavisam nevajadzīga. Kas ir šīs vēstules rakstītājs? Kāda vēlāk bijusi viņa dzīve? Vēstulē bija tik daudz pusvārdos izteiktu mājienu, tik daudz ziņu, ka nevarēju kļūdīties, tur bija tik daudz ari mīklu, ka varbūtībās nenovēršami apjuku. Taču es gandrīz nemaz nekļūdījos; turklāt ari vēstules valoda, kas man palīdzēja daudz ko nojaust, ļāva saprast, kāds raksturs bijis visām šīm attiecībām, kuru dēļ salūzušas divas sirdis. Rakstītāja domas, jūtas bija skaidri saprotamas. Tās bija pārāk raksturīgas un, kā es teicu, pārāk daudz palīdzēja noslēpuma atminēšanai. Bet te būs pati vēstule; norakstu to no pirmā līdz pēdējam vārdam.

«Tu teici, ka neaizmirsīsi mani, — es tam ticu, un kopš šā brīža visa mana dzīve ir šajos tavos vārdos. Mums jāšķiras, mūsu stunda ir situsi! Es sen to zināju, mana klusā, mana skumjā skaistule, bet sapratu tikai tagad. Nez vai tu ticēsi, ka visu mūsu laiku, visu laiku, kamēr tu mani mīlēji, man sāpēja un smeldza sirds par mūsu mīlestību? Tagad man ir vieglāk! Es sen zināju, ka tas tā beigsies, un tas jau iepriekš bija mums nolemts! Tas ir liktenis! Uzklausi mani, Aleksandra: mēs bijām nesaderīgi; es vienmēr, vienmēr to jutu! Es nebiju tevis cienīgs, un man, man vienam jācieš sods par manu zudušo laimi! Saki: kas es biju salīdzinājumā ar tevi līdz tam, kad tu mani iepazini? Ak dievs! Jau pagājuši divi gadi, un es vēl līdz šim esmu kā bez atmaņas; vēl līdz šim nespēju saprast, ka tu mani iemīlēji! Es nesaprotu, kā mēs nonācām pie tā, no kā tas sākās. Vai atceries, kas es biju salīdzinājumā ar tevi? Vai biju tevis cienīgs, ar ko es tevi iekaroju, ar ko īpašu es biju izcils? Pirms iepazinu tevi, es biju rupjš un vienkāršs, es izskatījos garlaicīgs un drūms. Citādu dzīvi nevēlējos, neprātoju par to, neilgojos pēc tās un negribēju pēc tās ilgoties. Itin viss manī bija nomākts, un visā pasaulē nezināju neko svarīgāku par manu diendienīgo, steidzamo darbu. Man bija viena rūpe — nākamā diena; bet ari pret to biju vienaldzīgs. Agrāk — tas bija tik sen — es sapņoju par ko citu un ilgojos kā dumiķis. Kopš tā laika aizritējuši daudzi, daudzi gadi, un es sāku dzīvot vientuļi, drūmi, rāmi, pat nejuzdams saltuma, kas ledus skavās žņaudza manu sirdi. Tā aizmiga. Es taču zināju un biju izlēmis, ka man nekad neuzlēks citāda saule, es ticēju tam un nekurnēju, jo zināju, ka tā ir vajadzējis būt. Kad tu gāji man garām, es taču nenoskārtu, ka varu uzdrošināties pacelt uz tevi acis. Tavā priekšā jutos gluži kā vergs. Mana sirds neiedrebējās, tev blakus stāvot, nesmeldza, nepauda nekā par tevi: tā bija mierīga. Mana dvēsele nepazina tavējo, kaut arī to apstaroja gaišums no blakus stāvošās brīnišķīgās māsas. Es to zinu; es to neskaidri jutu. Es to spēju just, jo dieva vaiga gaisma apmirdz arī vissīkāko smildziņu un silda to un lolo tāpat fcā krāšņu ziedu, kuram līdzās smildziņa pazemīgi vārguļo. Bet, kad uzzināju visu, — atceries, pēc tā vakara, pēc tiem vārdiem, kas dziļi jo dziļi saviļņoja manu dvēseli, — es biju apžilbis, pārsteigts, viss manī samulsa, un — vai zini? — es biju tik ļoti pārsteigts, tik ļoti neticēju sev, ka tevi nesapratu! Par to nekad tev neesmu stāstījis. Tu neko nezināji; agrāk nebiju tāds, kādu mani sastapi tu. Ja es spētu, ja es uzdrošinātos runāt, es sen tev būtu atzinies. Bet es klusēju, taču tagad pateikšu visu, lai tu zinātu, ko tagad tu pamet, no kāda cilvēka šķiries! Vai zini, kā sākumā tevi sapratu? Kaislība kā liesmas satvēra mani, kā inde ieplūda manās asinīs; tā Apmulsināja visas manas domas un jūtas, es biju apHkurbis, es jutos kā dvingā un atbildēju uz tavu dzidro, līdzcietīgo mīlestību nevis kā līdzīgs līdzīgam, nevis kā l.ivas dzidrās mīlestības cienīgs, bet neprātīgi, bez sirds. Es tevi nepazinu. Es tev atbildēju kā tādai, kas, pēc manam domām, noslīdēja līdz manim, nevis kā tādai, kas gribēja mani pacelt līdz sevim. Vai zini, kādās aizdomās tevi turēju, ko tas nozīmē — noslīdēja līdz manim? Taču nē, neapvainošu tevi ar savu atzīšanos; sacīšu tev tikai vienu: tu esi manī rūgti maldījusies! Nekad, nekad es nespēju pacelties līdz tevim. Es varēju tikai bezgalīgā mīlestībā apbrīnot tevi, nepieejamo, kad sapratu tevi, bet ar to neesmu izpircis savu vainu. Mana kaislība, ko tu padarīji tik cildenu, nebija mīlestība — mīlestības es baidījos; es neiedrošinājos tevi iemīlēt; mīlestībā ir pretmīlestība, vienlīdzība, un es tā visa biju necienīgs … Es pat nezinu, kas ar mani notika! Ai, kā lai es tev to izstāstu tā, lai tu mani saprastu! .. . Sākumā es neticēju … Ai! Vai atceries, kad norima tnans pirmais saviļņojums, kad skaidrs kļuva mans skatiens, kad palika tikai visdzidrākās, tiklākās jūtas, tad vispirms mani pārņēma izbrīns, apmulsums, bailes, un atceries, ka es pēkšņi, skaļi raudādams, kritu tev pie kājām? Vai atceries, ka tu apjukusi, nobijusies, ar asarām acīs vaicāji, kas man noticis. Es klusēju, es nespēju tev atbildēt; bet mana sirds plīsa pušu; mana laime mani nomāca kā nepanesama nasta, un manas raudu elsas man teica: «Kāpēc man tas? Ar ko esmu to izpelnījies? Ar ko esmu izpelnījies svētlaimi?» Mana māsa, mana māsa! Ai! Cik reizes — to tu nezināji —, cik reizes paslepus skūpstīju tavas drānas, paslepus, jo zināju, ka neesmu tevis cienīgs, un tad man aizcirtās elpa un mana sirds pukstēja lēni un smagi, it kā gribētu apstāties un apklust uz visiem laikiem. Kad satvēru tavu roku, es nobālēju un drebēju; tu mani mulsināji ar savu šķīsto dvēseli. Ai, es neprotu izstāstīt tev visu, kas sakrājies manā sirdī un ko tik ļoti vēlos pateikt. Vai zini, brīžiem man smags, mokošs likās tavs līdzcietīgais, allažīgais maigums pret mani? Kad tu mani noskūpstīji (tas notika vienu reizi, un nekad to neaizmirsīšu) — manas acis apmiglojās un vienā mirklī viss mans garīgais es sāka tvīkt. Kāpēc tobrīd nenomiru pie tavām kājām?

Es tev rakstu tu pirmo reizi, lai gan tu sen esi man pavēlējusi tā runāt. Vai sapratīsi, ko gribu sacīt? Es tev gribu pastāstīt visu un to pastāstīšu. Jā, tu stipri mani mīli, tu mani mīlēji, kā māsa mīl brāli; tu mani mīlēji kā savu veidojumu, tāpēc ka augšāmcēli dzīvei manu sirdi, pamodināji manu prātu no iemidzinājuma un iepludināji manās krūtīs saldas cerības; bet es nevarēju, neuzdrošinājos; līdz šim laikam nekad neesmu saucis tevi par savu māsu, tāpēc ka nevarēju būt tavs brālis, tāpēc ka mēs bijām nesaderīgi, tāpēc ka tu manī pievīlies!

Taču tu redzi — rakstu tikai par sevi, pat tagad, šajā briesmīgā posta brīdī domāju tikai par sevi vien, lai gan zinu, ka tu mokies manis dēļ. Ai, nemokies manis dēļ, mans mīļais draugs! Vai zini, cik zemu tagad esmu kritis pats savās acīs! Viss atklājās, tāds tracis sacēlās! Tevimanis dēļ izstums, uz tevi raidīs nicināšanu, izsmieklu, tāpēc ka es viņu acīs esmu tik mazvērtīgs! Ai, cik ļoti jūtos vainīgs, ka biju tevis necienīgs! Kaut es būtu kas izcils, kaut mana persona būtu ko vērta viņu acīs, kaut es iedvestu viņiem vairāk cieņas, tad viņi tev piedotu! Bet es esmu sīks, esmu niecīgs, esmu smieklīgs, bet zemāks par smieklīgu neviens nevar būt. Kas tad kliedz? Tāpēc ka šie jau sāka kliegt, es zaudēju dūšu; es vienmēr esmu bijis vājš. Vai zini, kādā stāvoklī tagad esmu: es pats smejos par sevi, un, man šķiet, viņi saka taisnību, jo es pats sev liekos smieklīgs un nīstams. Es to jūtu; es nīstu pat savu seju, augumu, visas savas parašas, visas savas prastās manieres; es tās vienmēr esmu nīdis! Ai, piedod man manu rupjo izmisumu! Tu pati mani pieradināji stāstīt tev visu. Es tevi pazudināju, pakļāvu tevi naidam un zobgalībai, tāpēc ka biju tevis necienīgs.

Un šī doma mani moka; tā nepārtraukti mani urda un plosa, un sāpina manu sirdi. Un visu laiku man šķiet, ka tu esi mīlējusi ne to cilvēku, kādu cerēji manī atrast, ka esi manī vīlusies. Lūk, kas man smeldz, lūk, kas tagad mani moka un nomocīs līdz nāvei — vai arī es sajukšu prātā!

Ardievu jel, ardievu! Tagad, kad viss atklājies, kad atskanējušas viņu klaigas, viņu tenkas (es tās dzirdēju!), kad esmu sarāvies mazs mazītiņš, pazemojies pats savās acīs, kaunēdamies par sevi, kaunēdamies pat tevis dēļ, tavas izvēles dēļ, kad esmu sevi nolādējis, — tagad man jāmūk projām, jāpazūd tava miera dēļ. Tā viņi pieprasa, un tu nekad, nekad mani vairs neredzēsi! Tā ir vajadzīgs, i.i liktenis ir lēmis! Man pārāk daudz bija dots; liktenis Inja kļūdījies, tagad tas izlabo savu kļūdu un visu iedoto ii!ņem. Mēs sastapāmies, iepazinām viens otru — un taK«id aizejam katrs uz savu pusi, līdz satiksimies nākamo reizi. Kad tas notiks, kur tas notiks? Ai, saki man, mana mīļā, — kur mēs tiksimies, kur lai tevi sameklēju, kā l.ii tevi sameklēju, kā lai tevi pazīstu, un vai tad tu pazīsi mani? Visa mana sirds ir tevis pārpilna. Ai, par ko, par ko tas mums? Kāpēc mēs izšķiramies? Iemāci — es taču nesaprotu, nesapratīšu to, nekādi nesapratīšu —, iemāci, kā var sašķelt dzīvi divās daļās, kā izraut sirdi no krūtīm un dzīvot bez tās! Ai, tiklīdz atskārstu, ka nekad vairs levi neredzēšu, nekad, nekad …

Ak dievs, kādu traci viņi sacēla! Cik briesmīgi tagad li lidos tevis dēļ! Nupat sastapu tavu vīru; mēs abi esam viņa necienīgi, kaut arī abi pret viņu neko neesam nogrēkojušies. Viņam viss zināms; viņš mums redz cauri; viņš visu saprot, arī agrāk viņam viss bija skaidrs kā diena. Viņš drosmīgi tevi aizstāvēja; viņš tevi glābs; viņš aizsargās tevi no šīm valodām un klaigām; viņš bezgalīgi levi mīl un ciena; viņš ir tavs glābējs, bet es mūku projam! … Es piesteidzos pie viņa, gribēju skūpstīt viņa roku … Viņš man teica, lai es tūliņ pat aizbraucot. Tas ir nolemts! Ļaudis runā, ka viņš ar visiem sastrīdējies tevis dēļ, tur visi ir pret tevi. Viņam pārmet iecietību un vājumu. Ak dievs! Ko vēl tur runā par tevi? Viņi nezina, viņi nespēj, nav spējīgi saprast Piedod, piedod viņiem, mana nelaimīgā, tāpat ka es piedodu viņiem; bet viņi taču nolaupījuši man vairāk nekā tev!

Es pats nezinu, ko daru, es neapjaušu, ko tev rakstu. Ko es tev sacīju vakar atvadoties? Es taču visu esmu aizmirsis. Es biju izmisis, tu raudāji… Piedod man par šīm asarām! Esmu tik nespēcīgs, tik mazdūšīgs!

Man vēl kaut ko gribētos tev pateikt… Ai, vēl tikai reizi slacīt tavas rokas asarām, kā tagad asarām slaku savu vēstuli! Kaut vēl varētu nomesties pie tavām kājām! Ja tikai viņi zinātu, cik brīnišķīga bija tava mīlestība! Bet viņi ir akli; viņu sirds lepna un augstprātīga; viņi neredz un savu mūžu neredzēs to. Viņiem nav ar ko redzēt! Viņi neticēs, ka tu esi nevainīga pat viņu tiesas priekšā, kaut arī visi šajā pasaulē viņiem to apzvērētu. Vai nu viņi ir tie, kas spēj to saprast! Bet kā viņi uzdrīkstēsies pacelt akmeni pret tevi? Kura būs pirmā roka, kas to pacels? Ai, viņi neapmulsīs, viņi pacels pret tevi tūkstošiem akmeņu! Viņi uzdrošināsies tos pacelt, tāpēc ka zina, kā tas jādara. Viņi pacels visi uzreiz un sacīs, ka paši ir bezgrēcīgi, un uzņemsies grēku uz sevi! Ai, ja viņi zinātu, ko viņi dara! Ja varētu viņiem izstāstīt visu bez slēpšanas, lai viņi redzētu, dzirdētu, saprastu un ticētu! Taču nē, viņi nav tik ļauni… Es tagad esmu izmisis, es varbūt ceļu viņiem neslavu! Es varbūt biedēju tevi ar savām bailēm! Nebīsties, nebīsties no viņiem, mana mīļā! Tevi sapratīs; beidzot viens jau tevi ir sapratis: ceri — tas ir tavs vīrs!

Ardievu, ardievu! Es tev nepateicos! Ardievu uz visiem laikiem!

S. O.»

Mans apjukums bija tik liels, ka ilgi nespēju saprast, kas ar mani notiek. Biju satricināta līdz sirds dziļumiem un nobijusies. Īstenība mani pēkšņi pārsteidza bezrūpīgas sapņošanas dzīvē, kurā biju aizvadījusi jau trīs gadus. Ar bailēm jutu, ka manās rokās liels noslēpums un ka šis noslēpums jau sasaista visu manu dzīvi… kā? Es ari pati to vēl nezināju. Es tikai jutu, ka no šā brīža man sākas jauna nākotne. Tagad negribot biju pārāk tuvu pieskārusies to cilvēku dzīvei un attiecībām, kas līdz šim bija visa mana apkārtējā pasaule, un es baidījos par sevi. Kā es ieiešu viņu dzīvē, es, neaicinātā, es, viņiem svešā? Ko viņiem nesīšu? Kā atraisīsies šie valgi, kas tik pēkšņi piesaistīja mani svešam noslēpumam? Kā lai to zinu? Varbūt mana jaunā loma būs mokoša gan man, gan viņiem. Es taču nevarēju klusēt, atteikties no šīs lomas un cieši jo cieši ieslēgt savā sirdī to, ko biju uzzinājusi? Bet kā un kas notiks ar mani? Ko izdarīšu es? Un, beidzot, ko īsti esmu uzzinājusi? Tūkstoši jautājumu vēl miglaini, vēl neskaidri uznira manā apziņā un neciešami žņaudza manu sirdi. Es biju galīgi apjukusi.

Atceros, vēlāk bija citādi brīži — ar jauniem, dīvainiem, līdz šim neizbaudītiem iespaidiem. Jutu, ka kaut kas atraisās manās krūtīs, ka līdzšinējās skumjas uzreiz pēkšņi izgaist no sirds un kaut kas jauns sāk to piepildīt, kaut kas tāds, par ko vēl nezināju — bēdāties vai priecāties. Es toreiz jutos tā, kā jūtas cilvēks, kas uz visiem laikiem atstāj savu māju, savu līdzšinējo mierīgo, bezrūpīgo dzīvi, dodamies tālā, nezināmā ceļā, un pēdējo reizi aplaiž acis visapkārt, domās atvadīdamies no savas plātnes, bet sirdi tanī pašā laikā māc rūgtums un grūtsirdiga nojauta par visu nezināmo nākamību, varbūt bargu, naidīgu, kas gaida jaunajā ceļā. Beidzot krampjainas raudu elsas izlauzās man no krūtīm un slimīga lēkme atviegloja man sirdi. Man vajadzēja kādu redzēt, dzirdēt, apskaut cieši jo cieši. Tagad es vairs nespēju, negribēju palikt viena; skrēju pie Aleksandras Mihailovnas un pavadīju kopā ar viņu visu vakaru. Mēs bijām divas vien. Lūdzu viņu nespēlēt un atteicos dziedāt, lai j;an viņa vairākkārt lūgtin lūdza. Pēkšņi man viss likās nomācošs, un es nekam nespēju pievērsties. Šķiet, mēs abas raudājām. Atceros vienīgi to, ka es viņu galīgi pārbiedēju. Viņa pūlējās mani pierunāt, lai es nomierinos, neuztraucos. Viņa ar bailēm mani vēroja, iegalvodama, Ka es esot slima un ka es sevi nesaudzējot. Beidzot aizgaju no Aleksandras Mihailovnas galīgi nomocījusies, sagrauzta; jutos gluži kā murgos, un, gultā apguļoties, man bija drudzis.

Pagāja vairākas dienas, kamēr paspēju atgūties un skaidrāk apjēgt savu stāvokli. Šajā laikā mēs abas, es un Aleksandra Mihailovna, dzīvdjām pilnīgā vientulībā. Pjotra Aleksandroviča Pēterburgā nebija. Viņš kaut kādas darīšanās bija aizbraucis uz Maskavu un tur uzturējās trīs nedēļas. Lai gan šis atšķirtības laiks bija īss, Aleksandru Mihailovnu pārņēma briesmīgas skumjas. Lāgiem viņa kļuva mierīgāka, bet ieslēdzās savā istabā, un pat es tad biju viņai par apgrūtinājumu. Turklāt arī es pati meklēju vientulību. Mans prāts darbojas dīvainā, slimīgā sasprindzinājumā; es jutos kā skurbumā. Lāgiem iegrimu stundām ilgās, mokoši neatvairāmās domās; tad man rādījās sapņos — it kā klusītēm kāds smietos par mani, it kā manī būtu iemitinājies kaut kas tāds, kas mulsina un sagandē ikvienu manu domu. Nespēju atkratīties no mokošiem rēgiem, kas ik brīdi vīdēja acu priekšā un nedeva man miera. Man šķita, ka es ilgi, bezcerīgi ciešu, mokos pazemīgi, nekurnēdama un velti uzupurējos. Man šķita, ka tas, kam esmu nesusi šo upuri, nicina to un zobojas par to. Man šķita, ka redzu noziedznieku, kas piedod grēkus taisnajam, un mana sirds plīsa pušu. Tanī pašā laikā man visiem spēkiem gribējās atkratīties no savām aizdomām; es tās nolādēju, es nīdu sevi tāpēc, ka visi mani uzskati nebija uzskati, bet tikai nojautas, tāpēc ka nevarēju attaisnot savus iespaidus pati savās acis.

Pēc tam prātā pārcilāju visas šīs frāzes, šīs briesmīgās atvadīšanās pēdējās vaimanas. Es iztēlojos šo cilvēku — nesaderīgo,es centos uzminēt visu šā vārda mokošo jēgu: «nesaderīgs». Mani mokoši satrieca šī izmisīgā atvadīšanās: «Esmu smieklīgs un pats kaunos par tavu izvēli.» Kas tas bija? Kas tie par cilvēkiem? Par ko viņi skumst, par ko mokās, ko viņi zaudējuši? Sevi pārvarējusi, atkal un atkal saspringti lasīju šo vēstuli, kurā bija tik daudz sirdi plosoša izmisuma, bet kuras saturs bija man tik dīvains, tik neizprotams. Taču vēstule izslīdēja man no rokām un brāzmains satraukums arvien vairāk un vairāk pārņēma manu sirdi… Beidzot tam visam taču vajadzēja kaut kā atrisināties, bet es neredzēju izejas vai baidījos no tās.

Jutos gandrīz pavisam slima, kad kādā dienā mūsu pagalmā iedārdējās ekipāža, ar kuru Pjotrs Aleksandrovičs bija atgriezies no Maskavas. Aleksandra Mihailovna, priecīgi iesaukdamās, steidzās pretim vīram, bet es paliku stāvam kā sasalusi. Atceros — tik ļoti biju pārsteigta par savu pēkšņo satraukumu, ka gandrīz nobijos. Nespēju vairs izturēt un skrēju uz savu istabu. Nesapratu, no kā tik pēkšņi nobijos, taču baidījos par šo nobīli. Pēc ceturtdaļstundas mani pasauca un iedeva kņaza rakstītu vēstuli. Viesistabā sastapu nepazīstamu vīrieti, kas kopā ar Pjotru Aleksandroviču atbraucis no Maskavas, un pēc dažiem pa ausu galam sadzirdētiem vārdiem sapratu, ka svešinieks paliks pie mums uz ilgu dzīvi. Tas bija kņaza pilnvarotais, atbraucis Pēterburgā kārtot svarīgas kņaza ģimenes darīšanas, kuras jau sen bija Pjotra Aleksandroviča zināšanā. Svešinieks iedeva man kņaza vēstuli un piebilda, ka ari kņaze gribējusi man rakstīt, līdz pēdējam brīdim apgalvojusi, ka vēstuli katrā ziņā uzrakstīšot, bet galu galā neko viņam neiedevusi un lūgusi man pateikt, ka viņai — jānudien — neesot man nekā, ko rakstīt, ka vēstulē nekas neesot pastāstāms, ka viņa sasmērējusi veselas piecas lapas, bet pēc tam visu saplēsusi driskās un, beidzot, ka vajagot no jauna sadraudzēties, lai viena otrai rakstītu. Pēc tam kņaze likusi man pateikt, ka drīz tikšoties ar mani. Svešais kungs atbildēja uz manu nepacietīgo jautājumu, ka vēsts par drīzo tikšanos tiešām esot pareiza un ka visa kņaza ģimene taisoties ļoti drīz ierasties Pēterburgā. Dzirdot šo vēsti, nezināju, ko darīt aiz priekiem, steigšus aizgāju uz savu istabu, ieslēdzos un, asarām plūstot, atplēsu kņaza vēstuli. Kņazs solīja, ka drīz es tikšolies ar viņu un Katju, un ļoti sirsnīgi mani apsveica ar dziedātājas talantu; beidzot viņš mani svētīja manās nākamības gaitās un solījās tās nokārtot. Es raudāju, lasīdama šo vēstuli; taču manas prieka asaras bija saistītas ar tik sāpīgām skumjām, ka, atceros, sāku bīties par sevi; pati nezināju, kas ar mani notiek.

Pagāja dažas dienas. Istabā, kura atradās blakus manēļai un kurā agrāk uzturējās Pjotra Aleksandroviča rakstvedis, tagad katru rītu un bieži vien vakaros pāri pusnaktij strādāja atbraukušais kungs. Viņš un Pjotrs Aleksandrovičs bieži ieslēdzās kabinetā un abi tur strādāja. Reiz pēc pusdienām Aleksandra Mihailovna palūdza mani aiziet uz vīra kabinetu un pajautāt, vai viņš tēju dzeršot kopā ar mums. Nevienu kabinetā nesastapusi, domādama, ka Pjotrs Aleksandrovičs drīz ienāks, stāvēju un gaidīju. Pie sienas bija pakārts viņa portrets. Atceros, ka pēkšņi sarāvos, ieraudzījusi šo portretu, un ar neizprotamu satraukumu sāku tajā neatlaidīgi lūkoties. Portrets karājās diezgan augstu; turklāt jau bija patumšs, un es, lai ērtāk to aplūkotu, piebīdīju krēslu un uzkāpu uz tā. Man gribējās kaut ko labāk saskatīt, it kā es cerētu uziet savu šaubu atrisinājumu, un atceros — vispirms mani pārsteidza portreta acis. Mani pārsteidza tāpēc, ka gandrīz nekad nebiju redzējusi šā cilvēka acis: viņš vienmēr tās slēpa aiz brillēm.

Jau bērnībā neizprotama, dīvaina aizsprieduma dēļ man nepatika Pjotra Aleksandroviča skatiens, un tagad šis aizspriedums, šķiet, izrādījās pamatots. Mana iztēle sāka rosīties. Pēkšņi man šķita, ka portreta acis apmulsumā novēršas no mana urbīgā, pārbaudošā skatiena, ka acis cenšas izvairīties no mana skatiena, ka šajās acīs redzami meli un krāpšana; man šķita, ka esmu pareizi uzminējusi, un pati nesapratu, kāds slepens prieks atbalsojās manī uz šo minējumu. No manām krūtīm izlauzās apslāpēts kliedziens. Tobrīd saklausīju aiz muguras čaboņu. Paskatījos atpakaļ: tur stāvēja Pjotrs Aleksandrovičs un vērīgi lūkojās uz mani. Man likās — viņš pēkšņi nosarka. Es pietvīku un nolēcu no krēsla.

— Ko jūs te darāt? — viņš skarbi uzprasīja. — Kāpēc jūs te esat?

Nezināju, ko atbildēt. Mazliet attapusies nomurmināju viņam Aleksandras Mihailovnas aicinājumu. Neatminos, ko viņš atbildēja, neatminos, kā izgāju no kabineta, bet, ieradusies pie Aleksandras Mihailovnas, biju pavisam aizmirsusi atbildi, ko viņa gaidīja, un uz labu laimi teicu, ka Pjotrs Aleksandrovičs nāks.

—    Ņetočka, bet kas tev noticis? — viņa vaicāja. — Tu esi nosarkusi līdz ausu galiem; paskaties uz sevi. Kas tev noticis?

—    Nezinu … ātri nācu … — es atbildēju.

—    Ko tad tev sacīja Pjotrs Aleksandrovičs? — Aleksandra Mihailovna apmulsusi pārtrauca mani.

Es neatbildēju. Tobrīd kļuva dzirdami Pjotra Aleksandroviča soļi, un es tūliņ izgāju no istabas. Lielā apjukumā gaidīju veselas divas stundas. Beidzot atnāca istabene un aicināja mani pie Aleksandras Mihailovnas. Viņa bija nerunīga un noraizējusies. Kad es iegāju, viņa aši un pētīgi pavērās uz mani, bet tūlīt nodūra acis. Man šķita, ka viņas sejā pavīdēja tāds kā apmulsums. Drīz pamanīju, ka viņa ir sliktā omā, runāja maz, uz mani nepavisam neskatījās un, atbildēdama uz B. gādīgajiem jautājumiem, sūdzējās par galvas sāpēm. Pjotrs Aleksandrovičs bija valodīgāks neka parasti, bet runāja vienīgi ar B.

Aleksandra Mihailovna izklaidīgi piegāja pie klavierēm.

—    Uzdziediet mums kaut ko, — B. sacīja, griezdamies pie manis.

—    Jā, Anete, nodziedi savu jauno āriju, — Aleksandra Mihailovna steigšus piebilda, it kā priecādamās par radušos ieganstu.

Paraudzījos uz viņu; viņa lūkojās uz mani ar satrauktām gaidām.

Taču es nepratu sevi pārvarēt. Negāju pie klavierēm kaut vai tāpat bez prieka kaut ko nodziedāt, bet apmulsu, apjuku, nezinādama, kā aizbildināties; beidzot virsroku guva īgnums, un es strikti atteicos.

—    Kāpēc tu negribi dziedāt? — Aleksandra Mihailovna vaicāja, zīmīgi paskatīdamās uz mani un reizē uzmezdama mirkli vīram.

Šie divi skatieni izveda mani no pacietības. Piecēlos no galda un, galīgi samulsusi, bet vairs to neslēpdama un drebēdama no kaut kādas pēkšņi uzplūdušas nepatīkamas sajūtas, kaismi atkārtoju, ka negribu, nevaru, neesmu vesela. To sacīdama, raudzījos ikvienam tieši acīs, bet dievs vien zina, cik ļoti tobrīd vēlējos būt savā istabā un paslēpties no visiem.

B. bija izbrīnījies, Aleksandra Mihailovna neslēpa savas skumjas un neteica ne vārda. Bet Pjotrs Aleksandrovičs pēkšņi piecēlās no krēsla un teica, ka esot aizmirsis kaut ko darāmu, un, kā redzams, dusmodamies, ka izšķiedis dārgo laiku, steigšus izgāja no istabas, jau iepriekš pateikdams, ka varbūt ienākšot vēlāk, lai gan — drošs paliek drošs — atvadīdamies paspieda B. roku.

—    Kas jums īsti lēcies? — B. jautāja. — Pēc sejas izskatās, ka tiešām esat slima.

—    Jā, esmu sasirgusi, ļoti sasirgusi, — nepacietīgi atbildēju.

—     Patiešām tu esi bāla, bet vēl pirmīt biji tik piesarkusi, — Aleksandra Mihailovna piebilda un aprāvās.

—     Ir jau labi! —es teicu, pieiedama pie viņas un neatlaidīgi lūkodamās viņai acīs. Nabadzīte neizturēja manu skatienu, nolaida acis gluži kā vainīga, un viegls sārtums ieplūda bālajos vaigos. Satvēru viņas roku un noskūpstīju. Aleksandra Mihailovna paskatījās uz mani ar neliekuļotu, naivu prieku. — Piedodiet man, ka šodien biju tik ļauns, tik nejauks bērns, — sirsnīgi viņai sacīju, — bet tiešām esmu slima. Nedusmojieties un ļaujiet man iet…

—     Mēs visi esam bērni, — viņa teica ar kautrīgu smaidu, — un arī es esmu bērns, sliktāks, daudz sliktāks nekā tu, — viņa piebilda, pačukstēdama man pie auss. — Arlabvakar, atspirgsti! Tikai, dieva dēļ, nedusmojies uz mani!

—     Par ko tad? — es iejautājos, jo tik naiva vaļsirdība mani gauži parsteidza.

—     Par ko? — viņa atbildēja, briesmīgi samulsusi, it kā pat nobijusies sevis dēļ. — Par ko? Redzi nu, Ņetočka, kāda es esmu. Ko es tev sacīju? Arlabvakar! Tu esi gudrāka nekā es… Bet es esmu sliktāka nekā bērns.

—     Pietiek, pietiek, — es atbildēju, dziļi saviļņota, nezinādama, ko teikt. Noskūpstījusi viņu vēlreiz, steigšus izgāju no istabas.

Man bija briesmīgi nepatīkami un skumji. Turklāt dusmojos uz sevi, juzdama, ka esmu nepiesardzīga un neprotu uzvesties. Man nez kāpēc bija tik liels kauns, ka asaras sariesās acīs, un es aizmigu lielā grūtsirdībā. Kad otrā rītā pamodos, mana pirmā doma bija, ka viss pagājušais vakars ir tīrie rēgi, mirāža, ka mēs cits citu esam tikai mistificējuši, pārlieku steigušies, piešķīruši niekiem i ielu nozīmi un tas viss noticis pieredzes trūkuma dēļ un tāpēc, ka neesam pieraduši uztvert ārējos iespaidus. Jutu, ka vainīga ir tikai šī vēstule, ka tā mani pārāk satrauc, ka mana iztēle pārkairināta, un nolēmu, ka labāk būs, ja turpmāk ne par ko nedomāšu. Tik neparasti viegli atrisinājusi visas savas bēdas, būdama pilnīgi pārliecināta, ka tikpat viegli izpildīšu, ko esmu nolēmusi, kļuvu mierīgāka un gāju uz dziedāšanas stundu gluži līksma. Rīta gaiss padarīja pavisam skaidru manu galvu. Man ļoti patika šie rīta ceļojumi pie dziedāšanas skolotāja. Tik priecīgi bija iet cauri pilsētai, kas ap pulksten deviņiem jau pavisam pamodusies un čakli sāka savu ikdienišķo dzīvi. Mēs parasti gājām pa visrosīgākajām, pa visstrādīgāko ļaužu ielām, un bija patīkami, ka mana mākslinieces dzīve sākas šādos apstākļos — ar kontrastu starp šo diendienīgo sīkumainību, mazām, bet īstām rūpēm un mākslu, kura mani gaidīja pāris soļu no šīs dzīves trešajā stāvā milzīgā namā, kas no augšas līdz apakšai stāvgrūdām pilns ar iemītniekiem, kuriem, kā man šķita, nebija itin nekādas daļas ne par kādu mākslu. Es ar burtnīcu padusē starp šiem lietišķajiem, īgnajiem garāmgājējiem; vecā Natālija, kura mani pavadīja un kura man ik reizi, pati to nezinādama, lika risināt mīklu: par ko viņa visvairāk domā? Beidzot, mans skolotājs, pa pusei itālietis, pa pusei francūzis, savādnieks, brīžiem patiess entuziasts, daudz biežāk pedants, bet visvairāk sīkstulis. Tas viss mani izkliedēja, lika man smieties vai iegrimt pārdomās. Turklāt es kautrīgi, taču ar kvēlām cerībām mīļoju savu mākslu, cēlu gaisa pilis, iztēlojos sev visbrīnišķīgāko nākotni un nereti, mājās nākdama, it kā degu savas fantāzijas liesmās. Vārdu sakot, šajos brīžos jutos gandrīz laimīga.

Tieši šāds brīdis mani apciemoja arī toreiz, kad pulksten desmitos nācu mājās no dziedāšanas stundas. Biju aizmirsusi visu un atceros, ka ļoti, ļoti priecīgi biju par kaut ko sasapņojusies. Bet pēkšņi, iedama augšā pa kāpnēm, sarāvos, it kā piegrūdusi roku pie uguns. Augšā runāja Pjotrs Aleksandrovičs, kurš tobrīd nāca lejā pa kāpnēm. Netīkamā izjūta, kas mani pārņēma, bija tik spēcīga, atmiņas par vakardienu tik naidīgi man uzmācās, ka nekādi nespēju noslēpt savu sarūgtinājumu. Pjotru Aleksandroviču sveicinādama, mazliet paklanījos, bet mana seja tobrīd laikam bija tik izteiksmīga, ka viņš izbrīnā apstājās. To pamanījusi, nosarku un steigšus devos augšā. Viņš man pakaļ kaut ko nopurpināja un gāja savu ceļu.

Es gandrīz raudāju aiz dusmām un nespēju saprast, kas tagad notiek. Visu rītu nezināju, kur dēties, ko iesākt, lai visu izbeigtu un drīzāk viss būtu galā. Tūkstoš reižu devu sev vārdu, ka būšu prātīgāka, un tūkstoš reižu mani pārņēma bailes sevis dēļ. Jutu, ka nīstu Aleksandras Mihailovnas vīru, un tanī pašā laikā biju izmisumā sevis dēļ. Šoreiz, dzīvodama nepārtrauktā uztraukumā, nopietni sasirgu un vairs nekādi nespēju valdīt pār sevi. Kļuvu īgna pret visiem; cauru rītu nosēdēju savā istabā un negāju pat pie Aleksandras Mihailovnas. Viņa pati atnāca pie manis. Uzmetusi man acis, viņa gandrīz iekliedzās. Biju tik bāla, ka, paskatījusies spogulī, pati no sevis nobijos. Aleksandra Mihailovna nosēdēja pie manis veselu stundu, aprūpēdama mani kā bērnu.

Taču man no viņas uzmanības kļuva tik skumji, no viņas maiguma sirds bija tik smaga un tik mokoši bija skatīties uz viņu, ka beidzot lūdzu, lai viņa atstāj mani vienu. Viņa izgāja, visai noraizējusies par mani. Galu galā manas skumjas izplūda asarās un beidzās ar lēkmi. Pievakarē man kļuva vieglāk…

Vieglāk, tāpēc ka nolēmu iet pie viņas. Nolēmu krist viņas priekšā uz ceļiem, atdot vēstuli, ko viņa pazaudējusi, un vaļsirdīgi izstāstīt visu: pastāstīt par visām mokām, kuras esmu izcietusi, par visām savām šaubām, apskaut viņu sirsnīgā jo sirsnīgā mīlestībā, kas manī kvēloja pret viņu, pret manu cietēju, pateikt viņai, ka esmu viņas bērns, viņas draugs, ka mana sirds viņai atklāta, lai viņa paraugās tajā un redz, cik daudz šajā sirdī visdedzīgākās, vispastāvīgākās mīlestības pret viņu. Ak dievs! Es zināju, es jutu, ka esmu pati pēdējā, kurai viņa drīkst atklāt savu sirdi, un man šķita, ka tāpēc drošāka būs glābšana, tāpēc ietekmīgāki būs mani vārdi…. Lai gan tumši, neskaidri, taču sapratu viņas skumjas, un mana sirds kūsāja sašutumā, iedomājoties, ka viņa var sarkt mana skatiena, mana nosodījuma dēļ… Mana nelaimīgā, nelaimīgā, vai tu esi tā grēciniece? To es sacīšu, raudādama pie viņas kājām. Taisnības jūtas uzvilnīja manī, es zaudēju pašsavaldīšanos. Nezinu, ko būtu izdarījusi, bet tikai vēlāk to atskārtu, kad necerēts gadījums izglāba mani un viņu no bojā ejas, apstādināja mani gandrīz jau pie pirmā soļa. Mani pārņēma šausmas. Viņas nomocītajai sirdij taču vajadzēja augšāmcelties pretim cerībai! Un es ar vienu triecienu būtu viņu nogalinājusi!

Lūk, kas notika: no viņas kabineta mani vairs šķīra tikai divas istabas, kad pa sānu durvīm iznāca Pjotrs Aleksandrovičs un, mani nepamanījis, gāja man pa priekšu. Arī viņš devās pie Aleksandras Mihailovnas. Apstājos, kā zemē iemieta; viņu vismazāk vēlējos toreiz sastapt. Es jau gribēju iet atpakaļ, bet ziņkāre pēkšņi lika man kā piekaltai palikt stāvam.

Viņš brīdi apstājās pie spoguļa, sakārtoja matus, un nespēju vien nobrīnīties, pēkšņi sadzirdēdama, ka viņš dungo dziesmiņu. Tanī pašā mirklī neskaidras, tālas bērnības atmiņas uznira apziņā. Lai varētu saprast dīvaino sajūtu, kas radās tobrīd manī, pastāstīšu, ko atcerējos. Jau pirmajā gadā, uzturoties šajā namā, mani stipri pārsteidza gadījums, kas tikai tagad viesa gaismu manā apziņā, jo tikai tagad — tikai šajā brīdī apjēdzu, kā sākusies mana neizskaidrojamā antipātija pret šo cilvēku. Es jau minēju — jau tolaik viņa klātbūtnē man vienmēr bija nelādzīga sajūta. Es jau stāstīju, cik grūtsirdīgi mani ietekmēja viņa drūmais, rūpju pilnais izskats, skumjā, pat bezcerīgā seja; cik smagi es jutos pēc tām stundām, ko mēs kopa pavadījam pie Aleksandras Mihailovnas tējas galdiņa, un, beidzot, cik mokošas skumjas plosīja manu sirdi, kad divas vai trīs reizes gadījās būt gandrīz vai par aculiecinieci drūmajām, tumšajām ainām, par kurām jau minēju sākumā. Reiz bērnībā sastapos ar viņu tāpat kā tagad šajā pašā istabā šinī pašā stundā, kad viņš, tāpat kā es, gāja pie Aleksandras Mihailovnas. Mani pārņēma gluži bērnišķīgs biklums, sastopoties vienai ar viņu, tāpēc ierāvos kaktā, it kā juzdamās vainīga, lūgdamās likteni, lai Pjotrs Aleksandrovičs mani nepamana. Gluži tāpat kā tagad, viņš apstājās pie spoguļa, un es spēji sarāvos no kaut kādām nenoteiktām, nebērnišķīgām jūtām. Man šķita, ka viņš it kā pārtaisa savu ģīmi. Vismaz es skaidri redzēju smaidu viņa sejā, pirms viņš gāja pie spoguļa; es dzirdēju smieklus, ko līdz tam nekad nebiju no viņa dzirdējusi, jo (atceros, tas visvairāk mani pārsteidza) viņš nekad nesmējās, būdams pie Aleksandras Mihailovnas. Pēkšņi, tikko viņš paspēja uzmest acis spogulim, viņa ģīmis pilnīgi pārvērtās. Smaids pazuda kā pēc pavēles, tā vietā parādījās kaut kādas rūgtas jūtas, it kā neviļus un nevaldāmi izlauzušās no sirds, jūtas, kuras noslēpt nav cilvēka spēkos, kuras pretēji jebkādām augstsirdīgām pūlēm lika saviebties viņa lūpām, krampjainas sāpes sarauca krunkās viņa pieri un savilka kopā uzacis. Skatiens drūmi paslēpās aiz brillēm — vārdu sakot, viņš vienā mirklī, it kā pēc pavēles kļuva pavisam cits cilvēks. Atceros, ka es, bērns, sāku drebēt aiz šausmām, baidīdamās saprast to, ko redzēju, un kopš tā laika smags, nepatīkams iespaids uz visiem laikiem iegulās manā sirdī. Brīdi palūkojies spogulī, viņš nokāra galvu, uzmeta kūkumu, kāds viņš parasti ieradās pie Aleksandras Mihailovnas, un uz pirkstgaliem gāja viņas kabinetā. Lūk, šīs atmiņas mani gauži pārsteidza.

Toreiz, tāpat kā tagad, viņš domāja, ka ir viens, un apstājās pie tā paša spoguļa. Tāpat kā toreiz, es, naidīgu, nepatīkamu jūtu pārņemta, biju turpat viņa tuvumā. Bet, sadzirdot šo pakluso dziedāšanu (dziedāja viņš, kaut gan no viņa pavisam neticami bija gaidīt ko līdzīgu), kas pārsteidza mani tik negaidīti, ka sastingu turpat, kur stāvēju, un tanī pašā brīdī prātā iešāvās līdzība ar gandrīz tādu pašu mirkli manā bērnībā, — manu sirdi pēkšņi skāra tik dzēlīga doma, ka nemaz neprotu to attēlot. Ikviena manu nervu cīpsla nodrebēja, un, atbildot uz šo nelaimīgo dziesmu, laidu vaļā tādu smieklu šalti, ka nabaga dziedonis iekliedzās, atlēca divus soļus no spoguļa un bāls kā nāve, kā ar negodu notverts nozieguma vietā, izmisīgi blenza uz mani negantās šausmās, pārsteigumā un trakās dusmās. Viņa skatiens slimīgi ietekmēja mani. Atbildēju viņam ar nervozām, histēriskam zvaigām tieši acīs, smiedamas pagāju garām un, arvien vēl skaļi smiedama, iegāju pie Aleksandras Mihailovnas. Zināju, ka viņš stāv aiz portjerām, ka varbūt viņš šaubās, nezinādams — nākt vai nenākt, ka trakās dusmas un gļēvulība gluži vai pienaglojušas viņu pie grīdas, — un es ar dīvainu niknumu, izaicinošu nepacietību gaidīju, ko viņš galu galā darīs; biju ar mieru saderēt, ka viņš neienāks, un man bija taisnība. Viņš ienāca tikai pēc pusstundas. Aleksandra Mihailovna labu brīdi lūkojās uz mani, ārkārtīgi izbrīnījusies. Taču viņa velti taujāja, kas man lēcies. Nespēju atbildēt, man trūka elpas. Beidzot viņa saprata, ka man ir nervu lēkme, un raizēdamās mani vēroja. Atpūtusies satvēru viņas rokas un sāku tās skūpstīt. Tikai tad es attapos, un tikai tad man iešāvās prātā, ka būtu Aleksandru Mihailovnu nogalinājusi, ja ceļā negadltos viņas vīrs. Raudzījos uz viņu kā uz augšāmcēlušos.

Ienāca Pjotrs Aleksandrovičs.

Aši uzmetu viņam skatienu; viņš lūkojās tā, it kā starp mums nekas nebūtu noticis, tas ir, viņš bija bargs un drūms kā jau allaž. Bet pēc bālās sejas un mazliet trīcošajām lūpām noskārtu, ka viņš tik tikko spēj valdīt satraukumu. Viņš salti sasveicinājās ar Aleksandru Mihailovnu un klusēdams apsēdās savā parastajā vietā. Viņa roka drebēja, ņemot tējas tasi. Gaidīju traci, un mani pārņēma neatvairāmas bailes. Es jau gribēju aiziet, bet neuzdrošinājos atstāt Aleksandru Mihailovnu, kuras seja pavisam pārvērtās, lūkojoties uz vīru. Arī viņa nojauta, ka būs kaut kas nelāgs. Beidzot tas, ko gaidīju ar tik lielām bailēm, notika.

Dziļam klusumam valdot, pacēlu acis un ieraudzīju Pjotra Aleksandroviča brilles, vērstas tieši uz mani. Tas bija tik negaidīti, ka es sarāvos, gandrīz vai iekliedzos un nodūru acis. Aleksandra Mihailovna to pamanīja.

—    Kas jums noticis? Kāpēc jūs nosarkāt? — skanēja Pjotra Aleksandroviča skarbā un rupjā balss.

Es klusēju; mana sirds dauzījās tik stipri, ka nespēju bilst ne vārda.

—    Kāpēc viņa nosarkusi? Kāpēc viņa sarkst arvien vairāk? — mājastēvs jautāja, griezdamies pie Aleksandras Mihailovnas un nekautrīgi rādīdams uz mani.

Dusmas aizcirta man elpu. Pavēros ar lūdzošu skatienu Aleksandrā Mihailovnā. Viņa mani saprata. Aleksandras Mihailovnas bālie vaigi pietvīka.

—    Anete, — viņa man sacīja tik stingrā balsī, kādu nepavisam nebiju gaidījusi no viņas, — ej uz savu istabu; pēc brīža ieiešu pie tevis; mēs kopā pavadīsim vakaru.

—    Es jums jautāju, dzirdējāt, ko es teicu, vai dzirdējāt? — Pjotrs Aleksandrovičs iejaucās, runādams vēl skaļāk, it kā nesaklausījis, ko saka sieva. — Kāpēc jūs sarkstat, sastopoties ar mani? Atbildiet!

—    Tāpēc, ka jūs piespiežat sarkt viņu un arī mani, — Aleksandra Mihailovna atbildēja aiz satraukuma trīcošā balsī.

Izbrīnā palūkojos uz Aleksandru Mihailovnu. Viņas dedzīgais iebildums sākumā man likās pavisam nesaprotams.

—    Es piespiežu jūs sarkt, es? — Pjotrs Aleksandrovičs viņai atbildēja, arī, šķiet, zaudēdams pašsavaldīšanos aiz izbrīnās un stipri uzsvērdams vārdu es. — Manis dēļ jūs sarkāt? Bet vai tad es varu jūs piespiest sarkt manis dēļ? Jums, nevis man vajadzētu sarkt — kā jūs domājat?

Šī frāze bija man tik saprotama, teikta ar tik nežēlīgu, dzēlīgu izsmieklu, ka šausmās iekliedzos un metos pie Aleksandras Mihailovnas. Izbrīna, sāpes, pārmetums un šausmas atainojās viņas nāves bālajā sejā. Uzmetu acis Pjotram Aleksandrovičam, lūdzoši salikusi rokas. Šķita — viņš pats attapsies; taču trakās dusmas, kurās viņš izgrūda šo frāzi, vēl nebija rimušās. Tomēr, pamanījis manu kluso lūgumu, viņš samulsa. Manas rokas skaidri liecināja, ka zinu daudz no tā, ko viņi abi līdz šim glabājuši kā noslēpumu, un ka es skaidri esmu sapratusi viņa vārdus.

—    Anete, ejiet uz savu istabu, — Aleksandra Mihailovna vārgi, bet noteikti atkārtoja, pieceldamās no krēsla,

—     man ļoti nepieciešams parunāties ar Pjotru Aleksandroviču…

Viņa, kā redzams, bija mierīga; bet es no šā miera baidījos vairāk nekā no jebkura uztraukuma. Izlikos nedzirdam viņas vārdus un paliku stāvam kā sālsstabs. Sasprindzināju visus savus spēkus, lai pēc Aleksandras Mihailovnas sejas noskārstu, kas tobrīd risinās viņas domās. Man šķita, ka viņa nav sapratusi ne manu mājienu, ne manu iesaukšanos.

—    Cienītā kundze, redziet, ko jūs esat izdarījusi! — Pjotrs Aleksandrovičs teica, satverdams mani aiz rokām un rādīdams uz sievu.

Ak dievs! Nekad nebiju redzējusi tik lielu izmisumu, kādu tagad saskatīju šajā satriektajā, stingajā sejā. Viņš saņēma mani aiz rokas un izveda no istabas. Paraudzījos uz viņiem vēlreiz. Aleksandra Mihailovna stāvēja, elkoņiem balstīdamās pret kamīnu, abām rokām cieši saspiedusi galvu. Viss viņas augums liecināja par neciešamām mokām. Sakampu Pjotra Aleksandroviča roku un dedzīgi to saspiedu.

—    Dieva dēļ! Dieva dēļ! — es izdvesu drebošā balsī.

—   Saudzējiet!

—    Nebaidieties, nebaidieties! — viņš teica, kaut kā dīvaini lūkodamies uz mani. — Tas nekas, tā ir lēkme. Ejiet taču, ejiet!

Iegājusi savā istabā, nokritu uz dīvāna un aizsedzu rokām seju. Veselas trīs stundas tā nogulēju un šajā laikā pārdzīvoju visas elles mokas. Beidzot nenocietos un aizsūtīju pajautāt, vai drīkstu ieiet pie Aleksandras Mihailovnas. Atbildi atnesa madame Leotara. Pjotrs Aleksandrovičs licis pateikt, ka lēkme pārgājusi, briesmas nedraudot, taču Aleksandrai Mihailovnai vajadzīgs miers. Negāju gulēt līdz pulksten trijiem rītā un visu laiku domāju, staigādama pa istabu. Mans stāvoklis bija neskaidrāks kā jebkad, bet es tomēr jutos mierīgāk — varbūt tāpēc, ka jutos vainīgāka nekā jebkurš cits. Apgūlos, nepacietīgi gaidīdama nākamo rītu.

Taču otrā dienā biju rūgti pārsteigta, pamanīdama Aleksandras Mihailovnas attieksmēs pret mani neizskaidrojamu saltumu. Sākumā man šķita, ka šai skaidrajai, cildenajai sirdij grūti būt kopā ar mani pēc viņas un vīra vakarējās scēnas, kuru gribot negribot redzēju. Zināju, ka šis lielais bērns var sarkt manu acu priekšā un turklāt lūgt man piedošanu, tāpēc ka nelaimīgā scēna vakar varbūt aizvainojusi manu sirdi. Taču drīz pamanīju Aleksandrā Mihailovnā kādas citas rūpes un īgnumu, kas izpaudās ārkārtīgi neveikli: brīžiem viņa man atbildēja dzedri un salti; brīžiem viņas vārdos saklausīju kādu īpašu nozīmību; beidzot, brīžiem viņa pēkšņi kļuva pret mani ļoti maiga, it kā nožēlodama skarbumu, kāds viņas sirdī nevarēja būt, un viņas laipnajos, klusajos vārdos skanēja tāds kā pārmetums. Beidzot es viņai tieši vaicāju, kas noticis un vai viņai man nav kas sakāms. Dzirdēdama pēkšņo jautājumu, viņa mazliet apjuka, bet tūliņ pat, paceldama uz mani platās, rāmās acis, skatīdamās un mīļi smaidīdama, teica:

—    Nekas jau nav, Ņetočka; tikai viens gan: kad tu man tik strauji uzprasīji, es mazliet samulsu. Tāpēc ka jautāji man tik aši… tici man. Bet paklausies — atbildi taisnību, manu bērniņ: vai tev uz sirds ir kas tāds, kāpēc tu samulstu tāpat kā es, ja tev par to vaicātu tikpat strauji un negaidot?

—    Nē, — es atbildēju, palūkodamās uz viņu skaidrām acīm.

—     Tad ir labi! Ja tu zinātu, mans draugs, cik pateicīga esmu tev par šo brīnišķīgo atbildi. Nav jau tā, ka es tevi varētu turēt aizdomās par kaut ko sliktu, — nekad! Es sev nepiedotu, pat ja mirkli būtu tā iedomājusies. Taču paklausies: kad pieņēmu tevi savās mājās, tu biji bērns, bet tagad tev ir septiņpadsmit gadu. Tu pati redzēji: esmu slima, pati esmu kā bērns, mani pašu vajag aprūpēt. Ner.poju tev pilnīgi aizstāt tavu īsto māti, lai gan mīlestības pret tevi manā sirdī šinī ziņā būtu atliku likām. Ja ta&gt;;ad mani tik ļoti moka raizes, tad, protams, ne jau tu esi vainīga, bet es. Piedod man gan par pirmītējo jautājumu, gan par to, ka es varbūt neapzināti neesmu pildījusi visus savus solījumus, ko devu tev un tēvam, kad paņēmu tevi no viņa nama. Mani tas dara ļoti nemierīgu un bieži ir darījis nemierīgu, mans draugs.

Es viņu apkampu un sāku raudāt.

—    Ai, es pateicos, pateicos jums par visu! — iesaucos, slacīdama viņas rokas asarām. — Nerunājiet tā ar mani, neplosiet manu sirdi! Jūs man esat bijusi vairāk nekā māte; lai dievs jūs svētī par visu to labo, ko jūs abi ar kņazu esat darījuši man, nelaimīgajai, pamestajai! Mana labiņā, mana mīļā!

—    Neraudi, Ņetočka, neraudi! Labāk apskauj mani — tā, ciešāk, ciešāk! Vai zini ko? Dievs vien zina, kāpēc, bet man šķiet, ka tu mani apskauj pēdējo reizi.

—    Nē, nē, — es teicu, raudādama skaļi kā bērns, — nē, tas nav tiesa! Jūs būsiet laimīga! . .. Nākamībā vēl ir daudz dienu. Ticiet, mēs būsim laimīgas!

—    Paldies tev, paldies, ka tik sirsnīgi mani mīli! Tagad man ir maz paziņu; visi mani atstājuši.

—    Kas tad jūs atstājuši? Kas viņi tādi ir?

—    Senāk man bija arī citi paziņas; tu to nezini, Ņetočka. Viņi visi mani atstājuši, visi aizgājuši, it kā būtu bijuši tikai rēgi. Taču es viņus tik ļoti gaidīju, visu mūžu gaidīju; bet dievs ar viņiem! Paskaties, Ņetočka, redzi, cik vēls rudens; drīz snigs sniegs; līdz ar pirmo sniegu es miršu — jā; bet es nemaz nezūdos. Ardievu!

Viņas seja bija bāla un sakritusi; uz katra vaiga kvēloja briesmīgs, asinssārts plankums, lūpas drebēja un bija apkaltušas no drudža.

Aleksandra Mihailovna piegāja pie klavierēm un uzsita dažus akordus; tanī mirklī spalgi pārtrūka stīga un aizdžinkstēja ar ilgu, trīcošu skaņu …

—    Vai dzirdi, Ņetočka, vai dzirdi? — viņa pēkšņi iesaucās tādā kā apgarotā balsī, rādīdama uz klavierēm. — Šī stīga bija pārāk, pārāk savilkta: tā neizturēja un mira. Paklausies, cik žēlabaini mirst skaņa!

Aleksandra Mihailovna runāja ar lielu piepūli. Dziļas garīgas sāpes atspoguļojās viņas sejā, un acis pieplūda asarām.

—    Lai paliek, Ņetočka, manu draudziņ; atved bērnus!

Es tos atvedu. Viņa it kā atpūtās, uz bērniem lūkodamās, un pēc stundas ļāva tiem iet.

—           Kad es nomiršu, tu viņus neatstāsi, Anete? Vai ne? — viņa man čukstēja, šķiet, bīdamās, lai mūsos kāds nenoklausās.

—           Nerunājiet tā, jūs mani nobendēsiet! — es tikai spēju bilst, viņai atbildēdama.

—           Es taču pajokoju, — pēc klusuma brīža viņa teica un pasmaidīja. — Un tu tūlīt noticēji? Es taču dažreiz sarunāju diezin ko. Tagad esmu kā bērns; man visu vajag piedot.

Tobrīd viņa kautrīgi paskatījās uz mani, it kā baidīdamās kaut ko izpaust. Es gaidīju.

—           Tikai nebiedē viņu, — Aleksandra Mihailovna beidzot sacīja, acis nodūrusi un mazliet pietvīkusi, viņas balss bija tik klusa, ka tikko sadzirdēju.

—    Kuru? — es izbrīnījusies vaicāju.

—          Manu vīru. Tu varbūt viņam visu paklusām izstāstīsi.

—           Kāpēc gan, kāpēc? — es atkārtoju, arvien vairāk un vairāk brīnīdamās.

—           Varbūt arī neizstāstīsi, ko tur var zināt! — viņa atbildēja, cenzdamās pēc iespējas viltīgāk uzmest man acis, lai gan tas pats vientiesīgais smaids joprojām rotājās ap viņas lūpām un sārtums arvien vairāk un vairāk sakāpa viņai sejā. — Nerunāsim vairs par to; es taču visu laiku jokoju.

Mana sirds sažņaudzās arvien sāpīgāk un sāpīgāk.

—           Bet tu taču viņus mīļosi, kad es nomiršu, vai ne, — viņa piebilda nopietni un atkal it kā noslēpumaini, — tāpat kā būtu mīļojusi savus īstos bērnus, vai ne? Atceries: vienmēr esmu uzskatījusi tevi par savu īsto meitu un bērnus neesmu šķirojusi.

—           Jā, jā, — es atbildēju, nezinādama, ko saku, un aiz asarām un apjukuma palikdama gluži bez elpas.

Karsts skūpsts dedzinādams skāra manu roku, iekām paspēju to atraut. Izbrīnā nespēju bilst ne vārda.

«Kas viņai kaiš? Ko viņa domā? Kas vakar norisinājies starp viņiem?» prātā iešāvās doma.

Pēc brītiņa viņa sāka sūdzēties par nogurumu.

—           Jau sen esmu slima, tikai negribēju jūs abus biedēt, — viņa teica. — Jūs taču abi mani mīlat, vai ne? …

Uz redzēšanos, Ņetočka; atstāj mani vienu, bet vakarā nan katrā ziņā atnāc pie manis. Vai atnāksi?

Es cieši apsolījos; taču priecājos, ka varu aiziet. Es vairs nespēju paciest.

Nabadzīte, nabadzīte! Kādas aizdomas tevi pavada uz pēdējo dusas vietu! — es iesaucos, skaļi raudādama. Kādas jaunas bēdas sāpina un kremt tavu sirdi, par kurām lu tik tikko uzdrīksties ieminēties! Ak mans dievs! Šīs ilgās ciešanas, par kurām tagad jau visu zināju, šī bezcerīgā dzīve, šī kautrā mīlestība, kas neko neprasa sev, un pat tagad, tagad, gandrīz uz nāves gultas gulēdama, kad sirds plīst pušu aiz sāpēm, viņa gluži kā noziedzniece neuzdrīkstas ne kurnēt, ne sūdzēties — un, iztēlojusies, izdomājusi jaunas bēdas, viņa tām jau pakļāvusies, samierinājusies ar tām! …

Vakarā, biezā krēslā, izmantojusi Ovrova (no Maskavas atbraukušā ciemiņa) prombūtni, iegāju bibliotēkā, atslēdzu skapi un rakņājos grāmatās, lai izvēlētos kādu, ko lasīt priekšā Aleksandrai Mihailovnai. Man gribējās viņu novērst no drūmām domām un tāpēc sameklēt kaut ko jautru, vieglu. .. Ilgi un izklaidīgi cilāju grāmatas. Krēsla kļuva arvien biezāka, reizē ar to auga arī manas skumjas. Biju paņēmusi atkal to pašu grāmatu, pašķīrās atkal tā pati lappuse, kur arī tagad ieraudzīju plankumu, kuru atstājusi vēstule, kas kopš tās dienas vienmēr glabājās man pie krūtīm, — noslēpums, ar kuru iestājās tāds kā lūzums manā dzīvē un tā sākās no jauna, man uzdvesa tik daudz salta, nezināma, noslēpumaina, nemīlīga, kas jau tagad notālēm man tik bargi draudēja … «Kas ar mums notiks,» es domāju, «pajumte, kurā man bija tik silti, kurā jutos tik brīvi, kļūst tukšāka. Skaidrā, gaišā sirds, kas sargāja manu jaunību, mani atstāj. Kas būs nākotnē?» Stāvēju, it kā aizmirsusi visu pasauli, domādama par savu pagājību, kas tagad sirdij tik mīļa, un pūlējos ielūkoties nākamībā, nezināmajā, draudīgajā… Atceros šo brīdi un tagad, liekas, vēlreiz to pārdzīvoju: tik dziļi tas iespiedies man atmiņā.

Turēju rokā vēstuli un atšķirto grāmatu; mana seja bija saraudāta. Pēkšņi bailēs sarāvos: pavisam tuvu ieskanējās pazīstama balss. Tajā pašā brīdī jutu, ka man vēstuli izrauj no rokām. Iekliedzos un paskatījos atpakaļ: tur stāvēja Pjotrs Aleksandrovičs. Viņš satvēra mani aiz rokas un turēja tik cieši, ka nevarēju paspert ne soli; ar labo roku viņš cēla pie gaismas vēstuli un pūlējās salasīt pirmās rindas… Es sāku kliegt; drīzāk biju ar mieru nomirt nekā atstāt šo vēstuli viņa rokā. Pēc uzvarošā smīna sapratu, ka viņam izdevies saburtot pirmās rindas. Es vairs nezināju, ko darīt…

Pēc mirkļa klupu viņam klāt, gandrīz neko nesajēgdama, un izrāvu no rokām vēstuli. Tas viss norisinājās tik ātri, ka pati vēl neatskārtu, kā vēstule atkal nokļuvusi pie manis. Bet, pamanījusi, ka Pjotrs Aleksandrovičs vēlreiz grib izraut vēstuli man no rokām, steigšus noglabāju to aiz kleitas izgriezuma un atgāju trīs soļus.

Brīdi blenzām viens uz otru klusēdami. Es vēl bailēs drebēju; viņš — bāls, ar trīcošām, no dusmām sazilējušām lūpām — pirmais pārtrauca klusumu.

—    Nu ir gana! — viņš teica satrauktā, klusā balsī.

—      Jūs droši vien negribēsiet, lai es rīkojos ar varu; atdodiet man vēstuli labprātīgi.

Tikai tagad attapos, un apvainojums, kauns, sašutums par rupju varmācību aizcirta man elpu. Karstas asaras ritēja pa maniem pietvīkušajiem vaigiem. Drebēju aiz uztraukuma un labu laiciņu nespēju bilst ne vārda.

—           Vai dzirdējāt? — viņš teica, paspēris uz manu pusi divus soļus …

—           Lieciet mani mierā, lieciet mierā! — es kliedzu, atvirzīdamās no viņa. — Jūs rīkojaties zemiski, nekrietni. Jūs aizmirstaties! .. . Laidiet mani! …

—           Kā? Ko tas nozīmē? Un jūs vēl uzdrošināties runāt šādā tonī… pēc tam, kad jūs … Atdodiet, es jums saku!

Viņš vēlreiz spēra soli uz manu pusi, bet, ieraudzījis manās acīs tik daudz apņēmības, apstājās it kā pārdomās.

—           Labi! — viņš beidzot dzedri sacīja, šķiet, kaut ko izlēmis, taču arvien vēl valdīdamies. — Tam pienāks sava kārta, bet vispirms …

Tobrīd viņš paskatījās visapkārt.

—           Jūs … kas jūs ielaida bibliotēkā? Kāpēc šis skapis atvērts? Kur jūs dabūjāt atslēgu?

—           Es jums neatbildēšu, — teicu viņam, — es nespēju runāt ar jums. Laidiet mani, laidiet!

Devos uz durvīm.

—     Atļaujiet, — viņš sacīja, saturēdams mani aiz rokas,

—   jūs tā neaiziesiet!

Ne vārda neteikdama, izrāvu roku no viņa kampiena un atkal pagriezos uz durvju pusi.

—    Lai notiek! Bet es patiešām nevaru ļaut jums saņemt vēstules no jūsu mīļākajiem manās mājās …

Bailēs iekliedzos un paraudzījos uz viņu kā apstulbusi.

—    Un tāpēc …

—   Nerunājiet! — es kliedzu. — Kā jūs drīkstat? Kā jūs uzdrošinājāties man teikt? … Ak dievs! Ak dievs!

—    Ko? Ko! Jūs man vēl draudat?

Bet es skatījos uz viņu bāla, izmisusi. Mūsu ķīviņš bija kļuvis tik ārkārtīgi nežēlīgs, ka es to nemaz nevarēju saprast. Ar skatienu lūdzos Pjotru Aleksandroviču ķīviņu neturpināt. Biju ar mieru piedot apvainojumu, lai tikai viņš rimtos. Viņš neatlaidīgi lūkojās uz mani un, kā redzams, šaubījās.

—    Nenovediet mani līdz galējībai! — es šausmās čukstēju.

—    Nē, tas ir jāizbeidz! — viņš galu galā sacīja, šķiet, visu apdomājis. — Atzīstos, es jau sāku svārstīties jūsu skatiena ietekmē, — viņš piebilda ar dīvainu smaidu. — Bet, par nelaimi, notikums pats sevi raksturo. Paspēju izlasīt vēstules sākumu. Tā ir mīlestības vēstule. Jūs man neko neiestāstīsiet! Nē, uz to neceriet! Bet, ja es brīdi šaubījos, tas tikai pierāda, ka visām jūsu brīnišķīgajām īpašībām vēl jāpievieno spējas lieliski melot, tāpēc atkārtoju…

Jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk un vairāk viņa seja savaibstījās lielā naidā. Pjotrs Aleksandrovičs kļuva arvien bālāks; lūpas sašķiebās un trīcēja tik ļoti, ka beidzot viņš ar pūlēm izteica pēdējos vārdus. Satumsa. Stāvēju neaizsargāta viena pati iepretim cilvēkam, kurš bija spējīgs apvainot sievieti. Turkl&lt;il visi apstākļi bija pret mani; es mocījos aiz kauna, apjuku, nespēdama saprast šā cilvēka lielo naidu. Neatbildēdama viņam, šausmās gandrīz vai prātu zaudēdama, skrēju ārā no istabas un atģidos jau pie Aleksandras Mihailovnas kabineta durvīm. Tobrīd dzirdēju ari viņa soļus; es jau gribēju iet istabā, bet pēkšņi apstājos it kā zibens skarta.

«Kas notiks ar Aleksandru Mihailovnu?» manā apziņā pavīdēja doma. «Šī vēstule! … Nē, labāk nez kas, tikai ne šis pēdējais trieciens viņas sirdij.» Un es drāzos atpakaļ. Bet bija jau par vēlu: viņš stāvēja man blakus.

—     Iesim, kur vien vēlaties, tikai ne šeit, ne šeit! — es čukstēju, satvērusi Pjotra Aleksandroviča roku. — Saudzējiet viņu! Es atkal ieiešu bibliotēkā vai… kur vien gribat! Jūs viņu nogalināsiet!

—    Jūs būsiet tā, kas viņu nogalinās! — viņš atbildēja, pabīdīdams mani sāņus.

Visas manas cerības saira. Jutu, ka viņš tieši to grib — turpināt ķīviņu Aleksandras Mihailovnas istabā.

—     Dieva dēļ! — es teicu, atturēdama viņu ar visiem saviem spēkiem. Bet tanī mirklī pašķīrās portjera un mūsu acu priekšā stāvēja Aleksandra Mihailovna. Viņa izbrīnā lūkojās uz mums. Seja bālāka nekā parasti. Viņa ar pūlēm turējās kājās. Bija redzams, ka Aleksandra Mihailovna, sadzirdējusi mūsu balsis, tik tikko bija spējusī atnākt šurp.

—    Kas te ir? Par ko jūs šeit runājāt? — viņa jautāja, lūkodamās uz mums ārkārtīgā izbrīnā.

Klusēšana ilga dažus mirkļus, un viņa nobālēja kā krīts. Steidzos pie viņas, cieši apkampu un ievedu atpakaļ kabinetā. Pjotrs Aleksandrovičs ienāca man nopakaļ. Piekļāvu seju pie viņas krūtīm un arvien stiprāk, stiprāk skāvu viņu, gaidās stingdama.

—    Kas tev noticis, kas jums atgadījies? — Aleksandra Mihailovna vaicāja otrreiz.

—     Paprasiet viņai! Vēl vakar jūs viņu tik dikti aizstāvējāt, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, smagnēji ieslīgdams atzveltnes krēslā.

Es arvien ciešāk un ciešāk žņaudzu Aleksandru Mihailovnu savos apkampienos.

—    Mans dievs, kas te īsti notiek? — viņa izdvesa, briesmīgi pārbijusies. — Jūs esat tik dusmīgs; Anete nobiedēta, vienās asarās. Anete, stāsti man visu, kas noticis starp jums.

—     Nē, ļaujiet man pirmajam, — Pjotrs Aleksandrovičs teica, pienāca pie mums, paņēma mani aiz rokas un atrāva nost no Aleksandras Mihailovnas. — Stāviet te, — viņš man teica, rādīdams uz istabas vidu. — Es jūs gribu tiesāt tās sievietes acu priekšā, kura aizstāja jums māti. Bet jūs nomierinieties, sēstieties,—viņš piebilda, nosēdinādams Aleksandru Mihailovnu atzveltnes krēslā. — Man ir sāpīgi, ka nespēju neko darīt, lai jums nebūtu jādzird šī nepatīkamā izskaidrošanās; taču tā ir nepieciešama.

—     Ak dievs! Kas nu tagad būs? — Aleksandra Mihailovna teica, lielā grūtsirdībā raudzīdamās pārmaiņus uz mani un uz vīru. Es lauzīju rokas, nojauzdama, ka tuvojas liktenīgais brīdis. No viņa vairs negaidīju saudzību.

—     īsāk runājot, — Pjotrs Aleksandrovičs turpināja, — es gribēju, lai jūs izspriestu kopā ar mani. Jūs vienmēr (un nesaprotu, kāpēc, tā ir viena no jūsu fantāzijām), jūs vienmēr — piemēram, vēl vakar, — domājāt, runājat … bet nezinu, kā to pateikt; es sarkstu, iedomādamies par jūsu minējumiem .. . Vārdu sakot, jūs viņu aizstāvējāt, jūs man uzbrukāt, jūs man pārmetāt, ka es esot bargs nevietā; jūs man likāt noprast vēl kādas citas jūtas, kas it kā gumdot mani uz šādu bardzību nevietā; jūs… bet es nesaprotu, kāpēc nespēju nomākt savu apmulsumu, sarkšanu, iedomājoties jūsu izteiktos minējumus; kāpēc es nedrīkstu runāt par tiem skaļi, atklāti, viņas klātbūtnē … Vārdu sakot…

—    Jūs to nedarīsiet! Nē, jūs to neteiksiet! — Aleksandra Mihailovna iesaucās ārkārtīgi uztraukta, aiz kauna nezinādama, ko darīt. — Nē, jūs viņu saudzēsiet! To es, es visu izdomāju! Tagad man nav nekādu aizdomu. Piedodiet man par tām, piedodiet! Esmu slima, jums vajag man piedot, bet tikai nesakiet viņai, nesakiet… Anete, — viņa teica, pienākdama pie manis, — Anete, ej ārā no šejienes, drīzāk, drīzāk! Pjotrs Aleksandrovičs pajokoja; vienīgi es esmu vainīga; tā bija jokošanās nevietā. ..

—     Vārdu sakot, jūs uz viņu bijāt greizsirdīga, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, bez saudzības mezdams sievai acīs šos vārdus, atbildot uz viņas bažīgajām gaidām. Viņa iekliedzās, nobālēja un atspiedās pret atzveltnes krēslu, tik tikko noturēdamās kājās.

—    Dievs jums piedos! — viņa beidzot vārgā balsī sacīja. — Ņetočka, piedod man viņa dēļ! Piedod viņam; vienīgi es biju vainīga. Es biju slima, es…

—     Bet tā taču ir tiranizēšana, nekaunība, zemiskums! — os iekliedzos neprātīgas dusmās, beidzot sapratusi visu, sapratusi, kāpēc viņam gribas nomelnot mani sievas acīs. — Tādu rīcību var tikai nicināt; jūs …

—    Anete! — Aleksandra Mihailovna kliedza, šausmās satvērusi manas rokas.

—     Komēdija! Komēdija — un vairāk nekas! — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, nākdams mums klāt neiedomājamā uzbudinājumā. — Komēdija, es jums saku, — viņš turpināja, ļauni jo ļauni smīnēdams un neatlaidīgi lūkodamies uz sievu, — un visā šajā komēdijā piekrāptā esat tikai jūs. Ticiet, ka viņa, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja, slāpdams aiz dusmām un rādīdams uz mani, — nebaidās no šādas izskaidrošanās; ticiet, ka viņa vairs nav tik neskarta, lai apvainotos, sarktu un aizbāztu ausis, kad dzirdēs runājam par līdzīgām norisēm. Atvainojiet, es izsakos vienkārši, tieši, varbūt rupji, bet — tā ir vajadzīgs. Cienījamā kundze, vai jūs esat pārliecināta, ka nevainojami uzvedas šī… skuķe?

—    Ak dievs! Kas jums noticis? Jūs pats vairs nezināt, ko runājat! — Aleksandra Mihailovna izdvesa, aiz bailēm sastingusi, gandrīz zaudēdama samaņu.

—    Lūdzu bez skaļiem vārdiem! — Pjotrs Aleksandrovičs viņu nievīgi pārtrauca. — Man tas nepatīk. Šis notikums ir vienkāršs, skaidrs, tik vulgārs, cik vien vulgārs var būt. Es jums prasu par viņas uzvedību; vai jūs zināt…

Taču es viņam neļāvu izrunāt teikumu līdz beigām, sakampu aiz rokām un ar varu pavilku sāņus. Vēl mirklis — un viss varēja būt zaudēts.

—     Nestāstiet par vēstuli! — es aši čukstēju. — Jūs viņu nobendēsiet tepat uz vietas. Pārmetums man reizē būs pārmetums arī viņai. Viņa nespēj mani nosodīt, es taču visu zinu … jel saprotiet, es zinu visu!

Viņš urbīgi, ar traku ziņkāri paskatījās uz mani — un apjuka; seja pietvīka asinssarkana.

—    Zinu visu, visu — es atkārtoju.

Viņš vēl svārstījās. Uz lūpām jau bija jautājums. Es aizsteidzos viņam priekšā:

—     Pastāstīšu, kā tas bija, — es skaļi sacīju, steigšus vērsdamās pie Aleksandras Mihailovnas, kas raudzījās uz mums ar biklu, sērīgu izbrīnu. — Es vienīgā esmu vainīga. Pagājuši jau četri gadi, kamēr es jūs krāpju. Pievācu bibliotēkas atslēgu un jau četrus gadus paslepus lasu grāmatas. Pjotrs Aleksandrovičs pārsteidza mani, šķirstot tādu grāmatu, kura … nedrīkstēja, kurai nevajadzēja būt manās rokās. Manis dēļ nobijies, viņš jums briesmas pārspīlē … Taču es netaisnojos (steidzos piebilst, pamanījusi viņa lūpas savelkamies zobgalīgā smīnā): esmu visnotaļ vainīga. Kārdinājums bija tik liels, ka es nespēju tam pretoties un, reiz kritusi grēkā, kaunējos atzīties savā nodarījumā … Tas ir viss, gandrīz viss, kas bijis starp mums …

—    Ai, ai, cik veikli! — Pjotrs Aleksandrovičs man blakus čukstēja.

Aleksandra Mihailovna noklausījās manī ar lielu jo lielu uzmanību; taču viņas sejā bija klaji saskatāma neticība. Viņa pamīšus uzmeta acis gan man, gan vīram.

Iestājās klusums. Es tikko spēju paelpot. Viņa nokāra galvu, aizsedza ar roku seju, kaut ko apsvērdama un, acīm redzot, apdomādama katru manu vārdu. Beidzot viņa galvu pacēla un vērīgi palūkojās uz mani.

—           Ņetočka, manu bērniņ, zinu, tu neproti melot, — viņa sacīja. — Vai tas ir viss, kas noticis, itin viss?

—    Viss, — es atbildēju.

—    Vai viss? — viņa jautāja, griezdamās pie vīra.

—    Jā, viss, — viņš ar piepūli atbildēja, — viss!

Atviegloti nopūtos.

—    Ņetočka, vai tu man dod goda vārdu?

—    Jā, — es atbildēju bez stomīšanās.

Tomēr nenocietos un palūkojos uz Pjotru Aleksandroviču. Viņš smīnēja, noklausījies, ka es devu goda vārdu. Pietvīku, un manu apmulsumu pamanīja nelaimīgā Aleksandra Mihailovna. Nomācoša, mokoša grūtsirdība atspoguļojās viņas sejā.

—           Nerunājiet vairāk, — viņa skumji teica. — Es jums ticu. Es nespēju jums neticēt.

—            Manuprāt, ar šādu atzīšanos ir gana, — Pjotrs Aleksandrovičs sacīja. — Vai dzirdējāt? Ko tagad lai domājam?

Aleksandra Mihailovna neatbildēja. Situācija kļuva arvien smagāka un smagāka.

—           Jau rītdien pārskatīšu visas grāmatas, — Pjotrs Aleksandrovičs turpināja. — Nezinu, kādas tur vēl ir bijušas, bet…

Kādu grāmatu viņa lasīja? — Aleksandra Mihailovna vaicāja.

—           Grāmatu? Atbildiet jūs, — viņš teica, vērsdamies pie manis. — Jūs labāk par mani protat izskaidrot notikušo, — viņš piebilda ar apslēptu izsmieklu.

Apjuku un nespēju pateikt ne vārda. Aleksandra Mihailovna piesarka un nolaida acis. Iestājās ilgs klusuma brīdis. Pjotrs Aleksandrovičs īgni staigāja šurpu turpu pa istabu.

—           Nezinu, kas starp jums noticis, — Aleksandra Mihailovna beidzot ieminējās, bikli izrunādama katru vārdu, — taču, ja bijis tikai tas, — viņa turpināja, pūlēdamās piešķirt sevišķu nozīmi saviem vārdiem, jo bija jau samulsusi no vīra stingā skatiena, kaut arī pūlējās nelūkoties uz viņu, — ja bijis tikai tas, tad nezinu, kāpēc mums visiem jābēdājas un jākrīt tik briesmīgā izmisumā.

Vairāk nekā visi citi esmu vainīga es, es viena pati, un tas mani ļoti moka. Esmu bijusi pavirša viņas audzināšanā, un vienīgi man jāatbild par visu. Viņai vajag man piedot, un es viņu nosodīt nevaru un nedrīkstu. Bet — vēlreiz — kāpēc lai mēs krītam izmisumā? Briesmas ir garām. Paraugieties uz viņu, — Aleksandra Mihailovna sacīja, iekvēlodamās arvien vairāk un vairāk un uzmezdama pētīgu skatienu vīram, — paskatieties uz viņu: vai tiešām viņas neapdomīgajai rīcībai ir jebkādas sekas? Vai nu es nepazīstu viņu, savu bērnu, savu mīļo meitu? Vai tiešām nezinu, ka viņas sirds ir tīra un cildena, ka šajā jaukajā galviņā, — viņa turpināja, paijādama mani un sev piekļaudama, — prāts ir skaidrs un gaišs un sirdsapziņa baidās no krāpšanas… Nu ir gana, mani mīļie! Beigsim strīdēties! Droši vien kaut kas cits slēpjas mūsu skumjās; varbūt mūs tikai uz mirkli skārusi naidīga ēna. Bet mēs to atvairīsim ar mīlestību, labu saderību un izkliedēsim mūsu pārpratumu. Varbūt starp mums daudz kas nav pateikts līdz galam, un es savu vainu atzīstu pati pirmā. Es pirmā sāku slēpt jums savas domas, man pirmajai radas aizdomas, kurās vainojama mana slimā galva. Bet… bet, ja mēs daļēji esam jau atklāti runājuši, tad jums abiem man jāpiedod, tāpēc… tāpēc, beidzot, ka tas nav liels grēks, par ko man radās aizdomas …

To pasacījusi, viņa nedroši un sarkdama paraudzījās uz vīru un skumīgi gaidīja viņa vārdus. Klausoties sievā, Pjotra Aleksandroviča lūpas arvien vairāk savilkās ņirdzīgā smīnā. Viņš vairs nestaigāja pa istabu, bet apstājās viņai tieši pretī, aizlicis rokas aiz muguras. Šķita — viņš pētīgi apbrīno sievas apjukumu, vēro to, tīksminās par to; juzdama vīra neatlaidīgo skatienu, Aleksandra Mihailovna apjuka. Viņš brīdi klusēja, it kā gaidīdams vēl kaut ko. Aleksandras Mihailovnas apjukums kļuva otrtik liels. Beidzot Pjotrs Aleksandrovičs pārtrauca nomācošo situāciju ar klusiem, ilgiem, dzēlīgiem smiekliem.

— Nabaga sieviete, man jūsu žēl! — viņš beidzot teica rūgti, nopietni un bez smīna. — Jūs esat uzņēmusies lomu, kas jums nav pa spēkam. Ko jūs gribējāt? Jūs gribējāt mani piespiest taisnoties, uzkurināt mani ar jaunām aizdomām vai, pareizāk sakot, ar vecām aizdomām, kuras nemākulīgi slēpāt savos vārdos? Jūsu vārdi pauž, ka neesot iemesla uz viņu dusmoties, ka viņa esot laba arī pēc netikumīgu grāmatu lasīšanas, kuru morālei — tagad

Izsaku savas domas — šķiet, ir jau sekmes, ka jūs galu galā pati atbildot par viņu; tā taču ir? Bet, to izskaidrojusi, jūs pusvārdos minat ko citu; jums šķiet, ka mans aizdomīgums un uzbrukumi izriet no kādām citām jūtām. Vakar jūs pusvārdos man pat minējāt — lūdzu, nepārtrauciet mani, man patīk runāt skaidri un gaiši, — vakar jūs pusvārdos man pat minējāt, ka dažiem cilvēkiem (atceros, ka, pēc jūsu raksturojuma, šie cilvēki visbiežāk esot cienīgi, skarbi, tieši, gudri, spēcīgi, un diezin kādus apzīmējumus jūs vēl izteicāt augstsirdības uzplūdos!), ka dažiem cilvēkiem, es atkārtoju (un diezin kāpēc jūs to izdomājāt!), mīlestība nemaz nevarot izpausties citādi kā skarbi, kvēli, strauji, bieži vien ar aizdomām, ar vajāšanu. Es vairs lāgā neatceros, vai tieši tā jūs vakar teicāt … Lūdzu, nepārtrauciet mani! Es labi pazīstu jūsu audzēkni; viņa visu drīkst dzirdēt, visu, atkārtoju jums simto reizi — visu. Jūs esat piekrāpta. Taču nezinu, kāpēc jums labpatīk tik neatlaidīgi apgalvot, ka tieši es esot tāds cilvēks! Diezin kāpēc jums gribas mani sapost šādā āksta svārkā. Maniem gadiem nepiedienas mīlestība uz šo meiču; un, beidzot, ticiet man, cienījamā kundze, es zinu savus pienākumus, un, lai cik augstsirdīgi jūs man piedotu, es teikšu tāpat kā agrāk, ka noziegums vienmēr ir un paliek noziegums, ka grēks vienmēr ir un būs grēks, apkaunojošs, neķītrs, nekrietns, vienalga, cik augstā dizenibas pakāpē jūs celtu netiklās jūtas! Bet pietiks, pietiks! Un lai es vairs nedzirdētu par šīm jēlībām!

Aleksandra Mihailovna raudāja.

—     Lai man uzkrauj to, lai man jācieš! — viņa beidzot teica, skaļi raudādama un mani apkampdama. — Lai arī apkaunojošas bijušas manas aizdomas, lai arī jūs tik nežēlīgi tās izsmējāt! Bet tevi, mana nabadzīte, kāpēc tevi spiež klausīties šādus apvainojumus? Un es nespēju tevi aizstāvēt! Man jābūt mēmai! Ak dievs! Cienīts kungs, es nespēju klusēt! Es to neizcietīšu… Jūsu izturēšanās ir neprātīga! …

—     Nevajag, nevajag! — es čukstēju, cenzdamās mierināt uztraukto Aleksandru Mihailovnu, lai viņa nežēlīgo pārmetumu dēļ nezaudētu pacietību. Es arvien vēl trīcēju bailēs viņas dēļ.

—    Aklā sieviete! — vīrs iekliedzās. — Jūs taču nezināt, jūs taču neredzat…

Viņš uz brīdi apklusa.

—     Nost no viņas! — viņš uzsauca, griezdamies pie manis un izraudams manu roku no Aleksandras Mihailovnas rokām. — Es jums neļaušu pieskarties manai sievai; jūs viņu noķērnājat, jūs viņu apvainojat ar savu klātbūtni! Bet… bet kas tad spiež mani klusēt, kad vajag, kad nepieciešams runāt? — viņš kliedza, piecirzdams kāju.

—    Es pateikšu, visu pateikšu. Es nezinu, ko jūs tur zināt, cienītā, ar ko jūs gribējāt man draudēt, un es to arī negribu zināt. Klausieties! — viņš turpināja, vērsdamies pie Aleksandras Mihailovnas. — Klausieties taču!

—    Klusējiet! — es iekliedzos, mezdamās pie viņa.

—   Klusējiet, ne vārda!

—    Klausieties! …

•— Klusējiet, tāpēc ka …

—    Kāpēc, cienījamā kundze? — viņš mani pārtrauca, ātri un dzēlīgi ielūkodamies man acīs. — Kāpēc? Nu tad ziniet, ka izrāvu viņai no rokām viņas mīļākā vēstuli! Lūk, kas notiek mūsu mājā! Lūk, kas notiek jums blakus! Lūk, ko jūs neesat saskatījusi, neesat pamanījusi!

Es tikko spēju nostāvēt kājās. Aleksandra Mihailovna kļuva nāves bāla.

—    Tas nevar būt, — viņa čukstēja tikko dzirdami.

—    Cienīta kundze, es to vēstuli redzēju; es to turēju rokā; izlasīju pirmās rindas un neesmu maldījies: vēstuli bija rakstījis mīļākais. Viņa izrāva vēstuli man no rokām. Vēstule tagad ir pie viņas — tas ir skaidrs, tas tā ir, par to nav šaubu; bet, ja jūs vēl šaubāties, paskatieties uz viņu un pēc tam vairs neceriet, ka jums radīsies kaut šaubu ēna.

—    Ņetočka! — Aleksandra Mihailovna iekliedzās, steigdamās pie manis. — Taču nē, nerunā, nerunā! Es nezinu, ka tas ir bijis… ak dievs, ak dievs!

Viņa sāka skaļi raudāt, aizklājusi rokām seju.

—    Nē, nē, tas nevar būt! — viņa atkal kliedza. — Jūs esat maldījies. Tas… es zinu, ko tas nozīmē! — viņa teica, neatlaidīgi lūkodamās uz vīru. — Jūs … es … nevarēju, tu mani nemānīsi, tu nespēj mani mānīt! Izstāsti man visu, visu bez jebkādas slēpšanās: viņš ir maldījies? Tiesa taču, viņš ir maldījies? Viņš redzējis ko citu, viņš ir apmāts? Tas taču ir tiesa? Ir taču tiesa? Paklausies: kāpēc lai tu neizstāstītu man visu, Anete, manu bērniņ, manu mīļo bērniņ!

—    Atbildiet, atbildiet drīzāk! — man blakus skanēja

PJotra Aleksandroviča balss. — Atbildiet: redzēju vai neredzēju vēstuli jūsu rokās?

—    Redzējāt! — es atbildēju, slāpdama aiz uztraukuma.

—    Tā bija jūsu mīļākā vēstule?

—    Jā! — es atbildēju.

—    Ar kuru jums arī tagad ir sakars?

—    Jā, jā, jā! — es teicu, vairs neatjēgdama, ko saku, apstiprinoši atbildēdama uz visiem jautājumiem, lai tikai drīzāk beigtos mūsu mokas.

—    Jūs dzirdējāt viņas vārdus. Ko tagad sacīsiet? Ticiet man, jūs labā, pārāk lētticīgā sirds, — viņš piebilda, saņemdams sievas roku, — ticiet man un neticiet vairs nekam, kas radījis jūsu slimīgās iedomas. Jūs tagad redzat, kas īsti ir šī… meiča. Es tikai gribēju nostādīt neiespējamību blakus jūsu aizdomām. Es sen visu to manīju un priecājos, ka beidzot atmaskoju viņu jūsu acu priekšā. Man bija grūti, redzot viņu jums līdzās, jūsu skāvienos, pie viena galda kopā ar mums un, beidzot, manā mājā. Manī radīja dusmas jūsu aklums. Lūk, tāpēc un tikai tāpēc pievērsu viņai uzmanību, sekoju viņas rīcībai; un šī uzmanība dūrās jums acīs, un jūs, pieņēmusi savas aizdomas par izejas punktu, diezin ko sameistarojāt uz šīs kanvas. Bet tagad stāvoklis noskaidrojies, šaubas beigušas, un jau rītdien, cienītā, jau rītdien jūs vairs nebūsiet manā mājā! — viņš beidza, pavērsdamies pret mani.

—    Nepārsteidzieties! — Aleksandra Mihailovna teica, mazliet pieceldamās no krēsla. — Es visai šai scēnai neticu. Neskatieties uz mani tik baismīgi, nesmīniet par mani. Jus pašu es aicināšu tiesāt manu uzskatu. Anete, manu bērniņ, pienāc pie manis, dod savu roku, tā! Mēs visi esam grēcīgi! — viņa sacīja aiz asarām trīcošā balsī un pazemīgi pavērās uz vīru. — Un kurš no mums drīkst atgrūst otra roku? Jel dod man savu roku, Anete, manu mīļo bērniņ; es neesmu cienījamāka, neesmu labāka par tevi; tu nespēj mani apvainot ar savu klātbūtni, tāpēc ka arī es — arī es esmu grēciniece!

—    Cienītā kundze! — Pjotrs Aleksandrovičs izbrīnā kliedza. — Cienītā kundze! Savaldieties! Neaizmirstiet!…

—    Es neko neaizmirstu. Nepārtrauciet mani un ļaujiet man pateikt visu. Jūs redzējāt viņas rokās vēstuli; jūs to pat lasījāt, jūs stāstījāt, un viņa … atzinās, ka šo vēstuli rakstījis cilvēks, ko viņa mīl. Bet vai tas pierāda, ka Anete ir noziedzīga? Vai tas ļauj jums tā izturēties pret vinu. darīt viņai tik lielu pārestību jūsu sievas domās par viņu? Jā, cienīts kungs, jūsu sievas domās par viņu! Vai jūs esat nopietni apsvēris šo notikumu? Vai jūs zināt, kā tas ir bijis?

—    Tad jau man atliek tikai mukt projām, lūgt viņai piedošanu. Varbūt to jūs gribat? — Pjotrs Aleksandrovičs kliedza. — Esmu zaudējis pacietību, jūsos klausīdamies! Atcerieties, par ko jūs runājat! Vai jūs zināt, par ko jūs runājat? Vai jūs zināt, kādu rīcību un ko jūs aizstāvat? Bet es taču visu redzu caur un cauri…

—     Bet pašu galveno jūs neredzat, jo dusmas un lepnums aizmiglo jums acis. Jūs neredzat to, ko es aizstāvu un par ko gribu runāt. Ne jau netiklību es aizstāvu. Bet vai jūs esat apdomājis — un jūs skaidri sapratīsiet, ja apdomāsiet, — vai esat apdomājis, ka viņa varbūt ir nevainīga kā bērns! Jā, es neaizstāvu netiklību. Es steidzos vēl ko piebilst, ja tas jums ir tik ļoti patīkami. Jā, ja viņa būtu laulāta draudzene, māte un aizmirstu savus pienākumus, ai, tad es jums piekristu… Redziet, es piebildu. Iegaumējiet taču to un nepārmetiet man! Bet ja viņa saņēmusi šo vēstuli, nezinādama, kas ir ļaunums? Ja viņa aizrāvusies, ļaudamās vēl svešām jūtām, un nav bijis neviena, kas viņu apvalda? Ja es pirmā esmu visvairāk vainīga, jo neesmu uzmanījusi viņas sirdi? Ja šī vēstule ir pirmā? Ja jūs ar savām rupjām aizdomām esat apvainojis viņas jaunavīgās, pavasarīgās jūtas? Ja jūs esat aptraipījis viņas iztēli ar saviem ciniskajiem prātojumiem par šo vēstuli? Ja jūs neesat saskatījis šīs šķīstās, jaunavīgās kauna jūtas, kuras staro no viņas sejas, dzidras kā nevainība, ko es saskatu tagad, ko es saskatīju, kad viņa apjukusi, nomocīta, nezinādama, ko teikt, beigdamās nost aiz bēdām, atbildot atzinās uz visiem jūsu necilvēcīgajiem jautājumiem? Jā, jā! Tas ir necilvēcīgi, tas ir cietsirdīgi; jūs esat pilnīgi pārvērties; es jums to nepiedošu nekad, nekad!

—     Jel pažēlojiet, pažēlojiet mani! — es kliedzu, žņaugdama Aleksandru Mihailovnu savos skāvienos. — Pažēlojiet, ticiet, neatstumiet mani…

Nokritu viņas priekšā ceļos.

—    Ja, beidzot, — viņa turpināja, elpai trūkstot, — ja, beidzot, nebūtu manis viņai blakus un ja jūs būtu iebiedējis viņu ar saviem vārdiem, un ja nabadzīte pati sāktu ticēt, ka viņa ir vainīga, ja jūs būtu samulsinājis viņas sirdsapziņu, dvēseli un sagrāvis viņas sirds mieru … mans dievs! Jūs gribējāt izdzīt viņu no mājas! Bet vai zināt, ar ko tā rīkojas? Tad ziniet, ja jūs viņu izdzlsiet, jūs izdzīsiet mūs abas kopā, mūs abas — mani arī. Cienīts kungs, vai dzirdējāt, ko es teicu?

Viņas acis zvīļoja; krūtis cēlās un krita; slimīgais sasprindzinājums bija sasniedzis augstāko pakāpi.

—    Gana esmu jūsos klausījies, cienītā kundze! — Pjotrs Aleksandrovičs beidzot sāka kliegt. — Man ir gana ar to! Es zinu, ka ir platoniskas kaislības, — un sev par postu es to zinu, cienītā kundze, vai dzirdat, sev par postu! Bet es nespēšu dzīvot zem viena jumta, cienītā kundze, ar apzeltītu netiklību! Es to nesaprotu. Nost ar izlikšanos! Un, ja jūs jūtaties vainīga, ja zināt savā pagātnē kādu grēku (cienītā kundze, ne jau man tas jāatgādina), ja jums galu galā patīk domāt par aiziešanu no manas mājas … tad man atliek tikai pateikt, atgādināt jums, ka velti esat aizmirsusi izpildīt savu nodomu, kad bija īstais laiks, īstais laiks pirms tik un tik gadiem… ja esat aizmirsusi, es jums to atgādināšu …

Paraudzījos uz Aleksandru Mihailovnu. Viņa krampjaini balstījās pret mani, gurdama no garīgām sāpēm, piemiegusi acis nerimtīgās mokās. Vēl brīdis, un viņa varēja sabrukt.

—    Ai, dieva dēļ, kaut vai šoreiz pasaudzējiet viņu! Nesakiet pēdējo vārdu, — es iekliedzos, nokrizdama ceļos pie Pjotra Aleksandroviča kājām un aizmirsdama, ka rīkojos pret savu pārliecību. Bet bija par vēlu. Atbildot uz maniem vārdiem, vārgi iekliegdamās, nabadzīte nesamaņā nokrita uz grīdas.

—     Pagalam! Jūs viņu noslepkavojāt! — es teicu. — Sauciet ļaudis, glābiet viņu! Es jūs gaidīšu jūsu kabinetā. Man ar jums jārunā; es jums izstāstīšu visu…

—    Bet ko? Ko īsti?

—    Vēlāk!

Ģībonis un lēkmes turpinājās divas stundas. Visi mājnieki bija pārbijušies. Ārsts šaubīdamies grozīja galvu. Pēc divām stundām iegāju Pjotra Aleksandroviča kabinetā. Viņš nule bija ienācis no sievas istabas un staigāja šurpu turpu, līdz asinīm kodīdams nagus, bāls, uztraucies. Nekad viņu tādu nebiju redzējusi.

—    Ko jūs vēlaties man pateikt? — viņš vaicāja bargā, rupjā balsī. — Jūs kaut ko gribējāt teikt?

—    Te ir vēstule, ko uz mirkli izrāvāt man no rokām. Vai jūs to pazīstat?

—    Pazīstu.

—    Ņemiet to.

Viņš paņēma vēstuli un piegāja pie gaismas. Uzmanīgi viņu vēroju. Pēc dažām minūtēm viņš steigšus pašķīra ceturto lappusi un izlasīja parakstu. Redzēju, ka strauji pietvīkst viņa seja.

—    Kas tad tas? — viņš man uzprasīja, izbrīnā apstulbis.

—     Pirms trijiem gadiem atradu šo vēstuli kādā grāmatā. Noskārtu, ka tā ir aizmirsta, izlasīju to un — uzzināju visu. Kopš tā laika vēstule glabājas pie manis, jo nebija neviena, kam to atdot. Viņai vēstuli atdot nevarēju. Jums? Bet jūs taču jau zinājāt vēstules saturu, un tajā ir viss šis skumjais stāsts… Kādēļ jums bija vajadzīgs liekuļot — nezinu. Tas man pagaidām ir tumsā tīts. Es vēl nespēju skaidri izprast jūsu tumšo dvēseli. Jūs gribējāt iegūt pārākumu pār viņu un ieguvāt. Bet kālab? Tālab, lai triumfētu pār rēgu, pār slimnieces satraukto iztēli, lai pierādītu, ka viņa ir maldījusies un ka jūs esat bezgrēcīgāks neka viņa! Un jūs mērķi sasniedzāt, tāpēc ka viņas aizdomas — dziestošā prāta uzplijīgā ideja varbūt bija satriektās sirds pēdējā žēlošanās par ļaužu sprieduma netaisnību, ar kuru jūs bijāt vienis prātis. «Vai tā kāda nelaime, ka jūs mani iemīlējāt?» To viņa teica, to viņai gribējās jums pierādīt. Jūsu godkāre, greizsirdīgais egoisms bija nežēlīgi. Ardievu! Paskaidrojumi nav vajadzīgi! Bet iegaumējiet, es pazīstu ikvienu jūsu vārdu un domu, es jūs redzu caur un cauri, neaizmirstiet to!

Iegāju savā istabā, tikko apjēgdama, kas ar mani noticis. Pie durvīm mani uzrunāja Ovrovs, Pjotra Aleksandroviča palīgs viņa dienesta darīšanās.

—    Man gribētos ar jums parunāt, — viņš teica, pieklājīgi paklanīdamies.

Skatījos uz viņu, tik tikko saprazdama, ko viņš man sacīja.

—    Vēlāk, atvainojiet mani, neesmu vesela, — es beidzot atbildēju, aiziedama viņam garām.

—    Tātad rītdien, — viņš teica atsveicinādamies, apveltīdams mani ar tādu kā divdomīgu smaidu.

Bet varbūt man tikai tā šķita. Tas viss it kā pavīdēja manu acu priekšā.

ŅETOČKA ŅEZVANOVA

Garais stāsts «Ņetočka Ņezvanova» pirmoreiz iespiests žurnālā «Отечественные записки» 1849. gadā (janvārī, februārī, maijā) ar nosaukumu «Ņetočka Ņezvanova. Stāsts par kādu sievieti».

Dostojevskis šo darbu rakstījis vairāk nekā divus gadus un cerējis, ka tas būs kaut kas sevišķs. «Tagad esmu apkrāvies ar darbu,» viņš raksta brālim 1846. gada decembrī, «5. janvāri esmu apsolījies nodot Krajevskim romāna «Ņetočka Ņezvanova» Idaļu, par kura publicēšanu tu droši vien esi lasījis žurnālā «Отечественные записки». Šo vēstuli rakstu aizgūtnēm, ar pārtraukumiem, jo pie romāna strādāju dienu un nakti… Strādāju ļoti aizrautīgi. Man visu laiku šķiet, ka esmu sācis tiesas prāvu pret visu mūsu literatūru, žurnāliem, kritiķiem un ar mana romāna trim daļām žurnālā «Отечественные записки» šogad iemantošu sev pirmo vietu par spīti maniem nelabvēļiem.» («Письма», т. 1, с. 104.) Dostojevskim ļoti, ļoti gribējās atgūt «Nabaga ļaužu» autora kādreizējo slavu, ko stipri bija iedragājis «Dubultnieks» un «Proharčins».

Līdztekus «Ņetočkai Ņezvanovai» Dostojevskis rakstīja arī «Saimnieci». «Saimnieces» lielā neveiksme, kas Dostojevskim bija pavisam negaidīta, Beļinska krasi negatīvā atsauksme dziļi skāra Dostojevski, stipri aizvainoja viņa patmīlību. Ar vēl lielāku entuziasmu viņš sāk cerēt uz «Ņetočku Ņezvanovu». 1849. gada februāra sākumā viņš raksta žurnāla «Отечественные записки» izdevējam Krajevskim: «Lai turētu vārdu un nodotu noteiktajā laikā, es sev gauži darīju pāri, jo biju sarakstījis starp citu tik vājus darbus vai (vienskaitlī) — tik vāju darbu kā «Saimnieci»… un pēc tam ilgi nespēju sadūšoties, lai uzrakstītu kaut ko nopietnu un krietnāku. Ikviena neveiksme mani padara slimu… Andrej Aleksandrovič, es ļoti labi zinu, ka «Ņetočkas Ņezvanovas» janvārī iespiestā pirmā daļa ir labs darbs, tik labs, ka žurnālam «Отечественные записки», protams, nav jākaunas atvēlēt tam savas slejas. Zinu, ka tas ir nopietns darbs. Galu galā to saku nevis es, bet saka visi.» Šinī gadījumā Dostojevskis nebija kļūdījies. Varēja cerēt, ka «Ņetočka Ņezvanova» tiešām būs jaunā autora liels un nozīmīgs darbs. Dostojevskis savā jaunajā stāstā pirmoreiz bija izvirzījis mērķi parādīt cilvēka rakstura attīstību no bērnības līdz brieduma gadiem uz plaša sociālās dzīves fona. Darba galvenie varoņi pieder pie «sapņotāju» kategorijas (Jefimovs, Ņetočkas māte, pati varone, Aleksandra Mihailovna un tās iemīļotais). Sižeta pamatā ir nesamierināma sadursme starp «tīri fantastisko, kvēli ideālo» un «blāvi prozaisko», «gandrīz neticami vulgāro». Ikviena sapņotāja liktenis īpatnēji atspoguļo šo galveno konfliktu. Stāsts ir spilgta sociālo kontrastu ainava, talantīga vijolnieka atkarīgais stāvoklis dzimtcilvēku orķestrī, pilsētas trūcīgo iedzīvotāju nabadzība un — blakus kā «pasakaini brīnišķīgā» simbols — «grezns nams ar sarkaniem aizkariem». Bet arī tur, kur ārēji liekas viscaur valda labklājība, pastāv nevienlīdzība, spēcīgā tirānija pār vājāko. (Tādas ir Aleksandras Mihailovnas attiecības ar vīru.)

Sapņošanas traģēdija iemiesota vispirms Ņetočkas patēva — vijolnieka Jefimova tēlā un viņas mātes — «entuziastes, sapņotājas» tēlā. Viņi abi ir neparasti cilvēki, kas kaislīgi tiecas pēc citādas dzīves, daiļas un patiesi cilvēcīgas. Taču sapņi tikai uz laiku iepriecina dvēseli. Ar slimīgu skarbumu sapņotāji pārdzīvo visas dzīves grūtības un beidzot iet bojā nevienlīdzīgā cīņā. Nabadzīgā mūziķa Jefimova liktenis daudzējādā ziņā ir tipisks māksliniekam raznočincam. Dostojevskis parādījis, cik milzīgi daiļrades spēki var būt cilvēkā, kas nācis no tautas. Vienu no galvenajiem Jefimova garīgā sabrukuma iemesliem Dostojevskis saskata sociālajos apstākļos. Stāstā parādīta Jefimova galīgā nabadzība un nevienlīdzība iepretim muižnieku kārtas māksliniekiem; Jefimovam nav īstas izglītības un līdz ar to nav arī pieraduma nopietni, patstāvīgi strādāt, turklāt viņš ir slimīgi patmīlīgs un labi saprot, cik spēcīgs ir viņa talants. Tas viss noved pie morālas pagrimšanas un ārprāta.

Pastāvīgas un neauglīgas sapņošanas vidē veidojas Ņetočkas raksturs.

Rakstnieks centies parādīt, kā pamazām «dzīvās dzīves» ietekmē Ņetočka pārvar savu noslēgtību, vairs «neaizbāž ausis ar sapņojumiem», kļūst par spēcīga un aktīva rakstura cilvēku. «Pamošanās» sākas Aleksandras Mihailovnas ģimenē, kad Ņetočka pirmoreiz atskārst cilvēku attiecību netaisnīgumu un drosmīgi nostājas pret nelietību, kuras personificējums šeit ir Aleksandras Mihailovnas vīrs Pjotrs Aleksandrovičs, kņaza Valkovska prototips «Pazemotajos un apvainotajos».

Romānam «Ņetočka Ņezvanova» žurnālā bija paredzētas trīs daļas: «Bērnība», «Jaunā dzīve» un «Noslēpums». Dostojevska apcietināšana sakarā ar petraševskiešu prāvu neļāva viņam turpināt šo darbu, un tas palika nepabeigts. Sagatavojot izdošanai Kopotus rakstus 1860. gadā un ņemot vērā, ka «Ņetočkai» turpinājuma nebūs, Dostojevskis būtiski pārveidojis žurnālā iespiesto tekstu. Liela romāna sākumu viņš pārvērtis par «Ņetočkas Ņezvanovas» bērnības un pusaudzes gadu stāstu. Tāpēc iedalījums daļās vairs nav bijis vajadzīgs un radusies kopēja nodaļu numerācija. Salīdzinājumā ar žurnālā iespiesto tekstu izmesta epizode (pēc vārdiem: «… jo zināju, ka tur jau nu gan neviena netraucēšu»), kur tēlota Ņetočkas pazīšanās ar bāreni Lari, zēnu, ko kņazs pieņēmis audzināšanā. Nelaimīgā Lara liktenis daudzējādā ziņā līdzīgs pašas Ņetočkas liktenim: «Viņa tēvs nomira aiz bēdām, bet māte aiz izmisuma, ka zaudēts vīrs. Viņi abi nomira vienā nedēļā. Kaut kādas dīvainas iedomas dēļ, kaut kādas nelaimīgas iedvesmas dēļ Laris sagudroja, ka vecāki nomiruši ne vien aiz bēdām, bet arī tāpēc, ka viņš tos nav mīlējis; nabaga bārenis kopš tā laika mocīja sevi ar nožēlām, pārmetumiem, un viņu nemitīgi kremta sirdsapziņa. Pats briesmīgākais, ka viņš savas bēdas no visiem slēpa un ka neviens nevarēja izkliedēt viņa iedomu veselu gadu pēc vecāku nāves, jo ļaunā doma bija laidusi viņā dziļas saknes un izveidojusi šo bērnu par diezin ko. Jāpiebilst, ka radās arī citi iemesli, kas veicināja šīs domas iesakņošanos. Nelaimīgais Laris ar asarām acīs centās man pierādīt, cik cietsirdīgs zēns viņš esot, un manus atspēkojumus neuzklausīja. Jo sevišķi viņš brīnījās, kā tas bija vērojams pēc viņa paša vārdiem, kāpēc viņš nēršot mīlējis savu tēvu un māti, kamēr tie bijuši dzīvi, un nabadziņš lil.ai pec: viņu nāves atskārtis, cik mīļi tie vipam bijuši. Taču pēc visiem viņa stāstiem bija saprotams — un tas viņa vecumā ir pat neparasti —, ka nelaimīgais zēns bija ļoti, ļoti simpātisks un jūtīgs, ka viņš savus vecākus mīlējis sirsnīgi jo sirsnīgi; bet viņa iedoma nebija izskaužama! Zēns man stāstīja, ka viņa vecāki bijuši nabadzīgi, ka dažkārt cauru vakaru lauzījuši galvu par nieka kapeiku, allaž raizējušies, allaž sūrojušies un gudrojuši, kā varētu kaut ko iekrāt, sadzīvot… Laris minēja daudzus faktus, kuri bija saprotami gan man, gan viņam, lai gan mēs abi nepavisam nebijām tādā vecumā, lai saprastu, kādēļ daudzi ļaudis pasaulē nopūlas dienu un nakti.» («Отечественные записки», 1849, январь—февраль, с. 316—317.)

Lara stāstījumā sevišķi spilgti notēlots ne visai pārticis ierēdnis Fjodors Ferapontovičs, kas zēnu pieņēmis savā apgādībā pēc vecāku nāves. Fjodors Ferapontovičs pieder pie «nomāktajiem ļaudīm», kuru psiholoģiju Dostojevskis iejūtīgi parādījis jau savos pirmajos darbos. «Viņš nebija ļauns; bet vai nu tāpēc, ka viņam kāds darīja pāri, pazemoja viņu un viņam bija kāds slepens ienaidnieks, kas nepārtraukti aizvainoja viņa patmīlību, vai gluži vienkārši tāpēc, ka Fjodors Ferapontovičs bija lielisks cilvēks, bet, sev par nelaimi, pārāk sirsnīgi ticēja šai savai pēdējai īpašībai, — taču viņš, tāpēc ka viņam nebija klausītāju un cienītāju, ārkārtīgi mīlēja nemitīgi klāstīt savā mājā sievai un pat mazgadīgajiem bērniem, kuriem bija iedvesis goddevīgas bailes, cik viņš esot labs, lielisks cilvēks, kādus pakalpojumus viņš izdarījis sabiedrībai, kādus naidniekus sadzīvojis un cik maz iemantojis… ko īsti — neatceros, taču es šeit stāstu viņa stilā. Bet, runājot šādā noskaņā, viņš dažreiz atmaiga no pašcildināšanas un sevis dievināšanas tik ļoti, ka sāka pat raudāt, un katrā ziņā beigās sekoja kaut kas ārkārtīgi efektīgs: viņš vai nu atrāva vaļā halātu, izrieza kailu krūtažu un, pavērsdams to pret saviem neredzamajiem ienaidniekiem, sacīja: «Duriet!» — vai, griezdamies pie mazajiem bērniem, vaicāja bargā, pārmetošā balsī: ko tie viņam atmaksājuši par viņa labdarī jumiem, kurus viņš tiem veltījis? Vai tie viņam atmaksājuši ar labu franču valodas izrunas mācīšanos par visām viņa negulētajām naktīm, par visiem pūliņiem, par visiem viņu labā lietajiem asinssviedriem, par visu, par visu?… Vārdu sakot, Fjodors Ferapontovičs, jau pārlieku sākdams plātīties, atriebjas visiem mājiniekiem par ļaužu un sabiedrības neticamo vienaldzību pret viņa priekšzīmīgo rīcību ģimenē un pilsoņa pienākumu pildīšanu un katru vakaru savu māju pārvērš par mazu ellīti.» [Turpat, 319. lpp.)

Par Fjodoru Ferapontoviču tālāk bija sacīts: «… ne jau pēdējo reizi viņš parādās mana stāsta lappusēs. Turpmāk pienāks atkal viņa kārta.» (Turpat, 320. lpp.)

Un tātad, nolēmis neturpināt «Ņetočku Ņezvanovu», Dostojevskis svītrojis to vēstījuma daļu, kur ievestas jaunas personas sižeta tālākai attīstīšanai. No citiem teksta īsinājumiem, ko Dostojevskis izdarījis 1860. gadā, pats interesantākais ir šāds. Pēc vārdiem «… elkoņiem balstīdamās pret kamīnu, abām rokām cieši sakampusi galvu» svītrotas rindas: «Tanī mirklī kaut kas karsts apkveldināja manu roku. Paskatījos uz Pjotru Aleksandroviču un izbrīnā sarāvos: pa viņa vaigiem ritēja asaras. Visa viņa seja pauda dziļas ciešanas.» Tā Dostojevskis konsekventi atņem Pjotra Aleksandroviča tēlam jebkādu cildenuma nokrāsu.

79. lpp. … viņš kļuvis pai tādu kā mājas Fersitu — tas ir, par žultainu cilvēku, kam patīk rīkoties tieši pretēji visu citu domām. Fersits — Homēra poēmas «Iliāda» personāžs, kurš ļaunprātīgi ieteic grieķiem doties atpakaļ no Trojas mūriem karu nepabeigušiem.

91.   lpp. … Fortinbrasa svītā. — Fortinbrass — V. Šekspīra traģēdijas «Hamlets» personāžs.

92.   lpp. … kāda izdaudzināta krievu autora drāma dzejā… Drāmā bija klāstītas kāda izcila mākslinieka nelaimes, kāda Dženaro vai

Džakobo. — Par mākslinieku Džakobo Sannazare 1834. gadā N. V. Kukoļņiks sarakstījis dramatisku fantāziju «Džakobo Sannazare». Kukoļņika «slava» saistīta ar to, ka tanī pašā 1834. gadā nākusi klajā viņa luga «Visdiženākā roka mūsu tēvzemi ir glābusi», kas sarakstīta uzticama pavalstnieka garā.

153. lpp. … Zans laks Ruso teicis kaut ko līdzīgu. — Slavenais franču rakstnieks un filozofs Ruso (1712—1778) veltījis pedagoģijas problēmām grāmatu «Emīls».

Content

Dostojevskis Fjodors Ņetočka Ņezvanova

NETOČKA ŅEZVANOVA

II

III

IV

V

VI

VII

ŅETOČKA ŅEZVANOVA