Dostojevskis Fjodors

Noziegums un sods

Fjodors Dostojevskis

NOZIEGUMS UN SODS

ROMĀNS sešās daļās ar epilogu

PIRMĀ DAĻA

I

Jūlija sākumā ārkārtīgi karstā laikā pie vakara jauns cilvēks iznāca uz ielas no savas istabiņas, ko viņam bija izdevusi dzīvokļa saimniece S. šķērsielā, un lēnām, it kā vilcinādamies soļoja uz K. tilta pusi.

Viņš laimīgā kārtā kāpnēs nesastapa savu saimnieci. Viņa istabiņa augstajā piecstāvu namā bija zem paša jumta un drīzāk atgādināja skapi, nevis dzīvokli. Pati saimniece, no kuras viņš īrēja šo ūķīti kopā ar pusdienām un apkalpošanu, dzīvoja vienu stāvu zemāk atsevišķā dzīvoklī, un viņam, izejot uz ielas, ikreiz bija jāiet gar saimnieces virtuves durvīm, kas gandrīz vienmēr stāvēja līdz kājai vaļā. Jauno cilvēku, ejot tām garām, gandrīz vienmēr pārņēma tāda kā slimīga baiļu sajūta, no kuras viņš kaunējās un par kuru pats viebās. Viņš bija saimniecei ļoti daudz parādā un baidījās ar to satikties.

Nevarēja teikt, ka viņš būtu sevišķi gļēvs un ietramdīts, — pat gluži otrādi. Bet kopš kāda laika viņš bija satraukts, garastāvoklis saspīlēts, viņu mocīja tāda kā hipohondrija. Viņš bija tā gremdējies sevī un tiktāl atrāvies no visiem, ka baidījās satikties ne tikai ar saimnieci, bet arī ar jebkuru cilvēku. Viņu nomāca nabadzība; bet pēdējā laikā pat spaidīgie apstākļi vairs nespēja viņu ietekmēt. Par savām dienišķajām vajadzībām viņš vairs nepavisam nerūpējās un arī negribēja to darīt. Patiesībā viņš nemaz nebaidījās arī no saimnieces, lai tā vai nezin ko pret viņu perinātu. Tomēr apstāties uz kāpnēm, noklausīties visādās blēņās par ikdienas sīkumiem, gar kuriem viņam nav nekādas daļas, dzirdēt tās uzplīšanos, lai samaksā, tās piedraudējumus un gaušanos un pie tam pašam visādi izlocīties, atvainoties, melot — nē, tad jau labāk kaut kā klusītēm pa kāpnēm aizlavīties garām kā kaķim un aizšmaukt, lai neviens neredz.

Bet šoreiz, kad viņš izgāja uz ielas, bailes no satikšanās ar savu kreditori pārsteidza pat viņu pašu.

«Ko gan es tīkoju izdarīt un reizē no visādiem niekiem baidos!» viņš iedomājās ar dīvainu smaidu. «Hm…

jā… Viss cilvēka rokā, tomēr viss aiziet gar degunu vienīgi aiz gļēvuma… tā ir aksioma… Interesanti — no kā cilvēki visvairāk baidās? Visvairāk viņi baidās no jauna soļa, no jauna, pašu teikta vārda… Bet es pārāk daudz pļāpāju. Tāpēc arī nekā nedaru, ka daudz pļāpāju. Bet var jau būt arī otrādi: tāpēc par daudz pļāpāju, ka nekā nedaru. Tieši šai pēdējā mēnesī esmu iemācījies pļāpāt, gulēdams augas dienas savā kaktā un domādams … par Pasaku ķēniņu. Nu, kādēļ es tagad turp eju? Vai tad es esmu uz to spējīgs? Vai tas ir nopietni? Nepavisam nav nopietniEsmu safantazējies un pats sevi priecinu: sak, tīrā spēlīte! Bet… var jau būt, ka tiešām tikai spēlīte.»

Uz ielas bija drausmīgs karstums, smaga, smacējoša tveice, ļaužu burzma, visur kaļķi, ķieģeļi, sastatnes, putekļi un tā īpatnējā vasaras smirdoņa, kas tik pazīstama visiem tiem pēterburdzniekiem kam nav iespējas noīrēt vasarnīcas, — tas viss nepatīkami uzbudināja jaunekļa jau tā satrauktos nervus. Turklāt nepanesamā smaka, kas plūda no dzertuvēm, kuru šinī pilsētas daļā sevišķi daudz, un piedzērušie, kurus varēja sastapt ik uz soļa, lai gan bija darbdiena, šīs ainas riebīgo un skumjo kolorītu vēl papildināja. Jaunā cilvēka smalkajos sejas pantos uz mirkli pavīdēja visskaudrākā derdzība. Te jāpiemin, ka viņš bija visai glīts brūnēts skaistām, tumšām acīm, slaids un stalts, pagara auguma. Bet drīz vien viņš atkal nogrima it kā dziļās pārdomās, pareizāk sakot, pat it kā ne jutībā un soļoja tālāk, apkārtni vairs neredzēdams un arī nevēlēdamies redzēt. Tikai paretam viņš nomurmināja kaut ko klusībā un pats sev tagad atzinās, ka ieradis runāt monologos. Šobrīd viņš pats apzinājās, ka jūtas vārgs un domas reizēm jūk; jau otro dienu viņš gandrīz nekā nebija ēdis.

Ģērbies viņš bija tik slikti, ka dažs pat pie nabadzības pieradis cilvēks kautrētos tādās skrandās rādīties dienas laikā uz ielas. Šis kvartāls gan tāds, ka te ar apģērbu grūti kādu pārsteigt. Siena laukuma tuvums, zināma rakstura iestāžu pārpilnība un galvenokārt šajās Pēterburgas šaurajās ieliņās un šķērsielās sablīvējušies dažādie amatnieki reizēm izraibināja vispārējo panorāmu ar tādiem subjektiem, ka te dīvaini būtu vēl brīnīties, satiekot dažu labu tipu. Bet jaunā cilvēka dvēselē bija sakrājies jau lik daudz īgna nicinājuma, ka, neraugoties uz savu dažkārt vēl ļoti jauneklīgo jūtīgumu, tieši uz ielas viņš savu skrandu kautrējās vismazāk. Pavisam citādi bija, sastopoties ar paziņām vai agrākajiem biedriem, ar kuriem viņš vispār vairījās satikties… Tomēr, kad piepeši žūpa, kuru nezin kādēļ un kurp šai brīdī veda garām lielos, tukšos ratos, ko vilka milzīgs vezumnieks, viņam uzsauca: — Ei, tu vācu mice! — un sāka pilnā kaklā bļaustīties, rādīdams uz viņu ar roku, — jaunais cilvēks pēkšņi apstājās un drudžaini ķēra sev pie cepures. Tā bija augsta, apaļa Cimmermaņa platmale, tikai jau galīgi nonēsāta, gluži rūsgana, visa vienos caurumos un plankumos, bez malām, nejēdzīgā leņķī noļukuši uz vienu pusi. Taču viņu pārņēma nevis kauns, bet kāda pavisam cita — gandrīz izbailēm līdzīga sajūta.

— To jau es zināju! — viņš murmināja. — Tā jau domāju! Tas nu ir pavisam nejauki! Kaut kāds muļķīgs, nejēdzīgs nieks, sīkums var izjaukt visu manu nodomu. Jā, mana platmale tiešām par daudz duras acīs… Smieklīga, tāpēc uzkrītoša… Pie maniem kankariem katrā ziņā vajadzīga naģene — lai vai kāda veca beka, tikai ne šis ērms. Tādu neviens nenēsā, to pa versti ievēros un atcerēsies … galvenais — pēc tam atcerēsies, un pierādījums rokā. Te jābūt pēc iespējas neuzkrītošam… Sīkumi, sīkumi ir galvenais!… Tieši šie sīkumi vienmēr un visur pazudina…

Jāiet nebija tālu; viņš zināja pat soļu skaitu no sava nama vārtiem: tieši septiņi simti trīsdesmit. Kādreiz, jau par daudz aizsapņojies, viņš bija tos saskaitījis. Tolaik viņš pats vēl neticēja šiem sapņiem un sevi tikai kveldināja ar savas iedomas nejauko, bet kārdinošo pārdrosmi. Turpretī tagad, mēnesi vēlāk, viņš sāka skatīties jau citādi un, lai gan savos monologos izsmēja sevi par nespēju un neapņēmību, tomēr pret paša gribu bija iesācis «nejauko» sapni uzlūkot jau kā pasākumu, kaut gan vēl joprojām pats sev neticēja. Šobrīd viņš jau devās uz sava pasākuma mēģinājumu, un ar katru soli viņa uzbudinājums kļuva arvien lielāks un lielāks.

Ar pukstošu sirdi un nervozām trīsām viņš pienāca pie milzīga nama, kura viena siena pavērsta pret kanālu, otra — pret N. ielu. Šai namā atradās daudz mazu dzīvokļu, un to apdzīvoja dažādi amatnieki — drēbnieki, atslēdznieki, virtuvenes, visādi vācieši, meičas, kas tirgojās ar savu miesu, sīki ierēdņi un tā joprojām. Nācēji un gājēji bez mitēšanās šaudījās abos nama vārtos un pagalmos. Te kalpoja trīs vai četri sētnieki. Jaunais cilvēks jutās ļoti apmierināts, neviena no tiem nesastapis, un nepamanīts iešmauca kāpnēs tūlīt pa labi aiz vārtu ejas. Tās bija virtuves kāpnes, tumšas un šauras, viņš to visu jau izpētījis, un viss te viņam pa prātam: šādā tumsā pat ziņkārīga acs nebija bīstama. «Ja es jau tagad tā baiļojos, kas gan tad notiktu, ja kādreiz patiesi tas būtu jāizdara…» viņš neviļus nodomāja, uzkāpdams ceturtajā stāvā. Te viņam ceļu aizsprostoja daži atvaļināti zaldāti, nesdami no kāda dzīvokļa laukā mēbeles. Viņš jau zināja, ka šo dzīvokli apdzīvoja kāds vācu ierēdnis ar savu ģimeni. «Tātad vācietis tagad no šejienes izvācas, un nu šajās kāpnēs ceturtajā stāvā kādu laiku būs apdzīvots tikai vecenes dzīvoklis. Tas labi… katram gadījumam …» viņš atkal nodomāja un piezvanīja pie vecenes dzīvokļa durvīm. Zvaniņš klusi ieglinkstējās, it kā būtu no skārda, nevis no vara. Šādu namu mazajos dzīvoklīšos zvaniņi gandrīz visur vienādi. Viņam šā zvaniņa skaņa bija jau aizmirsusies un tagad pēkšņi kaut ko it kā atgādināja, kaut kas skaidri nostājās acu priekšā… Viņš viscaur nodrebēja, jo nervi šoreiz bija pārāk vāji. Pēc īsa brītiņa durvīs pavērās maza šķirbiņa: iemītniece pa to ar manāmu neuzticību aplūkoja nācēju, tumsā bija saskatāmas vienīgi viņas spīdošās ačeles. Ieraudzījusi kāpņu laukumiņā daudz ļaužu, viņa kļuva drošāka un atvēra durvis pavisam. Jaunais cilvēks pārkāpa pār slieksni un iegāja tumšā, ar šķērssienu nodalītā priekšnamā, aiz kura bija maza virtuvīte. Vecene klusuciezdama stāvēja viņam iepretī un jautājoši viņu uzlūkoja. Tā bija gadus sešdesmit veca, pavisam sīciņa večiņa ar dzēlīgām, ļaunām ačelēm, mazu, smailu degunteli un kailu galvu. Viņas gaišie, iesirmie mati bija stipri saeļļoti. Ap tievo un garo, vistas kājai līdzīgo kaklu bija aptīņāta kaut kāda flaneļa lupata, bet uz pleciem, kaut gan bija karsts, kūļājās pagalam saburzīta un nodzeltējusi kažokādas jaka. Večiņa vienā laidā krekstēja un kāsēja. Laikam gan jaunais cilvēks paskatījās uz viņu kaut kā savādi, jo viņai acīs atkal pavīdēja agrākā neuzticība.

—     Raskoļņikovs, students, biju pie jums pirms mēneša, — jaunais cilvēks steigšus nomurmināja, mazliet palocīdamies, atminējies, ka jābūt laipnākam.

—           Atceros, mīļais, ļoti labi atceros, ka bijāt, — vecā pagausi noteica, joprojām neatraudama vaicājošo skatienu no viņa sejas.

—      Tad nu redzat… es atkal ar to pašu, — Raskoļņikovs turpināja, mazliet apmulsis un pārsteigts par vecenes neuzticību.

«Iespējams, ka viņa vienmēr tāda, tikai es pats viņreiz neesmu to ievērojis,» viņš, juzdamies nepatīkami, nodomāja.

Vecene brīdi klusēja kā pārdomājot, tad atvirzījās sāņus un, uz istabas durvīm rādīdama, palaizdama viesi sev garām, uzaicināja:

—     Ienāciet, cienītais!

Nelielo telpu, kurā iegāja jaunais cilvēks, istabu ar dzeltenām tapetēm, ģerānijām un muslīna aizkariem pie logiem, šai brīdī spilgti apgaismoja rietošā saule. «Jādomā, arī tad saule spīdēs tāpat…» Raskoļņikovam neviļus ienāca prātā, un viņš pārlaida istabai žiglu skatienu, lai pēc iespējas iegaumētu un paturētu atmiņā istablietu novietojumu. Bet nekā sevišķa jau istabā nebija. Dzeltenkoka mēbeles visas ļoti vecas: sofa ar milzīgu, izliektu koka atzveltni, pie sofas ovāls galds, starp logiem tualetes galdiņš ar spogulīti, pie sienām krēsli un pāris lētu bildīšu dzeltenos ietvaros, kurās attēlotas vācu jaunkundzes ar putniem rokās, — tas arī viss. Kaktā nelielās svētbildes priekšā dega lampiņa. Viss bija ļoti spodrs: mēbeles tīras, grīda nospodrināta tā, ka laistījās; viss spīdēja. «Lizavetas darbs,» jaunais cilvēks nodomāja. Visā dzīvokli nevarēja saskatīt ne puteklīša. «Tāda tīrība valda tikai vecu, negantu atraitņu mitekļos,» Raskoļņikovs domās turpināja un ziņkārīgi paglūnēja uz katūna aizkariem pie durvīm, kas veda otrā — mazākā istabiņā, kur stāvēja vecenes gulta un kumode un kur viņš vēl ne reizes nebija ielūkojies. Visā dzīvoklī bija tikai šīs divas istabas.

—     Ko jums vajag? — večiņa stingri noprasīja, ienākdama istabā un atkal nostādamās viņam pretī, lai varētu skatīties tieši sejā.

—     Atnesu ķīlai, lūk, še! — viņš izvilka no kabatas vecu, plakanu sudraba pulksteni. Uz apakšējā vāciņa tam bija attēlots globuss. Važiņa bija no tērauda.

—     Bet jūsu agrākajai ķīlai arī termiņš notecējis. Jau aizvakar mēnesis bija apkārt.

—     Es jums samaksāšu procentus vēl par mēnesi, pacietieties!

—     Tā būs mana labā griba: vai paciesties, vai jūsu mantu jau tagad pārdot.

—     Cik par pulksteni, Aļona Ivanovna?

—     Ar niekiem tu nāc, mīļais. Nav taču nekā vērts. Viņureiz pret gredzentiņu jums divas biļetītes aizdevu, bet pie juveliera tādu arī jaunu par pusotra rubļa var nopirkt.

—     Dodiet rubļus četrus, es to izpirkšu — tas tēva pulkstenis. Es drīz saņemšu naudu.

—     Pusotra rubļa un procentus uz priekšu, ja gribat.

—     Pusotra rubļa! — iesaucās jaunais cilvēks.

—     Kā gribat. — Un vecene sniedza pulksteni atpakaļ. Jaunais cilvēks to paņēma tik noskaities, ka gribēja jau aiziet; taču tūdaļ apdomājās, atcerēdamies, ka citur nav vairs kurp iet un ka ir atnācis arī vēl citā nolūkā.

—     Dodiet! — viņš rupji noteica.

Vecene iebāza roku kabatā pēc atslēgām un iegāja otrā istabā aiz aizkariem. Jaunais cilvēks, palicis viens istabas vidū, ziņkārīgi klausījās un apsvēra. Varēja dzirdēt, kā viņa atslēdza kumodi. «Laikam augšējā atvilktne,» viņš prātoja. «Un atslēgas viņa nēsā labajā kabatā… Visas vienā saišķī, tērauda gredzenā… Un viena atslēga ir reizes trīs lielāka par citām, ar robotu zobu; tā, protams, nav kumodes… Tātad vajag būt vēl kādai lādītei vai tīnei… Interesanti. Tīnēm parasti ir tādas atslēgas … Tomēr cik tas viss zemiski…»

Vecene atgriezās.

—     Redziet, cienītais: ja desmit no rubļa mēnesī, tad par pusotru rubli man no jums jāietur piecpadsmit kapeiku par mēnesi uz priekšu. Tad vēl par agrākajiem diviem rubļiem pēc tā paša aprēķina man jāsaņem uz priekšu divdesmit kapeiku. Kopā trīsdesmit piecas. Tātad jums tagad par jūsu pulksteni pienākas viens rublis un piecpadsmit kapeikas. Še, ņemiet!

—     Kā! Nu jau tikai viens rublis un piecpadsmit kapeikas!

Tieši tā.

.ļaunais cilvēks nekaulējās un naudu paņēma. Viņš Mknliļns vecenē un nesteidzās ar iešanu, it kā viņam gribi «Imm vH kaut ko pateikt vai izdarīt, tikai viņš nezinātu, ko…

—      Es jums, AJona Ivanovna, šinīs dienās varbūt atnesīšu vēl vienu mantiņu … sudraba … labu … papirosu etviju… tikko būšu dabūjis atpakaļ no drauga… — Viņš samulsa un apklusa.

—     Nu, tad arī runāsim par to, cienītais!

—     Ardievu… Vai jūs viena pati mājās sēžat, māsiņas nav? — viņš ievaicājās pēc iespējas brīvi un nepiespiesti, izejot priekšnamā.

—     Bet kas jums, cienītais, no viņas vajadzīgs?

—      Nekas sevišķs. Es tikai tāpat pavaicāju. Bet jūs jau tūlīt… Ardievu, Aļona Ivanovna!

Raskoļņikovs izgāja no dzīvokļa galīgi samulsis. Šis mulsums kļuva arvien lielāks un lielāks. Ejot lejā pa kāpnēm, viņš vairākas reizes pat apstājās, it kā pēkšņi par kaut ko pārsteigts. Un pēdīgi — jau uz ielas — izsaucās:

«Ak dievs! Cik tas viss riebīgi! Un .. . vai patiesi es? … Nē, tie ir nieki, tas ir absurds!» viņš apņēmīgi piemetināja. «Vai tiešām tādas šausmas varēja ienākt man prātā? Uz kādu nejēdzību tomēr ir spējīga mana sirds! Galvenais — tas ir netīri, nešķīsti, riebīgi, riebīgi!… Un es veselu mēnesi…»

Bet viņš nespēja savu uzbudinājumu izteikt nedz ar vārdiem, nedz izsaucieniem. Bezgalīgais riebums, kas sāka spiest viņa sirdi jau tad, kad viņš vēl tikai gāja pie vecenes, tagad pieauga līdz tādiem apmēriem un kļuva tik skaidrs, ka viņš savās skumjās nezināja, kur dēties. Viņš gāja pa ietvi kā piedzēries, neredzēdams pretimnācējus, ar tiem sagrūzdamies, un atjēdzās tikai jau nākamajā ielā. Palūkojies apkārt, viņš ievēroja, ka ir apstājies pie kādas dzertuves, kurā veda pakāpieni no ietves lejup pagraba stāvā. Tieši šai brīdī pa durvīm nāca ārā divi dzērāji un, viens otru balstīdami un lamādami, rausās augšup uz ielas. Raskoļņikovs, daudz nedomādams, nokāpa lejā. Līdz šim viņš vēl nekad nebija dzertuvēs gājis, bet tagad viņam reiba galva un turklāt mocīja svelošas slāpes. Viņam iegribējās izdzert glāzi vēsa alus, vēl jo vairāk tāpēc, ka savu pēkšņo nespēku viņš izskaidroja ar izsalkumu. Viņš apsēdās tumšā un netīrā kaktā pie lipīga galdiņa, pasūtīja alu un ar lielu kāri izdzēra pirmo glāzi. Tūlīt visu atņēma kā ar roku, un domas noskaidrojās. «Tas viss ir nieki,» viņš ar jaunu cerību sev sacīja, «tur nebija nemaz ko uztraukties! Vienkārši fizisks nogurums. Glāze alus, gabaliņš sausiņa — un, redz še, vienā mirklī prāts atspirdzis, domas noskaidrojušās, nodomi top stingrāki! Tpū, kas par blēņām!…» Lai gan Raskoļņikovs nicinoši nospļāvās, viņš jau raudzījās jautri, it kā pēkšņi atsvabinājies no šausmīga sloga, un draudzīgi paskatījās uz klātesošajiem. Tomēr ari šajā brīdī viņš neskaidri nojauta, ka visa šī tieksme cerēt uz labāko tāpat bija slimīga.

Dzertuvē ļaužu ap šo laiku bija palicis maz. Pēc tiem diviem, ko viņš sastapa uz kāpnēm, bija izgājusi vēl vesela varza, savi pieci seši — ar ermoņikām un kopā ar kādu meitu. Pēc viņu aiziešanas iekšā kļuva klusu un ērti. Te palika kāds mazliet iereibis vīrs, pēc izskata spriežot, sīkpilsonis, kas sēdēja pie sava alus kausa; viņa biedrs, stipri iereibis, resns milzenis ar sirmu bārdu, krokainos virssvārkos, bija iesnaudies uz sola un, paretam kā pa miegiem paknikšķinādams ar pirkstiem, izplezdams rokas, it kā traukdamies ar ķermeņa augšdaļu saslieties, taču nepieceldamies no sola, dungoja kaut ko nesakarīgu, pūlēdamies atcerēties kādus pantus, kaut ko līdzīgu:

Cauru gadu sievu apmīļoju, Cau-uru gadu sie-ievu apmīļoju …

Vai, pēkšņi pamodies, atkal:

Pa Podjačeskaju ejot, Redzu seno brūti smejot…

Bet neviens viņa priekos nedalījās; viņa nerunīgais biedrs nolūkojās uz šo jautrību pat naidīgi un it kā ar neuzticību. Bija še arī vēl kāds vīrs, pēc izskata līdzīgs atvaļinātam ierēdnim. Tas sēdēja savrup pie savas glāzītes, paretam no tās iedzerdams un blenzdams apkārt. Tas arī rādījās mazliet uzbudināts.

II

Raskoļņikovs nebija pie pūļa pieradis un, kā jau teikts, vairījās no jebkuras sabiedrības, it īpaši pēdējā laikā. Taču tagad viņu kaut kas piepeši vilka pie cilvēkiem. Viņā it kā norisinājās kas jauns un līdz ar to bija pamodušās savādas slāpes pēc sabiedrības. Pēc vesela smagā grūtsirdībā un drūmā satrauktībā pavadīta mēneša viņš jutās tik noguris, ka vēlējās kaut brītiņu uzelpot citā pasaulē, vienalga, kada, un, kaut gan te bija netīra vieta, ar prieku tagad uzkavējās dzertuvē.

Dzertuves īpašnieks uzturējās citā istabā, bet bieži vien ienāca arī zālē, nokāpdams kaut kur no augšas pa kāpnēm, pie tam vispirms kļuva redzami viņa švītīgi ieziestie zābaki ar lieliem, sarkaniem atlokiem. Viņš bija ģērbies kamzolī un briesmīgi nosviķotā melna atlasa vestē, bez kaklauta, arī viņa seja bija noziesta ar eļļu kā dzelzs atslēga. Aiz letes stāvēja gadu četrpadsmit vecs zēns; bija arī vēl otrs puika, mazliet jaunāks, kurš pienesa viesiem, ja tie ko prasīja. Uz letes atradās gurķu šķēles, tumši sausiņi un kumosos sagrieztas zivis — tas viss ļoti nelāgi smirdēja. Gaiss bija smacīgs, tā ka grūti nācās pat nosēdēt; visa telpa tik stipri bija piesūkusies ar degvīna dvaku, ka likās — no šā gaisa vien jau varēja piecās minūtēs apreibt.

Mēdz gadīties tādas sastapšanās pat ar gluži svešiem cilvēkiem, par kuriem mums rodas interese pirmajā acu uzmetienā, uzreiz, pēkšņi, iekams vēl neesam ar tiem pat ne vārda runājuši. Tieši tādu iespaidu uz Raskoļņikovu atstāja viesis, kas sēdēja savrup un izskatījās pēc atvaļināta ierēdņa. Vēlāk jaunais cilvēks vairākkārt atcerējās šo pirmo iespaidu un piedēvēja to pat priekšnojautai. Viņš pastāvīgi pameta acis uz ierēdni, protams, vēl jo vairāk tāpēc, ka arī ierēdnis neatlaidīgi lūkojās viņā, acīm redzot, ļoti vēlēdamies uzsākt sarunu. Turpretī uz pārējiem dzertuves apmeklētājiem un arī uz krodzinieku ierēdnis skatījās vienaldzīgi, pat garlaikoti, ar zināmu augstprātīgas nevērības izteiksmi, kā uz zemāka stāvokļa un zemāk attīstītiem ļaudīm, ar kuriem viņam nav ko runāt. Tas bija vīrs jau pāri piecdesmitiem, vidēja auguma, miesās pilnīgs, iesirmiem matiem, kailu galvvirsu, no pastāvīgas žūpošanas uzburbušu, dzeltenu, pat zaļganu seju un uzpampušiem acu plakstiem, zem kuriem spīdēja šauras kā svītriņas, tomēr spriganas, iesarkanas ačeles. Bet viņā bija kaut kas ļoti savāds, viņa skatienos mirdzēja pat it kā jūsmība, varētu teikt — gudrība un saprāts, taču tai pašā laikā vīdēja arī kaut kas līdzīgs ārprātam. Viņš bija ģērbies vecā, galīgi nodriskātā, melnā frakā ar notrūkušām pogām. Tikai viena vēl kaut cik turējās, un to tad viņš nu arī aizpogāja, acīm redzot, nevēlēdamies atkāpties no pieklājības likumiem. Zem nankina vestes rēgojās galīgi saburzīts, notriepts un nolaistīts uzkrekls. Seja bija noskūta, kā to skuj ierēdņi, bet laikam jau labi sen, tā ka tagad varēja redzēt biezus, zilganus bārdas rugājus. Ari viņa uzvedībā manīja kaut ko tiešām solīdi ierēdniecisku. Viņš tomēr šķita pilns nemiera, bužināja matus un brīžiem grūtsirdīgi atbalstīja galvu uz abām rokām, salicis cauros elkoņus uz nolaistītā, lipīgā galda. Pēdīgi viņš pavērās tieši Raskoļņikovā, tad skaļā un noteiktā balsī ierunājās:

—     Vai drīkstētu, godātais kungs, griezties pie jums ar pieklājīgu sarunu? Kaut gan jūsu āriene nav nekāda izcilā, tomēr es ar savu pieredzi saskatu jūsos izglītotu un pie dzērieniem nepieradušu cilvēku. Es pats allaž turu cieņā izglītību, savienotu ar jūtīgu sirdi, un bez tam esmu titulārpadomnieks. Mans uzvārds — Marmeladovs, titulārpadomnieks. Uzdrošinos jautāt: jūs esat kalpojis par ierēdni?

—     Nē, mācos… — jaunais cilvēks atbildēja, mazliet pārsteigts par šīs uzrunas sevišķi izskaistināto stilu un arī par to, ka viņu uzrunāja tik tieši. Nevērojot nupat izjusto acumirklīgo vēlēšanos būt vienalga kādu cilvēku vidū, tagad, kad viņu patiešām uzrunāja, viņā pēkšņi atkal atdzīvojās parastā nepatīkamā un uzbudinošā pretīguma sajūta kā pret katru svešu cilvēku, kas pieskārās vai tikai gribēja pieskarties viņa personībai.

—      Tātad students vai bijušais students! — ierēdnis iesaucās. — Tā jau domāju! Pieredze, godātais kungs, ilggadīga pieredze! — Par pašuzslavas zīmi viņš pielika pirkstu pie pieres. — Bijāt students jeb staigājāt pa zināt nību taku! Bet atļaujiet… — Viņš piecēlās, sagrīļojās, paņēma savu pudeli, glāzīti un apsēdās pie jaunā cilvēka tam iepretī. Viņš bija ieskurbis, runāja tomēr tekoši un veikli, tikai paretam mazliet sadurstīdamies un pastiepdams balsienus. Gandrīz kā izslāpis tas metās uz Raskoļņikovu, it kā arī veselu mēnesi nebūtu ne ar vienu runājis.

—     Godātais kungs, — viņš gandrīz svinīgi iesāka, nabadzība nav netikums, tas ir neapšaubāmi. Tāpat

zinu, ka žūpība vēl jo vairāk nav tikums. Bet galīgs trūkums, godātais kungs, — tas jau ir netikums. Nabadzībā jus vēl varat saglabāt savu iedzimto jūtu cildenumu, bet trūkuma — nekad un neviens! Par trūkumu pat ne ar nūju vien trenc laukā, bet ar slotu izslauka no cilvēku sabiedrības, lai būtu pēc iespējas apvainojoši; un dara pareizi, jo trūkumā es esmu gatavs pirmais apsūdzēt pats sevi. Un tālabad — dzertuve! Godātais kungs, pirms viena mēneša Ļebezjatņikova kungs piekāva manu laulāto draudzeni, bet mana laulātā draudzene nav tas pats, kas es! Vai saprotat? Atļaujiet vēl jums pavaicāt: vai jūs esat pavadījis naktis uz Ņevas, siena barkās?

—     Nē, nav gadījies, — Raskoļņikovs atteica. — Ko tas nozīmē?

—     Nu, bet es pašreiz no turienes, jau piekto nakti…

Viņš pielēja glāzīti, izdzēra un nogrima domās. Patiesi,

pie apģērba un pat arī matos šur tur bija redzami pieķērušies siena stiebriņi. Bija gluži ticams, ka viņš jau piecas dienas nav nedz noģērbies, nedz nomazgājies. īpaši rokas bija netīras, taukainas, sarkanas, melniem nagiem.

Viņa valoda likās pamodinājusi vispārēju, kaut arī pakūtru ievērību. Puikas aiz letes sāka ķiķināt. Saimnieks, kā likās, tīši nokāpa no augšējās istabas lejā, lai paklausītos «jokainī», un apsēdās atstatu, laiski, bet svarīgi žāvādamies. Acīm redzot, Marmeladovs šeit bija jau sen pazīstams. Un arī tieksmi uz pacilāto runas veidu viņš droši vien bija ieguvis tāpēc, ka bija paradis bieži traktieros sarunāties ar visādiem svešiniekiem. Šāds ieradums dažiem dzērājiem izvēršas par īstu nepieciešamību, īpaši tiem, pret kuriem mājās izturas stingri un kurus atstāj novārtā. Tāpēc viņi vienmēr arī cenšas dzērāju kompānijā izpelnīties sev it kā attaisnojumu un, ja iespējams, pat cieņu.

—     Tāds kā jocīgs! — skaļi noteica saimnieks. — Kāda joda pēc tu nestrādā? Kāpēc nekalpojat, ja esat ierēdnis?

—     Kāpēc es nekalpoju, godātais kungs? — Marmeladovs uztvēra, tomēr vērsdamies vienīgi pie Raskoļņikova, it kā jautātājs būtu viņš. — Kāpēc nekalpoju? Bet vai mana sirds nesāp, ka es velti lokos kā tārps? Kad Ļebezjatņikova kungs pirms mēneša pats ar savu roku piekāva manu laulāto draudzeni, bet es gulēju piedzēries, vai tad es necietu? Atļaujiet, jaunais cilvēk, vai jums ir gadījies … hm… nu kaut vai lūgt, lai aizdod naudu, bez cerībām?

—     Ir gadījies … tas ir, kā tā — bez cerībām?

—     Tas ir, absolūti bez cerībām, jau iepriekš zinot, ka nekas neiznāks. Kad jūs, piemēram, jau iepriekš neapšaubāmi zināt, ka šis cilvēks, šis jo uzticamais un derīgais valsts pilsonis, naudu jums neparko nedos? Kāpēc gan, es prasu, kāpēc lai viņš to dotu? Viņš taču zina, ka es neatdošu. Aiz līdzcietības? Bet Ļebezjatņikova kungs, kas seko jaunajiem uzskatiem, vēl nesen man paskaidroja, ka līdzcietību mūsu laikos pat zinātne noliedzot, ka tas jau tiekot tā darīts Anglijā, kur ir politiskā ekonomija. Kāpēc gan lai viņš dotu, es jums jautāju! Un, lūk, jau iepriekš zinot, ka nedos, jūs tomēr dodaties ceļā un …

—     Kālab tad jāiet? — Raskoļņikovs piemetināja.

—      Bet ja nu nav neviena, ja nu vairs nav kur iet! Ir taču nepieciešams, lai katram cilvēkam būtu kur iet. Jo mēdz būt tādi brīži, kad nenovēršami vajag pie kāda griezties. Kad mana vienīgā meita pirmo reizi ar dzelteno biļeti aizgāja, arī es tad gāju (jo mana meita dzīvo ar dzelteno biļeti…), — viņš piebilda, ar redzamu uztraukumu palūkodamies jaunajā cilvēkā. — Nekas, godātais kungs, nekas! — viņš pasteidzās šķietami mierīgi paskaidrot, kad abi zēni aiz letes iesprauslojās un arī krodzinieks pasmīknēja. — Nekas! Šāda galvu skurināšana mani nemulsina, tālab ka visiem jau viss zināms un viss slepenais reiz nāk gaismā; ne ar nicināšanu, bet ar pazemību es to uzņemu. Lai! Lai! «Redziet, kāds cilvēks! …» Atļaujiet, jaunekli: vai jūs varat… Bet nē, jāizsakās stiprāk un izteiksmīgāki nevis vai jūs varat, bet vai jums pietiktu drosmes, šinī brīdī mani uzlūkojot, apgalvot, ka es neesmu cūka?

Jaunais cilvēks neatbildēja ne vārda.

—      Nu, — orators solīdi turpināja, šoreiz pat ar vēl lielāku cienīgumu nogaidījis, kamēr istabā apklust ķiķināšana, kas atkal sekoja viņa vārdiem. — Nu, lai es esmu cūka, tomēr viņa ir dāma! Es esmu kustonim līdzīgs, bet Katerina Ivanovna, mana laulātā draudzene, ir izglītota persona, dzimusi štāboficiera meita. Lai, lai es esmu neģēlis, bet viņa ir ar izcilu sirdi un ar audzināšanas izdaiļotām jūtām. Un tomēr… ak, kaut viņa būtu mani pažēlojusi! Godātais kungs, augsti godātais kungs, vajag taču, lai katram cilvēkam būtu kaut viena tāda vietiņa, kur viņu pažēlo! Bet Katerina Ivanovna, kaut gan viņai cēla sirds, tomēr ir netaisna…. Un kaut gan es pats saprotu, ka tajos brīžos, kad viņa plēš manas pinkas, viņa tās plēš tikai aiz sirdssāpēm. (Jā, es bez stomīšanās atkārtoju, jaunais cilvēk, ka viņa plēš man matus, — viņš apstiprināja ar divkāršu cienību, atkal izdzirdis smiešanos.) Bet, ak dievs, ja viņa kaut vienu vienīgu reizīti… Bet nē!

Nē! Tas viss velti, un nav vērts runāt! Nav vērts runāt! … Jo ilgotais ne vienu vien reizi ir jau noticis, ne vienu vien reizi mani ir jau žēlojuši, bet… bet tāda jau mana daba, esmu dzimis lops!

—     Kā tad!—žāvādamies piebilda saimnieks.

Marmeladovs apņēmīgi uzcirta dūri uz galda.

—      Tāda jau ir mana daba! Vai jūs zināt, vai jūs zināt, mans kungs, ka es pat viņas zeķes esmu nodzēris? Nevis kurpes — tas vēl kaut cik izklausītos—, bet zeķes, viņas zeķes es nodzēru! Viņas galvas lakatiņu no kazas pavilnas, dāvinātu, kas viņai piederēja jau senāk, nevis manējo, viņas pašas — arī to nodzēru, bet dzīvojam mēs aukstā kaktā, viņa šoziem saaukstējās un dabūja kāsu, atklepo jau asinis. Mums ir trīs mazi bērni, un Katerina Ivanovna no agra rīta līdz vēlai naktij strādā — berž un mazgā, kopj mazos, jo no pat bērnības ir pieradusi pie tīrības; bet krūtis viņai ir vājas — diloņslimas, un es to jūtu. Vai tad es nejūtu? Un, jo vairāk dzeru, jo stiprāk jūtu. Tālab arī dzeru, ka dzeršanā līdzcietību un jūtas meklēju. Dzeru, jo bez mēra gribu ciest!—Un viņš kā izmisumā nolieca galvu uz galda.

—     Jaunais cilvēk,—viņš turpināja, atkal atliekdamies, — es lasīju jūsu sejā it kā bēdas. Kad jūs ienācāt, es tās tūdaļ saskatīju un tāpēc arī griezos pie jums. Jo, atklādams jums savas dzīves stāstu, es gribu nevis nostādīt sevi par apsmieklu šo diedelnieku acīs, kuriem jau tā kā tā viss zināms, bet meklēju jūtīgu un izglītotu cilvēku. Ziniet, ka mana laulātā draudzene ir audzināta dižciltīgā guberņas muižnieku institūtā un izlaiduma aktā dejojusi plīvura deju gubernatora un citu augstu personu klātbūtnē, par to saņemdama zelta medaļu un uzslavas rakstu. Medaļa… nu, medaļa tagad ir pārdota … jau sen … hm … uzslavas raksts vēl šobaltdien guļ viņas lādē, un vēl nesen viņa rādīja to saimniecei. Kaut gan viņai ar saimnieci ķilda ķildas galā, taču kaut tās priekšā bija uznākusi vēlēšanās palepoties ar pagājušajām laimes dienām. Es viņu pa^to nenopeļu, tāpēc ka tas ir pēdējais, kas vēl atlicis no viņas atmiņām, bet viss pārējais izgaisis kā dūmi. Jā, jā, strauja un lepna dāma. Un nelokāma. Grīdas pati mazgā, no rupjmaizes pārtiek, bet necienību pret sevi nepieļaus. Tāpēc arī Ļebezjatņikova kunga rupjības negribēja atstāt nesodītas, un, kad Ļebezjatņikova kungs viņu par to piekāva, tad ne tik daudz no sitieniem kā no sirdssāpēm viņai bija jāliekas gultā. Apprecēju viņu jau kā atraitni ar trim bērniem, kas cits par citu mazāki. Ar pirmo vīru, kājnieku oficieri, viņa bija apprecējusies aiz mīlestības, ar to aizbēga no vecāku mājām. Savu vīru bezgalīgi mīlēja, bet tas, aizrāvies kāršu spēlē, nonāca tik tālu, ka bija jāstājas tiesas priekšā, un tā arī nomira. Pēdējā laikā viņš to sita; lai gan arī tā viņam nepalaidās, kā tas man ir skaidri un no dokumentiem zināms, tomēr vēl tagad atceras viņu ar asarām un man pārmet, un es priecājos, es priecājos, ka viņa kaut savās iedomās vēl atceras sevi laimīgu… Un viņa palika pēc vīra nāves ar trim maziem bērniem tālā un mežonīgā apriņķī, kur toreiz arī es dzīvoju, nonākdama tādā bezizejas trūkumā, ka nespēju to pat aprakstīt, lai gan esmu daudz visādu gadījumu pieredzējis. Visi radi no viņas atteicās. Un arī lepna, pārlieku lepna viņa bija… Un te nu, godātais kungs, te nu es, arī pats būdams atraitnis ar četrpadsmit gadus vecu meitu no manas pirmās sievas, piedāvāju tai savu roku, jo nespēju noraudzīties tādās ciešanās. Varat spriest pats par viņas lielo postu, ja viņa, izglītota un labi audzināta, no ievērojamas ģimenes, bija ar mieru nākt pie manis! Tomēr nāca! Vaimanādama un raudādama, rokas lauzīdama, bet — nāca. Jo nebija kur iet. Vai jūs saprotat, vai saprotat, godātais kungs, ko nozīmē, ka nav itin nekur vairs kur iet? Nē! To jūs vēl nesaprotat… Un veselu gadu es godīgi un svēti pildīju savu pienākumu un šitam (viņš parādīja ar pirkstu uz pudeli) nepieskāros, jo manī ir jūtas. Bet arī tad nevarēju viņai izdabāt. Un te vēl pazaudēju vietu — ne aiz paša vainas, bet štatu pārkārtošanas dēj, un, raug, tad arī sāku cilāt glāzīti… Būs jau pusotra gada, kopš mēs pēc neskaitāmām nelaimēm un likstām nokļuvām šajā krāšņajā, daudziem pieminekļiem greznotajā galvaspilsētā. Es te dabūju vietu… Dabūju un atkal zaudēju. Vai saprotat? Un šoreiz jau zaudēju aiz paša vainas, jo parādījās mana daba… Tagad mitināmies kaktā pie saimnieces Amālijas Fjodorovnas Lipevehseles, bet, no kā pārtiekam, ar ko maksājam, nezinu… Dzīvo tur daudzi arī vēl bez mums… Visriebīgākā Sodoma … Hm … jā … Pa šo laiku izauga arī mana pirmās laulības meitiņa, un, ko visu viņa, mana meitiņa, augot neizcieta no savas pamātes, par to es klusēšu. Jo, lai gan Katerina Ivanovna ir augstsirdīgu jūtu pārpilna, viņa tomēr ir strauja un nervoza dāma un mēdz uzbrēkt… Jā… Nu, bet ko tur atcerēties! Audzināšanas, kā jūs jau varat iedomāties, mana Soņa nedabūja nekādas. Pirms gadiem četriem es mēģināju mācīt viņai ģeogrāfiju un pasaules vēsturi; bet es pats šais zinībās neesmu stiprs, un nebija arī piemērotu grāmatu, jo šādas tādas grāmateles, kādas bija … hm … nu, tagad jau arī šo grāmatiņu vairs nav, un tā tad arī beidzās visa mācīšanās. Pie Persijas Ķīra apstājāmies. Pēc tam, kļuvusi pilngadīga, viņa izlasīja dažas grāmatas ar romantisku saturu un gluži nesen ar Ļebezjatņikova kunga starpniecību vēl vienu grāmatiņu, Lūisa «Fizioloģiju»— varbūt jūs zināt? — ar lielu interesi izlasīja, dažas vietas pat mums priekšā citēja; tā nu tad arī ir visa viņas izglītība. Bet tagad, mans godātais kungs, griezīšos no savas puses pie jums ar vienu privātu jautājumu: vai, pēc jūsu domām, nabadzīga, bet tikla jaunava ar godīgu darbu daudz var nopelnīt?… Pat piecpadsmit kapeiku dienā, mans kungs, viņa nenopelnīs, ja ir godīga un tai nav sevišķu talantu, kaut arī strādātu bez atpūtas! Un arī tad vēl valsts padomnieks Klopštoks, Ivans Ivanovičs, — varbūt esat dzirdējuši! — ne tik vien naudu par pusduci holandiešu kreklu pašūšanu nav līdz šai dienai atdevis, bet vēl arī apvainots aizdzina viņu, kājas pret grīdu sizdams un nosaukdams nepieklājīgā vārdā it kā par to, ka krekla apkakle šķība un neesot pašūta pēc mēra. Bet mājās izsalkuši bērniņi… Un Katerina Ivanovna, rokas lauzīdama, staigā pa istabu, un sarkani plankumi sitas viņai vaigos — pie šīs slimības vienmēr tā mēdz būt. «Tu, liekēde,» viņš saka, «dzīvo te pie mums, ēd un dzer, un mīti siltumā!» Bet ko tur nu ēdīsi un dzersi, ja pat bērniņi trīs dienas ne garoziņas nav redzējuši! Es tobrīd guļu —nu, ko tur! — guļu dzērumā un dzirdu — mana Soņa (kautrīga man viņa, balstiņa tik pazemīga… gaiši matiņi, sejiņa vienmēr bāla, vājiņa) saka: «Katerina Ivanovna, vai tad tiešām man tāds ceļš jāiet?» Bet Darja Francovna, ļaunprātīga sieviete, kam vairākkārt bijusi darīšana ar policiju, jau reizes trīs ar saimnieces starpniecību bija apklaušinājusies… «Nu, un tad?» Katerina Ivanovna Soņai zobodamās atbild. «Ir gan ko glabāt! Kas par dārgumu!» Bet nevainojiet, nevainojiet, godātais kungs, nevainojiet! Ne jau ar veselu saprātu tas bija teikts, bet jūtu uzbudinājumā, pati slima, bērni raud neēduši, viņa vairāk gribēja iedzelt, nevis pateikt tiešā nozīmē… Tāpēc ka Katerinai Ivanovnai jau tāds raksturs: līdzko bērni sāk raudāt, kaut arī aiz izsalkuma, tūlīt viņus sit. Un es redzu: tā ap pulksten sešiem Soņečka uzcēlās, apsējās lakatiņu, uzmetās burnusiņu un izgāja no dzīvokļa, bet ap deviņiem atnāca atpakaļ. Atnāca un taisni pie Katerinas Ivanovnas — un uz galda viņai priekšā klusēdama nolika trīsdesmit rubļus, ne vārdiņa nebilzdama. Būtu kaut jele acis uzmetusi, bet paņēma tikai mūsu lielo, zaļo pusvilnāno lakatu (mums ir par visiem viens tāds kopīgs lakats, pusvilnāns), uzsedza to uz galvas un sejas un apgūlās gultā ar seju pret sienu; guļ, un tikai pleciņi un viss augums reizēm notrīc … Bet es vēl arvien tai pašā reibulī gulēju… Un tad es redzēju, jaunais cilvēk, ka pēc tam Katerina Ivanovna, tāpat ne vārda nerunādama, piegāja pie Soņečkas gultiņas un visu vakaru gultas kājgalī uz ceļiem nostāvēja, kājas viņai skūpstīja, ne piecelties negribēja, un pēc tam tā arī aizmiga abas kopā, apkampušās… abas … abas … jā … Bet es … gulēju piedzēries.

Marmeladovs apklusa, it kā balss būtu aiztrūkusi. Tad pēkšņi steigšus pielēja glāzīti, izdzēra un nokrekstējās.

— Kopš tā laika, mans kungs, — brītiņu klusējis, viņš atkal turpināja, — kopš tā laika sakarā ar kādu nelabvēlīgu gadījumu un ļaunprātīgu cilvēku apmelojumu — par ko sevišķi parūpējās Darja Francovna it kā tāpēc, ka viņai netiekot parādīta pienācīgā cieņa, — kopš tā laika mana meita Sofja Semjonovna bija spiesta izņemt dzelteno biļeti un vairs nevarēja kopā ar mums palikt. Jo arī saimniece Amālija Fjodorovna negribēja to atļaut (bet agrāk pati Darjai Francovnai piepalīdzēja). Arī Ļebezjatņikova kungs… hm… Soņas dēļ tad arī iznāca viņam tā saskriešanās ar Katerinu Ivanovnu. Sākumā pats plijās Soņečkai virsū, bet tad pēkšņi uzpūtās: «Kā, sak, es, tik izglītots cilvēks, lai dzīvoju vienā dzīvoklī ar tādu?» Bet Katerina Ivanovna nepalaidās, sāka aizstāvēt… nu, tad las arī notika… Un nu Soņečka atnāk pie mums vairāk tiku i mijkrēšļos, piepalīdz Katerinai Ivanovnai, arī līdzekļus cik spēdama pagādā… Taču dzīvo Soņečka pie drēbnieku Kupernaumova, īrē pie viņiem istabu, bet KaperiimimovH ir klibs un stostās, arī visa viņa lielā ģimene HtoMliiH. Un viņu sieva tāpat stostās… Mitinās visi vienā lī.lubti, bnt Soņul ir sava istaba, aiz šķērssienas… Hm, ju . . . Visnubud/i^ukie J.mliņi un visi stostās… jā…

Tikko toreiz no rīta piecēlos, apvilku savas lanckas, pacēlu rokas pret debesīm un devos pie viņa ekselences Ivana Afanasjeviča. Jūs pazīstat viņa ekselenci Ivanu Afanasjeviču? … Nē? Nu, tad jūs dieva cilvēku nepazīstat! Tas ir vasks… vasks tā kunga vaiga priekšā. «Kā vasks kūst no uguns!» Visu žēlīgi noklausījies, pat apraudājās. «Nu, Marmeladov,» viņš saka, «reiz tu manas cerības jau pievīli… Pieņemu tevi vēlreiz uz savu personīgo atbildību…»—tā ij pateica. «Piemini,» viņš saka, «un ej!» Es noskūpstīju pīšļus uz viņa kājām, protams, domās, jo īstenībā viņš to nebūtu ļāvis, būdams amatpersona, jaunu valstisku un apgaismotu domu cilvēks. Atgriezos mājās, un, kad pateicu, ka atkal esmu ieskaitīts dienestā un saņemu algu, ak kungs, kas tad notika! …

Marmelodovs atkal apklusa stipri uzbudināts. Šai brīdī no ielas ienāca vesela kompānija jau citur piesūkušos dzērāju, un pie ieejas atskanēja īrētas leijerkastes mūzika un septiņus gadus veca bērna aizlūzusi balstiņa, kas sāka dziedāt «Ciematiņu». Kļuva trokšņaini. Saimnieks un puikas pievērsās ienākušajiem. Marmeladovs, neveltīdams ienācējiem uzmanību, turpināja savu stāstu. Viņš, kā likās, bija jau stipri noguris, bet, jo vairāk noreiba, jo runīgāks kļuva. Atmiņas par nesenajām sekmēm dienestā viņu atdzīvināja, atspoguļodamās pat viņa sejā ar tādu kā spožumu. Raskoļņikovs uzmanīgi klausījās.

— Tas tā bija, mans kungs, pirms nedēļām piecām. Jā… Tikko viņas abas, Katerina Ivanovna un Soņečka, to izdzirda — ak kungs! Šķita, it kā es būtu nonācis debesu valstībā. Parasti bija tā, ka es gulēju lopa kārtā un dzirdēju tikai lamas. Bet nu viņas uz pirkstgaliem staigā, bērnus apklusina: «Semjons Zaharičs dienestā piekusis, atpūšas, kuš!» Rītos mani ar kafiju dzirdina, krējumu uzkarsē! īstu krējumu sāka iegādāties, dzirdiet! Un, kādā ceļā bija man sadabūjušas pieklājīgam mundierim vienpadsmit rubļu piecdesmit kapeiku, nesaprotu. Zābakus, lieliskus kalikona uzkreklus, vicmundieri — visu par vienpadsmit ar pusi rubļa sataisīja uz to labāko. Pārnāku pirmajā dienā no darba, skatos: Katerina Ivanovna divus ēdienus pagatavojusi, zupu un sālītu vērša gaļu ar mārrutkiem, no kā agrāk nebija ne miņas. Drēbju viņai pašai nav nekādu… itin nekādu, bet te nu gluži kā uz viesībām uzposusies, saģērbusies — un nevis šā tā, — no nekā viņas tev visu dabū gatavu: sasukā matus, apliek kādu tīru apkaklīti, aprocītes, skaties, — pavisam cita persona, i jaunāka, i skaistāka. Soņečka, mana dūjiņa, tikai ar naudu piepalīdzēja. «Man pašai,» viņa saka, «tagad pie jums bieži ciemoties pagaidām nepieklājas, varbūt ja pa mijkrēsli, kad neviens neredz.» Dzirdat? Jūs dzirdat? Atnācu es pēc pusdienām nosnausties, un ko jūs domājat? Katerina Ivanovna tomēr nebija nocietusies: vēl pirms nedēļas ar saimnieci Amāliju Fjodorovnu bija nopietni saskrējušās, bet nu uz tasīti kafijas pasaukusi. Divas stundas abas nosēdēja, visu laiku sačukstēdamās: sak, tagad nu Semjons Zaharičs ir atkal dienestā un saņem algu; pie viņa ekselences pats ieradās, un viņa ekselence pats iznācis pretī; visiem licis gaidīt, bet Semjonu Zahariču visiem garām aiz rokas kabinetā ievedis. Dzirdat? Dzirdat? «Es, Semjon Zaharič,» viņš saka, «protams, atminos jūsu nopelnus, un, kaut gan jūs esat padevušies šai vieglprātīgajai vājībai, tagad nu jūs apsolāties, un turklāt bez jums arī ar darbu mums lāgā negāja (dzirdat, dzirdat!), tad es tagad paļaujos,» viņš saka, «uz jūsu dižciltīgo vārdu…» Protams, to visu viņa, es jums teikšu, pati izdomājusi — un ne jau tikai aiz vieglprātības, lai palielītos. Nē, pati tam visam tic, ar savu pašas izdomu sevi priecina. Nudien! Un es to nenosodu; nē, es nenosodu!… Un, kad es pirms sešām dienām pārnesu mājās savu pirmo algu — divdesmit trīs rubļus četrdesmit kapeikas, visu neaiztiktu, — par grundulīti mani nosauca. «Ak tu grundulīt!» viņa saka. Un pie tam vienatnē, vai saprotat? Šķiet — kāds nu manī skaistums un kas no manis par laulāto draugu?… Bet nē, ieknieba man vaigā. «Ak tu grundulīt!» viņa saka.

Marmeladovs apklusa, mēģināja it kā pasmaidīt, bet pēkšņi viņam zods sāka drebēt. Tomēr viņš savaldījās. Šī dzertuve, paklīduša cilvēka izskats, piecas naktis uz siena barkām un stops sīvā, bet līdz ar to arī šī slimīgā mīlestība pret sievu un ģimeni apmulsināja klausītāju. Raskoļņikovs klausījās uzmanīgi, tomēr ar mokošu sajūtu. Viņam bija dusmas, ka te ienācis.

— Godātais kungs, godātais kungs!—Marmeladovs, atkal saņēmies, iesaucās. — O, mans kungs, jums varbūt tas viss šķiet smieklīgi, tāpat kā pārējiem, un es tikai traucēju jūs ar savas mājas dzīves nožēlojami muļķīgiem sīkumiem, bet man tas neliekas smieklīgi! Jo es to visu Izjūtu… Visu šo savas dzīves debešķīgo dienu un visu to vakaru arī es pats pavadīju vienos cildenos sapņos: kā es nu visu iekārtošu, kā bērniņus apģērbšu, kā arī viņai sagādāšu mieru, kā savu vienīgo meitu atgriezīšu no negoda ģimenes klēpī… Un vēl daudz, daudz ko … Tas ir pieļaujams, mans kungs. Nu, un tad… dzirdi, mans cienītais (Marmeladovs uzreiz it kā nodrebēja, paslēja augšā galvu un cieši paskatījās savā klausītājā), un tad… jau otrā dienā pēc visiem šiem sapņiem (tas ir, tieši pirms piecām dienām) pievakarē es ar viltu un blēdību, kā zaglis pusnaktī nocēlu Katerinai Ivanovnai viņas lādes atslēgu, paņēmu no lādes visu, cik no atnestās algas bija vēl atlicis— neatceros vairs, cik īsti, — un tagad, lūk še, paskatieties uz mani, tas ir viss! Piekto dienu no mājas esmu prom, tur nu mani meklē, un arī dienests pagalam, arī vicmundieris atrodas dzertuvē pie Ēģiptes tilta — pret to es tur arī dabūju šos ķelderus… Un viss pagalam.

Marmeladovs iesita ar dūri sev pa pieri, sakoda zobus, aizvēra acis un smagi atspiedās ar elkoni pret galdu. Bet pēc brīža viņa seja pēkšņi pārvērtās, viņš ar savādu, it kā mākslotu viltību un liekuļotu bezkaunību paskatījās Raskoļņikovā, iesmējās un noteica:

—     Bet šodien es biju pie Soņas; aizgāju palūgt paģirām! He-he-he!

—     Vai tiešām iedeva? — uzsauca kāds no nule ienākušajiem, uzsauca un sāka pilnā kaklā smieties.

—      Redz še, šis pats pusstops par viņas naudu pirkts, — Marmeladovs sacīja, griezdamies vienīgi pie Raskoļņikova. — Trīsdesmit kapeikas iznesa savām pašas rokām, pēdējās, cik bija, — pats redzēju… Nekā nesacīja, tikai klusi paskatījās manī… Tā nevis zemes virsū, bet tikai tur… par cilvēkiem skumst, raud, bet nepārmet, nepārmet! … Un tas ir sāpīgāk, sāpīgāk, kad nepārmet! ^. Trīsdesmit kapeikas, jā… Bet arī viņai pašai tās tagad vajadzīgas, jā? Kā jūs, mans dārgais kungs, domājat? Viņai taču tagad arī jāievēro tīrība. Šī tīrība maksā naudu, šī īpašā tīrība, vai saprotat? Vai saprotat? Nu, pomādīte ar jānopērk, nevar tak citādi; vajag stērķelētu bruncīšu, glītāku kurpīšu, lai var kājiņu parādīt, kad pār peļķi jāpārkāpj… Vai jūs saprotat, vai saprotat, mans kungs, ko šī tīrība nozīmē? Un es, es, miesīgs tēvs, palūk, izvīlu šīs trīsdesmit kapeikas sev paģirām! Un žūpoju! Un esmu jau nodzēris. Nu kurš gan tādu kā mani žēlos, ko? Vai jums, godātais kungs, tagad ir manis žēl vai nav? Sakiet, kungs, — ir žēl vai nav? He-he-he, he!

Viņš gribēja ieliet, bet vairs nebija ko liet. Pusstops bija tukšs.

—      Bet par ko lai tevi žēlotu? — uzsauca saimnieks, atkal gadījies viņiem līdzās.

Atskanēja smiekli un pat lamas. Smējās un lamājās tiklab tie, kas bija klausījušies, kā arī tie, kas neklausījās, smējās, skatīdamies vien uz atlaisto ierēdni.

—      2ēlot! Par ko lai mani žēlo!—Marmeladovs piepeši ievaimanājās, pieceldamies ar izstieptu roku, spēcīgā iedvesmā, it kā šos vārdus būtu tikai gaidījis. — Par ko lai žēlo, tu saki! Jā, mani nav par ko žēlot! Mani vajag sist krustā, krustā sist vajag, nevis žēlot! Tomēr tu, soģi, gan piesit krustā, piesit, bet piesitis pažēlo! Tad es pats nākšu pie tevis uz tiesu, jo nevis līksmības man slāpst, bet moku un asaru!… Vai tu, pārdevēj, domā, ka man tavs pusstops bija salds? Sāpes, sāpes es meklēju tā dibenā, sāpes un asaras — un izbaudīju, un ieguvu; bet žēlos mūs tas, kas ir žēlojis visus un kas visus un visu ir sapratis; viņš, vienīgi viņš ir arī tiesātājs. Viņš atnāks tanī dienā un jautās: «Bet kur tā meita, kas ziedojusi sevi ļaunai un diloņslimai pamātei, svešiem, kusliem bērniem? Kur ir tā meita, kurai nederdzās sava šīszemes tēva — riebīgā dzērāja zvēriskums un kura viņu žēloja?» Un sacīs: «Nāc! Es jau reiz tev piedevu… reiz tev piedevu … Tavi grēki, kuru bija daudz, ir piedoti, jo tu daudz esi mīlējusi…» Un viņš manai Soņai piedos, es zinu, ka piedos… Nesen būdams pie viņas, es savā sirdī to jutu. Viņš spriedīs par visiem un piedos — labajiem un ļaunajiem, gudrajiem un pazemīgajiem… Un, kad būs spriedis par visiem, tad uzsauks un sacīs arī mums. «Nāciet,» viņš teiks, «arī jūs! Nāciet šurp, dzērājiņi, nāciet, nespēcīgie, nāciet, kauna neprotošie!» Un mēs visi iziesim nekaunēdamies un nostāsimies. Un viņš sacīs: «Cūkas jūs esat! Zvēri, apzīmēti ar zvēra zīmi; tomēr nāciet arī jūs!» Un pacels savu balsi gudrajie un prātīgie: «Kungs! Kālab tu šos pieņem?» Un viņš teiks: «Tālabad tos pieņemu, jūs gudrajie, tālabad tos pieņemu, Jūs prātīgie, ka neviens no šiem nav turējis sevi par uzņemšanas cienīgu…» Un viņš izstieps savas rokas mums pretī, un mēs skūpstīsim… un raudāsim… un visu sapratīsim… Tad visu sapratīsim … Un visi sapratīs.. . arī Katerina Ivanovna … arī viņa sapratīs . . . Kungs, lai nāk tava valstība!

Viņš noslīga uz sola noguris un bez spēka, ne uz vienu neskatīdamies, it kā aizmirsis visu apkārtni un nogrimis savās domās. Viņa vārdi atstāja zināmu iespaidu; kādu brīdi valdīja klusums; bet drīz vien atkal atskanēja agrākie smiekli un ņirgāšanās.

—      Iztiesāja!

—      Muld tavu muldēšanu!

—      Ierēdnis!

Un tā tālāk un tā tālāk.

—      Ejam, mans kungs! — Marmeladovs piepeši sacīja, paceldams galvu un griezdamies pie Raskoļņikova. — Aizvadiet mani… Kozeļa namā, sētā. Ir laiks… Pie Katerinas Ivanovnas …

Raskoļņikovs, kuram jau sen gribējās aiziet, arī pats jau bija domājis viņam palīdzēt. Izrādījās, ka Marmeladovs daudz vājāks uz kājām nekā runā, viņš smagi balstījās uz jaunā cilvēka pleca. Ejami bija divi vai trīs simti soļu. Jo tuvāk nāca mājai, jo spēcīgāk žūpu pārņēma mulsums un bailes.

—      Ne jau no Katerinas Ivanovnas es tagad bīstos,— viņš murmināja uzbudināts, — un ne no tā, ka viņa plēsīs man matus. Ko tur par matiem!… Mati — blēņas! To es jums saku! Būs pat vēl labāk, ja plēsīs, ne jau no tā man bail… man bail no viņas acīm … jā … no acīm … Arī no sarkanajiem plankumiem viņas vaigos… un no viņas elpas bail… Vai esi redzējis, kā elpo cilvēki, kas slimo ar šo slimību… kad jutekļi satraukti? … Arī no bērnu raudāšanas bail… Tāpēc, ka gadījumā ja Soņa nav paēdinājusi, tad… nemaz nezinu, kas tad! Nezinu! Bet no sitieniem nebaidos… Zini, mans kungs, ka šādi sitieni man ne tikvien nesāp, bet ir pat baudījums… Jo bez tā es nevaru iztikt. Man ir labāk. Lai piekauj, lai atvieglina sirdi… Tā ir labāk… Bet, lūk še, tepat jau arī māja. Kozeļa nams. Viņš ir atslēdznieks, bagāts vācietis… Ved iekšā!

Viņi izgāja caur sētu un uzkāpa ceturtajā stāvā. Jo tālāk kāpa, jo tumšākas kļuva kāpnes. Pulkstenis bija jau gandrīz vienpadsmit, un, lai gan ap šo laiku Pēterburgā nav vēl īsta nakts, kāpņu augšgalā tomēr bija jau ļoti tumšs.

Mazās, nokvēpušās durtiņas kāpņu galā pašā augšā bija atvērtas. Sveces galiņš apgaismoja ārkārtīgi nabadzīgu, soļu desmit garu istabiņu; tā bija pārredzama no kāpņu laukumiņa. Viss tur bija izsvaidīts, nekārtībā, it īpaši dažādas bērnu skrandas. Tālākais kakts bija aizklāts ar caurumainu palagu. Aiz tā, jādomā, atradās gulta. Pašā istabā bija tikai divi krēsli, ļoti noskrandis, ar vaskadrānu pārvilkts dīvāns; pie tā vecs, nekrāsots un neapklāts priedes koka virtuves galds. Uz galda malas — gandrīz jau izdedzis tauku sveces galiņš dzelzs svečturī. Izrādījās, ka Marmeladovs dzīvoja atsevišķā istabā, nevis kaktā; bet šī istaba bija caurstaigājama. Durvis uz tālākām telpām jeb ūķīšiem, kādos bija sadalīts Amālijas Lipevehseles dzīvoklis, stāvēja pusvirus. Tur bija dzirdama trokšņošana un klaigas. Skaļi smiekli. Laikam spēlēja kārtis un dzēra tēju. Reizēm atlidoja vispiedauzīgākie vārdi.

Raskoļņikovs tūlīt pazina Katerinu Ivanovnu. Tā bija šausmīgi izdēdējusi, vāja, diezgan gara auguma stalta sieviete ar vēl skaistiem, tumši rudiem matiem un tiešām ar sarkaniem plankumiem vaigos. Viņa soļoja šurp un turp pa savu nelielo istabu, sažņaugusi rokas uz krūtīm, apkaltušām lūpām, nevienādi, aprauti elpodama. Viņas acis zalgoja kā drudzī, bet skatiens bija skarbs un nekustīgs; smagu iespaidu atstāja šī diloņslimās uztrauktā seja, kad uz tās plaiksnījās izdegušā sveces gala vārā liesmiņa. Raskoļņikovam viņa likās gadu trīsdesmit veca un ar Marmeladovu patiesi nesaderēja… Ienācējus viņa nedz dzirdēja, nedz pamanīja, viņa atradās it kā pusnemaņā, nekā ne redzēja, ne klausījās. Istabā gaiss bija smacīgs, bet logu viņa nebija atvērusi; no kāpnēm garo ja smaka, taču durvis uz turieni stāvēja vaļā; no iekšējām telpām pa puspievērtām durvīm plūda tabakas dūmu mākoņi, viņa klepoja, bet durvis ciet nevēra. Pati mazākā, gadus sešus veca meitenīte snauda uz grīdas, kaut kā pussēdus sakņupusi, galvu piespiedusi pie dīvāna. Puisēns, kādu gadu vecāks, kaktā raudāja un viscaur trīcēja. Viņš laikam nupat bija nopērts. Lielākā meitene, gadus deviņus veca, izstīdzējusi un tieviņa kā smildziņa, apģērbta tikai vecā, visgarām noskrandušā krekliņā un uz kailiem pleciem uzmestā vecā pusvadmalas burnusiņā, kas tai bija šūts, jādomā, pirms gadiem diviem, jo tagad nesniedzās pat līdz ceļiem, stāvēja kaktā līdzās mazajam brālītim, aplikusi viņam ap kaklu savu garo, kā sērkociņš tieviņo roku. Kā likās, viņa to mierināja, kaut ko tam čukstēja, visādi apvaldīdama, lai tas atkal nesāktu pinkšķēt, pie tam bailīgi vērodama māti ar savām brīnum lielajām acīm, kas rādījās vēl jo lielākas viņas izdēdējušajā un pārbiedētajā sejiņā. Marmeladovs, istabā neieiedams, nometās pašās durvīs uz ceļiem, iestumdams Raskoļņikovu sev pa priekšu. Sieviete, ieraudzījusi svešu cilvēku, vēl sevī nogrimusi, apstājās viņa priekšā, uz mirkli attapdamās, it kā pārlikdama, kāpēc gan tas te ienācis. Bet tūlīt laikam iedomājās, ka tas iet uz citām istabām, jo viņu istaba caurstaigājama. Nākusi pie tāda slēdziena, vairs nepiegriezdama Raskoļņikovam vērību, viņa devās uz izejas durvīm, lai tās aizvērtu, un piepeši iekliedzās, ieraudzījusi uz sliekšņa ceļos savu vīru.

—      A! ■—viņa nikni iebrēcās, — pārnāci! Noziedznieks! Necilvēks!… Kur nauda? Rādi šurp, kas tev kabatā! Arī drēbes citas! Kur tavs apģērbs? Kur nauda? Saki…

Un viņa metās vīru pārmeklēt. Marmeladovs tūdaļ padevīgi paplēta rokas uz abām pusēm, lai atvieglotu kabatu iztaustīšanu. Naudas nebija ne kapeikas.

—     Kur nauda? — viņa kliedza. — Ak dievs, vai viņš tiešām visu nodzēris! Divpadsmit rubļu taču palika lādē! … — Un trakās dusmās viņa sagrāba to aiz matiem un ievilka istabā. Marmeladovs pats atvieglināja viņas pūles, padevīgi rāpodams uz ceļiem viņai pakaļ.

—      Un tā man ir bauda! Tas nedara man sāpes, bet sniedz baudu, go-dā-tais kungs! — viņš sauca, kad Katerina Ivanovna viņu purināja, reiz pat nodauzīdams pieri prot grīdu. Uz grīdas aizmigušais bērns pamodās un sāka 1<1U<I<1I. Puisēns kaktā neizturēja, nodrebēja, iebrēcās un spied.is pie māsas briesmīgā pārbīlī, tam uznāca gandrīz vai lēkme. Vecākā meitene, uztrūkusies no snaudiena, trīcēja kā apšu lapa.

—      Nodzēris! Visu, visu nodzēris!—nabaga sieviete izmisusi kliedza.—Arī apģērbs nav tas! Badā, badā! (Rokas lauzīdama, viņa rādīja uz bērniem.) Ai, trīskārt nolādētā dzīve! Un jums, kā jums nav kauna, — viņa pēkšņi uzbruka Raskoļņikovam, — no kroga! Tu kopā ar viņu dzēri? Tu esi dzēris kopā ar viņu! Arā!

Jaunais cilvēks steidzās aiziet, neteicis ne vārda. Turklāt arī iekšējās durvis bija atvērušās līdz galam vaļā un pa tām glūnēja vairākas ziņkārīgas sejas. Snaicījās bezkaunīgi smejošas galvas ar papirosiem, pīpēm zobos, ar uzbāztām jermolkām. Bija redzami stāvi gan rītsvārkos, gan pavisam vaļējos, līdz nepieklājībai vasarīgos ģērbos; daži ar kārtīm rokās. Sevišķi jautri viņi smējās, kad Marmeladovs, ļaudams raustīt sevi aiz matiem, sauca, ka tā viņam esot bauda. Tie sāka spiesties pat istabā iekšā; pēdīgi atskanēja ļaunu vēstoša spiegšana: tur spraucās uz priekšu pati Lipevehsele pēc sava prāta nodibināt kārtību un simto reizi sabaidīt nabaga sievieti ar lamu piebārstītiem kliedzieniem, lai jau rīt vācas laukā no dzīvokļa. Raskoļņikovs aiziedams paguva vēl iebāzt roku kabatā, sagrābāt, cik pagadījās, vara naudas gabalus, ko bija saņēmis atpakaļ, kad dzertuvē izmainīja rubli, un neuzkrītoši nolikt tos uz loga. Pēc tam — jau uz kāpnēm— viņš tomēr apdomājās un gribēja jau griezties atpakaļ.

«Kādu muļķību es izdarīju,» viņš nodomāja. «Viņiem ir Soņa, bet man naudas pašam vajag.» Tomēr, pārliecinājies, ka paņemt naudu atpakaļ vairs nav iespējams un ka viņš, ja arī varētu, neņemtu, atmeta ar roku un devās uz savu dzīvokli. «Soņai pomādītes arī vajag,» viņš turpināja, soļodams pa ielu un dzēlīgi pavīpsnādams. «Šāda tīrība maksā naudu… Hm! Un Soņečka, kas zin, arī pati var šodien nobankrotēt, jo arī tas taču ir risks — medījuma lenkšana… zeltrūpniecība… un tad viņi bez manas naudas rītdien visi var kārt zobus vadzī… Ai, Soņa! Kādu aku viņi tomēr ir mācējuši sev izrakt! Un taču izmanto! Jā gan, izmanto! Un ir pieraduši. Paraudāja un pierada. Cilvēks ir nelietis, pierod pie visa!»

Viņš nogrima domās.

«Nu, bet ja nu man nav taisnība,» viņš neviļus iesaucās, «ja patiesībā cilvēks nav nelietis, tas ir, cilvēks vispār, viss civēku dzimums kā tāds, — tad tas nozīmē, ka viss pārējais ir tikai aizspriedumu iedvestas bailes un nav nekādu žogu, un tā tam arī jābūt…»

iii

•

Nākamajā dienā viņš pamodās vēlu — pēc nemierīga miega, kas nebija viņu atspirdzinājis. Viņš pamodās žultains, saīdzis, ļauns un ar riebumu pārlaida skatienu savai istabiņai. Tas bija niecīgs, soļus sešus garš ūķītis, kas izskatījās ļoti nožēlojams ar savām dzeltenīgajām, apputējušajam, viscaur no sienas atlupušajām tapetēm un bija tik zems, ka daudzmaz garākam cilvēkam tajā kļuva neomulīgi, jo arvien likās, ka nupat galva atsitīsies pret griestiem. Mēbeles atbilda mītnei: trīs veci, izļodzījušies krēsli, kaktā krāsots galds, uz tā dažas burtnīcas un grāmatas; jau tas vien, cik tās apputējušas, rādīja, ka pie tām sen nav pieskārusies neviena roka; un pēdīgi liels, neveikls dīvāns, kas aizņēma vienu sienu gandrīz visu un tepat vai pusi no istabas platuma; kādreiz dīvāns bija pārvilkts ar katūnu, kas tagad saplīsis skrandās; šis dīvāns kalpoja Raskoļņikovam par guļvietu. Viņš bieži pārgulēja uz tā tāpat neizģērbies, bez palaga, apsedzies ar savu veco, nodilušo studenta mēteli, vienīgi ar mazu spilventiņu pagalvī, zem kura mēdza salikt visu savu veļu, tīro un savalkāto, cik viņam tās bija, lai pagalvis iznāktu augstāks. Pie dīvāna stāvēja mazs galdiņš.

Grūti būtu pagrimt vēl dziļāk, ieslīgt netīrībā vēl vairāk; bet Raskoļņikovam viņa tagadējā stāvoklī tas likās pat patīkami. Viņš bija no visiem pilnīgi atrāvies kā bruņurupucis savā čaulā, un pat kalpone, kuras pienākumos ietilpa viņu apkalpot un kura reizēm ielūkojās viņa istabā, ar savu seju vien jau izraisīja viņā žulti un konvulsijas. Tā mēdz būt dažiem monomāniem, kas pārlieku koncentrējušies uz kaut ko vienu. Dzīvokļa saimniece jau kopš divām nedēļām bija pārtraukusi izsniegt viņam ēdienu, un līdz šai dienai viņam vēl nebija ienācis prātā noiet pie tās lejā un izskaidroties, lai gan viņš palika bez pusdienām. Nastasja, saimnieces virtuvene un vienīgā kalpone, bija savā ziņā priecīga par šādu īrnieka omu un vairs nemaz nenāca arī uzpost un izslaucīt viņa istabu, lielākais, ja reizi nedēļā kā neviļus paņēma slotu rokā. Arī tagad viņu pamodināja Nastasja.

—      Celies augšā, ko guli! — tā uzsauca viņam pie pašas galvas. — Pulkstenis desmit. Atnesu tev tēju. Vai gribi tēju? Būsi pavisam izkāmējies?

īrnieks atvēra acis, nodrebēja un pazina Nastasju.

—     Vai to tēju deva saimniece? — viņš apjautājās, lēnām kā slimnieks pasliedamies uz dīvāna.

—     Kur nu saimniece!

Viņa nolika tam priekšā savu pašas ieplīsušo tējkannu ar tēju gandrīz bez stipruma un divus dzeltenus cukura graudus.

—      Še, Nastasja, ņem un esi tik laba, — viņš sacīja, pagrābstījies kabatā (viņš bija gulējis tāpat apģērbies) un izvilcis dažus vara naudas gabalus, — aizej nopērc man veģi un pie desinieka gabaliņu desas, tādas lētākas.

—            Veģi es tev tūlīt atnesīšu, bet desas vietā vai negribi kāpostus? Labi kāposti, vakardienas. Jau vakar tev atstāju, bet tu vēlu pārnāci. Kāposti labi.

Kad kāposti bija atnesti un viņš ķērās pie ēšanas, Nastasja apsēdās viņam līdzās uz dīvāna un sāka pļāpāt. Viņa bija lauciniece un pagalam pļāpīga.

—            Paklau, Praskovja Pavlovna grib sūdzēties par tevi policijā, — viņa teica.

Viņš stipri saviebās.

—     Policijā? Ko viņai vajag?

—            Tu nemaksā viņai naudu un neej no korteļa laukā. Zināma lieta, ko viņai vajag.

—            Tu velns, tā tik vēl trūka, — viņš nomurmināja, zobus griezdams, — nē, tas man tagad… pavisam nelaikā! Saimniece ir muļķe, — viņš skaļi piebilda. — Es šodien iešu pie viņas, parunāšu.

—            Muļķe jau nu, muļķe, tāda pati kā es, bet ko tad tu, gudrais, zvilni kā maiss, nekā no tevis neredz? Agrāk, tu saki, esot gājis bērnus mācīt, bet par ko tagadiņ nekā nedari?

—            Daru gan… — negribīgi un dusmīgi atrūca Raskoļņikovs.

—     Ko tad tu dari?

—     Darbu …

—     Kādu ta!?

—     Domāju, — brīdi klusējis, viņš nopietni atbildēja.

Nastasja vai aizrijās aiz smiekliem. Viņa bija no smējējām un iesmīdināta smējās nedzirdami, līgodamās un kratīdamās ar visu augumu tik ilgi, kamēr pašai kļuva nelabi.

—            Vai ta pulka naudas esi izdomājis? — viņa pēdīgi izdabūja pār lūpām.

—            Bez zābakiem nevar bērnus mācīt. Un … nospļauties man uz to.

—' Pielūko, nespļauj akā!

—            Par bērnu mācīšanu maksā vara grašus. Ko ar kapeikām var iesākt? — viņš negribīgi turpināja, vairāk gan it kā atbildēdams pats uz savām domām.

—     Tev laikam gribētos uzreiz visu kapitālu?

Viņš dīvaini paskatījās uz kalponi.

—     Ja, visu kapitalu, — padomājis viņš noteikti atbildēja.

—     Nu, pamazām, pamazām, citādāk nobiedēsi; man jau tā briesmīgi bail. Pēc veģa iet vai neiet?

—     Kā gribi.

—     Jā, ko es piemirsu! Tev tak vakar atnāca vēstule, kamēr tevis nebija mājās.

—     Vēstule! Man! No kā?

—     Nezinu, no kā. Pastniekam savējās trīs kapeikas iedevu. Vai atdosi?

—     Tad nes taču šurp, dieva dēļ, ātrāk! — Raskoļņikovs iesaucās pilns satraukuma. — Ak kungs!

Pēc brītiņa vēstule bija klāt. Kā tad: no mātes, no R. guberņas. Viņš pat nobālēja, to saņemdams. Jau sen viņš nebija saņēmis nevienas vēstules; bet tagad arī vēl kaut kas cits pēkšņi sažņaudza viņam sirdi.

—     Nastasja, ej projām, dieva dēļ; še tavas trīs kapeikas, tikai, dieva dēļ, ej ātrāk projām!

Vēstule drebēja viņam rokās; viņš negribēja to atplēst, Nastasjai klātesot; viņš vēlējās palikt viens ar šo vēstuli. Kad Nastasja izgāja, viņš strauji pielika vēstuli pie lūpām un noskūpstīja; pēc tam vēl ilgi lūkojās adreses rakstā, pazīstamajā, viņam tik mīļajā sīkajā un slīpajā mātes rokrakstā, — mātes, kas reiz bija viņu mācījusi lasīt un rakstīt. Viņš vilcinājās; it kā viņam būtu bail no kaut kā. Pēdīgi vlņft to atplēsa: vēstule bija liela, bieza, kādas divas lotes smaga, sīki jo sīki aprakstītas divas lielas pastpapīra lokano»,

33

«Mans ml)al» Kodja,» māte rakstīja, «nu ir jau vairāk nekS divi mftnoAl, kopš neesmu ar tevi rakstiski parunājusies, par ko pati cietu un dažu labu nakti negulēju domādama, Bet es ceru, tu mani nevainosi par šo ilgo, negribēto klusēšanu. Tu zini, kā es tevi mīlu; tu esi mums viens vienīgais, man un Dunai, tu esi mums viss, visa mūsu cerība un mierinājums. Nav izsakāms, kas ar mani notika, kad es uzzināju, ka tu jau kopš vairākiem mēnešiem esi alstājis universitāti, jo pietrūka līdzekļu, ar ko sevi uzturēt, un ka stundas un citi tavi ienākumi izbeigušies! Ko esar saviem simt divdesmit rubļiem pensijas gadā varētu tev palīdzēt? Tos piecpadsmit rubļus, ko pirms četriem menešiem tev aizsūtīju, es aizņēmos, kā tu to jau pats ziui, uz šīs pašas pensijas rēķina no mūsu šejienes tiigotuju Vasilija Ivanoviča Vahrušina. Viņš ir labs

2 -I . !><> .tojovskis, V

cilvēks un bija jau tava tēva draugs. Bet, devusi viņam tiesību saņemt manā vietā pensiju, es biju spiesta gaidīt, kamēr būs nolīdzināts vecais parāds, un tas ir piepildījies nule tagad, tāpēc es visu šo laiku nevarēju tev neko aizsūtīt. Tagad nu, paldies dievam, es, kā liekas, varēšu tev vēl izsūtīt, un vispār mēs tagad varam pat palielīties ar laimi, un par to tad es arī steidzos tev ziņot. Vispirms, vai tu vari uzminēt, mīļais Rodja, ka tava māsa nu jau pusotra mēneša dzīvo kopā ar mani un mums nebūs vairs jāšķiras arī turpmāk? Gods dievam, viņas mocības ir beigušās. Bet pastāstīšu visu pēc kārtas, lai tu zinātu, kā viss bija un ko mēs līdz šim esam no tevis slēpušas. Kad tu pirms diviem mēnešiem man rakstīji, ka esot no kāda dzirdējis, it kā Dūņai Svidrigailovu kungu mājā nākas paciest daudz rupjību, un prasīji man noteiktus paskaidrojumus — ko es varēju tev atbildēt? Būtu es aizrakstījusi tev visu patiesību, tad tu, kazi, būtu visu pametis un kauču kājām atsteidzies pie mums, jo es labi pazīstu tiklab tavu raksturu, kā tavas jūtas, un tu nebūtu pieļāvis apvainot savu māsu. Es biju izmisusi, bet ko es varēju darīt? Turklāt pati arī toreiz vēl nezināju visu patiesību. Galvenā grūtība bija tā, ka Duņečka, sākdama kalpot pagājušā gadā viņu ģimenē par guvernanti, bija izņēmusi uz priekšu veselus simts rubļus ar noteikumu, ka viņai ik mēnesi atvilks no algas, un tātad nevarēja vietu atstāt, nenolīdzinājusi parādu. Bet šo summu (tagad, dārgais Rodja, varu tev visu izstāstīt) viņa paņēma galvenām kārtām tālab, lai aizsūtītu tev sešdesmit rubļu, kurus tev tolaik tik ļoti vajadzēja un kurus tu ari saņēmi no mums pagājušā gadā. Mēs toreiz tevi mānījām, uzrakstījām, ka tie ir no Duņečkas agrāk ietaupītās naudas; bet tas nebija tā, un tagad es tev pastāstu visu patiesību, jo tagad nu viss ir piepeši mainījies, ar dieva palīgu, uz labo pusi, lai tu zinātu, cik ļoti Dūņa tevi mīl, cik viņai laba sirds. Tik tiešām, Svidrigailova kungs no sākuma izturējās pret viņu ļoti rupji, teikdams tai visādas nepieklājības un zobodamies par viņu pie galda… Bet es negribu te izklāstīt visus š% os nepatīkamos sīkumus, lai tevi velti neuzbudinātu tagad, kad tas viss ir garām. īsi sakot, neraugoties uz Marfas Petrovnas — Svidrigailova kunga laulātās draudzenes un visu citu mājinieku laipno un krietno izturēšanos, Duņečkai bija ļoti grūti, it īpaši tais brīžos, kad Svidrigailova kungs pēc savas vecās karavīra parašas atradās Bakha iespaidā. Bet kas nu izrādījās vēlāk? Iedomājies, ka šis nelga jau sen bija iededzies kaislībā pret Duņu, tikai slēpa to zem rupjības un nicinošas izturēšanās. Varbūt viņš arī pats kaunējās un sajuta šausmas, pieķerot sevi, cilvēku jau gados un ģimenes tēvu, ka ir aizrāvies ar tādām vieglprātīgām cerībām, un tāpēc tad negribot ļaunojās uz Duņu. Bet var jau būt ari tā, ka viņš ar savu rupjo izturēšanos un izsmieklu būs gribējis tikai slēpt visu patiesību no citiem. Pēdīgi viņš tomēr nenocietās un iedrošinājās griezties pie Dūņas ar atklātu un neķītru priekšlikumu, piedāvādams viņai visādas balvas un turklāt solīdamies visu pamest un aizbraukt ar viņu kopā uz citu sādžu vai pat uz ārzemēm. Vari iedomāties Dūņas ciešanas! Vietu tūdaļ atstāt nebija iespējams ne tikvien parāda dēļ, bet bija jāsaudzē arī Marfa Petrovna, kurā uzreiz pamostos aizdomas un ģimenē rastos plaisa. Un arī Duņečkai pašai būtu lielas nepatikšanas, bez skandāla jau neiztiktu. Bija arī daudzi un dažādi citi iemesli, kuru dēļ viņai nebija nekādu izredžu agrāk par sešām nedēļām izrauties no šīs šausmīgās mājas. Tu, protams, pazīsti Duņu, zini, cik viņa gudra un cik viņai stingrs raksturs. Duņečka var daudz ko panest un pat visgrūtākajos brīžos spēj atrast sevī tik daudz cēlsirdības, lai nezaudētu stingrību. Viņa pat man par visu to nerakstīja, lai mani neuztrauktu, kaut gan mēs bieži sarakstījāmies. Atrisinājums nāca negaidot. Marfa Petrovna nevilšus bija noklausījusies savu vīru dārzā lūdzamies Duņečku un, sapratusi visu ačgārni, vainoja Duņu, domādama, ka tiqši tikai viņa esot visa cēlonis. Turpat dārzā norisinājās šausmīga scēna: Marfa Petrovna pat iesita Dūņai, negribēja itin nekā uzklausīt, bet pati veselu stundu kliedza un pēdīgi pavēlēja Duņu pārvest pie manis uz pilsētu parastos zemnieku ratos, kur tika samestas visas viņas lietas, veļa, drēbes, viss juku jukām, neiesaiņots un nesakārtots. Un te vēl uznāca lietus gāze, un Dūņai apvainotai un apkaunotai bija jānobrauc ar zemnieku veselas septiņpadsmit verstis vaļējos ratos. Tagad tu pats padomā, kādu atbildi es būtu varējusi uzrakstīt uz tavu vēstuli, ko es saņēmu pirms diviem mēnešiem! Par ko rakstīt? Es pati biju izmisumā: taisnību tev rakstīt neuzdrīkstējos, tāpēc ka tu būtu ļoti nelaimīgs, sarūgtināts un sašutis, un ko gan tu arī varētu darīt? Gan tikai sevi pazudināt; arī Duņečka aizliedza; bet piebārstīt vēstuli ar visādiem niekiem par šo un to, kad uz sirds tādas bēdas, es nevarēju. Veselu mēnesi pie mums pilsētā klīda tenkas par šo notikumu, un nogāja tik tālu, ka pat uz baznīcu mums ar Duņu nebija iespējams aiziet, visur nicinoši skatieni un sačukstēšanās; runāja arī skaļi, mums dzirdot. Visi paziņas no mums novērsās, pat nesveicināja vairs, un es saņēmu drošas ziņas, ka tirgoņu komiji un daži ierēdnīši gribējuši mūs zemiski apvainot, notriepjot ar darvu mūsu mājas vārtus, tā ka arī saimnieki jau pieprasīja, lai mēs izvācamies no dzīvokļa. Tur vainojama Marfa Petrovna, kas bija paguvusi nopaļāt un nomelnot Duņu visos namos. Viņai pie mums plaša pazīšanās, un visu šo mēnesi Marfa Petrovna pastāvīgi braukāja uz pilsētu un, tā kā viņa ir mazliet pļāpīga un mīl stāstīt par savām ģimenes lietām, it īpaši sūdzēties visiem un ikvienam par savu vīru, kas ir ļoti nelabi, tad īsā laikā iznēsāja tenkas par šo notikumu ne tikvien pa pilsētu, bet arī pa apriņķi. Es saslimu; Duņečka tomēr bija stiprāka par mani, un kaut tu būtu redzējis, kā viņa visu panesa un vēl mani mierināja un uzmundrināja! Viņa ir eņģelis! Taču, pateicoties dieva žēlastībai, mūsu mokām pienāca gals: Svidrigailova kungs bija apdomājies, atzinis savu vainu un, laikam Duņu žēlodams, Marfai Petrovnai pilnīgi un skaidri pierādījis, ka Duņečka nevainīga, proti, pasniedzis, vēstuli, kuru Dūņa vēl pirms tās dienas, kad Marfa Petrovna pārsteidza viņus dārzā, bijusi spiesta uzrakstīt un nodot viņam, lai noraidītu personīgo izskaidrošanos un slepeno satikšanos, ko viņš neatlaidīgi prasījis; šī vēstule pēc Duņečkas aizbraukšanas bija palikusi Svidrigailova kunga rokās. Šajā vēstulē viņa visasākā veidā un ar vislielāko sašutumu pārmet tieši viņa zemisko izturēšanos pret Marfu Petrovnu, aizrādīdama, ka viņš ir tēvs un ģimenes galva un, pēdīgi, cik nekrietni no viņa puses ir mocīt un grūst nelaimē arī bez tam jau nelaimīgu un neaizsargātu meiteni. Vārdu sakot, mīļais Rodja, vēstule bija uzrakstīta tik cēlsirdīgi un aizkustinoši, ka es raudāju, to lasīdama, un nevaru vēl līdz šai dienai to lasīt bez asarām. Bez tam Dūņai par attaisnojumu pēdīgi nāca arī kalpotāju liecības, kuri bija redzējuši un zināja daudz vairāk, nekā Svidrigailova kungs varēja domāt, — kā jau tas parasti dzīvē mēdz būt. Marfa Petrovna bija pavisam pārsteigta un «no jauna satriekta», kā viņa pati mums atzinās, toties jo pilnīgāk pārliecināta par Duņečkas nevainību un jau nākamajā dienā, svētdienā, atbraukusi tieši uz katedrāli, ceļos un ar asarām lūdza debesu valdnieci dot viņai spēku pārciest šo jauno pārbaudījumu un izpildīt savu pienākumu. Pēc tam tieši no katedrāles, ne pie viena neiegriezusies, atbrauca pie mums, visu mums izstāstīja, rūgti raudāja, nožēlu pilna čipkampa Duņu un lūgtin lūdza viņai piedot. Tai pašā l itā, ne drusciņas nevilcinādamās, tieši no mums viņa devās pa visām mājām pilsētā un visur, par Duņečku izteikdamās pavisam glaimojoši, asaras liedama, apliecināja viņas nevainību, jūtu un uzvedības cēlumu. Tas vēl par maz: viņa visiem rādīja un lasīja priekšā Duņečkas pašas Svidrigailova kungam rakstīto vēstuli un Jāva to pat norakstīt (kas, manuprāt, ir jau nevajadzīgi). Tādā kārtā viņai iznāca vairākas dienas no vietas apbraukāt visus pilsētas paziņas, jo daži sāka ņemt ļaunā, ka citiem tiek dota priekšroka, un tā nu radās vesela rinda gribētāju, un katrā mājā viņa jau iepriekš tika gaidīta, un visi zināja, ka tādā un tādā dienā Marfa Petrovna tur un tur lasīs šo vēstuli; un uz katru lasīšanu bieži vien atnāca pat tie, kas vēstuli jau vairākkārt bija dzirdējuši tiklab savās mājās, kā arī pie citiem paziņām. Manuprāt, tur bija daudz, ļoti daudz lieka, bet tāds jau ir Marfas Petrovnas raksturs. Vismaz viņa pilnā mērā atkal atjaunoja Duņečkas reputāciju, un visa šī neķītrība gulās kā neizdzēšams negods uz Marfas Petrovnas vīru kā galveno vainīgo, tā ka man pat žēl viņa: pārāk jau bargi apgājušies ar šo vējagrābsli. Duņu tūdaļ uzaicināja dažās ģimenēs pasniegt stundas, bet viņa atteicās. Jāsaka, vispār pret viņu uzreiz sāka izturēties ar sevišķu cieņu. Galvenokārt tas tad arī veicināja to negaidīto notikumu, pateicoties kuram tagad, var teikt, mainās viss mūsu liktenis. Tad nu zini, mīļais Rodja, ka Duņu ir bildinājis precinieks un ka viņa ir jau devusi tam savu piekrišanu, ko tad arī steidzos tev ātrāk paziņot. Un, lai gan tas ir noticis bez tava padoma, tev droši vien nebūs iebildumu ne pret mani, ne Duņu, jo tu pats ieskatīsi no visas šīs lietas, ka atlikt un nogaidīt līdz lavas atbildes saņemšanai mums nekādi nebija iespējams. Un tu, klāt nebūdams, arī nevarētu to visu tik labi apsvērt. Bet tas notika tā. Viņš ir jau galma padomnieks, Pjotrs Petrovičs Lužins, attāls Marfas Petrovnas radinieks; viņa arī šīs precības stipri veicināja. Iesākās ar to, ka viņš ar tās starpniecību bija izteicis vēlēšanos ar mums iepazīties, tika, kā nākas, uzņemts, dzēra kafiju un jau otrā dienā atsūtīja vēstuli, kurā ļoti pieklājīgi izteica savu bildinājumu un lūdza dot drīzu un noteiktu atbildi. Viņš esot darīšanu cilvēks, allaž aizņemts un tagad steidzoties uz Pēterburgu, kādēļ viņam katra minūte dārga. Protams, mēs sākumā bijām stipri pārsteigtas, jo viss nāca pārāk ātri un negaidīti. Mēs abas kopā prātojām un pārdomājām visu to dienu. Cilvēks viņš ir uzticams un nodrošināts, kalpo divās vietās, un viņam ir jau savs kapitāls. Tiesa, viņam četrdesmit pieci gadi, taču viņš diezgan labi izskatās un sievietēm var vēl patikt. Vispār viņš ir visai solīds un pieklājīgs cilvēks, tikai mazliet drūms un it kā augstprātīgs. Bet varbūt tas tā tikai šķiet no pirmā acu uzmetiena. Un es tev lieku pie sirds, mīļais Rodja, kad tu ar viņu Pēterburgā satiksies, kam jānotiek visā drīzumā, tad nespried par viņu pārāk strauji un karsti, kā tas ir tavā dabā, ja arī no pirmā skatiena tev šis un tas viņā nepatiktu. Rakstu to tev drošības labad, lai gan esmu pārliecināta, ka viņš uz tevi atstās patīkamu iespaidu. Turklāt, lai iepazītu jebkuru cilvēku, jāiepazīstas ar viņu pakāpeniski un uzmanīgi, lai izsargātos no kļūdām un aizspriedumiem, ko vēlāk ļoti grūti labot un izlīdzināt, Bet Pjotrs Petrovičs — vismaz pēc daudzām pazīmēm — ir ļoti cienījams cilvēks. Jau savā pirmajā vizītē viņš mums paskaidroja, ka esot praktisks cilvēks, lai gan daudzējādā ziņā piekrītot, kā viņš pats izteicās, «mūsu visjaunāko paaudžu uzskatiem» un esot visu aizspriedumu pretinieks. Viņš vēl daudz ko sarunāja, jo ir mazliet it kā iedomīgs un viņam ļoti patīk, ka viņā klausās; bet tas taču gandrīz nav netikums. Es, zināms, maz ko saprotu, bet Duna man paskaidroja, ka viņš esot gan ne visai izglītots, tomēr gudrs un, kā liekas, labs cilvēks. Tu pazīsti savas māsas raksturu, Rodja. Viņa ir stingra, gudra, pacietīga un augstsirdīga jaunava, kaut gan ar dedzīgu sirdi, ko es viņā esmu labi iepazinusi. Protams, nedz viņam, nedz viņai nekādas sevišķas mīlestības nav; bet Dūņa, būdama prātīga meitene, tai pašā laikā ir arī augstsirdīga būtne, eņģelis un uzskatīs par savu pienākumu darīt laimīgu savu vīru, kas tad savukārt rūpētos arī par viņas laimi. Par šo pēdējo mums pagaidām nav nekāda liela iemesla šaubīties, lai gan tas viss noticis, jāatzīstas, mazliet paātri. Pie tam viņš ir cilvēks, kas visu labi apsver, un, protams, arī pats ieskatīs, ka viņa laulības laime būs jo drošāka, jo laimīgāka būs pie viņa Duņečka. Bet, kas attiecas uz šādām vai tādām nesaskaņām raksturos vai kaut kādiem veciem paradumiem un pat zināmām domu nesaskaņām (kas pat vislaimīgākajās laulībās nav novēršams), tad Duņečka pati man teica, ka viņa uz sevi paļaujoties, par to neesot jāraizējas un viņa spējot daudz ko panest, tikai ar noteikumu, ka turpmākās attiecības būs godīgas un taisnas. Viņš, piemēram, arī man rādījās .sakumā it kā par skarbu; bet tas taču var būt tieši tāpēc, ka viņš ir patiesīgs cilvēks, un katrā ziņā tā tas arī ir. I'iemērām, otrajā vizītē, kad jāvārdu bija jau saņēmis, viņš sarunā izteicās, ka jau agrāk, Duņu vēl nepazīdams, nolēmis ņemt godīgu meiteni, bet bez pūra un katrā ziņā ludu, kas jau izbaudījusi dzīves grūtības, jo, kā viņš izteicās, esot labi, ja vīrs neesot savai sievai nekādu pateicību parādā, bet vēl daudz labāk, ja sieva uzskata vīru par savu labdari. Te piezīmēšu, ka viņš gan izteicās mazliet saudzīgāk un piemīlīgāk, nekā es te uzrakstīju, jo viņa īstie izteicieni man ir aizmirsušies, atminos vienīgi domas; un viņš to sacīja bez kāda iepriekšēja nolūka, acīm redzot, tas viņam tā tikai izspruka, kad viņš bija iededzies, pēc tam viņš pat lūkoja to izlabot un mīkstināt; tas man likās tomēr it kā mazliet par skarbu, un es vēlāk pateicu to Dūņai. Bet Dūņa pat ar īgnumu atbildēja man, ka «vārdi vēl nav darbi», un tas, protams, ir taisnība. Pirms izšķiršanās Duņečka cauru nakti negulēja un, domādama, ka es jau esmu aizmigusi, uzcēlās no gultas un visu nakti staigāja pa istabu šurp un turp; pēdīgi nometās ceļos un karsti lūdza dievu svētbildes priekšā, bet no rīta pateica man, ka ir izšķīrusies.

Es jau minēju, ka Pjotrs Petrovičs dodas tagad uz Pēterburgu. Viņam tur lielas darīšanas, jo viņš grib Pēterburgā atvērt advokātu kantori. Viņš jau sen nodarbojas ar dažādu prasību un procesu kārtošanu un vēl necik sen ir paturējis virsroku kādā visai ievērojamā prāvā. Uz Pēterburgu viņam jābrauc arī tāpēc, ka tur viņam kāda svarīga prāva senātā. Šādā kārtā, mīļais Rodja, viņš arī tev varēs būt ļoti noderīgs ne vienā vien ziņā. Mēs ar Duņu nospriedām, ka tu jau ar šo dienu noteikti varētu uzsākt savu nākamo karjeru un uzskatīt savu dzīves gaitu par skaidri nospraustu. Ak, kaut tas piepildītos! Tas būtu tāds panākums, ka to nevarētu uzlūkot citādi kā par tiešu visu valdītā ja žēlastību pret mums. Dūņa par to vien sapņo. Mēs jau riskējām ieminēties kādus vārdus Pjotram

Petrovičam. Viņš izsacījās piesardzīgi un teica, ka, protams, bez sekretāra iztikt nevarēšot un tad, zināms, labāk maksāt algu radiniekam nekā svešam, ja vien tas izrādīšoties spējīgs šo pienākumu pildīt (tu nu izrādītos nespējīgs!), bet turpat viņš izteica arī šaubas, vai tavs darbs universitātē atstāšot tev laiku darbam viņa kantorī. Tā tas toreiz arī palika, bet Dūņa ne par ko citu tagad nedomā kā tikai par to. Viņa vairākas dienas staigā tīri kā drudzī un ir jau izgudrojusi veselu projektu, kā turpmāk tu varēsi kļūt par Pjotra Petroviča biedru un pat par kompanjonu viņa tieslietu darīšanās, vēl jo vairāk tāpēc, ka tu pats studē juridiskajā fakultātē. Es, Rodja, esmu ar Duņu pilnīgi vienis prātis un piekrītu visiem viņas plāniem un cerībām, jo turu tos par pilnīgi iespējamiem. Neskatoties uz pašreizējo viegli izskaidrojamo Pjotra Petroviča atturību (jo viņš tevi vēl nepazīst), Dūņa ir noteikti pārliecināta, ka viņa visu panāks ar savu labo ietekmi uz nākamo vīru, — par to viņa ir pārliecināta. Protams, mēs sargājāmies izpaust Pjotram Petrovičam jebko par šiem mūsu tālākajiem sapņojumiem, it īpaši to, ka tu būsi viņa kompanjons. Viņš ir praktisks cilvēks un, kas zin, varētu uzņemt to visai sausi, jo tas viss viņam liktos tikai kā sapņojumi. Tāpat nedz es, nedz Dūņa neesam vel ne pušplēsta vārdiņa ar viņu runājušas par mūsu stipro cerību, ka viņš palīdzēs mums atbalstīt tevi ar naudu, kamēr tu būsi universitātē; nerunājām par to tāpēc, ka, pirmkārt, tas vēlāk notiks pats par sevi, jo viņš droši vien bez liekas runāšanas pats to piedāvās (tā tik vēl trūktu, ka viņš Duņečkai to atteiktu!), vēl jo vairāk tāpēc, ka tu pats vari kļūt par viņa labo roku kantorī un šo palīdzību saņemt nevis kā labdarību, bet kā savu nopelnīto algu. Duņečka grib tā nokārtot, un esmu ar viņu pilnīgi vienis prātis. Otrkārt, nerunājām arī tāpēc, ka es sevišķi vēlējos, lai jūsu gaidāmā sastapšanās noritētu kā līdzīgam ar līdzīgu. Kad Dūņa ar sajūsmu stāstīja viņam par tevi, viņš atbildēja, ka katrs cilvēks vispirms pašam jāiepazīstot tuvāk, lai varētu par to spriest, un ka viņš pats gribot iepazinies izveidot savu ieskatu par tevi. Zini ko, dārgais Rodja, man šķiet, pēc dažiem apsvērumiem (kuri nepavisam neattiecas uz Pjotru Petroviču, bet drīzāk gan ir daži mani personīgie, varbūt pat vecas sievas untumi), man šķiet, ka es varbūt clarīšu vislabāk, ja pēc viņu kāzām arī turpmāk dzīvošu atsevišķi, tāpat kā dzīvoju tagad, nevis kopā ar viņiem. Fs esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš būs tik godprātīgs un smalkjūtīgs, ka pats uzaicinās mani un liks man priekšā vairs nešķirties no meitas, un, ja līdz šim. nav par to runājis, tad gan tikai tāpēc, ka tas saprotams bez vārdiem; bet es atteikšos. Es ne vienu reizi vien esmu dzīvē novērojusi, ka sievasmātes ir vīriem ne visai pa prātam, bet es ne tikvien negribu būt kādam kaut par visniecīgāko apgrūtinājumu, bet arī pati vēlos pilnīgu brīvību, kamēr man vēl ir pašai savs kumosiņš un tādi bērni kā tu un Duņečka. Ja būs iespējams, tad apmetīšos jūsu abu tuvumā, jo pašu patīkamāko, Rodja, es esmu pataupījusi uz vēstules beigām: tad nu zini, mans mīļais draugs, ka mēs varbūt ļoti drīz sanāksim atkal kopā un visi trīs apkampsimies pēc gandrīz trīs gadus ilgas šķiršanās! Ir jau droši nolemts, ka es un Dūņa braucam uz Pēterburgu; kad īsti — to nezinu, bet katrā ziņā ļoti, ļoti drīz, pat varbūt jau pēc nedēļas. Viss atkarīgs no Pjotra Petroviča rīkojumiem, viņš, tiklīdz būs Pēterburgā apskatījies, tūdaļ laidīs mums ziņu. Sakarā ar dažiem apsvērumiem viņam gribas pēc iespējas pasteigties ar laulībām un, ja vien iespējams, nosvinēt kāzas pat jau pirms aizgavēņa; bet, ja tas neizdosies tuvā gavēņa dēļ, tad tūdaļ pēc Marijas aizmigšanas dienas. Ak, cik laimīga es spiedīšu tevi pie savas sirds! Dūņa dzīvo vienā priecīgā jūsmā par gaidāmo satikšanos; reiz pa jokam viņa sacīja, ka jau tādēļ vien ietu pie Pjotra Petroviča. Viņa ir eņģelis! Viņa pati šoreiz tev nekā neraksta, bet lika man uzrakstīt, ka viņai tik daudz runājams ar tevi, tik daudz, ka roka nav piedabūjama ķerties pie spalvas, jo dažās rindās neko nevar uzrakstīt, tikai jāuztraucas vien. Viņa lika tevi ciešāk apkampt un aizsūtīt tev neskaitāmus skūpstus. Kaut ari mēs varbūt ļoti drīz tiksimies, es tuvākajās dienās nosūtīšu tev naudu — pēc iespējas vairāk. Tagad, kad visi jau zina, ka Duņečka precas ar Pjotru Petroviču, arī mans kredīts ir piepeši palielinājies, un es esmu pārliecināta, ka Afanasijs Petrovičs tagad būs ar mieru aizdot man uz pensijas rēķina pat līdz septiņdesmit pieciem rubļiem, tā ka es varbūt aizsūtīšu tev rubļus divdesmit piecus vai pat trīsdesmit. Sūtītu vairāk, bet baidos par mūsu ceļa izdevumiem. Kaut gan Pjotrs Petrovičs bija tik labs un uzņēmās daļu ceļa izdevumu, kas rodas, mums braucot uz galvaspilsētu, proti, piedāvājās pats uz sava rēķina pārsūtīt mūsu bagāžu un lielo lādi (kaut kā ar saviem paziņām), tad tomēr mums jārēķinās, ka, iebraucot Pēterburgā, nevar būt bez graša, nauda vajadzīga kaut pirmo dienu izdevumiem. Mēs ar Duņečku esam jau visu smalki izrēķinājušas, un iznāk, ka ceļš mums neizmaksās daudz. Līdz dzelzceļam no mums ir tikai deviņdesmit verstis, un mēs drošības pēc esam jau sarunājušas sev vedēju — zemnieciņu; tālāk mēs ar Duņečku jau vieglītēm aizvizināsimies trešās klases vagonā. Tā kā es tomēr, kazi, pratīšu iegrozīties un aizsūtīšu tev nevis divdesmit piecus, bet droši vien trīsdesmit rubļus. Bet tagad diezgan: divas loksnes esmu pierakstījusi tik pilnas, ka vietas vairs nepaliek, — te viss mūsu dzīves apraksts. Bet ir jau arī notikumu sakrājies! Un nu, mans dārgais Rodja, apkampju tevi līdz mūsu drīzajam satikšanās brīdim un sūtu tev savu mātes svētību. Mīli Duņu, savu māsu, Rodja; mīli viņu tā, kā viņa mīl tevi, un zini, ka viņa mīl tevi bezgalīgi, mīl stiprāk nekā sevi pašu. Viņa ir eņģelis, bet tu, Rodja, tu esi mums abām viss — visa mūsu cerība, viss mūsu mierinājums. Būtu tikai tu laimīgs, tad arī mēs būsim laimīgas. Vai tu lūdz dievu, Rodja, tāpat kā senāk un vai tici mūsu radītāja un pestītāja žēlastībai? Mana sirds baidās, vai tevi ar nav piemeklējusi tagadējā modernā jaunlaiku neticība. Ja tā, tad es lūdzu par tevi. Atminies, mīļais, kā tu bērnībā, kad tavs tēvs vēl bija dzīvs, man klēpī sēdēdams, šļupstēji lūgšanas un cik mēs visi tad bijām laimīgi! Ardievu vai labāk — uz redzēšanos! Cieši, cieši tevi apskauju un skūpstu bezgala daudzas reizes.

Līdz kapam tava

Pulherija Raskojņikova.»

Gandrīz visu laiku, jau no paša sākuma, kamēr Raskoļņikovs vēstuli lasīja, viņa seja mirka asarās; bet, kad pabeidza lasīt, tad tā bija bāla, krampjaini saraukta un drūma, žultaina, ļauns smīns vijās ap viņa lūpām. Viņš nolika galvu uz plānā, savazātā spilvena un ilgi domāja. Sirds -viņam stipri pukstēja, spēcīgi bangoja domas. Pēdīgi viņam kļuva smacīgi un šauri šajā dzeltenajā istabiņā, kas bija līdzīga skapim vai šķirstam. Acis un domas prasīja plašumu. Viņš paķēra platmali un devās laukā, šoreiz vairs nebaidīdamies sastapties ar kādu uz kāpnēm: bija to aizmirsis. Viņš sāka iet Vasilija salas virzienā pa

V. prospektu, it kā steigdamies turp kādā darīšanā, tomēr l>.i savam paradumam ceļu nevērodams, kaut ko pie sevis čukstēdams un pat skaļi ar sevi sarunādamies, ar ko izmisīja izbrīnu citos gājējos. Daudzi noturēja viņu par piedzērušu.

IV

Matēs vēstule sagādāja viņam lielas raizes. Bet par pašu nalveno, svarīgāko punktu viņš nešaubījās nevienu mirkli, arī jau tad, kad vēstuli lasīja. Pati lietas būtība hija viņa prātā jau izlemta, pie tam izlemta galīgi. «Šīs laulības nedrīkst notikt, kamēr es dzīvoju, lai iet pie velna šis Lužina kungs!»

«Tāpēc ka tur viss skaidrs un acīm redzams,» viņš pie nevis murmināja, smīnēdams un jau iepriekš ļauni priecādamies par sava lēmuma panākumiem. «Nē, māmuliņ, nē, Dūņa, mani jūs nepiemānīsiet!… Un viņas vēl atvainojas, ka nav prasījušas man padomu un izlēmušas bez manis! Kā tad! Domā, ka tagad jau vairs atteikt nevarēs. Nu, to vēl redzēsim, var vai nevar! Kas par lielisku atrunāšanos: Pjotrs Petrovičs, pavei, darīšanu aizņemts cilvēks, tik aizņemts, ka pat apprecēties viņš nevar citādi, kā traucoties ar pasta zirgiem, gandrīz vai dzelzceļa vagonā. Nē, Duņečka, es labi redzu un zinu, par ko tu taisies ar mani tik daudz runāt; zinu arī, par ko tu cauru nakti domāji, staigādama pa istabu, un par ko lūdzies Kazaņas dievmātes priekšā māmiņas guļamistabā. Golgātā grūti kāpt. Hm… Tātad jau galīgi nolemts, ka jums, Avdotja Romanovna, labpatīk iziet pie darbīga un racionāla vīra, kuram ir savs kapitāls (jau ir savs kapitāls: tā tas skan solīdāk, iespaidīgāk), kurš kalpo divās vietās, piekrīt mūsu visjaunāko paaudžu uzskatiem (kā māmiņa to raksta) un, liekas, ir labs, kā pati Duņečka piezīmē. Sis liekas skan vislieliskāk! Un šī pati Duņečka ar šo pašu liekas grib precēties!… Lieliski! Lieliski!

… Tomēr interesanti, kādēļ māmiņa ir man rakstījusi «par visjaunākajām paaudzēm»? Vai vienkārši personas raksturošanai vai ar vēl lielāku nolūku — lai es būtu labās domās par Lužina kungu? O, viltnieces! Interesanti būtu noskaidrot vēl vienu apstākli: cik vaļsirdīgas viņas ir bijušas viena pret otru to dienu, to nakti un visu turpmāko laiku? Vai visi vārdi viņu starpā tikuši tieši izteikti, jeb vai abas saprot, ka tiklab vienai, kā otrai sirdi un domās ir viens un tas pats un tātad nevajag visu izrunāt dzirdami, lai varbūt nevilšus neizteiktu kaut ko par daudz? Jādomā, ka labu tiesu tas tā arī bijis; no vēstules redzams, ka māmiņai viņš ir rādījies mazliet skarbs un naivā māmiņa tūdaļ ir uzmākusies Dūņai ar savām piezīmēm. Bet šī, protams, noskaitās un «atbildēja ar īgnumu». Un kā gan citādi! Kuru gan tas nesakaitinās, viss ir jau zināms arī bez naiviem jautājumiem, ja ir jau nolemts, ka nav vairs ko muti dzisināt. Un ko viņa man tur raksta: «Mīli Duņu, Rodja, viņa tevi mīl vairāk par sevi pašu,» — vai tikai viņu pašu slepenībā nemoca sirdsapziņa, ka ir ar mieru ziedot meitu dēla labā? «Tu mūsu cerība, tu mums esi viss!» Ak, māmuļa!…» Aizvien stiprāk un stiprāk viņā uzbangoja niknums, un, ja viņš tagad sastaptu Lužina kungu, šķiet, ka viņš to nosistu!

«Hm, tas ir taisnība,» viņš turpināja, sekodams savu domu viesulim, kas plosījās viņa galvā, «tas taisnība, ka cilvēkam «jāpieiet pakāpeniski un piesardzīgi, lai viņu iepazītu»; bet par Lužina kungu viss skaidrs. Galvenais, viņš ir darīšanu cilvēks un, kā liekas, labs. Nav joka lieta: bagāžu uz sevi uzņemas, lielo lādi uz sava rēķina pārsūta! Kā nu nav labs! Bet viņas abas, līgava ar māti, salīgst sev zemnieciņu, brauc ar pīteni segtos ratos (es tā esmu braucis)! Nekas! Tikai deviņdesmit verstis, «bet tālāk jau aizvizināsimies vieglītēm trešās klases vagonā», kādu tūkstoti verstu. Un tas ir gluži pareizi: sedzies, ciktāl sega sniedz; bet jūs, Lužina kungs, ko tad jūs tā? Tā taču jūsu līgava … Un jūs tak nevarējāt nezināt, ka māte uz savas pensijas rēķina aizņemas ceļanaudu. Protams, jums tas ir savstarpējs komerciāls darījums, uzņēmums uz abpusēja izdevīguma pamatiem ar vienādām pajām, tātad arī izdevumi uz pusēm: sāls un maize kopīgi, tabaciņa katram sava, kā paruna teic. Bet arī te darīšanu cilvēks ir viņas mazliet apšmaucis: bagāžas sūtīšana izmaksā lētāk nekā viņu brauciens, var pat gadīties, ka aiziet pavisam, par velti. Nezi vai viņas abas tiešām to neredz jeb vai tīši neievēro? Un ir pat apmierinātas! Apmierčnātas! Bet ja apdomā, ka tie tikai ziediņi, bet odziņas vēl būs! Jo kas te ir svarīgi? Te nav tik svarīgs viņa skopums, viņa sīkstulība, bet viss viņa tonis. Tas taču ir nākamais tonis pēc laulībām, pravietojums… Un tad māmiņa: ko viņa tā šķiež naudu? Ar ko viņa ieradīsies Pēterburgā? Ar trim rubļiem vai ar diviem «papīrīšiem», ka tā… vecene sacīja… hm! No kā gan viņa cer vēlāk te Pēterburgā dzīvot? Taču kaut vai pēc dažām pazīmēm viņa ir jau paspējusi uzminēt, ka ar Duņu kopā pēc laulībām viņa nevarēs dzīvot — pat pirmajā laikā ne. «Jaukajam cilvēkam», bez šaubām, tas ir kaut kā jau pasprucis, viņš licis sevi manīt, kaut gan māmiņa it kā pati abām rokām kratās nost: «Sak, pati atteikšos.» Ko gan, uz ko gan viņa cer, uz tiem simt divdesmit rubļiem pensijas ar atskaitījumiem par parādu Afanasijam Ivanovičam? Ziemas lakatiņus viņa ada, aprocītes izšuj, savas vecās acis bojā. Bet lakatiņi taču labi ja gadā divdesmit rubļu pieliek klāt pie tiem simt divdesmit rubļiem, tas man ir zināms. Tātad viņas tomēr cer uz Lužina kunga augstsirdību. «Pats, sak, piedāvās, pats lūgs.» Gaidi vien! Un tā, lūk, tas vienmēr ar šīm šilleriskajām daiļajām dvēselēm mēdz būt: līdz pēdējam momentam tērpj cilvēku pāva spalvās, līdz beidzamajam mirklim cer uz labu, nevis ļaunu; un, kaut arī nojauš medaļas otro pusi, bet neparko īstā vārdā to iepriekš nenosauks, jo viņām derdzas jau iedomāties vien par to; abām rokām kratās nost no patiesības līdz pat brīdim, kad izskaistinātais cilvēks tām parāda garu degunu. Būtu interesanti zināt, vai Lužina kungam ir arī ordeņi; esmu gatavs saderēt, ka Anna uz krūtīm ir un ka viņš tirgotāju un darba uzņēmēju mielastos to sev piesprauž. Jādomā, arī savā kāzu dienā piespraudīs! Bet galu galā rauj viņu velns! . ..

.. .Lai nu māmiņa, dievs ar viņu; tāda jau viņa ir, bet ko tad Dūņa? Duņečka mīļā, es tak jūs pazīstu! Jums taču bija divdesmitais gads jau tad, kad mēs pēdējo reizi redzējāmies; jūsu raksturu es jau toreiz izpratu. Māmiņa, lūk, raksta: «Duņečka daudz ko var paciest.» To es jau zināju. To es jau pirms divarpus gadiem zināju un kopš tā laika divarpus gadus esmu par to domājis — tieši par to, ka «Duņečka daudz ko var paciest». Ja jau Svidrigailova kungu ar visām tālākajām sekām varēja paciest, tad patiesi var daudz ko panest. Bet tagad, lūk, abas ar māmiņu iedomājušās, ka viņa var paciest arī Lužina kungu, kas izklāsta teoriju par priekšrocībām, kādas piemīt sievām, kuras dzīvojušas nabadzībā un kuras vīri aplaimo, turklāt izklāsta to gandrīz jau pie pirmās satikšanās. Nu jā, pieņemsim, ka viņam tas tā nevilšus «pasprucis», kaut gan viņš ir racionāls cilvēks (tā ka varbūt nepavisam nav pasprucis nevilšus, bet ar nolūku jo drīzāk to paskaidrot); bet Dūņa, Dūņa? Viņai taču skaidrs, kas par cilvēku, un jādzīvo taču ar cilvēku! Viņa tak labāk pārtiks no melnas maizes un piedzers klāt ūdeni, bet savu dvēseli nepārdos, savu tikumisko es neatdos par komfortu; pat par visu Slēsvigu-Holšteinu neatdos, kur nu vēl par Lužina kungu. Nē, Dūņa, cik es viņu pazinu, tāda nebija un… protams, arī tagad nav mainījusies… Nav ko runāt! Smagi pie Svidrigailoviem! Grūti ir par divsimt rubļiem visu mūžu klejot provincē par guvernanti; bet es zinu arī, ka mana māsa drīzāk ies strādāt kā nēģeris pie plantatora vai kā latvietis pie Baltijas vācieša nekā apgānīs savu dvēseli un savas tikumiskās jūtas, saistīdamās uz visu mūžu ar cilvēku, kuru viņa neciena un ar kuru viņai nav ko darīt, — tikai sava personīgā labuma dēļ vien! Un, kaut Lužina kungs būtu no skaidra zelta vai tīra briljanta, arī tad viņa nebūs ar mieru kļūt par Lužina kunga likumīgo piegulētāju! Kāpēc tad viņa tagad ir ar mieru? Kas aiz tā slēpjas? Kāds tam atminējums? Viss skaidrs: sevis pašas labā, lai iegūtu komfortu, pat lai glābtu savu dzīvību, viņa sevi nepārdos, bet otra labā, lūk, pārdos. Mīļā, dievinātā cilvēka labā pārdos! Lūk, kur slēpjas mūsu mīklas atminējums: brāļa labā, mātes labā pārdos! Visu pārdos! O, šādā gadījumā mēs pat savas tikumiskās jūtas apspiedīsim, savu brīvību, mieru, pat sirdsapziņu — visu, visu uz krāmu tirgu aiznesīsim. Lai izput dzīve! Ka tikai mūsu mīļotās būtnes būtu laimīgas! Tas vēl par maz: mēs pat savu īpašu kazuistiku izdomāsim, pie jezuītiem pamācīsimies un uz kādu laiku, kas zin, arī paši sevi nomierināsim, ka tā vajag, patiesi vajag, to prasa cēls mērķis. Tādi, lūk, mēs esam, un viss skaidrs kā gaišā dienā. Saprotams, ka te neviens cits kā tikai Rodions Romanovičs Raskoļņikovs ir pirmajā vietā un tik par viņu tiek domāts. Un kā nu ne: viņa laimi var nodibināt, viņu universitātē uzturēt, kantorī par kompanjonu iekārtot, visu viņa likteni nodrošināt. Kas zin, ar laiku kļūs vēl bagāts, cienīts un godāts un mūžu nobeigs varbūtpat kā slavens vīrs!. k Bet māte? Nu, tur taču Rodja, dārgais Rodja, viņas pirmdzimtais! Kā lai tāda pirmdzimtā labā neuzupurē arī tādu meitu! Ai, mīļās un netaisnās sirdis! Ko tur: mēs, beidzot, pat no Soņečkas likteņa neatteiksimies! Soņečka, Soņečka Marmeladova, mūžīgā Soņečka, kamēr pasaule pastāv!

IU i vai šo upuri, šo upuri jūs abas esat līdz galam apsvēi ušcis? Vai tik tā ir? Vai būs pa spēkam? Vai tur kāds labums? Vai tas prātīgi? Vai tu, Duņečka, zini, ka Soņečkas liktenis ne ar ko nav riebīgāks par tavu likteni ar I 11 zina kungu? «Mīlestības tur nevar būt,» raksta māmiņa. I'H, ja nu bez mīlestības, tad nav arī cieņas, bet, gluži otrādi, jau tagad ir tikai riebums, nicināšana un derdzība, ko tad? Tad taču iznāk, ka atkal tātad nāksies «ievērot li ribu». Vai nav tā, ko? Vai jūs saprotat, vai saprotat, ko m tīrība nozīmē? Vai jūs saprotat, ka Lužina kundzes li riba taču ir tas pats, kas Soņečkas tīrība un, kas zin, varbūt pat vēl ļaunāka, riebīgāka, neģēlīgāka, tāpēc ka jūs, Duņečka, cerat uz lielāku komfortu, bet tur nav citas iespējas, vienīgi bada nāve! «Dārgi, Duņečka, dārgi maksā m tīrība!» Nu, un ja pēc tam nebūs pa spēkam, nožēlosiet? Cik daudz sāpju, skumju, lāstu, cik daudz no visiem slēpjamu asaru, jo jūs taču neesat Marfa Petrovna! Un kas tad notiks ar māti? Viņa taču jau tagad ir nemierīga, nomokās; bet kas notiks ar viņu, kad ieraudzīs visu skaidri? Un ar mani? … Ko gan jūs īsteni esat par mani iedomājušās? Nevēlos jūsu upura, Duņečka, nevēlos, māmiņ! Tas nenotiks, kamēr esmu dzīvs, nenotiks, nenotiks! Nepieņemu!»

Viņš pēkšņi atjēdzās un apstājās.

«Nenotiks? Bet ko tu darīsi, lai tas nenotiktu? Aizliegsi? Bet kādas tev tiesības? Ko tu no savas puses vari apsolīt, lai tev tādas tiesības būtu? Veltīt viņām visu savu dzīvi, visu nākotni, kad pabeigsi kursu un dabūsi vietu? Esam to jau dzirdējuši, tā ir vēl nezināmā nākotne … Bet tagad? Te taču kaut kas jādara tūlīt, vai tu to saproti? Bet ko tu pašreiz dari? Viņas aplaupi. Nauda taču viņām dabūjama tikai uz simtrubļu pensijas vai uz Svidrigailovu kungu ķīlu rēķina! Kā tu no Svidrigailoviem, no Afanasija Ivanoviča Vahrušina — kā no tiem tu viņas pasargāsi, nākamais miljonār, viņu likteņu lēmēj Zev? Pēc desmit gadiem? Bet desmit gados māte būs kļuvusi akla no saviem adīkļiem, varbūt arī no asarām, izdēdēs no gavēšanas. Bet māsa? Padomā, kas viss var notikt ar māsu pēc desmit gadiem vai šais desmit gados! Vai vari apjēgt?»

Ta viņš ar šiem jautājumiem sevi mocīja un kaitināja, pat it kā ar savādu baudu. Jāsaka — šie jautājumi nebija nedz jauni, nedz nejauši, bet jau veci, sasāpējuši, senseni.

Jau sen tie bija sākuši viņu tirdīt un plosījuši viņa sirdi. Jau sen šī mocošā sajūta bija viņā radusies, augusi un krājusies un pēdējā laikā nobriedusi un koncentrējusies, kļūdama par briesmīgu, mežonīgu un fantastisku jautājumu, kas nomocīja viņa sirdi un prātu, neatvairāmi prasot atrisinājumu. Tagad nu mātes vēstule bija ķērusi viņu kā pērkona spēriens. Skaidrs, tagad vajadzēja nevis skumt, nevis pasīvi ciest, nodoties tikai prātošanai par to, ka šie jautājumi ir neatrisināmi, bet katrā ziņā kaut ko darīt — un tūlīt, un drīzāk. Lai tas maksātu ko maksādams, vajadzēja kaut ko apņemties vai…

«Vai atteikties no dzīves pavisam!» viņš pēkšņā iekaisumā izsaucās. «Padevīgi reizi par visām reizēm pieņemt likteni tādu, kāds tas ir, un apslēpt sevī visu, atsakoties no jebkādām tiesībām darboties, dzīvot un mīlēt!»

«Vai jūs saprotat, vai saprotat, godātais kungs, ko nozīmē, ja nav itin nekur vairs kur iet?» viņam piepeši nāca atmiņā Marmeladova vakardienas jautājums. «Jo vajag, lai katram cilvēkam būtu kāda vieta, kur varētu iet…»

Viņš pēkšņi nodrebēja: kāda cita vakardienas doma atkal uzliesmoja viņa smadzenēs. Tomēr viņš nenodrebēja tāpēc, ka šī doma atkal uzliesmoja. Viņš taču zināja, viņš jau iepriekš bija no jautis, ka tā katrā ziņā «uzliesmos», viņš bija to jau gaidījis; turklāt šī doma nepavisam nebija tikai vakarējā. Bet starpība tā, ka pirms mēneša un pat vēl vakar tā bija tikai sapnis, bet tagad … tagad piepeši tā ieradās ne vairs kā sapnis, bet pavisam jauna, barga, viņam līdz šim nepazīta, un viņš pats piepeši to apzinājās… Galva viņam iedunējās un acis satumsa.

Viņš steigšus palūkojās apkārt, viņš meklēja kaut ko. Viņam gribējās apsēsties, un viņš lūkojās pēc sola; bet gāja viņš pašreiz pa K. bulvāri. Sols bija redzams priekšā, kādus simt soļus tālāk. Viņš sāka iet cik spēdams ātrāk, bet ceļā gadījās mazs notikums, kas uz dažām minūtēm pievērsa sev visu viņa uzmanību.

Skatīdamies pēc sola, viņš ievēroja soļu divdesmit sev pa priekšu ejam sievieti, kam sākumā neveltīja nekādu uzmanību, tāpat kā visiem pārējiem priekšmetiem, kas līdz šim bija slīdējuši viņam gar acīm. Viņam jau daudzreiz bija gadījies, ka, pārnācis mājās, neatcerējās, pa kādu ceļu gājis, un viņš bija jau pieradis tā staigāt. Bet šai sievietē bija kaut kas tik dīvains un jau pirmajā mirklī acis krītošs, ka maz pamazām tā sāka saistīt viņa uzmanību — no sākuma negribot un it kā ar nepatiku, bet pēc tam arvien stiprāk un stiprāk. Viņam piepeši gribējis redzēt, kas īsti šai sievietē tik savāds. Pirmkārt, šī katrā ziņā ļoti jaunā meitene gāja tādā tveicē ar kailu galvu, bez saulessarga un bez cimdiem, rokas kaut kā ērmoti mētādama. Viņai mugurā bija viegla zīda auduma kleitiņa, arī kaut kā visai neparasti uzvilkta, tikko sapogāta un jostas vietā uz muguras, kur sākas svārku daļa, pārplēsta: prāva drēbes strēmele nokārusies plandījās šurpu turpu. Ap kailo kaklu bija apmests mazs lakatiņš, bet tas turējās kaut kā šķībi uz vienu pusi. Pie tam meitene gāja nedroši, kājas viņai aizmetās, viņa pati streipuļoja uz visām pusēm. Šī satikšanās pēdīgi saistīja visu Raskoļņikova uzmanību. Viņš panāca meiteni pavisam tuvu pie sola, bet tā, tikko solu sasniegusi, atkrita uz paša gala, atmeta galvu uz atzveltnes un aizvēra acis, kā redzams, aiz pārliecīga noguruma. Labāk ieskatījies, Raskoļņikovs tūdaļ nomanīja, ka viņa gluži piedzērusi. Dīvaini un nejēdzīgi bija redzēt kaut ko tādu. Viņš pat nodomāja, vai tikai nealojas. Viņa priekšā bija pavisam jauna meitene, gadu sešpadsmit, varbūt pat tikai piecpadsmit, sīciņa, gaišiem matiņiem, ļoti glītu sejiņu, satvīkusi un it kā pietūkuši. Kā likās, meitene maz ko vairs sajēdza; pārlika vienu kāju pār otru, pie tam atsedza to daudz vairāk, nekā klātos, un, kā visas zīmes rādīja, ļoti vāji apzinājās, ka atrodas uz ielas.

Raskoļņikovs neapsēdās, bet arī aiziet kaut kā negribēja un nesapratnē stāvēja tās priekšā. Šis bulvāris parasti ir tukšs, bet tagad — pulksten divos un šādā tveicē te nebija gandrīz neviena cilvēka. Tomēr soļu piecpadsmit atstatu bulvāra malā bija apstājies kāds kungs, kam, pēc visa spriežot, arī ļoti gribējās pienākt pie meitenes nez kādos nolūkos. Arī viņš droši vien bija meiteni ieraudzījis iztālēm un mēģinājis to panākt, bet Raskoļņikovs viņu iztraucēja. Viņš meta uz to niknus skatienus, gan cenzdamies, lai Raskoļņikovs tos nemanītu, un nepacietīgi gaidīdams savu kārtu, kad nepatīkamais skrandainis aizies. Skaidra padarīšana. Šis kungs bija gadu trīsdesmit vecs, plecīgs, apaļš, ziedošu seju, sārtām lūpām, ar ūsiņām, ļoti smalki uzcirties. Raskoļņikovs briesmīgi noskaitās, viņam uzreiz iegribējās šo tuklo frantu kaut kā apvainot. Viņš uz brīdi atstāja meiteni un piegāja pie šī kunga.

—     Ei jūs, Svidrigailov! Ko jums te vajag? — viņš uzkliedza, sažņaugdams dūres un nikni, ar putām uz lūpām smiedamies.

—     Ko tas nozīmē? — kungs bargi noprasīja augstprātīgā izbrīnā.

—     Vācieties projām, lūk, ko!

—     Kā tu iedrošinies, plukata!…

Un viņš atvēzējās ar suņa pātagu. Raskoļņikovs metās viņam virsū ar dūrēm, neapsvērdams pat to, ka plecīgais kungs varētu tikt galā pat ar diviem tādiem kā viņš. Bet šinī mirklī kāds cieši sagrāba viņu no mugurpuses: starp viņiem nostājās gorodovojs.

—     Rimstieties, kungi, neklājas kauties publiskā vietā. Ko jums vajag? Kas jūs tāds? — viņš stingri griezās pie Raskoļņikova, saskatījis viņa skrandas.

Raskoļņikovs vērīgi palūkojās uz to. Tā bija braša, veca zaldāta seja ar sirmām ūsām, vaigubārdu un prātīgu skatienu.

—     Tieši jūsu man vajag, — viņš iesaucās, tverdams gorodovoju aiz rokas. — Es esmu bijušais students Raskoļņikovs … Arī jums der to zināt, — viņš pievērsās kungam, panāciet šurp, es jums ko parādīšu…

Un, satvēris gorodovoju aiz rokas, viņš vilka to uz solu…

—     Lūk, še, skatieties, pavisam piedzērusi, nupat nāca pa bulvāri; kas to zina, kādu ļaužu, bet no staigulēm neliekas. Visticamāk, ka ir kaut kur piedzirdījuši un apmānījuši … pirmo reizi — saprotat? — un tad arī palaiduši uz ielas. Paskatieties, kā saplēstas drēbes, redziet, kā tās uzģērbtas: viņu taču ir ģērbuši citi, nevis pati ģērbusies, turklāt ģērbušas nemākulīgas vīrieša rokas. Tas redzams. Bet tagad palūkojieties tur: šis švīts, ar kuru es nupat taisījos kauties, ir man svešs, pirmo reizi viņu redzu, bet arī viņš nupat bija ievērojis to ejam pa ielu piedzērušu, neatmaņā, un viņam nu briesmīgi gribas pienākt, paķert viņu sev līdz — jo viņa ir tādā stāvoklī — un ievest kaut kur… Un tas droši tā ir; ticiet man, es nemaldos. Es pats redzēju, kā viņš to novēroja un tai sekoja, tikai es viņu iztraucēju, un viņš tagad gaida, kad es aiziešu. Redziet, tagad viņš aizgājis mazliet tālāk un stāv, izlikdamies, it kā tin papirosu… Kā mēs varētu viņam nepaļaut? Kā varētu meiteni nogādāt mājās — padomājiet!

Gorodovojs acumirklī bija visu sapratis un apsvēris. Par lesno kungu, protams, nebija divu domu, atlika meitene. Kārtībnieks noliecās pie viņas, lai apskatītu tuvāk, un neviltota līdzcietība parādījās viņa vaibstos.

—     Ai, cik žēl! — viņš sacīja, galvu šūpodams. — Pavisam vēl bērns. Piemānījuši, tas ir skaidrs. Klausieties, jaunkundzīt, — viņš sāka to saukt, — kur jūs dzīvojat? — Meitene atvēra gurdas, apmiglotas acis, truli palūkojās uz jautātājiem un atgaiņājās ar roku.

—     Paklausieties, — Raskoļņikovs sacīja gorodovojam, — lūk, še jums (viņš sameklēja kabatā divdesmit kapeikas, kas tur vēl atradās), še jums, paņemiet važoni un lieciet, lai aizved pēc adreses! Kaut nu mēs varētu uzzināt adresi!

—     Jaunkundz, klau, jaunkundz! — gorodovojs, paņēmis naudu, atkal iesāka. — Es tūlīt paņemšu jums važoni un pats jūs pavadīšu. Kurp pavēlēsiet? Nu? Kur ir jūsu dzīves vieta?

—     Eita nost! … Sienas te klāt! … — meitene nomurmināja un atkal atgaiņājās ar roku.

—     Ai, ai, cik nelabi! Ai, kāds kauns, jaunkundz, kāds kauns! — viņš atkal šūpoja galvu kauninādams, žēlodams un pukodamies. — Re, nu ir gan nediena! — viņš pievērsās Raskoļņikovam, pie tam atkal aši noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Droši vien arī šis viņam likās dīvains: pats tērpies skrandās, bet izdod naudu…

—     Jūs tālu no šejienes viņu atradāt? — viņš tam iejautājās.

—     Es jums teicu: gāja man pa priekšu streipuļodama — tepat pa bulvāri. Kā tika pie sola, tā nokrita.

—     Ir gan tagad negods ieviesies pasaulē, ak tu kungs! Tik jauniņa un jau piedzērusi! Apmānīta, tas kā likts! Palūk, i kleitiņa saplēsta… Tīrais posts, kāda tagad visur izvirtība! … Liekas, ka no kungu kārtas, no kādiem panīkušiem muižniekiem… Tagad daudz tādu saradies. Pēc izskata liekas no smalkajām, kā jau jaunkundze. — Un viņš atkal noliecās pie meitenes.

Kas zina, varbūt arī viņam auga tādas pašas meitas — «tīri kā jaunkundzes un no smalkajām», ar labi audzinātu meiteņu manierēm un visādām noskatītām modes aušībām.

—~ Galvenais, — Raskoļņikovs bažījās, — neatdot viņu šim nelietim! Tas var vēl viņu piesmiet! Skaidri redzams, pēc kā viņš tīko; skat, neģēlis, nevelkas vis projām!

Raskoļņikovs runāja skaļi, rādīdams uz to tieši ar roku. Tas dzirdēja un it kā gribēja atkal dusmoties, bet apdomājās un aprobežojās tikai ar nievājošu skatienu. Tad lēnām aizgāja vēl soļu desmit tālāk un atkal apstājās.

—     Viņam neļaut — to mēs varam, — unteroficieris domīgi atbildēja. — Ja tikai viņa, lūk še, pateiktu, kurp viņu nogādāt, bet citādi… Jaunkundz, ei, jaunkundz! — Viņš atkal pieliecās.

Meitene pēkšņi atvēra acis pavisam, vērīgi paskatījās, it kā sajēgdama kaut ko, tad uzcēlās no sola un gāja atpakaļ uz to pašu pusi, no kuras bija atnākusi.

—     Pē, nekauņas, sienas klāt! — viņa izrunāja, vēlreiz atgaiņādamās ar roku. Viņa gāja ātri, vēl arvien stipri streipuļodama. Švīts devās pa otru aleju viņai pakaļ, nenovērsdams no viņas acu.

—     Neuztraucieties, neļaušu! — ūsainis apņēmīgi noteica un devās tiem pakaļ.

—     E, kāda izvirtība tagad visur! — nopūzdamies viņš atkal atkārtoja.

Raskoļņikovam pēkšņi it kā kaut kas iedzēla, vienā mirklī viņā viss it kā pārvērtās.

—     Paklau, hei! — viņš nokliedza pakaļ ūsainim.

Tas pagriezās.

—     Lai paliek, kas jums tur! Nav vērts! Lai papriecājas! (Raskoļņikovs rādīja uz švītu.) Kas jums daļas?

Gorodovojs nesaprata un skatījās platām acīm. Raskoļņikovs iesmējās.

—     E-eh! — kārtībnieks noteica, atmeta ar roku un aizgāja švītam un meitenei nopakaļ, droši vien noturēdams Raskoļņikovu vai nu par jukušu, vai par kaut ko vēl sliktāku.

—      Aiznesa manas divdesmit kapeikas, — Raskoļņikovs īgni noteica, palicis viens. — Lai saņem arī no tā vēl, lai atlaiž meiteni tam līdz, ar to tad arī viss beigsies… Un ko es tur ņemos palīdzēt? Ko es varu palīdzēt? Kādas man tiesības? Lai viņi cits citu dzīvu aprij — kas man tur? Un kā es drīkstēju atdot šīs divdesmit kapeikas? Vai tad tās bija manas?

Lai gan viņš izteica šos savādos vārdus, tomēr viņam kļuva ļoti smagi. Viņš apsēdās uz atstātā sola. Viņa domas bija izklaidīgas… Un vispār viņam šai brīdī bija grūti par kaut ko domāt. Viņš būtu vēlējies pilnīgi aizmirsties, visu aizmirst, pēc tam atmosties un sākt pavisam no jauna …

— Nabaga meitene! — viņš sacīja, palūkojies uz sola tukšo galu. — Atjēgsies, noraudās asaras, pēc tam māte dabūs zināt… Vispirms sabukņīs, pēc tam nopērs, sāpīgi un ar negodu, bet varbūt arī padzīs… Un, ja nepadzīs, tad tomēr visu uzošņās kaut kādas Darjas Francovnas, un sāks mana meitene šāstīties apkārt… Pēc tam tūlīt slimnīca (kas parasti notiek ar tādām, kuras dzīvo pie ļoti godīgām mātēm un paklusām dara blēņas), nu, un tad… tad atkal slimnīca … vīns … dzertuves … un atkal slimnīca … pēc gadiem diviem trim — krople, un viss viņas mūžs tikai gadus deviņpadsmit vai astoņpadsmit. Vai neesmu tādas redzējis? Bet kā viņas pie tā nonāca? Lūk, šādā pašā ceļā arī nonāca… Tpū! Bet lai! Saka — tā arī vajagot. Tādam un tādam procentam gadā esot pa šo ceļu jāaiziet… kaut kur … laikam pie velna, lai pārējās būtu svaigas un maigas. Procents! Lieliski gan viņiem šie vārdiņi: tie ir tik nomierinoši, zinātniski. Sacīts — procents, tātad nav arī ko uztraukties. Ja pateiktu citu vārdu, tad… varbūt mazliet vairāk uztrauktos… Bet ja nu arī Duņečka kaut kā iekļūst tajā procentā!… Ja ne tajā, tad citā? …

«Bet kur es eju?» viņš piepeši iedomājās. «Ērmoti. Es taču kaut kur gāju. Kā vēstuli izlasīju, tā arī gāju… Uz Vasilija salu pie Razumihina — re, kur gāju… tagad … atceros. Bet kādā nolūkā? Un kāpēc šī doma — iet pie Razumihina iešāvusies tieši tagad man prātā? Tas ir zīmīgi.»

Viņš pabrīnījās par sevi. Razumihins bija viens no viņa agrākajiem universitātes biedriem. Zīmīgi, ka Raskoļņikovs, mācīdamies universitātē, gandrīz ne ar vienu nedraudzējās, no visiem vairījās, ne pie viena negāja un arī pie sevis nelabprāt uzņēma. Arī no viņa drīz visi atrāvās. Ne kopīgajās sanāksmēs, ne pārrunās, ne izpriecās viņš nepiedalījās. Strādāja ļoti daudz, sevi netaupīdams, par to viņu cienīja, bet neviens nemīlēja. Viņš bija ļoti trūcīgs un tāds kā iedomīgi lepns, noslēdzies, it kā sevī kaut ko slēpdams. Dažiem biedriem šķita, ka viņš skatās uz viņiem visiem kā uz bērniem, no augšas, it kā būtu aizsteidzies tiem priekšā tiklab attīstībā, kā zināšanās un uzskatos, bet uz viņu uzskatiem un interesēm nolūkojas kā uz kaut ko zemāku.

Ar Razumihinu viņš tomēr bija kaut kā sadraudzējies, tas ir, ne jau īsti sadraudzējies, bet bija pret to vaļsirdīgāks, atklātāks. Jāsaka gan, ka ar Razumihinu citādu attiecību arī nevarēja būt. Tas bija neparasti jautrs, saticīgs un gandrīz vientiesīgi labsirdīgs puisis. Taču aiz šīs vientiesības slēpās dziļums un cieņa. Viņa labākie biedri to saprata, visi viņu mīlēja. Viņš bija cilvēks ar lielu saprātu, kaut gan dažreiz tiešām vientiesīgs. Arī viņa āriene bija iespaidīga — viņš bija gara auguma, kalsnējs, allaž tā kā neskuvies, melnmatains. Dažreiz viņš taisīja tračus un tika daudzināts par stiprinieku. Reiz naktī kompānijā viņš ar vienu belzienu bija atsēdinājis gandrīz septiņas pēdas gara auguma kārtības sargu. Dzert viņš varēja bez mēra, bet varēja arī nedzert nemaz. Dažreiz viņš darīja pat nepieļaujamus nedarbus, bet varēja arī to nedarīt. Razumihins bija ievērojams arī ar to, ka nekādas neveiksmes viņu nekad nemulsināja, nekādi ļauni apstākļi, šķiet, nespēja viņu nomākt. Viņš varēja mitināties kaut uz jumta, paciest ellišķu badu, visbargāko aukstumu. Viņš bija ļoti trūcīgs un tikai pats uzturēja sevi, pelnīdamies ar šādiem tādiem darbiem. Viņš zināja neskaitāmus avotus, no kuriem varēja smelt, protams, godīgi nopelnīt. Reiz viņš cauru ziemu nebija nemaz kurinājis savu istabu un apgalvoja, ka tā pat esot patīkamāk, jo aukstumā ciešāks miegs. Pašreiz arī viņš bija spiests izstāties no universitātes, tomēr ne uz ilgu laiku, visiem spēkiem cenzdamies uzlabot savus apstākļus, lai varētu atkal turpināt studijas. Raskoļņikovs nebija viņu apmeklējis jau mēnešus četrus, bet Razumihins pat nezināja, kur viņš dzīvo. Pirms pāris mēnešiem viņi bija gandrīz sastapušies uz ielas, bet Raskoļņikovs toreiz novērsās un pat pārgāja ielas otrā pusē, lai Razumihins viņu neieraudzītu. Un Razumihins, kaut gan viņu redzēja, tomēr aizgāja garām, nevēlēdamies traucēt draugu.

v

«Patiešām, es taču vēl nesen gribēju apvaicāties Razumihinam par kādu darbu, lai viņš.pagādā man stundas vai kaut ko…» Raskoļņikovs prātoja. «Bet ko gan viņš tagad spētu man palīdzēt? Teiksim, stundas viņš samek-

I<\s, teiksim, atdos pēdējo kapeiku, ja viņam šī kapeika l»us, tā ka varētu pat zābakus nopirkt un uzvalku izlabot, l.ii būtu ar ko ierasties uz stundām… hm… Nu, bet Lilāk? Ko es ar kaut kādiem grašiem iesākšu? Vai tad tas man tagad vajadzīgs? Tiešām smieklīgi, ka es eju pie Razumihina …»

Jautājums, kāpēc viņš tagad gāja pie Razumihina, satrauca viņu pat vēl vairāk, nekā viņš pats domāja; nemiera pilns viņš savā šķietami gluži parastajā rīcībā meklēja kādas ļaunu vēstījošas pazīmes.

«Ko, vai tiešām es gribēju visu labot tikai ar Razumihina palīdzību un visam izeju saskatīju Razumihinā?» viņš jautāja sev ar izbrīnu.

Viņš domāja un berzēja sev pieri, un — ērmoti — kaut kā neviļus un gandrīz pati no sevis pēc ļoti ilgām pārdomām viņam galvā piepeši iešāvās kāda pārāk neparasta doma.

«Hm .. . pie Razumihina,» viņš uzreiz noteica pavisam mierīgi, it kā galīgi pieņemtu lēmumu, «pie Razumihina es, protams, iešu… bet ne tagad… Pie viņa es aiziešu … otrā dienā pēc tam, kad tas būs jau galā un viss iegājis citās sliedēs …»

Un piepeši viņš atjēdzās.

«Pēc tam,» viņš gandrīz iekliedzās, uztrūkdamies no sola. «Bet vai tad tas notiks? Patiešām īstenībā notiks?»

Viņš vairs neapsēdās un devās projām gandrīz skriešus; gribēja it kā pagriezties atpakaļ, mājup, bet iet uz mājām viņam uzreiz likās pārāk pretīgi. Jo tieši tur, tanī kaktā, tanī šausmīgajā skapī, tas bija gatavojies un briedis jau vairāk nekā mēnesi, un viņš soļoja, kur acis rāda.

Nervu trīsas it kā pārgāja drudzī; viņu kratīja drebuļi; pat šādā tveicē viņam kļuva auksti. It kā ar piepūli, gandrīz neapzināti, aiz kādas iekšējas nepieciešamības viņš sāka ielūkoties visos priekšmetos, kas gadījās ceļā, neatlaidīgi gribēdams izklaidēties; bet tas lāgā neizdevās, un viņš ik bridi atkal nogrima savās domās. Un, kad viņš nodrebēdams pacēla atkal galvu un palūkojās apkārt, tad tūdaļ aizmirsa, ko nupat domājis un pat kur gājis. Tā viņš pārgāja pār visu Vasilija salu, iznāca pie Mazās Ņevas, pārsoļoja pār tiltu un nogriezās uz Salām. Zaļums un svaigums no sākuma patika viņa nogurušajām acīm; tās bija pieradušas pie pilsētas putekļiem, kaļķiem un milzīgajiem namiem, kas nomāca un spieda vai nost. Te nebija ne versmīgā gaisa, ne smirdoņas, ne dzertuvju. Bet drīz arī šīs jaunās patīkamās sajūtas pārvērtās slimīgās un uzbudinošās. Reizēm viņš apstājās kādas puķēs un zaļumos grimstošas vasarnīcas priekšā, palūkojās pāri žogiem, notālēm redzēja uz balkoniem un terasēm izgreznojušās sievietes, pa dārziem skraidošus bērnus. Sevišķi viņu valdzināja puķes, uz tām viņš skatījās visilgāk. Viņš redzēja arī lepnas karietes, jātniekus, jātnieces; viņš tās ziņkārīgi pavadīja ar skatieniem un turpat aizmirsa, iekams tās izzuda no acīm. Reiz viņš apstājās un saskaitīja naudu: izrādījās, ka viņam ir kādas trīsdesmit kapeikas. «Divdesmit gorodovojam, trīs Nastasjai par vēstuli, tātad Marmeladoviem vakar esmu atstājis kapeikas četrdesmit septiņas vai piecdesmit,» viņš nodomāja, nez kāpēc to aprēķinādams, bet tūlīt arī aizmirsa, kāpēc izvilcis naudu no kabatas. Viņš to atcerējās, iedams gar kādu ēdnīcu, kaut ko līdzīgu krodziņam, un juzdams, ka ir izsalcis. Iegājis krodziņā, viņš iedzēra glāzīti degvīna un paņēma pīrāgu ar kaut kādu pildījumu. To ēzdams, devās atkal tālāk. Viņš ļoti sen nebija dzēris degvīnu, un tas acumirklī iedarbojās, kaut gan izdzerta bija tikai viena glāzīte. Kājas uzreiz kļuva smagas, un uznāca miegs. Viņš sāka iet uz mājām, bet, nonācis jau līdz Pētera salai, pilnīgā nespēkā apstājās, nogriezās no ceļa, iegāja krūmos, nokrita zālē un tūdaļ aizmiga.

Slimīgā stāvoklī sapņiem bieži vien piemīt sevišķa tēlainība, spilgtums un ārkārtīga līdzība ar īstenību. Dažreiz notēlojas baismīgas ainas, pie tam visa sapņa apkārtne un visa notikumu norise tomēr mēdz būt tik ticama un pilna tik smalku un negaidītu, taču visai ainai tik mākslinieciski atbilstošu sīkumu, ka nomoda stāvoklī tādus nespētu izdomāt arī pats sapņotājs, kaut viņš būtu tāds mākslinieks kā Puškins vai Turgeņevs. Šādi sapņi — slimīgi sapņi vienmēr paliek ilgi atmiņā un atstāj spēcīgu iespaidu uz jau satrauktu un uzbudinātu cilvēka organismu.

Raskoļņikovs nosapņoja drausmīgu sapni. Viņš redzēja savu bērnību, kad vēl dzīvoja dzimtajā pilsētiņā. Viņš redz sevi kā septiņus gadus vecu puisēnu svētku dienas novakarā kopā ar tēvu pastaigājamies ārpus pilsētas. Diena pelēka, laiks sutīgs, apkārtne gluži tāda, kāda tā saglabājusies viņam atmiņā; jā, pat atmiņā tā ir izbalējusi daudz vairāk, nekā tagad parādījās sapnī. Pilsētiņa nirtv atklāti kā uz delnas, nekur nav pat vītoliņa; kaut kur ļoti tālu, pie paša apvāršņa, redzama melna silaviņa. Dūžus soļus no pēdējā pilsētas sakņu dārza stāv krogs, liels krogs, kas vienmēr atstāja uz viņu visnepatīkamāko iespaidu un iedvesa pat bailes, kad viņš, ar tēvu pastaigāties, gāja tam garām. Tur vienmēr bija tāda drūzma, i tā bļaustījās, smējās, lamājās, tik nejēdzīgi dziedāja aizsmakušās balsīs un tik bieži kāvās … Gar krogu pastāvīgi slamstījās tik briesmīgi dzērāju ģīmji… Satiekoties nr tiem, viņš cieši spiedās tēvam klāt un viscaur trīcēja. < t\r krogu gāja ceļš, šaurs lauku ceļš, vienmēr putekļains, ii ii putekļi uz ceļa vienmēr tik melni… Tas vijās līču loču un soļu trīssimt tālāk aizliecās pa labi gar pilsētas Kapsētu. Kapsētas vidū mūra baznīca ar zaļu jumolu, kur viņš ik gadus reizes divas ar tēvu un māti gāja uz dievkalpojumu, proti, tanīs dienās, kad tur noturēja dvēseles aizlūgumus viņa jau sen mirušajai vecaimātei, ko viņš nekad nebija redzējis. Šajos gājienos viņi ikreiz ņēma sev līdz salvetē iesietu baltu šķīvi ar cukurotu rīsu un lozīņu kūķi, pie tam rozīnes bija krusta veidā iespiestas rīsos. Viņam bija mīļa šī baznīca, tās senlaicīgās svētbildes, pa lielākai daļai bez greznām rizu apdarēm; bija mīļš šīs baznīcas vecais garīdznieks ar trīcošo galvu. Blakus vecāsmātes kapam ar akmens plāksni atradās arī maza kapu kopiņa, kur gulēja viņa mazākais, dzīvības sestajā mēnesī mirušais brālis, ko viņš arī nemaz nepazina un nevarēja atcerēties; viņam teica, ka viņam bijis mazs brālītis, un, apmeklējot kapsētu, viņš katru reizi pie šī kapiņa ticīgi un bijīgi bija metis krustus, klanījies un skūpstījis kapiņu. Un tagad viņš redz sapnī: viņi ar tēvu iet uz kapiem pa ceļu, kas ved gar krogu; viņš turas tēvam pie rokas un ar bailēm skatās uz krogu. Kāds sevišķs apstāklis saista viņa uzmanību: šoreiz tur it kā būtu zaļumsvētki, redzams uzcirtušos pilsētnieču, laucinieču, viņu vīru un visādu diedelnieku pūlis. Visi piedzēruši, visi auro dziesmas, bet pie kroga lieveņa stāv rati, ļoti savādi rati. Tie ir vieni no tiem lielajiem ratiem, kuros jūdz milzīgus vezumnieku zirgus un pārvadā visādas preces un vīna mucas. Viņam vienmēr patika nolūkoties šajos lielajos, garkrēpjainos vezumniekos ar resnajām kājām, kā tie iet mierīgiem, vienādiem soļiem, bez kādas piepūles vilkdami sev līdz vai veselu kalnu, it kā vilkt vezumu tiem būtu pat vieglāk nekā soļot bez vezuma. Bet tagad — cik savādi — tādos lielos ratos iejūgts maziņš, vājš, salns zemnieku kraķītis, viens no tiem, kuri, kā viņš bieži bija redzējis, dažu labu reizi raujas vai pušu, staipīdamies gar kādu augstu malkas vai siena vezumu, it īpaši, ja vezums iestidzis dubļos vai ceļa grambās, un tad viņus tik sāpīgi, tik sāpīgi vienmēr per ar pātagām, dažreiz pat tieši par purnu vai acīm, bet viņam tik žēl, tik žēl noskatīties, ka viņš gandrīz vai raud, bet māmiņa tad parasti aizved viņu no loga projām. Bet, lūk, pūlis pēkšņi kļuvis ļoti trokšņains, no kroga ar kliedzieniem, dziesmām un balalaikām grūst laukā mežonīgi piedzērušies, tādi vien lieli tēviņi sarkaniem un ziliem krekliem mugurā, ar plecos uzmestiem svārkiem. «Sasēžas! Visi sasēžas!» kliedz viens, vēl jauns, ar resnu kaklu un gaļīgu ģīmi, sarkanu kā burkāns. «Aizvedīšu visus, sasēžas!» Bet tūdaļ atskan smiekli un izsaucieni:

—     Kur nu šitāds kraķis tev pavilks!

—     Vai tu, Mikolka, bez jēgas, vai: šitādu ķēvīti iejūdzis tādos ratos!

—     Sainītim droši vien jau gadu divdesmit, brālīši!

—     Sasēžas, visus aizvedīšu! — kliedz atkal Mikolka, pirmais ielēkdams ratos, un, grožus satvēris, visā augumā nostājas ratu priekšā. — Ar Bēri pirmiņ Matvejs aizbrauca, — viņš kliedz no ratiem, — bet šitā ķēvele man, brālīši, tikai par sirdēstiem; rādās, nosistu viņu uz vietas, par velti maizi ēd. Es saku, sasēžas! Aulekšiem laidīšu! Aulakām skries! — Un viņš paņem rokā pātagu, ar baudu taisās ķēvīti sist.

—     Sēžas tik iekšā, ko tur vairāk! — pūlī smejas. — Tu dzirdi: aulekšiem skriešot!

—     Tā nu gan jau gadu desmit nav aulekšojusi.

—     Gan lēkšos!

—     Nežēlo, brālīši, ņem katrs pa pātagai, sataisās!

—     Lai iet! Sagāz viņai!

Visi ar smiekliem un atjautām sāk rāpties ratos. Sasēžas kādi seši, bet var iesēdināt vēl. Paņem līdz vienu sievu, resnu un sārtu. Tā tērpusies sarkanās kumača drēbēs, gjalvā vainags ar vizuļiem, kājās ādas kurpes, viņa knakšķina riekstus un sīki smejas. Pūlī visapkārt arī smejas. Un kā lai arī nesmejas: tik nonīkuši ķēvīte un auļos ar tādu vezumu! Divi puiši ratos tūdaļ paņem pātagas, lai varētu Mikolkam piepalīdzēt. Atskan «nū!», ķēvīte rauj no visa spēka, bet kur nu aulekšos, pat soļos ar mokām

6ti m|>< | ratus pakustināt; viņa tipina ar kājām uz vietas, sten nu ļimst zem triju pātagu cirtieniem, kas birst uz viņu ka krusa. Smiekli ratos un pūlī kļūst divtik stipri, bet Mikolka skaišas un niknumā tikai per ķēvīti aizvien biezākiem cirtieniem, it kā pats tiešām ticētu, ka tad ķēvīte drāzīsies auļos.

-       Palaidiet mani ar, brālīši, — sauc kāds iekārdināts I lisis pūlī.

-       Sasēžas! Visi sasēžas! — Mikolka kliedz. — Visus I īvilks. Kapāšu līdz nāvei! — Un tikai slānī un slānī, un I • 111 pats vairs nezina aiz niknuma, ar ko sist…

—    Tētiņ, tētiņ, — zēns sauc tēvam, — tētiņ, ko viņi <ldra! Tētiņ, nabaga zirdziņu sit!

—     Iesim, iesim, — tēvs saka, — piedzēruši, trako, i> uļķi; iesim, neskaties! — un grib viņu aizvest, bet viņš izraujas tam no rokām un, neko neatjēgdams, skrien pie zirdziņa. Bet nabaga zirdziņam jau klājas slikti. Tas aizelšas, apstājas, atkal parauj, tikko nekrīt pie zemes.

—    Slānī līdz nāvei! — Mikolka auro. — Kad nav, lai nav! Sakapāšu!

—    Vai tev tiešām krusta nav uz krūtīm, mežoni! — kliedz no bara kāds vecis.

—    Kur tas redzēts, ka tāds zirģelis pavilktu šitādu vezumu, — piebilst otrs.

—     Nobeigsi! — kliedz trešais.

—    Nejaucies! Tā pieder man! Ko gribu, to daru. Sēžas vēl iekšā! Visi sasēžas! Es gribu, un viņai vajag lēkšot! …

Pēkšņi atskan vesela smieklu šalts, pāršalcot visu: ķēvīte neiztur arvien biežākos cirtienus un aiz nevarības sāk spert. Pat vecis nenoturas un iesmejas. Un tiešām: sprāgoņa ķēvele, bet, paskat, vēl spārdās!

Divi puiši no bara paķer pātagas un skrien pie ķēvītes pērt to no sāniem. Tie pieskrien katrs savā pusē.

—    Pa purnu viņai, sukā pa acīm, pa acīm! — auro Mikolka.

—     Dziesmu, brālīši! — sauc kāds no ratiem, un visi ratos sēdētāji to uztver. Atskan nebēdnīga dziesma, žvadz sietiņš, piedziedājumos dzirdami svilpieni. Meitietis ratos knakšķina riekstus un smejas.

… Viņš skrien zirdziņam līdzās, viņš aizskrien tam priekšā, viņš redz, kā tam sit pa acīm, taisni pa acīm. Viņš raud. Sirds viņam sažņaudzas, asaras plūst. Viens no pērējiem aizķer viņam seju, viņš to nemana; viņš lauza rokas, kliedz. Metas pie veča ar sirmo bārdu, kurš krata galvu un to visu nosoda. Kāda sieva saņem viņu aiz rokas un lūko aizvest; bet viņš izraujas un atkal skrien pie zirdziņa. Tā spēki ir jau pie beigām, tomēr tas vēlreiz sāk spert.

—     Kaut tevi jupis! — iebrēcas Mikolka. Viņš nosviež pātagu, pieliecas un izceļ no ratu dibena garu un resnu ilksi, saņem to abām rokām aiz gala un ar pūlēm atvēzējas pret sainīti.

—     Sadauzīs! — apkārtējie kliedz.

—     Nositīs!

—     Tā mana manta! — bļauj Mikolka un ar lielu vēzienu nolaiž lejup ilksi. Noskan smags belziens.

—     Per viņu, per! Nav ko stāvēt! — auro balsis no pūļa.

Bet Mikolka atvēzējas otrreiz, un otrs belziens ar visu sparu nogulstas uz nelaimīgā klepera muguras. Tas saļimst ar pakaļkājām, bet atkal uzlec un atkal rausta, rausta ar pēdējiem spēkiem uz vienu un uz otru pusi, lūkodams pavilkt; taču no visām pusēm viņu saņem sešas pātagas, un ilkss atkal paceļas un nokrīt trešo reizi, tad ceturto — vienādā ritmā, ar pilnu sparu. Mikolka top gluži traks, ka nevar nosist ar vienu belzienu.

—     Sīksta dzīvība! — apkārtējie klaigā.

—     Katrā ziņā tūlīt atstieps kājas! Ļautiņi, te nu viņai beigas! — kliedz no bara kāds šādu skatu cienītājs.

—     Dod viņai ar cirvi, nobeidz uz reizes! — sauc trešais.

—      Eh, lai odi tevi noēd! Paiet pie malas! — Mikolka neganti iebļaujas, nosviež ilksi, noliecas atkal ratos un izvelk dzelzs lauzni… — Sargies! — viņš uzkliedz un, cik spēka, gāž savai nabaga ķēvītei. Sitiens nožvākst; ķēvīte sagrīļojas, pietupstas, lūko vēl pavilkt, bet lauznis no jauna pilnā sparā nolaižas tai uz muguras, un tā nokrīt pie zemes, it kā tai būtu aizcirstas visas četras kājas reizē.

«

—      Sit nost! — Mikolka kliedz kā bez jēgas un nolec no ratiem. Vairāki puiši, arī tikpat sarkani un iereibuši kā viņš, paķer ko nu kurais — pātagas, milnas, ilksis — un skrien pie ķēvītes, kas nupat sprāgs nost. Mikolka nostājas tai blakus un sāk zvetēt ar lauzni pa muguru, kur pagadās. Ķēvīte izstiepj purnu, smagi nopūšas un vairs neelpo.

—     Nobeidza! — pūlī kliedz.

—     Kāpēc neskrēja lēkšiem!

—     Mana manta! — Mikolka bļauj ar lauzni rokās, asiņu pieplūdušām acīm. Viņš stāv, it kā nožēlodams, ka vairāk nav ko sist.

—     Nu tiešām, tev, kā redzams, nav krusta uz krūtīm! — atskan jau daudzas balsis no pūļa.

Bet nabaga puisēns vairs neatjēdz, ko dara. Iekliegdamies viņš izspraucas cauri baram pie salnās ķēvītes, apskauj tās nedzīvo, asiņaino purnu, bučo to, bučo tai acis, lupas… Pēc tam pēkšņi uzlec kājās un kā ārprātā sažņaugtām dūrītēm metas virsū Mikolkam. Bet te tēvs, kas jau ilgi skrēja viņam pakaļ, pēdīgi viņu saķer un iznes no bara.

—     Iesim! Iesim! — viņš tam saka. — Iesim mājās!

—     Tētiņ! Par ko viņi… nabaga zirdziņu.. . nosita! — viņš šņukst, bet elpa viņam raujas ciet un vārdi laužas kā kliedzieni no sažņaugtām krūtīm.

—     Piedzēruši, ālējas, nav mūsu darīšana, iesim! — tēvs saka. Viņš apskauj tēvu ar rokām, bet krūtīs kaut kas smacē, smacē. Viņš grib atvilkt elpu, iekliegties un atmostas.

Viņš pamodās viss vienos sviedros, sviedru piemirkušiem matiem, grūti elpodams, un piecēlās pilns šausmu.

—     Paldies dievam, tas tikai sapnis! — viņš noteica, apsēzdamies zem koka un dziļi atņemdams elpu. — Bet ko tas nozīmē? Vai tikai man nesākas drudža murgi: tik nejauks sapnis!

Viņš jutās kā sadauzīts, dvēselē apmulsums un tumsa. Viņš atspiedās ar elkoņiem uz ceļiem un atbalstīja galvu abās rokās.

—     Ak dievs! — viņš izsaucās. — Vai patiesi, vai patiesi es ņemšu cirvi, sitīšu viņai pa galvu, sadragāšu galvaskausu … Kājas slīdēs pa lipīgām, siltām asinīm, lauzīšu vaļā atslēgas, zagšu un trīcēšu; slēpšos, viscaur ar asinīm notašķījies… ar cirvi rokā… Ak kungs, vai tiešām?

To teikdams, viņš drebēja kā apšu lapa.

—     Bet kā nu es tā! — viņš turpināja, atkal atliekdamies, it kā lielā izbrīnā. — Es taču zināju, ka to neizturēšu, kāpēc tad es sevi līdz šim laikam mocīju? Jau vakar taču, jau vakar, kad es gāju uz šo. .. mēģinājumu, jau vakar taču es labi sapratu, ka neizturēšu… Ko tad es vēl tagad? Kāpēc es vēl līdz šim brīdim šaubījos? Jau vakar taču, ejot pa kāpnēm lejā, es pats sev sacīju, ka tas ir nekrietni, riebīgi un tik zemiski, zemiski… Pie skaidras apziņas, to iedomājot vien, man kļuva nelabi un mani pārņēma šausmas …

Nē, es neizturēšu, neizturēšu! Lai, lai arī nebūtu ne mazāko šaubu par manu aprēķinu pareizību, lai arī viss, ko es pa šo mēnesi esmu izlēmis, būtu tik skaidrs kā diena, pareizs kā matemātika. Dievs! Es tā kā tā nevarēšu izšķirties! Es tak neizturēšu, neizturēšu! … Bet kāpēc, kāpēc līdz pat šim laikam …

Viņš piecēlās kājās, ar izbrīnu palūkojās apkārt, it kā pārsteigts ari par to, ka atklīdis šurp, un devās uz T. tilta pusi. Viņš bija bāls, acis kvēloja, visi locekļi pilni smaga noguruma, bet elpot piepeši kļuva it kā vieglāk. Viņš juta, ka ir jau nometis briesmīgo slogu, kas tik ilgi spiedis, un viņam kļuva viegli un rāmi ap sirdi. «Ak kungs!» viņš lūdzās. «Rādi man ceļu, un es atsakos no šī nolādētā … nodoma!»

Ejot pa tiltu, viņš klusi un mierīgi lūkojās uz Ņevu, uz spilgtās, sarkanās saules spožo norietu. Lai gan viņš jutās nespēcīgs, vairs nemanīja pat savu nogurumu. It kā viņa sirdī visu mēnesi tūkušais augonis būtu piepeši uztrūcis. Brīvs, brīvs! Tagad viņš bija brīvs no šīs apmātības, no šīs burvestības, no šīs tumšās varas!

Vēlāk, atceroties šo laiku un visu, kas ar viņu šinīs dienās bija noticis, minūti pēc minūtes, punktu pēc punkta, soli pēc soļa, viņu ikreiz gandrīz vai māņticīgi pārsteidza kāds apstāklis, kas būtiski gan nebija sevišķi neparasts, tomēr pēc tam pastāvīgi viņam rādījās it kā viņa likteņa iepriekšējs nolēmums. Proti, viņš vēlāk nekādi nespēja saprast un sev izskaidrot, kāpēc noguris, izmocīts, kad viņam visizdevīgāk būtu atgriezties mājās pa visīsāko un taisnāko ceļu, gāja uz turieni caur Siena laukumu, kur iet viņam bija pavisam lieki. Līkums gan nebija liels, tomēr skaidri redzams un pavisam nevajadzīgs. "Protams, viņam desmitiem reižu bija gadījies atgriezties mājās, neatminoties ielas, pa kādām gājis. Kādēļ gan, — tā viņš allaž sev jautāja, — kādēļ tik ievērojama, pie tam augstākā mērā nejauša, bet viņam tik izšķiroša satikšanās Siena laukumā (pa kuru viņam nemaz nebija jāiet) iekrita tieši šajā brīdī, tādā viņa dzīves Mundā, tieši tādā noskaņojumā un tieši tādos apstākļos, k.idos vienīgi (un tikai tādos) šī satikšanās varēja visnoteiktāk un visnegrozāmāk ietekmēt viņa likteni? It kā šī N.itikšanās tīši būtu uz viņu tur gaidījusi!

Kad viņš gāja pāri Siena laukumam, pulkstenis varēja l>ut ap deviņiem vakarā. Visi tirgotāji pie galdiem, bodīl< m, skrāģiem un būdām slēdza ciet savus veikalus vai navāca savas preces un gāja prom uz mājām, to pašu darīja arī viņu pircēji. Pie apakšstāvu ēdnīcām, Siena l.iukuma māju netīrajās, smirdošajās sētās, bet visvairāk pie dzertuvēm drūzmējās daudz dažādu visādas nošķiras «šeftmaņu» un skrandaiņu. Raskoļņikovs visvairāk bija iemīļojis šīs vietas, kā arī visas tuvējās šķērsieliņas, kad K<ija bez mērķa pastaigāties. Te viņa skrandām neviens nepievērsa augstprātīgu uzmanību, te varēja staigāt vienalga kādā izskatā, neaizskarot neviena smalkjūtību. Pie paša K. šķērsielas stūra kāds sīkpilsonis un viņa sieva uz «līviem galdiem tirgojās ar savu preci: diegiem, lentītēm, kalūna lakatiņiem utt. Viņi arī taisījās doties mājup, bet vel uzkavējās, sarunādamies ar kādu pienākušu paziņu. Ni paziņa bija Lizaveta Ivanovna jeb, kā visi to sauca, vienkārši Lizaveta, Aļonas Ivanovnas — kolēģijas reģisiiatorienes un augļotājas jaunākā māsa, tās pašas vecenes, pie kuras Raskoļņikovs vakar bija gājis ieķīlāt pulkmeni un izdarīt savu mēģinājumu… Viņš jau sen zināja visu par šo Lizavetu, un tā arī viņu kaut cik pazina. Tā I>t j«i gara auguma, neveikla, bikla un lēnīga, gandrīz vai Idiote, trīsdesmit piecus gadus veca meita, kas dzīvoja pie savas māsas galīgā verdzībā, strādādama viņas labā < aurām dienām un naktīm, drebēdama tās priekšā un paciezdama no tās pat sitienus. Viņa domīgi stāvēja ar Mainīti rokā sīktirgotāja un viņa sievas priekšā un vērīgi klausījās viņos. Tie ar lielu dedzību centās viņai kaut ko iestāstīt. Kad Raskoļņikovs negaidot to ieraudzīja, viņu sagrāba neparasta, vislielākajam pārsteigumam līdzīga sajūta, kaut gan šī satikšanās nebija nekas seVļfcķs.

Jūs, Lizaveta Ivanovna, būtu nu to izšķīrusi pati personīgi, — sīktirgotājs skaļi teica. — Pienāciet rītdien ap septiņiem! Tad arī viņi būs šeit.

Ritu? — gari un domīgi nostiepa Lizaveta it kā vilcinādamās.

—     Ek, ir gan Aļona Ivanovna aizdevusi jums bailes, — ietarkšķējās ņiprā tirgoņa sieva. — Noskatos es uz jums, jūs gluži kā mazs bērns. Viņa pat nav jums īsta māsa, tikai pusmāsa, bet raug, kādu varu paņēmusies.

—     Šoreiz jūs Aļonai Ivanovnai to nemaz i nesakiet, — vīrs viņu pārtrauca. — Man padoms tāds: atnāciet pie mums bez atprasīšanās. Tā ir izdevīga lieta. Pēcāk arī jūsu māsiņa to pašu sacīs.

—     Vai tad atnākt?

—     Pulksten septiņos, rīt; tad arī no tiem kāds būs; paši personīgi arī nokārtosiet.

—     Patvārīti ar uzliksim, — piemetināja sieva.

—     Labi, es aiziešu, — Lizaveta noteica, aizvien vēl domīga, tad lēnām izkustējās no vietas.

Raskoļņikovs bija jau aizgājis tālāk un vairāk nekā nedzirdēja. Viņš pagāja garām klusi, nemanāmi, cenzdamies saklausīt katru vārdu. Pirmā brīža pārsteigums pamazām izvērtās šausmās, un auksti šermuļi viņam noskrēja pār muguru. Viņš piepeši pavisam negaidot bija dabūjis zināt, ka rīt tieši pulksten septiņos Lizaveta, vecenes māsa, kas vienīgā dzīvo kopā ar viņu, aizies un tātad vecene septiņos vakarā būs mājās viena.

Līdz Raskoļņikova dzīvoklim bija vairs tikai daži soļi. Viņš iegāja savā istabiņā kā uz nāvi notiesāts. Viņš ne par ko neprātoja un arī pilnīgi nespēja prātot, bet ar visu savu būtni piepeši juta, ka viņam nav vairs ne brīva saprāta, ne savas gribas un ka viss uzreiz ir nolemts galīgi.

Protams, ja viņam būtu kāds nodoms, tad, arī gadiem ilgi gaidot, šī nodoma realizēšanai nevarētu cerēt uz vēl labāku izdevību kā šī, kas tik nejauši radusies. Katrā ziņā grūti nāktos ar vēl lielāku noteiktību un mazāku risku, bez kādas bīstamas iztaujāšanas un pētīšanas uzzināt, ka rīt pulksten tikos un tikos tāda un tāda vecene, kurai grib uzbrukt, būs mājās gluži viena.

vi

»

Vēlāk Raskoļņikovam kaut kā gadījās uzzināt, kāpēc īsti sīktirgonis ar sievu bija aicinājuši Lizavetu pie sevis. Tā bija pavisam parasta lieta, un tur nebija itin nekā sevišķa. Kāda iebraukusi un nabadzībā nonākusi ģimene pārdeva savas lietas, drēbes un tā joprojām, visu tikai

sieviešu. Tā kā tirgū pārdot bija neizdevīgi, tad ģimene meklēja uzpircēju, bet Lizaveta tieši ar to nodarbojās: uzņēmās komisijas, kārtoja darījumus, pie tam viņai bija plaša prakse, jo viņa bija ļoti godīga un ikreiz tūlīt noteica pēdējo cenu: kādu cenu pateiks, tā arī būs. Runāja viņa vispār maz un, kā jau minēts, bija gaužām pazemīga un bikla.

Bet Raskoļņikovs pēdējā laikā bija kļuvis māņticīgs. Kaut kas no māņticības neizdzēšami saglabājās viņā vēl ilgi. Visā šai lietā viņš arī vēlāk tiecās saskatīt it kā zināmu dīvainību un noslēpumainību, tādu kā īpašu sagadīšanos un ietekmju pastāvēšanu. Pagājušā ziemā viņa paziņa students Pokarevs, aizbraukdams uz Harkovu, kādā sarunā bija pateicis viņam vecenes Aļonas Ivanovnas adresi, ja gadītos, ka vajadzētu kaut ko ieķīlāt. Ilgu laiku viņš nebija pie tās gājis, jo kaut kā sitās cauri ar stundām. Pirms mēneša pusotra viņš atcerējās šo adresi; viņam bija divas ieķīlāšanai derīgas lietiņas: vecs tēva sudraba pulkstenis un mazs zelta gredzentiņš ar trim sarkaniem akmentiņiem — to māsa atvadoties uzdāvināja viņam par piemiņu. Viņš nolēma aiznest gredzentiņu. Sameklējis veceni, vēl nekā sevišķa par viņu nezinādams, jau no pirmā acu uzmetiena bija sajutis nepārvaramu riebumu. Saņēmis no tās divas «biļetītes», viņš pa ceļam iegriezās kādā noplukušā traktierītī. Palūdzis tēju, viņš apsēdās un nogrima pārdomās. Dīvaina doma pēkšņi sāka klaudzināt galvā, kā cālis knābājas olā, viņu ļoti nodarbinādama.

Viņam gandrīz blakām pie otra galdiņa sēdēja students, ko viņš nepazina un neatcerējās, un kāds jauns virsnieks. Viņi bija beiguši spēlēt biljardu un sāka dzert tēju. Pēkšņi viņš izdzirda, ka students stāsta virsniekam par augļotāju Aļonu Ivanovnu, kolēģiju sekretārieni, minēdams viņas adresi. Raskoļņikovam jau tas bija licies visai savādi: viņš pašreiz nāk no vecenes, un šeit atkal tiek runāts par to. Protams, sagadīšanās; bet viņš, lūk, nevar un nevar tagad atkratīties no gaužām neparastā iespaida; nn te vēl kāds it kā lūko viņam pakalpot: students sāk stāstīt biedram par šo Aļonu Ivanovnu dažādus sīkumus.

65

— Viņa ir lieliska, — students stāstīja, — pie viņas vienmēr var dabūt naudu. Bagāta kā žīds, var izsniegt uzreiz kaut pieci tūkstoši, bet neapsmādē ķīlas arī par

3 — F. Dostojevskis, V

rubli. Daudzi mūsējie pie viņas gājuši. Tikai šausmīga maita…

Un viņš stāstīja tālāk, cik vecene ļauna, untumaina; ja gadās kādam nokavēt ķīlas termiņu kaut vienu dienu, tad manta pagalam. Aizdod četrreiz mazāk, nekā ķīla vērta, bet ņem piecus un pat septiņus procentus mēnesī utt. Students aizpļāpājies pastāstīja arī to, ka vecenei ir māsa Lizaveta, ko viņa, pati būdama maza un nejauka, pastāvīgi situn galīgi verdzina kā mazu bērnu, kaut gan Lizaveta tepat vai sešas pēdas gara …

—     Arī savā ziņā fenomens! — students izsaucās un skaļi iesmējās.

Viņi iesāka runāt par Lizavetu. Students stāstīja par viņu ar sevišķu patiku un visu laiku smējās, bet virsnieks klausījās ar lielu interesi un lūdza studentu atsūtīt šo Lizavetu pie viņa salāpīt veļu. Raskoļņikovs nepalaida garām ne vārda un dabūja zināt visu: Lizaveta bija vecenes jaunākā māsa, turklāt pusmāsa (katra no savas mātes), un viņai jau trīsdesmit pieci gadi. Viņa strādāja māsai dienām un naktīm, mājās izpildīja virtuvenes un veļas mazgātājas darbu, bez tam šuva pārdošanai, pelnījās pat ar grīdu mazgāšanu un visu atdeva māsai. Nevienu pasūtījumu, nevienu darbu viņa nedrīkstēja uzņemties pati, bez vecenes atļaujas. Vecene jau bija sastādījusi arī savu testamentu, kura saturs bija zināms arī Lizavetai, kas pēc šī testamenta nemantoja ne graša, atskaitot kustamo mantu, krēslus un pārējo; visa nauda turpretī bija novēlēta kādam N. guberņas klosterim, lai nodrošinātu mūžīgu aizlūgumu par savu dvēseli. Lizaveta nepiederēja pie ierēdņu kārtas, bet bija sīkpilsone, vecmeita, briesmīgi lempīga, varen liela auguma, ar lielām, it kā izvērstām kāju pēdām vienmēr nomītās kazādas kurpēs, ļoti tīrīga. Galvenais, par ko brīnījās un smējās students, bija tas, ka Lizaveta ļoti bieži staigāja uz grūtām kājām…

—     Tu taču saki, ka viņa esot gatavais ķēms? — piezīmēja virsnieks.

—     Jā, stipri melnīgsnēja, gluži kā pārģērbts zaldāts; tomēr, zini, nepavisam nav ķēms. Viņai tāda lādzīga seja un acis. Pat ļoti. Pierādījums ir — viņa daudziem patīk. Tāda klusa, lēna, padevīga, pacietīga, visam piekrīt. Visam. Un smaids viņai pat itin jauks.

—     Kā redzams, viņa arī tev patīk. — Virsnieks iesmējās.

—     Savdabīga jau ir. Nē, raug, ko tev teikšu: es šo nolādēto veceni nosistu, aplaupītu un — tici man — bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem, — students dedzīgi

piemetināja.

Virsnieks atkal sāka smieties, bet Raskoļņikovs nodrebēja. Cik tas bija savādi!

—     Atļauj, es tev gribu uzdot nopietnu jautājumu, — ī.ludents iekarsa. — Pašreiz es, protams, pajokoju, bet raugies: no vienas puses, muļķīga, nejēdzīga, niecīga, I« una, slima, nevienam nevajadzīga, gluži otrādi, visiem kaitīga večka, kas pati nezina, kālab dzīvo, un varbūt jau rītdien tik un tā nomirs. Tu saproti? Saproti?

—     Saprotu gan, — atbildēja virsnieks, uzmanīgi vērdamies iekaisušajā biedrā.

—     Klausies tālāk! No otras puses — jauni, svaigi spēki, kas bez atbalsta iet bojā, tūkstošiem, un tā tas visur. Simts, varbūt tūkstoš labu darbu un pasākumu, kurus v.īrētu atbalstīt un veicināt ar vecenes naudu, kas novēlēta klosterim! Simtiem, varbūt tūkstošiem pareizā ceļā ievirzītu dzīvju; desmitiem no nabadzības, no iziršanas, no bojā ejas, no izvirtības, no veneriskām slimībām paglābtu ģimeņu — un tas viss par viņas naudu. Nogalēt viņu un paņemt viņas naudu, lai tad ar tās palīdzību ziedotu sevi visai cilvēcei un vispārības labā: kā tev šķiet, vai viens sīciņš noziegums nebūs dzēsts ar tūkstošiem labu darbu? Par vienu dzīvību — tūkstošiem no trūdēšanas un pūšanas izglābtu dzīvību. Viena nāve un tās vietā simt dzīvību — te ir jau aritmētika! Ko gan nozīmē uz kopējiem svariem šīs diloņslimās, muļķīgās un ļaunās večkas dzīvība? Ne vairāk kā uts vai tarakāna dzīvība un pat vēl mazāk, jo vecene ir kaitīga. Viņa saēd citu cilvēku mūžu: nesen viņa dusmās pārkodusi Lizavetai pirkstu; daudz netrūka, ka būtu jānoņem.

Protams, nav vērts, ka viņa dzīvo, — virsnieks piemetināja, — bet tā tam jābūt.

—     Ak, draugs, to, kas ir, taču labo un veido, citādi būtu jānoslīkst aizspriedumos, un tad nebūtu arī neviena liela cilvēka. Mēdz teikt — «pienākums, sirdsapziņa»; man nekas nav pret pienākumu un sirdsapziņu, bet kā mēs tos izprotam? Pag, es tev uzdošu vēl vienu jautājumu. Klausies!

—     Nē, pagaidi, es uzdošu tev jautājumu. Klausies!

* — Nu!

—     Redzi, tu tagad gari un plaši izrunājies, bet pasaki: vai tu pats nosistu veceni vai ne?

—     Saprotams, nē! Es tikai aizstāvu taisnību… Te nav runa par mani…

—     Bet, manuprāt, ja tu pats to neapņemies, tad te nav ari nekādas taisnības… Spēlēsim vēl vienu partiju!

Raskoļņikovs bija ārkārtīgi satraukts. Protams, tās bija diezgan parastas un bieži cilātas, jau daudzkārt dzirdētas jauniešu runas un domas, tikai citādas pēc savas formas un satura. Bet kāpēc viņam gadījās noklausīties tieši tādu sarunu un tieši tādas domas taisni tagad, kad viņa galvā nupat bija radušās… tieši tādas pašas domas? Un kāpēc taisni tajā brīdī, kad viņš tikko bija pārnesis no vecenes šīs savas domas iedīgli, kāpēc tieši tad viņam vajadzēja trāpīties, kur notiek saruna par šo veceni?… Savāda viņam vienmēr pēc tam likās šī sagadīšanās. Šai niecīgajai sarunai traktierī bija ārkārtīgi liela ietekme uz tālāko notikumu gaitu: it kā viss tiešām būtu iepriekš nolemts un norādīts …

(•«•tiiiitiitiiiiiiit*

Pārnācis no Siena laukuma, viņš atkrita dīvānā un veselu stundu nosēdēja nepakustēdamies. Satumsa. Sveces viņam nebija, arī nenāca prātā aizdegt. Vēlāk viņš nekad nespēja atcerēties, vai toreiz kaut ko domājis. Pēdīgi viņš sajuta atkal pirmītējā drudža aukstos drebuļus un ar tīksmi atģidās, ka uz dīvāna var arī izstiepties. Drīz viņam uzgūla svina smags miegs, kas viņu it kā nospieda.

Viņš nogulēja neparasti ilgi un bez sapņiem. Nastasja, ienākusi pie viņa otrā rītā ap desmitiem, par varēm viņu uzmodināja. Viņa atnesa tam tēju un maizi. Tēja atkal bija novadējusies un atkal Nastasjas pašas tējkannā.

—     Tad nu guļ! — viņa sašutusi iesaucās. — Mūžīgi guļ.

Viņš ar pūlēm pacēlās. Sāpēja galva. Viņš tā kā pieslējās kājās, apgriezās ūķītī un nokrita atkal uz dīvāna.

—     Atkal gulēt! —Nastasja iesaucās. — Vai tu slims, vai?

Viņš nekā neatbildēja.

—     Vai gribi tēju?

—     Vēlāk, — viņš ar pūlēm izteica, acis atkal aizvērdams un pagriezdamies pret sienu. Nastasja brītiņu pastāvēja pie viņa.

—     Varbūt tiešām slims, — viņa noteica, pagriezās un aizgāja.

Pulksten divos viņa ienāca atkal, ar zupu. Viņš gulēja l.ipat kā pirmīt. Tēja stāvēja neaiztikta, Nastasja pat apvainojās un ar dusmām sāka viņu purināt.

—     Ko tu gulšņavā! — tā uzkliedza, ar riebumu raudzīdamās viņā. Viņš piecēlās sēdus, bet nekā tai neatbildēja un lūkojās grīdā.

—    Vai tu esi slims, vai? — Nastasja ievaicājās, bet atkal nedabūja atbildi.

—    Būtu jele uz ielas izgājis, — viņa pēc brīža sacīja, — kaut izvēdinājies. Vai tu ēdīsi, vai?

—     Vēlāk, — viņš gurdi atbildēja, — un atmeta ar roku.

Viņa vēl pastāvēja, līdzcietīgi noskatījās viņā un izgāja.

Pēc brīža viņš pacēla acis un ilgi skatījās uz tēju un

zupu. Tad paņēma maizi, paņēma karoti un sāka ēst.

Viņš ieēda maz, karotes trīs četras, tās pašas bez ēstgribas, gandrīz neapzināti. Galvas sāpes tagad bija mazākas. Ieēdis viņš atlaidās atkal uz dīvāna, bet aizmigt vairs nevarēja, tikai gulēja nekustēdamies uz mutes, iespiedis seju spilvenā. Visu laiku viņam rādījās nomoda sapņi, un tie visi_bija tik savādi: visbiežāk tēlojās, ka viņš ir kaut kur Āfrikā, Ēģiptē, kādā oāzē. Karavāna atpūšas, kamieļi mierīgi guļ; visapkārt ciešā lokā aug palmas; visi ēd pusdienas. Viņš turpretī pastāvīgi dzer ūdeni — tieši no strauta, kas tepat viņam līdzās tek un burbuļo. Ir tik patīkami vēsi, un ūdens tik burvīgi, brīnišķīgi zilgans rit pār daudzkrāsainiem akmeņiem un pa tik tīrām, zeltaini vizmotām smiltīm… Piepeši viņš skaidri sadzirdēja, ka sit pulkstenis. Viņš nodrebēja, atjēdzās, pacēla galvu, pavērās logā, apsvēra laiku un strauji uzlēca kājās jau pilnīgi atžirbis, it kā viņu kāds būtu rautin norāvis no dīvāna. Uz pirkstgaliem viņš piegāja pie durvīm, klusītiņām tās pavēra un sāka ieklausīties, kas notiek lejā uz kāpnēm. Sirds viņam briesmīgi dauzījās. Bet kāpnēs bija klusu, it kā visi gulētu… Viņam šķita dīvaini un ērmoti, ka viņš varējis nogulēt kopš vakardienas tādā neatmaņā un vēl nekā nav darījis, nekā nav sagatavojis… Bet pa tam pulkstenis varbūt ir nositis jau seši… Miegu un trulumu pēkšņi nomainīja neparasti drudžains un svešādas mulsas pilns steidzīgums. Jāteic, ka nebija nekāda lielā gatavošanās. Viņš sasprindzināja visus prātus, lai visu apdomātu un nekā neaizmirstu; bet sirds vienmēr vēl pukstēja tik stipri, ka elpot kļuva grūti. Vispirms vajadzēja iztaisīt cilpu un piešūt to pie mēteļa — tas tikai minūtes darbs: viņš parakņājās zem spilvena sabāztajā veļā, sameklēja vecu, galīgi noplīsušu, nemazgātu kreklu. No tā skrandām viņš noplēsa veršoku platu un veršokus astoņus garu strēmeli. Šo strēmeli viņš salika divkārši, novilka savu plato, stipro biezas kokvilnas drānas vasaras mēteli (savu vienīgo virsējo apģērba gabalu) un sāka šūt klāt noplēstās strēmeles abus galus iekšpusē zem kreisās paduses. Viņa rokas šujot drebēja, tomēr viņš darbu paveica, piešūdams cilpu tā, ka no ārpuses neko nemanīja, kad viņš mēteli atkal uzvilka. Adata un diegs viņam bija jau sen iegādāti un atradās galdiņa atvilktnē, ietīti papīrītī. Bet cilpa — tā bija ļoti asprātīgs viņa paša izgudrojums: tā domāta cirvim. Nevarēja taču iet pa ielu ar cirvi rokā. Ja apslēptu zem mēteļa bez cilpas, to tomēr vajadzētu pieturēt ar roku, kas būtu uzkrītoši. Turpretī tagad tikai jāiekar cirvja asmens cilpā, un tas mierīgi visu ceļu karāsies iekšpusē zem paduses. Iebāzis roku mēteļa sānu kabatā, viņš varēja pieturēt arī cirvja kāta galu, lai tas neļengājas; un, tā kā mētelis bija ļoti plats, tad no ārpuses nebūs manāms, ka viņš ar roku caur kabatu kaut ko pietur. Arī cilpu viņš jau pirms divām nedēļām izdomājis.

Ticis ar to galā, viņš iebāza pirkstus nelielā spraugā starp savu «turku» dīvānu un grīdu, pačamdīja kreisajā stūrī un izvilka jau sen sagatavoto un tur paslēpto ķīlu. Šī ķīla, starp citu, nemaz nebija ķīla, bet vienkāršs gludi noēvelēts koka dēlītis, tik garš, plats un biezs, ka atgādināja sudraba papirosu etviju. Reiz pastaigādamies viņš šo dēlīti bija nejauši uzgājis kādā pagalmā, kur piebūvē atradās amatnieku darbnīca. Pēc tam viņš dēlītim bija pietaisījis klāt gludu un plānu, laikam no kaut kā atlūzušu dzelzs plāksnīti, ko arī bija tai pašā reizē atradis uz ielas. Salicis kopā abas plāksnītes, no kurām dzelzs plāksnīte bija mazāka par koka, viņš sasēja tās ar diegu krusteniski cieši kopā, pēc tam rūpīgi un glīti ietina tīrā, baltā papīrā un tāpat krusteniski apsēja ar šauru lentīti, sasiedams mezglu tā, lai tas būtu grūtāk atraisāms. To viņš darīja ar nolūku uz brīdi novērst vecenes uzmanību, kad viņa iesāks ap vīstoklīti knibināties, un tādā kārtā viņam rastos izdevīgs mirklis. Dzelzs plāksnīte bija pielikta smagumam, lai vecene kaut pirmajā brīdī nenojaustu, ka «lietiņa» ir no koka. Tas viss līdz šim bija glabājies viņam zem dīvāna. Tikko viņš šo ķīlu izvilka, piepeši kaut kur sētā atskanēja sauciens:

—     Pulkstenis jau sen pari sešiem!

—     Sen!… Mans dievs!

Viņš metās pie durvīm, paklausījās, paķēra cepuri un saka kāpt lejā savus trīspadsmit pakāpienus, uzmanīgi, nedzirdami, kā kaķis. Priekšā vēl bija vissvarīgākais — izzagt no virtuves cirvi. Ka darbs izdarāms ar cirvi, tas viņam jau sen nolemts. Viņam pašam bija saliecams dārznieka nazis; bet uz nazi un it īpaši uz saviem spēkiem viņš nepaļāvās, tāpēc arī noteikti palika pie cirvja. Atzīmēsim vienu savādību, kas piemita visiem viņa jau galīgi pieņemtajiem lēmumiem. Tiem visiem bija viena dīvaina īpatnība: jo noteiktāki tie kļuva, jo aplamāki un bezjēdzīgāki tapa viņa paša acīs. Neraugoties uz visu mocošo iekšējo cīņu, viņš visu šo laiku nekad nevienu mirkli nespēja noticēt, ka viņa nodomi būtu izpildāmi.

Un, ja arī būtu kādreiz jau nonācis tiktāl, ka par visu līdz pēdējam punktam būtu izšķīries, visu galīgi nolēmis, tā ka nepaliktu vairs nekādu šaubu, — tad tieši tai brīdī, liekas, viņš arī atteiktos no visa kā no pēdējās aplamības, necilvēcības, kā no neiespējamā. Taču neskaidrību un šaubu palika vēl bezgalīgi daudz. Bet, kas zīmējas uz to, kur dabūt cirvi, tad šis sīkums viņu nemaz neuztrauca, jo nekas nebija vieglāk. Nastasja, it īpaši pa vakariem, ik brīdi bija kaut kur projām: vai nu aizskrēja pie kaimiņiem, vai uz bodīti, bet durvis vienmēr atstāja vaļā. Saimniece par to vien ar viņu arī ķildojās. Tātad atlika tikai īstajā brīdī ieiet paklusām virtuvē un cirvi paņemt, bet vēlāk (kad viss būs jau galā) nolikt atpakaļ. Bet uzmācās arī šaubas: pieņemsim, viņš pēc stundas pārnāks, lai noliktu cirvi atpakaļ, bet Nastasja būs jau klāt, jau atgriezusies. Tad, protams, būtu jāaiziet garām un jānogaida, kamēr viņa atkal aizies. Bet, ja nu pa šo laiku viņa apķeras, ka cirvja nav, sāk meklēt, saceļ brēku, — te jau arī aizdomas vai vismaz iemesls aizdomām.

Bet tie vēl bija sīkumi, par kuriem viņš nebija sācis domāt, nebija arī vaļas. Viņš domāja par galveno, bet sīkumus atlika līdz tam laikam, kad pats par visu pārliecināsies. Taču pēdējais likās noteikti neizdarāms. Tā vismaz viņam pašam šķita. Nekādi viņš nespēja, piemēram, iedomāties, ka kādreiz beigs prātot, piecelsies — un vienkārši ies uz turieni… Pat savu neseno mēģinājumu (proti, vizīti ar nolūku galīgi apskatīt vietu) viņš tikai bija mēģinājis izdarīt, turklāt nepavisam ne nopietni, bet tā: sak, aiziešu, palūkošos, ko velti sapņot vien! — un arī to nebija izturējis, bija nospļāvies un aizskrējis negantā sašutumā uz sevi pašu. Pie tam taču, šķiet, visa analīze jautājuma tikumiskā atrisinājuma nozīmē jau pabeigta; viņa kazuistika bija noslīpējusies asa kā bārdas nazis, un pats sevī viņš vairs neatrada nekādus apzinātus iebildumus. Bet pēdējā gadījumā viņš nebija vēl sev ticējis, bija, tiepīgi un verdziski taustīdamies apkārt, meklējis iebildumus, it kā viņu kāds vilktu un spiestu uz to. Pēdējā — negaidītā diena, kas visu uzreiz bija izšķīrusi, turpretī iedarbojās uz viņu gandrīz gluži mehāniski: it kā būtu kāds viņu paņēmis pie rokas un rautu sev līdz neatvairāmi, akli, ar pārdabisku spēku, it kā kāda apģērba daļa būtu ieķērusies mašīnas ratā, kas nu velk viņu iekšā.

No sākuma — tas jau labi senāk — viņu bija nodarbinājis viens jautājums: kāpēc tik viegli tiek atklāti un noskaidroti gandrīz visi noziegumi un tik skaidri saskatāmas ikviena noziedznieka pēdas? Pamazām viņš bija nācis pie daudzējādiem interesantiem slēdzieniem; pēc viņa domām, galvenais cēlonis sakņojas ne tik daudz materialā neiespējamībā noslēpt noziegumu, cik pašā noziedzniekā; gandrīz katrs noziedznieks nozieguma momentā pārdzīvo tādu kā gribas un saprāta sabrukumu; to nomaina bērnišķīgi fenomenāla vieglprātība un tieši tai brīdī, kad visvairāk vajadzīgs saprāts un apdomība. Pēc viņa pārliecības, šis prāta aptumsums un gribas sabrukums pārņem cilvēku kā slimība, pakāpeniski attīstās un sasniedz savu augstāko pakāpi neilgi pirms nozieguma izdarīšanas, turpinās nozieguma brīdī un vēl kādu laiku pēc tā atkarībā no tā, kāds kurš indivīds, pēc tam pāriet, tāpat kā pāriet katra slimība. Taču atrisināt jautājumu: vai slimība rada noziegumu vai noziegumu ar tā īpatnējo dabu vienmēr pavada slimība — viņš vēl nejutās spējīgs.

Nonākot pie šādiem slēdzieniem, viņš sprieda, ka ar viņu pašu viņa pasākumā tamlīdzīgu slimīgu pārvērtību nevar būt, ka viņa prāts un griba pa visu nodoma izpildīšanas laiku paliks pie viņa neatņemami jau tādēļ vien, ka viņar nodoms — «nav noziegums» … Neuzkavēsimies pie visa tā procesa, kā viņš nonāca pie pēdējā lēmuma; mēs jau tā esam aizsteigušies par tālu priekšā… Piebildīsim tikai, ka faktiskajām, tīri materiālajām nodoma izpildīšanas grūtībām viņa prātā bija vismazākā loma. «Vajag tikai paturēt visu gribas un saprāta varu pār šīm grūtībām, un tās visas tiks pārvarētas savā laikā, kad nāksies smalki jo smalki iepazīties ar visiem apstākļiem …» Bet vēl jau nesākās. Saviem galīgajiem lēmumiem viņš joprojām ticēja vismazāk, un, kad nu stunda sita, nepavisam neiznāca tā, kā domāts, bet kaut kā nejauši, gandrīz pat negaidīti.

Kāds gluži niecīgs apstāklis noveda viņu strupceļā, iekams viņš bija nokāpis pa kāpnēm. Nonācis pie saimnieces virtuves durvīm, kas stāvēja kā parasti līdz kājai vaļā, viņš piesardzīgi pameta skatienu iekšā, lai iepriekš pārliecinātos, vai tur, ja Nastasja aizgājusi, nav pati saimniece; ja nav, tad—vai ir labi pievērtas durvis uz viņas istabām, lai viņa no turienes nepaskatītos, kad viņš ieies pēc cirvja. Bet cik liels bija viņa pārsteigums, pēkšņi ieraugot, ka Nastasja šoreiz ne tikvien ir mājās, virtuvē, bet pat aizņemta darbā: ņem no groza veļu un izžauj to uz auklām. Ieraudzījusi viņu, tā pārtrauca žaušanu, pagriezās un visu laiku raudzījās uz viņu, kamēr viņš pagāja garām. Viņš novērsa acis un aizgāja garām, it kā neko nemanījis. Bet pasākumam nu beigas: nav cirvja. Viņš bija šausmīgi satriekts.

«Kur gan man radās,» viņš gudroja, noiedams nama vārtos, «kur gan man radās tāda iedoma, ka viņas tiešām šai brīdī nebūs mājās? Kāpēc, kāpēc, kāpēc es uz to tik droši paļāvos?» Viņš jutās satriekts, pat kaut kā pazemots. Viņam gribējās smieties par sevi aiz dusmām… Truls, zvērisks niknums vārījās viņā.

Pārdomādams viņš apstājās vārtos. Iet uz ielas, tikai tāpat izskata pēc pastaigāties viņam bija pretīgi; atgriezties mājās— vēl pretīgāk. «Kādu izdevību es uz visiem laikiem palaidu garām!» viņš murmināja, bez mērķa stāvēdams pavārtē, taisni pretī tumšajai sētnieka istabelei, kuras durvis stāvēja vaļā. Piepeši viņš sarāvās. Sētnieka ūķītī, kas atradās divus soļus no viņa, zem sola pa labi kaut kas paspīdēja… Viņš pameta skatienu visapkārt — neviena nav. Uz pirkstgaliem viņš piegāja pie sētnieka istabas, nokāpa divus pakāpienus lejā un klusā balsī pasauca sētnieku. «Nu jā, viņa nav mājās! Jādomā, tas ir kaut kur tuvumā, tepat sētā, jo durvis vaļā.» Viņš žigli metās pie cirvja (tas bija cirvis) un izvilka to no sola apakšas, kur tas gulēja starp divām malkas pagalēm; laukā neiziedams, tepat uz vietas iekarināja to cilpā, sabāza abas rokas kabatās un iznāca no sētnieka istabe-

Ies. Neviens nepamanīja! «Ja nepalīdz saprāts, tad palīdz velns!» viņš nodomāja, ērmoti pasmīnēdams. Šis gadījums viņu ārkārtīgi uzmundrināja.

Viņš gāja savu ceļu klusi un cienīgi, nesteigdamies, lai nemodinātu kādas aizdomas. Viņš maz skatījās uz citiem gājējiem, centās pat pavisam neskatīties sejās un palikt pēc iespējas nemanāmāks. Te viņš atcerējās savu platmali. «Ak dievs! Aizvakar bija nauda, vai es nevarēju apmainīt pret naģeni!» Lāsts izlauzās viņam no krūtīm.

Nevilšus ar vienu aci ieskatījies bodītē, viņš tur ieraudzīja, ka sienas pulkstenis rāda jau desmit minūtes uz astoņiem. Vajadzēja pasteigties, bet tai pašā laikā arī apmest līkumu — tuvoties namam no otras puses …

Agrāk, kad nācās visu to iztēloties, viņam dažkārt bija licies, ka viņš ļoti baidīsies. Bet tagad viņš daudz nebaidījās, pat nemaz nebaidījās. Šai brīdī viņu nodarbināja pat kaut kādas blakus domas, bet ikviena no tām tikai uz īsu mirkli. Ejot gar Jusupova dārzu, viņš pat dedzīgi sāka domāt par augstu strūklaku ierīkošanu visos laukumos un cik tīkami tas atsvaidzinātu gaisu. Pamazām viņš nonāca pie pārliecības, ka būtu skaisti un pilsētai derīgi, ja paplašinātu Vasaras dārzu pār visu Marsa laukumu un savienotu pat ar Mihaila pils dārzu. Līdz ar to viņu pēkšņi ieinteresēja doma: kāpēc visās lielās pilsētās cilvēks ne vien nepieciešamības spiests, bet vispār kaut kā sevišķi tiecas apmesties un dzīvot tieši tādās pilsētas daļās, kur nav ne dārzu, ne strūklaku, bet ir dubļi un smirdoņa, un visādas nekrietnības. Te viņš atcerējās pats savas pastaigas Siena laukumā un uz brīdi atžilba. «Kas par niekiem!» viņš nodomāja. «Nē, labāk nedomāt neko!»

«Tā laikam tie, kurus ved uz soda vietu, domās pietveras pie visiem priekšmetiem, ko sastop ceļā,» viņam pazibēja prātā, tomēr tikai pazibēja kā zibens; viņš pats pasteidzās šo domu apdzēst… Un, lūk, nu jau tuvu, nu jau klāt arī māja, klāt vārti. Kaut kur pulkstenis pēkšņi nobankšķēja vienu reizi. «Kas tas, vai patiesi pusastoņi? Nevar būt, droši vien šis pulkstenis ātrāks!»

Viņaiņ par laimi, vārtos atkal viss norisa labvēlīgi. Vēl vairāk: pat it kā tīši pašreiz viņam pa priekšu vārtos brauca iekšā milzīgs siena vezums, viņu pilnīgi aizsegdams visu laiku, kamēr viņš soļoja pavārtē, un, tikko vezums paguva iebraukt no pavārtes sētā, viņš acumirklī aizšmauca pa labi. Varēja dzirdēt aiz vezuma kliedzam un strīdamies vairākas balsis, tomēr neviens viņu nepamanīja un pretī arī neviens negadījās. Daudzi logi uz milzīgo, kvadrātveidīgo pagalmu stāvēja pašreiz vaļā, bet viņš nepacēla galvu — nebija spēka. Kāpnes, kas veda pie vecenes, bija tepat no vārtiem pa labi. Nu viņš jau atradās uz kāpnēm.

Atvilkdams elpu, piespiedis roku pie pukstošās sirds, sataustījis un sakārtojis azotē cirvi, viņš sāka uzmanīgi un klusi kāpt pa kāpnēm augšup, ik brīdi ieklausīdamies. Bet arī kāpnes šolaik bija pavisam tukšas, visas durvis aizvērtas. Pretī neviens nepagadījās. Tiesa, otrajā stāvā kāda tukša dzīvokļa durvis gan bija plaši vaļā un tajā strādāja krāsotāji, bet tie pat nepaskatījās. Viņš pastāvēja, padomāja un gāja tālāk. «Protams, labāk, ja viņu te nemaz nebūtu, bet… tas ir vēl divus stāvus augstāk par viņiem.»

Nu jau klāt arī ceturtais stāvs; lūk, še durvis; tām pretī otrs dzīvoklis, bet tas ir tukšs. Trešajā stāvā dzīvoklis zem vecenes mītnes, pēc visām pazīmēm, arī stāv tukšs: uz durvīm ar nagliņām piesistā vizītkarte noņemta, — izbraukuši! … Viņam elpa rāvās ciet. Mirkli pazibēja galvā doma: «Vai neiet prom?» Bet, sev neatbildējis, viņš sāka ieklausīties vecenes dzīvoklī: kapa klusums. Viņš vēlreiz paklausījās uz kāpnēm. Klausījās ilgi, vērīgi … Tad apskatījās pēdējo reizi visapkārt, piegāja, sakārtojās, pataustīja vēlreiz cilpā cirvi. «Vai es neesmu pārlieku bāls?» viņam ienāca prātā. «Vai neesmu uzkrītoši satraukts? Viņa ir aizdomīga … Vai vēl nepagaidīt… kamēr sirds norimst? …»

Bet sirds nerima. Gluži otrādi, taisni kā par spīti, tā dauzījās aizvien stiprāk, stiprāk, stiprāk… Viņš neizturēja, lēnām pastiepa roku pie zvaniņa un piezvanīja. Pēc pusminūtes piezvanīja vēlreiz, stiprāk. Atbildes nav. Veltīgi zvanīt nav nozīmes, turklāt viņa izskatam nepiederas. Vecene, protams, mājās; bet viņa ir aizdomīga, viņa ir viena. Viņš kaut cik pazina viņas paradumus… un vēlreiz pielika ausi pie durvīm. Vai nu viņa jutekļi bija tik smalki attīstīti (kas vispār maz ticams), vai tiešām bija loti laba dzirdamība, bet piepeši viņš atšķīra it kā uzmanīgu rokas pieskaršanos atslēgai un drēbju nočaukstēšanu gar pašām durvīm. Kāds nemanāmi stāvēja tur iekšpusē pie pašas atslēgas gluži tāpat kā viņš te ārpusē un slēpdamies ieklausījās, tāpat pielicis ausi pie durvīm…

Raskoļņikovs tīši sakustējās un tā skaļāk kaut ko izmuldēja, lai neliktu ne nojaust, ka viņš slēpjas; tad piezvanīja trešo reizi, bet klusi, mierīgi, bez kādas nepacietības. Atceroties to vēlāk, šis brīdis bija spilgti, skaidri iespiedies viņam atmiņā uz mūžu; viņš nespēja saprast, kur ņēmis tik daudz viltības, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa prāts mirkļiem it kā aptumsa un savu ķermeni viņš gandrīz nemaz nejuta… Brītiņu vēlāk viņš dzirdēja, ka tika atšauta durvju bulta.

VII

Durvīs, tāpat kā viņureiz, pavērās maza spraudziņa, un atkal divas neuzticīgas acis urbās viņā no tumsas. Te nu Raskoļņikovs apjuka un tikko neizdarīja lielu kļūdu.

Baidīdamies, ka vecene sabīsies no tā, ka viņi ir vieni, un necerēdams ar savu izskatu iedvest viņai paļāvību, viņš pieķērās pie durvīm un pavilka tās uz savu pusi, lai vecene, kas zina, neiedomātu atkal ieslēgties. To redzēdama, viņa gan nerāva durvis atpakaļ uz savu pusi, bet arī nelaida vaļā rokturi, tā ka viņš tikko neizvilka veceni līdz ar durvīm uz kāpnēm. Redzēdams, ka vecene stāv durvīs un neļauj paiet garām, viņš gāja tieši tai virsū. Tā pārbīlī atsprāga atpakaļ, it kā gribēja ko sacīt, bet laikam nespēja, tikai izbolītām acīm blenza viņā.

—      Sveiki, Aļona Ivanovna, — viņš iesāka cik spēdams brīvi, taču balss neklausīja, aprāvās un ietrīcējās, — es jums… atnesu vienu lietiņu … bet labāk ieiesim šeit, pie gaismas… — Un garām vecenei viņš iegāja istabā. Vecene ieskrēja tam pakaļ; mēle viņai atraisījās.

—     Ak kungs! Kas jums? … Kas jūs tāds esat? Ko jums vajag?

—     Apžēlojieties, Aļona Ivanovna … jūsu paziņa … Raskoļņikovs… lūk še, atnesu ķīlu, ko viendien solīju … —Un viņš sniedza tai ķīlu.

Vecene tā kā paskatījās uz ķīlu, bet tūdaļ atkal ar skatienu ieurbās nelūgtajam viesim tieši acīs. Viņa raudzījās vērīgi, ļauni un neuzticīgi. Pagāja kāds brīdis. Viņam šķita, ka redz vecenes acīs pat tādu kā izsmieklu, it kā tā būtu jau visu uzminējusi. Viņš juta, ka top arvien mulsāks, ka viņam gandrīz bail, tik bail, ka, šķiet, ja vecene tā, nerunādama ne vārda, skatītos vēl kādu brīdi, tad viņš no tās aizbēgtu.

—     Ko jūs tā skatāties, it kā nepazītu? — viņš pēkšņi ieteicās arī nikni.—Ja gribat, ņemiet, ja ne — iešu pie citiem, man nav vaļas.

Viņš nebija domājis to teikt, tas tā paspruka.

Vecene atjēdzās, viesa noteiktais tonis viņu, kā redzams, uzmundrināja.

—     Ko tad tu, puis, tik pēkšņi… Kas tur ir? — viņa iejautājās, lūkodamās uz ķīlu.

—     Sudraba papirosu etvija, es jums pagājušo reizi jau sacīju.

Viņa izstiepa roku.

—     Ko tad jūs tāds bāls? Skat, ij rokas trīc! Vai esat izpeldējies, vai?

—     Drudzis, — viņš aprauti atbildēja. — Gribot negribot jākļūst bālam … kad nav ko ēst, — viņš piebilda, ar pūlēm izrunādams vārdus. Spēki viņu atkal atstāja. Bet atbilde rādījās ticama; vecene paņēma ķīlu.

—     Kas tas ir?—viņa prasīja, vēlreiz cieši noskatīdama Raskoļņikovu un svērdama rokā ķīlu.

—     Viena lietiņa … papirosu etvija … sudraba … paskatieties.

—     Bet tā vien liekas, it kā nebūtu sudraba … Paskat, kā ievīstījis…

Pūlēdamās atraisīt aukliņu, pagriezusies pret logu pie gaismas (visi logi te stāvēja ciet, lai gan bija tveicīgs), viņa uz dažiem mirkļiem pavisam pameta Raskoļņikovu un pagrieza tam muguru. Viņš atpogāja mēteli un atkabināja cirvi no cilpas, tomēr vēl pavisam neizņēma, bet pieturēja ar labo roku zem apģērba. Viņam rokas bija briesmīgi slābanas; viņš juta, ka tās ar katru mirkli sastingst un notirpst arvien vairāk un vairāk. Viņš baidījās, ka nupat palaidīs cirvi vaļā un tas nokritīs uz grīdas .. . Galva piepeši sāka it kā griezties.

—     Ko viņš te tik daudz savīstījis apkārt! —vecene sapīkusi ieķērcās un sakustējās uz viņa pusi.

Nevarēja kavēties vairs ne mirkli. Viņš kā neatmaņā izvilka cirvi, atvēzēja to ar abām rokām un gandrīz bez kādas piepūles gluži mehāniski nolaida pietu vecenei uz galvas. Viņa spēks tur it kā nemaz nebija klāt. Bet, tiklīdz cirvi reiz bija nolaidis, sajuta spēka pieplūdumu.

Vecenei, tāpat kā vienmēr, bija kaila galva. Gaišie, iesirmie, pa paradumam ar eļļu ieziestie plānie mati bija sapīti bizītē, tādā kā žurkas astītē un sasprausti ar salauztas raga ķemmes gabalu, kas rēgojās viņai uz pakauša. Sitiens trāpīja pašā galvvidū — te palīdzēja viņas mazais augums. Viņa iebrēcās, bet visai vāji un pēkšņi saguma uz grīdas, lai gan paguva pacelt abas rokas pie galvas. Vienā rokā viņa arvien vēl turēja «ķīlu». Tad viņš sita no visa spēka vēlreiz un vēl, vienmēr tikai ar pietu un tikai pa galvvidu. Izšļācās asinis kā no apgāztas glāzes, un ķermenis novēlās augšpēdu. Raskoļņikovs atrāvās, ļaudams tam nokrist, un tūdaļ noliecās pie vecenes sejas: viņa jau bija mirusi. Acis bija izbolītas, it kā taisīdamas izsprāgt no dobumiem, piere un visa seja sakrunkojusies, krampju izķēmota.

Viņš nolika cirvi uz grīdas līdzās mironim un nekavējoties, cenzdamies nenotraipīties ar asinīm, kas plūda uz grīdas, bāza roku viņai kabatā — tanī pašā labajā kabatā, no kuras viņa pagājušo reizi bija izvilkusi atslēgas. Viņa prāts bija pilnīgi skaidrs, aptumsuma un reiboņa vairs nebija, bet rokas vēl arvien drebēja. Vēlāk viņš atcerējās, ka bijis pat uzmanīgs, piesardzīgs, visu laiku centies nenotraipīties… Atslēgas viņš tūdaļ izvilka; tās bija, tāpat, kā viņureiz, visas kopā savērtas uz tērauda gredzena. Viņš tūdaļ metās ar atslēgām guļamistabā. Tā bija pavisam neliela istaba ar milzīgu svētbilžu skapi. Pie otras sienas stāvēja liela gulta, ļoti tīra, pārklāta ar vatētu, no zīda lupatiņām glīti šūdinātu segu. Pie trešās sienas bija kumode. Dīvaini: līdzko viņš iesāka pielāgot kumodei atslēgas, tikko izdzirda to žvadzēšanu, viņam pārskrēja šermuļi. Atkal ienāca prātā visu pamest un aiziet. Bet tas tikai vienu mirkli; aiziet bija jau par vēlu. Viņš pat pasmīnēja par sevi, bet te pēkšņi cita — drausmīga doma iešāvās viņam prātā. Viņam likās, ka vecene varbūt ir vēl dzīva un var atžilbt. Pametis atslēgas un kumodi, viņš aizskrēja atpakaļ pie nosistās, paķēra cirvi, atvēzēja to vēlreiz virs vecenes, bet nenolaida. Nebija šaubu, ka viņa mirusi. Pieliecies un atkal to tuvāk apskatījis, viņš skaidri redzēja, ka pauris sadragāts un pat mazliet nošķiebts uz vienu sānu. Viņš taisījās pataustīt ar pirkstu, bet atrāva roku: jau tāpat redzams. Asiņu pa tam bija pietecējusi vesela peļķe. Te viņš ieraudzīja viņai ap kaklu aukliņu, parāva to, bet aukliņa bija stipra un netrūka, turklāt samirkusi asinīs. Viņš lūkoja izvilkt to tāpat no paduses, bet kaut kas neļāva, aizspiedās. Viņš nepacietīgi atkal pacēla cirvi, lai pārcirstu aukliņu no augšas uz miesas, bet neuzdrīkstējās; ar pūlēm, divas minūtes noknibinājies, notriepdams rokas un cirvi, pie miesas nepieskardamies, beidzot to noņēma. Viņš nebija maldījies — maciņš. Pie aukliņas bija divi krustiņi, viens no cipreses koka, otrs no vara, un emaljas svētbildīte; un turpat neliels, sasmulēts ziemišķādas maciņš ar tērauda apmali un gredzentiņu. Maciņš bija piebāzts pilns, Raskoļņikovs neapskatīdams ielika to kabatā, krustus nometa vecenei uz krūtīm un, paķerdams līdz arī cirvi, metās atpakaļ guļamistabā.

Šausmīgā steigā viņš ķērās atkal pie slēdzenēm, lūkodams tās pielāgot kumodei. Bet vienmēr kaut kā neveiksmīgi: slēdzenes nelīda atslēgu caurumos. Ne jau nu viņa rokas tā drebēja, bet viņš vienmēr kļūdījās; redz, piemēram, ka slēdzene nav īstā, neder, tomēr bāž un bāž. Piepeši viņš atminējās un atskārta, ka lielā slēdzene ar robaino zobu, kas kuļājās tepat kopā ar citām, maziņām, nekādā ziņā nebūs no kumodes (kā tas jau pagājušo reizi viņam bija ienācis prātā), bet gan no kādas lādes un ka šai lādē tad arī būs viss noglabāts. Viņš atstāja kumodi un žigli noliecās pie pagultes, zinādams, ka veceņu lādes parasti stāv zem gultas. Tā arī bija: pagultē stāvēja diezgan prāva — vairāk nekā aršīnu gara lāde ar velvētu vāku, apsista ar sarkanu safjānu, izrotāta ar tērauda nagliņām. Robainā slēdzene bija īsta, un lādi varēja atslēgt. Pašā virsū zem balta palaga gulēja zaķādu kažociņš, apšūts ar sarkanu garnitūru; zem tā bija zīda kleita, tad šalle, bet dziļāk likās sabāztas vienīgi lupatas. Vispirms viņš centās noslaucīt sarkanajā garnitūrā savas asinīm notraipītās rokas. «Sarkans — uz sarkana asinis nav tik redzamas,» viņš it kā prātoja, bet piepeši atjēdzās. «Dieviņ tētiņ! Vai es sāku jau jukt?» viņš izbailēs nodomāja.

Bet, tiklīdz viņš šīs lupatas pacilāja, pēkšņi no kažociņa izslīdēja zelta pulkstenis. Viņš sāka visu pārpurināt. Patiesi, starp lupatām bija saliktas zeltlietas — bez šaubām, ķīlas, gan izpirktas, gan neizpirktas, — rokas sprādzes, auskari, spraudītes un tā joprojām. Dažas bija futrālīšos, citas ietītas avīžu papīrā, tomēr kārtīgi un rūpīgi, divām kārtām un apsietas ar lentītēm. Bez kavēšanās viņš sāka tās bāzt iekšā bikšu un mēteļa kabatās, nešķirodams un neatvērdams sainīšus un futrāļus; bet viņš nepaguva daudz paņemt…

Pēkšņi viņam likās, ka pa istabu, kur gulēja vecene, kāds staigā. Viņš apstājās un sastinga kā miris. Bet viss bija klusu, tātad tikai tā licies. Piepeši nepārprotami atskanēja tikko dzirdams kliedziens, it kā būtu kāds klusi un aprauti ievaidējies un apklusis. Pēc tam atkal nāves klusums — minūti vai divas. Viņš palika tupam pie lādes un gaidīja, tikko elpodams,-tad uzreiz uzlēca kājās, paķēra cirvi un metās no guļamistabas laukā.

Otras istabas vidū stāvēja Lizaveta ar lielu saini rokās, stingu skatienu vērdamās uz nogalināto māsu, bāla kā drēbe, it kā nespēdama pakliegt. Ieraudzījusi izskrejam Raskoļņikovu, viņa sāka drebēt kā apšu lapa sīkiem drebuļiem, visa seja noraustījās krampjos. Viņa pacēla roku, atvēra muti, tomēr neiekliedzās un lēnām atmuguriski sāka kāpties atpakaļ uz kakta pusi, neatlaidīgi stīvi raudzīdamās viņā, taču vēl arvien nekliedza, it kā viņai nepietiktu elpas iekliegties. Viņš metās tai virsū ar cirvi; tās mute savilkās tik žēlabaini, kā tas mēdz būt ar ļoti maziņiem bērniem, kad tie sāk no kaut kā bīties, acu nenovērsdami, cieši skatās uz baismo priekšmetu un taisās raudāt. Un šī nelaimīgā Lizaveta bija savā dzīvē tik vientiesīga, tik iebaidīta un ietramdīta, ka pat rokas nepacēla aizsargāt seju, kaut gan šai mirklī tā būtu visnepieciešamākā un dabiskākā kustība, jo cirvis bija pacelts taisni pretī viņas sejai. Viņa tikai mazlietiņ pacēla savu brīvo kreiso roku, taču ne tuvu sejai, bet tikai lēnām pastiepdama viņam pretī, it kā viņu atvairīdama. Trieciens ar cirvja asmeni ķēra taisni galvaskausu, uzreiz pāršķeldams visu pieres augšdaļu gandrīz līdz pakausim. Viņa turpat arī sabruka. Raskoļņikovs uz mirkli pilnīgi apjuka, paķēra viņas saini, atkal to nometa un izskrēja priekšnamā.

Šausmas viņu sagrāba arvien vairāk un vairāk, īpaši pēc šīs otrās — pavisam negaidītās slepkavības. Viņam gribējās pēc iespējas drīzāk no šejienes aizbēgt. Un, ja viņš šai brīdī būtu spējīgs pareizāk redzēt un spriest, ja viņš tikai būtu spējis aptvert un apsvērt visas sava stāvokļa grūtības, visu to izmisumu, visu riebīgumu un nejēdzību, saprastu turklāt, cik daudz grūtību nāksies vēl pārvarēt un varbūt arī cik daudz noziegumu izdarīt, lai izrautos fio šejienes un nokļūtu mājās, ļoti iespējams, ka tad viņš visu pamestu un tūdaļ ietu un pats sevi nodotu — un pat ne aiz bailēm par sevi, bet vienīgi aiz šausmām un riebuma pret to, ko izdarījis. It īpaši riebums viņā pieauga ar katru brīdi. Ne par kādu naudu viņš tagad neietu atpakaļ pie lādes, neietu pat istabās.

Tāda kā izklaidība, pat it kā domīgums pamazām pārņēma viņu: brīžiem viņš it kā aizmirsās, labāk sakot, aizmirsa galveno un pieķērās sīkumiem. Tomēr, ieskatījies virtuvē un ieraudzījis uz sola spaini līdz pusei ar ūdeni, viņš atjēdzās nomazgāt sev rokas un cirvi. Rokas viņam bija asiņainas un lipīgas. Cirvi viņš ielaida tieši ūdenī, paķēra no loga uz ieplīsušas apakštasītes noliktu ziepju gabaliņu un sāka turpat spainī mazgāt rokas. Tās nomazgājis, viņš izvilka cirvi, nomazgāja dzelzi un ilgi — minūtes trīs mazgāja kātu pat ar ziepēm, lūkodams izdzēst asiņainās vietas. Tad visu apslaucīja tepat virtuvē uz auklas izžautajā veļā, pēc tam pie loga ilgi un uzmanīgi cirvi apskatīja. Pēdu nekādu nebija palicis, tikai kāts vēl mitrs. Viņš rūpīgi iekāra cirvi cilpā zem mēteļa. Pēc tam, cik patumšās virtuves gaisma atļāva, apskatīja mēteli, bikses, zābakus. Ārpusē, uzmetot acis, it kā neko neredzēja, bija tikai traipi uz zābakiem. Viņš saslapināja lupatu un notīrīja zābakus. Viņš tomēr zināja, ka labi nesaredz un varbūt ir kaut kas uzkrītošs, ko nepamana. Viņš pārdomādams apstājās istabas vidū. Viņā modās tumšas, mokpilnas domas — domas, ka viņš dara ārprāta darbus un nav spējīgs šai brīdī nedz ko spriest, nedz sevi aizstāvēt, ka varbūt tas nemaz nav jādara, ko viņš tagad dara… — Ak dievs! Jābēg, jābēg! — viņš nomurmināja un metās priekšnamā. Bet te viņu gaidīja tādas šausmas, kādas viņš, protams, vēl nekad nebija piedzīvojis.

Viņš stāvēja, skatījās un neticēja savām acīm: durvis, āra durvis no priekšnama uz kāpnēm, tās pašas, pie kurām viņš pirmīt bija zvanījis, pa kurām bija ienācis, stāvēja vaļā, pat plaukstas platumā pavērtas; ne atslēgas, ne aizšaujamā visu laiku, visu šo laiku! Vecene pēc viņa ienākšanas varbūt aiz piesardzības nebija durvis aizslēgusi. Bet ak dievs! Viņš taču pēc tam redzēja Lizavetu! Un kā viņš varēja, kā gan viņš varēja neiedomāt, ka viņa taču no kaut kurienes ienākusi! Ne jau caur sienu.

Viņš metās pie durvīm un aizgrūda aizšaujamo.

«Bet nē, atkal nav tas! Jāiet, jāiet…»

Viņš atvilka aizšaujamo, atvēra durvis un sāka klausīties kāpnēs.

Ilgi klausījās. Kaut kur tālu lejā, laikam nama vārtos, skaļi un spiedzoši skanēja divas balsis, kas strīdējās un bārās. «Ko tie tur…» Viņš pacietīgi gaidīja. Pēdīgi viss uzreiz apklusa, kā grieztin nogrieza — tie izšķīrās. Viņš jau gribēja iziet, kad pēkšņi vienu stāvu zemāk ar troksni atvērās durvis uz kāpnēm un kāds gāja lejup, kaut ko dungodams. «Ko viņi pastāvīgi trokšņo!» viņam iekrita prātā. Atkal viņš aizvēra durvis un nogaidīja. Pēdīgi viss apklusa, nevienas dzīvas dvēseles. Viņš jau spēra soli uz kāpnēm, kad piepeši atskanēja atkal jauni soļi.

Šie soļi izklausījās ļoti tāli — kāpņu pašā apakšā, bet viņš ļoti labi un skaidri atminējās, ka jau ar pirmo skaņu bija nezin kāpēc iedomājies, ka katrā ziņā nāk šurp, uz ceturto stāvu pie vecenes. Kāpēc tā? Vai tad skaņas bija tik īpatnējas, zīmīgas? Soļi bija smagi, vienmērīgi, gausi. Nu viņš jau pie otrā stāva, nu kāpj vēl augstāk — arvien dzirdamāk un dzirdamāk! Nu jau varēja dzirdēt kāpēja smago, dusulīgo elpošanu. Nu jau trešais stāvs. Nāk šurp! … Pēkšņi viņam likās, ka viņš it kā pārakmeņojies, ka tas viss kā sapnī, kad dzenas tev pakaļ, ir jau pavisam tuvu, grib nokaut, bet tu pats esi itin kā pieaudzis pie zemes, nevari ne roku pakustināt.

Pēdīgi, kad viesis jau sāka kāpt ceturtajā stāvā, viņš pēkšņi atguvās un paspēja vēl ātri un veikli ieslīdēt atpakaļ no kāpņu laukumiņa dzīvoklī un aizvērt aiz sevis durvis. Tad satvēra aizšaujamo un klusi, nedzirdami iebīdīja to skavā. Instinkts palīdzēja. To visu izdarījis, viņš, elpu aizturēdams, nostājās turpat pie durvīm. Arī nelūgtais viesis bija jau klāt. Viņi stāvēja tagad viens otram pretī, tāpat kā pirmīt viņš ar veceni, kad durvis viņus šķīra, un viņš ieklausījās.

Viesis vairāk reižu smagi atvilka elpu. «Laikam resns un liels,» Raskoļņikovs nodomāja, sažņaugdams rokā cirvi. Patiešām viss kā sapnī. Viesis satvēra zvaniņa rokturi un skaļi piezvanīja.

Līdzko notrinkšķēja zvaniņa skārda skaņa, Raskoļņikovam pēkšņi likās, ka istabā kas sakustētos. Dažas sekundes viņš pat nopietni ieklausījās. Nepazīstamais piezvanīja vēlreiz, tad pagaidīja un piepeši nepacietīgi sāka no visa spēka raustīt durvju rokturi. Raskoļņikovs ar šausmām raudzījās uz skavā lēkājošo aizšaujamo, ar trulām bailēm sagaidīdams, ka aizšaujamais nupat, nupat atsprāgs vaļā. Raustīja tik stipri, ka tas patiesi likās iespējams. Viņam iešāvās prātā, ka vajadzētu aizšaujamo pieturēt ar roku, bet tas tur tad varētu kaut ko nojaust. Galva viņam atkal sāka reibt. «Nupat pakritīšu,» viņā pavīdēja doma, bet te svešais ierunājās, un viņš tūdaļ atžilba.

—            Ko viņas tur guļ, vai kāds būs tās nomušījis, vai? Nol-lādētās!— viņš iedūcās kā no mucas. — Ei, Aļona Ivanovna, vecā ragana! Lizaveta Ivanovna, skaistumiņ neaprakstāmais! Atveriet! O, sasodītās, vai viņas guļ, vai?

Un viņš saniknots atkal reizes desmit no vietas ar visu spēku rāva zvana auklu. Visādā ziņā tas bija valdonīgs un šai mājā tuvu pazīstams cilvēks.

Šajā pašā brīdī piepeši uz kāpnēm kļuva dzirdami sīki, steidzīgi soļi. Pienāca vēl kāds. Raskoļņikovs no sākuma pat nesadzirdēja.

—            Vai tiešām nav neviena? — sķanīgi un jautri uzsauca pienācējs, griezdamies tieši pie pirmā apmeklētāja, kas vēl arvien raustīja zvanu. — Sveicināti, Koh!

«Spriežot pēc balss, laikam ļoti jauns,» Raskoļņikovs nevilšus nodomāja.

—            Velns viņu zina, es tikko atslēgu nesalauzu, — atbildēja Kohs. — Bet kā jūs mani pazīstat?

—            Te nu bij! Vēl aizvakar «Gambrīnā» es jūs trīs reizes_no vietas uzvinnēju biljardā.

—     A-ā-ā .,.

—            Un viņu nav? Ērmoti. Tas nu, jāsaka, iznāk traki muļķīgi. Kur tā vecene būtu aizgājusi? Man jākārto darīšanas.

—     Arī man, draugs, tāpat darīšanas!

—            Nu, ko lai iesāk? Tātad — atpakaļ. Ek tu! Bet es cerēju dabūt naudu! — iesaucās jaunais.

—            Saprotams, atpakaļ, bet kāpēc tad norunāt? Pati man, ragana, noteica stundu. Man taču te iznāk līkums. Un kur ellē gan viņai jāžaustās, to es nesaprotu. Cauru gadu krukn, ragana, mājās, rūgst te, kājas sāpot, bet nu uzreiz viņai jādauzās apkārt!

—     Vai nevajadzētu pajautāt sētniekam?

—     Ko tad?

—     Kurp aizgājusi un kad atnāks?

—            Hm … ka viņu velns … prasīt… Bet viņa tak nekur neiet… — viņš vēlreiz paraustīja zvaniņa rokturi. — Velns, neko darīt, jāiet!

—            Paga! — pēkšņi iesaucās jaunais cilvēks. — Paskatieties: redzat, kā durvis padodas, kad rausta?

—     Nu?

—            Tatad nav aizslēgtas, tikai aizbultētas, tas ir, ar aizšaujamo! Dzirdat, kā aizšaujamais klaudz?

—     Nu?

—     Kā jūs nesaprotat? Tas nozīmē, ka kāda no viņām ir mājās. Ja abas būtu aizgājušas, tad būtu aizslēgušas no ārpuses ar atslēgu, nevis no iekšpuses ar aizšaujamo. Bet raug še — dzirdat, kā aizšaujamais klab? Bet, lai ieslēgtos ar aizšaujamo no iekšas, tad vajag kādam būt mājās, saprotat? Tātad sēž mājās, bet vaļā netaisa!

—     Hm! Patiesi! — Kohs pārsteigts iesaucās. — Bet ko tad viņas tā! — Un viņš no jauna sāka raustīt durvis.

—     Pagaidiet! — iesaucās atkal jaunais cilvēks. — Neraustiet! Te kaut kas nav kārtībā… jūs taču zvanījāt, raustījāt— vaļā netaisa; tātad vai nu abas noģībušas, vai…

—     Ko?

—     Lūk, ko: iesim pie sētnieka, lai pats tās pamodina.

—     To var! — Abi devās lejup.

—     Pagaidiet! Palieciet jūs šeit, bet es noskriešu lejā pēc sētnieka.

—Kādēļ palikt?

—     Ko var zināt? …

—     Jā, jā, jā…

—     Es, redziet, gatavojos par tiesas izmekletaju! Te, acīm redzot, ac-cīm-m redzot, kaut kas nav kārtībā! — jaunais cilvēks iesaucās un teciņus metās lejā pa kāpnēm.

Kohs palika, vēlreiz vieglītēm pakustināja zvaniņu, un tas ietinkšķējās vienu reizi; pēc tam klusi kā pārlikdams un novērodams sāka kustināt durvju rokturi, to pievilkdams un atlaizdams, lai vēlreiz pārliecinātos, ka durvis aizšautas tikai ar aizbīdni. Pēc tam tusnīdams pieliecās un sāka lūkoties pa atslēgas caurumu, bet tajā rēgojās no iekšpuses iebāztā slēdzene, tātad nekā nevarēja redzēt.

Raskoļņikovs stāvēja, žņaugdams rokā cirvi. Viņam likās, ka viņš murgotu. Bija gatavs pat kauties ar tiem, kad tie ienāks. Kad tie klauvēja un sarunājās, viņam vairākkārt bija ienācis prātā izbeigt visu uzreiz un caur durvīm tiem uzkliegt. Lāgiem gribējās lamāties, viņus kaitināt, kamēr vēl durvis nav atvēruši. «Kaut jele drīzāk!» viņam iešāvās prātā.

—     Tomēr viņš, velns …

Pagāja minūte pēc minūtes — neviens nenāca. Kohs kļuva nemierīgs.

—     Pie joda!… — viņš uzreiz nepacietīgi iesaucās, pameta savu sargposteni un arī steigšus devās lejā, ar zābakiem rībinādams kāpnes. Soļi apklusa.

—     Ak dievs, ko nu darīt!

Raskoļņikovs atvilka aizšaujamo, pavēra durvis, nekas nebija dzirdams; vairs neko nedomādams, viņš ātri izgāja pa durvīm, pēc iespējas ciešāk tās aiz sevis aizvērdams, un kāpa lejā.

Viņš bija jau nokāpis pa trim kāpņu posmiem, kad piepeši lejāk atskanēja skaļš troksnis, — kur nu dēties? Nekur nevarēja noslēpties. Viņš it kā gribēja skriet atpakaļ uz dzīvoklim

—     Ei, mežaini, velns tāds! Turi viņu!

Kāds kliegdams lejāk izdrāzās no kāda dzīvokļa un nevis skrēja, bet gandrīz vai kristin nokrita pa kāpnēm, saukdams pilnā kaklā:

—     Mitjka! Mitjka! Mitjka! Mitjka! Ka tevi nelabais!

Kliegšana beidzās ar spiedzienu; pēdējās skaņas atlidoja jau no sētas; viss apklusa. Bet tai pašā brīdī vairāki cilvēki, skaļi un ātri runādami, sāka kāpt trokšņaini pa kāpnēm augšā. To bija trīs vai četri. Raskoļņikovs skaidri izšķīra jaunā cilvēka skanīgo balsi: «Viņi!»

Galīgā izmisumā viņš gāja tiem taisni pretī: lai notiek kas notikdams! Ja apturēs — viss pagalam, ja palaidīs garām — arī pagalam: ievēros. Viņi jau tuvojās; starpā palika vairs tikai vienas kāpnes, un te uzreiz — glābiņš! Dažus pakāpienus no viņa, pa labi, tukšs dzīvoklis ar atvērtām durvīm, tas pats otrā stāva dzīvoklis, kur pirmīt amatnieki krāsoja, bet tagad — it kā tīšu prātu — bija aizgājuši. Droši vien tie viņi, kas nupat ar tādu troksni noskrēja lejā. Grīdas tikko nokrāsotas, istabas vidū koka spainis un māla podiņš ar krāsu un sareni. Vienā mirklī viņš iešmauca pa atvērtajām durvīm un pieplaka pie sienas; bija arī pēdējais laiks, nācēji jau atradās tepat uz kāpņu laukumiņa, tad pagriezās uz augšu un aizgāja garām uz ceturto stāvu, skaļi sarunādamies. Viņš nogaidīja, tad uz pirkstgaliem izgāja un skrēja lejā.

Uz kāpnēm neviena paša! Tāpat arī pavārtē. Atri izgājis tai cauri uz ielas, viņš pagriezās pa kreisi.

Viņš labi zināja, viņš ļoti labi zināja, ka tie šajā mirklī ir jau dzīvoklī un stipri pārsteigti, ieraudzīdami, ka tas vaļā, kaut gan nupat vēl bija ciet; ka nu viņi jau redz abus līķus, ka nepaies ne minūte, kad viņi apķersies un skaidri sapratīs, ka te nupat vēl bijis slepkava un paspējis jau kaut kur noslēpties, aizšmaukt viņiem garām, aizbēgt; droši vien aptvers arī to, ka viņš slēpās tukšajā dzīvoklī, kamēr viņi kāpa augšā. Bet viņš nekādā ziņā nedrīkstēja paātrināt gaitu, lai gan līdz tuvākajam ielas stūrim atlika vēl kādi simt soļi. «Vai neiešmaukt kādos vārtos un nenogaidīt kaut kur svešās kāpnēs? Nē, ai, cik slikti! Bet vai nenomest kaut kur cirvi? Vai nepaņemt važoni? Ai, cik slikti! Ai, cik slikti!»

Pēdīgi klāt arī šķērsiela, viņš iegriezās tajā ne dzīvs, ne miris; te viņš bija jau gandrīz glābts un pats to saprata: te mazāk aizdomu, turklāt te staigāja daudz ļaužu, un viņš iejuka starp tiem kā smilšu graudiņš. Visas šīs mocības tomēr bija viņam tā atņēmušas spēkus, ka viņš tikko vilkās. Sviedri plūda aumaļām, kakls bija gluži slapjš. «Uja, kā piesūcies!» viņam kāds uzkliedza, kad viņš bija nonācis pie kanāla.

Viņš tagad lāgā neapjēdza, ko dara, un, jo tālāk, jo sliktāk. Atmiņā palika tomēr, ka, izejot kanāla malā, piepeši sabijās, ka tur maz ļaužu, viņu labāk ievēros; gribēja jau iegriezties atpakaļ šķērsielā. Lai gan viņš tikko nekrita no kājām, tomēr apmeta līkumu un pārnāca mājās pavisam no otras puses.

Tuvu nesamaņai viņš iegāja savas mājas vārtos un tikai pēc tam, kad atradās jau kāpņu telpā, atcerējās cirvi. Viņu gaidīja vēl ļoti svarīgs uzdevums: pēc iespējas nemanītam nolikt cirvi atpakaļ. Saprotams, ka viņš nebija vairs spējīgs apsvērt, ka daudz labāk varbūt būtu nemaz nelikt cirvi agrākajā vietā, bet nosviest kauču vēlāk kaut kur citur, svešā sētā.

Bet viss iznāca labi. Sētnieka istabiņas durvis tagad bija gan pievērtas, bet ne aizslēgtas; tātad varēja būt, ka sētnieks mājās. Bet viņš jau tiktāl bija zaudējis spēju kaut ko domāt, ka taisni piegāja pie istabiņas durvīm un tās atvēra. Ja sētnieks viņam vaicātu: «Ko vajag?» — viņš, kas zina, būtu vienkārši pasniedzis tam cirvi. Bet sētnieka atkal nebija iekšā, un viņš paguva nolikt cirvi agrākajā vietā zem sola, pat pagali uzlika virsū, kā bija agrāk. Neviena, nevienas dzīvas dvēseles viņš nesastapa arī pēc tam līdz pat savai istabai; saimnieces durvis bija aizvērtas. Iegājis savā istabā, viņš atkrita uz dīvāna tāds, kāds bija. Viņš neaizmiga, bet nogrima neatmaņā. Ja šai brīdī kāds ienāktu viņa istabā, viņš tūdaļ uzlēktu kājās un kliegtu. Kaut kādu saraustītu domu vērpetes mudžēja viņa smadzenēs, bet nevienu viņš nespēja satvert, ne pie vienas apstāties, lai pūlējās cik pūlēdamies…

OTRA DAĻA

1

Tā viņš nogulēja ļoti ilgi. Reizēm gan it kā pamodās un tais brīžos ievēroja, ka sen jau nakts, tomēr celties viņam nenāca prātā. Pēdīgi viņš manīja, ka jau dienas gaisma. Viņš uz muguras gulēja uz dīvāna, vēl apstulbis no nesenās neatmaņas. Uz ielas griezīgi atskanēja briesmīgi, izmisuši kliedzieni, kurus gan viņš dzirdēja zem sava loga katru nakti ap pulksten trijiem. Tie arī tagad viņu uzmodināja. «Ahā! Dzērāji nāk no dzertuves laukā,» viņš nodomāja, «pulkstenis jau trīs…» — un pēkšņi uzlēca kājās, it kā viņu kāds būtu rautin norāvis no dīvāna. «Kā! Jau trīs!» Viņš apsēdās uz dīvāna — un uzreiz visu atminējās. Piepeši vienā mirklī atminējās visu.

Pirmajā brīdī viņam likās, ka zaudēs prātu. Briesmīgs aukstums viņu sagrāba; taču šis aukstums cēlās arī no drudža, kas viņam bija iesācies jau miegā. Bet tagad uzreiz uznāca tādi drebuļi, ka likās — zobi izbirs, viņu kratīja vienā kratīšanā. Viņš atvēra durvis un ieklausījās: mājā bija pilnīgs klusums. Ar izbrīnu viņš aplūkoja sevi, visu sev apkārt istabā un nesaprata: kā viņš varēja vakar ienākdams neaizkrampēt durvis un nolikties uz dīvāna ne vien nenoģērbties, bet pat platmali galvā — tā gulēja, novēlusies tepat uz grīdas netālu no spilvena. «Ja nu būtu kāds ienācis, ko tas nodomātu? Ka es esmu piedzēries? Bet…» Viņš metās pie loga. Bija pietiekami gaišs, un viņš sāka sevi apskatīt — viscaur no galvas līdz kājām, visas savas drēbes, vai nav kādu pēdu. Nē, tā tas nebija iespējams: drebēdams aiz aukstuma, viņš sāka vilkt nost drēbes un vēlreiz uzmanīgi tās apskatīt. Viņš apskatīja visu līdz pēdējam diegam, līdz pēdējai skrandai un, sev neticēdams, atkārtoja apskati reizes trīs. Taču šķiet, ka pēdu nekādu nebija; tikai tur, kur bikšu gali bija apspuruši un karājās bārkstīm, šais bārkstīs bija palikušas biezas sarecējušu asiņu pēdas. Viņš paķēra savu lielo, saliecamo kabatas nazi un bārkstis nogrieza. Kā likās, vairāk nekā nebija. Piepeši viņš atcerējās, ka naudas maciņš un lietas, ko viņš izņēmis no vecenes lādes, vēl līdz šim laikam visas atrodas viņam kabatās. Viņš vēl līdz šim brīdim nebija iedomājies tās izņemt un noglabāt! Nebija atcerējies par tām arī tagad, drēbes apskatīdams! Kas tad tas? — Steigšus viņš sāka vilkt tās no kabatām laukā un mest uz galda. Visu izvilcis, pat kabatas izgriezis uz āru, lai pārliecinātos, vai vēl kas nepaliek, viņš visu gubu aiznesa uz kaktu. Tur, pašā stūrītī, apakšā, no sienas atlupušās tapetes bija pārplīsušas, viņš tūdaļ sāka bāzt visu šajā caurumā aiz papīra. Sagāja! «Viss no acīm nost, maciņš ar!» viņš priecīgi domāja piecēlies, stīvi skatīdamies kaktā uz caurumu, kas nu vēl vairāk bija izpleties. Pēkšņi viņš viscaur nodrebēja aiz šausmām. — Mans dievs! — viņš' izmisis dvesa. — Kas ar mani notiek? Vai tas ir noslēpts? Vai tā slēpj?

Tiesa, viņš nemaz nebija cerējis iegūt lietas; viņš bija domājis, ka būs vienīgi nauda, un tāpēc arī nebija iepriekš sagatavojis slēptuvi. «Bet tagad, par ko es tagad priecājos?» viņš domāja. «Vai šitā slēpj? Tik tiešām man zūd saprāts!» Galīgi bez spēka viņš apsēdās uz dīvāna, un viņu tūdaļ atkal sāka. kratīt neizturami drebuļi. Instinktīvi viņš paņēma tepat uz krēsla nomesto silto, bet tagad jau galīgi noskrandušo savu bijušo studenta ziemas mēteli, apsedzās ar to, un uzreiz atkal miegs un murgi apņēma viņu. Viņš iegrima neziņā.

Ne vairāk kā pēc minūtēm piecām viņš no jauna pietrūkās kājās un briesmīgā uzbudinājumā metās atkal pie savām drēbēm. «Kā es varēju atkal tā aizmigt, ja nekas nav izdarīts! Nu jā, nu jā: cilpu mēteļa padusē vēl arvien neesmu noņēmis! Aizmirsu, to es aizmirsu! Tik skaidrs pierādījums!» Viņš norāva cilpu un steidzās ātrāk to saplēst skrandās, sabāzdams tās zem spilvena veļā. «Saplēsta audekla skrandas nekādā gadījumā nevarēs modināt aizdomas; tā būs, tā būs!» viņš atkārtoja, stāvēdams istabas vidū, un, līdz sāpēm sasprindzinājis uzmanību, sāka atkal visapkārt izlūkot — uz grīdas un visur, vai nav vēl kaut ko aizmirsis. Pārliecība, ka viss — utmiņa, pat vienkārša spriešanas spēja viņu atstāj, neizturami mocīja. «Ko, vai patiesi jau sākas, vai tiešām jau sods? Jā, jā, tā tas ir!» Tiešām — no bikšu galiem nogrieztās skaras mētājās uz grīdas istabas vidū, lai pirmais ienācējs tās redzētu. — Kas īsti ir ar mani! — viņš atkal iesaucās kā apmāts.

Te viņam ienāca prātā savāda doma, ka varbūt viss viņa apģērbs asinīs, ka varbūt ir daudz traipu, bet viņš tos tikai nesaredz, nepamana, tāpēc ka uztveres spējas ir pārpūlētas, satriektas … prāts aptumšots … Piepeši viņš atcerējās, ka arī uz maciņa bija asinis. «Vai! Tātad arī kabatā vajag būt asinīm, jo maciņu tobrīd vēl slapju iebāzu kabatā!» Acumirklī viņš izgrieza kabatu uz āru: kā tad! — kabatas iekšpusē bija asiņu plankumi. «Tātad saprāts man vēl nav gluži zudis, tātad vēl tomēr ir spriešanas spēja un atmiņa, ja jau pats apķēros un atcerējos!» viņš ielīksmots nodomāja, dziļi un priecīgi ar pilnu krūti uzelpodams. «Tas bija vienkārši drudža nespēks, pārejoši murgi,» — un viņš izplēsa visu kreiso bikšu kabatu. Šai mirklī saules stars apspīdēja viņa kreiso zābaku: uz zeķes, kas līda laukā no zābaka purngala, varēja samanīt it kā zīmes. Viņš norāva zābaku. «Tiešām zīmes! Visa zeķe piesūkusies ar asinīm.» Droši vien viņš bija tur aiz neuzmanības ieminis tanī peļķē… «Bet ko ar visu to tagad darīt? Kur likt šo zeķi, skaras, kabatu?»

Viņš saņēma visu saujā un palika istabas vidū stāvot. «Krāsnī? Bet krāsnī vispirms sāks rakņāties. Sadedzināt? Bet ar ko lai sadedzina? Pat sērkociņu nav. Nē, labāk kaut kur aiziet un visu aizmest. Jā. Vislabāk aizmest!» viņš atkārtoja, apsēzdamies atkal uz dīvāna. «Un to izdarīt tūlīt, šai pašā brīdī, nekavējoties!…» Taču viņa galva noslīga atkal uz spilvena; nežēlīgs aukstums atkal sakala viņu ledū; no jauna viņš pārvilka sev pāri mēteli. Un vēl ilgi, vairākas stundas viņu murdzināja joņaina dziņa, ka «tūlīt bez kavēšanās jāiet kaut kur un viss jāaizmet projām, lai jo drīzāk nost no acīm, drīzāk, drīzāk». Viņš vairāk reižu traucās augšā no dīvāna, gribēja uzcelties, bet vairs nespēja. Viņu galīgi atmodināja stipra klauvēšana pie durvīm.

—     Ver tak vaļā — vai esi vēl dzīvs vai ne? Vienmēr viņš tikai gulšņavā! — kliedza Nastasja, dauzīdama ar dūri pa durvīm. — Caurām dienām kvern kā suns! Pavisam kā suns! Vai taisīsi reiz vaļā! Pulkstenis jau vienpadsmit.

—     Varbūt nav mājās, — sacīja vīrieša balss.

«Hm! Tā ir sētnieka balss… Ko viņam vajag? …»

Viņš pietrūkās un apsēdās uz dīvāna. Sirds tā dauzījās, ka pat sāpēja.

—           Bet kas tad šim krampi aizkrampējis? — atteica Nastasja. — Paskat, pasācis ieslēgties! Pašu, vai, kāds aiznesīs projām? Taisi vaļā, stūrā galva, mosties!

«Ko viņiem vajag? Kāpēc sētnieks? Tātad viss zināms. Pretoties vai atvērt? Tā kā tā beigas…»

Viņš pasniedzās un atcēla krampi.

Visa viņa istabas platība bija tāda, ka krampi varēja attaisīt, neuzceļoties no guļvietas.

Tā arī bija: tur stāvēja sētnieks un Nastasja.

Nastasja tā savādi noraudzījās viņā. Viņš ar izaicinošu un pārdrošu skatienu paskatījās uz sētnieku. Tas klusuciezdams sniedza viņam pretī pelēku, divām kārtām salocītu papīru, aizzīmogotu ar pudeļu laku.

—     Pavēste no kantora, — tas sacīja, padodams pa-» pīru. N

—     No kāda kantora? …

—     Uz policiju, kā redzi, sauc, uz kantori. Tas jau zināms, kas par kantori.

—     Uz policiju? … Kādēļ? …

—     Kā lai es zinu. Aicina — un ej. — Sētnieks vērīgi paskatījās uz viņu, palūkojās visapkārt un pagriezās, lai ietu.

—     Laikam nu pavisam saslimis, — turpināja Nastasja, nenovērsdama no viņa acu. Arī sētnieks uz mirkli atskatījās. — Kopš vakardienas karsonī, — viņa piebilda.

Raskoļņikovs neatbildēja un turēja rokā papīru, to neatplēsdams.

—      Labāk jau necelies ar, — Nastasja turpināja iežēlojusies, redzēdama, ka viņš nolaiž kājas no dīvāna. — Slims, tad nevajag iet; nekas nedeg. Kas tev tur saujā?

Viņš paskatījās: labajā rokā viņam nogrieztās bikšu skaras, zeķe un izplēstās kabatas skrandas. Tā arī bija gulējis ar tām rokā. Vēlāk pārdomādams viņš atminējās, ka arī pusnomoda brīžos, drudzī bija cieši jo cieši turējis visu to rokā un ikreiz tāpat atkal aizmidzis.

—      Vai re, kādas pluskas salasījis un guļ ar tām kā ar lielu mantu… — Un Nastasja sāka smiet savus slimīgi nervozos smieklus. Raskoļņikovs žigli pagrūda visu zem mēteļa un stīvi skatījās uz viņu. Kaut gan viņš tai brīdī ļoti vāji spēja sakarīgi domāt, tomēr noģida, ka tā neapietas ar cilvēku, kad nāk viņu apcietināt. «Bet… policija? …»

—     Vai neiedzertu tēju? Gribi, jā? Es atnesīšu, ir atlicies …

—     Nē… es iešu; es tūlīt iešu, — viņš murmināja, pieceldamies kājās.

—     Diez vai i pa trepēm vēl nokāpsi?

—     Iešu …

—     Kā gribi.

Viņa aizgāja nopakaļ sētniekam. Raskoļņikovs tūdaļ metās pie loga apskatīt gaismā zeķi un bikšu skaras. «Plankumi ir, bet ne sevišķi manāmi; viss ir netīrs, savazāts un jau izbalojis. Kas iepriekš nezina — nekā nesaskatīs. Tātad Nastasja, paldies dievam, notālēm nevarēja neko ievērot!» Viņš drebēdams atplēsa pavēsti un sāka lasīt; ilgi, ilgi viņš lasīja, kamēr pēdīgi saprata. Tā bija parasta policijas pavēste, ka jāierodas šodien pusdesmitos policijas iecirkņa kantorī.

«Pirmo reizi tas tā! Nekad man pašam nav bijis nekādu darīšanu ar policiju. Un kāpēc tieši šodien?» viņš prātoja mocošā nesapratnē. «Ak kungs, kaut jau nu ātrāk!» Viņš gandrīz nometās ceļos skaitīt lūgšanu, bet tūlīt pats pasmējās — ne par lūgšanu, bet par sevi. Viņš ar skubu sāka ģērbties. «Ja pazušana — tad pazušana, vienalga!… Zeķe jāmauc kājā,» viņš pēkšņi iedomājās, «putekļos vēl vairāk nobružāsies, tad zīmes pazudīs.» Bet, tikko uzmaucis, to tūlīt atkal norāva ar riebumu un šausmām. Norāva, bet, atminējies, ka citu zeķu nav, paņēma un uzāva atkal un atkal pasmējās. «Viss tikai attiecīgi atkarīgs no pārējā, viss tikai forma,» viņš pavirši nodomāja, tikai ar vienu domas maliņu, bet pats viscaur drebēja. «Palūk, tomēr uzvilku! Galu galā uzvilku!» Bet smieklus tūlīt nomainīja izmisums. «Nē, nav pa spēkam …» nodomāja. Kājas viņam trīcēja. «Tas aiz bailēm,» viņš pie sevis murmināja. Galva reiba un sāpēja no karstuma. «Tā ir viltība! Viņi grib ar viltu mani iemānīt un tad pēkšņi apmulsināt,» viņš sevī turpināja, iziedams uz kāpnēm. «Slikti, ka es gandrīz murgoju… varu vēl samuldēt kādas muļķības…»

Uz kāpnēm viņš atcerējās, ka visas lietas atstājis turpat aiz tapetēm. «Bet pa to laiku, kamēr manis nav mājās, var izkratīt,» viņam ienāca prātā, un viņš apstājās. Bet tad viņu pārņēma tāds izmisums un, ja tā var teikt, bojā ejas cinisms, ka viņš atmeta ar roku un gāja tālāk.

«Kaut tikai nu drīzāk …»

Uz ielas atkal bija neizturama tveice; visās šajās dienās ne lāsītes lietus. Atkal putekļi, ķieģeļi un kaļķi, atkal smirdoņa no bodītēm un dzertuvēm, atkal ik uz soļa dzērāji, iznēsātāji, sagrabējuši važoņi. Saule spilgti iespīdēja viņam acīs, tā ka kļuva sāpīgi skatīties, un galva sāka reibt — tā bija parastā drudža slimnieka sajūta, izejot pēkšņi uz ielas spožā, saulainā dienā.

Nonākot pie vakarējās ielas stūra, viņš ar mocošu uztraukumu paskatījās uz to māju… un tūdaļ novērsa acis.

«Ja jautās, es varbūt arī pateikšu,» viņš nodomāja, pienākdams pie kantora.

Līdz kantorim viņam vajadzēja iet kādu ceturtdaļversti. Kantoris bija nupat pārvācies uz jaunu mītni citā mājā, ceturtajā stāvā. Agrākajās telpās Raskoļņikovs bija kādreiz uz brīdi iegājis, bet tas jau ļoti sen. Nonācis vārtos, viņš ieraudzīja pa labi kāpnes, pa kurām nāca lejā kāds vīrs ar mājas grāmatu rokā. «Jādomā, sētnieks; tātad šepat būs arī kantoris,» — un viņš uz labu laimi sāka kāpt augšā. Kādam kaut ko vaicāt viņam negribējās.

«Ieiešu, metīšos ceļos un visu izstāstīšu…» viņš domāja, nonākot ceturtajā stāvā.

Kāpnes bija šauras, stāvas, ar samazgām pielaistītas. Dzīvokļu virtuvju durvis visos četros stāvos bija atveramas uz šīm kāpnēm un gandrīz augu dienu stāvēja vaļā. Tāpēc gaiss bija drausmīgi piesmacis. Augšup un lejup nāca un gāja sētnieki ar mājas grāmatām padusē, ziņneši un visādi ļaudis — gan vīrieši, gan sievietes, tie bija apmeklētāji. Arī durvis uz pašu kantori stāvēja plaši atvērtas. Viņš iegāja un apstājās priekšistabā. Te stāvēja un gaidīja dažādi vienkāršie ļautiņi. Arī šeit gaiss bija ārkārtīgi smags, turklāt nāsīs sitās šķebinoši pretīga nesen izkrāsotu telpu vēl labi neizžuvušas eļļas krāsas smaka. Laiciņu pagaidījis, viņš nolēma doties tālāk — uz nākošo istabu. Istabas bija zemas un maziņas. Briesmīga nepacietība vilka viņu arvien tālāk un tālāk. Neviens» viņam nepievērsa uzmanību. Otrā istabā sēdēja un rakstīja kaut kādi kancelejisti, ģērbušies tikai mazliet labāk par viņu pašu, pēc paskata visai dīvaini ļaudis. Viņš griezās pie viena no viņiem.

— Ko tev vajag?

Viņš parādīja kantora pavēsti.

—     Jūs esat students? — tas jautāja, ieskatījies pavēstē.

—     Jā, bijušais students.

Kancelejists noskatījās viņā, tomēr bez jebkādas ziņkāres. Tas bija stipri izspūris cilvēks ar sastingušu skatienu.

«No šitā nekā nevarēs uzzināt, jo viņam viss vienalga,» Raskoļņikovs nodomāja.

—    Ejiet tur, pie darbveža, — kancelejists sacīja un parādīja ar pirkstu uz pašas pēdējās istabas pusi.

Viņš iegāja šajā istabā (ceturtajā pēc kārtas); tā bija stāvgrūdām pilna ar cilvēkiem kaut cik labākās drēbēs nekā iepriekšējās istabās. Apmeklētāju vidū bija divas dāmas. Viena no tām sērās, nabadzīgi ģērbusies, sēdēja pie galda pretim darbvedim un rakstīja, ko tas diktēja. Otra dāma, ļoti pilnīga, tumši sarkanu, lāsumainu seju, uzkrītoši,' pārāk grezni uzcirtusies sieviete ar brošu, tik lielu kā apakštasīte, pie krūtīm stāvēja nomaļus un kaut ko gaidīja. Raskoļņikovs iegrūda darbvedim savu pavēsti. Darbvedis vienaldzīgi pameta uz to acis, pateica: — Uzgaidiet! — un nodarbojās tālāk ar sērās tērpto dāmu.

Raskoļņikovs brīvāk atvilka elpu. «Tātad droši vien nav /as!» Pamazām viņš atžirga un centās visiem spēkiem sevi uzmundrināt un atjēgties.

«Mazākā muļķība, mazākā, pavisam sīka neuzmanība — un es viegli varu sevi nodot. Hm… Posts, ka šeit nav gaisa,» viņš piemetināja, «jāsmok nost… Galva vēl vairāk reibst… un prāts arī…»

Viņš juta sevī briesmīgu jucekli. Viņš baidījās, ka netiks ar sevi galā. Viņš pūlējās kaut kam pieķerties, domāt par kaut ko pavisam citu, bet tas nekādi neizdevās. Starp citu, jāsaka, viņu ļoti interesēja darbvedis: viņam gribējās kaut ko uzminēt pēc darbveža sejas izteiksmes, viņu iepazīt. Tas bija ļoti jauns, gadus divdesmit divus vecs vīrietis ar melnīgsnēju, kustīgu fizionomiju un izskatījās vecāks par saviem gadiem; viņš bija ģērbies smalki, kā modes āksts, ar celiņu galvvirsū, sasukājies un sapomādējies, ar daudziem gredzeniem baltajos, labi koptajos pirkstos un zelta važiņu uz vestes. Ar kādu ārzemnieku, kas atradās šeit, viņš pārmija dažus vārdus pat franciski, pie tam visai apmierinoši.

—           Luiza Ivanovna, piesēdiet, — viņš kā garām ejot pateica grezni ģērbtajai, sarkansejainajai dāmai, kas visu laiku stāvēja kājās, kaut gan krēsls bija turpat līdzās.

—     Ich danke— viņa sacīja un klusām, zīdam nočaukstot, atsēdās uz krēsla. Viņas gaiši zilā, ar baltām mežģīnēm rotātā kleita kā gaisa balons izpletās ap krēslu, aizņemdama gandrīz vai pusistabu. Novēdīja smaržas. Bet dāma acīm redzami baiļojās, ka aizņem pusistabu un ka no viņas tik stipri plūst smaržas; kaut gan viņa smaidīja reizē bikli un nekaunīgi, tomēr ar manāmu uztraukumu.

Sērās tērptā dāma pēdīgi bija beigusi un cēlās "augšā. Piepeši istabā trokšņaini un braši, pie katra soļa plecus kaut kā dīvaini grozīdams, ienāca oficieris, uzmeta savu kokardaino cepuri uz galda un apsēdās atzveltnes krēslā. Kuplā dāma, viņu ieraugot, gandrīz vai palēkdamās, uztrūkās no krēsla un it kā ar sevišķu sajūsmu sāka taisīt reveransus; taču oficieris neveltīja viņai ne mazāko vērību, un viņa neuzdrošinājās vairs tā klātbūtnē apsēsties. Tas bija iecirkņa priekšnieka palīgs ar horizontāli uz abām pusēm saskrullētām, rūsganām ūsām un ārkārtīgi smalkiem sejas pantiem, kas tomēr neizteica neko sevišķu, varbūt tikai zināmu nekaunību. Tas greizi, tā kā ar īgnumu paskatījās uz Raskoļņikovu: par daudz jau slikts bija viņa apģērbs; tomēr, par spīti visam pazemojumam, viņa stāja vēl vienmēr nesaderējās ar viņa ārieni; Raskoļņikovs aiz neapdomības pārāk tieši un ilgi noskatījās oficierī, tā ka šis pat apvainojās.

—     Ko tev vajag? — viņš uzbrēca, laikam izbrīnījies, ka tāds plukata pat nedomā pagaist no viņa zibenīgā skatiena.

—    Esmu aicināts… ar pavēsti… — Raskoļņikovs kaut kā atbildēja.

—     Naudas piedzīšanas lietā no viņa, no studenta, — pasteidzās paskaidrot darbvedis, atraudamies no papīriem. — Lūk, še! — viņš pasvieda Raskoļņikovam burtnīcu, parādīdams tajā vajadzīgo vietu. — Izlasiet!

«Naudas? Kādas naudas?» domāja Raskoļņikovs. «Bet… tad jau nekādā ziņā nav tash Viņš nodrebēja aiz prieka. Viņam pēkšņi kļuva neizsakāmi viegli. Viss smagums novēlās no pleciem.

—     Bet cikos jūs esat aicināts ierasties, cienīts kungs? — poručiks uzkliedza, arvien vairāk un vairāk

1 Pateicos (vācu vai).

nezin par ko apvainodamies. — Jums ir rakstīts deviņos, bet tagad jau pāri vienpadsmitiem!

—     Man tikai pirms stundas ceturkšņa pienesa, — skaļi pār plecu atbildēja Raskoļņikovs, arī pēkšņi, pašam negaidot, noskaizdamies, pie tam sajuzdams pat zināmu prieku. — Pietiek jau, ka slims, drudzī esmu atnācis.

—     Lūdzu nekliegt!

—     Es nekliedzu, runāju mierīgi, bet jūs gan uz mani kliedzat; esmu students un neļaušu, ka uz mani kliedz.

Palīgs tā iekaisa, ka pirmajā brīdī nevarēja pat parunāt, tikai siekalu burzgas sprauslāja pār lūpām. Viņš uzlēca augšā no krēsla. — Lūdzu tur-rēt muti! Jūs esat valsts iestādē. Bez rupjībām, godāts kungs!

—     Bet arī jūs atrodaties iestādē, — atcirta Raskoļņikovs, — un jūs ne vien kliedzat, bet arī papirosu smēķējat, tātad mūs visus ignorējat. — To izteicis, Raskoļņikovs sajuta neizsakāmu baudījumu.

Darbvedis smaidīdams noraudzījās viņos. Straujais poručiks bija redzami apmulsis.

—     Tā nav jūsu darīšana! — viņš pēdīgi nokliedza pavisam kaut kā nedabiski skaļi. — Bet te, lūk, esiet tik laipni un dodiet atsauksmi, kādu no jums prasa. Parādiet viņam, Aleksandr Grigorjevič! Sūdzība par jums! Nemaksājat naudu! Paskat, kas par acīgu vanadziņu atlidojis!

Bet Raskoļņikovs vairs neklausījās, kāri satvēra rakstu, ātrāk meklēdams atrisinājumu. Izlasīja vienreiz, otrreiz un nesaprata.

—     Kas tas ir? — viņš jautāja rakstvedim.

—     No jums tiek prasīta nauda pēc parāda zīmes. Piedzen. Jums vai nu jāsamaksā parāds kopā ar visiem izdevumiem, soda naudām un tā joprojām, vai arī jādod rakstiska atsauksme, kad varēsiet samaksāt, un līdz ar to jāparaksta arī solījums neizbraukt līdz samaksāšanai no galvaspilsētas un neslēpt savu īpašumu. Parāda devējam ir tiesības pārdot jūsu mantu un ar jums rīkoties pēc likuma.

•— Bet es… es taču neesmu nevienam parādā!

—     Tā vairs nav mūsu darīšana. Mums, lūk še, ir pienākusi nokavēta un likumīgi protestēta parādzīme par simt piecpadsmit rubļiem, ko jūs pirms deviņiem mēnešiem esat izdevis kolēģijas asesora atraitnei Zarņicinai un kas ir pārgājusi nomaksai galma padomniekam Čebarovam, un tāpēc mēs uzaicinājām jūs dot atsauksmi.

—     Bet viņa taču ir mana saimniece.

—     Nu, kas par to, ka saimniece?

Darbvedis raudzījās uz viņu ar saudzīgas līdzcietības smaidu, bet arī it kā ar pārākuma apziņu, kā uz zaļu zēnu, kas nupat nokļuvis sprukās: sak, nu, kā tu tagad jūties? Bet kas viņam, kas viņam tagad bēdas par kaut kādām parāda zīmēm vai piedzīšanu! Vai tas tagad bija jel mazākā uztraukuma vai pat jebkādas ievērības vērts! Viņš stāvēja, lasīja, klausījās, atbildēja, arī pats jautāja, tomēr darīja to visu gluži mehāniski. Izglābšanās prieks, atsvabinājums no draudošo briesmu sloga — lūk, kas šai brīdī piepildīja visu viņa būtni, nebija ne paredzējumu, ne iztirzāšanas, ne nākotnes minējumu un zīlējumu, ne šaubu un jautājumu. Tie bija pilnīga, tieša, tīri dzīvnieciska prieka brīži. Bet šai pašā mirklī kantorī gāja vaļā pērkoni un zibeņi. Poručiks, satracināts, ka pret viņu izturējušies tik necienīgi, dusmās kvēlodams, acīm redzot, vēlēdamies atgūt savu aizskarto godu, kā negaiss uzbruka nelaimīgajai «greznajai dāmai», kas visu laiku kopš viņa ienākšanas raudzījās viņā ar vismuļķīgāko smaidu.

—     Un tu… — viņš piepeši pilnā kaklā iebļāvās, to nepieklājīgi nolamādams (dāma sērās bija jau aizgājusi), — kas tur pie tevis izgājušo nakti noticis? Ko? Tu atkal cel skandālus un negodu pa visu ielu. Atkal žūpošana un kaušanās. Ilgojies nokļūt pārmācības namā, vai? Jau desmitreiz esmu tev teicis, tevi brīdinājis, ka vienpadsmito reizi nepiedošu. Bet tu atkal, atkal jau, tu šāda tāda un šitāda!

Raskoļņikovam pat papīrs izkrita no rokām, un viņš stulbi raudzījās uz grezno dāmu, kuru tik nekautrīgi apstrādāja; taču drīz vien viņš aptvēra, kas par lietu, un šis notikums viņam iepatikās. Viņš klausījās ar tādu labpatiku, gribējās pat smieties, smieties, smieties… Visi viņa nervi tā vien raustījās.

—%Iļja Petrovič! — darbvedis noraizējies lūkoja iesākt, bet aprāvās, lai nogaidītu īsto brīdi, jo iekaisušais poručiks parasti nebija apvaldāms citādi kā tikai aiz rokām — to darbvedis zināja no paša pieredzes.

Greznā dāma iesākumā viscaur drebēja no pērkona un zibeņiem; bet ērmoti: jo sulīgākas un stiprākas kļuva

lamas, jo mīlīgāks tapa viņas izskats un burvīgāks plaiksnījās bargajam poručikam veltītais smaids. Viņa mīņājās uz vietas un nepārtraukti kniksēja, ar nepacietību gaidīdama, kad pēdīgi arī viņai ļaus bilst kādu vārdu, — un sagaidīja arī.

—      Nekāda skandāla un kaušanās pie man nav bijuši, kapitēna kungs, — viņa pēkšņi ietarkšķējās, bērdama vārdus kā zirņus, ar stipru vācu akcentu, kaut gan diezgan drošā krievu valodā, — nekāda, nekāda škandāla, bet. viņi atnāk piedzēris, un es to visu izstāstīšu, kapitēna kungs, un es nav vainīga… mana māja ir viena smalka māja un uzvedība smalka, kapitēna kungs, un es nekad, nekad pati negribu nevienu škandālu. Bet viņi atnāk pavisam apreibis un tālāk vēl paprasa trīs pudel, bet pēc tam tas viens uzceļ kājas un sāk ar kāju klavieri spēlēt, un tas iekš smalku māju nemaz nav labi, un viņš gane klavīr salauž, un pavisam tas nav nekāda maniere, un es to tam saku. Bet viņš ņem pudel un sāk visiem ar pudeli no pakaļas grūstīt. Un es sāku ātri saukt sētnieku, un Karls atnāk, un viņš ņem un Karlam sasit aci un Henrietai ar aci sasit, bet man sita pieci reizi vaigu. Un tas tik nedelikāti iekš vienu smalku māju, kapitēna kungs, un es kliedzu. Bet viņš attaisa logu uz kanālu un stāv logā, un sāk kā mazs cūciņš kviekt, un tas ir negods. Kā var pa logu uz ielu kā mazs cūciņš kviekt? Fui-fui-fui! Un Karls vilka viņu aiz fraka no loga un tur, tas ir tiesa, kapitēna kungs, saplēsa viņam sein Rock1 . Un tad viņš kliedza, ka man muss2 viņam piecpadsmit rubel strāpi maksāt. Un es pati, kapitēna kungs, viņam pieci rubel par sein Rock samaksā. Un tas nav smalks viesis, kapitēna kungs, taisīja visādi škandāl. Es, viņš saka, būšu par jums vienu lielu satīru drukāt, tāpēc ka es varu visās avīzēs par jums sacerēt.

—     Tātad no sacerētājiem?

—     Jā, kapitēna kungs; un kāds viņš nesmalks viesis, kapitēna kungs, kad iekš smalku māju…

—      Nu-nu-nu! Diezgan! Es jau tev teicu, es taču tev jau teicu …

—     Iļja Petrovič! — darbvedis atkal zīmīgi ierunājās.

1     Viņa svārkus (vācu vai).

2      Vajag (vācu vai).

Poručiks žigli pameta skatienu uz viņu; darbvedis viegli pamāja ar galvu.

—      … Tad nu, lūk, tev, augsti cienītā Laviza Ivanovna, mans pēdējais brīdinājums, un tagad tā jau pēdējā reize, — poručiks turpināja. — Ja pie tevis vēl kaut vienu vienīgu reizi tavā smalkajā mājā notiks kāds skandāls, tad es tevi pašu cugunderī, kā to mēdz sacīt augstā stilā. Dzirdēji? Tātad tas literāts — tas sacerētājs paņēma «smalkā mājā» piecus rubļus par frakas ļipu? Tādi, lūk, ir tie sacerētāji! — Un viņš uzmeta Raskoļņikovam nievājošu skatienu. — Aizvakar traktierī arī bija tāds gadījiens: paēd pusdienas, bet maksāt nevēlas. «Es jūs par to,» viņš saka, «aprakstīšu satīrā.» Izgājušā nedēļā arī viens tāds pats uz tvaikoņa godājamu valsts padomnieka ģimeni — sievu un meitu visnekrietnākajos vārdos nosauca. Aizvakar vienu no konditorejas grūšus izgrūda.. Tādi viņi ir — šie sacerētāji, literāti, studenti, sludinātāji … Tpu! Bet tu vācies prom! Es pats pie tevis ielūkošos … tad sargies! Dzirdēji?

Luiza Ivanovna, ar steigas pilnu laipnību uz visām pusēm kniksēdama, atmuguriski atkāpās līdz durvīm; bet durvīs uzgrūdās ar dibenu glītam oficierim ar atklātu, spirgtu seju un lielisku biezu, gaišu vaigubārdu. Tas bija pats iecirkņa priekšnieks Nikodims Fomičs. Luiza Ivanovna pasteidzās pakniksēt, pietupdamās gandrīz vai līdz grīdai, un žigliem, sīkiem solīšiem palēkdamās izsteidzās no kantora.

—     Atkal dārdi, atkal pērkoni un zibeņi, vētra lin viesulis, — ienācējs laipni un draudzīgi griezās pie Iļjas Petroviča.

—     Atkal satraucis sev sirdi, atkal saniknojies! Jau uz kāpnēm dzirdēju.

—     Kas nu tur! — ar cēlu nevērību gari novilka Iļja Petrovičs (un pat ne «kas», bet kaut kā: «Ka-as!»), iedams ar nez kādiem papīriem pie otra galda, uz katra soļa gleznaini grozīdams plecus — kurp solis, turp arī plecs. — Te, redziet, sacerētāja kungs, tas ir, students, tas ir, bijušais* students, nemaksā parādu, vekseļus izdevis, dzīvokli neatbrīvo, pastāvīgi ienāk sūdzības par viņu, bet viņš ceļ vēl pretenzijas, ka es papirosu viņa klātbūtnē aizsmēķējis! Paši dara nel-lietības, bet, lūdzu, paskatieties uz viņiem: te nu viņi ir savā vispievilcīgākajā izskatā, lūdzu!

—     Nabadzība nav netikums, draudziņ, bet ko nu tur! Tas jau zināms — īsts pulveris, nespēj paciest, ka aizskar. Droši vien jūs pats uz viņu par kaut ko sadusmojaties un pats nesavaldījāties, — Nikodims Fomičs turpināja, laipni griezdamies pie Raskoļņikova, — bet to jus gan velti: vis-cē-lākais, es jums teikšu, cilvēks, bet pulveris, pulveris! Aizsvilstas, uzliesmo, izšvirkst — un nav vairs! Viss garām! Rezultātā paliek tikai zelta sirds. Jau pulkā viņu bija iesaukuši par poručiku Pulveri…

—     Un kas tas bija par pulku! — iesaucās Iļja Petrovičs, ļoti apmierināts, ka viņu tik patīkami pakņudināja, tomēr vēl vienmēr piepūties.

Raskoļņikovam piepeši iegribējās pateikt viņiem visiem kaut ko ārkārtīgi patīkamu.

—      Bet esiet tik laipni, kapteini, — viņš iesāka visai familiāri, griezdamies uzreiz pie Nikodima Fomiča, — iedziļinieties arī manā stāvoklī… Esmu gatavs pat lūgt no viņa piedošanu, ja no savas puses pārāk aizrāvos. Esmu nabadzīgs, slims un trūkuma nomākts (viņš tieši tā sacīja: «nomākts») students. Bijušais students, jo tagad nespēju sevi uzturēt, bet man pienāks nauda… Man ir māte un māsa N. guberņā… Man atsūtīs, un es… samaksāšu. Mana saimniece lāga sieviete, bet ir tā noskaitusies uz mani par to, ka esmu zaudējis stundas un jau ceturto mēnesi viņai nemaksāju, ka nesūta man vairs pat pusdienas… Un es nepavisam nesaprotu, kas tas par vekseli! Tagad nu viņa pieprasa no manis samaksu pēc šīs parāda zīmes, bet, kā lai es viņai samaksāju, spriediet paši!…

—     Bet tā tak nav mūsu darīšana, — lūkoja iebilst darbvedis.

—     Atļaujiet, atļaujiet, es jums pilnīgi piekrītu, bet atļaujiet arī man paskaidrot, — Raskoļņikovs pārtrauca, griezdamies nevis pie darbveža, bet vienmēr tikai pie Nikodima Fomiča, visiem spēkiem cenzdamies reizē vērsties arī pie Iļjas Petroviča, kaut gan tas iecirtīgi izlikās, ka rakņājas pa papīriem un, izrādīdams nicināšanu, neveltī viņam uzmanību. — Atļaujiet arī man no savas puses paskaidrot, ka es dzīvoju pie viņas jau tepat trīs gadus, kopš savas atbraukšanas no provinces, un agrāk … agrāk… starp citu, kādēļ gan lai es savukārt arī neatzīstos, ka pašā sākumā devu solījumu — pavisam brīvu mutvārdu solījumu precēt viņas meitu… Tā bija meitene … jāsaka, man viņa tīri labi patika… kaut gan nebiju iemīlējies… Vārdu sakot, jaunība, tas ir, es gribu teikt, ka saimniece man toreiz atļāva ļoti lielu kredītu un es dzīvoju dažā ziņā tādu dzīvi… Es biju ļoti vieglprātīgs …

—      Tāda intimitāte no jums, godāts kungs, netiek prasīta, un mums nav vaļas, — rupji un lielmanīgi pārtrauca viņu Iļja Petrovičs; taču Raskoļņikovs dedzīgi to apstādināja, lai gan viņam uzreiz bija kļuvis ārkārtīgi grūti runāt.

—      Bet atļaujiet, atļaujiet taču man kaut cik izstāstīt… kā tas bija un… savukārt… lai gan esmu ar jums vienis prātis, ka to stāstīt ir lieki, — bet pirms gada šī jaunava nomira ar tīfu, taču es paliku par apakšīrnieku, kā bijis, un saimniece pēc pārvākšanās uz tagadējo dzīvokli man … pavisam draudzīgi sacīja… ka viņa man pilnīgi ticot un visu ko … bet vai es negribot " izdot viņai šo parādzīmi par simt piecpadsmit rubļiem, par visu, cik es esot viņai parādā. Atļaujiet: viņa man tieši sacīja, tiklīdz es izdošot viņai šo parādzīmi, viņa atkal mani kreditēšot, cik patīk, un no savas puses nekad, nekad — tie viņas pašas vārdi — neizlietošot šo papīru, kamēr es pats samaksāšot… Un nu tagad, kad es arī stundas esmu zaudējis un man nav ko ēst, viņa iesniedza prasību… Ko lai es tagad saku?

—      Visas tās sirdslietas, cienīts kungs, uz mums neattiecas, — nekautrīgi atcirta Iļja Petrovičs, — jums jādod sava atsauksme un solījums, bet, ka jums tur labpatika iemīlēties un visas šīs traģiskās vietas, tad gar tām mums nav nekādas daļas.

—     Nu, tu tūliņ… ar cietsirdību… — nomurmināja Nikodims Fomičs, apsēzdamies pie galda un arī ķerdamies pie papīru parakstīšanas. Viņu pārņēma tāds kā kauns.

—     Rakstiet taču! — sacīja darbvedis Raskoļņikovam.

—     Ko lai rakstu? — tas noprasīja kaut kā sevišķi rupji.

—     Es .jums nodiktēšu.

Raskoļņikovam likās, ka pēc viņa vaļsirdīgās izrunāšanās darbvedis kļuvis pret viņu nevērīgāks un izturas ar lielāku nicināšanu, bet dīvaini — viņam pašam pēkšņi kļuva pilnīgi vienalga, ko citi domā, un šī pārmaiņa viņā bija notikusi vienā mirklī, vienā minūtē. Ja viņš būtu gribējis kaut drusciņ padomāt, viņam, protams, būtu pašam brīnums par to, kā gan viņš nupat varējis ar tiem lu runāt un pat uzmākties ar savām jūtām. Kur šīs jūtas bija radušās? Turpretī tagad, ja istaba pēkšņi pienāktu pilna nevis ar iecirkņa uzraugiem, bet pat ar viņa tuvākajiem draugiem, arī tad viņam, šķiet, nebūtu neviena cilvēciska vārda, ko tiem pateikt, tik tukša piepeši bija Kļuvusi viņa sirds. Drūma mokpilnas, bezgalīgas vientulības un atsvešinātības sajūta nolaidās viņa dvēselē. Taču nevis tas, ka viņš tik zemiski izkratījis sirdi Iļjam Petrovičam, nedz arī šī poručika zemiskā lielmanība tik negaidīti bija pārvērtusi viņa sirdi. Ak, kas viņam tagad daļas gar paša nekrietnībām vai visiem šiem poručikiem, godkārēm, vācietēm, kantoriem, piedzīšanu un tā joprojam! Ja viņam šai brīdī piespriestu pat nāvi uz sārta, arī tad viņš nepakustētos, diezin vai pat spriedumu noklausītos kaut cik uzmanīgi. Ar viņu notika kaut kas viņam pilnīgi svešāds, jauns, negaidīts un nekad nebijis. Nevar teikt, ka viņš saprastu, bet viņš skaidri juta ar visu savu izjūtu spēku, ka ne vien ar sirdslietām kā pirmīt, bet vispār ne ar ko vairs nevarētu griezties pie šiem ļaudīm iecirkņa kantorī. Un, kaut tie būtu pat viņa miesīgie brāļi un māsas, nevis policijas poručiki, arī tad viņam nebūtu nekādas vajadzības griezties pie tiem pat itin nekādā dzīves gadījumā; līdz šim brīdim viņam vēl ne reizes nav bijis tamlīdzīgas šausmīgas sajūtas. Un visbriesmīgāk, ka tā bija vairāk sajūta nekā apziņa, nekā apjēgums; tieša sajūta, vismocošākā sajūta no visām līdz šim viņa mūžā pārdzīvotajām sajūtām.

Darbvedis sāka viņam diktēt tādos gadījumos parasto atsauksmes formu, proti: samaksāt nevaru, apsolos tad un tad (kaut kad); no pilsētas neizbraukšu, mantas nepārdošu, neatdāvināšu utt.

—     Jūs jau nevarat nemaz rakstīt, jums spalva krīt no rokām laukā, — darbvedis piebilda, ziņkārīgi uzlūkodams Raskoļņikovu. — Jūs esat slims?

—     Jā … galva reibst… diktējiet tālāk!

—     Tas viss; parakstieties!

Darbvedis paņēma papīru un pievērsās citiem.

Raskoļņikovs atdeva spalvu, tomēr nevis cēlās un gāja projām, bet atbalstīja abus elkoņus uz galda un sažņaudza galvu plaukstās. Viņš jutās tā, it kā viņam pakausī dzītu naglu. Dīvaina doma viņam pēkšņi ienāca prātā: tūlīt piecelties, pieiet pie Nikodima Fomiča un izstāstīt viņam visu, kas notika vakar, visu līdz pēdējam sīkumam, pēc tam kopā ar viņiem aiziet uz dzīvokli un uzrādīt kaktā aiz tapetēm noslēptās mantas. Šī tieksme bija tik spēcīga, ka viņš jau piecēlās kājās, lai to izdarītu. «Vai neapdomāties vēl kādu brīdi?» viņam iešāvās prātā. «Nē, labāk bez domāšanas, no pleciem nost!» Te piepeši viņš palika stāvot kā pienaglots. Nikodims Fomičs aizrautīgi runāja ar Iļju Petroviču, un viņš sadzirdēja vārdus:

—     Nevar būt, abus atsvabinās! Pirmkārt, viss runā tam pretī; padomājiet pats: kālab viņiem vajadzēja aicināt sētnieku, ja tas viņu darbs? Lai paši sevi uzrādītu, vai? Varbūt izgudrēm? Nē, tas būtu jau par daudz pārgudri! Un, beidzot, studentu Pestrjakovu pie vārtiem redzējuši abi sētnieki un sīkpilsone tieši tai brīdī, kad viņš gājis iekšā: bijis kopā ar trim draugiem un šķīries no tiem pie pašiem vārtiem, turklāt par vecenes dzīvokli apjautājies sētniekiem vēl draugu klātbūtnē. Nu, vai kāds jautās, kur. dzīvo, nākdams ar tādu nodomu? Bet Kohs — tas, iekams gājis pie vecenes, nosēdējis veselu pusstundu lejā pie sudrabkaļa un tieši bez ceturkšņa astoņos devies no turienes augšā pie vecenes. Padomājiet tagad pats…

—     Bet, atļaujiet, kāpēc tad viņiem iznāk tāda pretruna: viņi paši apgalvo, ka klauvējuši un ka durvis bijušas aizslēgtas, bet trīs minūtes vēlāk, kad atgriezušies ar sētnieku, izrādās, ka durvis vaļā.

—     Tur jau tas suns aprakts: slepkava katrā ziņā sēdējis iekšā aizbultējies; un viņu katrā ziņā tur noķertu, ja Kohs nebūtu izdarījis muļķību un gājis pats pēc sētnieka. Bet šis tieši pa to starpu ir paguvis aizšmaukt kaut kā viņiem garām. Kohs ar abām rokām meta krustus. «Ja es,» viņš saka, «būtu palicis tur, viņš būtu izdrāzies un mani nokāvis ar cirvi.» Grib noturēt krievu aizlūgumu, he-he!…

—     Bet vai slepkavu neviens nav redzējis?

—     Kas tur lai redzētu? Šis nams — tīrais Noasa šķirsts, — piezīmēja darbvedis, kas sekoja sarunai no savas vietas.

—     Skaidrs, skaidrs! — dedzīgi atkārtoja Nikodims Fomičs.

■ Nē, nekas nav skaidrs, — pretojās Iļja Petrovičs.

I'.i kojņikovs paņēma platmali un devās uz durvīm. IIH līdz durvīm viņš netika …

Kad viņš pamodās no ģīboņa, tad redzēja, ka sēž uz krēsla, ka viņu pietur kāds no labās puses, pa kreisi v otrs ar dzeltenu ūdeni dzeltenā glāzē, ka viņam priekšā stāv Nikodims Fomičs un cieši viņu uzlūko; viņš iiAf ēlās no krēsla.

—      Kas jums ir, vai esat slims? — Nikodims Fomičs diezgan skarbi noprasīja.

Jau parakstoties, tikko spēja valdīt spalvu, — piezīmēja darbvedis, apsēzdamies savā vietā un ķerdamies atkal pie papīriem.

—            Vai jūs jau sen kā slims? — uzsauca Iļja Petrovičs no savas vietas, tāpat kārtodams papīrus. Protams, arī viņš bija aplūkojis paģībušo slimnieku, bet tūdaļ atgājis nost, tam atžilbstot.

—     Kopš vakardienas… — nomurmināja Raskoļņikovs.

—     Vai vakar kaut kur izgājāt?

—     Izgāju.

—     Slims?

—     Slims.

—     Cikos?

—     Ap astoņiem vakarā.

—     Un uz kurieni, atļaujiet jautāt?

—     Uz ielas.

—     īsi un skaidri.

Raskoļņikovs atbildēja skarbi un aprauti, bāls kā drēbe, nenolaizdams savas melnās, iekaisušās acis no Iļjas Petroviča skatiena.

—            Viņš taču tikko turas uz kājām, bet tu… — piezīmēja Nikodims Fomičs.

—            Ne-ka-as! — kaut kā sevišķi noteica Iļja Petrovičs. Nikodims Fomičs it kā gribēja vēl ko piebilst, bet, palūkojies uz darbvedi, kas arī ļoti stīvi skatījās uz viņu, apklusa. Piepeši visi apklusa. Bija tik savādi.

—            Nu labi, — Iļja Petrovičs nobeidza, — mēs jūs neaizturam.

Raskoļņikovs izgāja. Viņš vēl dzirdēja, ka pēc viņa iziešanas istabā pēkšņi iesākās ļoti dzīva saruna, kurā visdzirdamāk skanēja Nikodima Fomiča jautājošā balss… Uz ielas viņš galīgi atjēdzās.

«Kratīšana, kratīšana, tūlīt būs kratīšana!» viņš atkārtoja pie sevis, steigdamies tikt drīzāk mājās. «Nelieši! Tur aizdomās!» Pirmītējās bailes atkal sagrāba viņu no galvas līdz kājām.

ii

«Ko tad, ja kratīšana jau notikusi? Ja nu es tieši tagad atrodu viņus savā istabā?»

Bet te jau klāt viņa istaba. Tukšs un kluss; neviens tur nav iegriezies. Pat Nastasja nav nekam pieskārusies. Bet ak kungs! Kā viņš varēja pirmiņ atstāt visas tās lietas šajā caurumā?

Viņš metās kaktā, aizlika roku aiz tapetēm un sāka vilkt lietas no turienes laukā, bāzdams tās kabatās. Izrādījās, ka ir pavisam astoņi priekšmeti: divas maziņas kārbiņas ar auskariem vai ko tamlīdzīgu — viņš labi neapskatīja; tad četri nelieli safjāna futralīši. Kāda važiņa bija vienkārši ievīstīta avīžu papīrā. Tad vēl kaut kas avīžu papīrā, kā likās, ordenis…

Viņš sabāza visu kabatās — mēteļa kabatās un vēl palikušajā labajā bikšu kabatā, lūkodams, lai būtu pēc iespējas mazāk manāms. Arī maciņu paņēma kopā ar lietām. Pēc tam izgāja no istabas, šoreiz atstādams to pat pavisam vaļā.

Viņš gāja ātri un stingri. Kaut arī jutās kā salauzts, tomēr apziņa bija skaidra. Viņš baidījās no pakaļdzīšanās, baidījās, ka pēc pusstundas vai pat jau pēc stundas ceturkšņa, kas zina, būs izdots rīkojums viņam sekot; tātad, lai maksā ko maksādams, vajadzēja vēl pie laika noslēpt visus pierādījumus. Vajadzēja tikt ar to galā, kamēr vēl bija kaut cik spēka un spējas domāt… Bet uz kurieni lai iet?

Tas jau senāk nolemts: «Samest visu kanālā, lai nepaliek ne ziņas, ne miņas.» Tā viņš bija nolēmis jau naktī, murgos, tanīs brīžos, kad — viņš to labi atcerējās — vairākkārt bija mēģinājis celties un iet: «Drīzāk, drīzāk — un visu aizmest!» Bet izrādījās, ka aizmest ļoti grūti.

Viņš klaiņaja pa Katrīnas kanala krastmalu jau kādu pusstundu, varbūt arī vēl ilgāk, vairāk reižu vērodams pieejas pie ūdensmalas, kur tādas gadījās. Bet te nebija

ko domāt izpildīt savu nodomu: vai nu plosti stāvēja pie pašām pieejām un uz tiem sievas mazgāja veļu, vai bija piesietas laivas; visur mudžēt mudžēja cilvēki; turklāt arī no krastmalas visām pusēm varēja viņu redzēt, varēja ievērot; izskatītos aizdomīgi, ka cilvēks tīši nokāpis, apstājies un met kaut ko ūdenī. Un ja nu futrāļi nenogrimst, bet aizpeld pa virsu? Protams, tā būs. Katrs redzēs. Arī tāpat jau visi uz viņu vien skatās, sastopoties noraugās viņā, it kā viņiem citu rūpju nemaz nebūtu. «Kāpēc tā? Jeb vai man varbūt tā tikai liekas?» viņš domāja.

Pēdīgi viņam ienāca prātā, vai nebūs labāk aiziet kaut kur pie Ņevas. Tur cilvēku mazāk, nebūs tik uzkrītoši, katrā ziņā izdevīgāk un, galvenais, no šejienes tālāk. Viņš pats izbrīnījās: kā bija te veselu pusstundu noklejojis drūms un satraukts pa tik bīstamām vietām un nebija to iedomājies agrāk! Nosista vesela pusstunda bez jēgas tikai tāpēc vien, ka mājās pa miegiem un murgiem to reiz tā nolēmis! Viņš bija kļuvis ārkārtīgi izklaidīgs un aizmāršīgs un pats to zināja. Noteikti vajadzēja pasteigties!

Viņš devās pa V. prospektu uz Ņevu. Bet ceļā viņam pēkšņi radās vēl kāda doma: «Kādēļ Ņevā? Kādēļ ūdenī? Vai nebūs labāk aiziet kaut kur ļoti tālu, kauču atkal uz Salām un tur kādā vietuļā vietā — mežā, zem krūma — visu ierakt un koku, teiksim, iezīmēt?» Un, lai gan viņš juta, ka nav šai brīdī spējīgs skaidri un sakarīgi visu apsvērt, šī doma likās nekļūdīga.

Taču arī uz Salām viņam nebija lemts nokļūt, jo notika kaut kas cits: izejot no V. prospekta uz laukuma, viņš ieraudzīja pa kreisi ieeju sētā, kas no visām pusēm bija pilnīgi noslēgta. Aiz vārtu ejas tūdaļ pa labi, tālu pagalmā iestiepdamās, pacēlās akla, nebalsināta četrstāvu blakus nama siena. Pa kreisi, paralēli aklajam mūrim, arī tūdaļ no vārtiem uz pagalma viņu galu stiepās soļu divdesmit garš dēļu žogs, kas tālāk krasi aizgriezās uz kreiso pusi. Tā bija vientuļa, nožogota vieta, piekrauta ar nez kādiem materāliem. Tālāk pagalma dziļumā gar žoga stūri rēgojās zema, nokvēpuša akmens šķūņa pakšķis, acīm redzot, daļa no kādas darbnīcas. Tur droši vien bija kāda ratnieku vai atslēdznieku darbnīca vai kaut kas tamlīdzīgs; visgarām, gandrīz līdz pašiem vārtiem klājās melna ogļu putekļu kārta. «Te vajadzētu nomest — un projām!» viņam pēkšņi iešāvās prātā. Pagalmā neviena nemanīdams, viņš žigli iegāja pa vārtiem un tūlīt ieraudzīja pie žoga pierīkotu reni (tādas bieži tiek taisītas tādās mājās, kur daudz fabrikas strādnieku, arteļnieku, važoņu un tā joprojām), bet virs renes uz žoga dēļiem ar krītu uzrakstītu šādos gadījumos parastu asprātību: «Šite apstāties aizliekts.» Te bija vispirms jau tas labums, ka nebūs nekā aizdomīga, kāpēc ienācis un apstājies. «Te nu jānomet viss kaut kur čupā un jāiet prom!»

Vēlreiz palūkojies apkārt, viņš jau iebāza roku kabata, kad piepeši pie pašas ārējās sienas, starp vārtiem un reni, kur viss atstatums bija tikko viena aršīna, ievēroja prāvu ap pusotra puda smagu laukakmeni, kas gulēja tieši pie mūra sienas. Aiz šīs sienas bija iela, ietve, varēja dzirdēt, kā tur staigāja ļaudis, kuru šeit nekad nav trūkums; te aiz vārtiem tomēr neviens nevareja viņu ieraudzīt, vienīgi ja kāds no ielas še iegrieztos, kas gan viegli varēja gadīties, tādēļ bija jāpasteidzas.

Viņš pieliecās pie akmens, ar abām rokām apķēra tā augšdaļu, saņēma visus spēkus un akmeni apvēla. Zem akmens bija radusies neliela bedrīte, un viņš tūdaļ sāka mest tajā visu no kabatām. Maciņš iznāca pašā virsū, bet bedrītē tomēr palika vēl vieta. Pēc tam viņš no jauna ķērās pie akmens, ar vienu vēlienu apvēla to uz agrākā sāna, un tas iegulās atkal tieši savā vecajā vietā, rādījās varbūt tikai mazmazlietiņ augstāks. Bet viņš pierausa tam klāt zemes un piemina gar malām ar kāju. Nu vairs nekas nebija manāms.

Viņš izgāja uz ielas un devās uz laukuma pusi. Atkal, tāpat kā pirmīt kantorī, viņu uz mirkli pārņēma liels, nevaldāms prieks. «Pēdas apslēptas! Kam gan var ienākt prātā meklēt zem šī akmens? Tas tur guļ varbūt jau kopš nama celšanas un nogulēs vēl tikpat ilgi. Un, ja arī atrastu, — kam tad ienāks prātā domāt uz mani? Viss cauri! Pierādījumu nav!» Un viņš iesmējās. Jā, vēlāk viņš atminējās, ka tiešām bija smējies nervoziem, sīkiem, nedzirdamiem, ilgiem smiekliem un smējies un smējies visu laiku, kamēr gājis pār laukumu. Bet, uznākot uz K. bulvāra, kur viņš aizvakar bija saticies ar to meiteni, smiekli viņam pēkšņi pārgāja. Uzmācās citas domas. Viņam uzreiz šķita briesmīgi pretīgi iet tagad r.<u solu, uz kura viņš todien pēc meitenes aiziešanas l ija sēdējis un prātojis, šausmīgi smagi būtu arī sastapt • ilkal to ūsaini, kuram toreiz bija iedevis divdesmit kapeikas. «Ka viņu velns parāvis!»

Viņš gāja, izklaidīgi un īgni lūkodamies apkārt. Visas domas tagad savērpās ap vienu galveno punktu, un viņš juta, ka patiesi tāds galvenais punkts arī pastāv un ka lagad, tieši tagad viņš nu ir palicis viens, gluži viens ar šo galveno punktu — un ka tas tā pat pirmo reizi šo divu mēnešu laikā-

«Lai velns visu parauj!» viņš nodomāja bezgalīga niknuma uzplūdā. «Nu, ja iesācies, tad iesācies, jods ar viņu — ar to jauno dzīvi! Ak dievs, cik tas muļķīgi! … Un cik šī diena man pilna melu un nelietību! Cik nejēdzīgi es pirmīt ļumstinājos un kaitinājos ar nejauko Iļju Petroviču! Lai gan arī tas ir nieki. Pie joda ar viņiem visiem un arī ar to, ka ļumstinājos un kaitinājos! Pavisam kas cits! Pavisam kas cits!»

Pēkšņi viņš apstājās; jauns, gluži negaidīts un ārkārtīgi vienkāršs jautājums samulsināja viņa prātu un viņu rūgti pārsteidza:

«Ja tiešām tas viss izdarīts ar apziņu, nevis aiz muļķības, ja tev tiešām ir bijis noteikts un skaidrs mērķis, kā tad tas nāk, ka tu līdz šim laikam neesi pat ieskatījies maciņā un nezini, ko esi ieguvis, par ko esi uzņēmies visas šīs mokas un apzinīgi uzsācis tik neģēlīgu, riebīgu un zemisku darbu? Tu taču nupat gribēji iesviest lo visu ūdenī — maciņu kopā ar visām pārējām lietām, kuras arī neesi vēl pat lāgā redzējis… Kā tas nāk?»

«Jā, tā tas ir; viss ir tā…» Viņš gan jau agrāk bija to zinājis, šis jautājums nepavisam nebija viņam jauns; un, kad šonakt viņš bija nolēmis iesviest visu ūdenī, tad tas tika nolemts bez svārstīšanās un pretrunām kā kaut kas, kam tā arī jābūt, kas citādi nemaz nav iespējams… Jā, to visu viņš zināja, visu atminējās; šķiet, ka šāds lēmums radies pat jau vakar, pat jau tai brīdī, kad viņš, pie lādes nometies, cēla no tās laukā futrāļus… Tas taču tiesa! …

«Tas tāpēc, ka esmu ļoti slims,» viņš sadrūmis pēdīgi nodomāja, «pats esmu sevi samocījis un sabendējis un pats nezinu, ko daru … Vakar, aizvakar — visu šo laiku es sevi mocīju… Kļūšu vesels un … vairs sevi nemocīšu … Bet ja nu nemaz netieku vesels? Ak dievs, kā tas viss man ir apnicis!…» Viņš gāja neapstādamies.

Viņam briesmīgi gribējās kaut kā izklaidēties, bet nezināja, ko darīt, ko iesākt. Kāda jauna, nepārvarama sajūta pārņēma viņu ar katru brīdi vairāk un vairāk; tas bija bezgalīgs, gandrīz fizisks, neatlaidīgs, nikns, naidīgs riebums pret visu, kas viņam gadījās ceļā, pret visu, kas bija viņam apkārt. Viņam derdzās visi pretimnācēji, riebās viņu ģīmji, viņu gaita, viņu kustības. Viņš, šķiet, vienkārši uzspļautu, iekostu kādam, ja kāds viņu uzrunātu …

Viņš pēkšņi apstājās, iznācis Mazās Ņevas krastmalā, Vasilija salā, pie tilta. «Lūk, še, te viņš dzīvo, šinī namā,» viņš iedomāja. «Kas tas? Esmu nevilšus atnācis pie Razumihina! Atkal tas pats, kas toreiz… Tomēr ļoti interesanti: vai esmu atnācis apzināti vai vienkārši tikai klīdis un šurp atklīdis? Bet viss viens; aizvakar … es sev sacīju… ka otrā dienā pēc tam atnākšu… nu, tad iešu ar! It kā es tagad nu vairs pat ieiet nevarētu…»

Viņš uzkāpa piektajā stāvā pie Razumihina.

Razumihins bija mājās, savā istabiņā patlaban strādāja, kaut ko rakstīja un pats viņu ielaida. Viņi nebija tikušies mēnešus četrus. Razumihins mājās bija ģērbies galīgi nodilušos rītsvārkos, basās kājās uzmaucis rītkurpes, izspūris, neskuvies, nemazgājies. Viņa sejā pavīdēja izbrīns.

—     Kas tev? — viņš iesaucās, aplūkodams atnākušo biedru no galvas līdz kājām; pēc tam, mirkli klusējis, iesvilpās.

—     Vai tiešām jau tik slikti? Tu nu, brālīt, esi mani pārspējis, — viņš piemetināja, lūkodamies uz Raskoļņikova skrandām. — Sēdies, droši vien esi piekusis! — un, kad Raskoļņikovs atkrita ar vaskadrānu pārvilktā turku dīvānā, kas bija vēl sliktāks par viņa paša guļamo, Razumihins tūdaļ redzēja, ka viesis ir slims.

—     Bet tu tak esi nopietni slims, vai tu to zini ar? — Viņš sāka taustīt viņam pulsu; Raskoļņikovs atrāva roku.

—     Nevajag, — viņš sacīja, — es atnācu… lūk, kādēļ: man nav nekādu stundu… Es gribēju… bet nē, man stundu nemaz nevajag …

—     Zini ko? Tu jau murgo! — piebilda Razumihins, viņu neatlaidīgi vērodams.

—     Nē, nemurgoju… — Raskoļņikovs piecēlās no dīvāna. Kāpjot pie Razumihina, viņš nebija par to domājis, ka te būs jāsatiekas ar viņu vaigu vaigā. Tagad turpretī viņš jau no pieredzes uzreiz atskārta, ka patlaban ir vismazāk noskaņots satikties vaigu vaigā ar jebkuru cilvēku visā pasaulē. Viss viņam iekšā sāka vārīI ies. Viņš smaka vai nost aiz niknuma uz sevi pašu, likko bija pārkāpis pār Razumihina slieksni.

—     Ardievu! — viņš pēkšņi sacīja un gāja uz durvīm.

—     Pagaidi, pagaidi, tāds kā jocīgs!

—     Nevajag!… — Raskoļņikovs atkārtoja, atkal izraudams roku.

—     Kāda joda pēc tad tu esi atnācis! Vai tev stulbums uznācis, vai? Tas taču… gandrīz apvaino. Es tevi tā neatlaidīšu.

—     Nu tad klausies: es atnācu pie tevis tāpēc, ka bez tevis neviena cita nezinu, kas palīdzētu… iesākt… tāpēc ka tu esi par visiem labāks, tas ir, gudrāks un spējīgāks spriest… Bet tagad es redzu, ka man nekā nevajag, dzirdi, itin nekā… nekādu pakalpojumu, nedz līdzjūtības … ne no viena … gan es … pats vien … Nu, un pietiek! Lieciet mani mierā!

—     Tad pagaidi tak brītiņu, skursteņslauķi! Tīri traks! Manis dēļ jau nu — kā gribi. Redzi: stundu nav arī man, vilks ar to; bet utenī ir grāmattirgotājs Heruvimovs, tas jau pats savā ziņā stundas. Es nemainītu viņu tagad pret piecām tirgoņu stundām. Viņš izdod grāmatiņas, laiž klajā dabzinātniskas brošūriņas — un kā tās tautā lizplatās! Jau virsraksti vien ko vērts! Tu, lūk, arvien apgalvoji, ka es esot muļķis; dieva vārds, brāl, ir arī vēl muļķāki par mani! Tagad viņš licies uz virzieniem: pats ne velna nesajēdz, bet es, protams, viņu atbalstu. Skat, te ir vairāk nekā divas loksnes vācu teksta — manuprāt, vismuļķīgākais šarlatānisms: īsi sakot, tiek iztirzāts jautājums, vai sieviete ir cilvēks vai nav. Nu, un, protams, tiek svinīgi pierādīts, ka ir cilvēks. Heruvimovs to laidīs klajā sieviešu jautājuma nozarē; es to tulkoju; viņš šīs divarpus loksnes izstieps uz loksnēm sešām, tad izdomāsim labi košu virsrakstu pār veselu puslappusi un grūdīsim laukā pa pusrublim. Būs labi! Man par tulkojumu seši rubļi loksnē, tātad par visu iznāks rubļu piecpadsmit, sešus rubļus esmu izņēmis uz priekšu. Kad pabeigsim šo, sāksim tulkot par valzivīm; pēc tam no «Confessions» otrās daļas arī esam dažas visai garlaicīgas pļāpas atzīmējuši — tās tulkosim; Heruvimovam kāds iestāstījis, it kā Ruso esot savā ziņā tikpat kā Radiščevs. Es, protams pretī nerunāju, jods ar viņu! Nu, gribi tulkot «Vai sieviete ii cilvēks?» otro loksni? Ja gribi, tad ņem tūlīt tekstu, še tev spalvas, papīrs — tas viss kroņa — un saņem trīs rubļus: tā kā es par pirmās un otrās loksnes tulkojumu esmu jau saņēmis visu uz priekšu, tad trīs rubļi pienākas uz tavu daļu. Kad loksni pabeigsi, saņemsi vēl trijnieku. Un vēl, lūdzams, liec vērā, ka nedrīksti uzskatīt to par kādu pakalpojumu no manas puses. Tieši otrādi, tiklīdz tu ienāci, es jau apsvēru, ka būsi man noderīgs. Pirmkārt, es esmu vājš ortogrāfijā, bet, otrkārt, arī vācu valodā man dažkārt iet pavisam švaki, tāpēc lielāko tiesu saceru pats no savas galvas un mierinu sevi tikai ar to, ka tā iznāk vēl labāk. Ej 11u sazini, var būt arī, ka neiziidk labāk, bet sliktāk… Ņemsi vai neņemsi?

Raskoļņikovs klusēdams paņēma apcerējuma vācu la pas, paņēma trīs rubļus un izgāja no istabas. Razumihins ar izbrīnu noskatījās viņam pakaļ. Bet, nonācis jau līdz Pirmajai līnijai, Raskoļņikovs pēkšņi atgriezās atpakaļ, uzkāpa atkal pie Razumihina, nolika uz galda tiklab vācu lapiņas, kā trīs rubļus un, atkal ne vārda neteicis, gāja projām.

—     Vai tu traks palicis, vai! — iebrēcās tagad pēdīgi saniknotais Razumihins. — Ko tu spēlē kumēdiņus! Pat mani samulsināja… Sasodīts, kāpēc tad tu nāci?

—     Nevajag… tulkojumu… — Raskoļņikovs nomurmināja jau uz kāpnēm.

—     Bet kāda joda tad tev vajag? — kliedza no augšas Razumihins. Raskoļņikovs kāpa tik lejā.

—     Ei tu! Kur tu dzīvo?

Atbildes nebija.

—     Nu tad rauj tevi velns!…

Bet Raskoļņikovs bija jau uz ielas. Uz Nikolaja tilta viņam vēlreiz pilnīgi atjēgties lika kāds visai nepatīkams gadījums. Viņam sīvi uzcirta ar pātagu kādas karietes kučieris par to, ka viņš tikko nenokļuva zirgiem zem kājām, kaut gan kučieris bija viņam jau reizes trīs vai četras uzkliedzis. Pātagas cirtiens viņu tā saniknoja, ka; atlēcis pie tilta margām (nezin kāpēc viņš gāja pa pašu tilta vidu, kur brauc, nevis staigā), viņš aiz dusmām grieza zobus. Viņam apkārt, protams, atskanēja smiekli.

—     Tā viņam vajadzēja!

—     Kaut kāds plukata.

—     Parasta lieta: izliekas piedzēries un tīšu prātu lien zem riteņiem; un tad tev jāatbild par viņu…

—     Ar to tādi pelnās, cienītais, ar to tādi pelnās…

Bet šajā brīdī, kad viņš vēl arvien neatjēdzies stāvēja

pie margām, nikni noskatīdamies pakaļ aizbraucošajai karietei, berzēdams sev muguru, piepeši sajuta, ka viņam kāds iespiež rokā naudu. Viņš atskatījās: tā bija padzīvojusi tirgone kazādas kurpēm kājās, un viņai līdzās meitene ar cepurīti galvā un saulessardziņu rokā, jādomā, viņas meita. — Ņem, dārgais, dieva vārdā!—Viņš paņēma, un viņas aizgāja garām. Divdesmit kapeiku gabals. Pēc drēbēm un izskata tās ļoti viegli varēja noturēt viņu par ubagu, par īstu grašu vācēju uz ielas; ka viņam pasniedza veselas divdesmit kapeikas, droši vien bija jāpateicas pātagas cirtienam, kas tās iežēlināja.

Viņš sažņaudza divdesmitnieku saujā, nogāja soļu desmit un pagriezās ar seju pret Ņevu, pils virzienā. Debesīs nebija neviena mākonīša, bet ūdens gandrīz zils, kas Ņevā tik reti atgadās. Katedrāles jumols, kura apveidi ne no kurienes neizceļas labāk, kā skatoties uz to no šejienes, no tilta, stāvot soļu divdesmit no lūgšanu namiņa, mirdzēt mirdzēja, un caur dzidro gaisu varēja skaidri saskatīt pat katru tā izrotājumu. Pātagas cirtiena sāpes norima, un Raskoļņikovs to pavisam aizmirsa; viņu tagad pilnīgi nodarbināja tikai viena ne visai skaidra doma. Viņš stāvēja un ilgi un neatlaidīgi lūkojās tālumā; šī vieta viņam bija sevišķi pazīstama. Apmeklējot universitāti, viņam — visbiežāk atceļā uz mājām— varbūt simtiem reižu gadījies apstāties šajā pašā vietā un nolūkoties patiešām krāšņajā panorāmā, un ik reizes viņam bija gandrīz jābrīnās par kādu neskaidru un neizprotamu sajūtu. Tāds kā neizskaidrojams aukstums vienmēr dvesa viņam pretī no šīs lieliskās panorāmas; mēma un kurla viņam likās šī krāšņā ainava. Viņam katru reizi pašam bija brīnums par šo drūmo un mīklaino iespaidu, un, sev neuzticēdamies, viņš arvien tā atminēšanu atlika uz vēlāku laiku. Tagad viņš pēkšņi un dzedri atcerējās šos savus agrākos jautājumus un nesapratni, un viņam šķita, ka ne bez pamata viņš par tiem atcerējies tieši tagad. Jau tas vien viņam rādījās mīklaini un nesaprotami, ka viņš arī tagad bija apstājies tanī pašā vietā, kur agrāk, it kā tiešām ticēdams, ka vēl arvien spēj domāt par to pašu, par ko domājis agrāk, un interesēties par tiem pašiem tematiem un par tām pašām ainavām, par kādām interesējās … vēl tik nesen. Viņam tas likās gandrīz smieklīgi, bet reizē arī sāpīgi sažņaudzās krūtis. Kā kādā bezgalīgā dziļumā, tikko jaušami, it kā zem kājām viņam notēlojās visa šī pagātne: visas viņa senākās domas, agrākie uzdevumi, agrākie temati, agrākie iespaidi, visa šī panorāma un viņš pats, un viss, viss… Likās, ka viņš lido kaut kur augšup, un viss viņa acu priekšā izgaisa … Nevilšus pakustinot roku, viņš pēkšņi sajuta saujā sažņaugto divdesmit kapeiku gabalu. Atvēris sauju, stīvi paskatījās uz naudu, atvēzējās un iesvieda to ūdenī; pēc tam pagriezās un gāja uz mājām. Viņam likās, ka viņš šai brīdī kā ar dzirklēm nogriezis pats sevi no visiem un visa.

Viņš pārnāca mājās novakarē, tātad bija nostaigājis stundas sešas. Kur un kā viņš gājis atpakaļ, nekā vairs neatcerējās. Noģērbies, viscaur drebēdams kā nodzīts zirgs, viņš atgūlās uz dīvāna, apsedzās ar mēteli un tūdaļ iegrima miegā.

Viņš atmodās pilnīgā krēslā no šausmīgiem kliedzieniem. Dievs, kas tā par kliegšanu! Tik nedabiskas skaņas, tādu gaudošanu, tādu bļaušanu, zobu griešanu, tādas asaras, sitienus un lamas viņš vēl nekad nebija ne dzirdējis, ne redzējis. Viņš pat iedomāties nespēja tādu zvēriskumu, tādu niknumu. Šausmās viņš uzcēlās savā guļvietā sēdus, stingdams no baiguma un mokām. Taču kaušanās, vaimanas un lamāšanās kļuva arvien stiprāka un stiprāka. Un, sev par lielu izbrīnu, viņš piepeši sadzirdēja savas saimnieces balsi. Viņa raudāja, kliedza un vaimanāja, bērdama vārdus ar tādu skubu, ka pat saprast nekā nevarēja, it kā ko lūgdamās, — protams, lai mitētos viņu sist, jo viņu bez žēlastības dauzīja uz kāpnēm. Sitēja balss kļuva tik drausmīga aiz dusmām un trakuma, ka vairs tikai gārdza; tomēr arī sitējs kaut ko runāja, arī tāpat ātri, nesaprotami, steigšus un aizrīdamies. Raskoļņikovs piepeši sāka trīcēt kā apšu lapa: viņš šo balsi pazina, tā bija Iļjas Petroviča balss. Iļja Petrovičs atrodas še un sit saimnieci! Viņš spārda to kājām, dauza tās galvu pret kāpnēm — tas ir skaidrs, to var noprast no skaņām, no vaimanām, no sitieniem. Kas tas? Vai pasaule apgriezušies ačgārni? Varēja dzirdēt, ka visos stāvos, uz visām kāpnēm drūzmējās ļaudis, skanēja balsis, izsaucieni, cilvēki kāpa augšā, klauvēja, klaudzināja durvis, skriešus pulcējās kopā. «Bet par ko tad, par ko, un kā tā var!» viņš atkārtoja, nopietni domādams, ka ir zaudējis prātu. Bet nē, viņš dzird to pārāk skaidri… Bet, ja tā, tad arī pie viņa tūlīt ienāks, «tāpēc ka … droši vien tas viss tā paša… vakarējā dēļ… ak dievs!». Viņš gribēja aizkrampēt durvis, bet roka neklausīja … un tas arī nelīdzētu… Bailes kā ledus sasaldēja viņa dvēseli, žņaudza un mocīja viņu. .. Bet, lūk, pēdīgi viss šis jandāliņš, minūtes desmit turpinājies, sāka pamazām norimt. Saimniece stenēja un kunkstēja, Iļja Petrovičš arvien vēl draudēja un lamājās… Bet nu, pēdīgi, kā liekas, arī tas apklust; nu viņš nav vairs dzirdams. «Vai tiešām aizgājis! Ak dievs!» Jā, tagad arī saimniece aiziet, vēl vienmēr vaimanādama un raudādama … arī viņas durvis noklaudz… Un nu arī pūlis izklīst no kāpnēm pa dzīvokļiem — vaimanā, strīdas, sasaucas, brīžam balsis paceļas līdz kliegšanai, brīžam tās nolaižas līdz čukstiem. Laikam viņu ļoti daudz — vai visa māja saskrējusi. «Bet, dieviņ, vai tad tas viss iespējams! Un kādēļ, kādēļ viņš bija šurp nācis!»

Raskoļņikovs nespēkā atkrita uz dīvāna, bet nevarēja vairs aizdarīt acis; viņš kādu pusstundu nogulēja tādās ciešanās, tādās neizturamās, bezgalīgās šausmās, kādas vēl nekad nebija pārdzīvojis. Pēkšņi spilgta gaisma piepildīja viņa istabu, ienāca Nastasja, nesdama sveci un šķīvi zupas. Vērīgi palūkojusies uz viņu, redzēdama, ka viņš nav aizmidzis, tā nolika sveci uz galda un sāka novietot 'arī visu pārējo: maizi, sāli, šķīvi, karoti…

—     Jādomā, kopš vakardienas nebūsi ēdis. Augu dienu noblandījies apkārt, bet pašu drudzis krata.

—     Nastasja… par ko saimnieci sita?

Tā cieši paskatījās uz viņu.

—     Kas saimnieci sita?

—     Nupat… pirms pusstundas, Iļja Petrovičs, iecirkņa priekšnieka palīgs, uz kāpnēm… Par ko tas viņu tā sita? Un … kādēļ bija atnācis? …

Nastasja, pieri saraukusi, klusuciezdama ilgi viņā noskatījās. No šīs ilgās novērošanas viņam metās nelabi un pat bail.

—     Nastasja, ko tu klusē? — viņš nedroši vārgā balsī pēdīgi iejautājās.

—     Asinis, — beidzot viņa klusām atbildēja, it kā pie sevis runādama.

—     Asinis!… Kādas asinis? … — viņš murmināja, nobālēdams un raudamies tuvāk sienai. Nastasja visu laiku klusi raudzījās viņā.

—     Neviens nav saimnieci sitis, — viņa sacīja stingrā un noteiktā balsī. Raskoļņikovs lūkojās viņā gandrīz bez elpas.

—     Es pats dzirdēju… es negulēju… es sēdēju,— viņš vēl nedrošāk teica. — Es ilgi klausījos… Bija atnācis policijas iecirkņa priekšnieka palīgs… Visi saskrēja uz kāpnēm, no visiem dzīvokļiem …

—     Neviens nav nācis. Bet tevī tikai asinis kliedz. Kad tām nav izejas un tās sāk aknās sarecēt, tad arī sāk rādīties murgi… Vai ēdīsi, vai?

Viņš neatbildēja. Nastasja arvien vēl stāvēja, stīvi viņā lūkodamās, un projām negāja.

—     Iedod dzert… Nastasjiņ.

Nastasja nogāja lejā un pēc pāris minūtēm atgriezās ar ūdeni baltā māla krūzītē; bet viņš vairs neatcerējās, kas bija tālāk. Atminējās tikai, ka bija iedzēris vienu malku auksta ūdens un aplējis sev krūtis. Tad iestājās nesamaņa.

iii

Tomēr nebija tā, ka viņš visu slimības laiku būtu atradies pilnīgā nesamaņā: tas bija drudža stāvoklis, kur murgi jaucās ar pusapziņu. Vēlāk viņš daudz ko atminējās. Te viņam rādījās, ka apkārt pulcējas daudz ļaužu, kas grib viņu paņemt un kaut kur aiznest, tie stipri strīdējās un ķildojās viņa dēļ; te pēkšņi viņš ir savā istabā viens, visi aizgājuši un baidās no viņa, un tikai retumis paver mazliet durvis, paskatās uz viņu, draud viņam, par kaut ko sarunājas savā starpā, smejas un kaitina viņu. Atminējās, ka Nastasja bija bieži pie viņa, atšķīra ari vēl vienu cilvēku, it kā viņam ļoti pazīstamu, bet, ko īsti, — nekādi nevarēja uzminēt, un tas viņu skumdināja, tā ka viņš tādēļ pat raudāja. Dažreiz viņam likās, ka guļ jau veselu mēnesi; citu reizi — ka vēl arvien velkas tā pati diena. Bet par to— par to viņš bija pilnīgi aizmirsis; toties ik brīdi viņam stāvēja prātā, ka ir aizmirsis kaut ko, ko nedrīkst aizmirst, — mocījās, tirdīja sevi, pulējās atcerēties, stenēja, viņam uznāca niknuma lēkmes vai briesmīgas, nepanesamas bailes. Tad viņš mēģināja celties no vietas, gribēja bēgt, bet arvien viņu kāds apturēja ar varu, un viņš atkal atkrita nespēkā un nemaņā. Pēdīgi viņš atžilba pavisam.

Tas notika no rīta pulksten desmitos. Skaidrās dienās ap šo rīta stundu saules stari vienmēr platā strēlē slīdēja pa viņa istabiņas sienas labo pusi, apgaismodami kaktu blakus durvīm. Pie viņa gultas stāvēja Nastasja un vēl viens, viņam pavisam svešs cilvēks, kas ar lielu ziņkāri viņu aplūkoja. Tas bija kaftānā ģērbies jauns puisis ar bārdiņu; viņš izskatījās pēc arteļnieka. Pa mazliet pavērtām durvīm skatījās saimniece. Raskoļņikovs paslējās augstāk.

—     Kas tas tāds, Nastasja? — viņš jautāja, rādīdams uz jauno cilvēku.

—     Vai re, atjēdzies! — viņa sacīja.

—      Pamodāties, — atsaucās arteļnieks. Nopratusi, ka viņš pie samaņas, saimniece tūdaļ aizvēra durvis un nozuda. Viņa jau parasti bija kautrīga un nelabprāt panesa izrunāšanos un izskaidrošanos; tā bija četrdesmit gadus veca, resna un tukla, ar melnām acīm un uzacīm, aiz resnuma un laiskuma labsirdīga, bet no vaiga pat ļoti glīta. Kaunīga pār mēru.

—     Jūs… Kas jūs esat? — Raskoļņikovs klaušināja tālāk, griezdamies pie paša arteļnieka. Bet durvis pašreiz atkal atvērās, un pa tām, mazliet pieliecies, jo bija gara auguma, ienāca Razumihins.

—     Ir gan kuģa kajīte, — ienākdams viņš skaļi uzsauca, — vienmēr pieri nodauzu; un tas esot dzīvoklis! Bet tu, brāl, pie samaņas? Nupat dzirdēju no Pašeņkas.

—     Nupat atjēdzās, — sacīja Nastasja.

—    Nupat atjēgušies, — atkal ar smaidiņu piebilda arteļnieks.

—     Bet kas jūs pats tāds būsiet? — pēkšņi griezdamies pie viņa, noprasīja Razumihins. — Es, ja vēlaties zināt, esmu Vrazumihins, nevis Razumihins, kā visi mani godā, bet Vrazumihins, students, muižnieka dēls; viņš ir mans draugs. Nu, bet jūs, lūdzu, kas esat?

—     Bet es esmu mūsu kantora arteļnieks — pie tirgotāja Šelopajeva — un atnācu šurp darīšanās.

—     Tad esiet tik laipni, apsēdieties uz šī krēsla! — Razumihins pats apsēdās uz otra — otrpus galdiņa. — To tu, draugs, esi labi izdarījis, ka nāci pie samanās,—viņš turpināja, griezdamies pie Raskoļņikova. — Ceturto dienu tikpat kā neēdis un nedzēris. Nudien, tēju ar karotīti devām… Es pie tevis divas reizes atvedu Zosimovu. Atceries Zosimovu? Izmeklēja tevi pamatīgi un uzreiz pateica, ka viss nieki vien — laikam kaut kā iesities galvā, vai. Kaut kāda, viņš saka, nervu lēkmīte, uzturs bijis vājš, viņš saka, dots maz alus un mārrutku, tālab arī saslimis; bet nekas, tas pāriešot, un labi vien būšot. Zosimovs dūšīgs puisis. Lieliski sācis dziedināt. Nu, es jūs neaizkavēšu, — viņš griezās atkal pie arteļnieka. — Būsiet tik laipns un paskaidrosiet savu vajadzību? Redzi, Rodja, no viņu kantora nāk jau otro reizi; tikai viņureiz nebija šis, bet cits, un mēs izskaidrojāmies ar to. Kas te bija no jums pagājušo reizi?

—     Laikam aizvakar, tieši tā. Tas bija Aleksejs Semjonovičs; viņš ar turpat mūsu kantorī strādā.

—     Bez šaubām, viņš drusku veicīgāks par jums, kā jūs domājat?

—     Jā, tā jau nu būs gan, ka viņš solīdāks.

—     Jauki, tagad turpiniet.

—      Redziet, no Afanasija Ivanoviča Vahrušina, par kuru, es domāju, jūs būsiet ne vienu vien reizi dzirdējuši, pēc jūsu māmiņas lūguma, ar mūsu kantora starpniecību jums pienācis pārvedums, — arteļnieks iesāka, griezdamies tieši pie Raskoļņikova. — Tai gadījumā, ja jus jau pie pilnas atmiņas, tad jāizsniedz jums trīsdesmit pieci rubļi, jo Semjons Semjonovičs no Afanasija Ivanoviča pēc jūsu māmiņas lūguma ir saņēmis agrākā kārtībā paziņojumu par to. Jūs pazīstat viņu?

—     Jā … atminos … Vahrušins … — Raskoļņikovs domīgi noteica.

—     Vai dzirdat: tirgotāju Vahrušinu pazīst! — iesaucās Razumihins. — Kā tad nu nebūs pie samaņas? Galu galā tagad es redzu, ka arī jūs esat prātīgs cilvēks. Nu! Gudru valodu allaž patīkami dzirdēt.

—     Tas pats arī ir — Vahrušins, Afanasijs Ivanovičs, kurš tādā pašā kārtā, pēc jūsu māmuļas lūguma, jau reiz jums sūtīja, arī šoreiz neatteicās un šinīs dienās Semjonam Semjonovičam no savas dzīves vietas padeva ziņu, lai izsniedz trīsdesmit piecus rubļus ar cerībām uz kaut ko labāku.

—     Palūk, «ar cerībām uz kaut ko labāku» — tas jums iznāca vislabāk; nebija slikti ari par «jūsu māmuļu».

Nu, kā pēc jūsu domām: vai viņš ir pie pilnas sajēgas — ko?

—     Kas man tur? Tikai parakstiņa gan vajadzētos.

—     Uzskrīpstinās! Vai jums ir līdz grāmata vai kas?

—     Grāmata gan, raug, še.

—            Dodiet šurp! Nu, Rodja, celies! Es tevi pieturēšu; uzšņāp viņam Raskoļņikovu, še spalva, jo nauda tagad mums saldāka par medu.

—     Nevajag, — Raskoļņikovs atteica, atstumdams

spalvu.

—     Ko tev nevajag?

—     Neparakstīšu.

—     Tu velns, kā tad bez paraksta?

—     Nevajag … naudas . ..

—            Kā, naudas nevajag! Nu, brāl, tu muldies, es tam liecinieks! Neuztraucieties, lūdzu, to viņš tikai tā… atkal klīst sapņu tālumā. Tas ar viņu notiek arī nomodā … Jūs esat prātīgs cilvēks, nu mēs viņu vadīsim, tas ir, gluži vienkārši vadīsim viņa roku, viņš arī parakstīs. Ķerieties klāt…

—     Bet es gan varu atnākt vēl otrreiz.

—            Nē, nē — kādēļ jums uzņemties liekas pūles? Jūs esat prātīgs cilvēks … Nu, Rodja, neaizkavē viesi… Tu redzi, ka gaida… Un viņš nopietni grasījās vadīt Raskoļņikova roku.

—            Laid, es pats,—Raskoļņikovs atbildēja, paņēma spalvu un parakstījās grāmatā. Arteļnieks noskaitīja naudu un aizgāja.

—      Bravo! Bet nu, draugs, vai negribi ēst?

—     Gribu, — Raskoļņikovs atbildēja.

—     Jums ir zupa?

—            Vakardienas, — atteica Nastasja, kas visu šo laiku bija tepat stāvējusi.

—     Ar kartupeļiem un rīsu putraimiem?

—     Ar kartupeļiem un putraimiem.

—      Zinu no galvas. Stiep šurp zupu un tēju ar atnes!

—     Atnesīšu.

Raskoļņikovs noraudzījās visā ar dziļu izbrīnu un trulu, baiļpilnu neizpratni. Viņš nolēma klusēt un nogaidīt, kas notiks tālāk. «Šķiet, es nemurgoju,» viņš prātoja, «liekas, ka tā ir īstenība …»

Pēc pāris minūtēm Nastasja atgriezās ar zupu un paziņoja, ka tūlīt būšot arī tēja. Pie zupas uzlika divus šķīvjus, divas karotes un visu vajadzīgo: sālstrauku, piparnīcu, sinepes vērša gaļai un tā joprojām; tik kārtīgi jau sen nebija pasniegts. Arī galdautu uzklāja tīru.

—     Nebūtu slikti, Nastasjiņ, ja Praskovja Pavlovna arī pāris pudelītes alus atkomandētu. Mēs iedzertum.

—     Nu, tu garstil'oi!—Nastasja nomurkšķēja un devās izpildīt rīkojumu.

Drūmi, ar sasprindzinātu uzmanību Raskoļņikovs turpināja vērot. Pa tam Razumihins pārsēdās pie viņa uz dīvāna, neveikli kā lācis apņēma ar kreiso roku viņa galvu, kaut gan viņš arī pats būtu varējis pacelties, un ar labo pielika pie mutes karoti zupas, iepriekš tai vairākas reizes uzpūtis, lai neapdedzinātu lūpas. Bet zupa bija pavisam remdena. Raskoļņikovs kāri norija vienu karoti, otru, trešo. Bet, dažas karotes iedevis, Razumihins ēdināšanu pēkšņi pārtrauca, noteikdams, ka par tālāko jāprasa padoms Zosimovam.

Ienāca Nastasja, nesdama divas pudeles alus.

—     Tēju gribi?

—     Gribu.

—     Stiep šurp ātrāk tēju, Nastasja, jo to jau mēs, man šķiet, drīkstam arī bez fakultātes. Un, lūk, še arī alutiņš!— Viņš apsēdās atkal uz sava krēsla, pievilka sev tuvāk zupu un gaļu un sāka ēst ar tādu apetīti, itin kā trīs dienas nebūtu ēdis.

—     Es, Rodja, tagad te pie jums katru dienu tā ieturu pusdienas, — viņš buldurēja, cik nu atļāva ar vērša gaļu piebāztā mute, — un par to visu Pašeņka, tava saimniecīte, parūpējās, no visas sirds mani mielo. Es, protams, neuzstāju, bet arī neprotestēju. Ahā, klāt arī Nastasja ar tēju. Eku mudīga! Nasteņka, gribi alutiņu?

—     I, tu dulburs!

—     Bet tējiņu?

—     Tējiņu — to gan.

—     Ielej! Pag, es pats tev ieliešu; sēdies pie galda!

Viņš tūlīt visu izkārtoja, pielēja vienu tējas tasi, pēc

tam otru, tad pameta savu azaidu un pārsēdās atkal uz dīvāna. Tāpat kā pirmīt ar kreiso roku aptvēris slimniekam galvu, pacēla viņu un ņēmās dzirdināt no tējkarotes ar tēju, atkal cītīgi pūzdams uz karotīti, it kā tieši šai dzisināšanas procesā slēptos pats galvenais glābjošais dziedināšanas līdzeklis. Raskoļņikovs klusēja un nepretojās, kaut gan juta pietiekami daudz spēka pašam piecelties un nosēdēt uz dīvāna bez citu palīdzības un ne tikvien noturēt rokā karoti vai tējas tasi, bet varbūt pat slaigāt. Tomēr aiz dīvainas, gandrīz vai meža zvēra viltības viņam piepeši ienāca prātā savus spēkus kādu laiku neparādīt, slēpties, izlikties, ja vajadzīgs, ka pat vēl nav gluži pie pilnas samaņas, un pa tam noklausīties un izpētīt, kas te īsti notiek. Tomēr viņam neizdevās pārvarēt riebumu: izstrēbis karotītes desmit tējas, viņš pēkšņi atbrīvoja galvu, untumaini atgrūda karotīti un atkrita atkal uz spilvena. Viņam pagalvī tagad bija uzradušies tiešām īstu dūnu spilveni ar spodriem pārvalkiem; viņš arī to pamanīja un iegaumēja.

—     Pašeņkai vajadzētu šodien pat uzsūtīt aveņu ievārījumu, no kā pagatavot viņam dzērienu, — sacīja Razumihins, apsēzdamies savā vietā un atkal ķerdamies pie zupas un alus.

—     Bet kur lai viņa tagad ņem avenes? — Nastasja atjautāja, turēdama uz pieciem izplestiem pirkstiem apakštasi un sūkdama tēju «caur cukuru».

—      Avenes, manu draudziņ, viņa paņems bodītē. Redzi, Rodja, te bez tevis ir daudz kas noticis. Kad tu toreiz tik nelietīgā kārtā aizšmauci no manis projām, nepateicis savu adresi, tad mani uzreiz sagrāba tāds sašutums, ka es apņēmos tevi sameklēt un pārmācīt. Iesāku tai pašā dienā. Staigāju, staigāju, prašņāju, prašņāju. §o tavu tagadējo dzīvokli biju aizmirsis; taisnību sakot, nebiju nekad arī paturējis prātā, jo nemaz nezināju. Bet tavu agrāko dzīvokli — atminos tikai, ka tas bija pie Pieciem Stūriem, Harlamova namā. Izmeklējos, izmeklējos šo Harlamova namu, bet pēc tam izrādījās, ka tas nav nemaz Harlamova, bet Buha,—tā dažreiz atgadās kļūdīties skaņās. Nu, tad es noskaitos. Noskaitos un — kas būs, būs — aizgāju otrā dienā uz adrešu galdu, un iedomājies: tur man pāris minūtēs tevi sameklēja. Tu esi tur pierakstīts.

—     Pierakstīts!

—      Nu kā tad! Bet ģenerāli Kobeļevu, to, lūk, kamēr es tur biju, nekādi nevarēja sameklēt. Nu, bet tas ir garš stāsts. Tikko atdrāžos šurp, tūdaļ iepazinos ar visām tavām padarīšanām; ar visām, brālīt, zinu visu; lūk, viņa ar to zina; ar Nikodimu Fomiču iepazinos, Iļju Petroviču man parādīja, ar sētnieku, tāpat ar Zamjotova kungu, Aleksandru Grigorjeviču, šejienes iecirkņa darbvedi, iepazinos un pēdīgi arī ar Pašeņku — tas bija visam kronis; lūk še, arī viņa zina .. .

—     Nu gan pārsālīji, — nomurkšķēja Nastasja, blēdīgi smīnēdama.

—     Tad metiet taču iekšā, Nastasja Ņikiforovna!

—     Auša tāds!—Nastasja pēkšņi iekliedzās, un viņai spruka vaļā smiekli. — Es tak esmu Petrovna, nevis Ņikiforovna, — viņa piebilda, kad bija izsmējusies.

—     Visu cienību. Nu tad redzi, draugs, lai neteiktu lieku, es no sākuma te visur gribēju ielaist elektrisko strāvu, lai visus aizspriedumus šajā apkaimē ar reizi izskaustu; bet Pašeņka uzvarēja. Es, brāl, nemaz nebiju gaidījis, ka viņa tik … pievilcīga… Ko? Kā tu domā?

Raskoļņikovs cieta klusu, kaut gan ne uz mirkli neatrāva no viņa savu satraukto skatienu un nenovērsdamies lūkojās viņā.

—     Un pat ļoti, — Razumihins turpināja, ne drusciņas nesamulsdams par viņa klusēšanu un it kā piekrizdams saņemtajai atbildei, — un pat ļoti, ļoti kārtīga, visās lietās.

—     Skat, rupucis! — iekliedzās atkal Nastasja, kam šī saruna, acīm redzot, sagādāja neizsakāmu baudu.

—     Slikti, draugs, ka tu jau pašā sākumā neesi pratis pareizi ķerties pie lietas. Tev ar viņu vajadzēja citādāk. Tas taču ir, tā sakot, vismīklainākais raksturs! Nu, par raksturu vēlāk … Bet kā tu, piemēram, varēji pieļaut, ka viņa uzdrīkstējās nesūtīt tev pusdienas? Vai, piemēram, šis vekselis? Vai tu prātu, vai, esi zaudējis, ka paraksti vekseļus! Un, piemēram, šīs nodomātās laulības, kamēr viņas meita Natalja Jegorovna bija vēl dzīva… Es visu zinu! Bet es redzu, ka tā ir delikāta stīga, un es esmu ēzelis; tu mani atvaino. Bet, starp citu, par muļķību: kā tev šķiet, Praskovja Pavlovna taču nepavisam nav tāda muļķe, kā no pirmā acu uzmetiena var likties, ko?

—     Jā … — Raskoļņikovs izdvesa caur zobiem, lūkodamies sāņus, tomēr saprazdams, ka izdevīgāk ir sarunu turpināt. %

—     Vai nav tiesa? — iesaucās Razumihins, redzami iepriecināts, ka viņam atbild. — Bet nav arī nekāda gudrā, ko? Pavisam, pavisam necerēts raksturs! Es, brāl, zināmā mērā pat mulstu, tici man… Viņai droši vien jau ap četrdesmit. Viņa saka — trīsdesmit seši, un, var teikt, viņai uz to ir pilnas tiesības. Bet es tev zvēru, ka spriežu par viņu tikai garīgi, tā sakot, metafiziski. Te, brāl, mums tāda emblēma savijusies, ka tava algebra netiek ne tuvu! Nekā nesaprotu! Nu, tas viss nieki, tikai viņa, ledzēdama, ka tu neesi vairs students, esi palicis bez stundām, bez drēbēm un ka pēc jaunkundzes nāves nav vairs viņai nekādas jēgas turēt tevi kā radinieku, piepeši nobijusies; un, tā kā arī tu no savas puses ierāvies kaktā un agrākās attiecības jums izira, tad viņa arī sadomāja izmest tevi no dzīvokļa. Viņai šis nodoms radās jau sen, tikai vekseļa bija žēl. Turklāt tu pats laikam apgalvoji, ka māmiņa samaksās? …

—      To es aiz savas nekrietnības teicu… Mana māte pati gandrīz vai dāvanas lūdz… Es meloju tāpēc, lai mani paturētu dzīvoklī un … barotu, — Raskoļņikovs skaļi un skaidri noteica.

—     Jā, tu prātīgi darīji. Nelaime tikai tā, ka te nu ir pagadījies Čebarova kungs, galma padomnieks un praktisks cilvēks. Pašeņka viena bez Čebarova nekā neizdomātu, viņa tik ļoti kautrīga; bet praktiskais cilvēks nav kautrīgs un vispirms, protams, uzstāda jautājumu: vai ir cerības vekselīti realizēt? Atbilde skan: ir, jo ir tāda māmuļa, kas ar savu simt divdesmit piecu rubļu lielo pensiju, kauču pati neēdīs, Rodjeņku paglābs, un ir arī tāda māsiņa, kas par savu brālīti gatava iet verdzībā. Uz to tad viņš arī ir pamatojies… Ko tu sakustējies? Es, draugs, tagad katru tavu pēdējo noslēpumu izzināju, ne velti tu ar Pašeņku biji tik vaļsirdīgs, kamēr vēl skaitījies radinieka kārtā, un tagad es tev to saku aiz mīlestības… Tā, lūk, ir: godīgs un jūtīgs cilvēks klāj visu vaļā, bet praktiskais cilvēks klausās un ēd, bet pēc tam arī apēd. Viņa tad nu bija atdevusi tavu vekselīti it kā par samaksu šim Cebarovam, bet šis tūdaļ sāk likumīgi piedzīt, nemaz nekautrēdamies. Līdzko es dabūju visu to zināt, sirdsapziņas apmierināšanai gribēju arī viņam sadot, bet tobrīd mēs ar Pašeņku sapratāmies, un es tad arī liku visu šo lietu pārtraukt pašā, tā sakot, pirmavotā, galvodams, ka tu samaksāsi. Es par tevi, draugs, galvoju — dzirdi? Atsaucām Čebarovu, desmit rubļu šim rīklē, bet vekseli atpakaļ, un man ir gods to, redz še, jums pasniegt, jo tagad jums tic uz vārda, — ņemiet, es to jau ieplēsis ar esmu, kā pienākas.

Razumihins uzlika parādzīmi uz galda. Raskoļņikovs palūkojās uz to, bet, ne vārda neteicis, aizgriezās pret sienu. Pat Razumihinu tas aizvainoja.

—     Redzu, draugs, — viņš pēc brītiņa sacīja, — ka esmu izdarījis muļķību. Domāju tevi izklaidēt un ar pļāpāšanu uzjautrināt; bet, kā rādās, esmu tikai īgnumu tevī sacēlis.

—     Vai tu tas biji, ko es pa murgiem nepazinu? — Raskoļņikovs ievaicājās, arī brītiņu klusējis, galvu nepagriezdams.

—     Mani gan. Un kriti vai ārprātā, sevišķi toreiz, kad es atvedu sev līdzi Zamjotovu.

—     Zamjotovu? … Rakstvedi? … Kādēļ? — Raskoļņikovs strauji apgriezās un ieurbās ar acīm Razumihinā.

—     Ko tad tu… Ko tu uztraucies? Viņš vēlējās ar tevi iepazīties; pats vēlējās, tāpēc ka mēs esam par tevi pārrunājuši … Vai tad no kāda cita es būtu dabūjis tik daudz par tevi zināt? Lielisks, taisni brīnišķīgs puisis… protams, savā veidā. Tagad mēs esam draugi, satiekamies gandrīz ik dienas. Es taču pārvācos uz šo iecirkni. Tu to vēl nezini? Nupat tikai pārvācos. Pie Lavizas ar viņu pāris reižu bijām. Tu atceries Lavizu, Lavizu Ivanovnu?

—     Vai es kaut ko murgoju?

—     Un kā vēl! Pats pār sevi nevaldīji.

—     Par ko es murgoju?

—     Te nu bij! Par ko esot murgojis! Tas jau zināms, par ko murgo… Nu, tagad, draugs, lai netērētu velti laiku, pie darba!

Viņš uzcēlās no krēsla un paķēra cepuri.

—     Par ko es murgoju?

—     Ek, atkal vienu un to pašu! Vai tik nebīsties, ka atklāji kādu noslēpumu? Neraizējies, par grāfieni nekas netika minēts. Tikai par kaut kādu tur buldogu, par kaut kādiem auskariem un važiņām, par Krusta salu, par kādu tur sētnieku, tad arī par Nikodimu Fomiču un Iļju Petroviču, iecirkņa priekšnieka palīgu, daudz samuldēji. Bez tam vēl par savu paša zeķi jums labpatika ļoti interesēties, stipri zūdījāties, dodiet šurp zeķi — un diezgan. ZamjotoVs pats visus kaktus izčamdīja, meklēdams tavas zeķes, un pats ar savām sasmaržotajām, gredzenotajām rociņām jums šīs pluskas padeva. Tikai tad nomierinājāties un augu dienu un nakti noturējāt šo draņķi saujā, tā ka ne atņemt nevarēja … Jādomā, vēl tagad tev kaut kur zem apsega guļ. Tad vēl kaut kādas tur bārkstis priekš biksēm lūdzies, pat ar asarām! Cik mēs tevi noklaušinājām, kas tās par bārkstīm. Tak nekā nevarēja saprast. Nu, tagad pie lietas! Te ir trīsdesmit pieci rubļi, i's paņemu no tiem desmit, pēc pāris stundām došu norēķinu. Pa to laiku paziņošu Zosimovam, lai gan viņam arī tāpat jau sen vajadzēja būt te, jo drīz būs divpadsmit. Un jūs, Nasteņka, bez manis biežāk apraugiet, vai nevēlas dzert vai ko citu… Bet Pašeņkai es pats tūliņ pateikšu, kas vajadzīgs. Uz redzēšanos!

— Par Pašeņku sauc! Ak tu valšķis tāds! — nopenterēja viņam pakaļ Nastasja; pēc tam atvēra durvis un sāka klausīties, bet nenocietusies noskrēja pati lejā. Viņai gaužām gribējās zināt, ko šis ar saimnieci tur runās; vispār varēja redzēt, ka Razumihins ir viņu gluži apbūris.

Tikko durvis aiz viņas bija aizvērušās, Raskoļņikovs atsvieda nost segu un kā pusārprātīgs uzlēca no dīvāna. Ar svelošu nepacietību viņš bija gaidījis, kaut viņi ātrāk aizietu, lai vienatnē steigšus ķertos pie darba. Bet pie kā, pie kāda darba? — Tas, gluži kā par spīti, tagad viņam bija aizmirsies. «Kungs! Pasaki man tikai vienu: vai viņi jau visu zina vai vēl nezina? Ja nu zina, bet tikai izliekas un mani ķircina, kamēr guļu, bet tad piepeši ienāks un pasacīs, ka viss sen jau zināms un viņi tikai tā… Kas man tagad darāms? Aizmirsu, gluži kā tīšām; nupat vēl zināju un aizmirsu!»

Viņš stāvēja istabas vidū un mokpilnā nesapratnē lūkojās apkārt; piegāja pie durvīm, atvēra, ieklausījās; bet tas nebija tas. Pēkšņi itin kā atcerējies metās kaktā, kur tapetēs bija caurums, sāka visu apskatīt, iebāza caurumā roku, pačamdīja, bet arī tas nebija tas. Piegāja pie krāsns, atvēra to un sāka rušināt pelnus: bikšu skaru gabaliņi uņ izrautās kabatas skrandas mētājās tur vēl tāpat, kā viņš toreiz bija iemetis, tātad neviens nav tur ielūkojies. Te viņš atcerējās zeķi, par kuru Razumihins nupat bija stāstījis. Patiesi, raug, kur tā guļ uz dīvāna zem segas, tomēr kopš tā laika jau tiktāl nobružājusies un apķepusi, ka Zamjotovs, protams, nevarēja nenieka saskatīt.

«Ahā, Zamjotovs!… Iecirknis!… Bet kāpēc mani aicina uz iecirkni? Kur pavēste? Ahā… es sajaucu: toreiz aicināja! Arī toreiz tāpat apskatīju zeķi, bet tagad…

tagad es biju slims. Bet kālab nāca Zamjotovs? Kāpēc Razumihins viņu veda šurp?…» viņš nespēkā murmināja, apsēzdamies atkal uz dīvāna. «Ko tas nozīmē? Vai es vēl vienmēr murgoju, vai tā ir īstenība? Liekas, ka īstenība… A, atminējos: jābēg! Jābēg ātrāk, visādā ziņā, visādā ziņā jābēg! Jā… bet uz kurieni? Kur manas drēbes? Zābaku nav! Aizvākuši! Noslēpuši! Saprotu! Bet mēteli nav pamanījuši! Arī nauda uz galda, paldies dievam! Te arī vekselis… Paņemšu naudu un aiziešu, noīrēšu citu dzīvokli, kur viņi neatradīs… Jā, bet adrešu galds? Atradīs! Razumhins atradīs. Labāk aizbēgt pavisam . .. tālu, tālu… uz Ameriku, kas man viņi! Arī vekselis jāpaņem… tas tur noderēs. Ko vēl paņemt? Viņi domā, ka esmu slims. Ne iedomāties nevar, ka spēju staigāt, he-he-he! ..! Es no acīm nolasīju, ka viņi visu zina. Ka tik pa kāpnēm izdotos nokāpt! Bet ja nu viņiem tur stāv sargi, policisti! Kas te, tēja? A, arī alus palicis puspudeles — auksts!»

Viņš satvēra pudeli, kur bija palikusi vēl vesela glāze alus, un ar baudu vienā rāvienā to izdzēra, it kā apdzēšot uguni krūtīs. Bet nepagāja ne minūte, kad alus iesitās viņam galvā un pa muguru sāka skraidīt viegli, pat patīkami šermuļi. Viņš apgūlās un uzvilka sev virsū segu. Viņa domas, arī bez tam jau slimīgas un nesakarīgas, sāka arvien vairāk un vairāk jukt, un drīz vien viņu apņēma viegls un patīkams miegs. Galva ar baudu sameklēja uz spilvena sev vietu, viņš ietinās ciešāk mīkstajā, .vatētajā segā, kas tagad bija viņam uzklāta agrākā noplīsušā mēteļa vietā, klusi nopūtās un aizmiga dziļā, cietā, spirdzinošā miegā.

Viņš pamodās, izdzirdis, ka pie viņa kāds ienāk. Atvēris acis, ieraudzīja Razumihinu, kas, durvis līdz kājai atvēris, stāvēja uz sliekšņa neziņā: nākt iekšā vai ne? Raskoļņikovs aši mazliet paslējās uz dīvāna un skatījās viņā, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties.

—     A, tu neguli! Redzi, arī es esmu klāt! Nastasja, stiep šurp saini! — Razumihins sauca uz leju. — Tūlīt tu saņemsi norēķinu …

—     Cik pulkstenis? — Raskoļņikovs jautāja, bažīgi lūkodamies apkārt.

—     Tu, brāl, esi dūšīgi nokrācis, klāt vakars, būs jau ap sešiem. Vairāk nekā sešas stundas esi nogulējis…

—     Ak kungs! Kā es tā! …

—      Un kas par to? Guli vesels! Kurp tev jāsteidzas? Uz satikšanos, vai? Laiks tagad pieder mums pašiem. Es jau stundas trīs gaidu uz tevi; pāris reižu ienācu, tu gulēji. Divas reizes pie Zosimova iegriezos: nav un nav mājās. Par to nekas, gan atnāks… Savās darīšanās biju aizgājis. Es taču šodien pārvadājos; pārvācos pavisam, ar visu savu tēvoci. Man taču tagad ir tēvocis… Nu, velns viņu rāvis, bet tagad pie lietas! … Nasteņka, dod šurp saini! Mēs tūlīt… Bet kā tu, draugs, jūties?

—     Esmu vesels, neesmu slims… Razumihin, vai tu sen jau te?

—     Es tev saku, trīs stundas izgaidījos

—     Nē, bet agrāk?

—     Ko — agrāk?

—     Kopš kura laika tu nāc šurp?

—     Es tev jau pirmīt stāstīju; vai neatceries?

Raskoļņikovs iegrima domās. Kā sapnī viņam atainojās

pirmītējais. Viņš viens pats nespēja atcerēties un jautājoši lūkojās Razumihinā.

—     Hm! — tas sacīja. — Aizmirsi? Man jau pirmīt tā rādījās, it kā tu vēl nebūtu pie pilnas sajēgas… Tagad pagulējies esi spirgtāks… Tiešām izskaties daudz labāk. Nu, lieliski, bet tagad pie lietas! Tūlīt tu atcerēsies. Veries šurp, mīļais cilvēk!

Viņš sāka raisīt vaļā saini, par kuru, acīm redzot, stipri interesējās.

—      Šitas, draugs, man sevišķi spieda sirdi. Tālab ka vajag taču iztaisīt tevi par cilvēku. Ķersimies klāt; sāksim no augšas. Vai redzi šo ķiveri? — viņš iesāka, izņemdams no saiņa diezgan glītu, kaut gan ļoti parastu un lētu cepuri. — Atļausi uzlaikot?

—     Pēc tam, pēcāk, — Raskoļņikovs noteica, īgni atgaiņādamies.

—      Nē, draugs Rodja, nepretojies, pēcāk būs par vēlu; citādi es visu nakti neaizmigšu, tāpēc ka pirku uz labu laimi, pēc acumēra. Pašā laikā! — pielaikojis viņš svinīgi izsaucās. — Kā nomērīts! Galvassega — tas ir pats svarīgākais pie apģērba, savā ziņā rekomendācija. Manam draugam Tolstjakovam katru reizi nākas noņemt savu vāciņu, ieejot kaut kur sabiedriskā vietā, kur visi citi stāv ar platmalēm vai naģenēm galvā. Visi domā, ka viņš to tā aiz pazemības jūtām, bet viņš vienkārši aiz kauna par savu putnu perēkli: varen kaunīgs cilvēks!

Nu, Nasteņka, te ir divas galvas rotas: šis palmerstons (viņš paņēma no kakta saņurcīto, apaļo Raskoļņikova platmali, nezin kālab nosaukdams to par palmerstonu) un šī smalkā mantiņa. Noceno, Rodja, kā domā, cik samaksāju? Nasteņka? — viņš pievērsās tai, redzēdams, ka Raskoļņikovs klusē.

—     Divdesmit kapeiku droši vien atdevi, — Nastasja atbildēja.

—      Divdesmit kapeiku, muļķe! — Razumihins aiz vai nojies uzkliedza. — Tagadiņ par divdesmit kapeikām pat tevi nenopirksi, — astoņdesmit kapeiku! Un tad arī tikai tāpēc, ka apnēsāta. Tiesa, ar tādu norunu: ja šito nonēsāsi, nākamgad tev citu par velti atdos, dieva vārds! Nu, un tagad ķersimies pie Amerikas Savienotajām Valstīm, kā mēs tās ģimnāzijā saucām. Iepriekš brīdinu — ar biksēm taisni lepojos! — Un viņš izpleta Raskoļņikovam priekšā pelēkas viegla vilnas auduma vasaras bikses. — Ne caurumiņa, ne plankumiņa, pie tam pavisam ciešamas, kaut arī apnēsātas; tāda pati arī veste, vienā krāsā, kā to mode prasa. Bet, ka panēsātas, tas, taisnību sakot, vēl labāk: mīkstākas, maigākas. .. Redzi, Rodja, lai taisītu pasaulē karjeru, pietiek, manuprāt, pastāvīgi pielāgoties sezonai: ja janvārī nepirksi sparģeļus, tad aiztaupīsi makā dažu labu rubli; tas pats attiecināms arī uz šiem pirkumiem. Tagad vasaras sezona, tad es ari sapirku visu vasarīgu, tāpēc ka rudens sezona tik un tā prasīs siltāku audumu un šito nāksies mest pie malas… vēl jo vairāk tāpēc, ka līdz tam laikam viss pagūs pats no sevis izirt, ja ne aiz pastiprinātas greznības, tad aiz iekšējām jukām. Nu, vērtē! Cik pēc tavām domām? — Divi rubļi divdesmit piecas kapeikas. Un neaizmirsti, atkal ar to pašu norunu: šīs novalkāsi, nākamgad citas par velti paņemsi! Fedjajeva bode citādāk nemaz netirgo: reiz samaksājis — un pietiek visam mūžam, tāpēc ka otru reizi pats vairs turp neiesi. Nu, tagad palūkosim zābakus — kādi liekas? Var jau redzēt, ka apvalkāti, bet pāris mēnešu izturēs, jo ārzemju darbs un arī materiāls ārzemju; angļu sūtniecības sekretārs pagājšnedēļ utenī palaidis pār kanti; pats pavisam tikai dienas sešas panēsājis, naudas, lūk, stipri ievajadzējies. Cena — viens rublis piecdesmit kapeikas. Izdevīgi?

—     Varbūt nebūs laikā, — piezīmēja Nastasja.

—     Nebūs laikā! Bet kas tad šis? — Un viņš izvilka no

Kabatas vecu, sačervelējušos, sakaltušiem dubļiem apķepejušu, cauru Raskoļņikova zābaku. — Paņēmu līdz paiaugam; pēc šī briesmoņa tad man arī restaurēja pareizo lielumu. Tas viss tika izdarīts no sirds. Bet par veļu mēs vienojāmies ar saimnieci. Raug še, vispirms trīs krekli, linu audekla, bet ar modernām krūtīm… Nu, tātad: cepure astoņdesmit kapeikas, pārējais ietērps divi rubļi divdesmit piecas, kopā trīs rubļi piecas kapeikas; zābaki pusotra rubļa, jo ir jau arī varen labi, — kopā četri rubļi ļ iecdesmit piecas kapeikas, veļu salīgām par visu gubu pieci rubļi, — kopsummā uz mata deviņi rubļi piecdesmit piecas kapeikas. Četrdesmit piecas kapeikas vara pefakos, lūk še, lūdzu saņemt, — un tādā kārtā, Rodja, tu tagad būsi restaurēts no galvas līdz kājām, jo tavs mētelis, manuprāt, ne vien var vēl kalpot, bet tam piemīt pat savs īpats cēlums: redz, ko nozīmē pasūtīt pie Šarmera! Zeķes un pārējo atstāju tava paša ziņā; naudas mums paliek vēl divdesmit pieci rublīši, bet par Pašeņku un dzīvokļa īri nerūpējies, es tev jau teicu: visneierobežotākais kredīts. Un tagad, brāl, ļauj pārmainīt tev veļu, citādi, man liekas, tavs slimums tikai kreklā vien jau vairs turas …

—     Rimsties! Negribu! — Raskoļņikovs kratījās vaļā, ar riebumu noklausījies pārspīlēti rotaļīgajā Razumihina vēstījumā par drēbju pirkšanu …

—     Tas, mīļais, neiet: kālab tad es pazoles deldēju! — Razumihins uzstāja. — Nastasjiņ, nekaunieties, bet palīdziet — āre, tā! — un, lai gan Raskoļņikovs pretojās, viņš tomēr pārmainīja tam veļu. Raskoļņikovs atkrita uz pagalvja un minūtes divas neteica ne vārda.

«Laikam vēl ilgi neliks mierā!» viņš domāja. — Par kādu naudu tas viss pirkts? — viņš pēdīgi iejautājās, lūkodamies sienā.

—     Naudu? Te tev nu bija! Taču par tavu paša. Pirmīt te bija arteļnieks — no Vahrušina, māmiņa tev atsūtījusi. Vai tu jau esi aizmirsis?

—     Tagad atceros … — Raskoļņikovs atbildēja pēc ilgas un drūmas klusēšanas. Razumihins, saraucis uzacis, nemierīgi raudzījās viņā.

Durvis atvērās, un pa tām ienāca gara auguma plecīgs vīrs, pēc izskata arī Raskoļņikovam it kā jau mazliet pazīstams.

—     Zosimovs! Beidzot! — priecīgi iesaucās Razumihins.

Zosimovs bija liela auguma resns vīrs ar mazliet izblīdušu, bezkrāsaini bālu, gludi skūtu seju, gaišiem, taisniem matiem, ar brillēm uz deguna un lielu zelta gredzenu aiz tukluma uztūkušā pirkstā. Gadu viņam varēja būt pie divdesmit septiņi. Ģērbies viņš bija platā, elegantā, vieglā mētelī, gaišās vasaras biksēs, un vispār viss viņa uzvalks bija ērts, elegants, it kā nupat no drēbnieka; veļa nevainojama, pulksteņa važiņa masīva. Viņa manieres bija gausas, it kā gurdenas, bet līdz ar to arī noslīpēti brīvas. Ik mirkli gan bija jaušama stipri slēpta prasība pēc cieņas. Visi, kas Zosimovu pazina, uzskatīja viņu par cilvēku ar smagu raksturu, bet teica labu savt: darba pratēju.

—     Es, brāl, divas reizes pie tevis biju… Redzi, ir nācis pie samaņas! — izsaucās Razumihins.

—      Redzu, redzu. Nu, kā mēs tagad jūtamies, ko? — Zosimovs griezās pie Raskoļņikova, cieši viņā lūkodamies un apsēzdamies kājgalī, pēc iespējas vaļīgi iezveldamies dīvānā.

—     Arvien vēl grūtsirdīgs, saīdzis, — turpināja Razumihins, — nupat pārmainījām viņam veļu, tad tikko nesāka raudāt.

—     Saprotams, veļu varētu arī vēlāk, ja jau pats to nevēlējās … Pulss lielisks. Vai galva vēl vienmēr drusku sāp, ko?

—     Esmu vesels, pavisam vesels! — uzstājīgi un īgni atteica Raskoļņikovs, pēkšņi piesliedamies sēdus un nozibsnīdams ar acīm; bet tūlīt atkal atkrita uz spilvena un pagriezās pret sienu. Zosimovs cieši viņu vēroja.

—     Ļoti labi… viss, kā nākas, — viņš kūtri noteica. — Vai ir ko ēdis?

Viņam pateica un apjautājās, ko var dot.

—     Visu var dot… Zupu, tēju … Sēnes un gurķus, protams, nedot; tāpat arī liellopu gaļu nevajag un.. . nu jā, ko% tur daudz pļāpāt!… — Viņš saskatījās ar Razumihinu. — Mikstūru prom, un visu prom; es rīt paskatīšos … Varētu arī šodien … nu, bet…

—     Rītvakar es vedīšu viņu pastaigāties, — apņēmīgi sacīja Razumihins. — Uz Jusupova dārzu, bet pēc tam ieiesim «Palē de Kristai».

—     Rīt nu gan es viņu vēl i nekustinātu, bet galu galā . . . mazlietiņ … nu, tad jau redzēsim.

—     2ēl, tieši šodien es rīkoju sava jaunā dzīvokļa iesvētīšanu, pāris soļu no šejienes; labi būtu, ja arī viņš varētu. Kaut uz dīvāna pagulētu mūsu vidū! Tu taču būsi? — Razumihins pēkšņi griezās pie Zosimova. — Pielūko, neaizmirsti, apsolījies taču.

—     Varbūt gan, tikai tā pavēlāk. Kas tev tur būs?

—     Nekas liels — tēja, degvīns, siļķe. Pasniegs pīrāgu; sanāks pašu ļaudis.

—     Kas īsti?

—     Nu, — šejienieši, gandrīz visi jauni paziņas, atskaitot varbūt tēvoci; bet arī tas, vai redz, nule vakar atbraucis Pēterburgā kaut kādās darīšanās, satiekamies pa pieciem gadiem reizi.

—     Kas viņš ir?

—     Visu mūžu nokleknējis par apriņķa pastmeistaru… Saņem mazu pensiju, viņam sešdesmit pieci gadi, nav vērts pat stāstīt… Es viņu tomēr mīlu. Tad vēl Porfīrijs Petrovičs atnāks, šejienes izmeklēšanas lietu pristavs, tiesībnieks. Bet tu jau viņu pazīsti…

—     Vai viņš ar tev kāds radinieks?

—     Kaut kāds ļoti tālīns; ko tu tā viebies? Ka jūs esat reiz salamājušies, tad tādēļ tu, kazi, nemaz nenāksi?

—     Kas man gar viņu …

—     Tas visprātīgākais. Un tad vēl būs studenti, kāds skolotājs, viens ierēdnis, viens mūziķis, virsnieks, Zamjotovs …

—     Saki tu man, lūdzu, kas var būt kopīgs tev vai, lūk še, viņam, — Zosimovs pamāja uz Raskoļņikovu, — ar tādu Zamjotovu?

—     Ak vai, šie izvēlīgie! Principi!… Tu uz tiem principiem kā uz atsperēm: pagriezties pēc savas brīvas gribas nedrīksti; bet manuprāt, kas labs cilvēks, tas tad arī ir princips, un vairāk nekā es negribu zināt. Zamjotovs ir visbrīnišķīgākais cilvēks.

—     Un prot atrast siltu vietiņu.

—     Nu, kaut arī prot, nospļauties! Kas par to, ka prot! — Razumihins pēkšņi izsaucās, kaut kā nedabiski iekaisdams. — Vai es viņu lielīju par to, ka viņš prot iekārtoties? Es tikai teicu, ka viņš, no vienas puses, labs. Bet, ja no visām pusēm skatīsimies, cik tad paliks to labo? Esmu pārliecināts, ka tad par mani ar visām ķidām nedos ne piecas kapeikas — varbūt tikai tad, ja tevi dos piedevām . ..

—     Maz gan, es par tevi dodu divtik …

—     Bet es par tevi ne tik! Zobojies vēl! Zamjotovs ir gluži puika, es vēl paplūkāšu viņam matiņus, tādēļ ka viņu vajag pievilkt, nevis atstumt. Ar atstumšanu cilvēku nevar izlabot, vēl jo vairāk puiku. Ar puiku vajag būt divkārt uzmanīgam. Ek jūs, progresīvie stulbeņi, nekā jūs nesaprotat! Cilvēku necienīdami, sevi pazemojat… Bet, ja vēlies zināt, tad mums ar viņu, teiksim, viena kopīga lieta uzsākta.

—     Vēlētos zināt, kāda.

—     Arvien vēl par to pašu mālderi, tas ir, krāsotāju … Katrā ziņā mēs to noskaidrosim! Jāsaka, tagad gan nav vairs arī ko bīties. Viss tagad pavisam, pavisam skaidrs. Mēs tikai piedosim tvaiku.

—     Kas par krāsotāju?

—     Kā, vai es neesmu tev vēl stāstījis? Ne? Ak jā, es tev pastāstīju tikai sākumu. .. par vecās augļotājas — ierēdņa atraitnes slepkavību… Tagad tajā arī viens krāsotājs iejaukts …

—     Par šo slepkavību es dzirdēju jau agrāk nekā tu un pat ļoti interesējos par šo lietu… pa daļai… kāda gadījuma dēļ… un arī avīzēs lasīju. Un, lūk …

—     Lizavetu ar nokāvuši! — Pēkšņi izgrūda Nastasja, griezdamās pie Raskoļņikova. Viņa visu laiku bija palikusi istabā un, atspiedusies pret stenderi, klausījās.

—     Lizavetu? — Raskoļņikovs nomurmināja tikko dzirdami.

—     Vai nu tu Lizavetu, tirgotājīšu, nepazīsti? Viņa šad tad te apakšā piestaigāja. Vēl kreklu tev salāpīja.

Raskoļņikovs aizgriezās pret sienu, kur uz netīrajām, dzeltenajām tapetēm starp baltajām puķītēm izmeklēja vienu neveikli zīmētu baltu ziediņu ar rūsganām svītriņām un sāka vērot: cik tajā lapiņu, kādi lapiņām robiņi, cik svītriņu? Viņš juta, ka rokas un kājas sastingst, it kā pamirst, bet pat nemēģināja pakustēties, stīvi lūkodamies iiz puķīti.

—     Nu, ko tad krāsotājs? — Zosimovs ar kaut kādu sevišķu nepatiku pārtrauca Nastasjas pļāpāšanu. Viņa nopūtās un apklusa.

—     To arī ieskaitījuši slepkavās! — dedzīgi turpināja Razumihins.

—     Vai ir kādi pierādījumi?

—     Kas, velns, par pierādījumiem! Lai gan tieši uz pierādījumu pamata, bet šie pierādījumi nav nekādi pierādījumi, raug, kas mums savukārt jāpierāda! Tas gluži t<ipat, kā viņi no sākuma bija apcietinājuši un turējuši «i /domās šos, kā viņus sauc… Kohu un Pestrjakovu. Tpu! Cik tas viss tiek darīts muļķīgi, pat no malas skatoties, riebjas! Pestrjakovs varbūt atnāks šodien pie manis . .. Tu, Rodja, par šo gadījumu jau zini — tas notika pirms tavas saslimšanas, taisni tās dienas priekšvakarā, kad tu kantorī paģībi, ierēdņiem par to runājot.

Zosimovs ziņkārīgi paskatījās uz Raskoļņikovu; tas nepakustējās.

—     Bet zini ko, Razumihin? — Zosimovs ieteicās. — Es tā skatos uz tevi, kā gan tev patīk par visu rūpēties!

—     Vienalga, tomēr noskaidrosim! — Razumihins uzkliedza, uzsizdams ar dūri uz galda. — Zini, kas man visvairāk aizdod dusmas? Ne jau tas, ka viņi melo, melus vienmēr var piedot; meli ir laba lieta, jo ved pie patiesības. Nē, mani kaitina tas, ka viņi melo un paši saviem meliem tic. Es PorfĪriju cienu, bet… piemēram, kas viņus vispirms izsitis no sliedēm? Ka durvis bijušas aizslēgtas, bet, kad atnākuši ar sētnieku, tad — vaļā: nu, tātad Kohs ar Pestrjakovu ir slepkavas! Tāda ir viņu loģika.

—     Nevajag uztraukties; viņus vienkārši aizturēja, jo nevar taču … Starp citu: man ir gadījies ar Kohu sastapties; viņš, kā izrādās, no vecenes uzpirka termiņā neizņemtās ķīlas. Jā?

—     Jā, kaut kāds blēdis. Viņš arī vekseļus uzpērk. Ar to pelnās. Bet velns ar viņu! Vai tu saproti, kas mani kaitina? Viņu izkurtējusī, banālā, satrupējusī rutīna mani kaitina… Jau vienā pašā šajā lietā var atklāt veselu jaunu virzienu. Pēc psiholoģiskajiem datiem vien jau var parādīt, kā iespējams tikt uz pareizām pēdām. «Mums, tā sacīt, ir fakti!» Bet fakti vēl nav viss; vismaz puse atkarīga no tā, kā tu māki ar faktiem rīkoties.

—     Bet vai tu proti ar faktiem rīkoties?

—     Nevar taču klusēt, kad jūti, taustāmi jūti, ka varētu ko līdzēt, ja vien… Eh!… Vai tu sīki pazīsti šo lietu?

—     Es gaidu, kad stāstīsi par to krāsotāju.

—     Nu paklau, kā tas ir bijis: tieši trešajā dienā pēc slepkavības, no rīta, kad viņi tur vēl tincinājās gar Kohu un Pestrjakovu, kaut gan tie pierādīja katru savu soli, — fakti tieši brēcoši! — piepeši atklājās kaut kas pavisam negaidīts. Kāds zemnieks Duškins, kam pieder dzertuve iepretī tam namam, ierodas iecirknī, atnes juveliera kārbiņu ar zelta auskariem un ceļ priekšā veselu stāstu. «Atskrej,» viņš saka, «pie manis aizvakar vakarā pēc astoņiem» — diena un stunda! Vai saproti! — «strādnieks, krāsotājs Mikolajs, kurš arī jau dienā bija pie manis iegriezies, un atnes man šo kārbiņu ar zelta auskariem un akmentiņiem un lūdz, lai aizdodu pret šo ķīlu divus rubļus; bet uz manu jautājumu, kur viņš to ņēmis, paskaidroja, ka pacēlis uz ietves. Es toreiz vairāk viņu neizprašņāju,» tā Duškins stāsta, «bet iznesu viņam papīriņu, tas ir, rubli, — es domāju, sak, ja ne man, tad kādam citam ieķīlās un tāpat nodzers; tad jau labāk, lai lieta paliek pie manis: tālāk noliksi, tuvāk paņemsi; ja kāds pieteiksies vai arī ja paklīdīs baumas, nodošu, kur pienākas.» — Protams, tās tikai vecāsmātes pasaciņas, melo kā zirgs, tāpēc ka es šo Duškinu pazīstu, viņš pats ir ķīlu ņēmējs un zagtu mantu slēpējs un ne jau tādēļ šo trīsdesmit rubļus vērto lietu Mikolkam izmānīja, lai «nodotu, kur pienākas». Viņam vienkārši palika bail. Nu, jods ar viņu, klausies tālāk; tagad stāstu turpina atkal Duškins: «Bet šo zemnieku, Mikolaju Dementjevu, es pazīstu kopš bērnības, viņš ir no mūsu guberņas, no Zaraiskas apriņķa, tāpēc ka mēs, tā sakot, paši esam rjazanieši. Bet Mikolajs, kaut gan nav nekāds žūpa, tomēr iedzer, un mēs zinām, ka viņš tur tanī pašā mājā strādā, krāso divatā ar Mitreju, bet ar Mitreju viņi no viena novada. Saņēmis rubli, viņš tūlīt lika to samainīt, izdzēra divas glāzītes vienu pēc otras, paņēma izdoto sīknaudu un aizgāja; bet Mitreju ar viņu kopā es tobrīd neredzēju. Otrā dienā mēs padzirdējām, ka Aļona Ivanovna un viņas māsiņa Lizaveta Ivanovna ar cirvi noslepkavotas, bet mēs bijām ar viņām pazīstami; te nu mani pārņēma šaubīšanās par tiem auskariem — tāpēc ka mums bija zināms, ka nelaiķe aizdeva naudu pret ķīlām. Es aizgāju pie viņiem mājās un sāku izgudrēm izprašņāt, vispirms apvaicājos: vai Mikolajs te? Mitrejs pastāstīja, ka Mikolajs plostojot, esot pārnācis mājās piedzēries, gaismiņai svīstot, pakavējies minūtes desmit un atkal aizgājis, Mitrejs pēc tam viņu neesot redzējis un tagad darbu nobeidzot viens pats. Bet darbs viņiem vienās kāpnēs ar nokautajām, tik citā stāvā. To visu noklausījies, es toreiz nevienam nekā neatklāju,» tā Duškins stāsta, «bet, izzinājis cik varēdams par slepkavību, atgriezos mājās vienmēr vēl ar tām pašām savām šaubām. Bet šodien no rīta pulksten astoņos,» — tas ir, tikai trešajā dienā, vai saproti? — «skatos, pie manis ienāk Mikolajs. Ne gluži skaidrā, bet arī ne piedzēries — ko runā, saprast spēj. Apsēžas uz sola un klusē. Bez viņa tobrīd traktierī bija tikai viens cilvēks no malas un vēl otrs, man pazīstams, snauda uz sola, un tad abi mūsu puikas. Es prasu: «Vai redzēji Mitreju?» Nē, neesot saticis. «Un šeit nebiji?» Neesot bjjis kopš vakardienas. «Kur šonakt gulēji?» — «Peskos,» viņš saka, «pie kolomenskiešiem.» — «Bet kur ņēmi,» es saku, «toreiz auskarus?» Iedams pa ielu, uz ietves esot atradis, viņš saka, bet acu nepaceļ, tā ka neliekas vis pēc patiesības. «Bet vai esi dzirdējis,» es prasu, «ka tai pašā vakarā uz tām pašām kāpnēm ap to laiku tas un tas noticis?»—Nē, šis neesot dzirdējis, bet pats klausās, acis izbolījis, un uz reizes kļūst bāls kā krīts. Es viņam tā stāstu, bet viņš, es skatos, paņem cepuri un ceļas kājās. Gribēju viņu turpat aizturēt, sak, pagaidi, Mikolaj, vai neiedzersi? Bet pats, stāvēdams aiz letes, pamirkšķināju puikam, lai pietur ciet durvis, un nāku laukā, bet viņš, kā trūkās no manis, tā ārā uz ielas un skriešiem šķērsielā iekšā! Tik i bija ko redzēt. Te nu man visas šaubas izgaisa — skaidrs, tas ir viņa grēks…»

—     Jā, jā! … — ieteicās Zosimovs.

—      Pagaidi! Noklausies līdz galam! Protams, nu metās Mikolaju meklēt; Duškinu aizturēja un izdarīja pie viņa kratīšanu, tāpat arī pie Mitreja, pārpurināja arī kolomenskiešus un tikai trešajā dienā uzreiz atved arī pašu Mikolaju: aizturējuši viņu N. aizšķēršļa tuvumā, iebraucamā vietā. Viņš tur iegājis, nonēmis no kakla sudraba krustiņu un paprasījis par to mēriņu sīvā. Iedevuši. Brītiņu vēlāk gājis meitietis uz govju kūti, bet tur ieraudzījis pa šķirbu, ka blakus kūtij šķūnī viņš piesējis pie sijas jostu, sataisījis cilpu, nostājies uz bluķīša un taisās maukt cilpu kaklā; sieviete sākusi bļaut nelabā balsī, saskrējuši ļaudis. «Ak tad tu šitāds vīrs, vai re!» — «Vediet mani,» viņš saka, «uz to un to iecirkni, es atzīšos.» Nu, tad viņu arī pienācīgā kārtā nogādājuši iecirknī, tas ir, uz šejieni. Nu, te gan viņam šo, gan to: kas tu tāds?

Cik tev gadu? — «Divdesmit divi» — un tā joprojām, un tā joprojām. Jautā: «Kad strādājāt tur ar Mitreju, vai neredzējāt kādu kāpjam ap to un to laiku pa kāpnēm?» Atbilde: «Zināms, ka ļaudis varbūt staigāja, tikai mēs neievērojām.» — «Bet vai kaut ko nedzirdējāt, kaut kādu troksni vai ko tamlīdzīgu?» — «Nekā tāda sevišķa nedzirdējām.» — «Bet vai tai dienā tev, Mikolajam, bija zināms, ka ap to un to laiku tajā dienā ir noslepkavota un aplaupīta tāda un tāda atraitne un viņas māsa?» — «Nebija ne jausmas. Tikai trešajā dienā no Afanasija Pavliča par to dzirdēju viņa traktierī.» — «Kur ņēmi auskarus?» — «Uz ietves atradu.» — «Kāpēc otrā dienā neieradies kopā ar Mitreju darbā?» — «Tāpēc, ka biju iesācis dzert.» — «Kur dzēri?» — «Tur un tur.» — «Kāpēc bēgi no Duškina?» — «Tāpēc, ka dikti sabijos toreiz.» — «No kā sabijies?» — «Ka notiesās.» — «Kā tu varēji no tā bīties, ja apzinies, ka neesi vainīgs? . ..» Nu, tici vai netici, Zosimov, šis jautājums tika uzstādīts tieši tā un burtiski tādos izteicienos, es to noteikti zinu, man tieši tā atstāstīja! Kā tev patīk, ko?

—     Nu nē, pierādījumi tomēr ir.

—      Es nerunāju tagad par pierādījumiem, bet par jautājumu, par to, kā viņi sava dienesta būtību saprot! Parauj velns! … Viņi spaidīja, spaidīja, kverkšķināja, kverkšķināja viņu, kamēr beidzot šis arī atzīstas: «Nevis uz ietves, sak, pacēlu, bet atradu dzīvoklī, kur mēs ar Mitreju krāsojām.» — «Kā tad tas īsti bija?» — «Tas bija 1ā, ka mēs abi ar Mitreju krāsojām augu dienu līdz pulksten astoņiem un taisījāmies jau aiziet, bet te Mitrejs paņēma sareni un notriepa ar krāsu man ģīmi, novilka viņš man šitā ar krāsu pār ģīmi un laidās mukt, bet es šim pakal. Dzenos šitā viņam pakaļ un pats bļauju pilnā kaklā; bet, tikko noskrējām pa trepēm, tā vārtos uzdrāzos ar visu joni sētniekam un kungiem, bet, cik kungu tur bija viņam līdzi, to neatceros; un sētnieks mani par to izlamāja, un otrs sētnieks ar izlamāja, un sētnieka sieva iznāca un arī mūs abus izlamāja, un viens kungs ienāca vārtos ai> dāmu, un tie arī mūs izlamāja par to, ka mēs ar Mitjku nogāzāmies šķērsu viņiem ceļā; es saķēru Mitjku aiz matiem, nogāzu un sāku buknīt, bet Mitjka no apakšas tāpat saķēra mani aiz matiem un ar ņēmās buknīt; bet mēs to ne aiz dusmām, tikai tāpat pa draugam, jokodamies. Pēc tam Mitjka izlocījās un projām uz ielas, es viņam pakaļ, bet nepanācu un atgriezos dzīvoklī viens p īts, tālab ka bija taču tur jāpiekopj. Sāku piekopt un gaidu Mitreju, kazi, vēl atnāks, un tad priekšnamā, aizdurvē, sienmalī, kaktā, uzminu uz kārbiņas. Skatos — guļ, papīrā ietīta. Attinis papīru, redzu tādus maziņus āķīšus, es tos āķīšus atkabināju, ieraugu — kārbiņā auskari …»

—     Aizdurvē? Aizdurvē gulēja? Aizdurvē? — Raskoļņikovs pēkšņi iekliedzās, miglainām, izbiedētām acīm lūkodamies uz Razumihinu, un gausi paslējās augšā, atbalstīdamies ar roku uz dīvāna.

—     Jā… un kas tad? Kas ir ar tevi? Ko tu tā? — Arī Razumihins uzcēlās no krēsla.

—     Itin nekas… — Raskoļņikovs tikko sadzirdami atbildēja, atlaizdamies atkal uz spilvena un pagriezdamies pret sienu. Visi brīdi klusēja.

—     Iemidzis. Laikam pusmiegā, — Razumihins pēdīgi ierunājās, jautājoši paskatīdamies uz Zosimovu; tas noliedzoši papurināja galvu.

—     Nu, turpini, — Zosimovs sacīja, — kas bija tālāk?

—     Kas tālāk? … Tiklīdz ieraudzījis auskarus, viņš aizmirsis dzīvokli un Mitjku, paķēris cepuri un aizskrējis pie Duškina, dabūjis, kā mēs jau zinām, rubli, bet Duškinam samelojis, ka atradis uz ietves, un tūlīt sācis uzdzīvot. Bet par slepkavību apstiprina agrāko: nebijis ne jausmas, tikai trešajā dienā no Afanasija Pavliča dabūjis par to dzirdēt viņa traktierī. «Bet kāpēc tu līdz šim laikam nepieteicies?» — «Aiz bailēm.» — «Un kāpēc gribēji kārties?» — «No domām.» — «No kādām domām?» — «Ka notiesās.» Tas ir viss. Un nu, kā tev šķiet, ko viņi no visa tā ir izlobījuši?

—     Kas tur ko domāt, pēdas ir; lai kādas, bet pēdas ir. Fakts. Nevar taču laist tavu krāsotāju vaļā!

—     Bet viņi tak to ierakstījuši jau tieši par slepkavu! Viņiem pat šaubu vairs nav nekādu …

—     Tu pārāk iekarsti. Nu, bet auskari? Tev pašam jāpiekrīt, ja tanī pašā dienā un stundā auskari no vecenes lādes nokļuva Nikolaja rokās, — tev pašam jāpiekrīt, ka tiem taču kaut kā pie viņa bija jānokļūst! Tādā izmeklēšanā tam nav maza nozīme.

—     Kā nokļuva! Kā nokļuva? — Razumihins iesaucās. — Vai tiešām tu, dakteris, kura vispirmais pienākums ir izpētīt cilvēku, kur tev ir dota iespēja drīzāk nekā jebkuram citam izpētīt cilvēka dabu, — vai patiešām tu pēc visiem šiem datiem nesaredzi, kādas dabas cilvēks ir šis Nikolajs? Vai tiešām tu jau tūlīt nesaredzi, ka viss, ko viņš nopratināšanā liecinājis, ir pati svētākā patiesība? Auskari ir nokļuvuši viņa rokās uz mata tā, kā viņš to liecinājis. Uzmina uz kārbiņas un pacēla!

—     Svētākā patiesība! Bet pēdīgi pats atzīstas, ka pirmoreiz samelojis?

—      Klausies, ko es tev teikšu. Klausies uzmanīgi: sētnieks, Kohs, Pestrjakovs, otrais sētnieks, pirmā sētnieka sieva, sīkpilsone, kas šai laikā sēdējusi sētnieka istabā, galma padomnieks Krjukovs, kurš šai pašā brīdī izkāpis no važoņa un ienācis nama vārtos ar dāmu zem rokas, — visi, tas ir, kādi astoņi vai desmit cilvēki, vienbalsīgi apliecina, ka Nikolajs bijis piespiedis Dmitriju pie zemes, gulējis viņam virsū un to buknījis, bet tas ieķēries viņam matos un šo arī pauksnījis. Viņi guļ šķērsu ceļā un aizsprosto ieeju; viņus lamā no visām pusēm, bet viņi «kā mazi bērni» (burtisks liecinieku izteiciens) guļ viens otram virsū, spiedz, plosās un smejas, abi smejas aizgūtnēm, jocīgi vaikstīdamies, un, viens otru ķerdami kā bērni, izskrej uz ielas. Dzirdēji? Tagad nu nopietni liec aiz auss: augšā līķi vēl silti, dzirdi, vēl silti, tādus tos atrada! Ja būtu nogalinājuši viņi vai kaut Nikolajs viens pats un pie tam, lādi uzlauzdami, aplaupījuši vai kauču piedalījušies laupīšanā, tad atļauj uzdot tev tikai vienu jautājumu: vai saskan tamlīdzīga dvēseles noskaņa, tas ir, spiegšana, smiekli, bērnišķīgā plūkšanās vārtu ejā, ar cirvjiem, ar asinīm, ar ļaundaru viltību, laupīšanu? Nupat, pirms minūtēm piecām vai desmit, pastrādājuši slepkavību, — jo tā iznāk, tāpēc ka miesas vēl siltas, — un pēkšņi, pametuši ir miroņus, ir vaļējo dzīvokli, turklāt zinādami, ka nupat uz turieni aizgāja ļaudis, viņi, laupījumu pametuši, kā mazi bērni vārtās cilvēkiem ceļā, skaļi smejas, pievērš sev vispārēju uzmanību, un tam visam ir desmit vienprātīgu liecinieku!

—     Tiešām dīvaini! Protams, neiespējami, bet…

—     Nē, jdraugs, nav nekāda bet. Ja auskari, kas, tanī pašā dienā un stundā nokļūdami Nikolaja rokās, ir tiešām svarīgs faktisks pierādījums pret viņu, — tas tomēr dibinās tikai uz viņa paša izteicieniem, tātad ir vēl apstrīdams pierādījums, — tad jāņem taču vērā arī attaisnojošie fakti, vēl jo vairāk tādēļ, ka šie fakti ir neatvairumi. Bet kā tev šķiet, ievērojot mūsu jurisprudences raksturu, vai viņi pieņems, vai viņi ir spējīgi atzīt tādu — vienīgi uz psiholoģisku neiespējamību, vienīgi uz dvēseles noskaņām dibinātu faktu par neapstrīdamu, par tādu, kas sagrauj visus apvainojošos un lietišķos faktus, lai tie būtu kādi būdami? Nē, neatzīs, neparko neatzīs, tāpēc ka, lūk, viņi ir atraduši kārbiņu, cilvēks ir gribējis pakārties, «kas nevarētu notikt, ja viņš nejustos vainīgs …». Lūk, galvenais jautājums, lūk, par ko es iekaistu! Saproti!

—     To es redzu, ka tu esi iekaisis. Pag, es aizmirsu pavaicāt: vai ir pierādīts, ka kārbiņa ar auskariem tiešām no vecenes lādes?

—     Tas ir pierādīts, — Razumihins atbildēja sadrūmis un it kā negribot, — Kohs šos auskarus pazina un uzrādīja arī to ieķīlātāju, kurš tad noteikti pierādīja, ka Ue tiešām ir viņa.

—     Slikti! Vēl kas: vai kāds nav redzējis Nikolaju tai laikā, kad Kohs ar Pestrjakovu uzkāpa augšā, un vai nevar to kaut kā pierādīt?

—     Tur tas suns aprakts, ka neviens nav redzējis, — Razumihins īgni atbildēja, — tā jau ir tā nelaime; pat Kohs ar Pestrjakovu, kāpdami augšā, nav viņus manījuši, kaut gan viņu liecībai tik un tā tagad nebūtu nekāda liela nozīme. «Mēs redzējām,» viņi saka, «ka dzīvoklis vaļā un ka tajā laikam strādā, bet, garām ejot, nepievērsām uzmanību un skaidri neatceramies, vai tanī brīdī tur iekšā bija strādnieki vai nebija.»

—     Hm. Tātad tik vien tā attaisnojuma, ka viens otru buknīja un smējās. Teiksim, tas ir nopietns pierādījums, tomēr… Tagad atļauj: kā tu pats visu šo faktu izskaidro? Kā tu izskaidro auskaru atrašanu, ja Nikolajs patiesi tos atradis tā, kā liecina?

—     Kā izskaidroju? Ko tur izskaidrot: tas ir pavisam skaidrs! Vismaz ceļš, pa kādu izmeklēšana jāvirza, ir skaidrs un pierādīts, un tieši kārbiņa to pierādījusi. īstais slepkava ir šos auskarus izmetis. Kad Kohs un Pestrjakovs klauvēja, slepkava bija augšā ieslēdzies. Kohs izdarīja muļķību un nokāpa lejā; slepkava pa to laiku izšmauca no dzīvokļa un arī metās lejā, jo nekādas citas izejas tam nebija. Kāpnēs viņš no Koha, Pestrjakova un sētnieka noslēpās tukšajā dzīvoklī tieši tai brīdī, kad Dmitrijs ar Nikolaju bija no turienes izskrējuši laukā, pastāvēja aizdurvē, kamēr sētnieks un tie divi uzkāpa augšā, nogaidīja, kamēr apklusa soļi, tad gluži mierīgi nokāpa lejā tieši tai mirklī, kad Dmitrijs ar Nikolaju bija izskrējuši uz ielas, visi citi izklīduši un vārtu eja bija tukša. Var būt, ka viņu arī redzēja, bet neievēroja: vai mazums cilvēku staigā? Bet kārbiņa viņam ir izkritusi no kabatas, kamēr viņš stāvēja aizdurvē, un viņš to nav pamanījis, jo ne jau tas viņam tobrīd bija prātā. Bet kārbiņa skaidri pierāda, ka viņš tieši tur ir stāvējis. Tas arī viss.

—    Veikli! Nē, brāl, par daudz jau veikli. Tas ir veiklāk par visu!

—     Kāpēc? Kāpēc?

—    Tāpēc, ka pārāk labi viss iznāk … un savijas… gluži kā teātrī.

—    E-eh! — iesaucās Razumihins, bet šinī mirklī atvērās durvis un ienāca kāds nevienam no klātesošajiem nepazīstams cilvēks.

v

Tas bija jau krietni padzīvojis kungs, uzpūtīgs, cienīgs, ar atturīgu un iedomīgu seju; viņš iesāka ar to, ka apstājās durvīs, ar aizskaroši neslēptu izbrīnu lūkodamies apkārt, it kā vaicādams: «Kur es esmu ienācis?» Aizdomīgi izrādīdams it kā zināmu izbīli, gandrīz vai aizvainojumu, viņš apskatīja Raskoļņikova šauro un zemo «kuģa kajīti». Pēc tam ar tādu pašu izbrīnu pievērsa skatienu pašam Raskoļņikovam, kas izģērbies, izspūris, nemazgājies gulēja uz sava nožēlojamā, netīrā dīvāna un arī tikpat nekustīgi lūkojās viņā. Pēc tam tikpat gausi sāka apskatīt izbužināto, neskūto un nesasukājušos Razumihinu, kas savukārt ar nekautri jautājošu skatienu lūkojās viņam taisni acīs, nekustēdamies ne no vietas. Sasprindzinātā klusēšana turpinājās kādu minūti, līdz pēdīgi, kā tas bija jau sagaidāms, notika maza dekorāciju maiņa. Laikam pēc dažām visai krasām pazīmēm atskārtis, ka ar pārspīlēti stingru uzstāšanos šinī «kuģa kajītē» nekā nepanāks, ienākušais kungs kļuva mazliet piekāpīgāks un, laipni, kaut gan ne bez stingrības griezdamies pie Zosimova, katru balsienu savā jautājumā uzsvērdams, sacīja:

Rodions Romanovičs Raskoļņikovs, studenta kungs vai bijušais students?

Zosimovs gausi sakustējās un būtu varbūt atbildējis, ja Razumihins, kuru nemaz neuzrunāja, tūdaļ neaizsteigtos priekšā:

—     Tur jau viņš guļ uz dīvāna! Bet ko jums vajag?

Sis familiārais «ko jums vajag?» uzpūtīgajam kungam

kā cirstin iecirta; viņš pat tikko nepagriezās pret Razumihinu, tomēr vēl laikā savaldījās un steigšus pievērsās atkal Zosimovam.

—     Raug, kur Raskoļņikovs! — Zosimovs nomurmināja, pamādams ar galvu uz slimnieka pusi, tad nožāvājās ar neparasti plati atvērtu muti, paturēdams to neparasti ilgi vaļā, pēc tam kūtri iebāza pirkstus vestes kabatā, izvilka zelta pulksteni ar milzīgi biezu dubultvāku, atvēra, paskatījās un tikpat gausi un laiski to aizvāza un bāza atkal kabatā.

Pats Raskoļņikovs visu laiku klusēdams gulēja uz muguras un cieši, lai gan bez jebkādām domām, skatījās uz ienācēju. Viņa seja, tagad novērsusies no interesantās tapešu puķes, izskatījās ārkārtīgi bāla, tajā bija lasāmas dziļas ciešanas, it kā viņš nupat būtu pārcietis mokpilnu operāciju vai tikko atlaists no spīdzināšanas. Ienākušais kungs tomēr pamazām modināja viņā arvien lielāku un lielāku interesi, tad neizpratni un pēdīgi neuzticību un pat it kā bailes. Kad Zosimovs, norādīdams uz viņu, pateica: «Raug, kur Raskoļņikovs,» — viņš strauji pieslējās, it kā trūktin uztrūkās sēdus un gandrīz izaicinošā, tomēr aprautā un vājā balsī izrunāja:

—     Jā! Es esmu Raskoļņikovs! Ko jums vajag?

Viesis vērīgi paskatījās, tad iespaidīgi sacīja:

—     Pjotrs Petrovičs Lužins. Es esmu pārliecināts, ka mans vārds nav jums vairs gluži svešs.

Bet Raskoļņiķovs, kas bija gaidījis pavisam ko citu, likai truli un domīgi uz viņu paskatījās un nekā neatbildēja, it kā Pjotra Petroviča vārdu tiešām dzirdētu pirmo reizi.

—     Kā? Vai patiesi jūs līdz pat šim laikam vēl neesat saņēmis nekādas ziņas? — Pjotrs Petrovičs iejautājās manāmi aizskarts.

Par atbildi Raskoļņikovs lēnām atlaidās uz spilvena, salika rokas aiz galvas un sāka raudzīties griestos. Lužina seja apmācās. Zosimovs un Razumihins ar vēl lielāku ziņkāri ņēmās viesi aplūkot, un pēdīgi viņš acīm redzami samulsa.

—     Es domāju un cerēju, — viņš murmināja, — ka priekš vairāk nekā desmit dienām, gandrīz pat pirms divām nedēļām izsūtītā vēstule …

—     Paklausieties, kāpēc jums jāstāv visu laiku pie durvīm? — pēkšņi viņu pārtrauca Razumihins. — Ja jums kas sakāms, tad piesēdiet, divatā ar Nastasju jums tur par daudz neērti. Nastasjiņ, pavirzies sāņus, ļauj ienākt! Nāciet, lūk, še jums krēsls! Spraucieties vien dziļāk!

Viņš atbīdīja savu krēslu no galda, atbrīvodams mazliet telpas starp galdu un saviem ceļiem, un drusku saspīlētā stāvoklī gaidīja, lai viesis «izspraucas» caur šo spraudziņu. Brīdis bija tā izvēlēts, ka atteikties nekādi nevarēja, un viesis, steigdamies un ar kājām aizķerdamies, izspiedās pa šauro spraugu. Ticis līdz krēslam, viņš apsēdās un aizdomīgi paskatījās uz Razumihinu.

—     Jums te nav ko kautrēties, — Razumihins izmeta, — Rodja jau piekto dienu slims, trīs dienas murgoja; nule tikai ir atžirbis un pat paēda ar apetīti. Te, lūk, sēž viņa ārsts, kas nupat viņu apskatīja, bet es esmu Rodjas biedrs, arī bijušais students, un tagad, raug še, rūpējos par viņu; tad nu neņemiet mūs vērā un neliecieties traucēties, turpiniet, kas jums vajadzīgs!

—     Pateicos jums. Bet vai es tomēr slimnieku neapgrūtināšu ar savu klātbūtni un sarunu? — Pjotrs Petrovičs griezās pie Zosimova.

—    N-nē, — Zosimovs nomurkšķēja, — jūs pat varat viņu izklaidēt, — un atkal nožāvājās.

—     O, viņš jau sen, jau kopš paša rīta pie samaņas, — turpināja Razumihins, kura familiaritāte tik ļoti atgādināja neviltotu vaļsirdību, ka Pjotrs Petrovičs pārdomājis nomierinājās — pa daļai varbūt arī tāpēc, ka šis skrandainais nekauņa bija paguvis tomēr stādīties priekšā kā students.

—     Jūsu māmiņa… — Lužins iesāka.

—    Hmļ — Razumihins skaļi norūca. Lužins pameta uz viņu jautājošu skatienu.

—     Nekas, es tik tāpat vien, turpiniet…

Lužins paraustīja plecus.

—     Jūsu māmiņa jau tolaik, kad es atrados vēl pie viņas, iesāka jums rakstīt vēstuli. Atbraucis šeit, es tīši uzkavējos dažas dienas, pie jums neatnācis, lai būtu jau pilnīgi drošs, ka jums par visu ir ziņots; bet tagad, man par brīnumu…

— Zinu, zinu! — Raskoļņikovs pēkšņi nepacietīgi un īgni ierunājās. — Tad tas esat jūs? Līgavainis? Nu, zinu… un pietiek!

Pjotrs Petrovičs noteikti apvainojās, tomēr noklusēja. Viņš centās ātrāk saprast, ko tas viss nozīmē. Labu brīdi valdīja klusums.

Bet Raskoļņikovs, kas atbildot bija pagriezies mazliet vairāk pret viņu, sāka no jauna viņu ciešāk aplūkot — vērīgi, ar sevišķu ziņkārību, it kā pirmīt nebūtu vēl paguvis noskatīt viņu visu vai arī Lužinā viņu būtu pārsteidzis kaut kas jauns; viņš pat pacēlās tieši tālab no spilvena. Visā Pjotra Petroviča izskatā patiešām bija kaut kas īpatnējs, sevišķs, kas it kā attaisnoja viņam nupat tik nekautrīgi piešķirto «līgavaiņa» nosaukumu. Pirmkārt, varēja redzēt un pat pārāk labi, ka viņš ir ar skubu steidzies izlietot šīs galvaspilsētā pavadītās dienas, lai līdz līgavas atbraukšanai pagūtu uzposties un apģērbties, kas, protams, nebija nedz nepieļaujami, nedz peļami. Pat pašapmierinātā, varbūt pat pārāk pašapmierinātā apziņa par šo patīkamo pārmaiņu uz labo pusi varētu tikt šādā gadījumā piedota, jo Pjotrs Petrovičs taču bija līgavaiņa kārtā. Viss viņa apģērbs nupat kā bija nācis no drēbnieka, un viss bija labi, varbūt izņemot vienīgi to, ka viss bija pārāk jauns un par daudz izcēla zināmo nolūku. Pat elegantā, gluži jaunā, apaļā platmale liecināja par šo nolūku: Pjotrs Petrovičs apgājās ar to par daudz godbijīgi, pārāk uzmanīgi turēja to rokās. Pat skaistie ceriņkrāsas cimdi — īsts Zuvēnas cimdu pāris — liecināja to pašu, kaut tāpēc vien, ka tos neuzmauca, bet tikai nesa rokā modes pēc. Pjotra Petroviča apģērbs vispār bija ieturēts gaišās un jauneklīgās krāsās. Glīti, gaišbrūni vasaras svārki, gaišas, vieglas bikses, tāda pati veste, nupat pirkta, smalka veļa, vissmalkākā batista kaklasaite ar rožainām svītriņām, bet vislabākais bija tas, ka Pjotram Petrovičam tas viss pat piestāvēja. Viņa ļoti svaigā un pat skaistā seja izskatījās jaunāka par saviem četrdesmit pieciem gadiem. Tumša vaigubārda patīkami apēnoja seju no abām pusēm, tā izskatījās pēc divām kotletēm un bija visai kupli sazēlusi pie gludi noskūtā, spīdīgā zoda. Pat viņa gan jau mazlietiņ iesirmajos, bet pie friziera sasukātajos un sacirtotajos matos nebija nekā nedz smieklīga, nedz muļķīga, kā tas parasti mēdz būt ar sacirtotiem matiem, jo tie piešķir cilvēkam neizbēgamu līdzību ar vācieti, kurš iet laulāties. Ja šajā diezgan glītajā un solīdajā sejā arī bija kaut kas tiešām netīkams un atbaidošs, tad tam jau pavisam citi iemesli. Nekautrīgi apskatījis Lužina kungu, Raskoļņikovs indīgi pavīpsnāja, atlaidās atkal spilvenā un skatījās kā agrāk griestos.

Bet Lužina kungs saņēmās un, kā likās, nolēma pagaidām visas šīs dīvainības neievērot.

—     Ļoti, ļoti žēl, ka atrodu jūs tādā stāvoklī, — viņš iesāka no jauna, par varītēm pārtraukdams klusumu. — Ja zinājis par jūsu neveselību, tad būtu pienācis agrāk … Bet, redziet, darīšanas… Turklāt man kā advokātam ir kārtojama visai svarīga lieta senātā. Nemaz neminēšu te tās rūpes, kuras jūs arī pats uzminēsiet. Jūsējos, tas ir, jūsu māmiņu un māsu, gaidu kuru katru brīdi…

Raskoļņikovs sakustējās un gribēja kaut ko teikt; viņa sejā atspoguļojās uztraukums. Pjotrs Petrovičs apklusa un nogaidīja; bet, tā kā nekas nesekoja, tad turpināja:

—    … Kuru katru -brīdi. Sameklēju viņām pirmajam laikam dzīvokli…

—     Kur? — vājā balsī izteica Raskoļņikovs.

—     Netālu no šejienes, Bakaļejeva namā …

—     Tas ir Vozņesenskas prospektā, — iejaucās Razumihins, — tur divi stāvi aizņemti ar numuriem. Tos tur tirgonis Jušins; esmu bijis.

—     Jā, numuri…

—     Šausmīgākā nejēdzība: netīrība, smirdoņa, pie tam ļoti aizdomīga vieta; ir bijuši visādi gadījumi. Velns viņu zina kas tik tur nedzīvo! … Man pašam ir nācies tur iegriezties sakarā ar kādu skandālu. Bet lēti jau gan.

—     Es, protams, nevarēju ievākt tik sīkas ziņas, jo pats esmu šeit svešinieks, — mazliet aizvainots iebilda Pjotrs Petrovičs,, — bet varu teikt, ka viņām tur ir divas itin spodras istabiņas, un tā kā tas tikai uz ļoti īsu laiciņu … Es esmu sameklējis jau īsto, tas ir, mūsu nākamo dzīvokli, — viņš pievērsās Raskoļņikovam, — un tagad to iekārto; bet pagaidām arī pats kaut kā mitinos pāris soļu no šejienes pie kāda jauna cilvēka — sava drauga Andreja Semjoniča Ļebezjatņikova vienā no Lipevehneies kundzes mēbelētām istabām, viņš tad arī man paiadīja Bakaļejeva namu …

-   Ļebezjatņikovs? — gausi novilka Raskoļņikovs, it l a lūkodams kaut ko atcerēties.

-   Jā, Andrejs Semjoničs Ļebezjatņikovs, ierēdnis ministrijā. Jūs pazīstat?

—     Jā … nē … — Raskoļņikovs atteica.

—     Atvainojiet, no jūsu jautājuma man tā likās. Es kādreiz biju viņa aizbildnis… ļoti patīkams jauneklis… \ īsam seko… Man prieks satikties ar jaunatni: no tās (ilvēks uzzina, kas jauns, — Pjotrs Petrovičs ar cerībām paskatījās uz visiem klātesošajiem.

—     Kādā nozīmē? — ievaicājās Razumihins.

—     Visnopietnākajā, tā sakot, pašā lietas būtībā, — uztvēra Pjotrs Petrovičs, it kā iepriecināts par jautājumu. — Es, redziet, jau desmit gadus nebiju bijis Pēterburgā. Visi šie mūsu jaunumi, reformas, idejas — tas viss ir skāris arī mūs provincē; bet, lai saskatītu skaidrāk, lai redzētu visu, ir jābūt Pēterburgā. Nu, un mana doma ir tāda, ka visvairāk var saredzēt un uzzināt, ^novērojot mūsu jauno paaudzi. Un jāatzīstas: es nopriecājos…

—     Par ko īsti?

—     Jūsu jautājums ir plašs. Varu maldīties, bet man liekas, tai ir skaidrāks skats, vairāk, tā sakot, kritikas, vairāk lietišķības …

—     Tas taisnība, — noņurdēja Zosimovs.

—     Tu runā niekus, lietišķības nav, — iecirtās Razumihins. — Lietišķība iegūstama ar grūtībām, par velti no debesīm nekrīt. Bet mēs gandrīz divsimt gadu esam no jebkura darba atradināti… Idejas, tās, teiksim, varbūt gan rūgst, — viņš pievērsās Pjotram Petrovičam, — arī griba uz labu ir, kaut gan bērnišķīga; pat godīguma netrūkst, neraugoties uz visādu blēžu milzīgo pieplūdumu; bet lietišķības tomēr nav. Lietišķība pārāk grūti iegūstama.

—     Es jums nepiekrītu, — ar redzamu tīksmi pretojās Pjotrs Petrovičs, — protams, ir aizraušanās, nepareizības, bet vajag būt iecietīgiem: aizraušanās liecina par dedzīgu pieķeršanos darbam un par tiem nenormālajiem ārējiem apstākļiem, kādos darbs noris. Ja padarīts maz, tad, redziet, laika arī ir bijis maz. Par līdzekļiem pat nerunāju. Pēc mana ieskata, ja vēlaties, ir šis tas jau arī paveikts: izplatītas jaunas, derīgas domas, izplatīti daži jauni, derīgi sacerējumi agrāko sapņaino un romantisko vietā; literatūra iegūst vairāk nobriedušu nokrāsu; ir izskausti un izsmieti daudzi kaitīgi aizspriedumi… Vārdu sakot, mēs esam uz neatgriešanos atšķēlušies no pagātnes; bet tas, manuprāt, ir jau veikums…

—      Atkārto iekaltas gudrības, lai sevi parādītu, — Raskoļņikovs pēkšņi sacīja.

—     Kā, lūdzu? — Pjotrs Petrovičs nesadzirdējis jautāja, bet nedabūja atbildi.

—     Tas viss pareizi, — pasteidzās iespraust Zosimovs.

—     Vai nav tiesa? — Pjotrs Petrovičs turpināja, ar labpatiku palūkojies uz Zosimovu. — Jums pašam jāatzīst, — viņš turpināja, griezdamies atkal pie Razumihina, bet jau ar zināmu pārākuma apziņu, tikko nepiemetinādams: «jaunais cilvēk», — jums pašam jāatzīst, ka ir redzams uzplaukums jeb, kā tagad mēdz teikt, progress, kaut vai zinātnes un ekonomiskas taisnības laukā…

—     Nodrāztas frāzes!

—      Nē, nav nodrāztas frāzes! Ja man, piemēram, līdz šim tika sacīts: «Tev būs mīlēt,» — un es mīlēju, kas tad no iznāca? — Pjotrs Petrovičs turpināja, varbūt tomēr ar pārlieku steigu. — Iznāca tas, ka es plēsu svārkus pušu, dalījos ar savu tuvāko un mēs abi palikām pa pusei pliki, pēc krievu parunas: «Divus zaķus šauj, nevienu nenošauj.» Turpretī zinātne saka: «Tev būs mīlēt vispirms sevi pašu, jo pasaulē viss dibināts uz personīgajām interesēm.» Ja mīlēsi tikai sevi, tad i savas darīšanas nokārtosi, kā nākas, i tavi svārki paliks veseli. Ekonomiskā taisnība turklāt piemetina, ka, jo vairāk sabiedrībā labi nokārtotu privāto lietu, tā sakot, veselo svārku, jo tai būs stingrāks pamats un līdz ar to labvēlīgāk kārtosies arī kopējā lieta. Tātad, iegūstot vienīgi un tikai sev, es tieši tādā ceļā iegūstu itin kā visiem un virzos uz to, lai arī tuvākais dabūtu kaut cik vairāk nekā saplēstus svārkus un nevis vairs no privātas, savrupas devības, bet kā vispārējas labklājības sekas. Doma vienkārša, bet diemžēl par daudz ilgi gulējusi nedomāta, aizēnota jūsmošanu un sapņošanu, kaut gan šķiet, ka nevajadzētu daudz attapības, lai atskārstu…

—      Atvainojiet, es arī esmu neattapīgs, — Razumihins skarbi pārtrauca, — un tādēļ izbeigsim. Es ierunājos ar nolūku, man visa šī pļāpīgā sevis mierināšana, visas šīs nebeidzamās, nemitīgās nodrāztās frāzes, pastāvīgi viens un tas pats, viens un tas pats trijos gados ir tiktāl apnīcis, ka nudien es sarkstu pat tad, kad citi manā klātbūtnē sāk tā runāt. Jūs, protams, pasteidzāties parādīt savas zināšanas — tas ir ļoti piedodami, un es to nenosodu. Es tikai vēlējos tagad uzzināt, kas jūs esat, jo, redziet, pie kopējās lietas pēdējā laikā ir pielipis pārāk daudz visādu pašlabuma meklētāju, kas savtīgos nolūkos visu kopējo lietu ir noteikti izkropļojuši un apgānījuši. Nu, un pietiek!

—     Godāts kungs, — Lužins sasliedamies ārkārtīgi cienīgi iesāka, — vai tikai jūs negribat tādā necienīgā veidā sacīt, ka arī es …

—     O, apžēlojieties, apžēlojieties… Vai nu es varēju!… Nu, un pietiek! — Razumihins atcirta un krasi pievērsās Zosimovam, lai turpinātu pirmītējo sarunu.

Izrādījās, ka Pjotrs Petrovičs ir pietiekami gudrs, lai paskaidrojumam tūdaļ noticētu. Viņš bija nolēmis jau pēc divām minūtēm aiziet.

—      Ceru, ka mūsu šodien iesāktā pazīšanās, — viņš griezās pie Raskoļņikova, — pēc jūsu izveseļošanās, ņemot vērā jums zināmos apstākļus, vēl vairāk nostiprināsies … It īpaši vēlu jums labu veselību …

Raskoļņikovs pat galvu nepagrieza. Pjotrs Petrovičs taisījās celties augšā no krēsla.

—     Nogalinājis ir katrā ziņā kāds no ieķīlātājiem, — noteikti sacīja Zosimovs.

—     Katrā ziņā ieķīlātājs! — piebalsoja Razumihins.

—     Porfīrijs savu domu neizpauž, bet ķīlu devējus tomēr nopratina…

—      Ķīlu devējus nopratina? — Raskoļņikovs skaļi iejautājās.

—     Jā, un kas tad ir?

—     Nekas.

—     Kur viņš tos ņem?

—     Dažus Kohs uzrādījis, dažu vārdi ir uzrakstīti uz papīriem, kur lietas ietītas, bet citi paši pieteikušies, līdzko padzirdējuši. ..

—     Nu, tas ir gan bijis slīpēts un piedzīvojis nelietis! Kas par drosmi! Kas par apņēmību!

—     Bet nu itin nemaz ne! — Razumihins pārtrauca.

—      Tas arī noved jūs visus uz nepareiza ceļa. Bet es saku — neveikls, nepiedzīvojis, un droši vien tas ir bijis pirmais solis! Ja iedomā aprēķinu un veiklu nelieti, iznāks neticami. Ja iedomā nepiedzīvojušu, iznāks, ka vienīgi gadījums viņu glābis no nelaimes. Bet ko visu neizdara gadījums? Apžēlojies, viņš taču pat šķēršļu nekādu varbūt nav paredzējis! Un kā viņš rīkojas? — Paņem desmit divdesmit rubļu vērtus niekus, piebāž ar tiem kabatas, rakņājas vecenes lādē pa panckām, bet kumodē, augšējā atvilktnē, kastītē, skaidrā naudā vien tika atrasts pāri par pusotra tūkstoša rubļu, neieskaitot naudas papīrus! Pat aplaupīt nav pratis, tik vien ir mācējis kā nokaut! Pirmais solis, es tev saku, pirmais solis; šis apjuka! Un nevis ar aprēķinu ir izlocījies, bet viņu ir glābis gadījums!

—     Jūs laikam runājat par vecās ierēdņa atraitnes noslepkavošanu, — griezdamies pie Zosimova, iejaucās Pjotrs Petrovičs, stāvēdams jau kājās, ar platmali un cimdiem rokā. Pirms aiziešanas viņš vēlējās pateikt vēl pāris gudru vārdu. Viņš, acīm redzot, centās atstāt labvēlīgu iespaidu, un godkāre uzveica apdomību.

—     Jā. Jūs esat dzirdējis?

—     Kā ne, kaimiņos …

—     Zināt visos sīkumos?

—     Nevaru teikt; bet mani šai lietā interesē kāds cits apstāklis, tā sakot, vesels jautājums. Nerunāju par to, Ka noziegumi zemākajās šķirās pēdējos piecos gados ir pavairojušies; nerunāju par pastāvīgajām laupīšanām un ugunsgrēkiem visās malās, — visdīvainākais man šķiet las, ka arī augstākās šķirās noziegumi vairojas tādā pašā mērā, tā sakot, līdztekus. Te dzird, ka bijušais students uzbrucis uz lielceļa pastam; tur — pēc sava sabiedriskā stāvokļa vadoši cilvēki taisa viltotu naudu; Maskavā tiek tvarstīta vesela kompānija, kas vilto pēdējā aizņēmuma loterijas biļetes, pie tam viens no galvenajiem dalībniekiem ir kāds pasaules vēstures lektors; tiek nogalināts mūsu sekretārs ārzemēs naudas un citu mīklainu iemeslu dēļ… Ja tagad šo veceni augļotāju ir noslepkavojis viens no ieķīlātājiem, tad arī tas ir bijis augstākās sabiedrības cilvēks, jo zemnieki neieķīlā zeltlietas. Ar ko lai izskaidro to, ka, no vienas puses, mūsu sabiedrības civilizēta daļa tik samaitāta?

—     Ekonomisko pārmaiņu pārāk daudz… — atsaucās Zosimovs.

—     Ar ko izskaidrot? — pieķērās Razumihins. — Protams, to var izskaidrot tieši ar pārlieku iesakņojušos lietišķības trūkumu.

—     Kā tā?

Ko atbildēja Maskavā šis pats jūsu lektors, kad tam jautāja, kāpēc viņš viltotas biļetes taisījis: «Visi top badīti ar dažādiem paņēmieniem, tad arī es vēlējos kļūt drīzāk bagāts.» Burtiski viņa vārdus neatceros, bet jēga tcida, ka par velti, drīzāk, bez pūlēm! Pieraduši dzīvot pie visa gatava, staigāt citu pavadā, ēst jau sagremotu. Nu, bet, kad ir situsi liktenīgā stunda, tad katrs parādās īstajā gaismā, pēc kā viņš ir tiecies…

—     Tomēr kur tikumība? Un, tā sakot, principi. ..

—    Bet par ko jūs tā raizējaties? — negaidot iejaucās Raskoļņikovs. — Iznācis pēc jūsu pašu teorijas!

—     Kā tā — pēc manas paša teorijas?

—     Novediet līdz gala slēdzienam to, ko jūs nupat te sludinājāt, un iznāks, ka var cilvēkus nokaut…

—     Apžēlojieties! — Lužins izsaucās.

—     Nē, tā tas nav! — atsaucās Zosimovs.

Raskoļņikovs gulēja bāls, ar trīcošu virslūpu un grūti

elpoja.

—     Visam ir robeža, — augstprātīgi turpināja Lužins. — Ekonomiskā ideja nav vēl aicinājums uz slepkavību, un ja tikai pieņemam…

—     Bet vai tas tiesa, ka jūs, — piepeši viņu atkal pārtrauca Raskoļņikovs, runādams aiz niknuma drebošā balsī, kurā bija sadzirdama savāda apvainošanas tīksme, — vai tas tiesa, ka jūs sacījāt savai līgavai… tanī pašā stundā, kad no viņas saņēmāt jāvārdu, ka vislielākais prieks jums esot par to … ka viņa ubadze … jo esot izdevīgāk paņemt sev sievu, kas dzīvo nabadzībā, lai pēc tam varētu pār viņu valdīt… un viņai pārmest, ka jūs esat viņas labdaris? …

—     Cienījamais kungs! — Lužins iesaucās satraukti un ļauni, pietvīkdams un samulsdams. — Cienījamais kungs… tā izkropļot domu! Atvainojiet mani, bet esmu spiests jums pateikt, ka līdz jums atklīdušajās vai, labāk sakot, jums pienestajās baumās nav ne ēnas no saprātīga pamata, un es … man ir aizdomas, ka … šī šaudīkla … vārdu sakot, jūsu māmiņa. .. Viņa man arī bez tam — ar visām citām visai teicamām īpašībām likās savā domu gaitā mazliet aizrautīga un romantiska… Bet es tomēr biju tūkstoš verstu tālu no domas, ka viņa varētu to tik izkropļotā veidā saprast un iztēlot… Un galu galā… galu galā …

—     Bet vai zināt ko? — Raskoļņikovs iekliedzās, paslējies augšā no spilvena, ar caururbjošu, kvēlojošu skatienu lūkodamies taisni viņam virsū. — Vai zināt ko?

—     Ko tad, lūdzu? — Lužins apstājās un gaidīja ar aizvainotu un izaicinošu izteiksmi sejā. Dažas sekundes ilga klusums.

—     Ja jūs vēlreiz… uzdrošināsieties minēt… kaut vienu vārdu… par manu māti… es jūs tenteriski nolaidīšu pa kāpnēm lejā!…

—     Kas tev ir? — iesaucās Razumihins.

—     Ahā, tad redz, kā! — Lužins nobālēja un iekoda lūpā. — Tad uzklausiet mani, mans kungs, — viņš iesāka, ik balsienu uzsvērdams, par varēm valdīdamies un tomēr elsdams, — es jau pirmīt, ar pirmo soli saskatīju jūsu naidīgumu, bet tīši paliku šeit, lai uzzinātu vēl vairāk. Daudz ko es varētu piedot slimam un radiniekam, bet tagad … jums … nekad …

—     Es neesmu slims! — atkliedza Raskoļņikovs.

—     Tad jo vairāk …

—     Vācieties pie velna!

Bet Lužins jau pats devās prom, runu nenobeidzis, izspraukdamies atkal starp galdu un krēslu; Razumihins šoreiz piecēlās, lai viņu palaistu garām. Ne uz vienu neskatīdamies, pat ar galvu nepamādams Zosimovam, kas jau sen māja viņam, lai liek mierā slimnieku, Lužins devās laukā, aiz piesardzības pacēlis platmali plecu augstumā, kamēr pieliecies izgāja pa durvīm. Un pat viņa uzkumpusī mugura šai brīdī liecināja, ka viņš aiznes sev līdzi briesmīgu apvainojumu.

—     Vai nu tā var, vai nu tā var? — Razumihins apjucis, galvu grozīdams, runāja.

—     Atstājiet, atstājiet mani vienu! — Raskoļņikovs "ārkārtīgā sašutumā izsaucās. — Vai jūs beidzot liksiet man mieru, jūs mocītāji! Es no jums nebīstos! Es tagad ne no viena, ne no viena nebīstos! Pazūdiet! Es gribu būt viens, viens, viens, viens!

—     Ejam! — sacīja Zosimovs, pamādams Razumihinam.

—     Apžēlojies, vai tad var tā viņu atstāt?

—     Ejam! — Zosimovs uzstājīgi atkārtoja un gāja ārā. Razumihins padomājis metās viņam līdzi.

—     Varēja būt vēl sliktāk, ja mēs viņu nepaklausītu, — Zosimovs sacīja jau uz kāpnēm. — Nedrīkst uzbudināt …

—     Kas viņam ir?

—    Ja tagad viņam nāktu kāds labvēlīgs saviļņojums, lūk, tas būtu vietā! Pirmīt viņš bija spējīgs… zini — viņam ir kaut kas ieķēries prātā! Kaut kas nekustīgs, kas viņu nospiež… No tā es ļoti baidos, noteikti!

—     Varbūt, lūk, šitas pats kungs, Pjotrs Petrovičs! No sarunas varēja noprast, ka viņš prec Rodjas māsu un ka Rodja pirms pašas saslimšanas ir saņēmis vēstuli…

—     Jā, velns viņu tagad te atdzina; varbūt visu samaitāja. Bet vai tu ievēroji, cik viņš tagad pret visu vienaldzīgs, no visa raisās vaļā ar klusēšanu, izņemot vienu vienīgu punktu, kas viņu ārkārtīgi uztrauc: tā ir šī slepkavība …

—     Jā, jā! — uztvēra Razumihins. — Man tas ļoti krita acīs. Interesējas, baiļojas. Ar to viņu pārbiedējuši policijas kantorī; nokritis ģībonī.

—     Vakarā tu man pastāstīsi to sīkāk, bet pēc tam es tev kaut ko pateikšu. Viņš mani ļoti interesē! Pēc pusstundas es atkal iegriezīšos apraudzīt… Karsoņa gan vairs nebūs.

—     Paldies tev! Bet es pa to laiku pie Pašeņkas pagaidīšu un novērošu viņu ar Nastasjas palīdzību…

Raskoļņikovs, palicis viens, nepacietīgi un skumji paskatījās uz Nastasju, kas vēl kavējās tepat.

—     Vai neiedzersi tagad tēju? — viņa vaicāja.

—     Pēcāk! Man nāk miegs. Atstāj mani vienu…

Viņš kā krampjos pagriezās pret sienu; Nastasja aizgāja.

VI

Bet, tiklīdz viņa bija izgājusi, Raskoļņikovs piecēlās, aizkrampēja durvis, atraisīja Razumihina .pirmīt atnesto un atkal sasieto aizsaini ar drēbēm un sāka ģērbties. Dīvaini: rādījās, ka viņš piepeši kļuvis pavisam mierīgs; nebija ne pirmītējo nesakarīgo murgu, ne panisko baiļu kā visu pēdējo laiku. Tas bija pirmais tāda savāda, pēkšņa miera brīdis. Viņa kustības bija noteiktas un skaidras, tajās bija saskatāma cieša apņemšanās. — Šodien pat, jau šodien pat! … — viņš murmināja pie sevis. Viņš gan saprata, ka ir vēl vārgs, bet ārkārtīgi sakāpinātais garīgais sasprindzinājums, kas bija pārgājis mierā, stingumā, deva viņam spēku un pašpaļāvību; viņš cerēja, ka uz ielas tomēr nepakritīs. Saģērbies no galvas līdz kājām jaunajās drēbēs, viņš paskatījās uz naudu, kas gulēja uz galda, padomāja un iebāza to kabatā. Naudas bija divdesmit pieci rubļi. Paņēma arī vara sīknaudu, kas bija atlikusi Razumihinam no izmainītajiem desmit rubļiem, pērkot drēbes. Pēc tam klusītēm atcēla krampīti, izgāja no istabas, nokāpa pa kāpnēm un pameta skatienu līdz kājai atvērtajā virtuvē: Nastasja stāvēja ar muguru pret viņu un pieliekusies pūta saimnieces patvārī. Viņa nekā nedzirdēja. Kam gan varēja ienākt prātā, ka viņš ies laukā? Pēc brīža viņš jau bija uz ielas.

Pulkstenis varēja būt astoņi, saule laidās uz rietu. Tveice turējās agrākā, taču viņš kāri ieelpoja šo smirdošo, putekļaino pilsētas saindēto gaisu. Galva sāka mazliet reibt. Viņa iekaisušajās acīs un novājējušajā, dzeltenīgi bālajā sejā pēkšņi iezalgojās mežonīga enerģija. Viņš nezināja un arī nedomāja par to, kurp jāiet; viņš zināja vienu — «visu to vajag izbeigt jau šodien, ar reizi, tūlīt pat; ka citādi viņš mājās neatgriezīsies, tāpēc ka negrib tā dzīvot». Kā izbeigt? Ar ko izbeigt? Par to viņam nebija pat sajēgas un arī domāt negribējās. Viņš vairīja prom katru domu: domas viņu mocīja. Viņš tikai juta un zināja, ka vajag, lai viss pārmainītos — šā vai tā, «vienalga, kā», viņš atkārtoja ar izmisuma pilnu, stingru pašpaļāvību un apņēmību.

Pēc veca paraduma pa savu ierasto agrāko pastaigu ceļu viņš devās taisni uz Siena laukumu. Netālu no Siena laukuma pie sīku preču bodītes uz ielas bruģa stā-» vēja jauns leijerkastnieks melniem matiem un grieza kādu ļoti sentimentālu romanci. Viņš akomponēja uz ietves stāvošai, gadus piecpadsmit vecai meičai, kas bija ģērbusies kā jaunkundze — krinolīnā, mantiļā un salmu cepurē ar ugunssarkanu spalvu; viss apģērbs bija vecs un nonēsāts. Drebošā, bet diezgan patīkamā un spēcīgā ielas dziedātājas balsī viņa locīja romances meldiju, gaidīdama no bodītes kādu divkapeiku gabalu. Raskoļņikovs apstājās blakus diviem trim citiem klausītājiem, paklausījās, izvilka pieckapeiku gabalu un ielika meitenei saujā. Viņa uzreiz aprāva, kā grieztin nogrieza dziesmu pie paša jūtelīgākā un augstākā toņa, skarbi uzkliedza leijerkastniekam: — Diezgan! — un abi aizvilkās tālāk, pie nākošās bodītes.

—     Vai jūs mīlat ielas dziedāšanu? — Raskoļņikovs pēkšņi griezās pie kāda vairs ne visai jauna garāmgājēja, kas stāvēja viņam līdzās un izskatījās pēc bulvāru švīta. Tas izbrīnījies īgni paskatījās. — Es mīlu, — Raskoļņikovs turpināja, bet ar tādu izskatu, it kā nepavisam nerunātu par ielas dziedāšanu, — man patīk, ka dzied leijerkastes pavadījumā aukstā, tumšā un mitrā rudens vakarā, katrā ziņā mitrā, kad visiem ielas gājējiem sejas bāli zaļganas un slimas; vai vēl labāk, kad snieg slapjš sniegs, pavisam stāvus, bez vēja — zināt? Bet tam cauri zalgo gāzes lukturi…

—     Nezinu… Atvainojiet, — no jautājuma un Raskoļņikova savādā izskata sabijies, kungs atbildēja un pārgāja otrā ielas pusē.

Raskoļņikovs gāja taisnā virzienā tālāk uz to Siena laukuma stūri, kur tirgojās tas sīkpilsonis un viņa sieva, kas toreiz bija runājušies ar Lizavetu. Bet tagad viņu nebija. Pazinis vietu, viņš apstājās, palūkojās apkārt un griezās pie jauna puiša sarkanā kreklā; puisis žāvājās pie ieejas miltu noliktavā.

—     Te uz šī stūra taču tirgojas tas sīkpilsonis ar sievu, jā?

—     Visādi tirgojas, — puisis atbildēja, no augšas noskatīdamies uz Raskoļņikovu.

—     Kā viņu sauc?

—     Kā kristīts, tā sauc.

—     Vai tu ar neesi, kazi, zaraiskietis? No kādas guberņas?

Puisis atkal paskatījās uz Raskoļņikovu.

—      Pie mums, jūsu gaišība, ir nevis guberņa, bet apriņķis, un, tā kā brālis riņķoja apkārt, bet es tupēju mājās, tad arī nezinu… Piedodiet žēlīgi, jūsu gaišība!

—     Vai tā tur augšā ir ēdnīca?

—     Tas ir trahtieris, tur ir biljards; arī princeses atrodamas … Tā, lūk!

Raskoļņikovs pārgāja pāri laukumam. Uz stūra stāvēja liels pūlis cilvēku, visi vīrieši. Viņš iespiedās pašā drūzmā, ielūkodamies sejās. Viņu kaut kas vilka ar visiem uzsākt sarunas. Bet neviens nepievērsa viņam uzmanību, visi kaut ko tērgavoja savā starpā, sanākuši pūlīšos. Viņš pastāvēja, padomāja un sāka iet pa ietvi uz labo pusi prospekta virzienā. Pagājis garām laukumam, viņš nokļuva šķērsielā.

Viņš arī agrāk bija bieži gājis pa šo īso šķērsielimt, kas ved ar līkumu no laukuma uz Sadovajas ielu. Pēdējā laikā viņu vilka pa šīm vietām paklaiņot, kad kļuva nelabi, «lai būtu vēl nelabāk». Tagad viņš tur iegriezās, neko nedomādams. Šeit ir liels nams, ko visu aizņem traktieri, kā arī citas iestādes, kur var paēst un iedzert; no tām ik brīdi spurdza laukā sievietes, ģērbušās, kā mēdz iziet «tepat pie kaimiņiem», — tās bija kailām galvām, vieglās kleitās. Divās trijās vietās viņas pulcējās uz ietves grupās, īpaši pie kāpnēm uz apakšējo stāvu, kur pa diviem pakāpieniem varēja nokļūt dažādos visai līksmos izpriecas lokālos. Vienā no tiem pašreiz skanēja klaudzoņa un troksnis pār visu ielu, trinkšķēja ģitāra, dziedāja dziesmas un gāja ļoti jautri. Pie ieejas pulcējās lielāka grupa sieviešu; dažas sēdēja uz kāpnītēm, dažas uz ietves, vēl citas stāvēja un runājās. Blakus pa ielas bruģi, skaļi lamādamies, žāstījās piedzēries zaldāts ar papirosu, kā likās — gribēja kaut kur ieiet, bet bija piemirsis, kur. Skrandains vazaņķis lamājās ar otru vazaņķi; kāds līdz nesamaņai piedzēries vārtījās šķērsām pār ielu. Raskoļņikovs apstājās pie lielas sieviešu grupas. Viņas sarunājās aizsmakušās balsīs, visas bija katūna kleitās, kazādas kurpēs un kailām galvām. Dažas bija pāri četrdesmitiem, bet gadījās arī septiņpadsmitgadīgas; gandrīz visas ar zilumos sasistām acīm.

Raskoļņikovu nez kāpēc saistīja dziesmas, klaudzoņa un čalošana apakšstāvā. Varēja dzirdēt, ka tur smieklu un spiedzienu vidū, ģitārai un smalkā falsetā vilktam piedziedājumam skanot, kāds griezās trakā dejā, sizdams ar papēžiem takti. Raskoļņikovs Vērīgi, drūmi un domīgi klausījās, noliecies pie ieejas, ziņkārīgi ielūkodamies no ietves priekšnamā.

«Kārtībnieciņ labais, skaistais,

Nesit par neko man, slaistam!»

plūda dziedātāja smalkā balstiņa. Raskoļņikovam briesmīgi sagribējās ieklausīties, ko dzied, it kā tieši tas būtu pats galvenais.

«Vai neieiet?» viņš nodomāja. «Smejas! Apskurbuši. Nez vai nepiedzerties līdz nesajēgai?»

— Vai nenāksiet iekšā, mīļais kungs? — jautāja viena no sievietēm diezgan skanīgā, vēl ne gluži aizsmakušā

balsi. Viņa bija jauna un pat nelikās riebīga — vienīgā no visa bara.

—            Skat, kur glītiņa! — viņš atbildēja, atstiepdamies taisns un paskatīdamies uz to.

Viņa pasmaidīja; kompliments viņai gaužām patika.

—     Jūs pats ar esat ļoti, ļoti glītiņš, — viņa teica.

—            Cik vājš! — otra basā piebalsoja. — Vai no slimnīcas, vai, iznācāt?

—            Šķiet, ģenerāļa meitas, bet deguni visām strupi! — pēkšņi pārtrauca pienācis vīrietis labi dūšā, vaļējos ķelderos, ar viltīgi smejošu, neglītu seju. — Vai re, kas par jautrību!

—     Kāp iekšā, ja esi nācējs!

—     Lai notiek! Priekā!

Un viņš notenterēja lejā.

Raskoļņikovs gāja tālāk.

—     Klausieties, kungs! — nosauca viņam pakaļ skuķe.

—     Ko?

Viņa sastomījās.

—            Es, mīļais kungs, vienmēr būšu priecīga dalīt ar jums jūsu brīžus, bet tagad, lūk še, nekādi nevaru saņemt drosmi. Uzdāviniet, jaukais kavalieri, man sešas kapeikas sirds uztaisīšanai!

Raskoļņikovs izvilka, cik gadījās paņemt: trīs pieckapeiku gabalus.

—     Ai, cik labs kungs!

—     Kā tevi sauc?

—     Prasiet pēc Duklidas!

—            Nē, kas tad nu vēl nebūs, — pēkšņi piezīmēja kāda no bara, pamezdama ar galvu uz Duklidu. — Tas ir jau kaut kas — es nezinu. Kā tā var lūgt! Es nudien aiz kauna vien zemē ielīstu …

Raskoļņikovs ziņkārīgi palūkojās uz runātāju. Tā bija bakurētaina meita, gadu trīsdesmit veca, viscaur vienos zilumos, ar uzpampušu augšlūpu. Viņa runāja un nosodīja mierīgi un nopietni.

«Kur es,» Raskoļņikovs, iedams tālāk, lūkoja atcerēties, «kur es lasīju, ka uz nāvi notiesātais stundu pirms nāves saka un domā: ja viņam nāktos dzīvot kaut kur augstu, uz klints, uz tik maza laukumiņa, kur tikai abas kājas var nolikt, bet apkārt būtu bezdibeņi, okeāns, mūžīga tumsa, mūžīga vientulība un mūžīga auka, un vajadzētu palikt tā stāvot uz sprīdi lielas platības visu mūžu,

tūkstoš gadu, mūžību — tad tomēr labāk tā dzīvot nekā tagad, tūlīt mirt. Tikai dzīvot, dzīvot un dzīvot! Lai kā dzīvot — tikai dzīvot!… Tā ir patiesība! Ak kungs, tā ir patiesība! Nelieša cilvēks! Un nelietis ir tas, kas viņu tādēļ sauc par nelieti,» viņš pēc brītiņa piemetināja.

Viņš bija iegriezies citā ielā: «Re! «Kristālpils»! Pirmīt Razumihins runāja par «Kristālpili». Bet ko es gribēju? Jā, izlasīt!… Zosimovs teica, ka esot lasījis avīzēs…»

—     Vai laikraksti ir? — viņš jautāja, ieiedams plašajā un pat spodrajā traktierī ar vairākām, gan diezgan patukšām istabām. Divi trīs apmeklētāji dzēra tēju; vienā no tālākām istabām sēdēja grupa — cilvēki četri un dzēra šampanieti. Raskoļņikovam likās, ka starp tiem ir Zamjotovs. Pa gabalu tomēr nevarēja labi saskatīt.

«Lai!» viņš nodomāja.

—     Pavēlēsiet degvīnu? — jautāja sulainis..

—     Dod tēju! Un atnes man avīzes, vecas, tā — dienas piecas no vietas, bet es tev iedošu dzeramnaudu.

—     Klausos. Te ir šīsdienas. Vai pavēlēsiet arī degvīnu?

Vecās avīzes un tēju atnesa. Raskoļņikovs apsēdās un

sāka avīzēs meklēt: «Izlers — Izlers — Acteki — Acteki — Izlers — Bartola — Masimo — Acteki — Izlers … Fu, velns! Ahā, lūk, še sīkās ziņas: nokritusi no kāpnēm — sīkpilsonis sadedzis no degvīna — ugunsgrēks Peskos — ugunsgrēks Pēterburgas Pusē — vēlreiz ugunsgrēks Pēterburgas Pusē — vēl ugunsgrēks Pēterburgas Pusē — Izlers — Izlers — Izlers — Masimo… Ahā, te …»

Viņš pēdīgi bija atradis, ko meklēja, un sāka lasīt; rindas lēkāja viņam gar acīm. Viņš tomēr izlasīja visu «ziņu» līdz galam un kāri ņēmās meklēt turpmākajos numuros vēlākos papildinājumus. Rokas drebēja, šķirstot lapas, drebēja aiz drudžainas nepacietības. Piepeši kāds apsēdās pie viņa galda, viņam blakus. Viņš paskatījās — Zamjotovs, tas pats Zamjotovs, tādā pašā izskatā, ar gredzeniem, ar pulksteņa važiņām, ar šķirtni melnajos, sacirtotajos un pomādēm saziestajos matos, elegantā vestē, mazliet .nobružātos svārkos un ne gluži spodrā veļā. Viņš bija jautrs, vismaz ļoti jautri un labsirdīgi smaidīja. Viņa melnīgsnējā seja bija drusku pietvīkusi no izdzertā šampanieša.

—     Kā? Jūs te? — viņš uzsāka nesapratnē un tādā tonī i! kci sensens paziņa. — Bet man vēl vakar Razumihins

stāstīja, ka jūs guļot nesamaņā. Lūk, savādi! Bet es taču biju pie jums …

Raskoļņikovs zināja, ka Zamjotovs nāks klāt. Viņš atlika pie malas avīzes un pagriezās pret Zamjotovu. Viņam ap muti bija zobgalīgs smīns, un šai smīnā vīdēja kaut kāda jauna, ieērcināta nepacietība.

—            Es zinu, ka jūs bijāt, — viņš atbildēja, — man teica. Zeķi meklējāt… Ziniet, Razumihins par jums sajūsmā, stāsta, ka gājis ar jums pie Lavizas Ivanovnas, pie tās pašas, kuras labā jūs toreiz tā centāties, poručikam Pulverim mirkšķinājāt, bet viņš nekādi jūs nesaprata, vai atceraties? Kas nu tur bija ko nesaprast — skaidra lieta … ko?

—     Bet kāds viņš trakulis!

—     Vai Pulveris, vai?

—     Nē, jūsu draugs Razumihins …

—            Jums laba dzīve, Zamjotova kungs: vispatīkamākajās vietās ieeja bez maksas! Kas jūs nupat ar šampanieti dzirdīja?

—     To mēs tā… iemetām… Vai nu tūlīt jau dzirdīja?!

—            Honorārs! Visu izmantojat! — Raskoļņikovs iesmējās. — Nekas, labo puisīt, nekas! — viņš piebilda, uzsizdams Zamjotovam uz pleca. — Es jau neko ļaunu, tikai «tāpat vien aiz mīlības, spēlēdamies» to saku, kā tas jūsu darbonis teica, Mitjku pauksnīdams vecenes lietā.

—     Bet kā jūs to zināt?

—     Nu, es varbūt zinu vairāk nekā jūs.

—            Kāds jūs savāds… Laikam vēl pavisam slims. Nevajadzēja vēl nākt ārā …

—     Es jums liekos savāds?

—     Jā. Ko jūs — avīzes lasāt?

—     Avīzes.

—     Daudz raksta par ugunsgrēkiem.

—            Nē, es nelasu par ugunsgrēkiem. — Te Rasfcoļņi-% kovs mīklaini paskatījās uz Zamjotovu; zobgalīgs smīns atkal savilkās ap viņa lūpām. — Nē, es nelasu par ugunsgrēkiem, — viņš turpināja, pamirkšķinādams Zamjotovam. — Atzīstieties, mīļais jaunekli, ka jums briesmīgi gribas zināt, par ko es lasīju!

—            Nepavisam negribas; es tikai tā iejautājos. Vai ta nevar jautāt? Ko jūs vienmēr …

—            Paklausieties, jūs taču esat izglītots, literārs cilvēks, jā?

—     Es no ģimnāzijas sestās klases, — Zamjotovs atbildēja ar zināmu cienīgumu.

—     No sestās! Ak tu manu zvirbulīt! Ar celiņu matos, gredzeniem pirkstos — bagāts cilvēks! Vī, kāds mīļš puisītis! — Te Raskoļņikovs sāka smiet nervozus smieklus Zamjotovam taisni sejā. Tas spēji atrāvās nost, ne jau nu apvainojies, bet stipri izbrīnījies.

—     Tpu, kāds savāds! — viņš atkārtoja ļoti nopietni. — Man liekas, ka jūs vēl arvien murgojat.

—     Murgoju? Nav tiesa, zvirbulīt!… Tātad es esmu savāds? Nu, bet vai jums es liekos interesants, ko? Interesants?

—     Interesants gan.

—     Tā sakot, jūs interesē, ko es lasīju, ko avīzēs meklēju? Paskat, cik daudz numuru licis sanest! Aizdomīgi, ko?

—     Nu, pasakiet!

—     Ausis saspicētas, ko?

—     Kas par saspicēšanu?

—      Pateikšu vēlāk, kas par saspicēšanu, bet tagad, mans mīļais, ziņošu jums… nē, labāk «atzīšos» … Nē, ari tas nav tas, bet: «es liecināšu, jūs liecību pieņemsiet» — tas būs pareizāk! Tātad, es apliecinu, ko lasīju, par ko interesējos… ko meklēju, ko pētīju … — Raskoļņikovs piemiedza acis un brītiņu nogaidīja: — Es meklēju — tāpēc arī te ienācu — par vecās ierēdņa atraitnes slepkavību, — viņš pēdīgi izteica gandrīz čukstot, piebāzis seju ārkārtīgi tuvu Zamjotova sejai. Zamjotovs cieši raudzījās viņā, nekustēdamies un neatraudams savu seju no viņa sejas. Visdīvainākais pēc tam Zamjotovam šķita tas, ka tieši veselu minūti viņi tā raudzījās viens otrā.

—     Nu, kas tad, ka lasījāt? — viņš pēkšņi izsaucās ar nepacietīgu izbrīnu. — Kas man daļas! Kas ta par to?

—     Tā ir tā pati vecene, — par Zamjotova izsaucieniem nelikdamies ne zinis, Raskoļņikovs tāpat čukstus turpināja, — tā pati, par kuru, atcerieties, toreiz sāka stāstīt kantorī un es vēl noģību. Vai tagad saprotat?

—     Kaš tas ir? Ko… «saprotat»? — gandrīz satraukti sacīja Zamļotovs.

Raskoļņikova sastingusi un nopietnā seja uzreiz pārvērtās, un viņš piepeši sāka smiet atkal tos pašus nervozos smieklus kā pirmīt, it kā galīgi nebūtu spējīgs pats sevi savaldīt. Un vienā mirklī viņa atmiņā ar ārkārtīgu izjūtas skaidrību atdzīvojās tas nesenais brīdis, kad viņš stāvēja aiz durvīm ar cirvi, durvju aizbīdnis kustējās, tie viņpus durvīm šķendējās un lauzās iekšā, bet viņam piepeši iegribējās tiem uzkliegt, ar tiem izlamāties, parādīt tiem mēli, kaitināt, pilnā kaklā smieties, smieties, smieties.

—     Jūs esat vai nu ārprātīgs, vai arī… — Zamjotovs sacīja — un aprāvās, it kā viņu piepeši būtu pārsteigusi kāda nupat prātā iešāvusies doma.

—     Vai arī? Kas «vai arī»? Nu, kas? Nu, sakiet!

—     Itin nekas! — Zamjotovs noskaities atteica. — Viss nieki!

Abi apklusa. Pēc pēkšņa, drudžaina smieklu joņa Raskoļņikovs piepeši kļuva domīgs un skumjš. Viņš atspiedās ar elkoni pret galdu un atbalstīja galvu plaukstā. Likās, ka viņš Zamjotovu pilnīgi aizmirsis. Labu brīdi ilga klusums.

—     Kāpēc jūs nedzerat savu tēju? Atdzisīs, — ieteicās Zamjotovs.

—     A? Ko? Tēju? … Tiešām … — Raskoļņikovs iedzēra malku no glāzes, iebāza mutē kumosiņu maizes un pēkšņi, paskatījies uz Zamjotovu, šķiet, atkal atcerējās visu un it kā uzpurinājās: viņa seja tūdaļ ieguva savu agrāko zobgalīgo izteiksmi. Viņš turpināja dzert tēju.

—     Pēdējā laikā savairojies tik daudz visādu blēžu, — ierunājās Zamjotovs. — Vēl nesen es lasīju izdevumā «Moskovskije vedomosti», ka Maskavā saķerta vesela banda viltotas naudas taisītāju. Bijusi vesela kompānija. Viltojuši kredītbiļetes.

—     O, tas jau sen! Es jau pirms mēneša to lasīju, — Raskoļņikovs mierīgi atbildēja. — Tātad, pēc jūsu domām, tie ir blēži? — viņš piebilda vīpsnādams.

—     Kas tad cits, ja ne blēži?

—     Tie? Tie ir tīrie bērni, blanbeki[1], nevis blēži! Vesels pussimts cilvēku sadodas kopā tādam mērķim! Vai tā var? Tur pat triju gandrīz par daudz un arī tikai tad, ja ir viens par otru pārliecināti vairāk nekā par sevi pašu! Bet tā — viens dzērumā izpļāpāsies, un visam beigas! Blanbeki! Salīgst neuzticamus cilvēkus, lai tie viltoto naudu izmaina kantoros, — vai to var uzticēt pirmajam, kas pagadās? Nu, pieņemsim, ka arī blanbekiem ir izdevies, pieņemsim, ir iemainījis katrs sev pa miljonam, nu, bet pēc tam? Visu mūžu? Visu mūžu būt atkarīgiem citam no cita! Tad labāk pakārties! Bet viņi pat izmainīt nav mācējuši: sāk kantorī mainīt, dabū pieci tūkstoši, jau rokas sāk trīcēt. Četrus pārskaitījis, piekto paņem neskaitītu, it kā uzticēdamies, lai tikai ātrāk kabatā un drīzāk projām. Nu, tā arī modināja aizdomas. Un viss sabruka viena muļķa dēļ! Vai tad tā var?

—     Ka rokas sāk trīcēt? — Zamjotovs uztvēra. — Tas gan iespējams. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tas iespējams. Dažreiz nevar izturēt.

—     Šito?

—     Jus laikam izturētu? Nē, es neizturētu! Par simt rubļu atalgojuma doties tādās briesmās! Iet ar viltotu naudas zīmi — uz kurieni? — uz bankas kantori, kur šai ziņā ir jau zobus notrinuši, — nē, es samulstu. Vai jūs nesamulstu?

Raskoļņikovam uzreiz atkal briesmīgi iegribējās «parādīt mēli». Viņam šermuļi brīžam skrēja pār muguru.

—     Es darītu citādi, — viņš iesāka iztālēm. — Es mainītu, lūk, kā: pārskaitītu pirmo tūkstoti reizes četras, no abām pusēm katru naudas zīmi apskatīdams, tad ķertos pie otra tūkstoša; iesācis to skaitīt, saskaitītu līdz vidum, tad izņemtu kādu piecdesmitrubļu zīmi, paceltu pret gaismu, apgrieztu otrādi, pārbaudītu atkal pret gaismu — vai tik nav viltota? Es, sak, bīstos; kāda mana radiniece viendien divdesmit pieci rubļi tādā kārtā pazaudēja,» — un es pastāstītu, kā tas noticis. Iesācis skaitīt trešo tūkstoti, — «nē, atļaujiet: es tur otrajā tūkstotī septīto simtu laikam saskaitīju nepareizi, man tā kā šaubas», — atstātu trešo un atkal pie otrā, un tā visus piecus. Pabeidzis izvilktu vēl no piektā un otrā pa kredītbiļetei, atkal pret gaismu, un atkal man šaubas: «Pārmainiet, lūdzu!» — un tā liktu kantoristam pasvīst, ka viņš beidzot nezinātu, kā tikt no manis vaļā! Visu pabeidzis, pēdīgi ietu projām, atvērtu durvis, bet nē, atvainojiet, un vēlreiz atgrieztos* par kaut ko apvaicāties, dabūt kādu paskaidrojumu, — lūk, kā es darītu!

—     Tpu, kādas drausmīgas lietas jūs melšat! — smiedamies sacīja Zamjotovs. — Tikai tas viss ir tukša izrunāšanās, īstenībā jūs droši vien iekristu. Tur, pēc manām domām, ne tikai es un jūs, bet pat rūdīts pārdrošnieks nevar par sevi galvot. Tālu nav jāmeklē — lūk še, pie' ers: tepat mūsu iecirknī nogalināja veceni. Tak jau iķiet, traki pārdroša galva, gaišā dienas laikā, uz katra M>Ja riskējot, vienīgi brīnums viņu glābis, — bet rokas tomēr ir drebējušas: apzagt nav mācējis, neizturēja; no ./meklēšanas materiāliem redzams …

Raskoļņikovs it kā apvainojās.

—     Redzams jau gan! Bet ejiet nu noķeriet viņu ta> ad! — viņš iesaucās, ar ļaunu tīksmi ķircinādams Zamjotovu.

—     Nu, noķers ar.

—     Ko? Kas? Jūs noķersiet? Lika pagaidīt! Jums taču •alvenais: vai cilvēks šķiež naudu vai ne? Te naudas nebija, te uzreiz sāk to tērēt, šķiest — un kā tas nu lai nebūtu viņš! Tā jūs katrs bērns apvedīs ap stūri, ja gribēs!

—     Tas tad, lūk, ir, ka viņi visi tā dara, — Zamjotovs atbildēja, — nosit gan gudri, bet pēc tam tūdaļ uz krogu un tur iegāžas. Kad viņi šķiež naudu, tad viņus arī saķer. Ne jau visi tik viltīgi kā jūs. Jūs uz krogu, protams, neietu.

Raskoļņikovs sarauca uzacis un vērīgi palūkojās Zam-

jotovā.

—     Jums, kā liekas, iekārojies izzināt, kā es tad rīkotos? — viņš ar nepatiku jautāja.

—     Gribētos gan, — Zamjotovs atbildēja cieti un noteikti. Pārāk nopietni viņš tagad bija sācis runāt un skatīties.

—     Ļoti?

—     Ļoti.

—     Labi. Es rīkotos tā, — Raskoļņikovs iesāka, pēkšņi atkal pietuvinādams seju Zamjotova sejai, cieši vērdamies viņā un atkal runādams čukstus, tā ka tas šoreiz pat nodrebēja. — Es, raug, kā darītu: paņemtu naudu un dārglietas un, tiklīdz būtu no turienes aizgājis, tūdaļ, nekur neiegriezdamies, aizietu kaut kur kādā nomaļā stūrī, kur ir tikai žogi un neviens nestaigā, — kādā sakņudārzā vai citā tamlīdzīgā vietā. Jau iepriekš tur, tanī sētā, nolūkotu stūrītī pie žoga kādu pudi divi vai pusotra smagu akmeni, kas tur gulējis varbūt jau kopš mājas celšanas; paveltu akmeni nost — zem tā jābūt iegulētai bedrītei — un tanī bedrītē visas lietas un naudu tad arī saliktu. Saliktu, uzveltu akmeni virsū un tai pašā agrākajā

stāvoklī, piemīdītu ar kāju un aizietu. Gadu, divus gadus] neņemtu, trīs gadus neņemtu, — meklējiet nu! Bija un j izbija!

—     Jūs esat ārprātīgs, — Zamjotovs, arī tāpat gandrīz! čukstēdams, atteica un nezin kāpēc pēkšņi atvirzījās noļ Raskoļņikova nostāk. Raskoļņikovam iezibējās acis: viņšļ briesmīgi nobālēja, viņa augšlūpa iedrebējās un raustījās. \ Viņš atkal pieliecās Zamjotovam pēc iespējas tuvāk un sāka kustināt lūpas, neizteikdams ne vārda; tā tas ilga 1 kādu pusminūti; viņš apzinājās, ko darīja, bet nespēja sevi savaldīt. Briesmīgais vārds, gluži kā toreiz aizbīdnis pie durvīm, tā vien lēkāja viņam uz mēles, lauzdamies uz āru; tam tikai jāizraujas, tas tikai jāizrunā!

—     Kas tad — ja nu tiešām es esmu veceni un Liza vētu nokāvis? — viņš piepeši izteica un atjēdzās.

Zamjotovs tramīgi paskatījās uz viņu un nobālēja kā drēbe. Viņa seja savilkās greizā smaidā.

—     Vai nu tas ir iespējams? — viņš tikko dzirdami izdvesa.

Raskoļņikovs ļauni paskatījās uz viņu.

—     Atzīstieties: jūs noticējāt? Jā? Taču jā?

—     Nepavisam ne! Tagad ticu mazāk nekā jebkad! — steigšus izteica Zamjotovs.

—     Pēdīgi iekrita gan! Uzķērās zvirbulītis! Tātad agrāk ticējāt, ja tagad «ticat mazāk nekā jebkad»?

—     Taču nē jel! — Zamjotovs iekliedzās, redzami apmulsis. — Jūs tikai tīšām tā baidījāt, lai mani pie tā novestu.

—     Tad neticat? Bet ko jūs bez manis runājāt, kad es toreiz izgāju no iecirkņa? Bet kāpēc mani poručiks Pulveris pēc ģīboņa pratināja? Ej tu, — viņš uzsauca sulainim, pieceldamies un paņemdams cepuri, — cik man jāmaksā?

—     Par visu kopā tikai trīsdesmit kapeikas, — tas atbildēja pieskriedams.

—     Še vēl divdesmit kapeikas dzeramnaudas. Vai re, kas naudas! — viņš parādīja Zamjotovam savu drebošo roku ar kredītbiļetēm. — Sarkanās, zilās, divdesmit pieci rubļF. Kur tie ņemti? Un kur radās jauns uzvalks? Jums taču zināms, ka kapeikas nebija pie dvēseles! Droši vien esat jau arī saimnieci izprašņājuši… Nu, pietiek! Assez cause \ uz redzēšanos… visu labinu!…

1 Diezgan tērzēts (franču vai).

Augļotājā. Mākslinieks D. Smarinovs, 1935. g.

Viņš izgāja, viscaur drebēdams no nevaldāmas histēriskas sajūtas, kurā bija arī laba tiesa gandrīz nepanesamas baudas, tomēr drūms un šausmīgi noguris. Viņa seja bija saraukta kā pēc kādas ļaunas lēkmes. Nogurums kļuva arvien lielāks. Vispār viņa spēki tagad atdzīvojās un uzbangoja pēkšņi, tikko radās ierosme, tikko radās uzbudinājuma sajūta, un tikpat ātri atkal atslāba, atslābstot šai sajūtai.

Bet Zamjotovs, palicis viens, vēl ilgi sēdēja domīgi tai pašā vietā, Raskoļņikovs bija nevilšus izdarījis apvērsumu viņa domās par zināmo punktu un galīgi nostiprinājis viņa pārliecību.

«Iļja Petrovičs ir stulbenis!» viņš nosprieda galīgi.

Tikko Raskoļņikovs bija atvēris āra durvis, kad pēkšņi uz lieveņa sadūrās ar Razumihinu, kas nāca iekšā. Abi pat soļa atstatumā vēl neredzēja viens otru, tā ka gandrīz sagrūdās ar pierēm. Brīdi viņi nomēroja viens otru ar acīm. Razumihins bija visaugstākā mērā pārsteigts, bet piepeši dusmas, patiesas dusmas bargi iezibējās viņa acīs.

—     Tad, raug, kur tu esi! — viņš uzkliedza pilnā kaklā. — Izmucis no gultas! Bet es izmeklējos viņu pat zem dīvāna! Arī bēniņos uzkāpām! Nastasju tikko nepiekāvu tevis dēļ… Bet paskat, kur viņš! Rodjka! Ko tas nozīmē? Saki taisnību! Atzīsties! Dzirdi?

—     Tas nozīmē to, ka jūs visi esat man apnikuši kā rūgta nāve un es vēlos būt viens, — Raskoļņikovs mierīgi atbildēja.

—     Viens! Kad vēl ne paiet nevari, kad ģīmis bāls kā drēbe un pats ar mokām elpo! Dullais… Saki — ko tu darīji «Kristālpilī»! Tūlīt atzīsties!

—     Laid! — Raskoļņikovs gribēja paiet garām. Tas Razumihinu pavisam satracināja; viņš spēcīgi sagrāba to aiz pleca.

—     Laid? Tu drīksti teikt «laid»? Vai zini, ko es tūlīt izdarīšu ar tevi? Saņemšu klēpī, sasiešu mezglā un, pasitis padusē, aiznesīšu uz mājām, aiz atslēgas!

—     Klausies, Razumihin, — klusām un, kā likās, gluži mierīgi iesāka Raskoļņikovs, — vai tu tiešām neredzi, ka es nevēlos tavas labdarības? Kas gan par patiku darīt labu tiem, kas… to ne par ko netur? Tiem, kuriem galu galā patiešām grūti to panest? Kālab tev vajadzēja mani uzmeklēt, kad es saslimu? Varbūt es būtu laimīgs, ja nomirtu? Vai es šodien tev diezgan skaidri neparādīju, ka tu mani moki, ka tu esi man… apnicis! Ir ar liela patika mocīt cilvēkus! Tici man, ka tas viss nopietni kavē manu izveseļošanos, tāpēc ka nemitīgi mani uzbudina. Redzi, Zosimovs taču pirmīt aizgāja, lai mani neuzbudinātu! Dieva dēļ, atstāj arī tu mani! Galu galā kādas tev tiesības turēt mani ar varu? Vai tu tiešām neredzi, ka es tagad runāju ar pavisam skaidru apziņu? Dod man padomu, kā, kādā veidā lai es tevi pierunāju, lai tu man neuzmāktos un neuzspiestu savu labdarību! Lai es esmu nepateicīgs, lai esmu zemisks, tikai lieciet visi mani mierā, dieva dēļ, lieciet mani mierā! Lieciet mani mierā! Lieciet mani mierā!

Viņš iesāka mierīgi, jau iepriekš priecādamies par visu to indi, ko taisījās izliet, bet nobeidza līdz neprātam iekaisis, aiz dusmām smakdams, elpai aizraujoties, tāpat kā šodien ar Lužinu.

Razumihins pastāvēja, padomāja un palaida vaļā viņa roku.

— Tad ej ar pie velna! — viņš sacīja klusi un gandrīz domīgi. — Pagaidi! — viņš pēkšņi iebrēcās, kad Raskoļņikovs sakustējās uz iešanu. — Uzklausi mani! Es tev pateikšu, ka jūs visi līdz beidzamajam esat tikai tādi pļāpas un balamutes! Tiklīdz pagadās jums kāda grūtībiņa, kāda sāpīte — jūs kladzināt par to kā vista, izdējusi olu. Arī tad jūs atdarināt svešus autorus. No patstāvības jūsos nav ne miņas! No spermaceta ziedes jūs esat taisīti, bet asiņu vietā jums sūkalas! Es jums nevienam pašam neticu! Jums visos gadījumos galvenais — lai tikai nebūtu līdzības ar cilvēku! Pagaidi! — viņš uzkliedza ar divkārt satracinātu niknumu, pamanījis, ka Raskoļņikovs atkal taisās aiziet. — Noklausies līdz beigām! Tu zini, ka pie manis šodien sapulcēsies paziņas — uz jaunā dzīvokļa iesvēti, varbūt jau ir atnākuši, bet es tur atstāju tēvoci, nupat biju tur ieskrējis, lai saņem ciemiņus. Tad nu, redzi, ja tu nebūtu muļķis, galīgs muļķis, gatavais muļķis, ārzemnieku kopija… redzi, Rodjka, es atzīstos, tu esi gudrs zēns, bet muļķis! — tad, rau, ja tu nebūtu muļķis, tu varētu atnākt labāk pie manis, pasēdēt brītiņu nekā velti zābakus deldēt! Ja nu reiz esi iznācis laukā, tur nekā nevar darīt! Es tev tādu mīkstu krēslu piestumtu, saimniekam ir… Tējiņa, kompānija… Ja ne — uz dīvāna apguldīšu, vismaz kaut pagulēsi mūsu vidū … Arī Zosimovs būs. Atnāksi, jā?

—     Nē.

—     Nemuldi! — nepacietīgi atkliedza Razumihins. — Kā tu to zini? Tu nevari par sevi atbildēt! Un tu tur nekā nesaproti… Es esmu tūkstošreiz gluži tāpat no cilvēkiem atspļaudījies un atkal skrējis pie viņiem atpakaļ… sametas kauns — un atgriezies pie cilvēka. Tātad ne<iizmirsti: Počinkova namā, trešajā stāvā …

—     Tā jau jūs, Razumihina kungs, atļausiet sevi kādam varbūt pat piekaut aiz prieka parādīt tam labdarību.

—     Ko? Vai mani?! Par tādu iedomu vien degunu nolauzīšu! Počinkova nams, četrdesmit septītais numurs, ierēdņa Babuškina dzīvoklī…

—     Neiešu, Razumihin! — Raskoļņikovs pagriezās un gāja projām.

—     Saderu, ka atnāksi! — nosauca viņam pakaļ Razumihins. — Citādi tu… citādi tevi ne pazīt negribu! Paga, hei! Vai Zamjotovs te?

—     Te.

—     Tu redzēji?

—     Redzēju.

—     Runāji ar?

—     Runāju.

—     Par ko? Nu, velns ar tevi, ja negribi, nestāsti ar! Počinkova, četrdesmit septiņi, pie Babuškina, iegaumē!

Raskoļņikovs, aizgājis līdz Sadovajas ielai, pagriezās gar stūri. Razumihins domīgi noskatījās viņam pakaļ. Pēdīgi, atmetis ar roku, iegāja namā, bet, ticis kāpnēm 1 dz pusei, apstājās.

«Velns lai parauj!» viņš turpināja gandrīz skaļi. «Runā ar sajēgu, tomēr it kā… Esmu gan es ar muļķis! Vai tad vājprātīgie nerunā ar sajēgu? Zosimovs, kā man liekas, tieši no tā arī baidās.» Viņš iesita ar pirkstu sev pa pieri. «Ja nu viņš… Kā var laist tagad viņu vienu? Vēl noslīcināsies. .. Eh, nošāvu greizi! Tā nevar!»

Viņš metās atpakaļ, lai panāktu Raskoļņikovu, bet tas bija jau nozudis. Viņš nospļāvās un ātriem soļiem atgriezās «Kristālpilī», lai drīzāk iztaujātu Zamjotovu.

Raskoļņikovs iznāca taisni uz V. tilta, aizgājis līdz tilta vidum, nostājās pie margām, atspiedās uz tām ar elkoņiem un lūkojās tālē. Pēc šķiršanās no Razumihina viņš bija kļuvis tik nespēcīgs, ka ar mokām atvilkās līdz šejienei. Viņam gribējās kaut kur apsēsties vai apgulties, kaut uz ielas. Noliecies pār ūdeni, viņš mehāniski skatljās uz pēdējo rožaino vakarblāzmas atspulgu, uz mijkrēslī grimstošo namu rindu, uz tālu lodziņu upes kreisajā krastā, kaut kur bēniņos, kurš mirdzēja kā liesmās no pēdējā uz mirkli tajā atspīdējušā saules stara, tad uz kanāla tumstošo ūdeni un likās uzmanīgi vērojam šo ūdeni. Pēdīgi viņam acu priekšā sāka griezties sarkani apļi, nami sagrīļojās, garāmgājēji, krasti, ekipāžas — viss visapkārt sāka virpuļot un lēkāt. Piepeši viņš nodrebēja — kas zina, varbūt no jaunas nesamaņas viņu paglāba kāda drausmīga un nejauka aina. Viņš sajuta — kāds apstājies viņam pa labi blakām; viņš paskatījās un ieraudzīja slaiku sievieti ar lakatiņu galvā, ar iegarenu, dzeltenu, izdēdējušu seju un sasarkušām, iekritušām acīm. Tā skatījās taisni viņam virsū, bet, kā likās, nekā neredzēja, nekā neizšķīra. Pēkšņi tā atspiedās ar labo roku pret tilta margām, pacēla un pārsvieda pāri margām labo kāju, tad kreiso un metās kanālā. Duļķainais ūdens pašķīrās, ierija uz mirkli savu upuri, bet pēc brīža slīcēja uzpeldēja, un straume lēni nesa to lejup — ar galvu un kājām ūdenī, ar muguru virspusē; viņai brunči bija izpletušies un piepūtušies virs ūdens kā spilvens.

—     Noslīcinājās! Noslīcinājās! — kliedza desmitiem balsu; ļaužu saskrēja arvien vairāk, gar abām krastmalām virknējās skatītāji, uz tilta ap Raskoļņikovu sadrūzmējās cilvēki, grūstīdami viņu no mugurpuses.

—     Akr tētīt, tā jau mūsu Afrosiņjuška! — kaut kur netālu atskanēja žēls sievietes kliedziens. — Ļautiņi mīļie, glābiet! īzvelciet!

—     Laivu! Laivu! — klaigāja pūlī.

Bet laivas vairs nevajadzēja: gorodovojs, žigli nodrāzies pa noejas kāpieniem pie kanāla, nosvieda mēteli, zābakus un metās ūdenī. Daudz nebija jāpūlas: ūdens nesa slīcēju divus soļus no noejas, viņš satvēra to ar labo roku aiz apģērba, ar kreiso paguva pieķerties pie kārts, ko viņam pasniedza biedrs, un slīcēju izvilka. Viņu noguldīja uz noejas granīta plāksnēm. Viņa drīz atžilba, pacēlās sēdus un iesāka šķaudīt un sprauslāt, kā pussamaņā apslaucīdama ar rokām slapjās drēbes.

—     Līdz ārprātam nodzērusies, ļautiņi, līdz ārprātam, — gaudoja vēl arvien tā pati sievietes balss, nu jau blakus Afrosiņjuškai, — viendien pakārties gribēja, no cilpas viņu noņēma. Es nupat gāju uz bodīti, atstāju meiteņuku viņu pieskatīt, — skat, nelaime arī iznāca! Pilsonīte, mīliši, mūsu pašu pilsonīte, dzīvojam blakām, otrais n.sms no stūra, raug še, tepat…

Ļaudis sāka izklīst, policisti vēl ņēmās ap slīcēju, kāds Ierunājās par iecirkni… Raskoļņikovs noraudzījās visā .11 savādu trulas vienaldzības sajūtu. Viņam kļuva pre11gi. «Nē, tas ir nejauki… ūdens … nav vērts,» viņš pie nevis murmināja. «Nekā nebūs,» piemetināja, «nav ko gaidīt. Ko iecirknis… Kāpēc Zamjotovs nav iecirknī? Iecirknis ap pulksten desmitiem ir vaļā…» Viņš pagriezās ar muguru pret margām un palūkojās apkārt.

«Nu, kas par to! Lai notiek!» viņš apņēmīgi noteica, nogāja no tilta un devās uz to pusi, kur atradās iecirknis. Viņa sirds bija tukša un salta. Domāt negribējās. Pat skumjas bija pārgājušas, ne miņas vairs no pirmītējās enerģijas, ar kādu viņš bija iznācis no mājām, «lai visu izbeigtu». Pilnīga apātija ieņēma tās vietu.

«Nu, arī tā ir izeja!» viņš domāja, kūtri un gļēvi iedams pa kanāla krastmalu. «Tomēr izbeigšu, tāpēc ka es tā gribu… Bet vai tā ir izeja? Viss vienalga! Septiņas pēdas būs — he! Kādas tomēr beigas! Vai tiešām beigas?… Vai es teikšu viņiem vai neteikšu? Ka viņus velns! Un arī piekusis es esmu; kaut varētu drīzāk kaut kur apgulties vai apsēsties! Visvairāk kauns, ka par daudz muļķīgi. Bet — pie joda arī ar to! E, kādas blēņas nāk prātā.. .»

Uz iecirkni vajadzēja iet visu laiku taisni un pie otrā stūra nogriezties pa kreisi; līdz turienei bija tikai pāris soļu. Bet, nonācis līdz pirmajam stūrim, viņš apstājās, padomāja, iegriezās šķērsielā un gāja apkārt pa divām ielām — varbūt bez kāda mērķa, bet varbūt arī lai novilcinātu vēl kaut brītiņu un iegūtu laiku. Viņš gāja un raudzījās zemē. Piepeši it kā būtu kāds iečukstējis viņam ko ausī. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka stāv pie tā nama, pie pašiem vārtiem. Kopš tā vakara viņš nebija šeit bijis, ne garām gājis.

Neatvairāma un neizskaidrojama vēlēšanās viņu vilka turp. Viņš iegāja namā, izgāja caur visu pavārti, pēc tam iegriezās pirmajā ieejā pa labi un kāpa augšā pa pazīstamajām kāpnēm uz ceturto stāvu. Šaurajās un stāvajās kāpnēs bija ļoti tumšs. Uz katra kāpņu laukumiņa viņš apstājās un ziņkārīgi paskatījās apkārt. Pirmā stāva laukumiņa logam bija izņemti rāmji. «Toreiz tā nebija,» viņš nodomāja. Klāt arī otrā stāva dzīvoklis, kur strādāja Nikolaška ar Mitjku. «Aizslēgts, arī durvis par jaunu nokrāsotas; tātad izīrējams.» Klāt arī trešais stāvs… arī ceturtais … «Šeit!» Viņu pārņēma neizpratne: dzīvokļa durvis stāvēja plaši atvērtas, iekšā bija cilvēki, varēja dzirdēt balsis; to viņš nekādi nebija gaidījis. Brīdi šaubījies, viņš uzkāpa pēdējos kāpienus un iegāja dzīvoklī.

Ari šo par jaunu remontēja, tajā bija strādnieki; tas Raskoļņikovu it kā pārsteidza. Viņš nezin kāpēc bija iztēlojies, ka atradīs visu gluži tāpat, kā toreiz atstājis, varbūt pat līķus tai pašā vietā uz grīdas. Bet tagad — kailas sienas, istablietu nekādu; kaut kā dīvaini! Viņš piegāja pie loga un apsēdās uz palodzes.

Te bija pavisam tikai divi strādnieki, abi jauni zeļļi, viens vecāks, bet otrs daudz jaunāks. Viņi veco, dzelteno, nodriskāto un noplukušo tapešu vietā līmēja pie sienām jaunas — baltas, ar mēļiem ziediņiem. Raskoļņikovam tas nezin kāpēc šausmīgi nepatika, viņš skatījās uz šīm jaunajām tapetēm naidīgi, it kā viņam būtu žēl, ka te viss top pārvērsts.

Strādnieki, acīm redzot, bija nosebojušies un tagad steigšus tina kopā savus papīra ruļļus un posās uz mājām. Raskoļņikova ierašanās gandrīz nemaz nesaistīja viņu uzmanību. Viņi par kaut ko sarunājās. Raskoļņikovs sakrustoja rokas uz krūtīm un sāka ieklausīties.

—      Atnāk viņa pie manis šitā no paša rīta, — vecākais stāstīja jaunākajam, — agrum agri, brīnum uzcirtusies. «Ko tu,» es viņai saku, «ap mani tā lakstojies, ko tu,» es saku, «ar mani tā glaimojies?» — «Es, Tit Vasiļjevič,» viņa saka, «gribu no šī brīža pavisam palikt jūsējā un visās lietās jums paklausīt.» Redzi, kā! Un ak tu, kā uzģērbusies — žurnāls kas žurnāls!

—      Bet kas ir žurnāls, onkulīt? — jaunākais jautāja. Kā redzams, viņš pie «onkulīša» mācījās.

—      Žurnāls — tas, brālīt, ir tādas krāsainas bildītes, un tās pienāk mūsu drēbniekiem ik sestdienas pa pastu no ārzemēm», saproti, lai zinātu, kā kuram ģērbties, kā vīrišķiem, tā arī sievišķiem. Tā sakot, zīmējums. Vīrieši tiek zīmēti visvairāk svārkos, bet sievišķu nodaļā — tur, brālīt, tādi suflieri, ka atdod tu visu, ij tad vēl par maz!

—      Un kā tik gan visa tamā Pīterā nav! — jaunākais aizrāvies izsaucās. — Viss ir, tik vien tēva un mātes trūksti

—            Tikai to nav, citādi, brālīt, viss dabūjums, — pamācoši nosprieda vecākais.

Raskoļņikovs piecēlās un iegāja otrā istabā, kur agrāk stāvēja lāde, gulta un kumode; bez mēbelēm šī istaba viņam izskatījās šausmīgi maziņa. Tapetes bija vēl tās pašas vecās, un uz tām spilgti atšķīrās vieta, kur stāvējis svētbilžu skapis. Viņš paskatījās un atgriezās atkal pie loga. Vecākais strādnieks iesānis noskatījās viņā.

—            Ko jums? — viņš pēkšņi iejautājās, griezdamies pie viņa.

Raskoļņikovs neatbildēja, bet piecēlās, izgāja gaitenī, saņēma zvaniņa auklu un paraustīja. Tas pats toreizējais zvaniņš, tā pati metāliskā skaņa! Viņš paraustīja otrreiz, trešoreiz ieklausīdamies un atcerēdamies. Agrākā mocoši briesmīgā, nejaukā sajūta arvien spilgtāk un dzīvāk nāca atmiņā, pie katra tinkšķiena viņš nodrebēja un viņam kļuva aizvien patīkamāk un patīkamāk.

—            Ko tev vajag? Kas tu esi? — uzsauca strādnieks, iznākdams pie viņa. Raskoļņikovs iegāja atpakaļ pa durvīm.

—     Gribu noīrēt dzīvokli, — viņš sacīja. — Jāapskata.

—            Dzīvokļus pa naktīm neīrē. Un tad jums jānāk ar sētnieku.

—            Grīda izmazgāta; vai krāsos? — Raskoļņikovs turpināja. — Vai asiņu nav?

—     Kādu asiņu?

—     Veceni un viņas māsu nokāva. Te bija vesela peļķe.

—            Bet kas tu tāds par cilvēku? — strādnieks, kļūdams nemierīgs, iesaucās.

—     Es?

—     Jā.

—            Vai tev gribas zināt?… Iesim uz iecirkni, tur pateikšu.

Strādnieki nesapratnē paskatījās uz viņu.

—            Mums laiks uz mājām, esam nosebojušies. Iesim, Aļoška. Jāslēdz ciet, — sacīja vecākais strādnieks.

—            Nu, ejam! — Raskoļņikovs vienaldzīgi atbildēja un izgāja pa priekšu, lēnām kāpdams lejā pa kāpnēm. — Ei, sētniek! — viņš uzsauca, iziedams vārtos.

Pie pašas nama ieejas stāvēja pūlītis cilvēku, blenzdami garāmgājējos: abi sētnieki, kāda sieviete, sīkpilsonis halātā un vēl kādi. Raskoļņikovs gāja tieši pie viņiem.

—     Ko jums? — uzsauca viens no sētniekiem.

—     Vai biji iecirkni?

—     Nupat biju. Ko jums vajag?

—     Tur šie sēž?

—     Sēž.

—     Vai ari palīgs ir tur?

—     Kādu laiku bija. Kas vajadzīgs?

Raskoļņikovs neatbildējis nostājās viņiem līdzās.

—            Bija atnācis dzīvokli skatīties, — pienākdams sacīja vecākais strādnieks.

—     Kādu dzīvokli?

—            To, kur mēs strādājam. Kāpēc asins esot nomazgāta? «Te,» viņš saka, «slepkavība notikusi, bet es atnācu noīrēt.» Un zvaniņu sāka raustīt, tikko nenorāva. «Iesim,» viņš saka, «uz iecirkni, tur visu pierādīšu.» Piesējās mums.

Sētnieks nesapratnē ar sarauktu pieri nolūkojās Raskoļņikovā.

—     Bet kas jūs tāds esat? — viņš uzkliedza jau bargāk.

—            Es esmu Rodions Romaničs Raskoļņikovs, bijušais students, un dzīvoju Šila namā, tepat šķērsielā, netālu no šejienes, četrpadsmitajā dzīvoklī. Paprasi sētniekam… mani pazīst. — Raskoļņikovs to visu izrunāja kaut kā laiski un domīgi, nepagriezdamies, stīvi blenzdams satumsušajā ielā.

—     Bet kādēļ jūs nācāt uz to dzīvokli?

—     Apskatīt.

—     Kas tur ko skatīties?

—            Ņemt tikai ciet un aizvest uz iecirkni! — pēkšņi iejaucās sīkpilsonis un atkal apklusa.

Raskoļņikovs pār plecu pameta uz viņu acis, vērīgi paskatījās un tāpat klusi un laiski sacīja:

—     Iesim!

—            Aizvest — un diezgan! — uztvēra sīkpilsonis, tapis mundrāks. — Kāpēc viņš iedomājies tur par to prašņāt, viņam ir kaut kas prātā, ko?

—            Tā kā dzēris, kā nedzēris, bet dievs viņus zina, nomurmināja strādnieks.

—            Sakiet, ko jtims vajag! — sētnieks atkal uzkliedza, sākdams jau nopietni skaisties. — Ko tu uzbāzies?

—Laikam nobijies nākt uz iecirkni? — Raskoļņikovs sacīja vīpsnādams.

—     No kā nobijos? Kāpēc tu sienies klāt?

—      Blēdis! — uzbrēca sieviete.

—     Ko daudz tērgāt ar viņu, — uzsauca otrs sētnieks, milzīga auguma tēviņš vaļējos zemnieka ķelderos, ar atslēgām aiz jostas. — Taisies prom! … Nu no tiesas blēdis … vācies!

Sagrābis Raskoļņikovu aiz pleca, viņš izgrūda to uz ielas. Raskoļņikovs gandrīz apvēlās, tomēr nepakrita, atstiepās taisns, klusēdams palūkojās uz visiem skatītājiem un gāja tālāk.

—     Ērmots cilvēks, — sacīja strādnieks.

—     Ērmoti palikuši tagad ļaudis, — noteica sieviete.

—     Vajadzēja tomēr aizvest uz iecirkni, — piezīmēja sīkpilsonis.

—     Nav vērts sapīties, — nosprieda lielā auguma sētnieks. — Noteikti blēdis! Pats bāžas virsū, skaidra lieta, bet lūko tik sapīties — netiksi vairs vaļā. Zinām jau!

«Vai iet vai neiet?» Raskoļņikovs domāja, apstādamies ielas krustojuma vidū uz bruģa un lūkodamies apkārt, kā gaidīdams, lai kāds pasaka pēdējo vārdu. Bet it neviens ne no kurienes neatsaucās, viss bija tukšs un miris kā tie akmeņi, pa kuriem viņš staigāja; viņam miris, viņam vienīgajam … Pēkšņi tālumā, pāris simtu soļu no viņa, ielas galā, sabiezējušā tumsā viņš samanīja ļaužu pūli, balsu čalošanu, klaigas… Pūļa vidū stāvēja kāda ekipāža… Ielas vidū iespīdējās uguntiņa. «Kas tur? …» Raskoļņikovs pagriezās pa labi un gāja pūlim klāt. Viņš it kā vēl ķērās pie visa un, to iedomādamies, salti pasmīnēja, jo bija jau nešaubīgi pieņēmis lēmumu par iecirkni un noteikti zināja, ka tūlīt viss būs galā.

vii

Ielas vidū stāvēja lepna, kundziska ekipāža ar pāri strauju, sirmu zirgu priekšā; iekšā sēdētāju nebija, un pats kučieris, norāpies no bukas, stāvēja līdzās; zirgus tas turēja aiz iemauktiem. Apkārt drūzmējās daudz ļaužu, visiem priekšā policisti. Vienam no viņiem rokā bija aizdegts lukturītis, ar ko viņš pieliecies apgaismoja kaut ko uz bruģa pie pašiem riteņiem. Visi runāja, kliedza, vaimanāja. Kučieris likās apjucis un paretam atkārtoja:

— Šito nelaimi! Ak tu kungs, šito nelaimi!

Raskoļņikovs iespraucās pēc iespējas tuvāk un pēdīgi ieraudzīja visas šīs kņadas un ziņkārības cēloni. Zemē gulēja nupat zirgu samīts cilvēks — bez samaņas, acīm redzami gaužām slikti, kaut gan «kungu kārtas» drēbēs ģērbies, viss vienās asinīs. No sejas, no galvas tecēja asinis; seja bija stipri sasista, saskrāpēta, sakropļota. Varēja redzēt, ka viņš sabraukts ne pa jokam.

—      Ak tu tētīt! — vaidēja kučieris. — Kā tur lai izsargās! Ja es būtu zirgus dzinis vai viņam nebūtu uzkliedzis, bet es braucu bez steigas, vienādiem riksīšiem. Visi redzēja: ja ļauži melo, tad es ar. Veca padarīšana, dzērājs nevar noturēties kā svece … Redzu, viņš iet pāri ielai, streipuļo, tikko negāžas gar zemi, — es uzkliedzu vienu reizi, otru reizi, trešo reizi un sāku pievaldīt zirgus; bet šis tā ij novēlās tiem taisni zem kājām! Vai nu tīšām, vai pārāk stipri iereibis… Bet zirgi jauni, tramīgi — satrūkās, viņš iebļāvās, šie vēl jo trakāk… Skat, un nelaime …

—     Tā ir tīrā patiesība! — atsaucās kāda apliecinātāja balss pūlī.

—     Tas tiesa, viņš trīs reizes tam uzkliedza, — atsaucās otra balss.

—     Akurāt trīs reizes, visi dzirdēja! — sauca trešais.

Jāsaka, kučieris tomēr nebija nedz pārāk noskumis,

nedz sabijies. Varēja redzēt, ka ekipāža pieder bagātam un ievērojamam īpašniekam, kas kaut kur gaidīja tās ierašanos; policisti, redzams, bija stipri vien noraizējušies, kā nokārtot tieši šo pēdējo apstākli. Sabrauktais bija jānogādā iecirknī, pēc tam slimnīcā. Neviens nezināja viņa vārdu.

Pa to laiku Raskoļņikovs izspiedās starp ļaudīm un pieliecās vēl tuvāk. Lukturītis spilgti apgaismoja nelaimīgā seju: viņš to pazina.

—      Es viņu pazīstu, pazīstu, — viņš iesaucās, izlauzdamies pavisam priekšā, — tas ir atvaļināts ierēdnis, titulārpadomnieks Marmeladovs! Viņš dzīvo šepat blakus, Kozeļa mājā… Ātrāk ārstu! Es samaksāšu, lūk, še! — viņš izvilka no kabatas naudu un rādīja policistam. Viņš bija neparasti uzbudināts.

Policisti bija apmierināti, ka uzzinājuši, kas ir samītais. Raskoļņikovs nosauca arī savu uzvārdu, iedeva savu adresi un visiem spēkiem, it kā viss attiektos uz miesīgu tēvu, pierunāja pārnest nesamaņā guļošo Marmeladovu tā dzīvoklī.

—     Tepat, trīs mājas tālāk, — viņš rosījās, — Kozeļa — bagāta vācieša namā… Viņš droši vien tagad gāja piedzeries uz mājām. Es viņu pazīstu… Viņš ir dzērājs… Tur viņam ģimene, sieva, bērni, ir arī viena vecākā meita… Kamēr vēl uz slimnīcu aizvedīs, bet tepat mājā (Iroši vien ir arī ārsts! Es samaksāšu, samaksāšu!… Tomēr būs savējo kopšanā, tie tūlīt palīdzēs, citādi nomirs, kamēr tiks līdz slimnīcai…

Viņš pat paguva nemanāmi iegrūst naudu; bet arī tāpat bija skaidrs un viss likumīgi, katrā gadījumā te palīdzība tuvāk. Sabraukto pacēla un nesa; gadījās palīgi.Līdz Kozeļa mājai bija soļu trīsdesmit. Raskoļņikovs gāja nopakaļ, saudzīgi pieturēdams galvu un rādīdams ceļu.

—     Šeit, šeit! Pa kāpnēm vajag nest ar galvu pa priekšu, grieziet apkārt… Re, tā!… Es samaksāšu, es pateikšu paldies, — viņš penterēja.

Katerina Ivanovna, tāpat kā vienmēr, tiklīdz gadījās brīvs brītiņš, staigāja šurp un turp pa savu mazo istabiņu — no loga līdz krāsnij un atpakaļ, cieši sakrustojusi rokas uz krūtīm, pati ar sevi sarunādamās un kāsēdama. Pēdējā laikā viņa bija pasākusi arvien biežāk un vairāk sarunāties ar savu vecāko meitiņu, desmitgadīgo Poļeņku, kas, daudz ko vēl nesaprazdama, tomēr ļoti labi saprata, ka ir mātei vajadzīga, un tāpēc vienmēr sekoja viņai ar savām lielajām, gudrajām actiņām un visiem spēkiem centās izlikties, ka visu saprot. Šoreiz Poļeņka ģērba nost mazo brālīti, kas visu dienu jutās nevesels, lai noliktu viņu gulēt. Gaidīdams, kamēr viņam pārmainīs krekliņu, ko vajadzēja jau šonakt izmazgāt, puisītis ar nopietnu sejiņu klusēdams sēdēja uz krēsla, taisni un nekustīgi uz priekšu izstiepis, cieši kopā sakļāvis kājiņas, papēdīši kopā, pirkstgali uz āru. Viņš klausījās, ko māmiņa ar māsiņu runāja, lūpiņas izstiepis, actiņas iepletis, nekustēdamies, kā jāsēž visiem gudriem puisēniem, kad viņus ģērbj nost uz guļu. Par viņu vēl mazāka meitenīte galīgi skrandās stāvēja pie aizslietņiem un gaidīja savu kārtu. Durvis uz kāpnēm bija vaļā, lai jele kaut cik paglābtos no tabakas dūmiem, kas spraucās iekšā no citām istabām un ik brīdi spieda nabaga diloņslimnieci ilgi un mocoši klepot. Katerina Ivanovna pa šo nedēļu bija it kā vēl vairāk izdēdējusi, sarkanie plankumi vaigos kvēloja vēl spilgtāk nekā agrāk.

—           Tu neticēsi, tu nevari ne iedomāties, Poļeņka, — viņa, pa istabu staigādama, stāstīja, — cik priecīgi un skaisti mēs dzīvojām mājās pie tētiņa un kā šis žūpa pazudināja mani un pazudinās arī jūs visus. Tētiņš bija civildienesta pulkvedis, jau gandrīz gubernators; viņam atlika spert tikai vēl vienu soli, tā ka visi jau brauca pie viņa un runāja: «Mēs, Ivan Mihailič, uzskatām jūs jau par savu gubernatoru.» Kad es… khe! — kad es… khe-khe-khe… o, nolādētā dzīve! — viņa iesēcās, atkraukādama krēpas un ar roku pieķerdama pie krūtīm, — Kad es … ak, kad pēdējā ballē … pie muižniecības maršala… mani ieraudzīja kņaziene Bezzemeļnaja, tā pati, kas vēlāk deva man savu svētību, kad es precējos ar tavu tētiņu, Poļa, — tad tūlīt apvaicājās: «Vai šī nav tā pati mīļā jaunava, kas izlaidumā dejoja plīvurdeju?» (Caurumu vajag aizlāpīt; paņēmusi jel tūlīt adatu un aizlāpījusi, kā es tevi mācīju, citādi rīt… khe! — rīt — khe-khe-khe! — vēl vairāk pārplīsīs! — viņa ar mokām izkliedza.)—Toreiz vēl no Pēterburgas bija nupat kā atbraucis kambarjunkurs kņazs Ščegoļskojs … nodejoja ar mani mazurku un gribēja jau otrā dienā atbraukt ar bildinājumu; bet es pati pateicos vislaipnākajos vārdos un paziņoju, ka mana sirds jau sen pieder citam. Šis cits bija tavs tēvs, Poļa; mans tētiņš briesmīgi dusmojās… Vai ūdens gatavs? Nu, tad dod šurp krekliņu, bet zeķītes? . . . Lida, — viņa griezās pie mazākās meitiņas,

—           tu šonakt pārguli tāpat bez krekliņa, kaut kā… un zeķītes noliec līdzās … pie tās pašas reizes jāizmazgā … Ko tas skrandainis vēl nenāk, žūpa tāds! Kreklu savalkājis kā trauku lupatu, galīgi saplēsis… Varētu visu pie vienas reizes, lai nav divas naktis no vietas jāmokās! Ak dievs! Khe-khe-khe-khe! Atkal! Kas tas? — viņa iekliedzās, ieraudzījusi gaitenī drūzmu un cilvēkus, kas spraucās ar kādu nesamo viņas istabā. — Ko tur nes? Ak dievs!

—     Kur te lai noliek? — jautāja policists, lūkodamies apkārt, kad asiņainais, bez samaņas guļošais Marmeladovs bija ienests istabā.

—     Uz dīvāna! Lieciet tieši uz dīvāna, ar galvu, raug še, uz šo galu, — Raskoļņikovs rādīja.

—     Sabrauca. Uz ielas! Piedzērušu! — kāds sauca no gaiteņa.

Katerina Ivanovna stāvēja pavisam bāla un smagi elpoja. Bērni pārbijās. Mazā Lidočka iebrēcās, pieskrēja pie Poļeņkas, apkampa to un drebēja vienā drebēšanā.

Noguldījis Marmeladovu, Raskoļņikovs metās pie Katerinas Ivanovnas.

—     Dieva dēļ, nomierinieties, nesabīstieties! — viņš žigli bēra vārdus. — Viņš gāja pāri ielai, viņu sabrauca kariete, esiet mierīga, viņš atžilbs, es liku viņu nest šurp… Es pie jums reiz biju, atceraties… Viņš atžilbs; es samaksāšu!

•— Panāca savu! — izmisusi iekliedzās Katerina Ivanovna un metās pie vīra.

Raskoļņikovs drīz ievēroja, ka šī sieviete nav no tām, kas krīt tūdaļ ģībonī. Acumirklī zem nelaimīgā galvas atradās spilvens, par kuru vēl neviens nebija domājis. Katerina Ivanovna sāka viņu ģērbt nost, apskatīt vainas, nezaudēdama galvu, rosījās, aizmirsusi pati sevi, sakniebusi savas trīcošās lūpas, apspiezdama kliedzienus, kas lauzās ārā no krūtīm.

Raskoļņikovs pa to laiku pierunāja kādu aizskriet pēc ārsta. Ārsts, izrādījās, dzīvoja vienu māju tālāk.

—     Es aizsūtīju pēc ārsta, — viņš visu laiku atgādināja Katerinai Ivanovnai, — neraizējieties, es samaksāšu. Vai nav ūdens? … Un dodiet ātrāk salveti, dvieli vai kaut ko citu; nav zināms vēl, cik stipri viņš ievainots… Viņš ir ievainots, nevis nosists, esiet droša… Ko teiks ārsts!

Katerina Ivanovna pieskrēja pie loga, tur kaktā uz krēsla ar izspiestu sēdekli bija nolikta liela māla bļoda ar ūdeni, kur pa nakti mazgāja bērnu un vīra veļu. Šo mazgāšanu pa naktīm veica Katerina Ivanovna pati savām rokām vismaz divas reizes nedēļā, bet dažreiz arī biežāk, jo bija nodzīvots tiktāl, ka veļas, ko pārmainīt, nebija vairs gandrīz nemaz un katram ģimenes loceklim bija tikai pa vienai kārtai; taču Katerina Ivanovna nevarēja ciest netīrību un labāk bija ar mieru nomocīties pa naktīm pāri spēkiem, kad visi guļ, lai tikai paspētu slapjo veļu uz izstieptas auklas līdz rītam izžāvēt un iedot tīru nekā redzēt mājās netīrību. Viņa paķēra Raskoļņikova pieprasīto ūdens bļodu, lai to nestu, bet gandrīz pakrita ar visu nesamo. Bet Raskoļņikovs bija jau paguvis pats atrast dvieli, samērcēja to ūdenī un sāka mazgāt asinīm noplūdušo Marmeladova seju. Katerina Ivanovna stāvēja tepat līdzās, aiz sāpēm grūti elpodama un spiezdama rokas pie krūtīm. Viņai pašai bija vajadzīga palīdzība. Raskoļņikovs sāka saprast, ka varbūt ir izdarījis slikti, pierunādams pārnest sabraukto uz šejieni. Policists ari stāvēja nesaprašanā.

—      Poļa! — Katerina Ivanovna uzsauca. — Skrien žiglāk pie Soņas! Ja nebūs mājās, vienalga, pasaki, ka tēvu zirgi saminuši un lai viņa tūlīt nāk šurp … tiklīdz kā atgriežas. Ātrāk, Poļa! Še, uzsedz lakatu!

—      Skrej, cik tik spēka! — uzkliedza pēkšņi puisītis no krēsla un, to pateicis, atkal iegrima agrākajā klusēšanā, stingi sēdēdams uz sava krēsla tikpat taisni, izbolītām actiņām, papēdīši kopā, pēdiņas uz katru pusi.

Pa to starpu istaba bija pienākusi stāvgrūdām pilna, tā ka ne ābolam nebūtu kur nokrist. Policisti aizgāja, izņemot vienu, kas pagaidām palika un pūlējās aizdzīt no kāpnēm sanākušos ziņkārīgos. Toties no iekšējām istabām izbira vai visi Lipevehseles kundzes iemītnieki, kas sākumā spaidījās tikai durvīs, bet pēc tam barā ieplūda istabā. Katerinu Ivanovnu pārņēma neprātīgas dusmas.

—      Kaut jel mierīgi nomirt būtu ļāvuši! — viņa uzbrēca visam pūlim. — Atraduši izrādi! Un ar papirosiem! Khe-khe-khe! Ienāciet vēl ar cepurēm ar! … Tiešām viens ar cepuri… Arā! Kaut pret mirušu jūtiet cieņu!

Kāss aizcirta viņai balsi, bāriens tomēr līdzēja. Acīm redzot, no Katerinas Ivanovnas šeit pat baidījās: iemītnieki cits pēc cita atplūda atpakaļ uz durvīm ar to dīvaino iekšēja apmierinājuma sajūtu, kāda vienmēr novērojama pat pie vistuvākajiem cilvēkiem, redzot, ka nelaime notikusi ar līdzcilvēku, nevis ar viņu pašu; no šīs sajūtas nav brīvs itin neviens cilvēks, kaut arī izjūt vissirsnīgāko žēlumu un līdzcietību.

Aiz durvīm tomēr sāka atskanēt balsis, ka jāved uz slimnīcu un ka šeit nedrīkst citus nevajadzīgi traucēt.

: — Arī nomirt laikam nedrīkst! — uzkliedza Katerina Ivanovna un metās jau uz durvīm tās atvērt, lai mestu uz tiem zibeņus un pērkonus, bet uz sliekšņa sagrūdās ar pašu Lipevehseles kundzi, kas nupat bija padzirdējusi par notikušo nelaimi un atskrējusi nodibināt kārtību. Tā bija gaužām vīzdegunīga un nekārtīga vāciete.

—      Ak mans dievs! — viņa iepleta rokas. — Jūsu vīru iekš dzēruma zirgi samīdij. Iekš slimnīcu viņu! Es te saimniec!

—      Amālija Ludvigovna! Lūdzu jūs apdomāt, ko jūs runājat, — Katerina Ivanovna augstprātīgi iesāka (ar saimnieci viņa vienmēr runāja augstprātīgā tonī, lai tā «zinātu savu vietu», un nevarēja pat tagad liegt sev šo prieku), — Amālija Ludvigovna …

Es jums teicu reiz uzreiz iepriekš, ka jūs nedrīkst teikt man Amali Ludvikovna: es — Amal-Ivan!

—     Jūs esat nevis Amal-Ivan, bet Amālija Ludvigovna, un, tā kā es nepiederu pie jūsu nekrietnajiem lišķiem kā Ļebezjatņikova kungs, kurš tagad smejas aiz durvīm (aiz durvīm tiešām atskanēja smiekli un izsauciens: «Matos gan!»), tad ari saukšu jūs vienmēr par Amāliju LudviViovnu, lai gan nekādi nesaprotu, kāpēc jums šis vārds nepatīk. Jūs pati redzat, kas noticis ar Semjonu Zaharoviču: viņš mirst. Es jūs lūdzu tūlīt aizslēgt šīs durvis un nelaist nevienu te iekšā! Ļaujiet kaut nomirt mierīgi! Citādi, varat būt pārliecināta, jūsu izturēšanās jau rītdien pat būs zināma pašam ģenerālgubernatoram. Kņazs pazina mani jau kā jaunavu un ļoti labi atceras Semjonu Zaharoviču, un ir daudzreiz tam labu darījis. Visi zina, ka Semjonam Zaharovičam bija daudz draugu un aizstāvju, kurus tikai viņš pats atstāja aiz dižciltīga lepnuma, jūtot savu nelaimīgo vājību; bet tagad (viņa norādīja uz Raskoļņikovu) mums palīdz viens augstsirdīgs jauns cilvēks, kuram ir līdzekļi un sakari un kuru Semjons Zaharovičs pazina jau bērnībā, un varat būt pārliecināta, Amālija Ludvigovna …

Tas viss tika kā bērtin nobērts ārkārtīgā steigā, jo tālāk, jo ātrāk, taču kāss pēkšņi aprāva Katerinas Ivanovnas daiļrunību. Šai brīdī mirējs nāca pie samaņas un ievaidējās, un viņa pieskrēja pie tā. Slimnieks atvēra acis un, vēl neviena nepazīdams un nekā nesaprazdams, lūkojās uz viņam blakus stāvošo Raskoļņikovu. Viņš elpoja smagi, dziļi un reti. Pa lūpu kaktiņiem sūcās asinis, uz pieres izspiedās sviedri. Nepazinis Raskoļņikovu, viņš nemierīgi sāka meklēt ar acīm sev apkārt. Katerina Ivanovna skatījās viņā ar sērīgu, bet stingru skatienu,' no acīm viņai ritēja asaras.

—     Ak dievs! Viņam visas krūtis sadragātas! Kas asiņu, asiņu! — viņa izmisusi sacīja. — Vajag novilkt visu virsējo apģērbu! Pagriezies mazlietiņ, Semjon Zaharovič, ja vari! — viņa tam uzsauca.

Marmeladovs pazina viņu.

—     Mācītāju! — viņš izdvesa aizsmakušā balsī.

Katerina Ivanovna atgāja pie loga, piespiedās ar pieri

pie rāmja un izmisumā iesaucās:

—     O, trīskārt nolādētā dzīve!

—     Mācītāju! — mirējs atkal izdvesa, brīdi klusējis.

—      Jau aiz-gā-ja! — uzkliedza viņam Katerina Ivanovna; viņš paklausīja tās uzsaucienam un apklusa. Ar biklu, sērīgu skatienu viņš meklēja to ar acīm; viņa atkal atgriezās pie tā un nostājās galvgalī. Viņš mazliet nomierinājās, bet ne ilgi. Drīz viņa acis apstājās pie mazās Lidočkas (viņa mīlules), kas, kaktā stāvēdama, drebēja kā lēkmē un lūkojās uz viņu ar savām izbrīna pilnajām, bērnišķīgi nopietnajām acīm.

—     A… ā… — viņš bažīgi rādīja uz to. Viņam gribējās kaut ko teikt.

—     Ko vēl? — uzkliedza Katerina Ivanovna.

—     Basām kājiņām! Basām! — viņš murmināja, ar pusārprātīga skatienu mādams uz meitenītes kailajām kājiņām.

—     Ciet klusu! — Katerina Ivanovna pikti izsaucās. — Pats zini, kāpēc basām kājiņām!

—     Paldies dievam, ārsts! — iepriecināts iesaucās Raskoļņikovs.

Ienāca ārsts, kārtīgs vecītis, vācietis, ar neuzticīgu skatienu paskatīdamies apkārt. Piegāja pie slimnieka, pataustīja pulsu, uzmanīgi aptaustīja galvu, ar Katerinas Ivanovnas palīdzību atpogāja viscaur asinīs samirkušo kreklu un atsedza slimnieka krūtis. Visas krūtis bija sakropļotas, saspiestas un saplosītas. Vairākas ribas labajā pusē lauztas. Kreisajā pusē uz pašas sirds bija liels, ļaunu vēstošs, dzeltenīgi melns plankums, smaga pakava spēriena sekas. Ārsta seja sadrūma. Policists pastāstīja viņam, ka pakritušo ķēris ritenis un griezdamies vilcis soļu trīsdesmit pa bruģi.

—     Jābrīnās, ka viņš vēl nācis pie samaņas, — ārsts klusītēm pačukstēja Raskoļņikovam.

—* Ko jūs teiksiet? — tas jautāja.

—     Tūlīt mirs.

—     Vai tiešām nekādu cerību?

—     Ne mazāko! Pēdējie elpas vilcieni… Pie tam galva bīstami iēvainota… Hm. Varētu, teiksim, nolaist asinis … bet… tas nelīdzēs. Pēc piecām vai desmit minūtēm katrā ziņā nomirs.

• Tad labāk nolaidiet asinis!

Var arī… Bet es jūs brīdinu, ka tas būs gluži velligl.

Sai brīdī atkal atskanēja soļi, pūlis gaitenī pašķīrās, un uz sliekšņa parādījās garīdznieks ar pēdējo sakramentu, sirms vecītis. Viņam līdzi ienāca arī policists. Ārsts tūdaļ palaida viņu savā vietā un apmainīja ar viņu nozīmīgu skatienu. Raskoļņikovs pierunāja ārstu vēl kaut mazliet pagaidīt. Tas paraustīja plecus un palika.

Visi atkāpās. Grēksūdze ilga tikai īsu brīdi. Mirējs diezin vai jel ko labi saprata, izteikt viņš varēja tikai aprautas, neskaidras skaņas. Katerina Ivanovna paņēma Lidočku, nocēla no krēsla puisīti un, atgājusi kaktā pie krāsns, nometās ceļos, bet bērniem lika nomesties ceļos sev priekšā. Meitenīte tikai drebēja, bet puisēns, stāvēdams uz kailiem celīšiem, vienmērīgām kustībām cēla rociņu, meta plašus krustus un klanījās līdz zemei, sizdams pierīti pret grīdu, kas acīm redzami sagādāja viņam sevišķu patiku. Katerina Ivanovna kodīja lūpas un valdīja asaras; viņa arī lūdza dievu, šad un tad pakārtodama bērnam krekliņu, meitiņai ap pārāk kailajiem pleciņiem pagūdama uzmest lakatiņu, ko izņēma no kumodes, nepaceļoties un lūdzot dievu. Pa tam durvis no iekšējām istabām sāka atkal vārstīt ziņkārīgie. Gaitenī arvien ciešāk sablīvējās skatītāji, visi šo kāpņu iemītnieki, gan vairs nespiezdamies pāri slieksnim istabā. Viens vienīgs sveces galiņš apgaismoja visu šo ainu.

Sinī brīdī no gaiteņa caur pūli strauji izspraucās Poļeņka, kas bija aizskrējusi pēc māsas. Viņa ienāca, strauji elpodama no ātrā skrējiena, noņēma lakatu, ar acīm uzmeklēja māti, piegāja pie viņas un pasacīja: — Nāk! Uz ielas satiku! — Māte novilka viņu uz ceļiem sev līdzās. Caur pūli nedzirdami un bikli izlauzās otra meitene, un dīvaina likās viņas parādīšanās šinī istabā, nabadzības, kankaru, nāves un izmisuma vidū. Viņa tāpat bija kankaros; viņas tērps varēja maksāt grašus, bet bija izgreznots pa ielas modei, pēc gaumes un likumiem, kādi nodibinājušies savā īpašā pasaulē ar spilgti un nekautrīgi izpaustu mērķi. Soņa apstājās gaitenī pie paša sliekšņa un, pār slieksni nepārkāpdama, raudzījās kā apstulbusi, šķiet, nekā neapzinādamās, aizmirsusi kā par savu šai vietai nepiedienīgo, no ceturtajām rokām pārpirkto, raibo zīda kleitu ar garu un smieklīgu šlepi un bezgalīgi platu krinolīnu, kas aizsprostoja visas durvis, tā par gaišajām kurpītēm, naktī nevajadzīgo saulessardziņu, ko viņa tomēr bija paķērusi līdz, un par smieklīgo, apaļo salmu cepurīti ar spilgtu spalvu, sarkanu kā uguns. No šīs puiciski uz vienas auss uzmauktās cepurītes apakšas raudzījās laukā vāja, bāla, iztrūcināta sejiņa ar pavērtu muti un nekustīgām, šausmu pilnām acīm. Soņa bija maza auguma, gadu astoņpadsmit veca, vāja, bet diezgan glīta gaišmate ar brīnišķīgām, gaišzilām acīm. Viņa stīvi skatījās uz guļvietu, uz garīdznieku; arī viņa bija aizelsusies no ātrā nāciena. Pēdīgi sačukstēšanās un daži vārdi no pūļa laikam aizskanēja līdz viņai. Viņa nodūra acis, paspēra soli pāri slieksnim un nostājās istabā, tomēr vēl arvien pie pašām durvīm.

Grēksūdze un svētais vakarēdiens beidzās. Katerina Ivanovna piegāja atkal pie vīra gultas. Garīdznieks atkāpās un vēlējās teikt vēl dažus vārdus Katerinai Ivanovnai, lai viņu stiprinātu un mierinātu.

—     Bet kur es šitos likšu? — viņa to skarbi un dusmīgi pārtrauca, rādīdama uz mazajiem.

—     Dievs ir žēlīgs; paļaujieties uz visaugstākā palīdzību! — garīdznieks iesāka.

—     Ak jā! Žēlīgs, tikai ne mums!

—     Tas ir grēks, grēks, kundze, — garīdznieks piemetināja, galvu paskurinādams.

—     Un vai šitas nav grēks? — uzkliedza Katerina Ivanovna, rādīdama uz mirēju.

Varbtīt tie, kas bija par nejaušu cēloni, būs ar mieru jums atlīdzināt, kaut vai par ienākumu zaudēšanu …

—      Nesaprotat jūs mani! — nikni atkliedza Katerina Ivanovna, atmezdama ar roku. — Par ko te lai atlīdzina? Viņš taču pats dzērumā līda zirgiem zem kājām! Un par kādiem ienākumiem? Ne ienākumi no viņa bija, bet mokas. 2ūpa, viņš visu nodzēra! No mums zaga un nesa uz krogu, viņu dzīvi un manu dzīvi krogā sabendēja. Paldies dievam, ka mirst! Mazāk zaudējumu!

—     Piedot vajadzētu miršanas stundā, citādi grēks, kundze, tādas jūtas ir liels grēks!

Katerjna Ivanovna darbīgi rosījās ap slimnieku, padeva viņam dzert, noslaucīja sviedrus un asinis no galvas, uzčubināja spilvenus, paretam pagūdama ari atbildēt garīdzniekam. Bet tagad viņa pēkšņi bruka viņam virsū gandrīz kā neprātīga.

Ak, tētiņ! Tikai vārdi, vārdi vien! Piedot! Skat, viņš šodien, ja nebūtu sabraukts, pārnāktu mājās piedzēries, krekls viņam viens vienīgs, tas pats mugurā, galīgi savalkāts, noplīsis,—tad viņš būtu nolicies gulēt, bet es līdz rīta ausmai plunčātos pa ūdeni, viņa un bērnu panckas mazgādama, bet pēc tam aiz loga izžāvētu un ludaļ, tiklīdz diena uzaustu, sēstos pie lāpīšanas — tāda, luk, mana nakts!… Ko gan tur vairs runāt par piedošanu? Jau tāpat esmu piedevusi!

Dziļš, briesmīgs kāss pārtrauca viņas vārdus. Viņa atkraukājās mutautiņā un pastiepa to parādīt garīdzniekam, sāpēs pieturēdama ar otru roku krūtis. Viss mutautiņš* bija asinīs…

Garīdznieks nolieca galvu un neteica nekā.

Marmeladovs mocījās pēdējā agonijā; viņš nenovērsa acu no Katerinas Ivanovnas sejas, kas atkal bija noliekusies pār viņu. Viņam visu laiku gribējās viņai kaut ko teikt. Viņš pat jau it kā iesāka, ar pūlēm kustinādams mēli un neskaidri izrunādams vārdus, bet Katerina Ivanovna, jau sapratusi, ka viņš grib lūgt piedošanu, tūlīt viņam pavēloši uzsauca:

—      Ciet klu-su! Nevajag!… Zinu, ko gribi teikt! — Un slimnieks apklusa; bet šai pašā brīdī viņa klīstošais skatiens apstājās pie durvīm un viņš ieraudzīja Soņu…

Līdz šim viņš nebija to pamanījis: viņa stāvēja kaktā un ēnā.

—      Kas tā tāda? Kas tā tāda? — Marmeladovs piepeši izgrūda aizsmakušā, gārdzošā balsī, lielā uztraukumā, ar acīm šausmās rādīdams uz durvīm, kur stāvēja meita, pat pūlēdamies piecelties.

—     Guli! Gu-li! — uzkliedza Katerina Ivanovna.

Bet mirējs ar pārdabisku piepūli paguva atbalstīties uz rokas. Ar savādu, stingu skatienu viņš kādu brīdi lūkojās meitā, it kā nevarēdams to pazīt. Viņš arī nebija vēl nekad redzējis to šādā tērpā. Pēkšņi viņš pazina to — pazemotu, satriektu, izgreznojušos un nokaunējušos pazemīgi gaidām savu kārtu, lai atvadītos no mirstošā tēva. Bezgalīgas sāpes atspoguļojās viņa sejā.

—      Soņa! Meit! Piedod! — viņš sauca un gribēja izstiept tai pretī roku, bet, atbalstu zaudējis, apgāzās un novēlās no dīvāna taisni ar seju uz grīdas; viņu pieskrēja uzcelt, atguldīja, bet viņa dzīvība jau dzisa. Soņa klusi iekliedzās, pieskrēja klāt, apkampa viņu un tā arī sastinga. Viņš nomira viņas rokās.

*— Panāca savu! — iekliedzās Katerina Ivanovna, ieraudzījusi vīra līķi. — Nu, ko tagad lai dara! Ar ko es viņu apglabāšu! Un ar ko, ar ko es viņus, viņus rīt paēdināšu?

Raskoļņikovs piegāja pie Katerinas Ivanovnas.

—     Katerina Ivanovna, — viņš tai sacīja, — pagājušā nedēļā jūsu nelaiķis vīrs izstāstīja man visu savu dzīvi un visus apstākļus… Esiet pārliecināta, ka viņš runāja par jums ar sajūsmas pilnu cieņu. Kopš tā vakara, kad es dabūju zināt, cik ļoti viņš bija jums visiem pieķēries un kā viņš īpaši jūs, Katerina Ivanovna, cienīja unjnīlēja, neraugoties uz savu nelaimīgo vājību, — kopš tā vakara mēs kļuvām draugi… Tad nu atļaujiet man tagad … palīdzēt… pie pēdējā goda atdošanas manam draugam. Lūk, še… liekas, divdesmit rubļu, — un, ja tas var jums kaut ko palīdzēt, tad … es… īsi sakot, es pienākšu — es katrā ziņā pienākšu… varbūt jau rīt pienākšu … Ardievu!

Un viņš ātri izgāja no istabas, žigli spraukdamies cauri drūzmai uz kāpnēm; bet drūzmā viņš pēkšņi sagrūdās ar Nikodimu Fomiču, kas, dabūjis zināt par nelaimes gadījumu, bija vēlējies pats dot vajadzīgos rīkojumus. Kopš scēnas iecirknī viņi nebija sastapušies, tomēr Nikodims Fomičs tūdaļ viņu pazina.

—     A, tas esat jūs? — viņš vaicāja.

—      Nomira, — Raskoļņikovs atbildēja. — Bija ārsts, bija garīdznieks, viss kārtībā. Neuzbudiniet par daudz nabaga sievieti, viņa arī bez tam jau slimo ar diloni. Uzmundriniet viņu, ja kaut kā varat… Jūs taču esat labs cilvēks, es zinu… — viņš piebilda pavīpsnādams, skatīdamies Nikodimam Fomičam taisni acīs.

—     Bet kā jūs esat notraipījies ar asinīm! — piezīmēja Nikodims Fomičs, luktura gaismā saskatījis dažus svaigus plankumus uz Raskoļņikova vestes.

—     Jā, notriepies… es esmu viss vienās asinīs! — Raskoļņikovs noteica it kā ar kādu sevišķu pieskaņu, tad pasmaidīja, pamāja ar galvu un gāja lejā pa kāpnēm.

Raskoļņikovs kāpa lēnām, nesteigdamies, viņu kratīja drudzis,% bet viņš to neapzinājās, viņu pildīja jauna, neaptverama, piepeši uzplūduši pilnīgas un varenas dzīves izjūta. Šī uzjūta varēja būt līdzīga uz nāvi notiesātā izjūtai, kad tam piepeši un negaidot pasludina piedošanu. Kad viņš bija ticis kāpnēm līdz pusei, viņu panāca mājup ejošais garīdznieks; Raskoļņikovs klusēdams palaida viņu pa priekšu un mēmi tam palocījās. Kāpjot pa pēdējiem pakāpieniem, viņš pēkšņi izdzirda aiz sevis steidzīgus soļus. Kāds skrēja viņam pakaļ. Tā bija Poļeņka; tā lūkoja viņu panākt un sauca: — Klausieties! Klausieties!

Viņš pagriezās tai pretī. Tā notecēja pa pēdējo kāpņu posmu un apstājās cieši viņam priekšā, vienu pakāpienu augstāk par viņu. Blāva gaisma plūda no sētas. Raskoļņikovs saskatīja vājiņu, bet mīlīgu meitenes sejiņu, kas viņam uzsmaidīja un bērnišķīgi jautri skatījās uz viņu. Meitene bija noskrējusi ar uzdevumu, kas acīm redzami viņai pašai ļoti patika.

—     Paklausieties, kā jūs sauc? … Un vēl: kur jūs dzīvojat? — viņa aizelsusies steidzīgi jautāja.

Viņš uzlika abas rokas viņai uz pleciem un savādas laimes pilns skatījās meitenē. Viņam bija tik patīkami uz to skatīties — viņš pats nezināja, kāpēc.

—     Kas jūs sūtīja?

—     Mani sūtīja mana māsiņa Soņa, — meitene atbildēja, smaidīdama vēl priecīgāk.

—     Es jau tā domāju, ka jūs ir sūtījusi māsiņa Soņa.

—     Māmiņa ar mani sūtīja. Kad māsiņa Soņa sāka skubināt, tad arī māmiņa pienāca klāt un teica: «Skrej žiglāk, Poļeņka!»

—     Vai jūs mīlat māsiņu Soņu?

—     Es viņu mīlu vairāk par visiem! — kaut kā sevišķi noteikti paskaidroja Poļeņka, un viņas smaids pēkšņi kļuva nopietnāks.

—     Bet vai mani arī mīlēsiet?

Atbildes vietā viņš redzēja sniedzamies viņam pretī meitenes sejiņu un apaļīgās lūpiņas, kas naivi stiepās viņu noskūpstīt. Rociņas, tievas kā sērkociņi, pēkšņi cieši, cieši apķērās viņam apkārt, galva pieglaudās viņam pie pleca, un meitene sāka klusu raudāt, piespiezdamās ar vaidziņu ciešāk un ciešāk viņam klāt.

—     Tētiņa žēl! — viņa pēc brītiņa izteica, paceldama savu saraudāto sejiņu un slaucīdama ar rokām asaras. — Tagad vienmēr mums tādas nelaimes, — viņa negaidot piebilda ar to sevišķi svarīgo izskatu, kādu par varēm mēdz pieņemt bērni, kad tiem uzreiz iegribas runāt kā «lieliem».

—     Vai tētiņš jūs mīlēja?

—     Viņš Lidočku mīlēja vairāk par mums visiem, — viņa turpināja ļoti nopietni un bez smaida, jau pilnīgi tā, kā runā lielie, — mīlēja par to, ka viņa maziņa, un vēl par to, ka viņa slima, vienmēr atnesa viņai kādus saldumus; mums viņš mācīja lasīt, bet man gramatiku un ticības mācību, — viņa cienīgi piemetināja, — bet māmiņa nekā neteica, un tikai mēs zinājām, ka viņai tas patika, un tētiņš ar zināja; bet māmiņa grib mācīt man franciski, tāpēc ka man jau laiks iegūt izglītību.

—     Vai dievu lūgt jūs mākat?

—     Kā nu ne, mākam! Jau sen; es, kā jau liela, lūdzu pati klusām, bet Koļa un Lidočka kopā ar māmiņu skaļi; papriekš noskaita «Dieva dzemdētāju», pēc tam vēl vienu lūgšanu — «Dievs, piedod un svētī mūsu māsiņu Soņu» un tad vēl «Dievs, piedod un svētī mūsu otro tētiņu», tāpēc ka mūsu vecākais tētiņš jau miris, bet šitas ir mums otrais, un par to ar mēs lūdzamies.

—     Poļeņka, mani sauc par Rodionu; pielūdziet dievu kādreiz arī par mani — «tavu kalpu Rodionu», vairāk nekā.

—     Visu mūžu es lūgšu par jums, — meitene dedzīgi atbildēja un pēkšņi atkal iesmējās, metās pie viņa un atkal viņu cieši apskāva.

Raskoļņikovs pateica viņai savu vārdu, iedeva adresi un apsolījās katrā ziņā jau rīt atnākt. Meitene aizgāja galīgi sajūsmināta par viņu. Pulkstenis bija jau vienpadsmit, kad viņš izgāja uz ielas. Pēc piecām minūtēm viņš stāvēja uz tilta, tieši tanī pašā vietā, no kuras pirmīt nolēca sieviete.

«Pietiek!» viņš apņēmīgi un svinīgi noteica. «Nost maldus, nost šīs iedomātās bailes, nost rēgus!… Ir taču dzīve! Vai es nupat nedzīvoju? Mana dzīve nav vēl mirusi līdz ar šo veco veceni! Lai viņai debesu valstība, un — pietiek, vecenīt, laiks pie miera! Tagad valda prāts un gaisma, un … un griba, un spēks… Tagad redzēsim! Paspēkosimies tagad!» viņš iedomīgā pašapziņā piebilda, it kā vērsdamies pret kādu tumšu varu, to izaicinot. «Bet es biju gandrīz jau mierā ar septiņām pēdām!

… Ļoti vārgs gan es esmu patlaban, bet… liekas, ka slimība ir garām. Es jau pirmīt iznākdams zināju, ka tā pāries. Pie šīs pašas reizes: Počinkova nams te tikai pāris soļu… Katrā ziņā tagad pie Razumihina, ja arī nebūtu tikai pāris soļu… lai viņš uzvar derības!… Lai arī viņš papriecājas — nekas, lai!… Spēks, spēks vajadzīgs: bez spēka nekas nav iegūstams; bet spēks jāiegūst tāpat ar spēku, lūk, to viņi nezina,» viņš piebilda lepni un pašpaļāvīgi un, tikko kājas vilkdams, devās prom no tilta. Lepnums un pašpārliecība auga viņā ar katru brīdi; katrā nākošajā mirklī viņš nebija vairs tas cilvēks, kas bijis iepriekšējā. Kas gan īsti tik sevišķs bija noticis, kas viņu tā pārvērtis? Arī viņš pats to nezināja; viņam, kā slīcējam ķeroties pie salmiņa, piepeši likās, ka arī viņš «var dzīvot, vēl ir dzīve, viņa dzīve nav mirusi līdz ar veco veceni». Varbūt viņš pārsteidzās ar savu slēdzienu, bet viņš par to nedomāja.

«Bet kalpu Rodionu tomēr liku lūgšanā pieminēt,» viņam pēkšņi ienāca prātā. «Nu jā, tas tā… drošības pēc!» viņš piebilda un pats iesmējās par savu puicisko iedažu. Viņš bija vislabākajā garastāvoklī.

Viņš viegli sameklēja Razumihinu; Počinkova namā jaunais iemītnieks bija jau pazīstams, un sētnieks tūdaļ parādīja viņam ceļu. Jau kāpjot augšā, varēja dzirdēt, ka sanācis lielāks pulks, trokšņo un dzīvi sarunājas. Durvis uz kāpnēm stāvēja plaši atvērtas, skanēja izsaucieni un strīdi. Razumihina istaba bija diezgan liela, sanācis bija cilvēku piecpadsmit. Raskoļņikovs apstājās priekštelpā. Te, aiz starpsieniņas, divas saimnieces kalpones rosījās ap diviem lieliem patvāriem, pudelēm, šķīvjiem, pīrāgu, uzkodu bļodām, kas atnestas no saimnieces virtuves. Raskoļņikovs aizsūtīja pasaukt Razumihinu. Tas atskrēja ļoti sajūsmināts. No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka viņš ir neparasti daudz dzēris; kaut gan Razumihins gandrīz nekad nevarēja piedzerties gluži pilnā, šoreiz tomēr dzērums bija manāms.

—     Klausies, — Raskoļņikovs pasteidzās paskaidrot, — es atnācu tikai pateikt, ka tu esi derības vinnējis un ka patiesi neviens nezina, kas ar viņu var notikt. Iekšā iet es tomēr nevaru — esmu tik vārgs, ka tūlīt pakritīšu. Un tādēļ paliec sveiks un ardievu! Bet rīt atnāc pie manis…

—     Zini ko, es pavadīšu tevi līdz mājām! Ja jau tu pats saki, ka esi vārgs, tad …

—     Bet viesi? Kas ir tas sprogainais, palūk, tas, kas nupat paskatījās šurp?

—     Tas? Jods viņu zina! Jādomā, kāds tēvoča paziņa, bet varbūt arī pats atnācis… Es pie viņiem atstāšu tēvoci; viņš ir neatsverams cilvēks, žēl, ka tu tagad nevari iepazīties. Bet galu galā — rauj velns viņus visus!

Viņiem es tagad bijis nebijis, un man ari vajag atspirdzināties svaigā gaisā, tu, brāl, esi atnācis pašā reizē: vēl pāris minūšu — un es būtu ar viņiem sakāvies, nudien! Melš tādas aplamības… Tu nevari iedomāties, cik tālu galu galā spēj aizmeloties cilvēks! Lai gan — kas tur nu ko neiedomāties? Vai ta mēs paši nemelojam? Lai melo vien; toties vēlāk nemelos… Pasēdi brītiņu, es pasaukšu Zosimovu.

Zosimovs gandrīz ar alkatīgu interesi metās pie Raskoļņikova; viņā bija jaušama kaut kāda sevišķa ziņkāre; bet drīz vien viņa seja noskaidrojās.

—     Bez kavēšanās gulēt, — viņš nolēma, cik iespējams rūpīgi apskatījis pacientu, — bet pirms tam jāieņem kādas zālītes. Ieņemsiet? Es jau priekšlaikus sataisīju… vienu pulverīti.

—     Kauču divus, — Raskoļņikovs atbildēja.

Pulverīti turpat arī ieņēma.

—     Tas ļoti labi, ka tu pats viņu pavadīsi, — Zosimovs pateica Razumihinam. — Kā būs rītu, to redzēsim, bet pašreiz krietni vien labāk, salīdzinot ar to, kā bija no rīta. Mūžu dzīvo, mūžu mācies …

—      Zini, ko man Zosimovs nupat pačukstēja, kad mēs nācām laukā? — izgrūda Razumihins, kad viņi bija iznākuši uz ielas. — Es, draugs, pateikšu tev visu atklāti, tāpēc ka viņi ir muļķi; Zosimovs lika man pļāpāt ar tevi pa ceļam un pamudināt arī tevi uz pļāpāšanu un pēc tam atstāstīt viņam, jo viņš ieņēmis galvā… ka tu… esot ārprātīgs vai tuvu pie tā. Vai tu vari iedomāties! Pirmkārt, tu esi trīsreiz gudrāks par viņu, otrkārt, ja tu neesi jucis, tad vari pasmieties par to, ka viņam tādas ģeķības galvā, bet, treškārt, šis gaļas maiss, būdams pēc savas specialitātes ķirurgs, tagad ir aizrāvies ar gara slimībām; bet, kas attiecas uz tevi, tad viņam galvu ir galīgi sagrozījusi tava šīsdienas saruna ar Zamjotovu.

—     Vai Zamjotovs tev visu izstāstīja?

—     Visu. Un labi darīja. Es tagad visu smalki sapratu, un arī Zamjotovs saprata … Nu jā, vārdu sakot, Rodja … lieta tāda… Es tagad esmu mazliet iereibis… Bet par to nekas … Lieta tāda, ka šī doma — vai saproti? — patiesi bija viņos ieperinājusies… saproti? Tas ir, viņiem nevienam nebija drosmes to atklāti pateikt, tāpēc ka tās taču visnejēdzīgākās blēņas; it īpaši pēc tam, kad ir saņemts ciet šis krāsotājs, tas viss sabruka un izkūpēja uz mūžiem. Bet kāpēc viņi ir tādi muļķi? Es toreiz Zamjotovu mazliet piekaustlju — tas lai paliek starp mums, brāl; lūdzams, neliec ne nojaust, ka tu to zini; es esmu ievērojis, ka viņš tai ziņā ļoti vārīgs; tas bija pie Lavizas, — bet pašureiz, pašureiz viss ir kļuvis skaidrs. Galvenais, šis Iļja Petrovičs! Viņš toreiz atsaucās uz tavu ģīboni iecirknī, vēlāk pašam bija kauns; es taču zinu…

Raskoļņikovs kāri klausījās, ko Razumihins dzērumā izpļāpāja.

—     Es toreiz paģību tāpēc, ka tur bija smags gaiss un eļļas krāsas smaka, — viņš sacīja.

—     Tu vēl paskaidro! Ne jau krāsa vien: veselu mēnesi tevī bija perinājies karsonis; Zosimovs jau gan to zina! Bet, cik tagad šis zeņķis ir satriekts, tu nevari nemaz iedomāties! «Neesmu,» viņš saka, «šī cilvēka mazā pirkstiņa vērts!» Proti, tavējā. Viņam, brāl, dažreiz ir krietnas jūtas. Bet mācība, šīsdienas mācība «Kristālpilī» — tā ir pati pilnība! Tu taču no sākuma viņu pārbiedēji, līdz drebuļiem novedi! Tu taču viņu gandrīz atkal piespiedi noticēt visai šai stulbajai nejēdzībai un pēc tam pēkšņi parādīji viņam garu degunu: «Lūk še, ko tu dabūji!» Pilnība! Šis tagad samīts, iznīcināts! Meistars tu esi, nudien, tā viņiem arī vajag! Žēl, ka manis tur nebija! Viņš tevi tagad šausmīgi gaidīja. Porfīrijs arī grib ar tevi iepazīties …

—     Ā… tas arī… Un kāpēc mani ārprātīgajos ieskaitījuši?

—     Ne jau ārprātīgajos. Es, kā liekas, pārāk daudz tev, brāl, sapļāpāju… Redzi, viņu šorīt pārsteidzis tas, ka tikai šis viens punkts tevi interesē… Tagad nu ir skaidrs, kāpēc interesē: zinot visus apstākļus… un kā tas toreiz tevi uzbudināja un savijās kopā ar slimību… Es, brāl, esmu drusku iereibis, bet velns viņu sazina, viņam ir kaut kāda sava ideja… Es tev saku: viņš ir ķerts uz gara slimībām. Bet tu par to tikai nospļaujies…

Kādu brītiņu abi klusēja.

—     Klausies, Razumihin, — Raskoļņikovs ierunājās, — es gribu tev teikt atklāti: es nupat biju pie mirēja, nomira viens ierēdnis… es tur atdevu visu savu naudu… un bez tam mani nupat noskūpstīja kāda būtne, kas arī tad, ja es būtu kādu nokāvis, — arī tad… vārdu sakot, es tur redzēju vēl otru būtni… ar ugunssarkanu spalvu …

bet es, kā liekas, sāku muldēt niekus; esmu ļoti vārgs, pieturi mani… tepat jau ari kāpnes …

—    Kas tev ir? Kas tev ir? — Razumihins satrūcies jautāja.

—            Galva mazliet reibst; bet tas nav tas; galvenais, ka man ir tik skumji, tik skumji! Kā sievietei… nudien! Skaties — kas tas? Skaties! Skaties!

—     Kas ir?

—       Vai neredzi? Manā istabā gaisma, redzi? Durvju

starpā…

Viņi bija pie pēdējām kāpnēm, blakus saimnieces durvīm, un patiesi no lejas varēja saredzēt, ka Raskoļņikova istabiņā spīd gaisma.

—      Savādi! Varbūt Nastasja, — piebilda Razumihins.

—            Viņa nekad ap šo laiku neiet manā istabā, viņa jau sen guļ; bet… man viss vienalga! Ardievu!

—     Ko tu? Es tevi pavadīšu, iesim abi reizē iekšā!

—            Es zinu, ka iesim reizē, bet man gribas šeit spiest tev roku un šeit no tevis atvadīties. Nu, dod roku, ardievu!

—      Kas ar tevi ir, Rodja?

—     Nav nekas; ejam; tu būsi liecinieks.

Viņi sāka kāpt pa kāpnēm, un Razumihinam pavīdēja doma, ka Zosimovam varbūt tiešām taisnība. «Eh! Satraucu es viņu ar savu pļāpāšanu!» viņš nomurmināja pie sevis. Pēkšņi, pieejot pie durvīm, viņi izdzirda istabā balsis.

—     Bet kas tad tur ir? — iesaucās Razumihins.

Raskoļņikovs pirmais pieķērās pie durvīm un atvēra

tās plaši vaļā, atvēra un kā sastindzis palika uz sliekšņa.

Viņa māte un māsa sēdēja uz dīvāna un bija nogaidījušas jau stundas pusotras. Kāpēc Raskoļņikovs bija vismazāk gaidījis tieši viņas un vismazāk domājis par viņām, kaut gan tam pat vēl šodien bija vēlreiz pateikts, ka viņas devušās ceļā, ka viņas brauc, ka tūdaļ atbrauks? Visas šīs pusotras stundas viņas viena par otru dedzīgāk bija izprašņājušas Nastasju, kas arī tagad vēl stāvēja* viņu priekšā un bija jau paguvusi izstāstīt visu līdz pēdējam sīkumam. Viņas bija gandrīz vai prātu zaudējušas aiz izbīļa, izdzirdušas, ka viņš «šodien slims aizbēdzis» un, kā pēc stāstījuma varēja spriest, katrā ziņā murgos. «Ak dievs, kas ir ar viņu?» Abas raudāja, abas izcieta briesmīgas mokas šajās gaidu stundās.

Līksms gaviļu sauciens apsveica Raskoļņikova parādīšanos. Abas metās pie viņa. Bet viņš stāvēja kā mironis; nepanesama, pēkšņa īstenības apziņa ķēra viņu kā pērkona spēriens. Arī viņa rokas necēlās, lai tās apkamptu: nespēja. Māte un māsa žņaudza viņu savos apkampienos, skūpstīja viņu, smējās, raudāja… Viņš paspēra soli, sagrīļojās un nogāzās uz grīdas bez samaņas.

Uztraukums, šausmu kliedzieni, vaidi… Uz sliekšņa stāvošais Razumihins lidot ielidoja istabā, saķēra slimnieku savās spēcīgajās rokās, un tas vienā mirklī nokļuva uz dīvāna.

— Nekas, nekas! — viņš uzsauca mātei un māsai. — Tas ir ģībonis, blēņas! Nupat vēl ārsts sacīja, ka viņam tagad jau daudz labāk, ka viņš pavisam vesels! Ūdeni! … Nu re, viņš nāk jau pie samaņas, nu redziet, ir jau atžilbis! …

Un, satvēris Duņečku aiz rokas, tā ka to tikko neizmežģīja, viņš pievilka viņu palūkoties, ka brālis ir «jau atžilbis». Māte un māsa, dziļi aizgrābtas un pilnas pateicības, raudzījās uz Razumihinu kā uz augstākās aizgādības sūtītu cilvēku. Viņas bija no Nastasjas jau dzirdējušas, kas viņu Rodjam slimības laikā bijis šis «izveicīgais jaunais cilvēks», kā viņu nosauca tai pašā vakarā sirsnīgā sarunā ar Duņu pati Pulherija Aleksandrovna Raskoļņikova.

TREŠA DAĻA

I

Raskoļņikovs pacēlās uz dīvāna sēdus. Viņš gurdeni pamāja Razumihinam, lai tas pārtrauc mierināt māti un māsu ar savu nesakarīgo un dedzīgo vārdu straumi, saņēma mātes un māsas rokas un minūtes divas klusēdams lūkojās drīz vienā, drīz otrā. Māte nobijās no viņa skatiena. Šai skatienā spīdēja cauri spēcīgas, līdz mokām sakāpinātas jūtas, bet tai pašā laikā arī kaut kas nekustīgs, pat kaut kas no ārprāta. Pulherija Aleksandrovna sāka raudāt.

Avdotja Romanovna bija bāla, viņas roka brāļa rokā trīcēja.

—      Ejiet mājās… kopā ar viņu,—viņš izrunāja aizlauztā balsī, rādīdams uz Razumihinu, — līdz rītam, rīt visu .. . Vai jūs sen atbraucāt?

—     Pievakarē, Rodja, — Pulherija Aleksandrovna atbildēja, — vilciens briesmīgi nokavējās. Bet, Rodja, es neparko neiešu tagad no tevis projām! Es pārgulēšu nakti tepat blakām …

—      Nemociet mani!—viņš izdvesa, nepacietīgi pamezdams ar roku.

—      Es palikšu pie viņa!—iesaucās Razumihins.—Ne mirkli neatstāšu viņu vienu, pie velna visus tos manējos, lai skrien kaut sienā! Tur mans tēvocis par prezidentu.

—      Kā, kā lai es jums pateicos! — Pulherija Aleksandrovna iesāka, no jauna spiezdama Razumihinam rokas, bet Raskoļņikovs atkal viņu pārtrauca.

—      Es nevaru, nevaru, — viņš uzbudināts atkārtoja, — nemociet! Pietiek, ejiet… Nevaru!…

—      Iesim, māmiņ, kaut no istabas iziesim brītiņu, — sabijusies pačukstēja Dūņa, — mēs viņu beidzam nost, tas redzams.

—      Vai tiešām es nevarēšu lāgā pat paskatīties viņā — pēc trijiem gadiem! — Pulherija Aleksandrovna apraudājās.

—     Pagaidiet!—viņš atkal pārtrauca.—Jūs vienmēr 108 jaucaties starpā, bet man domas jūk… Vai Lužinu satikāt?

—            Nē, Rodja, bet viņš jau zina, ka mes esam atbraukušas. Mēs jau dzirdējām, Rodja, ka Pjotrs Petrovičs bijis tik labs un šodien tevi apmeklējis,—viņa ar manāmu nedrošumu piebilda.

—            Jā… bija tik labs… Dūņa, es Lužinam šodien pateicu, ka nosviedīšu viņu pa kāpnēm, un aiztriecu viņu pie velna …

—            Rodja, ko tu! Tu… tak negribi sacīt, ka… — izbijusies iesāka Pulherija Aleksandrovna, bet aprāvās, raudzīdamās Dūņā.

Avdotja Romanovna cieši lūkojās brālī, gaidīdama, kas sekos tālāk. Nastasja viņām abām bija jau pavēstījusi par pirmītējo ķildu, cik jau nu viņa spēja to izprast un atstāstīt, un viņas abas bija daudz pārcietušas neziņā un gaidās.

—            Dūņa, — Raskoļņikovs ar pūlēm turpināja, — es šīs laulības nevēlos, un tāpēc tev jau rīt ar pirmo vārdu Lužinam jāatsaka, lai no viņa nepaliktu ne smakas.

—     Mans dievs! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna.

—            Brāli, apdomā, ko tu runā — Avdotja Romanovna iekaisusi gribēja ko teikt, bet tūdaļ savaldījās.—Tu varbūt tagad neesi spējīgs domāt, esi noguris,—viņa lēnprātīgi sacīja.

—             Murgoju? Nē … Tu precies ar Lužinu manis dēļ. Bet es upuri nepieņemu. Un tāpēc līdz rītam uzraksti vēstuli… ar atteikumu… Rīt no rīta dod to man izlasīt— un beigas!

—     To es nevaru darīt!—meitene aizvainota iesaucās.

—     Ar kādām tiesībām …

—            Duņečka, tu ar esi tik strauja, rimsties … Rītu … Vai tu neredzi… — māte pārbijās, mezdamās pie Dūņas.

—     Ak, labāk jau iesim!

—     Viņš murgo! — izsaucās iereibušais Razumihins.

—      Kā viņš citādi to drīkstētu! Rītu viss šis neprāts būs izkūpējis… Bet šodien viņš patiesi to izdzina. Tā bija. Nu, bet šis pārskaitās… Lielas runas te turēja, savas zināšanas izklāstīja, bet tad aizgāja, asti iemiedzis…

—            Tātad tas taisnība? — Pulherija Aleksandrovna iesaucās.

—     Līdz rītam, brāli, — līdzcietīgi atvadījās Dūņa.

—   Iesim, māmiņ … Ardievu, Rodja!

—      Dzirdi, māsa, — saņēmis pēdējos spēkus, viņš atkārtoja, kad tās jau gāja projām, — es nemurgoju; šī laulība ir nelietība. Un, kaut arī es esmu nelietis, bet tev nevajag … viens no diviem… kaut arī esmu nelietis, bet tādu māsu neuzskatīšu par māsu. Vai nu es, vai Lužins! Ejiet!…

—      Tu esi prātu zaudējis! Despots!—ierēcās Razumihins, bet Raskoļņikovs vairs neatbildēja, varbūt viņam arī nebija spēka atbildēt. Viņš atkal apgūlās uz dīvāna un pilnīgā nevarībā pagriezās pret sienu. Avdotja Romanovna pētījoši palūkojās Razumihinā; viņas melnās acis iezibējās; Razumihins pat nodrebēja no šī skatiena. Pulherija Aleksandrovna stāvēja kā zibens ķerta.

—      Es neparko nevaru aiziet!—viņa gandrīz izmisusi čukstēja Razumihinam.—Es palikšu te, kaut kur… Pavadiet Duņu!

—      Un visu sabojāsiet! — tāpat klusām atčukstēja Razumihins, arī iekaisdams. — Iziesim kaut uz kāpnēm! Nastasja, rādi uguni! Es jums zvēru,—viņš pusčukstus turpināja jau uz kāpnēm, — pirmīt viņš mūs, mani un dakteri, tikko nepiekāva! Saprotiet — pašu dakteri! Tas piekāpās, lai tikai viņu nekaitinātu, un aizgāja, bet es paliku tepat apakšā viņu sargāt, tomēr viņš bija apģērbies un aizmucis. Arī tagad izmuks, ja kaitināsiet; naktī vēl sev kaut ko nodarīs…

—      Ai, ko jūs runājat!

—      Un arī Avdotja Romanovna nevar palikt viesnīcā viena, bez jums! Padomājiet, kur jūs esat apmetušās! Vai tiešām šis nelietis Pjotrs Petrovičs nevarēja jums labāku dzīvokli… ziniet, es esmu mazliet iedzēris un tāpēc … nolamāju; nepiegrieziet…

—      Bet es iešu pie viņa dzīvokļa saimnieces,—Pulherija Aleksandrovna neatlaidās, — palūgšu viņu, lai dod man un Dūņai kādu kaktu šai naktij. Es nevaru viņu atstāt, nevaru!

Runādami viņi stāvēja uz kāpņu laukumiņa pie pašām saimnieces durvīm. Nastasja uz pēdējā pakāpiena rādīja viņiem uguni. Razumihins bija ārkārtīgi satraukts. Vēl pirms pusstundas, pavadot Raskoļņikovu mājās, viņš bija, kaut gan pārlieku pļāpīgs, kā pats to apzinājās, tomēr pavisam modrs un gandrīz skaidru galvu, kaut gan šajā vakarā bija izdzēris šausmīgi daudz vīna. Bet tagad viņš atradās it kā jūsmīgā pacilātībā, un tai pašā laikā likās, la viss izdzertais vīns būtu no jauna un ar divkāršu spēku i « sities viņam galvā. Viņš stāvēja ar dāmām, satvēris <il)u rokas, viņas pierunādams un ar apbrīnojamu atklātību minēdams tām visādus iemeslus, pie tam, jādomā, lai varētu drošāk pārliecināt, gandrīz pie katra sava vārda cieši jo cieši kā maiglēs līdz sāpēm spiezdams viņu rokas un nemaz par to nekautrēdamies, likās, ar acīm vai aprija Avdotju Romanovnu. Aiz sāpēm viņa dažreiz rāva rokas laukā no viņa milzīgās, kaulainās ķetnas, bet viņš ne tikvien neatģida, kas par lietu, bet vilka tās vēl jo ciešāk sev klāt. Ja viņas tam būtu likušas izdarīt pakalpojumu un mesties tūlīt uz galvas lejā no kāpnēm, viņš uz vietas būtu to izpildījis — bez gudrošanas un bez vilcināšanās. Pulherija Aleksandrovna, uztraukusies par savu Rodju, gan juta, ka šis jaunais cilvēks ir ļoti dīvains un pārāk sāpīgi spiež viņai roku, bet, tā kā viņš tai pašā laikā bija kā debesu sūtīts, tad viņa negribēja visus šos ekscentriskos sīkumus ievērot; turpretim Avdotja Romanovna, kaut gan bija tikpat satraukta un nemaz ne bailīgas dabas, ar izbrīnu un gandrīz ar izbīli uztvēra sava brāļa drauga mežonīgi kvēlojošos skatienus, un vienīgi bezgalīgā uzticība, ko tām bija iedvesuši Nastasjas stāsti par šo savādo cilvēku, atturēja viņu no kārdinājuma aizbēgt no viņa un aizvilkt sev līdz arī māti. Bet viņa saprata arī to, ka pat aizbēgt no tā viņas tagad nevarēja. Pēc minūtēm desmit viņa tomēr stipri vien nomierinājās: Razumihinam piemita īpašība mirklī izteikt sevi visu, lai viņš bija, kādā garastāvoklī būdams, tā ka visi drīz vien noskārta, ar ko viņiem darīšana.

— Nav iespējams pie saimnieces, un tas itin nekur neder!—viņš iesaucās, pārliecinādams Pulheriju Aleksandrovnu.—Kaut arī jūs esat māte, bet, ja paliksiet te, tad novedīsiet viņu līdz ārprātam, un tad velns zin kas var notikt! Klausieties, es, raug, ko izdarīšu: pie viņa tagad pasēdēs Nastasja, bet es pavadīšu jūs abas uz mājām, tāpēc ka jums vienām pa ielu iet nav iespējams, pie mums Pēterburgā tai ziņā… Nu, vilks viņu! .. . Pēc tam es skriešu šurp un pēc stundas ceturkšņa, mans svētākais goda vārds, būšu pie jums ar ziņojumu: kā viņš jūtas? Vai guļ vai ne? — un tā joprojām. Pēc tam… klausieties! Pēc tam no jums vienā mirklī aizdrāzīšos uz savām mājām — tur man viesi, visi piedzēruši; paķeršu Zosimovu — tas ir ārsts, kas viņu ārstē, viņš pašreiz sēž pie manis, nav piedzēries — tas nebūs piedzēries, tas nekad nav piedzēries! Atstiepšu viņu pie Rodjkas un pēc tam tūlīt atkal pie jums; tātad stundas laikā jūs saņemsiet par viņu divus ziņojumus, turklāt no ārsta, saprotiet, no paša ārsta: tas nav tā kā no manis vien! Ja būs slikti, es zvēru, ka pats jūs šurp atvedīšu, bet, ja labi, tad liecieties gulēt. Es visu nakti būšu te, priekšnamā, viņš to pat nedzirdēs, bet Zosimovam likšu pārnakšņot pie saimnieces, lai būtu pie rokas. Nu, kas viņam tagad derīgāks: jūs vai ārsts? Taču ārsts derīgāks, derīgāks. Tātad ejiet tik mājās! Bet pie saimnieces nav iespējams: es varu, bet jums nav iespējams, nelaidīs, tāpēc.. . tāpēc ka viņa muļķe. Viņa būs manis dēļ greizsirdīga uz Avdotju Romanovnu, ja vēlaties zināt, un uz jums tāpat… Bet uz Avdotju Romanovnu katrā ziņā. Tas ir pavisam, pavisam neaprēķināms raksturs! Jāsaka gan, arī es esmu muļķis… Pie joda! Ejam! Jūs man ticat? Nu, vai jūs man ticat vai neticat?

—     Iesim, māmiņ!—Avdotja Romanovna sacīja. — Viņš droši izdarīs tā, kā sola. Viņš jau brāli ir atgriezis dzīvē, un, ja tas taisnība, ka ārsts būs ar mieru palikt te pa nakti, ko tad vēl vairāk?

—     Lūk, jūs… jūs… jūs mani saprotat, tāpēc ka jūs esat eņģelis! Razumihins sajūsmā izsaucās. — Iesim! Nastasja! 2igli ej augšā un sēdi tur pie viņa ar uguni; pēc stundas ceturkšņa es būšu atpakaļ…

Pulherija Aleksandrovna, kaut gan nebija vēl gluži pārliecināta, tomēr ilgāk vairs nepretojās. Razumihins paņēma viņas abas zem rokas un vilka lejā pa kāpnēm. Starp citu, māte gan vēl bija nemierīga: «Kaut gan viņš ir izdarīgs un labs, bet vai spēs pildīt, ko sola? Viņš taču tādā stāvoklī! …»

—     Es saprotu, jūs domājat, ka es esmu tādā stāvoklī,— Razumihins pārtrauca, uzminēdams viņas domas un soļodams saviem milzu soļiem pa ietvi, tā ka abas dāmas tikko spēja tam sekot, ko viņš gan nemaz neievēroja. — Nieki! Tas ir … esmu gan piesūcies kā lubraks, taču tas nav tas; esmu apskurbis, bet ne no vīna. Kā es jūs ieraudzīju, tā man iesitās galvā… Bet pie joda ar mani! Nepievērsiet uzmanību, es muldu, es neesmu jūsu cienīgs … Augstākā mērā necienīgs!… Bet, tiklīdz būšu jūs pavadījis, acumirklī tepat pie kanāla uzliešu sev uz galvas divus toverus ūdens, un darīts… Ja jūs tikai

Duna. Mākslinieks iJ . Rokjevskis, 19. gs. astoņdesmito gadu sākums.

Raskojriikovs. Mākslinieks D. Smarinovs, 1955. g.

zinātu, kā es jūs abas mīlu!… Nevajag smieties un skaisties! Varat dusmoties uz visiem, bet nedusmojieties uz mani! Esmu Rodjas draugs un tātad arī jūsu draugs. Es tā gribu… Es to jau nojautu… pērnajā gadā bija viens tāds mirklis… Nē, nepavisam nenojautu, jo jūs kā no debesīm nokritāt. Es laikam visu nakti negulēšu … Sis Zosimovs pirmīt baidījās, ka tik viņš nesajuktu prātā … Raug, kāpēc nevajag viņu uzbudināt…

—     Ko jūs sakāt! —iekliedzās māte.

—    Vai tiešām pats ārsts tā teica? — arī izbijusies, jautāja Avdotja Romanovna.

—     Teica, bet tas nav tas, nepavisam nav tas. Viņš arī zāles iedeva, tādu pulverīti, es redzēju, bet tad arī jūs atbraucāt… Eh! … Labāk būtu atbraukušas rītu! Tas labi, ka mēs aizgājām. Bet pēc stundas Zosimovs pats jums ziņos par visu. Tas gan, lūk, nav piedzēries! Un arī es būšu skaidrā… Bet kāpēc es tā piesūcos? Tāpēc, ka tie, nolādētie, ievilka mani strīdā! Bet es taču biju nozvērējies strīdos neielaisties… Pļāpā tukšu. Tik tikko nesakāvos. Es atstāju tur savu tēvoci par prezidentu … Nu, ticat vai ne: prasa pilnīgu personības noliegšanu un tur, šķiet, atraduši īstu baudu! Lai tikai nebūtu īpatnis, lai tikai pēc iespējas mazāk līdzinātos pats sev! To nu viņi uzskata par augstāko progresu! Būtu jel muldējuši kaut cik īpatnēji, bet viņi…

—     Paklausieties!—Pulherija Aleksandrovna nedroši pārtrauca, bet ar to tikai pielēja eļļu ugunij.

193

—     Ko jūs domājat? — Razumihins kliedza, vēl vairāk paaugstinādams balsi. — Jūs domājat, ka viņi melš tukšu? Nieki! Man patīk, ka melo. Meli ir vienīgā cilvēka privilēģija pretstatā visiem citiem radījumiem. Samelosi— pie patiesības nonāksi! Tāpēc es esmu cilvēks, ka meloju. Neviena patiesība nav panākta, iepriekš nesamelojot reižu četrpadsmit, varbūt arī simt četrpadsmit, tas ir savā ziņā cienījami; nu, bet mēs pat melot neprotam ar savu pašu prātu! Melo tu man, bet izsaki savus melus patstāvīgi, un es tevi noskūpstīšu. Savdabīgi samelot ir gandrīz vai labāk nekā runāt patiesību visiem vienādi, pēc sveša parauga. Pirmajā gadījumā tu esi cilvēks, bet otrajā — tikai papagailis. Patiesība nekur neaizbēgs, bet dzīvi gan var sagandēt; ir piemēri. Nu, kas mēs tagad esam? Mēs visi, visi bez izņēmuma ar savu zinātni, attīstību, domāšanu, izgudrojumiem, ide-

7 — F. Dostojevskis, V

āliem, vēlēšanos, liberālismu, saprātu, pieredzi un visu, visu, visu sēžam vēl ģimnāzijas pirmajā sagatavošanas klasē! Iepaticies ar svešu gudrību iztikt — un esam iekodušies! Vai tā nav? Vai es nesaku taisnību? — Razumihins kliedza, kratīdams un spiezdams abām dāmām rokas. — Vai tā nav?

—     Ak mans dievs, es nezinu, — nostostījās nabaga Pulherija Aleksandrovna.

—      Tā ir gan, tā ir… lai gan es visur jums nepiekrītu, — nopietni piebilda Avdotja Romanovna un to pašu brīdi iekliedzās, jo šoreiz viņš sāpīgi tai saspieda roku.

—Tā ir? Jūs sakāt, tā ir? Nu, pēc tam tad jūs… jūs… —viņš izsaucās pilns sajūsmas,—jūs esat visa laba, šķīstības, prāta un… pilnības avots! Dodiet jūsu roku, dodiet… jūs arī dodiet savējo, es gribu noskūpstīt jūsu rokas, tepat, tūlīt, uz ceļiem!

Un viņš nometās ceļos uz ietves, kas, par laimi, patlaban bija tukša.

—     Rimstieties, es jūs lūdzu, ko jūs darāt! — iesaucās galīgi iztrūcinātā Pulherija Aleksandrovna.

—      Celieties, celieties! — reizē ir smējās, ir uztraucās arī Dūņa.

—      Neparko, kamēr nedosiet rokas! Redz, tā, un pietiek, un esmu piecēlies, un ejam! Es esmu nelaimīgs nelga, neesmu jūsu cienīgs un esmu piedzēries, un kaunos… Jūs mīlēt es neesmu cienīgs, bet jūs dievināt — tas ir ikviena pienākums, ja vien viņš nav beidzamais lops! Arī es jūs dievinu… Lūk, še jūsu viesnīca klāt, un jau tāpēc vien Rodions darīja pareizi, ka šodien iztrieca Pjotru Petroviču pa durvīm! Kā viņš drīkstēja ievietot jūs tādā viesnīcā? Tas ir skandāls! Vai jūs zināt, ko še laiž iekšā? Bet jūs esat līgava! Jūs esat līgava, jā? Nu, tad es jums teikšu, ka jūsu līgavainis pēc visa tā ir nelietis!

—      Paklausieties, Razumihina kungs, jūs esat aizmirsies…— Pulherija Aleksandrovna atkal iesāka.

—      Jā, Jā, jums taisnība, es aizmirsos, man kauns! — Razumihins apķērās. — Bet… bet… jūs nevarat dusmoties uz mani, ka es tā runāju! Tāpēc ka es runāju no sirds, nevis tāpēc ka… hm!—tas būtu nelietīgi, īsi sakot, runāju nevis tāpēc, ka es jūsos… hm! — nu, lai paliek, nevajag, neteikšu, kāpēc, nedrīkstu!… Bet mēs visi šodien, tikko šis cilvēks ienāca, sapratām, ka viņš

nav no mūsu sabiedrības. Ne tādēļ, ka viņš atnāca, pie hiziera sasukājies un sacirtojies, ne tādēļ, ka viņš pasteidzās parādīt savu gudrību, bet tādēļ, ka viņš ir ok• ķēris un spekulants, tādēļ, ka viņš ir žīds un āksts, kas skaidri redzams. Jūs domājat, ka viņš ir gudrs? Nē, viņš ir muļķis, muļķis! Nu, vai jūs ar tādu saderat? Ak dievs! Redziet, cienītās kundzes,—viņš piepeši apstājās, kāpjot jau pa kāpnēm uz viesnīcas istabām, — lai nu gan viņi visi tur pie manis ir piedzēruši, toties visi godīgi, un, lai arī mēs visi muldam, jo arī es taču muldu, tomēr mēs pēdīgi aizmuldēsimies arī līdz patiesībai, jo ejam cildenu ceļu, bet Pjotrs Petrovičs… neiet cildenu ceļu. Lai gan es savējos nupat nejauki nolamāju, bet es taču viņus visus cienu, pat Zamjotovu; kaut gan to ne visai cienu, tomēr mīlu, tāpēc ka viņš ir kucēns. Pat šo lopu Zosimovu, tāpēc ka godīgs un prot savu amatu… Nu, pietiek — viss pateikts un piedots. Piedots? Vai tā ir? Nu, ejam! Šo koridoru es pazīstu, esmu te bijis; lūk, te, trešajā numurā, notika skandāls… Nu, kur te jūsējais? Kurš numurs? Astotais? Bet pa nakti ieslēdzieties, nevienu nelaidiet iekšā! Pēc stundas ceturkšņa es atgriezīšos ar ziņojumu, bet vēl pusstundu vēlāk būšu kopā ar Zosimovu, redzēsiet! Sveiki, es skrēju!

—     Mans dievs, Duņečka, kas tik nu būs? — Pulherija Aleksandrovna raizējās, tramīgi un bailīgi griezdamās pie meitas.

—     Apmierinieties, māmiņ, — Dūņa atbildēja, noņemdama cepuri un mantiļu, — šis kungs ir mums paša dieva sūtīts, kaut arī viņš nāk tieši no kādas iedzeršanas. Uz viņu var paļauties, es jums galvoju. Un viss, ko viņš brāļa labā ir jau darījis …

—     Ai, Duņečka, dievs to zina vai vēl atnāks! Un kā es varēju Rodju atstāt!… Un pavisam, pavisam citādu es cerēju viņu atrast! Cik viņš bija skarbs, it kā nemaz nepriecātos par mums …

Viņas acīs parādījās asaras.

—     Nē, māmiņ, tā nav. Jūs labi neieskatījāties, jūs visu laiku raudājāt. Viņš ir ļoti savārdzis pēc grūtas slimības — tas arī ir visa cēlonis.

7*

195

—      Ak, šī slimība! Kas tik nu būs, kas nebūs! Un kā viņš ar tevi runāja, Dūņa!—māte turpināja, nedroši ielūkodamās meitai acīs, lai nolasītu visas tās domas; viņu jau pa pusei nomierināja tas, ka Dūņa pati aizstāv

Rodju, tātad ir viņampiedevusi. — Esmu pārliecināta, ka rītu viņš būs apdomājies, — viņa piebilda, lai no Dūņas izvilktu visu līdz pēdējam.

— Bet es esmu pārliecināta, ka arī rītu viņš… par to … teiks to pašu, —Avdotja Romanovna skarbi grieztin nogrieza, un līdz ar to, protams, tika skarts jau tāds jautājums, par kuru Pulherija Aleksandrovna ļoti baidījās tagad ierunāties. Dūņa piegāja pie mātes un to noskūpstīja. Māte klusēdama viņu cieši apkampa. Tad apsēdās, satraukti gaidot Razumihina atgriešanos, pie tam bailīgi novērodama meitu, kas, rokas sakrustojusi, arī gaidīdama, sāka staigāt pa istabu šurp un turp, pie sevis pārdomādama. Tāda staigāšana pārdomās no viena kakta otrā bija Avdotjai Romanovnai pastāvīgs paradums, un māte allaž baidījās tādos brīžos viņas pārdomas traucēt.

Razumihins ar saVu pēkšņo, reibumā uzliesmojušo kaisli pret Avdotju Romanovnu, protams, bija smieklīgs, bet, palūkojoties uz Avdotju Romanovu, it īpaši tagad, kad viņa sakrustotām rokām skumja un domīga staigāja pa istabu, varbūt daudzi Razumihinu atvainotu, nemaz nerunājot par viņa ekscentrisko garastāvokli. Avdotja Romanovna bija ārkārtīgi daiļa — stalta auguma, brīnum smuidra, stipri pašpaļāvīga, kas izpaudās katrā viņas kustībā un tomēr nebūt nemazināja viņas maigumu un grāciju. Sejā viņai bija liela līdzība ar brāli, bet viņu varēja dēvēt pat par skaistuli. Mati brūngani, mazliet gaišāki nekā brālim, acis gandrīz melnas, dzirkstošas, lepnas, tomēr brīžiem neparasti labsirdīgas. Viņa bija bāla, tomēr ne slimīgi bāla; viņas sejā staroja spirgtums un veselība. Pamazās mutes svaigā un sārtā, kopā ar zodu mazliet uz priekšu izvirzītā apakšlūpiņa bija vienīgā nepareizība šajā daiļajā sejā, kas tomēr piešķīra tai sevišķu raksturu un, starp citu, it kā uzpūtību. Viņas sejas izteiksme arvien bija vairāk nopietna un domīga nekā jautra; bet cik jauki tāpēc piestāvēja šai sejai smaids, jautrie, jaunavīgie, sirsnīgie smiekli! Nav brīnums, ka dedzīgais, vaļsirdīgais, mazliet vientiesīgais, godīgais, ar milzeņa* spēku apbalvotais un iereibušais Razumihins, kas nekad nebija redzējis nekā līdzīga, no pirmā acu uzmetiena zaudēja galvu. Turklāt gadījums it kā ar nolūku viņam bija parādījis Duņu skaistajā mīlestības un satikšanās prieka brīdī ar brāli. Pēc tam viņš bija irttaējlH, kā viņas apakšlūpiņa sašutumā ietrīcējās, kad

I'i.ilis izteica savas nekautrīgās, nepateicīgās un cietsirdības pavēles, — un neizturēja.

Bez šaubām, viņš arī tad bija teicis patiesību, kad pirmlt uz kāpnēm dzērumā izgvelza, ka Raskoļņikova ekscentriskā saimniece Praskovja Pavlovna varētu kļūt viņa dēļ greizsirdīga ne tikai uz Avdotju Romanovnu, l"it arī uz pašu Pulheriju Aleksandrovnu. Kaut gan Pulhtirijai Aleksandrovnai bija jau četrdesmit trīs gadi, viņas st»ja arvien vēl glabāja bijušā skaistuma pēdas, turklāt viņa izskatījās daudz jaunāka par saviem gadiem, kā tas allaž mēdz būt ar sievietēm, kas līdz pat vecumam saglabājušas gara skaidrību, iespaidu svaigumu un sirds godlgo, gaišo degsmi. Te iekavās piebildīsim, ka saglabāt visu to ir vienīgais līdzeklis nezaudēt savu daiļumu arī vecumā. Viņai mati jau bija sākuši sirmot un kļuvuši plānāki, ap acīm jau sen parādījušās sīkas, starainas i ieviņas, vaigi iekrituši un izžuvuši no raizēm un bēdām, un tomēr šī seja bija skaista. Tas bija Duņečkas sejas portrets, tikai pēc divdesmit gadiem un bez Dūņas izteiksmīgās apakšlūpas, kas mātei nebija izbīdīta uz priekšu. Pulherija Aleksandrovna bija jūtīga, tomēr ne līdz salkanumam, bija bikla un piekāpīga, bet tikai līdz zināmai robežai; viņa varēja daudzās lietās piekāpties, ar daudz ko samierināties, pa daļai pat ar to, kas bija pret viņas pārliecību, tomēr arvien pastāvēja tāda godīguma, kārtības un galējas pārliecības robeža, kuru pārkāpt nekādi apstākļi nevarēja viņu piespiest.

Taisni divdesmit minūtes pēc Razumihina aiziešanas atskanēja divi paklusi, bet steidzīgi klauvējieni pie durvīm: viņš bija atgriezies.

—     Iekšā neiešu, nav laika!—viņš aizgūtnēm sacīja, kad durvis atvēra. — Guļ brīnišķīgi, labi, mierīgi, un lai dievs dod, ka nogulētu stundas desmit. Pie viņa ir Nastasja; noteicu, lai neiet laukā, kamēr pārnākšu. Tagad atstiepšu šurp Zosimovu, viņš jums nodos raportu, tad varēsiet likties uz auss; esat nogurušas līdz pēdējam…

Un viņš laidās prom pa koridoru.

—     Kur izdarīgs un.. . uzticīgs jauneklis! — izsaucās ārkārtīgi iepriecinātā Pulherija Aleksandrovna.

—     Laikam ļoti jauks cilvēks!—Avdotja Romanovna ar zināmu dedzību atbildēja, iesākdama atkal staigāt šurp un turp pa istabu.

Gandrīz pēc stundas atskanēja soļi koridorā un kāds atkal klauvēja pie durvīm. Abas sievietes to jau gaidīja, šoreiz ar pilnīgu paļāvību uz Razumihina solījumu; un tiešām viņš bija paguvis atraut sev līdz Zosimovu. Zosimovs bija tūdaļ piekritis aicinājumam atstāt dzīres un iet apraudzīt Raskoļņikovu; pie dāmām tomēr nāca nelabprāt un ar lielām šaubām, nepaļaudamies uz piedzērušo Razumihinu. Bet viņa patmīlība tūdaļ guva apmierinājumu, un viņš jutās pat glaimots: viņš saprata, ka viņu tiešām gaidījuši kā orākulu. Zosimovs nosēdēja taisni desmit minūtes un paguva pilnīgi pārliecināt un nomierināt Pulheriju Aleksandrovnu. Viņš runāja neparasti līdzjūtīgi, tomēr apvaldīti un ar uzsvērtu nopietnību, gluži kā īsts divdesmitseptiņgadīgs ārsts svarīgā konsultācijā, ne ar vienu vārdu nenovirzīdamies no priekšmeta un neizrādīdams ne mazāko vēlēšanos stāties tuvākās personīgās un privātās attiecībās ar abām dāmām. Jau ienākot pamanījis, cik žilbinoši daiļa ir Avdotja Romanovna, viņš pa visu vizītes laiku centās viņu nemaz neievērot, griezdamies vienīgi pie Pulherijas Aleksandrovnas. Bet tas viss viņam sagādāja dziļu iekšēju gandarījumu. Tieši par slimnieku viņš izteicās, ka patlaban uzskatot viņa stāvokli par visai apmierinošu. Pēc viņa novērojumiem, pacienta slimībai bez pēdējo mēnešu sliktajiem materiālajiem apstākļiem bija vēl kādi morāli cēloņi. «Viņa slimība ir, tā sakot, daudzu sarežģītu materiālu un morālu ietekmju, uztraukumu, baiļu, rūpju, dažu ideju … un visa pārējā produkts.» Pamanījis, ka Avdotja Romanovna sāk sevišķi vērīgi klausīties, Zosimovs izteicās par šo tematu mazliet plašāk. Bet uz uztraukto un baiļu pilno Pulherijas Aleksandrovnas jautājumu par «it kā kādām prātā jukšanas aizdomām» viņš ar mierīgu un vaļsirdīgu smaidu atbildēja, ka viņa izteicieni tikuši stipri pārspīlēti; protams, vājiniekā ir nomanāma kāda sastingusi doma, kaut kādas monomānijas pazīmes, un viņš, Zosimovs, tagad īpaši sekojot šai ārkārtīgi interesantajai medicīnas nozarei; taču nevajagot aizmirst, ka slimnieks gandrīz līdz pat šai dienai ir murgojis, un … un, protams, tuvinieku atbraukšana viņu stiprinās, izklaidēs un labvēlīgi ietekmēs, «ja vien būs iespējams izvairīties no jauniem stipriem satricinājumiem», viņš nozīmīgi piebilda. Tad piecēlās un solīdi un laipni atvadījās. Viņu pavadīja ar vissirsnīgāko pateicību, svētības novēlējumiem, lūgumiem, un Avdotja Romanovna pat bez viņa

Ierosmes pasniedza atvadām rociņu; viņš aizgāja ārkārtīgi apmierināts ar savu apmeklējumu un vēl vairāk pats ar sevi.

—     Izrunāsimies rit; tagad katrā ziņā ejiet tūliņ guliit! — iziedams noteica Razumihins. — Rīt cik iespējams ugri es būšu pie jums ar ziņojumu.

—     Kas tomēr par burvīgu meiču šī Avdotja Romanovna! — Zosimovs piezīmēja, gandrīz vai aplaizīdamies, kad abi bija izgājuši uz ielas.

—     Burvīga? Tu teici — burvīga! — ierēcās Razumihins, pēkšņi mezdamies Zosimovam virsū un sagrābdams to pie rīkles. — Ja tu vēl kādreiz uzdrošināsies… Vai saproti? Saproti? — viņš kliedza, piespiezdams to pie sienas un purinādams aiz apkakles. — Tu dzirdi?

—     Laid taču vaļā, piedzērušais velns! — Zosimovs kratījās nost, bet, kad Razumihins viņu palaida vaļā, cieši palūkojās uz to un piepeši sāka skaļi smieties. Razumihins stāvēja viņa priekšā, rokas nolaidis, nogrimis drūmās un nopietnās pārdomās.

—     Zināms, es esmu ēzelis, — viņš sacīja drūms kā mākonis, — bet taču… arī tu tāpat.

—     Nu nē, draugs, nepavisam ne. Es par muļķībām nesapņoju.

Viņi turpināja ceļu klusēdami, un, tikai tuvojoties Raskoļņikova dzīvoklim, Razumihins, stipri noraizējies, pārtrauca klusumu.

—      Klausies, — viņš sacīja Zosimovam, — tu esi lāga puika, bet bez visam citām tavām sliktajām īpašībām esi arī nešķīstēns, turklāt no netīrajiem — es to zinu. Tu esi nervozs, gļēvs, draņķis; tu esi auša, tu esi aptaukojies un nevari sev nekā aizliegt; bet to es saucu jau par netīrību, jo tas ir tiešs ceļš uz nešķīstību. Tu esi sevi tiktāl izlutinājis, ka, jāatzīstas, es nesaprotu, kā tu vēl spēj būt tik labs un pat pašaizliedzīgs dziednieks. Guļ uz dūnu pēļa (dakteris!), bet nakts vidū ceļas pie slimnieka! Pēc gadiem trim tu vairs slimnieka dēļ necelsies… Nu, parauj velns, tas nav tas, bet redzi, kas; tu šonakt pārgulēsi Rodjas saimnieces dzīvoklī (ar mokām pierunāju), bet es virtuvē: lūk, jums izdevība tuvāk iepazīties! Tikai ne tā, kā tu domā! Te, brāl, nav ne ēnas no tā …

—     Es nekā arī nedomāju.

—     Te, draugs, kaunīgums, klusēšana, kautrība, visnepielūdzamākā šķīstība un tad vēl — nopūtas; un kūst, tā tik vien kūst kā vasks! Paglāb tu mani no viņas, visu velnu dēļ! Ļoti pievilcīga… Atlīdzināšu, dieva vārds, atlīdzināšu!

Zosimovs smējās vēl skaļāk.

—     Esi gan tu aizsvilies! Kam man viņa?

—     Es tev galvoju, rūpju nekādu: tikai mels kaut ko, kas ienāk prātā, — piesēdies līdzās un pļāpā! Turklāt tu esi dakteris, sāc viņu dziedināt no kaut kādas vainas! Goda vārds, nenožēlosi! Viņai ir klavieres; tu jau zini, es kaut cik plinkšķinu: man ir viena dziesmiņa, īsta, krieviska: «Karstas asaras es liešu…» Viņai īstās patīk, — nu, ar dziesmiņu tad arī iesākās; bet tu taču esi īsts klavieru virtuozs, maestro, Rubinšteins… Es galvoju, nenožēlosi!

—     Vai tik tu neesi viņai kaut ko apsolījis? Devis kādu formālu parakstu? Varbūt solījies precēt…

—     Nekā, nekā, gluži nekā tamlīdzīga! Un arī viņa nepavisam nav tāda; Čebarovs it kā taisījās klāt…

—     Nu tad pamet viņu!

—     Nevar tā pamest!

1 — Kāpēc nevar?

—     Nu, kaut kā tā… nevar — un beigas! Te, brāl, ir savs pievilkšanas princips.

—     Kāpēc tad tu viņu pievilināji?

—      It nemaz es viņu nevilināju, pats varbūt tiku ievilināts aiz savas muļķības; bet viņai noteikti būs viss vienalga, tu vai es, kaut tikai būtu kāds, kas sēž viņai līdzās un nopūšas. Te, brālīt, es to tev nevaru tā pateikt, bet… Tu, raug, labi pārzini matemātiku un vēl tagad ar to, es zinu, nodarbojies… nu tad sāc viņai pasniegt integrālo skaitļošanu, dieva vārds, es nejokoju, bet runāju nopietni, viņai būs gluži vienalga: tikai lūkosies tevī un nopūtīsies — un tā cauru gadu no vietas. Es viņai, starp citu, ļoti ilgi — divas dienas pēc kārtas stāstīju par Prūsijas kungu palātu (jo par ko gan lai ar viņu runā?), bet viņa vienīgi nopūtās un tvīka. Tikai nedomā par mīlestību — kautrīga līdz konvulsijām, — izrādi, ka nevari aiziet, ar to pietiek. Komforts ārkārtīgs, gluži kā savās mājās — lasi, sēdi, guli, raksti… Pat noskūpstīt var, ja uzmanīgi…

—     Bet kāpēc viņa man vajadzīga?

■—1 Eh, ka tev nevar ieskaidrot! Redzi, jūs abi gluži kā radīti viens otram! Vai tad tev nav vienalga, agrāk vai vēlāk? Tur, draugs, ir tāds dūnu spilvenu princips — eh, un ne jau spilvenu vien! Tur tevi vilktin ievelk; tur pasaules gals, enkurs, klusa osta, zemes naba, pasaules trīszivju pamati, pankūku, treknu pastēšu, vakara patvāru, klusu nopūtu, siltu jaku un sakurinātu mūrīšu esence — nu gluži kā kad tu būtu nomiris un tai pašā laikā dzīvs, abi labumi reizē! Nu, draugs, parauj velns, esmu aizpļāpājies par tālu, laiks gulēt! Paklau: es naktī dažreiz pamostos, uziešu Rodju apraudzīt. Bet nekas, nieki, viss ir labi. Tu sevišķi neuztraucies, bet, ja gribi, uzej tu ar kādu reizīti. Tiklīdz ko pamani, piemēram, murgus vai karstumus, vai ko citu, tūdaļ modini mani! Bet nekas jau gan nevar būt…

II

Noraizējies un nopietns Razumihins pamodās otrā dienā pēc pulksten septiņiem. Šai rītā viņam piepeši uzmācās visādas šaubas. Agrāk viņam nebija nācis ne prātā, ka kādreiz tā atmodīsies. Viņš līdz pēdējam sīkumam atcerējās visu vakar notikušo un saprata, ka ar viņu atgadījies kaut kas neikdienišķs, ka ir uzņēmis sevī kādus līdz šim pavisam nepazītus iespaidus, kas nebija līdzīgi nevienam no agrākajiem. Tai paša laikā skaidri apzinājās, ka viņa galvā uzliesmojušais sapnis ir absolūti neiespējams, tik neiespējams, ka viņš pat sakaunējās un ar skubu pievērsās citām — ikdienišķām rūpēm un raizēm, kas bija saglabājušās no «trīskārt nolādētās vakardienas».

Visdrausmīgākās likās atmiņas par to, cik «zemisks un riebīgs» viņš bijis vakar ne vien tāpēc, ka bija piedzēries, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka jaunavas priekšā, izmantodams viņas stāvokli, aiz muļķīgas un pārsteidzīgas greizsirdības nolamāja viņas līgavaini, pie tam ne tik*vien nezinādams, kādas ir viņu savstarpējās attiecības un pienākumi, bet šo cilvēku pat necik nepazīdams. Kādas tiesības viņam bija spriest par to tik strauji un neapdomīgi? Un kas aicinājis viņu par tiesnesi? Vai tas iespējams, ka tāda būtne kā Avdotja Romanovna varētu atdoties necienīgam cilvēkam par naudu? Tātad Lužinā ir tomēr kaut kas krietns. Viesnīca? Vai Lužins varēja zināt, kas šī par viesnīcu? Un viņš taču jau iekārto dzīvokli … Tpu, cik tas viss no manas puses zemiski! Vai tas, ka es biju piedzēries, ir kāds attaisnojums? Muļķīga atrunāšanās, kas vēl vairāk pazemo! Vīns atklāj patiesību, un patiesība tad nu, lūk, arī parādījās uz āru, tas ir — «visa viņa skaudīgā, rupjā sirds». Un vai vispār kaut cik pieļaujams, ka viņš, Razumihins, lolo šādu sapni? Kas viņš ir salīdzinājumā ar tādu jaunavu — viņš, piedzērušais trakulis, vakarējais balamute? Vai maz ir iespējams tāds cinisks un smieklīgs salīdzinājums? — Razumihins briesmīgi nosarka, to iedomājot, un, kā par spīti, šinī pašā mirklī viņam skaidri atausa atmiņā, ka viņš vakar uz kāpnēm bija tām stāstījis, ka saimniece būšot uz Avdotju Romanovnu viņa dēļ greizsirdīga… tas bija nepanesami. No visa spēka viņš iegāza ar dūri pa virtuves krāsni, ievainoja sev roku un izsita vienu ķieģeli.

— Saprotams, — viņš pēc brīža pie sevis norūca ar tādu kā pašpazemošanās sajūtu, — saprotams, ka visu šo bezjēdzību nevar vairs nedz izdzēst, nedz izlīdzināt, nekad ar ne … un tātad par to nav arī ko domāt, tāpēc jāierodas klusuciešot un … jāpilda savi pienākumi… arī tāpat klusuciešot, un … nav jālūdz piedošana, nedz kas jārunā un… un, protams, tagad jau viss pagalam…

Un tomēr ģērbdamies viņš apskatīja savu apģērbu rūpīgāk, nekā bija paradis. Cita uzvalka nebija; ja arī būtu, viņš, kas zina, to tomēr nevilktu — «tīšām nevilktu». Taču nekādā ziņā nedrīkst palikt arī ciniķa un netīra nevīžas lomā: viņam nav tiesību aizvainot citu jūtas, vēl jo vairāk tāpēc, ka šiem citiem viņš ir vajadzīgs un tie paši aicina viņu pie sevis. Viņš rūpīgi notīrīja savas drēbes ar suku. Veļu allaž valkāja ciešamu: šai ziņā viņš bija sevišķi tīrīgs.

Mazgājās viņš šai rītā ļoti cītīgi. Nastasjai bija ziepes — viņš izmazgāja ar tām matus, nomazgāja kaklu un it īpaši rokas. Kad nonāca līdz jautājumam: skūt savus bārdas rugājus vai neskūt (Praskovjai Pavlovnai bija lieliski, vēl no nelaiķa Zarņicina kunga saglabājušies bārdas naži), — tad šis jautājums bez žēlastības tika izšķirts negatīvi: «Lai paliek tāpat! Citādi viņas vēl nodomās, ka esmu noskuvies tādēļ… katrā ziņā nodomās! Nē, neparko pasaulē!»

Un … un galvenais: viņš ir tik rupjš, tik netīrs, viņam ir krogus brāļa manieres; un… un, pieņemsim, viņš arī pats zina, ka ir tomēr kārtīgs cilvēks… nu, bet… kas lnr ko lepoties, ka kārtīgs cilvēks? Kuram katram pienākas būt kārtīgam cilvēkam un pat vēl daudz lielākā mērā; un … un arī viņam tomēr (viņš to neaizmirst) ir atgadijušās dažas lietiņas… nevar jau nu teikt, ka negodīgas, tomēr… «Un kādas tik iedomas nav nākušas prātā! Hm… un visu to nolikt blakus Avdotjai Romanovnai! Nu, velns! Lai! Tīšām būšu netīrs, neķītrs — uzspļaut! Būšu tāds vēl vairāk! …»

Tādus monologus skaitot viņu atrada Zosimovs, kas bija pārnakšņojis Praskovjas Pavlovnas zālē.

Viņš gāja uz mājām, bet pirms aiziešanas pasteidzās vēl apraudzīt slimnieku. Razumihins viņam ziņoja, ka tas j; .uļot kā nosists. Zosimovs noteica nemodināt, kamēr pamodīsies. Pats solījās pienākt ap vienpadsmitiem.

—     Ja tikai viņš būs mājās, — Zosimovs piebilda. — Pie joda! Nav noteikšanas pat pašam par savu slimnieku, ārstē nu viņu! Nez vai viņš ies pie šīm vai šīs atnāks šurp?

—     Es domāju, ka šīs, — Razumihins atbildēja, sapratis jautājuma nolūku, — un viņi runās, zināms, par savām ģimenes padarīšanām. Es iešu projām. Tev kā ārstam, protams, ir lielākas tiesības nekā man.

—     Ne jau es kāds biktstēvs: atnākšu un aiziešu. Arī bez viņiem man daudz darba.

—     Viens mani uztrauc, — Razumihins viņu pārtrauca, saraukdams seju, — es vakar dzērumā pa ceļam viņam visādas muļķības izpļāpāju… šo un to, starp citu, ka tu bīsties, vai viņam … nav noslieksme uz ārprātu …

—     Tu arī dāmām vakar to izpļāpāji.

—     Zinu, ka tas bija muļķīgi. Sit vai nost! Bet saki — vai tev patiesi bija šai ziņā kāda noteikta doma?

—      Blēņas! Kas par noteiktu domu? Pats tu man raksturoji viņu kā monomānu, atvezdams mani pie viņa… Nu, un tad mēs vēl vakar uzkurinājām, proti, tu ar savām tenkām… par to krāsotāju; laba sarunu viela, kad viņš jau varbūt pats uz to ir jucis! Būtu es noteikti zinājis visu, kas toreiz kantorī norisinājies un ka viņu tur kaut kāds nelietis ar šādām aizdomām… aizskāris! Hm… es nebūtu vakar tādas sarunas pieļāvis. Šie monomāni taču no oda iztaisa ziloni, redz to, kā nemaz nav. Cik atceros, no tā, ko vakar Zamjotovs pastāstīja, man viss pa pusei skaidrs. Ko tur! Man ir zināms gadījums, kur kāds četrdesmit gadus vecs hipohondriķis, nevarēdams panest astoņgadīga puisēna zobošanos diendienā pie galda, to nodūra. Bet Rodjka — pats skrandās, tad bezkauņa policists, aizsākusies slimība un pie tam šādas aizdomas! Uzbudinātam hipohondriķim! Ar viņa trako, ārkārtīgo godkāri! Varbūt tur arī slēpjas šīs slimības sakne! Nu, pie joda!… Bet šis Zamjotovs galu galā ir tīri lāga zēns, tikai, hm… velti viņš vakar to visu pastāstīja. Šausmīgs p|āpa!

—     Kam viņš pastāstīja? Man un tev?

—     Un Porfīrijam.

—     Kas par to, ka Porfīrijam?

—     Nu jā, bet, starp citu, pasaki man, vai tev ir kāda ietekme uz tām tur — uz māti un māsu! Šodien tām vajadzētu ar viņu uzmanīgāk …

—     Gan sapratīsies! — Razumihins negribīgi atbildēja.

—     Un ko viņš tik nikns uz to Lužinu? Cilvēks ar kapitālu, šķiet, ka nav viņai pretīgs… Bet pašām taču ne graša, ko?

—     Ko tu tā pētī? — Razumihins iekaisis atkliedza. — Kā lai es zinu, ir grasis vai nav grasis? Pajautā pats, varbūt uzzināsi…

—     Uja, kāds tu reizēm ģeķis! Vēl vakarējais skurbulis galvā?… Uz redzēšanos; pateicies manā vietā savai Praskovjai Pavlovnai par naktsmājām! Ieslēgusies, uz manu labrītu ne caur durvīm neatbildēja, šorīt jau pusseptiņos bija augšā, patvāri viņai no virtuves caur gaiteni ienesa … Man nebija tas gods skatīt viņu vaigā…

Tieši pulksten deviņos Razumihins ieradās Bakaļejeva viesnīcas numuros. Abas dāmas sen viņu gaidīja ar histērisku nepacietību. Viņas bija piecēlušās jau ap septiņiem vai vēl agrāk. Viņš ienāca pie tām kā melna nakts, neveikli paklanījās, par ko tūdaļ arī noskaitās — pats uz sevi, protams. Bet viņš bija pārrēķinājies. Pulherija Aleksandrovna teciņus metās pie viņa, satvēra viņa abas rokas un tikko nenoskūpstīja tās. Viņš bikli paskatījās uz Avdotju Romanovnu; bet arī Dūņas lepnajā sejā šai brīdī bija tāda atzinības un draudzības izteiksme, tik patiesa un 'negaidīta cieņa (gaidīto izsmejošo skatienu un slikti slēpjamas nicināšanas vietā), ka viņam patiesi būtu bijis vieglāk, ja viņu saņemtu ar bārieniem, jo citādi kļuva pārāk neveikli. Par laimi, sarunai bija jau gatava viela, un viņš steigšus ķērās pie tās.

Izdzirdot, ka «nav vēl modies», bet «viss lieliski»,

Pulherija Aleksandrovna tūdaļ paskaidroja, ka tas ari esot vislabāk, jo viņai ļoti, ļoti, ļoti vajagot «iepriekš vēl parunāties». Sekoja jautājums par brokastu tēju un uzaicinājums dzert to kopā; viņas pašas nebija vēl dzērušas, gaidīdamas Razumihinu. Avdotja Romanovna pazvanīja, uz aicinājumu parādījās netīrs skrandainis, un tam tika pavēlēts pasniegt tēju, kas pēdīgi arī tika servēta, tomēr tik netīri un nepieklājīgi, ka dāmām bija jānokaunas. Razumihins gribēja enerģiski nolamāt viesnīcu, bet, atcerējies Lužinu, apklusa, samulsa un jutās ārkārtīgi iepriecināts, kad pēdīgi Pulherijas Aleksandrovnas jautājumi sāka birt cits pēc cita, bez apstājas.

Atbildēdams uz tiem, viņš norunāja trīsceturtdaļstundas, pastāvīgi pārtraukts un pārprašņāts, un paguva pastāstīt visus svarīgākos un nepieciešamākos faktus, kādus vien zināja no Rodiona Romanoviča dzīves pēdējā gadā, noslēgdams ar plašu vēstījumu par viņa slimību. Viņš gan daudz ko izlaida, ko tiešām vajadzēja izlaist, starp citu, arī scēnu policijas iecirknī ar visām tās sekām. Viņa stāstā kāri klausījās; bet, kad viņš domājās jau beidzis un savas klausītājas apmierinājis, tad izrādījās, ka viņām tas tik maz, it kā viņš vēl nebūtu nemaz sācis.

—      Sakiet, sakiet man, kā jūs domājat… ak, atvainojiet, es vēl līdz šim brīdim nezinu jūsu vārdu! — steidzās Pulherija Aleksandrovna.

—     Dmitrijs Prokofjičs.

—      Tad, lūk, Dmitrij Prokofjič, es ļoti, ļoti gribētu zināt… kā vispār… kā viņš tagad uz visu skatās, tas ir, saprotiet mani, kā lai jums to pasaku, tas ir, kā lai to pasaku labāk: kas viņam tīkams un kas netīkams? Vai viņš vienmēr tik uzbudināts? Kādas viņam vēlēšanās un, tā sakot, ilgošanās, ja to varētu? Kas īsti tagad atstāj uz viņu sevišķu iespaidu? īsi sakot, es vēlētos…

—     Ai, māmiņ, vai tad var uz to visu tik ātri atbildēt! Dūņa piezīmēja.

—     Ak mans dievs, es taču pavisam, pavisam citādu cerēju viņu ieraudzīt, Dmitrij Prokofjič!

—     Tas ir gluži dabiski, — Dmitrijs Prokofjičs atteica. — Man mātes nav, nu, bet tēvocis ik gadus atbrauc šurp un gandrīz ne reizes mani vairs nepazīst, pat ne pēc izskata, kaut gan viņš ir gudrs cilvēks. Bet trijos gados, kamēr jūs šķīrušies, daudz ūdens aiztecējis. Ko lai jums saku? Pusotra gada es pazīstu Rodionu: drūms, īgns, augstprātīgs un lepns. Pēdējā laikā (bet varbūt arī jau daudz agrāk) par visu viņam aizdomas, viņš tāds hipohondriķis. Augstsirdīgs un labs. Nemēdz izrādīt savas jūtas, drīzāk izturēsies nežēlīgi nekā atklās vārdos savu sirdi. Dažreiz atkal nemaz nav hipohondrisks, bet vienkārši salts un bezjūtīgs līdz necilvēcībai; patiesi liekas, it kā viņā mainītos pēc kārtas divi pretēji raksturi. Brīžam ir briesmīgi nerunīgs. Nekad viņam nav vaļas, viss viņu traucē, bet pats guļ un nekā nedara. Nav zobgalis, taču ne tāpēc, ka trūktu atjautības, bet it kā viņam tādiem niekiem nebūtu laika. Nekad nenoklausās līdz galam, ko viņam saka. Nekad neinteresējas par to, par ko patlaban interesējas visi. Šausmīgi augstu sevi vērtē un, kā liekas, ne gluži bez tiesībām uz to. Nu, kas vēl? … Man šķiet, jūsu atbraukšana visvairāk palīdzēs viņu glābt.

—     Akr kaut dievs dotu! — izsaucās Pulherija Aleksandrovna, ko bija nomocījušas Razumihina atsauksmes par viņas Rodju.

Razumihins pēdīgi paskatījās mundrāk arī uz Avdotju Romanovnu. Pa sarunas laiku viņš bija gan palūkojies šad tad uz viņu, bet tikai uzmetot acis uz mirkli, tūdaļ novērsdams skatienu. Avdotja Romanovna gan sēdās pie galda un uzmanīgi klausījās, gan atkal cēlās un staigāja pēc sava paraduma no viena kakta otrā, rokas sakrustojusi, lūpas sakniebusi, retumis gan arī no savas puses kaut ko pavaicādama, staigāšanu tomēr nepārtraukdama, domīga. Arī viņa bija radusi nenoklausīties līdz galam, kas tiek teikts. Viņa bija ģērbusies patumšā kaut kāda viegla auduma tērpā, ap kaklu bija apņemta balta, caurspīdīga šallīte. Pēc daudzām pazīmēm spriežot, Razumihins tūdaļ nomanīja, ka abu sieviešu apstākļi visai trūcīgi. Ja Avdotja Romanovna būtu ģērbusies kā karaliene, šķiet, ka tad viņš no tās nepavisam nebaidītos; turpretī tagad — varbūt tieši tāpēc, ka viņa tik nabadzīgi ģērbusies un ka viņš ievērojis šos trūcīgos apstākļus, — tagad viņa sirdī ieviesās bailes, tā ka viņš sāka uztraukties par katru savu vārdu, par katru kustību, un tas, protams, stipri nomāca cilvēku, kas jau tā sev neuzticējās.

—     Jūs pastāstījāt daudz interesanta par brāļa raksturu uti. . . pastāstījāt objektīvi. Tas ir labi: es domāju, ka |U'. vli.ui dievināt, — Avdotja Romanovna piezīmēja ar

Kinaidu. — Man liekas, arī tas būs pareizi, ka viņa tuvumā jābūt kādai sievietei, — tā domīgi piebilda.

—     Es to neteicu, kaut gan varbūt arī tur jums taisnība, tikai…

—     Kas?

—     Viņš taču nevienu nemīl; varbūt nekad arī neienūlēs, — skarbi atteica Razumihins.

—     Tas ir, nav spējīgs iemīlēt?

—     Bet zināt ko, Avdotja Romanovna? Jūs pati šausmīgi līdzināties savam brālim, viss jums līdzīgs! — viņš I ēkšņi neviļus izgrūda, bet, tūdaļ atģidies, ko nupat bija par viņas brāli sacījis, nosarka kā vēzis un stipri samulsa. Avdotja Romanovna nevarēja noturēties neiesmējusies, viņu uzlūkojot.

—     Attiecībā uz Rodju jūs abi varat aloties, — iejaucās Pulherija Aleksandrovna jūtami aizskarta. — Es nerunāju, Duņečka, par pašreizējo. Tas, ko raksta Pjotrs Petrovičs savā vēstulē… un ko mēs ar tevi iztēlojāmies, varbūt nav taisnība; bet jūs, Dmitrij Prokofjič, nevarat i'domāties, kāds viņš fantasts un — kā to lai saka? — cik untumains. Es viņa raksturam nekad neesmu varējusi uzticēties, pat ne tolaik, kad viņam bija vēl tikai piecpadsmit gadu. Esmu pārliecināta, ka arī tagad viņš var piepeši izdarīt ar sevi kaut ko tādu, ko neviens cilvēks nekad pat neiedomātos darīt… Nav nemaz tālu jāmeklē: vai jūs zināt, cik ļoti viņš pirms pusotra gada mani pārsteidza, iztrūcināja un tikko kapā neiedzina, kad bija sadomājis apprecēties ar šo, kā viņu sauc… šīs Zarņicinas — viņa dzīvokļa saimnieces meitu?

—     Vai jūs nezināt par šo notikumu kaut ko tuvāk? — iejautājās Avdotja Romanovna.

—     Vai jūs domājat, — dedzīgi turpināja Pulherija Aleksandrovna, — ka viņu būtu atturējušas manas asaras, mana lūgšanās, mana slimība, varbūt mana nāve aiz žēlabām vai mūsu trūkums? Viņš būtu mierīgi gājis pāri visiem šķēršļiem. Bet vai tad patiesi, vai tad patiesi viņš mūs nemīl?

—      Viņš pats nekad un nekā par šo gadījumu nav man stāstījis, — Razumihins apdomīgi atbildēja, — bet es esmu šo to dzirdējis no pašas Zarņicina kundzes, kas savā ziņā arī pati nav liela stāstītāja; un tas, ko dzirdēju, ir zināmā mērā pat dīvaini…

—     Bet ko, ko jūs esat dzirdējis? — jautāja abas sievietes reizē.

—      Patiesībā gan neko visai sevišķu. Uzzināju tikai, ka šīs jau galīgi nolemtās un vienīgi līgavas nāves dēļ nenotikušās laulības pašai Zarņicina kundzei stipri vien nebijušas pa prātam … Bez tam tiek melsts, ka līgava bijusi ne visai daiļa, tas ir, viņa bijusi pat neglīta… un slimīga, un… un savāda… Tomēr, kā liekas, viņai ir bijušas arī savas izcilas īpašības. Katrā ziņā tādas būs bijušas — citādi nekā nevar saprast… Arī pūra nekāda nebijis… bet viņš jau pēc pūra netīkotu… Par tādām lietām vispār grūti spriest. %

—     Es esmu pārliecināta, ka viņa ir bijusi cēla meitene, — īsi piezīmēja Avdotja Romanovna.

—      Dievs lai man piedod, bet es toreiz vēl nopriecājos par viņas nāvi, kaut gan nezinu, kurš no viņiem būtu otru pazudinājis: viņš viņu vai viņa viņu? — Pulherija Aleksandrovna beigās noteica; pēc tam, šad tad piesardzīgi apraudamās un pastāvīgi pavērdamās Dūņā, kas Dūņai, acīm redzot, nepatika, sāka atkal izvaicāt par vakarējo Rodjas sadursmi ar Lužinu. Šis notikums, kā redzams, uztrauca viņu visvairāk, šausmīgi biedēja, tā ka šermuļi kratīja. Razumihins atstāstīja visu no jauna sīki jo sīki, bet šoreiz piemetināja arī savu slēdzienu: viņš tieši pārmeta Raskoļņikovam, ka tas ar iepriekšēju nodomu apvainojis Pjotru Petroviču, šoreiz pavisam maz viņu aizbildinādams arī ar slimību.

—      Viņš to bija sadomājis jau pirms slimības, — Razumihins piezīmēja.

—      Man ar tā liekas, — piekrita Pulherija Aleksandrovna sagrauzta. Viņa tomēr bija ļoti pārsteigta, ka šoreiz Razumihins par Pjotru Petroviču izteicās tik uzmanīgi un pat it kā ar cienību. Tas bija pārsteigums arī Avdotjai Romanovnai.

—      Tad tādos ieskatos jūs esat par Pjotru Petroviču? — Pulherija Aleksandrovna nenocietās nepavaicājusi.

—      Par jūsu meitas nākamo vīru es citādos ieskatos arī nevaru *būt, — noteikti un dedzīgi atbildēja Razumihins, — un es runāju tā ne tikai aiz tukšas pieklājības, bet tāpēc … tāpēc… un kaut jau tāpēc vien, ka Avdotja Romanovna pati brīvprātīgi ir pagodinājusi šo cilvēku or savu izvēli. Un, ja es vakar viņu tā nozākāju, tad tas bija tāpēc… ka vakar es biju nejauki piedzēries un

20R

turklāt… ārprātīgs; jā, ārprātīgs, kā bez galvas, galīgi jucis… un šodien man kauns par to!… — Viņš nosarcis apklusa. Avdotja Romanovna pietvīka, bet nepārtrauca klusumu. Viņa neteica vairs ne vārda, kopš saruna bija novirzījusies uz Lužinu.

Bet bez viņas atbalsta arī Pulherija Aleksandrovna bija redzami zaudējusi visu apņēmību. Pēdīgi, durstīdamas un pastāvīgi palūkodamās uz meitu, viņa paskaidroja, ka viņai tagad ārkārtīgi lielas rūpes sagādājot viens apstāklis.

—    Redziet, Dmitrij Prokofjič, —1 viņa iesāka. — Es būšu pavisam atklāta ar Dmitrij u Prokofjiču, vai ne, Duņečka?

—    Nu protams, māmiņ, — pamudinoši bilda Avdotja Romanovna.

—      Redziet, Dmitrij Prokofjič, — viņa steidzīgi turpināja, it kā ar atļauju izstāstīt savas bēdas kalns būtu novēlies viņai no pleciem. — Šorīt pavisam agri mēs saņēmām no Pjotra Petroviča zīmīti ar atbildi uz mūsu vakardienas paziņojumu par atbraukšanu. Vakar viņam vajadzēja, kā bija solījies, sagaidīt mūs stacijā. Bet viņa vietā mums pretī bija atsūtīts kāds sulainis ar šīs viesnīcas adresi, lai tas mums parādītu ceļu, un Pjotrs Petrovičs bija licis pateikt, ka viņš pats ieradīšoties pie mums šeit šodien no rīta. Bet šorīt agri pienāca no viņa, lūk še, šī vēstule… Vislabāk izlasiet to pats: tajā ir kāds punkts, kas mani stipri uztrauc … jūs tūdaļ pats redzēsiet, kas tas par punktu, un… pasakiet man savas domas vaļsirdīgi, Dmitrij Prokofjič! Jūs vislabāk pazīstat Rodjas raksturu un varēsiet dot mums padomu labāk kā neviens cits. Pasaku jums iepriekš, ka Duņečka jau ir visu izlēmusi no pirmā mirkļa, bet es… es vēl nezinu, kas būtu darāms, un… visu laiku gaidīju jūs.

Razumihins atlocīja vēstuli ar vakardienas datumu un izlasīja sekojošo:

«Cienījamā kundze, Pulherija Aleksandrovna, man ir tas gods jums paziņot, ka negaidīti radušos neparedzētu kavēkļu dēļ sagaidīt jūs uz perona nevarēju, bet aizsūtīju ar šo uzdevumu jums pretī kādu visai izdarīgu cilvēku. Tāpat laupu sev arī godu satikties ar jums rīt no rīta neatliekamu darīšanu dēļ senātā, kā arī lai netraucētu radniecisko satikšanos jums ar jūsu dēlu un Avdotjai Romanovnai ar viņas brāli. Bet apmeklēt un apsveikt jūs jūsu dzīvokli man būs tas gods ne ātrāk kā rīt tieši puksten astoņos pievakarē, pie kam uzdrošinos pievienot te savu ciešo un, piebildīšu, negrozāmo lūgumu, lai pie mūsu kopējās satikšanās Rodions Romanovičs jau vairs nebūtu klāt, jo viņš augstākā mērā nelaipni un nepieklājīgi mani aizvainoja, kad es vakar viņu slimu apmeklēju, un bez tam ari tādēļ, ka man ir personīgi nepieciešams ar jums plaši izskaidroties attiecībā uz kādu punktu, kurā es vēlētos dzirdēt jūsu personīgo iztulkojumu. Man ir tas gods jums jau iepriekš paziņot, ka, gadījumā ja pretēji manam lūgumam sastapšu Rodionu Romanoviču, tad būšu spiests nekavējoties aiziet, un tad vainojiet pašas sevi. Rakstu jums tai noskārtumā, ka Rodions Romanovičs, kas mana apmeklējuma laikā rādījās tik slims, pēc divām stundām pēkšņi izveseļojās un tātad, būdams spējīgs atstāt dzīvokli, var ierasties arī pie jums. Par to pārliecinājos pats savām acīm kāda zirgu samīta un no tā miruša žūpas dzīvoklī, kura meitai, zināmas nekrietnas uzvedības skuķei, viņš itin kā apbedīšanas vajadzībām izsniedza vakar ap divdesmit pieci rubļi, kas manī radīja lielu izbrīnu, zinot, ar kādām grūtībām jūs šo summu sagādājāt. Aplieciniet manu sevišķo goddevību cienījamai Avdotjai Romanovnai, un lūdzu pieņemt dziļākās godbijības jūtas

no jūsu padevīgā kalpa

P. Lužina.»

—     Ko man tagad darīt, Dmitrij Prokofjič? — Pulherija Aleksandrovna, gandrīz raudādama, jautāja. — Kā es pateikšu Rodjam, lai viņš nenāk? Viņš vakar tik neatlaidīgi uzstāja, lai mēs atsakām Pjotram Petrovičam, bet te nu klāt pavēle nepieņemt viņu pašu! Bet viņš taču par spīti atnāks, kad dabūs zināt, un… kas tad būs?

—     Rīkojieties tā, kā ir nolēmusi Avdotja Romanovna, — mierīgi un bez vilcināšanās atbildēja Razumihins.

—     Ak mans dievs! Viņa saka… dievs to zina, ko viņa runā, un savu nodomu man nepaskaidro! Viņa apgalvo, ka nezin kādēļ būšot labāk, tas ir, ne jau nu labāk, bet ka katrā ziņā vajagot, lai arī Rodja pat tīšu prātu atnāktu pulksten astoņos un lai viņi katrā ziņā sastaptos. Bet es pat fto vēstuli negribēju viņam rādīt un kaut kā ar viltu, <ir )ft«u starpniecību iegrozīt tā, lai viņš neatnāk… jo viņš tik ātri iekaist… Un es nekā ari nesaprotu, kas tos tur par nomirušu žūpu un kas tā tur par meitu, un kadā kārtā viņš varēja šai meitai atdot pēdējo naudu… kuru…

—    Kuru jums tik grūti nācās sagādāt, māmiņ, — piebilda Avdotja Romanovna.

—     Viņš vakar bija zaudējis jēgu, — domīgi sacīja Razumihins. — Ja jūs zinātu, ko viņš vakar restorānā savārīja, kaut gan izgudrēm… Hm! Par kādu nomirēju un kādu jaunavu viņš man vakar tiešām kaut ko minēja, kad mēs gājām uz māju, bet es tur ne vārda nesapratu… Jāsaka, arī es pats gan vakar …

—      Vislabāk, māmiņ, aiziesim pašas pie viņa, un tur, es jums galvoju, mēs uzreiz redzēsim, kas darāms. Ir jau arī laiks… Ak kungs! Pulkstenis jau uz vienpadsmitiem! — viņa iesaucās, paskatījusies savā greznajā, izrotātajā zelta pulkstenī, kas smalkā Venēcijas važiņā karājās viņai ap kaklu un šausmīgi nesaskanēja ar viņas pārējo tērpu. «Līgavaiņa dāvana,» Razumihins nodomāja.

—     Ir laiks! Duņečka, ir laiks! — uztraukta sarosījās Pulherija Aleksandrovna. — Viņš vēl nodomās, ka mes uz viņu dusmīgas par vakarējo, ja tik ilgi nenākam. Ak mans dievs!

To teikdama, viņa steidzīgi uzmeta sev mantiju un lika galvā cepuri. Arī Duņečka apģērbās. Viņas cimdi bija ne tikvien nonēsāti, bet pat noplīsuši, ko arī Razumihins pamanīja; tomēr šie acīm redzami nabadzīgie tērpi piešķīra abām dāmām pat kaut kādu sevišķu cienīgumu, kā tas arvien mēdz būt ar tiem, kas prot valkāt nabadzīgu apģērbu. Razumihins ar svētu bijību uzlūkoja Duņečku un jutās lepns, ka varēs viņu pavadīt. «Tu,» viņš pie sevis nodomāja, «esi tā karaliene, kas cietumā lāpīja savas zeķes un, protams, arī tanī brīdī izskatījās kā īsta karaliene un pat vēl vairāk nekā karaliene visgreznāko svinību un ceremoniju laikā.»

—      Mans dievs! — izsaucās Pulherija Aleksandrovna. — Vai es to varēju iedomāties, ka tā baidīšos satikties ar savu dēlu, ar savu mīļo, mīļo Rodju, kā tagad baidos! … Es baidos, Dmitrij Prokofjič! —viņa piebilda, bikli paskatīdamās uz Razumihinu.

—     Nebīstieties, māmiņ, — mierināja Duna, viņu noskūpstīdama, — labāk ticiet viņam! Es ticu.

—      Ak mans dievs! Es ar ticu, bet visu nakti nevarēju aizmigt! — izsaucās nabaga sieviete.

Viņi izgāja uz ielas.

—      Zini, Duņečka, tikko es pret rītu mazliet iesnaudos, man uzreiz sapnī parādījās nelaiķe Marfa Petrovna… baltās drēbēs… Pienāca man klāt, paņēma aiz rokas, bet pati krata galvu uz mani tik bargi, it kā nopeldama… Vai tik tas uz labu? Ak mans dievs, Dmitrij Prokofjič, jūs laikam vēl nezināt: Marfa Petrovna ir nomirusi!

—     Nē, nezinu. Kāda Marfa Petrovna?

—     Pēkšņā nāvē! Un iedomājieties …

—     Vēlāk, māmiņ, — iejaucās Dūņa, — viņš taču vēl nezina, kas tā par Marfu Petrovnu.

—     Ak jūs nezināt! Bet man šķita, ka jums jau viss zināms. Jūs man piedodiet, Dmitrij Prokofjič, man šinīs dienās galvā viss sajucis. Patiesi es jūs turu it kā par debesu sūtītu un tāpēc biju pārliecināta, ka jums viss zināms. Es jūs uzskatu par tuvinieku… Nedusmojiet, ka es tā runāju! Ak man dievs, kas ir ar jūsu labo roku? Sasitāt?

—     Jā, sasitu, — Razumihins aplaimoti nomurmināja.

—      Es dažreiz runāju par daudz no sirds, tā ka Dūņa mani pat apsauc… Bet, mans dievs, kādā kaktā viņš dzīvo! Nezin vai viņš būs jau pamodies? Un šī sieviete, viņa saimniece, uzskata to par istabu? Paklausieties, jūs teicāt, ka viņam nepatīkot rādīt sirdi — tā ka es varbūt viņam apnikšu ar savām … vājībām? … Vai jūs, Dmitrij Prokofjič, nepamācīsiet, kā man izturēties? Es, ziniet, staigāju gluži kā apdullusi.

—     Neizprašņājiet viņu par kaut ko pārāk daudz, ja redzat, ka viņš saviebj seju; it īpaši par veselību visai daudz nejautājiet: viņam netīk.

—     Ak, Dmitrij Prokofjič, cik grūti būt mātei! Nu, lūk, arī tās kāpnes klāt… Kādas šausmīgas kāpnes!

—      Māmiņ, jūs esat pat nobālusi, nomierinieties, manu dūjiņ! — Dūņa teica, viņai pieglauzdamās. — Rodjam jābūt laimīgam, ka viņš jūs redz, bet jūs sevi mokāt, — viņa piebilda, nozibsnīdama ar acīm.

—     Pagaidiet, es papriekš paskatīšos, vai ir pamodies.

Dāmas lēnītēm sekoja Razumihinam augšup pa kāpnēm

un, kad bija uzkāpušas jau ceturtajā stāvā, kur atradās saimnieces durvis, tad pamanīja, ka šajās durvīs pavērta niM/.a spraudziņa, bet pa to no tumsas uz viņām abām nolūkojas divas šaudīgas, melnas acis. Bet, līdzko skaliņu sastapās, durvis piepeši aizcirtās ar tādu blīkšķi, ka l'ulherija Aleksandrovna tikko neiekliedzās aiz pārbīļa.

iii

— Vesels, veselsl — jautri uzsauca ienācējiem pretī Zosimovs. Viņš jau pirms minūtēm desmit bija atnācis un sēdēja stūrī uz dīvāna turpat, kur vakar. Raskoļņikovs sēdēja dīvāna otrā galā, pilnīgi apģērbies un pat rūpīgi nomazgājies un sasukājies, kas ar viņu jau sen nebija noticis. Istaba uzreiz pienāca pilna, tomēr arī Nastasja paguva vēl iespraukties ciemiņiem līdzi un palika klausoties.

Patiesi Raskoļņikovs bija gandrīz vesels, sevišķi salīdzinājumā ar vakardienu, tikai ļoti bāls, izklaidīgs un drūms. Arēji viņš izskatījās pēc ievainota vai pēc tāda cilvēka, kas cieš stipras fiziskas sāpes: uzacis sarauktas, lūpas sakniebtas, acis iekaisušas. Viņš runāja maz un nelabprāt, it kā ar pūlēm pildītu kādu pienākumu, un viņa kustībās reizēm pavīdēja kaut kāds nemiers.

Trūka tikai apsēja ap roku vai taftas uzmauktņa uz pirksta, lai būtu pilnīga līdzība ar cilvēku, kam, piemēram, ļoti sāpīgs augonis pirkstā vai sasista roka, vai kas tamlīdzīgs.

Gan arī šai bālajā un drūmajā sejā uz mirkli pavīdēja it kā gaisma, kad ienāca māte un māsa, bet tas piešķīra viņa izteiksmei agrākās skumīgās izklaidības vietā tikai vēl vairāk sevī ieslēgtu moku. Tajā atplaiksnījusies gaisma drīz nodzisa, bet mokas palika, un Zosimovs, kas savu pacientu vēroja un pētīja ar visu tikko dziednieka gaitas uzsākuša jauna ārsta dedzību, ar izbrīnu pamanīja viņā, tuviniecēm ienākot, nevis prieku, bet it kā smagu, apslēptu apņēmību panest vienu vai divas stundas mocību, no kurām vairs nav iespējams izvairīties. Pēc tam viņš redzēja, ka turpmākajā sarunā gandrīz katrs vārds itin kā pieskārās kaut kādai viņa pacienta brūcei, to uzplēšot; bet līdz ar to Zosimovs pabrīnījās arī par Raskoļņikova šīsdienas prasmi sevi apvaldīt un noslēpt savas vakarējās monomāna jūtas, jo vakar taču viņu par niecīgāko vārdu pārņēma vai ārprāts.

—     Jār tagad es pats redzu, ka esmu gandrīz vesels, —Raskoļņikovs sacīja, mīļi noskūpstīdams māti un māsu, tā ka Pulherija Aleksandrovna tūlīt atplauka, — un es to nesaku tagad vairs tā kā vakar, — viņš piebilda, griezj damies pie Razumihina un draudzīgi spiezdams tam roku.

—      Es pat brīnos šodien par viņu, — iesāka Zosimovs, ļoti iepriecināts par atnācējiem, jo desmit minūšu laikā jau bija pazaudējis sarunas pavedienu ar savu slimnieku, i — Ja tā ies, tad pēc trim četrām dienām viss būs kā agrāk, tas ir, kā bija pirms mēneša vai diviem… vai varbūt pirms veseliem trim? Tas taču bija jau sen iesācies un briedis… Vai ne? Tagad atzīstieties, ka arī pats varbūt bijāt vainīgs! — viņš piebilda ar uzmanīgu smaidu, it kā vēl vienmēr bīdamies viņu ar kaut ko apkaitināt.

—     Ļoti var būt, — Raskoļņikovs auksti atbildēja.

—      Es tā ieminējos tālab, — Zosimovs iekārdinājies turpināja, — ka tagad jūsu galīgā izveseļošanās atkarīga galvenokārt tikai no jums paša. Tagad, kad ar jums var sarunāties, es vēlētos jums iedvest ticību, ka nepieciešams novērst sākotnējos, tā sakot, pirmcēloņus, kas ir ietekmējuši jūsu slimīgā stāvokļa rašanos, tad arī izveseļosieties, pretējā gadījumā kļūs pat vēl sliktāk. Šie pirmcēloņi man nav zināmi, bet jums tos vajag zināt. Jūs esat gudrs cilvēks un, protams, būsiet sevi jau novērojis. Man šķiet, jūsu kaites sākums sakrīt pa daļai ar jūsu izstāšanos no universitātes. Jūs nespējat būt bez darba, tāpēc darbs un stingri nosprausts mērķis, manuprāt, varētu jums ļoti palīdzēt.

—     Jā, jā, jums taisnība… es nu drīzāk iestāšos atkal universitātē, un tad viss ies … kā pa taukiem …

Zosimovs, kas bija sācis savus gudros padomus, pa daļai lai panāktu efektu dāmu priekšā, jutās, protams, krietni vien apmulsis, kad, runu pabeidzis un paskatījies uz savu klausītāju, pamanīja viņa sejā skaidru izsmieklu. Tas gan ilga tikai vienu mirkli. Pulherija Aleksandrovna tūdaļ ņēmās pateikties Zosimovam, it īpaši par nakts apmeklējumu viesnīcā.

—     Kā, vai viņš bija pie jums arī naktī? — Raskoļņikovs jautāja it kā uztraucies. — Tātad arī jūs palikāt negulējušas pēc ceļa.

—           Ak, Rodja, tas taču viss bija tikai līdz pulksten diviem. Mēs ar Duņu arī mājās pirms diviem nekad negrtjām gulēt.

Arī es nezinu, kā lai viņam pateicos, — Raskoļņil-.nvs turpināja, pēkšņi sadrūmis un nolaidis acis. — Pēc naudas jautājuma noraidīšanas — atvainojiet, ka par to Ieminējos (viņš pievērsās Zosimovam), — es tiešām vairs nezinu, ar ko esmu izpelnījies tādu jūsu īpašu uzmanību. Vienkārši nesaprotu… un… un tā ir man pat smaga, jo nav saprotama, es jums to atklāti pasaku.

—     Nu, nu, nevajag uzbudināties. — Zosimovs piespiesti iesmējās. — Pieņemiet, ka jūs esat mans pirmais pacients, bet mūsu dakteri, kas tikko sāk praktizēt, savus pirmos pacientus mīl kā pašu bērnus; daži gandrīz vai iemīlas viņos. Man taču nav daudz pacientu.

—     Bet par viņu es nemaz pat nerunāju, — Raskoļņikovs piezīmēja, norādīdams uz Razumihinu, — arī viņš bez apvainojumiem un raizēm nekā cita no manis nav pieredzējis.

—     Eh, kā nu melš! Vai tu šodien esi jūtelīgā garastāvoklī, vai? — iesaucās Razumihins.

Ja viņš būtu labāks novērotājs, tad uztvertu, ka jūtelīgas noskaņas te nepavisam nebija, bet gan kaut kas cits, gluži pretējs. Taču Avdotja Romanovna to pamanīja. Viņa neatlaidīgi nemiera pilna vēroja brāli.

—     Par jums, māmiņ, es pat runāt neuzdrošinos, — viņš turpināja it kā jau no rīta iekaltus teikumus, — tikai šodien es iespēju cik necik apjēgt, kā jūs te vakar bijāt nomocījušās, gaidīdamas, kamēr atgriežos. — To pateicis, viņš piepeši klusuciezdams un smaidīdams sniedza māsai roku. Un šoreiz šinī smaidā pavīdēja īstas, neviltotas jūtas. Dūņa tūdaļ satvēra un dedzīgi paspieda viņai pastiepto roku iepriecināta un pateicīga. Viņš bija griezies pie viņas tagad pirmo reizi pēc vakardienas ķildas. Mātes seja iestarojās sajūsmā un laimē, redzot šo kluso un galīgo brāļa un māsas izlīgumu.

—     Lūk, par to tad es viņu arī mīlu! — enerģiski pagriezdamies uz krēsla, klusi čukstēja Razumihins, kas visu pārspīlēja. — Viņam ir tādi uzbangojumi…

«Un cik tas viss viņam labi iznāk,» māte sevī nodomāja, «cik viņam cildenas tieksmes, un cik vienkārši, smalkjūtīgi viņš izbeidza vakarējo nesaprašanos ar māsu tikai ar to, ka tādā brīdī sniedza roku un sirsnīgi paskatījās … Un kādas viņam skaistas acis, cik skaista seja!…

Viņš ir pat skaistāks par Duņečku… Bet, man dievs, kāds viņam uzvalks, cik viņš šausmīgi ģērbies! Afanasija Petroviča bodē izsūtāmais zēns Vasja ir labāk apģērbts! Šķiet, tā tik vien gribētos mesties pie viņa, viņu apkampt un… apraudāties, bet es baidos, es baidos… Kāds viņš gan ir, ak kungs!… Runā gan laipni, bet es baidos! Nu kāpēc es baidos?»

—     Ak, Rodja, — viņa pēkšņi iesāka, steigdamās atbildēt uz viņa piezīmi, — tu neticēsi, cik mēs ar Duņečku bijām vakar… nelaimīgas! Tagad, kad viss jau garām un beidzies un mēs visi esam atkal laimīgi, — tagad var to izstāstīt. Iedomājies, mēs skrējām šurp, lai tevi apkamptu, gandrīz tieši no vagona, bet te šī sieviete — ā, tepat jau viņa ir! Labdien, Nastasja! … — uzreiz mums saka, ka tev drudzis un tu esot nupat klusiņām aizbēdzis no ārsta murgos uz ielas un ka aizskrējuši tevi meklēt. Tu neticēsi, kas tad ar mums notika! Man uzreiz iekrita prātā, cik traģiski aizgāja bojā poručiks Potančikovs, mūsu paziņa, tava tēva draugs, — tu, Rodja, viņu neatceries, — viņš arī tāpat drudža murgos un tādā pašā kārtā bija aizskrējis pagalmā un iekritis akā, tikai otrā dienā varēja izvilkt. Bet mēs, protams, pārspīlējām vēl vairāk. Gribējām skriet sameklēt Pjotru Petroviču, lai kauč ar viņa palīdzību … tādēļ ka mēs taču bijām vienas, gluži vienas, — viņa žēlā balsī novilka un pēkšņi aprāvās, atcerēdamās, ka ieminēties par Pjotru Petroviču vēl diezgan bīstami, neraugoties uz to, ka «visi atkal pavisam laimīgi».

—     Jā, jā … tas viss, protams … nav patīkami… — Raskoļņikovs nomurmināja, bet ar tik izklaidīgu un gandrīz nevērīgu seju, ka Duņečka pārsteigta paskatījās viņā.

—     Pag, ko es vēl gribēju, — viņš turpināja, ar pūlēm lūkodams atcerēties, — jā: es lūdzu jūs, māmiņ, un tevi, Duņečka, nedomājiet, ka es negribēju aiziet pirmais pie jums un gaidīju, lai jūs atnākat papriekš pie manis.

—     Ko tu runā, Rodja! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna; arī pārsteigta.

«Vai viņš tiešām vienīgi aiz pienākuma mums atbild?» nodomāja Duņečka. «Līgst mieru, lūdz piedošanu tā, it kā kādu dienestu pildītu vai iemācītu galvas gabalu atskaitītu.»

—           Es nupat pamodos un gribēju iet, bet drēbes 210 aizkavēja; aizmirsu vakar pateikt viņai… Nastasjai… lai izmazgā asinis… Nule tikai paguvu apģērbties.

—     Asinis! Kādas asinis? — uztraucās Pulherija Aleksandrovna.

—     Tās tā… neuztraucieties! Šīs asinis no tā, ka vakar, staigādams apkārt it kā pa murgiem, es uzgrūdos kādam sabrauktam cilvēkam … vienam ierēdnim …

—     Pa murgiem? Bet tu taču visu atminies, — Razumihins viņu pārtrauca.

—     Tas tiesa, — Raskoļņikovs kaut kā ļoti labprāt atbildēja, — atminos visu pat līdz mazākajam sīkumam; bet, lūk, kāpēc es tā darīju, kāpēc turp gāju un kāpēc tā runāju, to es vairs nevaru labi izskaidrot.

—     Pārāk labi pazīstama parādība, — iejaucās Zosimovs, — kāda pasākuma izpildījums dažreiz meistarisks, uz smalkāko aprēķināts, bet pati izpildes gaitas vadība, tās posmu pamatojums juceklīgs un atkarīgs no dažādiem slimīgiem iespaidiem. Kā pa sapņiem.

«Bet tas taču varbūt ir labi, ka viņš mani uzskata gandrīz par ārprātīgu,» Raskoļņikovs nodomāja.

—     Tāpat jau dara arī veselie, — Duņečka piezīmēja, nemierīgi lūkodamās uz Zosimovu.

—     Diezgan pareiza piezīme, — tas atbildēja, — šai ziņā tiešām mēs visi un pat ļoti bieži esam gandrīz kā jukuši, tikai ar to mazo starpību, ka «slimie» ir mazliet vairāk jukuši nekā mēs; tādēļ te ir jāsaskata robeža. Bet īsti harmonisku cilvēku, tas tiesa, gandrīz nemaz nav — uz desmitiem, varbūt pat uz daudziem simtiem tūkstošu atradīsies pa vienam un arī tad vēl diezgan vājam eksemplāram.

Dzirdot vārdu «jukuši», kas neapdomīgi bija izsprucis Zosimovam, runājot par savu iemīļoto tematu, visi saviebās. Raskoļņikovs sēdēja, it kā neveltīdams tam uzmanību, domīgs, ar dīvainu smaidu uz bālajām lūpām. Viņš it kā turpināja kaut ko apsvērt.

—     Nu, kas tad bija ar šo sabraukto? Es tevi pārtraucu! — steigšus uzsauca Razumihins.

—     Ko? — Raskoļņikovs it kā atmodās. — Jā… tur tad arī notraipījos ar asinīm, palīdzēdams aiznest viņu uz dzīvokli… Nu jā, māmiņ, es vakar izdarīju kaut ko nepiedodamu, tiešām nebiju pie pilna prāta. Visu naudu, ko jūs man atsūtījāt, es atdevu… viņa sievai… bērēm… Tagad viņa ir atraitne, diloņslima, nožēlojama sieviete… trīs mazi sērdienīši, izsalkuši… mājās nekā nav… un ir vēl viena meita… Kas zina, arī jūs pati būtu atdevusi, ja redzētu… Man gan, atzīstos, nebija nekādu tiesību, it īpaši zinot, kā jums pašām šī nauda nākusi. Lai palīdzētu, tad vispirms vajadzīgas tādas tiesības citādi: «C/evez, chiens, si vous n'ētes pas contents/»' — Viņš pasmējās. — Vai nav tā, Dūņa?

—     Nē, nav vis, — Dūņa stingri atteica.

—     Vai dzi, arī tev… arī tev ir savi nodomi!… — viņš nomurmināja, gandrīz naidīgi uz viņu paskatīdamies un zobgalīgi pavīpsnādams. — Man vajadzēja to sajēgt… Nekas, pavisam teicami; jo labāk tev pašai… Nonākusi līdz tādai robežai, ja pār to nepārkāpsi — būsi nelaimīga, ja pārkāpsi — būsi varbūt vēl nelaimīgāka… Bet galu galā tas viss nieki! — viņš piebilda uzbudināts, saskaities par savu negribēto aizraušanos. — Es vēlējos tikai pateikt, ka lūdzu jums, māmiņ, piedošanu, — viņš skarbi un aprauti nobeidza.

—     Mitējies, Rodja, es esmu pārliecināta, ka viss, ko tu dari, ir brīnišķīgs! — māte iepriecināta sacīja.

—     Neesiet tik pārliecināta! — viņš atbildēja, savilcis vaibstus greizā smaidā. Iestājās klusums. Bija kaut kāds sasprindzinājums visā šajā sarunā un klusēšanā, šajā izlīgšanā un piedošanā, un visi to juta.

«Viņas it ka bīstas no manis,» Raskoļņikovs pie sevis nodomāja, caur pieri uzlūkodams māti un māsu. Patiesi, jo ilgāk Pulherija Aleksandrovna klusēja, jo biklāka kļuva.

«Kad viņu te nebija, šķiet, es viņas tā mīlēju,» pavīdēja viņam prātā.

—     Zini, Rodja, Marfa Petrovna ir mirusi! — Pulherija Aleksandrovna piepeši pārtrauca klusumu.

—     Kas par Marfu Petrovnu?

—     Ak mans dievs, nu, Marfa Petrovna Svidrigailova! Es tak tik daudz esmu tev par viņu rakstījusi.

—     A-ā-ā, jā, atminos… Tātad mirusi? Tiešām — viņš pēkšņi sarosījās it kā pamodies. — Vai patiesi mirusi? Ar ko? •

—     Iedomājies, pēkšņā nāvē! — Pulherija Aleksandrovna, viņa ziņkāres uzmundrināta, ar skubu steidzās stāstīt. — Un tieši tad, kad es tev toreiz nosūtīju vēstuli,

1 NosprSgstiet, suņi, ja jūs neesat apmieiināti! (Franču vai.) 213

tanī pašā dienā! Iedomājies, šis briesmīgais cilvēks laikam arī bija par cēloni viņas nāvei. Stāsta, viņš esot to drausmīgi piekāvis.

—     Vai tad viņi tik slikti sadzīvoja? — viņš jautāja, griezdamies pie māsas.

—     Nē, pat gluži otrādi. Viņš pret to arvien bija ļoti iecietīgs, pat uzmanīgs. Daudzos gadījumos pat par daudz piekāpīgs pret viņas raksturu, veselus septiņus gadus… Tikai uzreiz kaut kā bija zaudējis pacietību.

—     Tātad viņš nav nemaz tik briesmīgs, ja viņam vajadzēja septiņu gadu, lai saņemtos drosmi. Tu, Duņečka, kā liekas, viņu attaisno?

—     Nē, nē, tas ir briesmīgs cilvēks! Nekā briesmīgāka es nevaru iedomāties, — Dūņa, gandrīz nodrebēdama, atbildēja, tad sarauca uzacis un nogrima domās.

—     Tas noticis no rīta, — Pulherija Aleksandrovna steigšus turpināja. — Pēc tam viņa nekavējoties pavēlējusi sajūgt zirgus, lai tūlīt pēc pusdienām dotos uz pilsētu, jo viņa pēc šādiem gadījumiem vienmēr braukusi uz pilsētu; stāsta, ka pusdienas esot ēdusi ar lielu apetīti …

—     Piekauta?

—     … Viņai gan vienmēr bija tāds… paradums; un, tikko paēdusi, lai nekavētu aizbraukšanu, devusies tūlīt uz peldētavu… Redziet, viņa kaut kā ar peldēm dziedinājās; viņiem tur ir auksts avots, kurā viņa peldējās regulāri katru dienu; un, tiklīdz iekāpusi ūdenī, tā piepeši viņu ķērusi trieka.

—     Nav nekāds brīnums! — Zosimovs sacīja.

—     Vai viņš to stipri piekāvis?

—     Tas taču vienalga, — atsaucās Dūņa.

—     Hm! Bet kas jums, māmiņ, par patiku stāstīt tādus niekus, — Raskoļņikovs pēkšņi, it kā neviļus, errīgi noteica.

—     Ak, mans draugs, es jau nemaz nezināju, par ko gan lai runāju, — neapdomīgi paspruka Pulherijai Aleksandrovnai.

—     Kas jums ir, jūs visi no manis it kā baidāties, vai? — viņš sacīja ar greizā smaidā savilktu seju.

—     Tas tiešām tiesa, — Dūņa atteica, tieši un stingri lūkodamās brālī. — Māmiņa, kāpdama pa kāpnēm, pat meta krustus aiz bailēm.

Viņa seja sarāvās kā krampjos.

—     Ai, ko tu saki, Dūņa! Nedusmo, lūdzams, Rodja… Duņa^ kādēļ tu tā! — Pulherija Aleksandrovna apjukusi ierunājās. — Ir jau taisnība: kad braucu šurp, visu ceļu vagonā sapņoju, kā mēs satiksimies, kā mēs viens otram visu pastāstīsim… un biju tik laimīga, ka ir ceļa nemanīju … Bet ko es te!? Es arī tagad esmu laimīga… Velti tu, Dūņa, tā! Es jau tālab vien esmu laimīga, ka tevi redzu, Rodja…

—     Lai paliek, māmiņ, — viņš mulsi nomurmināja, uz māti neskatīdamies, spiezdams tās roku, — paspēsim izrunāties, cik tīkas!

To pateicis, viņš pēkšņi apjuka un nobālēja; nesenā drausmīgā sajūta no jauna ar nāves saltumu pārņēma viņa dvēseli; viņam uzreiz atkal kļuva skaidrs un saprotams, ka nupat ir izteicis šausmīgus melus, jo tagad viņam ne tikvien vairs nebūs iespējas izrunāties, cik tīkas, bet viņš vispār nekad vairs ne ar vienu un ne par ko nevarēs runāt. Šīs mocošās domas iespaids bija tik spēcīgs, ka viņš uz mirkli gandrīz pavisam aizmirsās, piecēlās no savas vietas un, ne uz vienu neskatīdamies, gāja laukā no istabas.

—     Ko tu? — uzsauca Razumihins, saķerdams viņu aiz rokas.

Viņš klusēdams atkal apsēdās un sāka skatīties apkārt; pārējie nesapratnē raudzījās uz viņu.

—     Ko jūs visi tādi drūmi! — viņš piepeši pavisam negaidot iesaucās. — Sakiet kaut ko! Ko mēs tā sēžam! Nu, tak runājiet! Sarunāsimies… Sanākuši kopā un klusējam .. . Nu, kaut ko!

—     Paldies dievam! Es jau domāju, ka sākas tas pats, kas vakar, — Pulherija Aleksandrovna sacīja, pārmetuši krustu.

—     Kas ar tevi notiek, Rodja? — piesardzīgi iejautājās arī Avdotja Romanovna.

—     Tāpat vien, nekas. Atminējos kādu joku, — viņš atbildēja un pēkšņi iesmējās.

—     Nu, ja joku, tad labi! Citādi arī es pats jau sāku domāt. — noņurdēja Zosimovs, pieceldamies no dīvāna. — Man tomēr laiks iet; varbūt es vēl pienākšu… ja būsiet te …

Viņš atsveicinājās un aizgāja.

—     Cik jauks cilvēks! — piezīmēja Pulherija Aleksandrovna.

—            Jā, jauks, brīnišķīgs, izglītots, gudrs… — Raskoļņikovs piepeši kaut kā negaidīti žigli sāka bērt vārdus ar nupat radušos neparastu žirgtumu,—neatceros vairs, kur es jau agrāk viņu esmu sastapis… pirms slimības … Kā liekas, esmu kaut kur sastapis… Un, lūk še, arī šis ir labs cilvēks! — viņš pamāja ar galvu uz Razumihinu.

-    • Vai tev patīk, Dūņa? — viņš pēkšņi iejautājās un nezin kālab iesmējās.

—     Ļoti, — Dūņa atbildēja.

—            Tpu, kāds tu… sivēns! — izgrūda briesmīgi apmulsušais un nosarkušais Razumihins un piecēlās no krēsla. Pulherija Aleksandrovna mazliet pasmaidīja, bet Raskoļņikovs sāka skaļi smieties.

—     Uz kurieni tad tu?

—     Es arī… man jāiet.

—            Nekur tev nav jāiet, paliec! Zosimovs aizgāja, tad arī tev jāiet. Neej … Bet cik ir pulkstenis? Vai būs divpadsmit? Kāds tev glīts pulkstentiņš, Dūņa! Ko jūs atkal apklusāt? Visu laiku tikai es viens runāju…

—            Tā ir Marfas Petrovnas dāvana, — Dūņa paskaidroja.

—     Un ļoti dārgs, — piebilda Pulherija Aleksandrovna.

—     A-ā-ā! Cik liels, gandrīz nav kā dāmu pulkstenis.

—     Man tādi patīk, — Dūņa sacīja.

«Tātad nav vis līgavaiņa dāvana,» Razumihins nodomāja, nezin par ko ielīksmots.

—            Bet es iedomājos, ka Lužina dāvana, — Raskoļņikovs piezīmēja.

—     Nē, viņš vēl nekā nav Duņečkai dāvinājis.

—            A-ā-ā! Bet vai jūs atminaties, māmiņ, ka es biju iemīlējies un gribēju apprecēties? — viņš piepeši sacīja, lūkodamies uz māti, kas bija pārsteigta par negaidīto novirzīšanos un toni, kādā viņš par to ieminējās.

—            Ak, mans mīļais, jā! — Pulherija Aleksandrovna saskatījās ar Duņečku un Razumihinu.

—            Hm! Jā! Bet ko lai es jums par to pastāstu? Maz vairs atceros. Viņa bija tāda slimīga meitene, — viņš turpināja, uzreiz atkal kļuvis domīgs, it kā iegrimis sevī.

—     Pavisam vārga, mīlēja apdāvināt nabagus un pastāvīgi sapņoja par klosteri; reiz, runājot ar mani par to, viņai sāka birt asaras; jā, jā… atminos… labi atminos. Tāda neglīta … no sejas. Tiešām nezinu, kāpēc es biju viņai tā pieķēries, laikam tālab, ka vienmēr slima… Būtu bijusi kliba vai kuprīte, man šķiet, es būtu viņu iemīlējis vēl vairāk … (Viņš domīgi pasmaidīja.) Tā … tas bija kā pavasara murgs …

—     Nē, tas nebija tikai pavasara murgs vien, — jūsmīgi iebilda Duņečka.

Viņš sasprindzināti un vērīgi paskatījās uz māsu, bet it kā nedzirdēja, varbūt pat nesaprata viņas vārdus. Pēc tam, nogrimis domās, piecēlās, piegāja pie mātes, to noskūpstīja, atgriezās atkal savā vietā un apsēdās.

—     Tu viņu arī tagad vēl mīli! — aizkustināta sacīja Pulherija Aleksandrovna.

—     Viņu? Tagad? Ak jā… jūs par viņu! Nē. Tas viss tagad jau it kā aizsaulē… jau tik sen. Un arī viss apkārtējais, šķiet, it kā notiktu citur…

Viņš vērīgi palūkojās uz tām.

—      Arī jūs… Skatos uz jums kā no tūkstoš verstīm … Un sazin jods, kāpēc mēs par to runājam! Un kāpēc jums vajag izprašņāt? — viņš īgni piebilda un apklusa, kodīdams nagus un kļūdams atkal domīgs.

—     Kāds tev nelāga dzīvoklis, kā zārks, — Pulherija Aleksandrovna pēkšņi atkal ieteicās, pārtraukdama smago klusumu. — Esmu pārliecināta, ka tu labu tiesu arī sliktā dzīvokļa dēļ esi kļuvis tik melanholisks.

—      Dzīvoklis?… — viņš izklaidīgi atbildēja. — Jā, dzīvoklis ar savu tiesu veicināja … es arī pats esmu par io padomājis… Ja jūs, māmiņ, zinātu, cik savādu domu jūs nupat izsacījāt! — viņš uzreiz piebilda, dīvaini pasmaidīdams.

Vēl mazliet — un šī sabiedrība, šie tuvinieki pēc triju gadu ilgas šķiršanās, šis radnieciskais sarunu tonis, kad pilnīgi nav iespējams par kaut ko runāt, beidzot būtu kļuvuši Raskoļņikovam patiesi nepanesami. Tomēr bija vēl kaut kas neatliekams, ko katrā ziņā vajadzēja izlemt šodien pat, ko izdarīt viņš bija apņēmies jau pirmīt, tikko pamodās. Tagad viņš par to pat priecājās kā par izeju.

—     Redzi, Dūņa, — viņš iesāka sausi un nopietni, — es, protams, izlūdzos no tevis piedošanu, ka vakar tā izturējos, tomēr uzskatu par savu pienākumu atgādināt, ka no savas galvenās prasības neatkāpšos. Vai nu es, vai Lužins. Lai es esmu nelietis, bet tu nedrīksti. Lai ir tikai viens! Bet, ja tu precies ar Lužinu, tad es tevi neturēšu par savu māsu.

—           Rodja, Rodja! Tas taču ir atkal tas pats, kas bija v.ikar, — rūgti izsaucās Pulherija Aleksandrovna. — Un kāpēc tu vienmēr sauc sevi par nelieti, es nevaru to izturēt! Arī vakar tas pats …

—     Brāli, — cieti un tikpat sausi atbildēja viņam Dūņa, tā no tavas puses ir kļūda. Es pa nakti visu pārdomāju

mi šo kļūdu atradu. Viss tāpēc, ka tev šķiet, it kā es kada labā sevi ziedoju. Tas nepavisam tā nav. Es vienk.nši izeju pie vīra pati savā labā, tāpēc ka man pašai Kiuti; pēc tam es, protams, būšu priecīga, ja man izdosies būt noderīgai arī savējiem; bet pie manas apņemšanās tas nebūt nebija galvenais pamudinājums.

«Melo!» viņš pie sevis nodomāja, kodīdams nagus aiz niknuma. «Lepna! Nevēlas atzīties, ka grib būt mana labdare!… Augstprātīga! O, zemiskie raksturi! Pat mīl viņi tā, it kā ienīstu… O, kā es… viņus visus nīstu…»

—    Es gluži vienkārši precos ar Pjotru Petroviču, — Duņečka turpināja, — tāpēc ka izvēlējos no diviem ļauuumiem mazāko. Esmu nolēmusi godīgi pildīt visu, ko viņš no manis sagaida, tātad es viņu nekrāpju… Kāpēc tu nupat tā pasmīnēji?

Arī viņa pietvīka, un viņas acīs pazibēja dusmas.

—     Visu pildīsi? — viņš, indīgi vīpsnādams, jautāja.

—    Līdz zināmai robežai. Pjotra Petroviča bildinājuma veids un viņa izturēšanās man tūdaļ parādīja, ko viņam

"vajag. Viņš, protams, vērtē sevi varbūt par daudz augstu, bet es ceru, ka viņš arī mani ciena… Ko tu atkal smejies?

—     Bet ko tu atkal sarksti? Tu melo, māsa, tu tīši melo un tikai aiz tīri sievišķīgas ietiepības, lai paliktu pie sava… Tu nevari Lužinu cienīt: es viņu redzēju un runāju ar viņu. Tātad tu pārdodies par naudu un tātad katrā ziņā rīkojies zemiski, un es esmu priecīgs, ka tu spēj vismaz nosarkt.

—     Nav taisnība, es nemeloju!… — Duņečka iesaucās, zaudēdama visu savu aukstasinību. — Es pie viņa neietu, ja nebūtu pārliecināta, ka viņš mani ciena, ka esmu viņam dārga; es pie viņa neietu, nebūdama cieši pārliecināta, ka pati varu viņu cienīt. Par laimi, es varu noteikti pārliecināties par to jau šodien. Un tāda laulība nebūt nav negods, kā tu to saki. Bet, ja arī tev būtu taisnība, ja es tiešām būtu nolēmusi uzņemties negodu, — vai tad nav no tavas puses nežēlīgi ar mani tā runāt? Kāpēc tu prasi no manis varonību, kuras arī tev pašam varbūt nav? Tas ir despotisms, tā ir varmācība! Ja es kādu pazudināšu, tad tikai sevi… Es nevienu vēl neesmu nonāvējusi… Ko tu tā uz mani raugies? Ko tu tā nobālēji? Rodja, kas tev? Rodja, mīļais!…

—      Ak dievs! Līdz ģībonim novedusi! — ievaimanājās Pulherija Aleksandrovna.

—       Nē, nē … blēņas … nekas!… Galva mazliet noreiba. Nav nekāds ģībonis… Esat gan jūs uz tiem ģīboņiem … Hm, jā… ko es gribēju? Jā, kādā ceļā gan tu šodien pārliecināsies, ka tu vari viņu cienīt un ka… esi viņam darga, vai kā tu to sacīji? Tu laikam teici, ka jau šodien? Vai arī es pārklausījos?

—       Māmiņ, parādiet brālim Pjotra Petroviča vēstuli! — Duņečka sacīja.

Pulherija Aleksandrovna drebošām rokām padeva vēstuli. Viņš ar lielu ziņkāri to paņēma. Bet, iekams atlocīja, vēl pēkšņi kā ar izbrīnu paskatījās uz Duņečku.

■— Ērmoti, — viņš gausi ierunājās, it kā piepeši viņu būtu pārsteigusi kāda jauna doma, — kāpēc es tā raizējos? Kālab visa šī brēka? Ej, pie kā gribi!

Viņš runāja it kā pie sevis, bet izsacīja to skaļi un labu brīdi mulsi lūkojās māsā.

Pēdīgi viņš atlocīja vēstuli, vēl arvien ar tādu kā dīvaina izbrīna izteiksmi sejā, tad lēnām un uzmanīgi iesāka lasīt un izlasīja divas reizes. Pulherija Aleksandrovna bija sevišķi satraukta; bet arī pārējie gaidīja kaut ko sevišķu.

—       Man brīnums, — viņš pēc ilgākas pārdomāšanas uzsāka, atdodams vēstuli mātei atpakaļ, bet negriezdamies ne pie viena atsevišķi, — viņš taču vada prāvas, ir advokāts, pat valoda viņam tāda… ar ķērienu — bet raksta tomēr kā ābecnieks.

Visi sakustējās; bija gaidījuši pavisam ko citu.

—     Bet viņi visi tā raksta, — īsi piezīmēja Razumihins.

—     Vai tad tu ar lasīji?

—     Jā.

—      Mēs viņam radījām, Rodja, mēs… pirmīt apspriedāniies, — samulsusi iesāka Pulherija Aleksandrovna.

—      Tas, īsteni sakot, ir tiesu stilā, — pārtrauca Razumihins, — tiesu papīri līdz šim laikam tiek tā rakstīti.

—      Tiesu? Jā, pareizi, tiesu, tiesas aktu valoda… Ne jau nu gluži neprašas, bet arī ne visai literāra izteiksme. Darījumu valoda.

—      Pjotrs Petrovičs arī neslēpj, ka ir izglītojies par v• ■ i <i grašiem; viņš pat lepojas ar to, ka izlauzis pats liv <'eju, — piezīmēja Avdotja Romanovna, manāmi aizvainota par brāļa jauno toni.

Nu, ja jau lepojas, tad arī būs, ar ko, — es nestrīdos. Tu, mās, laikam apvainojies, ka es no visas šīs vēstules esmu izlobījis tikai šādu frivolu piezīmi, un tev šķiet, ka es tīši ierunājos par tādiem niekiem, lai savā s<ūgumā tevi paspīdzinātu. Gluži otrādi, attiecībā uz izteiksmi man ienāca prātā kāda piezīme, kas šinī gadījumā nebūs lieka. Tur ir tāds izteiciens: «Vainojiet pašas sevi,» — tas ir pateikts ļoti zīmīgi un skaidri, un bez tam tur ir piedraudējums, ka viņš tūdaļ aizies, ja es ieradīšos. Sis piedraudējums aiziet ir tikpat kā piedraudējums jūs abas pamest, ja jūs būsiet nepaklausīgas; turklāt pamest jūs tagad, kad viņš ir jau atsaucis jūs uz Pēterburgu! Nu, kā tu domā: vai var par šādu Lužina izteicienu gluži tāpat apvainoties, kā kad to būtu uzrakstījis viņš (Raskoļņikovs norādīja uz Razumihinu) vai Zosimovs, vai jebkurš no mums?

—     N-nē, — Duņečka atbildēja atdzīvodamās, — arī es ļoti labi sapratu, ka tas ir izteikts pārāk naivi un ka viņš tikai varbūt nav īsti veikls rakstītājs… Tu to labi uztvēri, brāli. Es pat negaidīju …

—      Tas ir izteikts tiesu stilā, un tiesu stilā citādi uzrakstīt nemaz nevar, tāpēc tad arī ir iznācis rupjāk, nekā viņš pats varbūt gribējis. Bet es esmu spiests sagādāt tev vēl vienu vilšanos: šai vēstulē ir arī kāds pret mani vērsts izteiciens, kāds apmelojums, turklāt diezgan neģēlīgs. Es naudu vakar atdevu atraitnei, ar diloni slimai un satriektai, un nevis «itin kā apbedīšanas vajadzībām», bet tieši apbedīšanai, tāpat nevis rokās meitai — «zināmas nekrietnas uzvedības skuķei», kā viņš raksta (jo es vakar to pirmoreiz redzēju), bet pašai atraitnei. Visos šajos izteicienos es redzu pārāk steidzīgu vēlēšanos mani nomelnot un mūs sanaidot. Arī tas izteikts tiesu stilā, proti, ar pārāk redzamu nolūku un ļoti naivu steigu. Cilvēks viņš gan gudrs, bet, lai gudri rīkotos, ar prātu vien nepietiek. Tas viss raksturo cilvēku, un… es nedomāju, ka viņš tevi sevišķi ciena. Saku to tev vienīgi kā pamācību, jo no sirds vēlu tev labu…

225

Duņečka neatbildēja; viņas lēmums bija gatavs jau agrāk, viņa gaidīja tikai vakaru.

8 — F. Dostojevskis, V

—     Un ko tu nu esi nolēmis, Rodja?—jautāja Pulherija A!eksandrovna, vēl vairāk nekā pirmīt nobažījusies par viņa vārdu jauno, negaidīto, lietišķo toni.

—     Kātā — «nolēmis»?

—     Nu redzi, Pjotrs Petrovičs raksta, lai tevis šovakar pie mums nebūtu un ka viņš aizies… ja tu atnāksi. Kā tad tu … būsi?

—     Tas nu, protams, nav man izlemjams, bet vispirmām kārtām jums, ja tāda Pjotra Petroviča prasība jūs neapvaino, un, otrkārt, Dūņai, ja arī viņa nejūtas aizskarta. Bet es darīšu tā, kā jums labāk, — viņš sausi piezīmēja.

—     Duņečka ir jau izlēmusi, un es esmu ar viņu pilnīgi vienis prātis,—Pulherija Aleksandrovna steigšus piebilda.

—     Es esmu nolēmusi, Rodja, tevi lūgt, nopietni lūgt, lai tu katrā ziņā esi klāt pie šīs sastapšanās, — Dūņa sacīja. — Tu atnāksi?

—     Aiziešu.

—     Tāpat arī jūs es palūgšu būt pie mums pulksten astoņos, — viņa griezās pie Razumihina. — Es, māmiņ, arī viņu ielūdzu.

—     Tas jauki, Duņečka. Un, kā jūs esat nolēmuši,— Pulherija Aleksandrovna piemetināja, — lai tad tā arī būtu! Man pašai vieglāk; man nepatīk izlikties un melot; labāk teiksim visu patiesību … Tagad nu dusmojies vai ne, Pjotr Petrovič!

iv

Šai brīdī durvis klusi atvērās un istabā, bikli skatīdamās apkārt, ienāca kāda meitene. Visi pārsteigti un ziņkārīgi pievērsās viņai. Raskoļņikovs no pirmā acu uzmetiena viņu nepazina. Tā bija Sofja Semjonovna Marmeladova. Vakar viņš bija to pirmoreiz redzējis, bet tādā brīdī, tādos apstākļos un tādā tērpā, ka viņa atmiņā bija iespiedies pavisam cits tēls. Tagad tā bija vienkārši, pat nabadzīgi ģērbusies, vēl ļoti jauniņa, gandrīz pusaudzei līdzīga meitene ar kautrām un pieklājīgām manierēm un apskaidrotu, bet it kā iebaidītu sejas izteiksmi. Viņai mugurā bija ļoti vienkārša kleitiņa, galvā veca agrākā fasona cepurīte, tikai rokās, tāpat kā vakar, s.iulessardziņš. Negaidot ieraudzījusi istabu pilnu ar cilvēkiem, viņa ne tikvien samulsa, bet pavisam apjuka, nobijās kā mazs bērns un taisījās pat it kā griezties tilpa kaļ.

—     A… tā esat jūs? — Raskoļņikovs sacīja, ārkārtīgi izbrīnījies, un pēkšņi pats apmulsa.

Viņš tūdaļ iedomājās, ka mātei un māsai ir jau no Luži na vēstules pavirši zināms par šo «nekrietnas uzvedības» meiču. Viņš nupat vēl bija protestējis pret Lužina apmelojumu un ieminējies, ka redzējis šo meiteni vakar pirmo reizi, un te nu piepeši ierodas viņa pati! Tāpat atcerējās, ka nemaz nebija protestējis pret izteicienu: «zināmas nekrietnas uzvedības». Tas viss vienā acumirklī neskaidri pazibēja viņa domās. Bet, ciešāk ielūkojies, viņš pēkšņi saskatīja, ka šis pazemotais radījums ir jau tiktāl pazemots, ka viņam piepeši kļuva tās žēl. Kad tā aiz izbīļa taisījās aizbēgt, viņā kaut kas it kā saviļņojās.

—     Es jūs nemaz negaidīju, — viņš pasteidzās bilst, apturēdams viņu ar skatienu. — Esiet tik laipna, sēdieties! Jūs laikam no Katerinas Ivanovnas. Atļaujiet, te ne, sēdieties, lūk, še …

Soņai ienākot, Razumihins, kas sēdēja uz viena no trim Raskoļņikova krēsliem pie pašām durvīm, piecēlās, lai paļautu viņai ienākt. Raskoļņikovs vispirms norādīja viņai uz dīvāna stūri, kur bija sēdējis Zosimovs, bet, atjēdzis, ka dīvāns pārāk familiāra vieta un kalpo viņam arī par guļamo, pasteidzās norādīt tai uz Razumihina krēslu.

—     Bet tu sēdies te, — viņš sacīja Razumihinam, aicinādams to nosēsties dīvāna stūrī Zosimova vietā.

Soņa apsēdās, gandrīz drebēdama no bailēm, un bikli paskatījās uz abām dāmām. Varēja redzēt, ka viņa arī pati nesaprata, kā varējusi nosēsties viņām blakus. To atģidusi, viņa tik stipri pārbijās, ka pēkšņi atkal piecēlās un, galīgi samulsusi, griezās pie Raskoļņikova.

—     Es … es… ienācu uz vienu mirkli, piedodiet, ka jūs traucēju, — viņa stomīgi ierunājās. — Es Katerinas Ivanovnas uzdevumā, viņai nebija neviena, ko sūtīt… Katerina Ivanovna lika ļoti lūgt jūs rīt uz izvadīšanu, rīt pēc dievkalpojuma… Mitrofanija kapos, pēc tam pie mums … pie viņas … uz bēru mielastu … Parādīt viņai šo godu… Viņa lika lūgt.

Te Soņa sastostījās un apklusa.

—     Lūkošu katrā ziņā … katrā ziņā, — Raskoļņikovs atbildēja, ari tāpat pieceldamies un stomīdamies, neizrunādams vārdus līdz galam. — Esiet tik laipna, sēdieties!— viņš piepeši aicināja. — Man ar jums jāparunā. Ļoti lūdzu,—jeb vai jūs varbūt steidzaties? Esiet tik laba, ziedojiet man pāris minūtes …

Un viņš piebīdīja tai krēslu. Soņa atkal apsēdās, no jauna bikli uzmeta ašu, mulsu skatienu abām dāmām un pēkšņi nodūra acis.

Raskoļņikova bālā seja pietvīka; viņš it kā nodrebēja, acis iekvēlojās.

—     Māmiņ,—viņš sacīja stingri un nelokāmi, — tā ir Sofja Semjonovna Marmeladova, tā paša nelaimīgā Marmeladova kunga meita, kuru vakar manu acu priekšā samina zirgi un par kuru es jums jau stāstīju …

Pulherija Aleksandrovna mazliet piemiegtām acīm pavērās Soņā. Kaut gan viņa bija apjukusi no Rodjas stingrā un izaicinošā skatiena, tomēr neparko nevarēja laupīt sev šo patikšanu. Duņečka nopietni un stīvi skatījās nabaga meitenei tieši sejā, nesapratnē viņu pētīdama. Soņa, dzirdēdama šos vārdus, atkal it kā pacēla acis, bet tūlīt apjuka vēl vairāk.

—     Es gribēju jums vaicāt, — Raskoļņikovs steigšus pievērsās viņai, — kā tur pie jums šodien viss nokārtojās. Vai jūs netraucēja? … Piemēram, policija?

—     Nē, viss jau garām. . . Nāves cēlonis taču par daudz skaidrs. Netraucēja. Tikai iemītnieki gan pukojās.

—     Par ko?

—     Ka mironis paliek ilgi mājās… Tagad karsts laiks, smaka. Šodien ap vakara dievvārdu laiku pārnesīs uz kapliču kapsētā, līdz rītam. Katerina Ivanovna no sākuma negribēja, bet tagad pati redz, ka nevar…

—     Tātad šodien?

—     Viņa lūdz jūs parādīt mums godu un būt klāt rīt baznīcā pie izvadīšanas, bet pēc tam atnākt pie viņas uz bēru mielastu.

—     Viņa rīko bēru mielastu?

—     Jā, būs uzkožamie; viņa lika ļoti jums pateikties, ka jūs vakar mums palīdzējāt… bez jums nebūtu nemaz ar ko apbedīt. — Te viņas lūpas un zods pēkšņi ietrīcējās; viņa tomēr saņēmās, noturējās un atkal žigli nodūra acis.

Pa šīs sarunas laiku Raskoļņikovs viņu vērīgi noskatīja. 228

Viņai bija vāja, pavisam vājiņa un bāla, diezgan nesimetriska, šaura sejiņa ar mazu, smailu degunu un zodu. Viņu nevarēja dēvēt pat par glītu; toties viņas zilās acis bija tik dzidras un, tām iemirdzoties, arī viņas sejas izteiksme kļuva tik laba un vaļsirdīga, ka neviļus atstāja pievilcīgu iespaidu. Viņas sejā un visā viņas būtnē bija vēl kāds sevišķi raksturīgs vilciens: par spīti saviem astoņpadsmit gadiem, viņa izskatījās vēl gandrīz pusaudze, daudz, daudz jaunāka par saviem gadiem, gandrīz vēl bērns, un tas brīžam jocīgi atspoguļojās dažas viņas kustībās.

—     Bet vai tiešām Katerina Ivanovna varēja iztikt ar tik maziem līdzekļiem un pie tam ir nodomājusi rīkot pat vēl bēru mielastu? … — Raskoļņikovs jautāja, neatlaidīgi turpinādams sarunu.

—     Zārks būs pavisam vienkāršs… un viss būs ļoti vienkāršs, tā ka neiznāks dārgi. Mēs ar Katerinu Ivanovnu nupat visu aprēķinājām, tā ka iznāks arī bēru galdam… Un Katerina Ivanovna ļoti vēlas, lai tā būtu. Nevar jau gluži… viņai mierinājums… tāda viņa ir, jūs jau zināt…

—     Es saprotu, es saprotu… zināms… Ko jūs manu istabu tā apskatāt? Raug še, māmiņa arī saka, ka izskatoties pēc zārka.

—     Jūs vakar atdevāt mums visu! — Soņečka atbildes vietā spēji un ātri nočukstēja, piepeši atkal zemu nodurdama acis. Viņas lūpas un zods atkal sāka raustīties. Viņa jau tūlīt bija jutusies pārsteigta par Raskoļņikova istabas nabadzību, un tagad šie vārdi viņai izlauzās paši no sevis. Sekoja klusums. Duņečkas acis savādi iemirdzējās, bet Pulherija Aleksandrovna pat itin laipni paskatījās uz Soņu.

—      Rodja,—viņa pieceldamās sacīja, — mēs, protams, ēdīsim pusdienas kopā. Duņečka, iesim… Arī tev, Rodja, derētu iziet laukā mazliet pastaigāties; pēc tam tu atpūstos, pagulētu, bet tad nāc drīzāk pie mums… Es baidos, mēs būsim tevi nogurdinājušas…

—     Jā, jā, aiziešu, — viņš atbildēja, steidzīgi pieceldamies. — Man gan ir kaut kas jānokārto …

—     Kā, vai tad tiešām jūs arī pusdienas ēdīsiet katrs par sevi? — iesaucās Razumihins, pārsteigumā blenzdams uz Raskoļņikovu. — Ko tu? …

—           Jā, jā, būšu, protams, protams… Bet tu paliec vēl brītiņu te! Jums taču viņš pašreiz nebūs vajadzīgs, māmiņ? Jeb vai es varbūt viņu jums atņemu?

—     Ai nē, nē! Jūs, Dmitrij Prokof jič, taču arī atnāksiet uz pusdienām, būsiet tik labs?

—     Lūdzu, atnāciet! — lūdza arī Dūņa.

Razumihins palocījās, pār visu seju starodams. Uz īsu brīdi visi pēkšņi kaut kā dīvaini samulsa.

—     Ardievu, Rodja, tas ir, uz redzēšanos! Man netīk teikt «ardievu». Ardievu, Nastasja… Ak, atkal pateicu «ardievu»! …

Pulherija Aleksandrovna it kā gribēja atsveicināties arī no Soņečkas, bet kaut kā neizdevās, un viņa pasteidzās atstāt istabu.

Bet Avdotja Romanovna, it kā gaidījusi savu kārtu, iedama aiz mātes garām Soņai, atvadījās no viņas, uzmanīgi, laipni un pieklājīgi tai palocīdamās. Soņečka apjuka, palocījās kaut kā pārāk steidzīgi un bailīgi, un viņas sejā atspoguļojās pat tāda kā sāpīga sajūta, it kā Avdotjas Romanovnas pieklājība un uzmanība būtu viņai smaga un mocoša.

—     Dūņa, ardievu taču! — uzsauca Raskoļņikovs māsai jau gaitenī. — Dod tak roku!

—     Bet es jau devu, vai aizmirsi? — Dūņa atbildēja, mīļi un neveikli pagriezdamās pret viņu.

—     Kas par to, dod vēl!

Un viņš cieši saspieda viņas pirkstiņus. Duņečka pa^ smaidīja, nosarka, žigli izrāva roku un aizgāja mātei nopakaļ, arī nezin par ko laimīga.

—     Nu re, pavisam jauki! — viņš sacīja Soņai, atgriezdamies istabā un gaišām acīm uz to paskatīdamies. — Dod, dievs, dusu mirušajiem, bet dzīvajiem vēl jādzīvo! Vai nav tiesa? Vai tā nav? Tā taču ir?

Soņa gandrīz izbrīnījusies lūkojās viņa sejā, kas piepeši bija sākusi starot. Viņš pāris mirkļu klusi un cieši nolūkojās uz to: viss nelaiķa tēva vēstījums par Soņu

šai īsajā brīdī aši atausa viņam atmiņā … »

—     Ak dievs, Duņečka!—Pulherija Aleksandrovna iesāka, tiklīdz viņas bija iznākušas uz ielas. — Es tagad esmu gandrīz pat priecīga, ka aizgājām; ir it kā vieglāk. Nu, vai vakar vagonā es domāju, ka pat par to priecāšos!

—     Māmiņ, es jums vēireiz saku, ka viņš vēl ir ļoti slims. Vai tiešām jūs to neredzat? Varbūt, par mums ciezdams, viņš būs arī sevi sabendējis. Vajag būt iecietīgam, un tad daudz, daudz ko var piedot.

—     Lūk, tu nu gan nebiji iecietīga!—Pulherija Aleksandrovna tūdaļ viņu kaisli un dedzīgi pārtrauca. — Zini, Dūņa, es skatījos uz jums abiem,—tu esi pilnīgi viņa portrets, ne tik daudz pēc sejas, cik dvēselē: abi jūs esat melanholiķi, abi drūmi un strauji, abi lepni un augstsirdīgi… Nav taču iespējams, ka viņš būtu egoists, Duņečka? Ko?… Un, kad es iedomājos, kas notiks šodien pie mums, tad man gurst sirds.

—     Neuztraucieties, māmiņ, notiks tas, kam jānotiek.

—     Duņečka! Apdomā tikai, kāds tagad mūsu stāvoklis! Ja nu Pjotrs Petrovičs atsaka? — nabaga Pulherija Aleksandrovna pēkšņi neuzmanīgi izteica.

—     Ja tā, ko tad viņš tādā gadījumā būtu vērts! — dzedri un nicinoši atbildēja Duņečka.

—     Mēs labi izdarījām, ka tagad aizgājām, — Pulherija Aleksandrovna steigšus viņu pārtrauca, — viņam bija jāsteidzas nez kādās darīšanās; lai pastaigājas, kaut āra gaisu lai paelpo … viņa istabiņā šausmīgi smacīgi… Bet kur gan te lai paelpo? Šeit arī uz ielām ir kā istabās bez vēdlodziņiem. Ak dievs, kas tā par pilsētu! … Paga, panāc pie malas, neuzskrien virsū, kaut ko nes! Paskat, klavieres aiznes… Kā te grūstās… No šīs meičas arī es ļoti baidos …

—     Kādas meičas, māmiņ?

—     No šīs pašas Sofjas Semjonovnas, kas nupat bija tur…

—     Par ko tā?

—      Man tada nojauta, Dūņa. Tici vai netici, līdzko viņa ienāca, es tūdaļ nodomāju, ka tur, lūk, slēpjas pats galvenais…

—     Itin nekas neslēpjas!—Dūņa īgni atsaucās. — Ko jūs, māmiņ, ar savām nojautām! Viņš tikai vakar ar to iepazinies, bet tagad, kad tā ienāca, pat nepazina.

—     Nu, gan tu redzēsi!… Mulsina viņa mani, redzēsi, redzēsi! Es tīri sabijos: blenž viņa uz mani, blenž tādām acīm, es ar mokām nosēdēju uz krēsla; vai atceries, kā viņš sāka to stādīt priekšā? Un man tik savādi: ko Pjotrs Petrovičs raksta par viņu, bet viņš mums stāda priekšā un vēl tev! Tas nozīmē, ka viņa tam laba paziņa.

—     Daudz ko raksta! Par mums ar tika tenkots un rakstīts, vai esat jau aizmirsusi? Es esmu pārliecināta, ka viņa ir… jauka un ka tas viss nieki.

—     Lai dievs dod!

—     Bet Pjotrs Petrovičs ir nelietīgs mēlnesis, — Duņečka pēkšņi kā grieztin nogrieza.

Pulherija Aleksandrovna it kā saduga. Saruna pārtrūka.

—     Redz, kas man tev jāsaka, — Raskoļņikovs griezās pie Razumihina, pievezdams viņu pie loga …

—     Tātad es pateikšu Katerinai Ivanovnai, ka jūs atnāksiet … — Soņa traucās atvadīties, lai ietu.

—     Vienu mirkli, Sofja Semjonovna, mums nav nekādu noslēpumu, jūs netraucēsiet… Es gribu ar jums vēl pāris vārdu… Redzi, — teikumu nepabeidzis, it kā aprāvis, viņš pievērsās atkal Razumihinam. — Tu tak pazīsti šo … kā viņu … PorfĪriju Petroviču?

—     Kā ne! Mans radinieks. Un kas tad ir? — Razumihins pēkšņi kļuva ziņkārīgs.

—     Viņš taču tagad tai lietā… par to slepkavību… atceries, jūs vakar runājāt… vada izmeklēšanu?

—     Jā. Un tad? — Razumihins piepeši iepleta acis.

—     Viņš ir prašņājis pēc ieķīlātājiem, un arī man tur ir šis tas ieķīlāts — tikai daži nieciņi, protams, tomēr māsas gredzentiņš, ko viņa man, kad braucu šurp, uzdāvināja par piemiņu, un tēva sudraba pulkstenis. Tas viss maksā rubļi pieci seši, tomēr man dārga piemiņa. Ko tad man tagad darīt? Es negribu, ka šīs lietiņas pazustu, it īpaši pulkstenis. Es pirmīt baidījos, ka tikai māte nepaprasa, lai to parādu, kad ierunājāmies par Duņečkas pulksteni… Tas ir vienīgais, kas no tēva saglabājies. Māte slima paliktu, ja tas pazustu! Sievietes! Ko nu man tagad darīt — pasaki! Zinu, ka vajadzētu pieteikt iecirknī. Bet vai nebūtu labāk pašam Porfīrijam? Kā tev šķiet? Drīzāk to nokārtotu. Redzēsi, ka māmiņa vēl pirms pusdienām iejautāsies!

—     Nepavisam nevajag iecirknī, katrā ziņā tikai Porfīrijam!— Razumihins iesaucās kaut kādā neparastā saviļņojumā.— Kāds man prieks! Nu, ko tur vairāk, iesim tūlīt, te pāris soļu, droši vien vēl sastapsim.

—     Manis dēļ… iesim ar …

-       Viņš būs ļoti, ļoti, ļoti, ļoti priecīgs ar tevi iepazītas! Es esmu viņam daudz par tevi stāstījis un ne vienu vien reizi… Vēl_vakar runājām. Ejam! … Tātad tu šo veceni pazini? Are nu! … Viss tagad iegrozās lieliski! … Ak jā … Sofja Ivanovna …

-       Sofja Semjonovna, — Raskoļņikovs pārlaboja. — Sofja Semjonovna, tas ir Razumihins, mans labs draugs un arī labs cilvēks …

—    Ja jums tagad ir jāiet… — Soņa iesāka, uz Razumihinu nemaz nepaskatīdamās un par to vēl jo vairāk samulsdama.

—    Tad iesim ar! — Raskoļņikovs nolēma. — Es vēl šodien pat aiziešu pie jums, Sofja Semjonovna, tikai pasakiet man, kur jūs dzīvojat!

Nevarētu teikt, ka viņš runādams durstītos, tomēr it kā steidzās, vairījās no viņas skatieniem. Soņa iedeva viņam savu adresi un pie tam nosarka. Izgāja visi kopā.

—    Vai tu durvis ciet neslēdz? — Razumihins apjautājās, kāpdams pa kāpnēm viņiem nopakaļ.

—     Nekad! … Jau gadi divi gan taisos nopirkt atslēgu, — viņš nevērīgi piebilda. — Vai nav laimīgi tie cilvēki, kam nav nekas jānoslēdz? — viņš smiedamies griezās pie Soņas.

Vārtos viņi apstājās.

—     Jums pa labi, Sofja Semjonovna? Bet sakiet — kā jūs mani atradāt? — viņš jautāja, kā likās, vēlēdamies teikt tai pavisam ko citu. Viņam arvien gribējās ielūkoties viņas klusajās, skaidrajās acīs un nekad tas īsti neizdevās.

—     Jūs taču vakar Poļečkai pateicāt adresi.

—    Poļa! Ak jā … Poļečka! Tā … maziņā … viņa jūsu māsa? Vai es viņai iedevu adresi?

—     Jūs aizmirsāt?

—     Nē … atceros …

—     Par jums ar dzirdēju jau toreiz no nelaiķa… Tikai tad es vēl nezināju jūsu uzvārdu, un arī viņš pats to nezināja… Bet tagad … tikko vakar dabūju zināt jūsu uzvārdu… šodien atnākusi prasu: kur te Raskoļņikova kungs dzīvo? … Nemaz nezināju, ka arī jūs dzīvojat kā apakšīrnieks pie citiem … Ardievu … Es Katerinai Ivanovnai…

Viņa bija ļoti priecīga, ka pēdīgi tikusi projām; gāja nodurtām acīm, steigdamās, lai tikai žiglāk aizietu no viņu redzes loka, lai tikai kaut kā drīzāk noietu šos divdesmit soļus līdz pagriezienam ielā pa labi, beidzot paliktu viena un tur, ātri ejot, steidzoties, ne uz vienu neskatīdamās, nekā neievērodama, varētu domāt, atcerēties, apsvērt katru izteikto vārdu, ikvienu apstākli. Viņa nekad, nekad vēl nebija nekā tamlīdzīga izjutusi. Vesela jauna pasaule, svešāda un krēslaina, bija nolaidusies viņas dvēselē. Viņa piepeši atcerējās, ka Raskoļņikovs pats gribēja šodien pie viņas atnākt, varbūt jau priekšpusdienā, varbūt jau tūlīt!

— Tikai ne šodien, dieva dēļ, ne šodien! — viņa murmināja ar drebošu sirdi, it kā lūgdamās kādu, kā mazs izbijies bērns.—Ak kungs! Pie manis… šajā istabā… viņš ieraudzīs … ak dievs!

Un protams, ka viņa nevarēja šai brīdī pamanīt kādu svešu kungu, kas viņu cītīgi vēroja, sekodams viņai pa pēdām. Tas sekoja viņai jau kopš viņas iznākšanas pa vārtiem. Tajā brīdī, kad viņi visi trīs — Razumihins, Raskoļņikovs un viņa — bija apstājušies uz ietves pārmainīt vēl pāris vārdu, šis gājējs, iedams viņiem garām, nejauši sadzirdējis Soņas vārdus: «Prasu, kur te Raskoļņikova kungs dzīvo?»bija piepeši it kā satrūcies. Viņš bija žigli, tomēr vērīgi nolūkojies uz visiem trim — it īpaši uz Raskoļņikovu, ar kuru Soņa runāja; pēc tam bija paskatījies uz namu, lai atminētos šo vietu. Tas viss bija noticis vienā acumirklī, ejot, un gājējs, cenzdamies izlikties nekā neredzējis, bija devies tālāk, tikai palēninādams soļus, kā kaut ko gaidīdams. Viņš gaidīja, kurp dosies Soņa; redzēja, ka tie atsveicinājās, un noprata, ka Soņa tūlīt ies kaut kur uz savām mājām.

«Kur viņa dzīvo? Šo seju es esmu kaut kur redzējis,» viņš domāja, atminēdamies Soņas seju. «Jāuzzina.»

Nonācis pie ielu krustojuma, viņš pārgāja ielas otrā pusē, pagriezās un ieraudzīja, ka Soņa jau nāk viņam nopakaļ pa to pašu ceļu, pie tam neko nemanīdama. Pienākļisi pie ielu krustojuma, arī viņa pagriezās tai pašā virzienā. Tagad viņš sekoja Soņai pa ielas otru pusi, neizlaizdams viņu no acīm. Nokājojis soļu piecdesmit, viņš pārgāja atkal tajā ielas pusē, kur gāja Soņa, panāca viņu un gāja viņai līdz, turēdamies piecu soļu atstatumā.

Tas bija gadu piecdesmit vecs vīrietis, augumā pagarš, «l ukns, platiem un stāviem pleciem, kas viņam piešķīra mazliet kumpu izskatu. Viņš bija smalki un galanti ģērbies un izskatījās pēc cienījama muižnieka. Rokā viņš turēja skaistu spieķi, kuru pie katra soļa klaudzināja I ret ietvi, un rokas bija ietērptas gluži jaunos cimdos. Viņa platā seja ar spēcīgiem vaigu kauliem izskatījās «iiezgan patīkama, arī sejas krāsa likās spirgta, ne kā ļēterburdzietim. Viņa vēl īsti kuplie mati bija ļoti > aiši un tikko manāmi iesirmi, bet platā, kuplā lāpstas veida bārda vēl gaišāka par matiem. Viņa acis bija zil< s un lūkojās auksti, stīvi un dziļdomīgi; lūpas sārtas. \ īspār tas bija visai labi saglabājies cilvēks un likās daudz jaunāks par saviem gadiem.

Kad Soņa nonāca līdz kanālam, viņi palika uz ietves divatā. Soņu vērodams, viņš bija paguvis pamanīt viņas < >mīgumu un izklaidību. Pienākusi pie savas mājas, Soņa i< griezās pa vārtiem, un viņš tai sekoja, mazliet it kā pārsteigts. Ieejot sētā, viņa pagriezās pa labi uz sētas y ūri, kur bija kāpnes uz viņas dzīvokli.—Ahā!—nepazīstamais kungs nomurmināja un sāka kāpt viņai pakaļ ]>a kāpnēm. Tikai tagad Soņa viņu pamanīja. Viņa uzkāpa trešajā stāvā, iegriezās galerijā un piezvanīja pie devītā numura, kur uz durvīm bija ar krītu uzrakstīts: Kcipernaumovs, drēbnieks> — Ahā! — nepazīstamais vēlreiz atkārtoja, izbrīnījies par savādo sagadīšanos, un piezvanīja pie astotā numura. Abējas durvis bija soļi seši vienas no otram.

—     Jūs pie Kapernaumova dzīvojat? — viņš sacīja, skatīdamies uz Soņu un smiedamies. — Kapernaumovs man vakar pāršuva vesti. Bet es dzīvoju, lūk še, jums blakām, pie Resliha madāmas, Ģertrūdes Karlovnas. Lūk, kā sagadījies!

Soņa uzmanīgi paskatījās viņā.

—     Kaimiņi, — viņš turpināja kaut kā sevišķi jautri. — Man taču vēl tikai trešā diena šai pilsētā. Nu, pagaidām uz redzēšanos!

Soņa neatbildēja; durvis tika atvērtas, un viņa iesteidzās savā miteklī. Viņai nez par ko sametās kauns un kļuva it kā bail no kaut kā…

Ceļā pie Porfīrija Razumihins bija sevišķi uzbudinātā garastāvoklī.

—     Tas, brāl, ir skaisti, — viņš vairākas reizes atkārtoja,— un man prieks! Man prieks!

«Par ko gan tu tā priecājies?» Raskoļņikovs pie sevis nodomāja.

—     Es nemaz nezināju, ka arī tu esi nesis vecenei ķīlas. Un … un… vai sen jau, kopš tu biji pie viņas?

«Kāds viņš tomēr naivs muļķis!»

—     Kad? … — Raskoļņikovs apstājās, lūkodams atcerēties. — Laikam dienas trīs pirms viņas nāves, man tā liekas, es biju pie viņas. Bet es jau neeju tagad savas lietas izpirkt, — viņš aši piemetināja ar tādām kā steidzīgām un īpašām rūpēm par mantām, — man kabatā atkal tikai viens rublis sudrabā… šo vakarējo nolādēto murgu pēc! …

Par murgiem viņš ieminējās ar sevišķu uzsvaru.

—     Nu jā, jā, jā, — Razumihins nezin kālab ar lielu skubu un nezin kam it kā piebalsoja.—Tad lūk, kāpēc toreiz tevi… savā ziņā pārsteidza . . . Bet zini, tu jau arī pa murgiem arvien pieminēji kaut kādus gredzentiņus un važiņas… Nu jā, jā… Skaidrs, tagad viss skaidrs.

«Vai tu re! Lūk, cik plaši šī doma ir viņos ieperinājusies! Šis pats cilvēks taču manis dēļ kaut elles mokās dosies, bet arī viņš tomēr ir ļoti priecīgs, ka noskaidroļ(ts, kāpēc es nesamaņā murgoju par kaut kādiem gredzentiņiem un važiņām! … Tātad šī doma ir viņos jau pamatīgi iezīdusies!…»

—     Bet vai mēs viņu sastapsim mājās? — viņš skaļi iejautājās.

—     Sastapsim, sastapsim, — Razumihins rosījās. — Viņš, brālīt, lāga puika, tu redzēsi! Mazliet lempīgs, tas ir, viņš gan pieder pie labākajām aprindām, bet es citādā nozīmē saku, ka lempīgs. Gudrs, pat ļoti gudrs puisis, tikai domu gājiens viņam kaut kāds savdabīgs… Aizdomīgs skeptiķis, ciniķis. Viņam patīk apmānīt, tas ir, nevis apmānīt, bet' pavazāt aiz deguna… tāpat arī vecā materiālā metode … Bet savu lietu prot, prot… Viņš pērn vienu tādu slepkavības lietu atklāja, kur gandrīz visas pēdas bija jau pazaudētas. Ļoti, ļoti, ļoti vēlējās ar tevi iepazīties!

—     Kāda joda pēc tad tik ļoti?

—     Tas ir, ne jau nu tā, lai… Redzi, pēdējā laikā, kad 230 i i i saslimi, man nācās bieži un daudz tevi pieminēt… Nu, viņš manī klausījās… un, tiklīdz dabūja zināt, ka lu studē juridiskajā un nevari kursu nobeigt apstākļu dēļ, viņš noteica: «Cik žēl!» Es tad arī nācu pie slēdziena… Tas ir, par visu kopā, ne par to vien… Vakar Zamjotovs… Redzi, Rodja, es vakar dzērumā tev kaut ko samuldēju, uz mājām ejot… Tad nu man bail, draugs, ka tik tu nepārspīlētu, jo redzi…

—    Ko ta? Vai to, ka mani tur par ārprātīgu? Bet varbūt tas taisnība.

Viņš saspringti pasmīnēja.

—     Jā, jā… tas ir… tpū, nē!… Nu jā, viss, ko es tad sarunāju (arī par to citu) … tas viss bija blēņas, reibumā sarunāts …

—     Ko tu atvainojies? Kā man tas viss apnicis!—Raskoļņikovs iekliedzās sakāpinātā uzbudinājumā. Jāteic, ka viņš gan labu tiesu tikai izlikās.

—     Zinu, zinu, saprotu. Vari būt pārliecināts, ka es saprotu. Kauns pat runāt…

—     Ja kauns, tad arī nerunā!

Abi apklusa. Razumihins bija vairāk nekā sajūsmā, un Raskoļņikovs juta to ar riebumu. Viņu uztrauca arī tas, ko Razumihins bija nupat sacījis par PorfĪriju.

«Arī tā priekšā man vajadzēs tēlot jēriņu,» viņš bālēdams ar pukstošu sirdi domāja, «pie tam tēlot jo dabiskāk. Visdabiskāk būtu nemaz netēlot. Par varēm netēlot. Nē, par varēm atkal būtu nedabiski. Nu jā, redzēsim, kā tur viss ievirzīsies … redzēsim … tūlīt… Vai tas labi vai slikti, ka es turp eju? Tauriņš pats lido uz uguni. Sirds dauzās, lūk, kas nav labi!»

—     Šai pelēkajā mājā, — sacīja Razumihins.

«Svarīgāk par visu, vai Porfīrijs zina vai nezina, ka

es vakar biju šīs raganas dzīvoklī… un par asinīm jautāju. Tas jāuzzina vienā mirklī, ar pirmo soli, tikko ieiešu, no sejas jāuzmin; ci-tā-di… kaut postā iešu, bet uzzināšu…»

—     Bet zini ko? — viņš pēkšņi griezās pie Razumihina ar blēdīgu smīnu. — Kā es noskatos, tad tu, draugs, šodien jau no paša rīta esi kaut kā neparasti satraukts. Taisnība?

—     Satraukts? Nepavisam neesmu satraukts, — Razumihins noskurinājās.

—      Nē, brāl, to tūlīt var manīt. Pirmīt uz krēsla tu sēdēji tā, kā nekad nemēdzi sēdēt, kaut kā tā uz maliņas, un visu laiku tevi it kā kaut kas dīdīja. Arvien trūkies augšā ne no šā, ne no tā. Te dusmīgs, te atkal ģīmis kā saldākā konfekte. Pat sarki; sevišķi, kad tevi uzaicināja pusdienās, tu briesmīgi nosarki.

—      Itin nekā tāda nav; tu mels niekus!… Par ko tu runā?

—     Ko nu mānies kā skolas puika! Tpu, velns, viņš atkal nosarka!

—      Kāds tu tomēr esi cūka!

—      Kāpēc tu mulsti? Romeo! Pagaidi, es to šodien kaut kur pastāstīšu, ha-ha-ha! Tad ta labi sasmīdināšu māmiņu … un vēl kādu …

—      Klausies, dzirdi, klausies, bet tas taču nopietni, tas taču… Kas tad tas galu galā… Velns!—Razumihins galīgi apjuka, vai stingdams aiz šausmām. — Ko tu viņām pastāstīsi? Es, brāl… Tpū, kāds tu cūka!

—      Tīrā ziedoņa roze! Un cik lieliski tas tev piestāv, kaut tu zinātu: sešas pēdas garš Romeo! Un tu šodien esi tā nomazgājies, skat, pat nagus iztīrījis, ko? Kad tas redzēts? Un nudien — arī ar pomādi saziedies! Pieliecies šurp!

—      Cūka!

Raskoļņikovs tā smējās, ka, likās, nevarēja vairs valdīties, un tāpat smiedamies viņi iegāja arī Porfīrija Petroviča dzīvoklī. Raskoļņikovam tikai to vien arī vajadzēja, lai iekšā dzird, ka viņi ienākuši smiedamies un smejas arī vēl priekšistabā.

—      Tā ka ne vārda tur, jeb vai es tevi… miltos sasmeltēšu! — nikni nošņāca Razumihins, sagrābdams Raskoļņikovu aiz pleca.

v

Raskoļņikovs devās jau iekšā. Viņš iegāja ar tādu izskatu," it kā par varēm valdītos, lai atkal nespruktu vaļā smiekli. Aiz viņa ar galīgi apjukušu un niknu fizionomiju, sarkans kā pujene, sakaunējies, garš un neveikls ieļodzījās Razumihins. Viņa seja, viss viņa stāvs šinī brīdī bija tiešām smieklīgs un diezgan labi attaisnoja Raskoļņikova smiešanos. Raskoļņikovs, iekams vēl nebija

Iepazīstināts, palocījās pret istabas vidū stāvošo namatēvu, kas viņus jautājoši uzlūkoja, sniedza tam savu un paspieda pretī pasniegto roku, vēl vienmēr ar acīm redzamām ārkārtīgām pūlēm cenzdamies apvaldīt jautrību un pateikt vismaz kaut pāris vārdu, lai stādītos priekšā. Met, tikko paguvis kļūt nopietns un kaut ko nomurmināt,— pēkšņi it kā nevilšus paskatījās atkal uz Razumihinu un te jaunu nevarēja noturēties: apspiestie smiekli r/.lauzās toties jo nevaldāmāk, jo neatlaidīgāk viņš tos līdz šim bija aizturējis. Ārkārtīgais niknums, ar kādu H)s «sirsnīgos» smieklus uzņēma Razumihins, piešķīra visai scēnai vissirsnīgākās jautrības un, galvenais, dali skuma nokrāsu. Razumihins it kā tīšām pats pie tam vēl piepalīdzēja.

—     Tpu, velns!—viņš ierēcās, savicinādams roku, pie tam trāpīja ar to taisni pa mazu, apaļu galdiņu, kur stāvēja izdzerta tējas glāze. Viss gāzās un šķindēja.

—    Kāpēc krēslus lauzt, kungi, tak kronim zaudējums!— Porfīrijs Petrovičs jautri iesaucās.

Aina iznāca šāda: Raskoļņikovs vēl smējās, aizmirsis savu roku saimnieka rokā, bet, zinādams mēru, nogaidīja mirkli, kad veiklāk un dabiskāk izbeigt. Razumihins, apgāztā galdiņa un sasistās glāzes pēc galīgi samulsis, drūmi noskatījās uz skambām, nospļāvās un spēji aizgriezās pie loga, kur tad arī palika stāvot ar muguru pret pārējiem un briesmīgi sabozušos seju, lūkodamies pa logu laukā un nekā neredzēdams. Porfīrijs Petrovičs smējās, un viņam bija vēlēšanās smieties; bet varēja redzēt, ka viņam tomēr vajag paskaidrojuma. Kaktā uz krēsla sēdēja Zamjotovs; viesiem ienākot, tas bija piecēlies un stāvēja nogaidīdams, arī savilcis muti smaidā, tomēr kā nesaprašanā un it kā ar neuzticību noraudzīdamies visā šai skatā, bet uz Raskoļņikovu pat ar apjukumu. Zamjotova negaidītā klātbūtne Raskoļņikovu nepatīkami pārsteidza.

«Tas viss vēl jāapsver!» viņš nodomāja.

—     Atvainojiet, lūdzu, — viņš, stipri mulsdams, iesāka, — Raskoļņikovs …

—     Apžēlojieties, ļoti patīkami, un turklāt jūs tik patīkami arī ienācāt… Ko tad šis, vai pat apsveicināties vairs negrib? — Porfīrijs Petrovičs pamāja uz Razumihinu.

—           Nudien nezinu, par ko viņš uz mani pārskaitās. Es tikai ceļā pateicu viņam, ka viņš atgādina Romeo un… un to viņam pierādīju, vairāk nekā, šķiet, nebija.

—     Cūka!—nepagriezdamies atsaucās Razumihins.

—     Jādomā, ka būs bijuši ļoti svarīgi iemesli, lai par vienu vārdiņu tā sadusmotos, —Porfīrijs smējās.

—     Nu tu, izmeklētāj! … Lai velns jūs visus parauj! — Razumihins atcirta un piepeši, pats smiedamies, ar jautru seju, it kā nekas nebūtu bijis, piegāja pie Porfīrija Petroviča.

—     Pietiek! Visi jūs esat muļķi. Pie lietas: lūk še, draugs Rodions Romanovičs Raskoļņikovs, pirmkārt, daudz saklausījies, vēlējās ar tevi iepazīties, otrkārt, viņam pie tevis mazas darīšanas. Skat! Zamjotovs! Kā tu te gadījies? Tātad jūs pazīstami? Vai sen, kā iepazināties?

«Ko tas nozīmē!» Raskoļņikovs nemierīgi nodomāja.

Zamjotovs it kā apmulsa, bet ne visai.

—     Vakar pie tevis paša iepazināmies, — viņš izvaļīgi atteica.

—     Tātad dievs mani no raizēm pasargājis: pagājušā nedēļā viņš mani briesmīgi lūdza, vai nevarētu tev, Porfīrij, kaut kā stādīties priekšā, bet jūs jau bez manis esat sapazinušies… Kur tev tabaka?

Porfīrijs Petrovičs, kā jau mājās, bija ērtā apģērbā, rītsvārkos, ļoti tīrā veļā un nomītās rītkurpēs. Viņš bija gadus trīsdesmit piecus vecs, mazliet pazems, brangs, pat ar vēderiņu, gludi noskuvies, bez ūsām un vaigubārdas, ar īsi apcirptiem matiem un lielu, apaļu pauri, kas kaut kā sevišķi apaļiski izcēlās pakausī. Pietūkusī, apaļā seja ar mazliet strupu degunu bija slimīgi tumšdzeltena, tomēr diezgan žirgta un pat zobgalīga. Tā būtu pat labsirdīga, ja netraucējusi acu izteiksme ar savu it kā ūdeņaino spīdumu zem gandrīz baltām skropstām, kas vienā gabalā trīsēja, it kā kādam mirkšķinādamas. Šo acu skatiens kaut kā ērmoti neharmonēja ar visu viņa augumu, kurā bija kaut kas sievišķīgs, un piešķīra viņam daudz vairāk nopietnības, nekā no pirmā acu uzmetiena varēja gaidīt.

Tikko padzirdējis, ka viesis nāk pie viņa «darīšanās», Porfīrijs Petrovičs tūdaļ palūdza viņu apsēsties uz dīvāna, pats apsēdās otrā galā un, viesī lūkodamies, bez kavēšanās gaidīja lietas izklāstīšanu ar to pastiprināto un pārlieku nopietno uzmanību, kas pie pirmās reizes

I».it apgrūtina un mulsina, vēl jo vairāk tāpēc, ka jūs neesat pazīstami un lieta, kuras dēļ jūs nākuši, pēc jūsu pašu domām, ne tuvu neatbilst tai neparasti lielajai uzmanībai, kāda jums tiek veltīta. Raskoļņikovs tomēr īsos ii 11 sakarīgos vārdos skaidri un noteikti izskaidroja savu vajadzību un bija ar sevi tik apmierināts, ka paguva p īt diezgan labi aplūkot Porfīriju Petroviču. Arī Porfī11js Petrovičs visu laiku ne reizes nenovērsa acu no viņa. Razumihins, apsēdies pie tā paša galda viņiem iepretī, dedzīgi un nepacietīgi sekoja izklāstījumam, ik mirkli pamezdams acis no viena uz otru un atpakaļ, kas likās jau mazliet pārspīlēti.

«Muļķis!» Raskoļņikovs viņu pie sevis nolamāja.

—     Jums nāksies iesniegt ziņojumu policijai, — augstākā mērā lietišķi paskaidroja Porfīrijs Petrovičs, — ka jūs, dabūjis zināt par tādu un tādu notikumu, tas ir, par šo slepkavību, lūdzat savukārt paziņot tam izmeklētājam, kuram šīs lietas izmeklēšana uzdota, ka tādas un tādas ķīlas pieder jums un ka jūs vēlaties tās izpirkt… vai kā nu tur … Bet gan jums to uzrakstīs.

—     Tur jau tā nelaime, — Raskoļņikovs centās pēc iespējas vairāk samulst, — ka es pašureiz esmu tikpat kā bez naudas… un nevaru pat šādu sīkumu … Es, redziet, gribētu tagad tikai paziņot, ka šīs lietas ir manas, bet kad būs nauda …

—     Tas vienalga, — Porfīrijs Petrovičs atbildēja, vēsi uzņemdams paskaidrojumu par finansēm, — bet, ja vēlaties, jūs varat rakstīt arī tieši man — tādā pašā veidā, ka, lūk, dabūjis to un to zināt, pieteikdams tādas un tādas savas lietas, lūdzu .. .

—     To taču var uz vienkārša papīra? — Raskoļņikovs pasteidzās viņu pārtraukt, atkal interesēdamies par finansiālo pusi.

—     O, uz visvienkāršākā!—Un Porfīrijs Petrovičs pēkšņi kaut kā ar neslēptu zobgalību paskatījās viņā, acis piemiegdams un it kā viņam pamirkšķinādams. Lai gan varēja arī būt, ka Raskoļņikovam tas vienīgi tā rādījās, jo ilga tikai vienu mirkli. Bet kaut kas tāds tomēr bija. Raskoļņikovs būtu ar mieru nodievoties, ka Porfīrijs Petrovičs viņam pamirkšķinājis, sazin jods kāpēc.

«Zina!» viņam pazibēja doma.

—     Piedodiet, ka ar tādiem niekiem jūs traucēju, — viņš turpināja, mazliet apjucis, — visu manu ķīlu vērtība ir pieci rubļi, bet tās man sevišķi dārgas kā to cilvēku piemiņa, no kuriem tās mantotas, un, jāatzīstas, dabūjis zināt, es ļoti nobaidījos…

—     Tālab tu vakar kļuvi tik tramīgs, kad es pagvelzu Zosimovam, ka Porfīrijs iztaujā ieķīlātājus! — ieminējās Razumihins, acīm redzot, ar kādu nolūku.

Tas bija jau nepanesami. Raskoļņikovs nenocietās un ļauni pazibsnīja uz viņu melnās, dusmās uzliesmojušās acis. Tūdaļ gan atjēdzās.

—     Tu, draugs, kā liekas, par mani ņirgājies? — viņš pagriezās pret to ar veikli izrādītu sašutumu. — Es piekrītu, ka varbūt tiešām par daudz noņēmos gar tādiem, pēc taviem ieskatiem, mazvērtīgiem niekiem; bet nevar taču uzskatīt mani tādēļ nedz par egoistu, nedz mantkārīgu, jo manās acīs šīs divas niecīgās lietiņas var nepavisam nebūt nieki. Es tev jau teicu, ka šis sudraba pulkstenis, kas kapeiku vērts, ir vienīgā lieta, kas man palikusi no tēva. Smejies par mani, bet man ir atbraukusi māte, — viņš pēkšņi pievērsās Porfīrijam, — un, ja viņa dabūtu zināt, — viņš žigli pagriezās atkal pret Razumihinu, pie tam sevišķi cenzdamies, lai balss ietrīcētos, — ka šis pulkstenis pazudis, tad viņa, es tev zvēru, būtu pavisam izmisusi! Sievietes!

—     Ak nē jel! Es pavisam citā nozīmē! Es gluži otrādi, — sarūgtināts iesaucās Razumihins.

«Vai tas iznāca labi? Vai bija dabiski? Vai es nepārspīlēju?» Raskoļņikovs savā sirdī baiļojās. «Kādēļ es piebildu — «sievietes»?»

—     Ak jums māte atbraukusi? — nezin kāpēc apjautājās Porfīrijs Petrovičs.

—     Jā.

—     Kad īsti?

—     Vakar vakarā.

Porfīrijs brīdi klusēja, it kā ko pārlikdams.

—     Jūsu lietas nekādā gadījumā nevar pazust, — viņš mierīgi un auksti turpināja. — Es jau sen jūs gaidu.

Un, it kā nekas nebūtu noticis, viņš rūpīgi piestūma pelnu trauciņu Razumihinam, kas bez žēlastības birdināja papirosa pelnus uz paklāja. Raskoļņikovs nodrebēja, bet Porfīrijs it kā pat nepaskatījās, vēl arvien noraizējies tikai par Razumihina papirosu.

Ko-o? Gaidīji? Vai tad tu zināji, ka ari viņš ir tur ieķīlājis? — izsaucās Razumihins.

Porfīrijs Petrovičs griezās tieši pie Raskoļņikova:

—     Abas jūsu lietas — gredzens un pulkstenis — bija pie viņas, ietītas vienā papīriņā, un uz papīriņa ar zīmuli skaidri atzīmēts jūsu vārds līdz ar mēneša dienu, kad viņa tās no jums pieņēmusi.. .

—     Kā jūs tik labi visu ievērojat?… — Raskoļņikovs neveikli pasmīnēja, it īpaši cenzdamies skatīties viņam taisni acīs; tomēr atkal nevarēja nociesties un pēkšņi piebilda:

—     Es to piezīmēju tāpēc, ka ieķīlātāju, bez šaubām, ļoti daudz… tā ka jums taču grūti visus atminēties… Bet jūs turpretī viņus visus tik skaidri atceraties un… un …

«Muļķīgi! Nekur neder! Kāpēc es to piebildu!»

—      Gandrīz visu ķīlu devēji tagad ir jau zināmi, un vienīgi jums nebija vēl labpaticies pienākt, — Porfīrijs atbildēja ar tikko jaušamu zobgalības pieskaņu.

—     Es nebiju gluži vesels.

—      Arī par to jau dzirdēju. Dzirdēju pat, ka jūs bijis par kaut ko stipri uztraukts. Jūs arī tagad izskatāties

tāds kā bāls?

—      Nepavisam neesmu bāls… Gluži otrādi, esmu pavisam vesels! — Raskoļņikovs rupji un nikni atcirta, piepeši mainīdams toni. Viņā vārījās dusmas, un viņš nespēja tās apspiest. «Bet dusmās, lūk, man arī izspruks kaut kas aplam!» viņam atkal pavīdēja domās. «Bet kāpēc viņi mani moka? …»

—      Nebiji gluži vesels! — uztvēra Razumihins. — Tad nu gan melš! Līdz pat vakardienai gandrīz bez atmaņas nomurgoja… Tici vai netici, Porfīrij, pat kājās tikko turas, "bet, tiklīdz mēs — es un Zosimovs — vakar atstājām viņu vienu, šis apģērbjas, klusītiņām aizšmauc projām un noklejo nezin kur gandrīz līdz pusnaktij, un tas viss notiek murgos, es tev saku, briesmīgos murgos, vai tu vari iedomāties! Ļoti dīvains gadījums!

—      Vai patiešām briesmīgos murgos? Saki viens cilvēks! — Porfīrijs gandrīz vai kā veca sieva pašūpoja galvu.

—      E, blēņas! Neticiet! Bet jūs jau tik un tā neticat! — Raskoļņikovam tagad jau pavisam nevaldāmās dusmās izspruka. Bet Porfīrijs Petrovičs šos dīvainos vārdus, kā likās, nebija sadzirdējis.

—            Kā gan citādi tu būtu varējis aiziet, ja ne murgos? — Razumihins iekaisa. — Kāpēc gāji? … Kādēļ? … Un kāpēc tieši slepeni? Nu vai tad tevī bija kaut jel drusciņ skaidras apziņas? Tagad, kad visas briesmas jau garām, es tev taisni acīs to pasaku!

—     Vakar viņi bija man par daudz apnikuši, — Raskoļņikovs ar nekautrīgi izaicinošu smīnu pievērsās atkal Porfīrijam, — un tad es aizbēgu no viņiem noīrēt sev citu dzīvokli, lai viņi mani neatrod; arī žūksni naudas paķēru līdz. Raug še, Zamjotovs redzēja naudu. Nu, Zamjotova kungs, vai es biju vakar pie pilnas samaņas vai murgos, izšķiriet strīdu!

Viņš šai brīdī, šķiet, būtu gatavs Zamjotovu nožņaugt. Pārlieku viņam nepatika tā skatiens un klusēšana.

—     Pēc manām domām, jūs runājāt ļoti prātīgi un pat izgudrēm, tikai pārāk viegli uzbudināms gan bijāt, — Zamjotovs sausi pavēstīja.

—     Bet šodien Nikodims Fomičs man stāstīja, — piemetināja Porfīrijs Petrovičs, — ka viņš sastapis jūs ļoti vēlu vakarā kāda sabraukta ierēdņa dzīvoklī…

—     Nu, teiksim, kaut vai šis pats ierēdnis! — uztvēra Razumihins — Tomēr vai tu neizturējies tur kā traks? Pēdējo naudu atraitnei bērēm atdevi! Ja gribēji palīdzēt, nu — iedevis piecpadsmit, nu — divdesmit rubļu, kaut trijnieku sev pašam atstājis; bet tu visus divdesmit piecus tā ij atgrūdi!

—     Bet varbūt es esmu atradis kaut kur apraktu naudu un tu to nezini? Tad nu es vakar arī pašķiedu. Lūk še, Zamjotova kungs zina, ka esmu atradis naudas podu!… Jūs atvainojiet, lūdzu, — viņš ar drebošām lūpām griezās pie Porfīrija, — ka mēs ar tādu tukšu ķīvēšanos jau pusstundu jūs traucējam. Esam jums apnikuši, vai ne?

—     Apžēlojieties, gluži otrādi, glu-žži otrādi! Kaut jūs zinātu, kā es par jums interesējos! Interesanti ij paskatīties, ij paklausīties… un es, jāatzīstas, esmu ļoti priecīgs, ka jūs pēdīgi bijāt tik laipns ierasties…

—     Pacienā taču kaut vai ar tēju! Rīkle izkaltusi! — iesaucās Razumihins.

—     Jauka ideja! Varbūt visi piedalīsies kompānijā. Bet vai nevēlies … pirms tējas kaut ko pamatīgāku?

—     Ej ratā!

Porfīrijs Petrovičs izgāja pasūtīt tēju.

Domas kā viesulis griezās Raskoļņikovam pa galvu. Viņš bija briesmīgi uzbudināts.

«Galvenais, ka viņi pat neizvairās, itin nemaz nekaunas! Un, ja tu mani nepazīsti, kādā sakarībā tad tev bija saruna par mani ar Nikodimu Fomiču? Tātad viņi vairs nevēlas pat slēpt, ka dzenas man pa pēdām kā suņu varza? Atklāti spļauj ģīmī!» Viņš drebēja aiz niknuma. «Nu, tad belziet vismaz taisni virsū, bet nespēlējieties kā kaķis ar peli! Tas ir nepieklājīgi, Porfīrij Petrovič, un, kas zin, varbūt es to arī neatļaušu! … Piecelšos un iekliegšu tieši visiem purnā visu patiesību; tad jūs redzēsiet, kā es jūs nicinu!» Viņš ar pūlēm atvilka elpu. «Bet ja nu man tā tikai liekas vien? Ja tā ir vienīgi mirāža un es tikai alojos, aiz piedzīvojumu trūkuma dusmojos, neizturu savu nelietīgo lomu? Varbūt tas viss ir bez nolūka? Visi viņu vārdi šķiet paši parastākie, tomēr tajos kaut kas slēpjas… To visu var sacīt arī vienmēr, tomēr tur kaut kas slēpjas… Kāpēc viņš teica tieši «pie viņas»? Kāpēc Zamjotovs piezīmēja, ka es runājis izgudrēm? Kāpēc viņi runā tādā tonī? Jā… tonis. .. Arī Razumihins sēž tepat, kāpēc viņam te nekas neliekas? Šim vientiesīgajam nelgām gan nekad nekas neliksies! Atkal man drudzis… Vai Porfīrijs pirmīt man mirkšķināja vai ne? Droši vien blēņas: kālab lai viņš būtu mirkšķinājis? Vai viņš man nervus grib sabendēt jeb vai mani tikai ķircina? Vai nu viss ir māņi, vai arī viņi zina\ . .. Pat Zamjotovs uzdrīkstas būt nekaunīgs… Vai Zamjotovs ir nekaunīgs? Zamjotovs, šķiet, pa nakti visu pārdomājis. Es jau tad nojautu, ka viņš to pārdomās. Viņš šeit kā savējais, kaut gan ir te pirmo reizi. Porfīrijs viņu pat par viesi neuzskata, sēž ar muguru pret viņu. Sazinājušies! Katrā ziņā es tos savedu kopā! Katrā ziņā pirms mūsu atnākšanas ir runājuši par mani.. . Vai par dzīvokli viņi zina? Kaut jel nu drīzāk! .. . Kad es teicu, ka vakar izbēgu, lai noīrētu dzīvokli, viņš palaida to garām, necēla ne ausu… Bet es tiešām veikli par to dzīvokli iespraudu: vēlāk noderēs … Sak, biju tur pa murgiem … Ha-ha-ha! Viņš zinot visu par vakarvakaru! Par mātes atbraukšanu tomēr nezināja… Bet vecā ragana pat datumu ar zīmuli uzrakstījusi! . .. Nekā nebūs, neļaušos! Tie vēl nav fakti, tā ir tikai mirāža! Nē, dodiet šurp faktus! Arī dzīvoklis nav fakts, bet murgs; es zinu ko viņiem teikt… Vai viņi zina par dzīvokli vai ne? Neiešu prom, kamēr nebūšu to uzzinājis. Kāpēc es šurp nācu? Raug, ka es tagad esmu saniknots, tas gan, pieņemsim, ir fakts? Tpu, cik es jūtelīgs! Bet, kas zina, varbūt tas ir labi: slimīga cilvēka loma… Viņš mani iztausta. Mulsina. Kāpēc es atnācu?»

Tas viss kā zibens izšāvās viņam caur galvu.

Porfīrijs Petrovičs pēc mirkļa atnāca atpakaļ. Viņš kaut kā negaidot bija kļuvis jautrs.

—     Man, draugs, pēc tava vakara galva… un arī pats es kā salauzts, — viņš tagad pavisam citādā tonī smiedamies sacīja Razumihinam.

—     Nu? Vai bija interesanti? Es taču vakar pašā interesantākajā brīdī jūs pametu. Kas uzvarēja?

—     Protams, neviens. Uz mūžīgajiem jautājumiem noklīdām, pa mākoņiem lidojām.

—     Iedomājies, Rodja, pie kā viņi vakar vakarā nonāca: vai pastāv noziegums vai ne? Vārdu sakot, līdz stulbumam aizmuldējušies!

—     Kas tur par brīnumu? Parasts sociāls jautājums, — Raskojņikovs izklaidīgi atbildēja.

—     Jautājums tā nebija formulēts, — piezīmēja Porfīrijs.

—     Ne gluži tā, tas tiesa, — Razumihins tūlīt piekrita, pa savam paradumam steigdamies un iekarsdams. — Redzi, Rodion: tagad uzklausies un izsaki savas domas! Es to vēlos. Es vakar, vai traks palikdams, noņēmos ar viņiem un gaidīju tevi; arī viņiem stāstīju par tevi, ka tu atnāksi. .. Iesākās ar sociālistu uzskatiem. To uzskati zināmi: noziegums ir protests pret sociālās iekārtas nenormālībām — tikai tas un nekas vairāk, un nekādi citi cēloņi netiek atzīti, itin nekas!…

—     Lūk, ka samelojies! — uzsauca Porfīrijs Petrovičs. Viņš bija acīm redzami atdzīvojies un ik brīdi smējās, skatīdamies uz Razumihinu, tādējādi viņu vēl vairāk sakaitinādams.

—     Nekas netiek atzīts! — Razumihins dedzīgi pārtrauca. — Nemeloju!… Es tev parādīšu viņu grāmatiņas: viss viņiem notiek tāpēc, ka «vide samaitājusi», un nekas vairāk! Iemīļota frāze. No tā nu izriet: ja sabiedrību iekāptos normāli, tad uzreiz arī visi noziegumi izzudīs, tāpēc ka nebūs nekāda iemesla protestēt, un vienā mirklī visi kļūs taisni. Daba viņiem nav ņemama vērā, «laba tiek izslēgta, daba netiek atzīta. Viņiem nevis cilvēcē — kad tā vēsturiskā, dzīvā ceļā būs attīstījusies līdz galam — beidzot pati no sevis izveidosies par normālu sabiedrību, bet gluži otrādi: sociālā sistēma, nākdama no kādas matemātiskas galvas, tūdaļ iekārtos visu cilvēci un vienā mirklī padarīs to par taisnīgu un bezgrēcīgu ātrāk nekā jebkurš dzīvs dzīves process, bez jebkāda vēsturiska un dzīva ceļa. Raug, kāpēc viņi tik instinktīvi necieš vēsturi — «tajā tikai nejēdzības vien un muļķības», un viss tajā izskaidrojams vienīgi ar muļķību! Tāpēc viņi tā nemīl dzīvo dzīves procesu: viņiem nevajag dzīvas dvēseles! Dzīvā dvēsele prasīs pēc dzīves, dzīvā dvēsele neklausīs mehānikai, dzīvā dvēsele ir aizdomīga, dzīvā dvēsele ir atpakaļrāpule! Turpretī šī — kaut arī smako pēc sprāgonīša un to no kaučuka var pagatavot — toties nav dzīva, toties tai nav savas gribas, toties tā verdziska, tā nedumposies! Gala rezultātā viss tiek novadīts vienīgi uz ķieģeļu iemūrēšanu un'gaiteņu un istabu novietošanu falansterā. Falanstera gan jums ir gatava, taču jūsu daba nav vēl gatava falansterai, tā alkst dzīves, tā nav vēl beigusi dzīves procesu, par agru vēl uz kapsētu! Ar loģiku vien nepārlēksi pāri dabai! Loģika paredzēs trīs varbūtības, bet tādu ir miljons! Nošņāpt visu miljonu un vērst visu tikai uz vienu vienīgu jautājumu par komfortu! Pats vieglākais uzdevuma atrisinājums! Pavedinoši skaidrs, pat domāt nevajag! Galvenais — nav jādomā! Viss dzīvības noslēpums novietojams uz divām drukātām lapiņām!

—     Nu gan ir atsprūdis vaļā un tik lej! Ar varu valdāms, — smējās Porfīrijs. — Varat iedomāties, — viņš pagriezās pret Raskoļņikovu, — gluži tāpat vakarvakarā, vienā istabā sešas balsis, un iepriekš vēl ar punšu piedzirdīja — vai varat iedomāties? Nē, brāl, nekā nebūs: «videi» tomēr ir liela nozīme noziegumā; to es tev varu droši apgalvot.

—     Es arī zinu, ka liela; bet tu pasaki, lūk, ko: četrdesmit gadus vecs vīrs izvaro desmitgadīgu meiteni — vai vide viņu uz to pavedinājusi?

—     Kā ne, stingri ņemot, protams, arī vide, — apbrīnojami svarīgi atbildēja Porfīrijs, — noziegumu ar meiteni var pat ļoti labi izskaidrot ar «vidi».

Razumihins kļuva gandrīz vai traks.

—     Nu, ja gribi, es tūlīt pierādīšu, — viņš ierēcās, — ka tev baltas skropstas vienīgi tāpēc, ka Ivana Lielā zvanu tornis trīsdesmit piecas asis augsts, un pierādīšu to skaidri, pareizi, progresīvi, pat ar liberālu nokrāsu. Es to apņemos! Nu, gribi saderēt?

—     Pieņemu! Lūdzu, paklausīsimies, kā viņš pierādīs!

—     Viņš tak vienmēr tikai izliekas, pagāns! — Razumihins pēkšņi izsaucās, uzlēca kājās un atmeta ar roku. — Vai ir vērts ar tevi runāt! Visu to viņš tīšu prātu, tu, Rodion, viņu vēl nepazīsti! Arī vakar nostājās viņu pusē, vienīgi lai visus apmuļķotu. Un ko tik viņš vakar nesarunāja, ak kungs! Un šiem prieks… Tā viņš dažreiz iztur divas nedēļas. Pērngad nezin kāpēc apgalvoja mums, ka iestāšoties klosterī; divus mēnešus palika pie sava! Nesen vēl bija sadomājis iestāstīt mums, ka precēšoties, ka viss jau sagatavots laulībām. Pat jaunu uzvalku sev pašuva. Mēs sākām jau laimes vēlēt. Nebija ne līgavas, nekā — viss tikai māņi!

—     Are, ka samelojies! Uzvalku es pašuvu jau agrāk. Jaunā uzvalka dēļ man tad arī ienāca prātā jūs visus izāzēt.

—     Vai patiesi jūs tāds liekuļotājs? — Raskoļņikovs nevērīgi iejautājās.

—     Vai jūs domājat, ka ne? Pagaidiet, es arī jūs izāzēšu, ha-ha-ha! Nē, redziet, es jums pateikšu patiesību. Sakarā ar visiem šiem jautājumiem, noziegumiem, vidi, meitenēm man tagad ienāca prātā — jāsaka gan, ka tas mani jau agrāk interesēja, kāds jūsu apcerējums «Par noziegumu» … vai kāds jums tur tas nosaukums, neatceros. Pirms diviem mēnešiem man laimīgi gadījās to izlasīt avīzē «Periodiskais Vārds».

—     Mans apcerējums? «Periodiskajā Vārdā»? — Raskoļņikovs pabrīnījās. — Pirms pusgada, kad izstājos no universitātes, es tiešām uzrakstīju sakarā ar kādu grāmatu vienu apcerējumu, bet es toreiz to aiznesu avīzei «Nedēļas Vārds», nevis «Periodiskajam Vārdam»-

—     Bet iekļuva «Periodiskajā».

—     «Nedēļas Vārds» beidza eksistēt, tāpēc toreiz arī neiespieda…

—     Tas tiesa. Bet «Nedēļas Vārds», beidzis eksistēt, apvienojās ^r «Periodisko Vārdu», un tāpēc arī jūsu rakstiņš parādījās pirms diviem mēnešiem «Periodiskajā Vārdā». Jūs to nezinājāt?

Raskoļņikovs tiešām neko nezināja.

—     Apžēlojieties, bet jūs tak varat pieprasīt no viņiem naudu par savu apcerējumu! Kas jums tomēr par i.iksturu: dzīvojat tik vientulīgi, ka pat to, kas skar jūs liesi, nezināt! Tas taču fakts.

—     Bravo, Rodja! Arī es nezināju! — Razumihins iesaucis. — Šodien pat aizskriešu, paprasīšu to numuru! Pirms «liviem mēnešiem? Kurā datumā? Viss vienalga, sameklēšu. Tas tik ir gabals! Un viņš nesaka!

—     Bet kā jūs uzzinājāt, ka šis apcerējums mans? Tam apakšā nav parakstīts pilns vārds.

—    Nejauši, tikai šinīs dienās. No redaktora uzzināju; viņš mans paziņa… Stipri ieinteresējos.

—     Cik atceros, es tajā apskatīju noziedznieka psihisko stāvokli visā nozieguma gaitā.

—     Jā, un apgalvojāt, ka nozieguma izpildīšanas aktu vienmēr pavada slimība. Ļoti, ļoti oriģināli, bet. . . īstenībā mani ieinteresēja nevis šī jūsu apcerējuma daļa, bet gan kāda doma apcerējuma beigās, kuru jūs diemžēl liekat gan tikai neskaidri nojaust. Vārdu sakot, ja atceraties, tur tiek dots zināms mājiens, it kā pasaulē eksistējot dažas tādas personas, kas varot… tas ir, ne tikai varot, bet kurām esot pilnas tiesības pastrādāt visādas ļaundarības un noziegumus, un ka viņām pat likumi it kā neesot rakstīti.

Raskoļņikovs pasmaidīja par šādu savas idejas pārspīlētu un tīšu izkropļošanu.

—     Kā? Kas? Tiesības uz noziegumu? Bet taču ne tāpēc, ka «vide samaitājusi»? — pat ar zināmu pārbīli ievaicājās Razumihins.

—     Nē, nē, ne jau gluži tāpēc, — Porfīrijs atbildēja. — Viņa rakstā visi ļaudis sadalīti «ikdienišķajos» un «neikdienišķajos». Ikdienišķajiem jādzīvo paklausībā, un tiem nav tiesību pārkāpt likumus, jo viņi, redziet, ir ikdienišķie. Bet neikdienišķajiem ir tiesības izdarīt visādus noziegumus un pārkāpt visus likumus tieši tāpēc, ka viņi ir neikdienišķi. Tā laikam jums tur ir teikts, ja nemaldos?

—     Kā tad tā? Tas nevar būt! — nesapratnē murmināja Razumihins.

Raskoļņikovs atkal pavīpsnāja. Viņš uzreiz aptvēra, ko tas nozīmē, uz ko viņu grib novirzīt; atminējās savu rakstu. Viņš nolēma izaicinājumu pieņemt.

—     Man nu tas gluži tā nav, — viņš iesāka vienkārši un rāmi. — Bet atzīstos, jūs to tomēr gandrīz pareizi izklāstījāt, ja vēlaties, pat pavisam pareizi… (Viņam bija it kā patīkami piekrist, ka pavisam pareizi.) Starpība vienīgi tā, ka es nepavisam neuzstāju, ka neikdienišķajiem cilvēkiem katrā ziņā vajadzētu vienmēr darīt visādas neģēlības, ka tas būtu viņu pienākums, kā jūs to sakāt. Man pat liekas, ka tādu rakstu arī iespiest neatļautu. Es gluži vienkārši aizrādīju, ka «neikdienišķajam» cilvēkam ir tiesības… nevis oficiālas tiesības, bet ka viņam ir tiesības atjaut savai sirdsapziņai pārkāpt… pār dažiem šķēršļiem un tad arī vienīgi tikai tādā gadījumā, ja to prasītu viņa idejas piepildīšana (dažreiz šī ideja var būt visas cilvēces glābēja). Jums labpatīk sacīt, ka mans apcerējums neskaidrs; esmu gatavs jums to pēc iespējas paskaidrot. Varbūt es nekļūdīšos, pieņemdams, ka jūs, šķiet, to vēlaties; lūdzu. Manuprāt, ja Keplera un Ņūtona atradumi aiz kaut kādām kombinācijām nekā citādi nevarētu kļūt zināmi cilvēkiem, kā vienīgi ziedojot viena vai desmit, vai simta un tā joprojām cilvēku dzīvības, kas kavētu šos atradumus vai stāvētu tiem ceļā kā šķērslis, tad Ņūtonam būtu tiesības un tas būtu pat viņa pienākums… šos desmit vai simt cilvēkus nobīdīt pie malas, lai savus atradumus darītu zināmus visai cilvēcei. Bet no tā nepavisam neizriet, ka Ņūtonam būtu tiesības nonāvēt, ko vien viņš iedomātos, jebkuru pretimnācēju un garāmgājēju vai arī ik dienas zagt tirgū. Tālāk, cik atceros, es savā rakstā attīstu domu, ka visi… nu, piemēram, kaut vai likumdevēji un pasaules iekārtotāji, sākot ar pašiem senākajiem, tālāk pārejot pie Likurgiem, Soloniem, Muhamediem, Napoleoniem un tā joprojām, visi bez izņēmuma bija noziedznieki jau tāpēc vien, ka, dodami jaunus likumus, viņi līdz ar to sadragāja vecos, sabiedrībā svēti cienītos, no tēviem mantotos likumus un, protams, nevairījās ari no asins izliešanas, ja vien asinis (dažreiz pavisam nevainīgas un par veco likumu varonīgi izlietas) varēja viņiem palīdzēt. Pat ļoti zīmīgi, ka lielākā daļa šo cilvēces labdaru un pasaules iekārtotāju ir bijuši sevišķi briesmīgi asins izlējēji. īsi sakot, es secinu, ka visi, ne tikvien lielie, bet arī tikai kaut cik izcilie cilvēki, tas ir, tie, kuri kaut drusciņ spējīgi pateikt ko jaunu, katrā ziņā būs pēc savas iedabas noziedznieki — protams, lielākā vai mazākā mērā. Citādi viņiem būtu grūti izkļūt no parastās gultnes, bet palikt šai gultnē viņi, protams, nevar būt ar mieru — atkal aiz f.ivas iedabas; un, pēc manām domām, nebūt ar mieru h pat viņu pienākums. īsi sakot, jūs redzat, ka līdz šim nekā sevišķi jauna tur nav. Tas ir jau tūkstošreiz iespiests un lasīts. Kas attiecas uz cilvēku šķirošanu ikdienišķajos un neikdienišķajos, tad piekrītu, ka tā ir mazliet patvaļīga; bet es jau nemaz arī nepastāvu uz noteiktiem skaitļiem. Es ticu tikai savai galvenajai domai; tā ir tāda, ka < ilvēki pēc dabas likuma vispār sadalās divās nošķirās: zemākajā nošķirā (ikdienišķajos), tā sakot, materiālā, kas kalpo vienīgi sev līdzīgu radīšanai, un — cilvēkos vārda īstajā nozīmē, proti, tādos, kuriem ir dāvanas vai lalants teikt savā vidē jaunu vārdu. Apakšsadalījumi te, protāms, ir bezgalīgi, tomēr abu nošķiru īpatnējās pazīmes diezgan krasas: pirmā nošķira, proti, materiāls, runājot vispār, ir pēc savas dabas konservatīvi, cienīgi ļaudis, tie dzīvo paklausībā un mīl savu paklausību. Manuprāt, viņiem arī piederas būt paklausīgiem, tāpēc ka tas ir viņu uzdevums un tur nav nekā pazemojoša. Otrajā nošķirā visi pārkāpj likumus, visi tos grauj vai arī tiecas uz to, skatoties pēc spējām. Šo cilvēku pārkāpumi, protams, ir relatīvi un ļoti daudzveidīgi; lielākoties viņi visai dažādos izpaudumos prasa tagad esošā sagraušanu labākā vārdā. Un, ja viņiem savas idejas labā nāktos iet arī pār līķiem, pār asinīm, tad, pēc manām domām, savā iekšienē ar tīru sirdsapziņu viņi var dot sev šo atļauju pārkāpt pār asinīm, — raugoties, protams, pēc idejas un tās apmēriem, — to ievērojiet! Vienīgi tikai šādā nozīmē es savā rakstā arī runāju par viņu tiesībām uz noziegumu. (Jūs atceraties, mēs taču iesākām ar juridisko jautājumu.) Te nav daudz ko uztraukties: masas gandrīz nekad neatzīst šīs viņu tiesības, soda viņus un ved pie karātavām (vairāk vai mazāk) un tādā kārtā pilnīgi pareizi izpilda savu konservatīvo uzdevumu, lai tomēr nākamās paaudzēs šī pati masa celtu šos notiesātos uz pjedestāla un dievinātu (vairāk vai mazāk). Pirmajai nošķirai vienmēr pieder tagadne, otrajai nošķirai — nākotne. Pirmie saglabā cilvēci un vairo to skaitliski, otrie cilvēci virza un ved pie mērķa. Vieniem, kā otriem — abiem ir vienādas tiesības eksistēt. Vārdu sakot, manā rakstā visiem ir vienādas tiesības, un vive la guerre ēternelle[2] — līdz jaunajai jeruzalemei, protams!

—     Tātad jūs tomēr ticat Jaunajai Jeruzalemei?

—     Ticu, — Raskoļņikovs noteikti atbildēja; to sacīdams, tāpat kā pa visu savas garās tirādes laiku, viņš raudzījās uz zemi, vienā izmeklētā punktā uz paklāja.

—     U-un arī dievam ticat? Atvainojiet, ka esmu tik ziņkārīgs!

—     Ticu, — Raskoļņikovs atkārtoja, paceldams acis uz Porf Īriju.

—     U-un Lācara uzmodināšanai no miroņiem arī ticat?

—     Ti-cu. Kam jums tas viss?

—     Burtiski ticat?

—     Burtiski.

—     Lūk, kā… Es tikai tāpat vien painteresējos. Atvainojiet! Bet atļaujiet, ka atgriežos pie iepriekšējā: ne jau vienmēr viņus gaida nāve, daži turpretī…

—     Svin uzvaru jau savas dzīves laikā? O jā, daži panāk savu jau savas dzīves laikā un tad …

—     Paši sāk sodīt ar nāvi?

—     Ja vajadzīgs; un, ziniet, pat pa lielākai daļaiVispār jūsu piezīme ir asprātīga.

—     Pateicos. Bet pasakiet man, lūk, ko: kā atšķirt šos neikdienišķos no ikdienišķajiem? Vai jau piedzimstot ir tādas pazīmes? Es to saku tādā nozīmē, ka šeit būtu vajadzīga lielāka precizitāte, tā sakot, vairāk ārējas noteiktības; atvainojiet, ka es kā praktisks un valstiski domājošs cilvēks, dabiski, esmu noraizējies, bet vai nevarētu, piemēram, ievest īpašus tērpus, nēsāt kaut kādas zīmes, vai? … Jūs pats piekritīsiet — ja izcelsies juceklis un kāds no pirmās nošķiras iedomāsies, ka viņš pieder pie otrās nošķiras, un sāks «nobīdīt visus šķēršļus», kā jūs diezgan trāpīgi izsacījāties, ko tad? …

—     O, tas atgadās ļoti bieži! Šī jūsu piezīme ir pat vēl saprātīgāka par iepriekšējo …

—     Pateicos.

—      Nav par ko; bet ņemiet vērā, ka kļūda taču iespējama vienīgi no pirmās nošķiras puses, tas ir, no «ikdienišķajiem ļaudīm» (kā es varbūt ļoti neveikli tos nosaucu). Kaut gan tiem iedzimta tieksme uz paklausību, tomēr aiz zināmas dabas rotaļības, kas parādās pat pie govs, ļoti daudziem no viņiem patīk sevi iedomāties par vadošiem cilvēkiem, «sagrāvējiem» un par varēm teikt «jaunu vārdu», pie kam tas nāk no visas sirds. Bet īsteni Jaunos viņi tai pašā laikā bieži vien neievēro un pat nicina kā atpalikušus un zemiski domājošus cilvēkus. Tomēr, man šķiet, ievērojamas briesmas šeit nevar draudēt, un jums patiesi nav ko uztraukties, jo viņi nekad tālu nesoļo. Par aizraušanos, protams, viņus varētu dažkārt iepērt, lai atgādinātu tiem viņu īsto vietu, bet ne vairāk; lur pat izpildītāja nevajag: viņi paši sevi nopērs, tāpēc ka viņi ļoti rātni; daži šo pakalpojumu izdara viens otram, bet citi izper sevi paši… Visādas publiskas grēksūdzes sev uzliek — iznāk skaisti un pamācoši, vārdu sakot, jums nav ko uztraukties… Ir tāds likums.

—     Nu, vismaz no šīs puses jūs mani kaut cik nomierinājāt; bet tagad nu atkal jauna nelaime: sakiet, lūdzu, — vai daudz ir to cilvēku, kam tiesības citus slepkavot, šo «neikdienišķo»? Es, protams, esmu gatavs viņus aplūkot, bet — jūs pats piekritīsiet — top baigi, ja viņu būs ļoti daudz, ko?

—     O, arī te jums nav ko uztraukties, — Raskoļņikovs tai pašā tonī turpināja. — Vispār cilvēku ar jaunām domām, kuri būtu kaut cik spējīgi pateikt kaut ko tiešām ļaunu, piedzimst ārkārtīgi maz, pat dīvaini maz. Skaidrs ir tikai tas, ka visu šo dažādo nošķiru un apakšdalījumu rašanās kārtība laikam ir visai pareizi un stingri nosacīta ar kādu dabas likumu. Šis likums, protams, tagad nav zināms, bet es ticu, ka tāds pastāv un nākotnē var kļūt arī pazīstams. Ļaužu lielā masa, materiāls, taču tikai tāpēc ir pasaulē, lai pēdīgi reiz, piepūlot visus savus spēkus, kādā līdz šim nezināmā procesā ar kaut kādas cilšu un rasu krustošanās palīdzību sasprindzinoties laistu pasaulē kaut uz tūkstošiem vienu cik necik patstāvīgu cilvēku. Ar plašāku patstāvību dzimst varbūt uz desmit tūkstošiem viens (es izsakos ar piemēriem, uzskatāmi). Ar vēl plašāku patstāvību — viens uz simt tūkstošiem. Ģeniāli cilvēki — viens uz miljoniem, bet lielie ģēniji, cilvēces galīgie veidotāji, varbūt tikai pēc daudzu tūkstošu miljonu ļaužu plūsmas zemes virsū. īsi sakot, retortē, kur tas viss notiek, es neesmu ieskatījies. Bet kāds noteikts likums katrā ziņā ir, un tam jābūt; gadījums šeit nevar būt.

—     Ko jūs abi, jokus dzenat, vai? — Razumihins pēdīgi iesaucās. — Jūs viens otru muļķojat, vai ne? Sēž ūn viens par otru zobojas! Tu, Rodja, to nopietni?

Raskoļņikovs klusēdams pacēla uz viņu savu bālo, gandrīz sērīgo seju un neko neatbildēja. Un dīvains rādījās

Razumihinam Porfīrija neslēptais, uzmācīgais, kaitinošais un nepieklājīgais dzēlīgums blakus šai klusajai, skumīgajai sejai.

—      Nu, brāl, ja tas tiešām nopietni, tad… Protams, tev taisnība, kad tu saki, ka tas nav nekas jauns un atgādina to pašu, ko mēs jau tūkstošreiz esam lasījuši un dzirdējuši; bet, kas visā šai lietā ir tiešām oriģināli un, man par lielām šausmām, pieder tiešām tev vienam, tas ir tas, ka tu tomēr atļauj izliet asinis ar tīru sirdsapziņu un, neņem ļaunā, pat tik fanātiski!… Te tātad ir ietverta tava raksta galvenā doma. Šī asiņu pieļaušana ar tīru sirdsapziņu, tā… tā taču, manuprāt, ir drausmīgāka nekā būtu oficiāla, likumīga atļauja asinis izliet…

—     Gluži pareizi, drausmīgāka, — atsaucās Porfīrijs.

—      Nē, tu būsi kaut kā aizrāvies! Tur ir kļūda. Es izlasīšu … Tu esi aizrāvies! Tu nevari tā domāt… Izlasīšu.

—     Apcerējumā nekā tāda nav, tur ir tikai mājieni, — Raskoļņikovs noteica.

—      Tā, tā, — Porfīrijs Petrovičs nevarēja nosēdēt uz vietas, — man tagad ir gandrīz skaidrs, kā jums labpatīk lūkoties uz noziegumu, bet… neņemiet ļaunā manu uzbāzību (es jūs par daudz apgrūtinu, pašam kauns) — redziet: nupat jūs mani ļoti nomierinājāt attiecībā uz kļūdainiem divu nošķiru sajaukšanas gadījumiem, bet… mani šeit atkal dara nemierīgu dažādi praktiski gadījumi. Ja nu dažs labs vīrs vai jauneklis ieņems prātā, ka viņš ir Likurgs vai Muhameds — nākamais, protams, — un nu sāks nobīdīt visus šķēršļus no ceļa … Viņam priekšā stāv, teiksim, tāls karagājiens, bet gājienam vajag daudz naudas … nu, un sāks gādāt sev karagājienam … zināt?

Zamjotovs piepeši iesprauslojās no sava kakta. Raskoļņikovs pat acu nepacēla uz viņu.

—      Man jāpiekrīt, — viņš mierīgi atbildēja, — ka tādiem gadījumiem tiešām vajag būt. Muļķīši un slavas kārie visvairāk uzķeras uz šīs makšķeres, sevišķi jaunatne.

—     Ny redzat. Un ko tad?

—      Tad neko, — Raskoļņikovs pavīpsnāja, — es tur neesmu vainīgs. Tā ir, un tā būs vienmēr. Palūk, viņš (Raskoļņikovs pamāja uz Razumihinu) nupat teica, ka es pieļaujot asinis. Kas par to? Sabiedrība taču ir par daudz labi nodrošināta ar izsūtīšanu, cietumiem, tiesas 1/meklētājiem, katorgām — ko tad uztraukties? Meklējiet zagli rokā!…

—     Un ja atradīsim?

—    To viņš tad arī būs pelnījis.

—    Jums tomēr ir loģika. Nu, bet kā ar viņa sirdsapziņu?

—     Kas jums gar to daļas?

—     Tāpat vien, aiz humānisma.

—     Kam tā ir, tas lai cieš, ja apzinās kļūdu. Tas viņam sods, neskaitot katorgu.

—    Nu, bet patiesi ģeniālie? — sadrūmis ieteicās Razumihins. — Tie, kam dotas tiesības nokaut? Tiem tātad nevajag nekā ciest, pat ne par izlietām asinīm?

—     Kam šeit vārdi — vajag vai nevajag? Šeit nav nedz «■•ļaujas, nedz aizlieguma. Lai cieš, ja upuri žēlo… Ciei mas un sāpes plašam prātam un dziļai sirdij ir vienmēr < )ligātas. īsteni lieliem cilvēkiem, man šķiet, pasaulē vajag sajust lielās skumjas, — viņš pēkšņi domīgi piebilda, pavisam citā tonī.

Viņš pacēla acis, domīgi paskatījās uz visiem, pasmaidīja un paņēma cepuri. Viņš likās pārāk mierīgs, salīdzinot ar to, kāds bija pirmīt ienākot, un pats to sajuta. Visi piecēlās.

—     Nu, bariet mani vai ne, dusmojiet vai ne, bet es nevaru nociesties, — nobeidza atkal Porfīrijs Petrovičs, — atļaujiet vēl vienu jautājumiņu (par daudz nu gan es jūs apgrūtinu!), tikai vienu sīku idejiņu es gribētu minēt, vienīgi lai neaizmirstos …

—     Labi, pasakiet savu idejiņu! — Raskoļņikovs nopietns, bāls stāvēja un gaidīja.

—     Redziet… tiešām nezinu, kā lai to labāk izsaku … šī idejiņa ir par daudz kutelīga… psiholoģiska … Kad jūs sacerējāt savu rakstiņu… nevar taču būt — he-hehe! — ka jūs arī pats sevi neuzskatītu — nu, kaut mazmazu drusciņ — par «neikdienišķo» cilvēku, kas saka jaunu vārdu, protams, jūsu nozīmē… Vai ne, ko?

—     Ļoti var būt, — Raskoļņikovs nicīgi atbildēja.

Razumihins sakustējās.

—     Bet, ja nu tā, vai tad tiešām jūs pats… kaut kādās dzīves neveiksmēs un grūtībās vai arī lai kaut kā sekmētu cilvēces gaitu — apņemtos pārkāpt pār šķērsli? … Nu, piemēram, nokaut un aplaupīt?

Un viņš kaut kā pēkšņi atkal pamirkšķināja Raskoļņikovam ar kreiso aci un nedzirdami iesmējās — gluži kā pirmīt.

—     Ja es arī pārkāptu, tad jums jau gan, protams, nesacītu, — Raskoļņikovs atbildēja ar izaicinošu un augstprātīgu nicināšanu.

—      Nē jel, es tikai tāpat vien interesējos, proti, lai labāk izprastu jūsu rakstu, vienīgi tikai literārā nozīmē …

«Cik tas klaji un nekaunīgi!» Raskoļņikovs nodomāja ar riebumu.

—      Atļaujiet jums aizrādīt, — viņš sausi atbildēja, —ka par Muhamedu vai Napoleonu es sevi neturu… nedz arī par kādu citu no tamlīdzīgām personām un tātad, tāds nebūdams, arī nevaru dot jums pietiekošu paskaidrojumu, kā es rīkotos.

—      Ak, ko nu jūs sakāt, kurš gan pie mums Krievijā tagad netur sevi par Napoleonu? — ar nekaunīgu familiaritāti piepeši izteica Porfīrijs. Pat viņa balss intonācijā šoreiz bija kaut kas sevišķi skaidrs.

—      Vai tikai kāds nākamais Napoleons nav arī mūsu Aļonu Ivanovnu viņnedēļ ar cirvi nogalējis? — piepeši no kakta izmeta Zamjotovs.

Raskoļņikovs klusēja, stīvi un cieši skatīdamies Porf īri jā. Razumihins drūmi sarauca seju. Viņš jau agrāk bija sācis it kā kaut ko nojaust. Viņš nikni paraudzījās apkārt. Aizritēja drūms klusuma brīdis. Raskoļņikovs pagriezās, lai ietu.

—      Jūs jau aizejat? — Porfīrijs laipni sacīja, ārkārtīgi draudzīgi sniegdams roku. — Ļoti, ļoti priecājos par iepazīšanos. Par jūsu lūgumu esiet bez rūpēm! Uzrakstiet tā, kā es teicu! Bet vislabāk atnāciet pats tur pie manis… kaut kad, kādu dienu. .. kaut vai rītu. Es ap vienpadsmitiem noteikti būšu tur. Visu nokārtosim… parunāsim… Jūs kā viens no pēdējiem, kas tur bijuši, varbūt varētu mums kaut ko pateikt… — viņš piemetināja ar vislabsirdīgāko izskatu.

—     v Jūs vēlaties mani oficiāli nopratināt, pēc visiem noteikumiem? — Raskoļņikovs skarbi noprasīja.

—      Kādēļ? Pagaidām tas nepavisam nav vajadzīgs. Jūs neesat mani sapratis. Es, redziet, nelaižu garām gadījumu un … ar visiem ieķīlātājiem esmu jau runājis… no dažiem ievācu liecības … bet jūs kā pēdējais… Pag, pie

Ic!s pašas reizes! — viņš iesaucās, nez par ko piepeši ielīksmots. — Nupat atcerējos — ko es tāds kā!… —» Viņš pagriezās pret Razumihinu. — Tu toreiz par šo Nikolašku man pilnas ausis piepūti… zinu jau arī pats, zinu pats, — viņš pievērsās atkal Raskoļņikovam, — ka puisis tīrs, bet, ko lai dara, arī Mitjku nācās patraucēt… Redziet, kas ir, kur pats lietas kodols: kāpdami toreiz pa trepēm… Atļaujiet: jūs taču bijāt pirms astoņiem?

—     Pirms astoņiem, — Raskoļņikovs atbildēja, tai pašā mirklī nepatīkami sajuzdams, ka būtu varējis to neteikt.

—     Tad nu, kāpdams pirms astoņiem pa trepēm, vai neredzējāt kaut jūs otrajā stāvā, dzīvoklī ar atvērtām durvīm, — atminaties? — divus strādniekus vai kaut vienu no viņiem? Viņi tur krāsoja, vai jūs neievērojāt? Tas ir ļoti, ļoti svarīgi viņiem! …

—      Krāsotājus? Nē, neredzēju… — gausi, kā atmiņā rakņādamies, Raskoļņikovs atbildēja, tai pašā mirklī ar visu savu būtību saspringdams un pamirdams mokās drīzāk uzminēt, kur īsti slēpjas lamatas, lai kaut ko nepalaistu garām nepamanītu. — Nē, neredzēju, un arī tāda dzīvokļa ar atvērtām durvīm laikam neievēroju… Bet ceturtajā stāvā (viņš jau bija pilnīgi aptvēris lamatas un jutās uzvarētājs) — tur gan, atceros, kāds ierēdnis vācās laukā no dzīvokļa … iepretī Aļonai Ivanovnai… to es skaidri atceros… Zaldāti nesa laukā dīvānu un mani vēl pie sienas piespieda… bet krāsotājus — nē, neatceros, ka būtu bijuši krāsotāji… un arī dzīvokļa ar atvērtām durvīm, liekas, nekur nebija. Jā, nebija …

—      Ko tu! — pēkšņi iekliedzās Razumihins, it kā attapies un sapratis. — Krāsotāji taču strādāja pašā slepkavības dienā, bet viņš tur bija trīs dienas agrāk! Ko tu prasi?

—     Tpū! Sajaucu dienas! — Porfīrijs iesita sev pa pieri.

—     Velns parauj, man šajā lietā visi prāti jūk! — viņš pat it kā atvainodamies griezās pie Raskoļņikova.

—     Mums tak būtu tik svarīgi zināt, vai kāds nav viņus redzējis ap pulksten astoņiem tai dzīvoklī, un man iešāvās prātā, ka jūs ar būtu varējis pateikt… pavisam sajaucu!

—      Vajag būt uzmanīgākam, — Razumihins drūmi piezīmēja.

257

Pēdējie vārdi bija pateikti jau priekšistabā. Porfīrijs

Petrovičs pavadīja viņus ārkārtīgi laipni līdz pašām durvīm. Viņi abi iznāca uz ielas saīguši un drūmi un dažus soļus nerunāja ne vārda. Raskoļņikovs dziļi atņēma elpu…

VI

—      Neticu! Nevaru noticēt! — atkārtoja samulsinātais Razumihins, visiem spēkiem pūlēdamies apgāzt Raskoļņikova pierādījumus. Viņi tuvojās Bakaļejeva viesnīcai, kur Pulherija Aleksandrovna un Dūņa viņus sen jau gaidīja. Razumihins pa ceļam, sarunā iekarsis, ik brīdi apstājās, apmulsis un saviļņots jau tāpēc vien, ka viņi pirmo reizi bija skaidri par to ierunājušies.

—     Netici!—Raskoļņikovs atbildēja ar aukstu un nevērīgu smīnu.—Tu pa savai parašai nekā neievēroji, bet es apsvēru katru vārdu.

—      Tu esi par daudz aizdomīgs, tāpēc arī apsvēri… Hm… es tiešām piekrītu, Porfīrija tonis bija diezgan dīvains un it sevišķi šis nelietis Zamjotovs! … Tev taisnība, viņam ir kaut kas aiz ādas — bet kāpēc? Kāpēc?

—     Pa nakti pārdomājis.

—     Gluži otrādi, gluži otrādi! Ja jau viņiem būtu paurī šāda nejēgas doma, tad viņi visiem spēkiem censtos to noslēpt un savas kārtis neatklāt, lai pēc tam notvertu… Bet tagad — tas ir bezkaunīgi un neuzmanīgi!

—      Ja viņiem būtu fakti, tas ir, īsti fakti vai kaut cik pamatotas aizdomas, tad viņi tiešām lūkotu noslēpt savu spēli cerībā iegūt vēl vairāk (starp citu, jau sen būtu izkratījuši). Bet viņiem nav faktu, neviena — viss tikai mirāža, visu var pagriezt gan vienādi, gan otrādi, tikai gaisīga ideja, — un tad nu viņi lūko apmulsināt ar nekaunību. Bet var būt, ka viņš pats pārskaitās, ka viņam nav faktu, un to visu aiz īgnuma izgvelza. Var arī būt, ka viņam kāds nolūks … Viņš, rādās, ir gudrs cilvēks … Varbūt gribēja sabaidīt mani ar to, ka zina … Tur, brāl, sava psiholoģija… Bet galu galā riebjas to visu skaidrot. Rimsties!

—     Tas ir apvainojoši, apvainojoši! Es tevi saprotu! Bet… tā kā mēs beidzot nu esam iesākuši runāt skaidri un gaiši (un tas ir lieliski, ka mēs runājam skaidri, man prieks!)—tad es tev tagad bez aplinkiem atzīstos, ka šo domu es viņos pamanīju jau sen, jau visu šo laiku,

gan, protams, tik tikko nojaušami tā vēl tikai ložņāja; bet lai ari tikai ložņāja! Kā viņi drīkst? Kur, kur slēpjas šis domas sakne? Kaut tu zinātu, kā manī viss vārījās! Kā tad tā? Tāpēc ka nabaga students, ko sabeigusi nabadzība un hipohondrija, smagas slimības un varbūt jau iesākušos (ievēro!) drudža murgu priekšvakarā, jūtelīgs, patmīlīgs, kurš zina savu vērtību, sešus mēnešus neviena cilvēka savā kaktā nav redzējis, noplīsis, ar zābakiem bez zolēm, — stāv kaut kādu policijas ierēdneļu priekšā un noklausās viņu zaimus; bet turpat deguna priekšā neparedzēts parāds, nokavēts vekselis galma padomniekam Čebarovam, smirdoša krāsa, trīsdesmit grādi pēc Reomīra, sasmacis gaiss, lēvenis ļaužu, stāsts par noslepkavotu personu, pie kuras vēl aizvakar bijis, un tas viss — kad tukšs vēders! Kā lai tur neuznāk ģībonis! Un uz tā — uz tā nu visu dibināt! Velns lai parauj! Es saprotu, ka tas var aizdot dusmas; bet es, Rodjka, tavā vietā pasmietos viņiem visiem taisni acīs vai, vēl labāk, ie-spļau-tu labi pamatīgi viņiem purnā un cirstu uz visām pusēm pārdesmit pļauku — ar prātu, kā jau pļaukas vajag cirst, un ar to arī izbeigtu. Uzspļauj! Saņemies! Kauns!

«Viņš tomēr !abi to izklāstīja,» Raskoļņikovs nodomāja.

—     Uzspļaut? Bet rītu atkal pratināšana!—viņš rūgti atteica.— Vai tiešām man ielaisties ar viņiem izskaidrojumos^ Man jau tas kremt, ka es vakar traktierī pazemojos, iesākdams ar Zamjotovu …

—     Rauj viņu velns! Iešu pats pie Porfīrija. Un tad piespiedīšu viņu īsti, kā jau radagabalu, pie sienas, lai izklāsta man visu līdz pašiem pamatiem! Bet to Zamjotovu …

«Pēdīgi tomēr apķēries,» Raskoļņikovs nodomāja.

—      Paga!—Razumihins iesaucās, pēkšņi saķerdams viņu aiz pleca. — Paga! Tu samelsi! Es izdomāju: tu esi samelojis! Nu kas tur par lamatām? Tu saki, ka jautājumā par strādniekiem bijušas lamatas? Padomā pats: ja tu būtu to izdarījis, vai tad tev varētu pasprukt, ka redzēji, kā krāso dzīvokli… un strādniekus? Gluži otrādi: nekā neredzēji, pat ja būtu redzējis! Kas gan liecinās pret sevi pašu?

9*

259

—           Ja es būtu izdarījis to, tad katrā ziņā teiktu, ka re

dzēju ij strādniekus, ij dzīvokli, — Raskoļņikovs negribīgi un ar redzamu riebumu atbildēja.

—     Bet kādēļ gan runāt pašam pret sevi?

—      Tādēļ, ka vienīgi lauķi vai pavisam nepiedzīvojuši iesācēji pie nopratināšanas tieši pēc kārtas visu noliedz. Kaut cik attīstīts un vairāk pieredzējis cilvēks katrā ziņā centīsies pēc iespējas atzīt visus ārējos un nenoliedzamos faktus, tikai sameklēs tiem citus cēloņus; ievilks tādu — pats savu, gluži negaidītu līniju, kas šiem cēloņiem piešķirs pavisam citu nozīmi un nostādīs tos pavisam citādā gaismā. Porfīrijs tiešām varēja cerēt, ka es katrā ziņā taisni tā atbildēšu un ticamības labad pateikšu, ka redzēju, un pie tam iespraudīšu kādu izskaidrojumu …

—      Tad taču viņš tev tūdaļ būtu arī pateicis, ka divas dienas agrāk strādnieki tur nevarēja būt un tātad tu esi tur bijis tieši slepkavības dienā pirms astoņiem. Ar tukšu ieroci tad arī būtu nolicis gar zemi!

—      Uz to viņš arī cerēja, proti, ka es nepagūšu apdomāties un pasteigšos atbildēt pēc iespējas ticamāk, un aizmirsīšu, ka divas dienas iepriekš strādnieki nevarēja tur būt.

—     Kā to var aizmirst?

—      Vieglāk par visu! Uz tādiem sīkumiem visvieglāk arī klūp paši viltīgākie. Jo cilvēks viltīgāks, jo mazāk viņam aizdomu, ka viņu samulsinās ar visvienkāršāko. Visviltīgākais cilvēks ir iegāžams tieši visvienkāršākajās lietās. Porfīrijs nav nemaz tik liels muļķis, kā tu domā…

—     Nelietis gan viņš ir pēc šitā!

Raskoļņikovs nevarēja neiesmieties. Bet tai pašā brīdī viņam likās dīvaina paša iejūsma un tīksme, ar kādu viņš bija izteicis pēdējo paskaidrojumu, turpretī visu iepriekšējo sarunu bija risinājis ar drūmu riebumu, ar nolūku, aiz nepieciešamības.

«Daži punkti sāk man iepatikties!» viņš pie sevis nodomāja..

Bet gandrīz tai pašā mirklī viņu pārņēma pēkšņs nemiers, it kā kāda negaidīta un raižu pilna doma būtu viņu pārsteigusi. Viņa nemiers auga. Viņi bija jau nonākuši pie ieejas Bakaļejeva viesnīcā.

—     Ej viens, — Raskoļņikovs piepeši sacīja, — es tūlīt atgriezīšos.

—     Uz kurieni tu? Mēs tak esam jau klāt!

—     Man jāiet, man jāiet, darīšanas… pēc pusstundas būšu … Pasaki to tur!

—     Kā gribi, bet es eju tev līdzi!

—     Ko, vai arī tu gribi mani nomocīt! — Raskoļņikovs iekliedzās ar tik rūgtām dusmām, ar tik izmisušu skatienu, ka Razumihinam rokas nolaidās. Kādu laiku viņš stāvēja uz lieveņa un drūmi nolūkojās, kā tas ātri aizso|oja savas šķērsielas virzienā.

Pēdīgi, zobus sakodis un dūres sažņaudzis, nozvērējies PorfĪriju jau šodien pat izspiest kā citronu, viņš kāpa augšā nomierināt par viņu ilgo kavēšanos jau noraizējušos Pulheriju Aleksandrovnu.

Kad Raskoļņikovs nonāca pie sava nama, viņa deniņi bija nosvīduši slapji un viņš smagi elpoja. Steigšus uzkāpis pa kāpnēm un iegājis savā neaizslēgtajā dzīvoklī, viņš tūdaļ aizkrampēja durvis. Pēc tam izbaiļu pilns kā neprātīgs metās uz kaktu pie cauruma tapetēs, kur toreiz bija glabājušās lietas, iebāza roku un kādu brīdi rūpīgi pārmeklēja caurumu, iztaustīdams visas plaisas un tapešu krokas. Nekā neatradis, viņš piecēlās un dziļi atvilka elpu. Pieejot pirmīt pie Bakaļejeva lieveņa, viņam piepeši bija ienācis prātā, ka kaut kāda lietiņa, kāda važiņa, podziņa vai pat papīrs, kurā lietas bija ietītas, ar vecenes rokas rakstītu atzīmi varēja toreiz ieslīdēt un pazust kādā šķirbiņā, bet pēc tam pēkšņi parādīties kā negaidīts un nenoliedzams pierādījums.

Viņš stāvēja, kā domās nogrimis, un savāds, gandrīz bezjēdzīgs pazemojuma smaids maldījās ap viņa lūpām. Pēdīgi viņš paņēma cepuri un klusu izgāja no istabas. Domas jaucās juku jukām. Domīgs viņš iegāja vārtu ejā.

—     Raug, kur viņš pats!—uzsauca skaļa balss; viņš pacēla galvu.

Savas istabiņas durvīs stāvēja sētnieks un rādīja uz viņu kādam neliela auguma vīram, pēc izskata sīkpilsonim, kas bija ģērbies tādos kā rītsvārkos un vestē un pa gabalu stipri līdzinājās sievišķim. Galva, uz kuras uzbāzta nosešķējusi cepure, bija noliekta, un arī viņš pats likās it kā sagumis. Novītusī, grumbainā seja rādīja, ka tam pāri piecdesmitiem; mazās, aiztūkušās ačeles lūkojās drūmi, stingri un ar nepatiku.

—     Kas ir? — Raskoļņikovs jautāja, pieiedams pie sētnieka.

Sīkpilsonis pavērās uz viņu ar glūnošu skatienu, caur pieri, nesteigdamies stīvi un vērīgi viņu apskatīja, pēc tam lēni pagriezās un, ne vārda neteicis, izgāja pa nama vārtiem uz ielas.

—     Kas tad ir? — Raskoļņikovs iesaucās.

—     Te prasīja, vai šeit dzīvojot students — nosauca jūs — un pie kā dzīvojat. Tad jūs nonācāt, un es parādīju, bet viņš aizgāja. Raug, kā!

Arī sētnieks bija nesaprašanā, tomēr ne pārāk; mazliet padomājis, viņš apgriezās un nokāpa atpakaļ savā istabiņā.

Raskoļņikovs metās pakaļ sīkpilsonim un tūlīt ieraudzīja viņu ejam pa otru ielas pusi tai pašā agrākajā nesteidzīgajā gaitā, uz zemi nodurtām acīm, it kā ko pārdomājot. Viņš drīz to panāca, tomēr kādu brīdi gāja tam nopakaļ; pēdīgi piegāja tam līdzās un ielūkojās no sāniem sejā. Arī tas tūdaļ pamanīja viņu, žigli paskatījās, bet atkal nodūra acis; tā viņi gāja kādu brīdi viens otram blakus, ne vārda nerunādami.

—     Jūs vaicājāt pēc manis… sētniekam? — Raskoļņikovs pēdīgi ieteicās, tomēr ne visai skaļi.

Sīkpilsonis neko neatbildēja, pat nepaskatījās. Atkal abi klusēja.

—     Ko jūs… atnākat, prasāt… un klusējat… ko tas nozīmē? — Raskoļņikovam balss žņaudzās ciet un vārdi kaut kā liedzās nākt brīvi pār lūpām.

Šoreiz sīkpilsonis pacēla acis un ar ļaunu vēstījošu, drūmu skatienu palūkojās Raskoļņikovā.

—     Slepkava!—tas piepeši izteica klusā, bet skaidrā un noteiktā balsī.

Raskoļņikovs soļoja tam līdzās. Kājas viņam pēkšņi bija kļuvušas šausmīgi vārgas, pār muguru pārskrēja salti šermuļi, sirds uz mirkli it kā pamira, pēc tam pēkšņi sāka dauzīties kā no valga norāvusies. Tā viņi nogāja kādus simt soļus — abi līdzās, atkal klusēdami.

Sīkpilsonis neskatījās uz viņu.

—     Ko jūs… kā… kas ir slepkava? — Raskoļņikovs nomurmināja tikko dzirdami.

—     Tu esi slepkava, — šis izsacīja vēl skaidrāk, vēl iespaidīgāk, it kā ar ļaunuma pilnu uzvaras smaidu un atkal palūkojās taisni Raskoļņikova bālajā sejā un sastingušajās acīs. Abi bija nonākuši ielu krustojumā. Sīkpilsonis iegriezās ielā pa kreisi un neatskatīdamies gāja tālāk. Raskoļņikovs palika stāvot uz vietas un ilgi nolūkojās tam pakaļ. Viņš redzēja, ka šis, nogājis jau soļu piecdesmit, pagriezās un atskatījās uz viņu, kad viņš vēl vienmēr nekustīgi stāvēja tai pašā vietā. Labi saskatīt nevarēja, bet Raskoļņikovam likās, ka tas arī šoreiz pasmīnēja savu salti naidīgo uzvaras smīnu.

Lēniem, gurdeniem soļiem, trīcošiem ceļiem un it kā briesmīgi nosalis Raskoļņikovs atgriezās atpakaļ un uzkāpa savā istabiņā. Noņēma un nolika uz galda cepuri un minūtes desmit stāvēja nekustēdamies. Tad nespēkā atkrita uz dīvāna un ar vārgu vaidu kā sirdzējs izstiepās uz tā. Tā viņš nogulēja kādu pusstundu.

Viņš neko nedomāja. Gan bija kaut kādas domas vai domu drumslas, kaut kādi priekšstati bez jēgas un bez sakara — vēl bērnībā redzētas vai kaut kur tikai vienreiz sastaptu cilvēku sejas, kuras citādi viņš nekad nebūtu pat atcerējies; Vozņesenskas baznīcas zvanu tornis, biljarda galds traktierī un kāds virsnieks pie tā, cigāru smaka kādā pagrabstāva tabakas bodītē, dzertuve, sētas puses kāpnes, tumšas, samazgām nolaistītas un olu čaumalām nobārstītas, — bet no kaut kurienes plūst svētdienīgas zvanu skaņas… Priekšmeti mainījās un virpuļoja kā viesulis. Daži viņam pat patika, un viņš raudzīja pie tiem pakavēties, bet tie izgaisa, un vispār pakrūtē viņu kaut kas žņaudza, tomēr ne visai stipri. Brīžam bija pat labi … Vieglie šermuļi nemitējās, un arī tos sajust bija gandrīz tīkami…

Viņš izdzirda steidzīgus Razumihina soļus un viņa balsi, aizvēra acis un izlikās aizmidzis. Razumihins atvēra durvis un brīdi palika stāvot uz sliekšņa kā pārdomādams. Tad klusām ienāca istabā un uzmanīgi pienāca pie dīvāna. Bija dzirdami Nastasjas čuksti:

—     Neaiztiec; lai izguļas, paēdīs pēcāk.

—     Patiešām, — Razumihins atbildēja.

Abi uzmanīgi izgāja un pievēra durvis. Pagāja vēl varbūt pusstunda. Raskoļņikovs atvēra acis, strauji pagriezās augšpēdu un palika rokas zem galvas…

«Kas viņš tāds? Kas ir šis no pazemes iznākušais cilvēks? Kur viņš bijis un ko redzējis? Viņš visu noskatījies, par to nav šaubu. Bet kur viņš toreiz ir stāvējis, no kurienes skatījies? Kāpēc viņš tikai tagad iznāk no pazemes? Un kā viņš varēja redzēt — vai tas iespējams? … Hm…» Raskoļņikovs turpināja saldams un drebēdams, «bet futrālītis, ko Nikolajs atradis aizdurvē: vai tiešām iespējams arī tas? … Pierādījumi? Ja vienu simttūkstošo daļiņu būsi palaidis gar acīm — pierādījums jau kā Ēģiptes piramīda! Muša skrēja, tā redzēja! Vai tad šitā var?»

Viņš piepeši ar riebumu sajuta, cik nespēcīgs kļuvis. Fiziski nespēcīgs.

«Man to vajadzēja zināt,» viņš domāja ar rūgtu smīnu, «kā es drīkstēju, sevi pazīdams, visu par sevi iepriekš nojauzdams, ņemt cirvi un aptraipīties ar asinīm! Man bija jau iepriekš jāzina… E! Es tak arī zināju jau iepriekš …» viņš izmisis čukstēja.

Reizēm viņš nekustīgi apstājās pie kādas domas.

«Nē, tie ļaudis nav no tās sugas; īsts valdonis, kuram viss atļauts, sagrauj Tulonu, sarīko slaktiņu Parīzē, aizmirst armiju Ēģiptē, izšķiež pusmiljonu cilvēku karagājienā uz Maskavu un atjokojas ar kalambūru Viļņā; bet pēc nāves viņam ceļ elka tēlus — tātad viņam viss atļauts. Nē! Tādiem cilvēkiem, kā redzams, ap kauliem nav miesa, bet bronza!»

Pēkšņa blakus doma negaidot viņu gandrīz sasmīdināja.

«Napoleons, piramīdas, Vaterlo — un noliesējusi, nejauka večukiņa, reģistratora atraitne, augļotāja ar sarkanu lādi pagultē, — nu kā lai to spēj sagremot kauču vai Porfīrijs Petrovičs!… Kur nu viņiem to sagremot! … Estētika neļaus: vai nu Napoleons līdīs «vecenes» pagultē! Draņķība…»

Brīžam viņš jutās kā murgos, viņu pārņēma drudžaini svinīga noskaņa.

«Vecene, tas nieks!» viņš, spēji iekarsis, domāja. «Vecene laikam bija kļūda, bet ne jau tas ir svarīgi! Vecene — tā bija tikai slimība… Es gribēju drīzāk pārkāpt robežu… nevis cilvēku es esmu nokāvis, es esmu nokāvis principu!… Principu gan nokāvu, bet pārkāpt, lūk, nepārkāpu, paliku šai pusē… Tik vien mācēju kā nokaut! Izrādās, pat to nemācēju… Princips? Par ko pirmīt vientiesītis Razumihins lamāja sociālistus? Darbīgi un veikalnieciski ļaudis: ar «vispārējo laimi» nodarbojas … Nē, man mana dzīve tikai vienreiz dota, un nekad tās vairs nebūs, es negribu gaidīt «vispārējo laimi». Es vēlos arī pats dzīvot, citādi jau labāk nemaz nedzīvot. Kā tas bija? Es tikai negribēju iet garām i/salkušai mātei, žņaugdams kabatā savu rubli «vispārējas laimes» gaidās. «Sak, arī es nesu savu ķieģelīti vispārējai laimei un tāpēc baudu sirds mieru.» Ha-ha! Kāpēc tad jūs palaidāt mani garām neievērotu? Es taču tikai vienreiz dzīvoju, arī es taču gribu… Ak, estētiska uts es esmu un vairāk nekas!» viņš piepeši piemetināja, iesmiedamies, kā prātā jucis. «Jā, es tiešām esmu uts,» viņš turpināja, ar ļaunu prieku pieķerdamies šai domai, urdīdamies tajā, spēlēdamies un kairinādamies ar to, «un jau tāpēc vien, ka, pirmkārt, tagad par to prātoju, ka esmu uts; otrkārt, tāpēc, ka veselu mēnesi tirdīju debesu aizgādni, piesaukdams to par liecinieci, sak, nevis savas miesas alkatības pēc es to uzsāku, bet skatīdams sev priekšā cildenu un labu mērķi, ha-ha! Treškārt, tāpēc, ka biju apņēmies pie izpildīšanas ievērot visu iespējamo taisnīgumu, svaru, mēru un aritmētiku: izvēlēties no visām utīm visnederīgāko, lai, viņu nokāvis, paņemtu no viņas taisni tik, cik man vajadzīgs pirmajam solim, ne vairāk, ne mazāk (pārējais tātad būtu tāpat palicis klosterim saskaņā ar testamentu — ha-haha!) … Tāpēc, lūk, tāpēc es galīgi esmu uts,» viņš piebilda, zobus griezdams, «jo pats esmu varbūt vēl sliktāks un riebīgāks par nokauto uti, tāpēc ka jau iepriekš paredzēju, ka to sev sacīšu pēc tam, kad būšu nokāvis … Vai var kaut kas līdzināties šīm šausmām! O, salkanība! O, zemiskums!… Ak, kā es tagad saprotu «pravieti» — ar zobenu, uz zrirga: Allahs pavēl — un paklausi, «trīcošais» radījum! Taisnība, taisnība «pravietim», kad tas nostāda kaut kur šķērsām pāri ielai kr-rietnu bateriju un gāž virsū vainīgam un nevainīgam, neturēdams par vajadzīgu pat izskaidroties! Paklausi, trīcošais radījum, un tev nebūs vēlēties, jo tā nav tava darīšana!… O, neparko, neparko nepiedošu večkai!»

Viņa mati bija izmirkuši sviedros; raustošās lūpas apkaltušas, nekustīgais skatiens vērsts uz griestiem.

«Māte, māsa, ak, kā es viņas mīlēju! Kāpēc es tagad viņas ienīstu? Jā, es viņas ienīstu, fiziski ienīstu, nevaru paciest sev blakus… Pirmīt piegāju pie mātes un viņu noskūpstīju, es atceros… Apskaut un domāt: ja nu viņa dabūtu zināt, tad… Jeb vai pateikt viņai? No manis var to sagaidīt… Hm! Viņa laikam ir tāda pati kā es,» viņš piebilda, ar pūlēm domādams, cīnīdamies ar uzmācīgajiem murgiem. «O, kā es ienīstu tagad veceni! Liekas, otrreiz nonāvētu, ja viņa atmostos! Nabaga Lizaveta! Kam viņai vajadzēja tur gadīties! … Tomēr dīvaini: kādēļ es gandrīz nemaz nedomāju par viņu, it kā nebūtu to nonāvējis? … Lizaveta! Soņa! Nabaga pazemīgās dvēseles ar lēnīgajām acīm … Mīļās!… Kāpēc viņas neraud? Kāpēc viņas nevaid?… Viņas visu atdod … raugās pazemīgi un klusi… Soņa, Soņa! Klusā Soņa! . . .»

Viņš iegrima aizmirstībā; viņam likās dīvaini, ka nemaz neatcerējās, kā varējis nokļūt uz ielas. Bija jau vēls vakars. Krēsla biezēja, pilns mēness spīdēja arvien spožāk un spožāk, bet gaiss bija kaut kā sevišķi dvingains. Ļaudis bariem gāja pa ielām; amatnieki un pārējie strādājošie izklīda pa mājām, citi pastaigājās; smaržoja pēc kaļķiem, putekļiem un samūdējuša ūdens. Raskoļņikovs gāja sērīgs un norūpējies: viņš ļoti labi atminējās, ka no dzīvokļa bija iznācis ar kaut kādu nolūku, ka vajadzēja kaut ko izdarīt, pasteigt, bet, ko īsti, — nevarēja atcerēties. Piepeši viņš apstājās un ieraudzīja, ka ielas otrā pusē uz ietves stāv cilvēks un māj viņam ar roku. Viņš devās pie tā pāri ielai, bet pēkšņi šis cilvēks pagriezās un gāja tālāk, it kā tam nebūtu nekādas daļas, galvu nodūris, nepagriezdamies un nelikdamies ne zinis, ka bija viņu saucis. «Bet vai tik viņš mani sauca?» Raskoļņikovs nodomāja, tomēr sāka dzīties tam pakaļ. Pienācis soļu desmit lielā atstatumā, viņš piepeši to pazina un — izbijās: tas bija tas pats pirmītējais sīkpilsonis— tādos pašos rītsvārkos un tāpat salīcis. Raskoļņikovs iztālēm tam sekoja; sirds viņam stipri pukstēja; viņi iegriezās šķērsielā,— tas vēl arvien neatskatījās. «Vai šis zina, ka es šim sekoju?» Raskoļņikovs domāja. Sīkpilsonis iegriezās kāda liela nama vārtos. Raskoļņikovs ātri piesteidzās pie vārtiem un sāka lūkoties, vai tas neatskatīsies un viņu nepasauks. Patiesi, izgājis caur vārtu velvi, ieiedams jau sētā, tas piepeši apgriezās un atkal it kā pamāja viņam. Arī Raskoļņikovs tūdaļ iegāja pa vārtiem, bet cilvēka sētā vairs neredzēja. Tātad viņš bija iegriezies tepat pirmajās kāpnēs. Raskoļņikovs metās tam pakaļ. Tiešām divas kāpnes augstāk bija dzirdami vienmērīgi, nesteidzīgi soļi. Dīvaini — kāpnes likās it kā pazīstamas! Raug, kur pirmā stāva logs; skumīgi un noslēpumaini spiežas caur rūtīm mēness gaisma; lūk, ari otrais stāvs. A! Tas ir tas pats dzīvoklis, kur f!radēja krāsotāji… Kā viņš to nebija tūlīt pazinis? Pa 11 1 iekšu kāpjošā cilvēka soļi apklusa — tātad viņš ir apstājies vai kaut kur noslēpies. Raug, jau trešais stāvs; \<ū kāpt tālāk? Un kāds tur klusums, pat baigi… Tomēr viņš kāpa. Paša soļu troksnis viņu biedēja. Ak dievs, kada tumsa! Sīkpilsonis, bez_ šaubām, ir pieplacis pie sienas tepat kaut kur kaktā. A! Dzīvokļa durvis uz kāpnēm plaši atvērtas; viņš padomāja un iegāja. Priekšistabā bija dziļa tumsa un tukšums, nekur nevienas dzīvas dvēseles, it kā viss būtu iznests; klusi uz pirkstgaliem viņš iegāja viesistabā; visa istaba spožas mēness gaisinās pilna; viss te pa vecam: krēsli, spogulis, dzeltenais dīvāns, glezniņas savos ietvaros. Milzīgs, apaļš, vara sarkans mēness spīdēja taisni logos. «Šis klusums plūst no mēness,» Raskoļņikovs nodomāja, «tas droši vien tagad uzdod minēt mīklu.» Viņš stāvēja un gaidīja,.un, jo klusāka šķita mēnesnīca, jo skaļāk dauzījās viņa sirds, sāka pat sāpēt. Joprojām klusums. Piepeši atskanēja īss, sauss spraksts, kā skaliņu pārlaužot, un atkal viss sastinga. Pamodusies muša skrējienā atsitās pret rūti un žēli iedžinkstējās. Šai brīdī viņš saskatīja, it kā kaktā starp mazu skapīti un logu pie sienas karātos mētelis. «Kā tur cēlās mētelis?» viņš nodomāja. «Agrāk taču mēteļa te nebija…» Viņš klusītēm piegāja un atjēdza, ka aiz mēteļa it kā slēpjas kāds. Tad uzmanīgi ar roku atvilka mēteli un ieraudzīja, ka tur stāv krēsls, bet uz krēsla kaktiņā sēž večukiņa, sarāvusies čokurā, galvu noliekusi, tā ka viņš nekādi nevarēja saskatīt viņas seju, bet tā bija viņa. Viņš pastāvēja pie tās. «Baidās!» viņš nodomāja, klusītēm izņēma cirvi no cilpas un iesita večukiņai pa galvvirsu vienreiz, otrreiz. Bet ērmoti: viņa no sitieniem pat nepakustējās, it kā būtu no koka. Viņš izbijās, pieliecās tuvāk un sāka to apskatīt, bet viņa vēl zemāk nolieca galvu. Tad arī viņš noliecās vēl zemāk un no apakšas ielūkojās viņai sejā; ielūkojās un sastinga: večukiņa sēdēja un smējās — grudzenēja klusiem, nedzirdamiem smiekliem, par varēm turēdamās, lai viņš to nesadzird. Piepeši viņam likās, ka mazmazlietiņ paveras durvis uz guļamistabu un ka arī tur it kā smejas un sačukstas. Viņu sagrāba traks niknums: no visa spēka viņš sāka sist vecenei pa galvu, bet ar katru cirvja belzienu smiekli un čuksti no guļamistabas skanēja arvien dzirdamāk un dzirdamāk, bet večukiņa līgot ilgojās aiz smiekliem. Viņš metās bēgt, bet priekšistaba jau bija pilna ļaužu, durvis uz kāpnēm atvērtas līdz kājai vaļā, un uz laukumiņa, uz kāpnēm un pa tām lejup — visur cilvēki, galva pie galvas, visi skatās, bet visi pierāvušies pie sienām, visi klusē un gaida… Sirds viņam sažņaudzas, kājas nekustas, kā pieaugušas… Viņš gribēja iekliegties un — pamodās.

Viņš smagi atvilka elpu, bet dīvaini — sapnis it kā vēl turpinājās: durvis bija plaši atvērtas, uz sliekšņa stāvēja pavisam svešs cilvēks un cieši lūkojās viņā.

Raskoļņikovs nebija paguvis vēl pavisam atdarīt acis un žigli tās atkal aizvēra. Viņš gulēja uz muguras un nepakustējās. «Vai sapnis vēl turpinās vai ne,» viņš domāja un nemanāmi mazdrusciņ atkal pavēra plakstus, lai paraudzītos: nepazīstamais stāvēja tai pašā vietā un joprojām lūkojās viņā. Tad uzreiz uzmanīgi pārkāpa pār slieksni, piesardzīgi aizvēra aiz sevis durvis, piegāja pie galda, brīdi pagaidīja, visu laiku nenolaizdams no viņa acis, un klusi, bez trokšņa apsēdās uz krēsla blakus dīvānam; platmali nolika sev līdzās uz grīdas, atbalstījās ar abām rokām uz spieķa un atspieda zodu uz rokām. Bija redzams, ka viņš sagatavojies gaidīt ilgi. Cik varēja saskatīt, skropstas pavirinot, tas bija vīrietis jau krietni gados, korpulents un ar biezu, gaišu, gandrīz baltu bārdu.

Pagāja minūtes desmit. Vēl bija gaišs, tomēr metās jau krēsla. Istabā valdīja pilnīgs klusums. Pat no kāpnēm neatlidoja neviena skaņa. Vienīgi kāda liela muša sīca un šaudījās, lidojumā atsizdamās pret loga rūti. Pēdīgi kļuva nepanesami. Raskoļņikovs pēkšņi pieslējās un apsēdās uz dīvāna.

—     Nu sakiet — ko jums vajag?

—      Es tā jau domāju, ka jūs neesat aizmidzis, bet tikai izliekaties, — nepazīstamais dīvaini atbildēja, mierīgi iesmiedamies.—Arkādijs Ivanovičs Svidrigailovs, atļaujiet stādīties priekšā …

CETURTA DAĻA

I

«Vai tiešām tas ir sapņa turpinājums?» Raskoļņikovam vēlreiz ienāca prātā. Uzmanīgi un neuzticīgi viņš lūkojas negaidītajā viesī.

—     Svidrigailovs? Kas par niekiem! Nevar būt!—viņš beidzot nesapratnē skaļi sacīja.

Viesis, kā likās, nepavisam nebrīnījās par šo izsaucienu.

—     Atnācu pie jums divu iemeslu dēļ: pirmkārt, vēlē|os personīgi iepazīties, jo esmu jau sen par jums daudz il/irdējis, pie tam no visai interesanta un jums labvēlīga viedokļa; otrkārt, es loloju cerību, ka jūs varbūt neliegsieties palīdzēt man kādā pasākumā, kas cieši skar jūsu māsas Avdotjas Romanovnas intereses. Mani vienu bez rekomendācijas viņa aizspriedumu pēc, kas zin, pat sev tuvumā nelaidīs; turpretī ar jūsu palīdzību es ceru…

—     Vāja cerība, — Raskoļņikovs pārtrauca.

—     Viņas laikam tikai vakar atbrauca, ja atļauts vaicāt?

Raskoļņikovs neatbildēja.

—     Es zinu, vakar. Arī es pats nupat tik aizvakar atbraucu. Nu, redziet, kas man, Rodion Romanovič, jums šai ziņā sakāms. Taisnoties es uzskatu par nevajadzīgu, tomēr atļaujiet man paskaidrot: kas tad īsteni šai lietā no manas puses tik visai noziedzīgs, tas ir, ja spriežam ar veselu saprātu un bez aizspriedumiem?

Raskoļņikovs klusēdams joprojām viņu aplūkoja.

—      Vai tas, ka es savā mājā vajāju neaizsargātu jaunavu un «apvainoju viņu ar saviem neķītrajiem priekšlikumiem»? Taču laikam tā? (Nu es aizsteidzos pats sev priekšā!) Bet jums jāņem vērā kaut vai tas, ka ari es esmu cilvēks et nihil humanum… īsi sakot, pieņemsim, ka arī es esmu spējīgs aizrauties un iemīlēt (kas, protams, nav atkarīgs no mūsu gribas), un tad viss top izskaidrots visdabiskākā kārtā. Tagad nu izvirzās jautājums: vai es esmu negantnieks vai pats upuris? Bet ja nu upuris? Jo, ieteikdams manam objektam bēgt ar mani uz Ameriku vai Šveici, es pie tam varbūt loloju visaugstākās cieņas jūtas un domāju rūpēties par abpusēju laimi!… Prāts taču ir kaislības kalps; kas zina, es pats sevi esmu iegrūdis vēl dziļākā postā, apžēlojieties!…

—     Runa te nemaz nav par to, — Raskoļņikovs ar riebumu pārtrauca, — bet jūs esat vienkārši pretīgs, vienalga, vai jums ir taisnība vai ne. Nu, un tāpēc tad arī negrib ar jums uzturēt pazīšanos un dzen jūs projām, un nu ejiet! •..

Svidrigailovs sāka skaļi smieties.

—     Tomēr jūs… jūs tomēr nevar samulsināt!—viņš noteica, vaļsirdīgi smiedamies. — Es gribēju pamēģināt ar viltu, bet nē, jūs uzreiz nostājāties pareizajā pozīcijā.

—     Jūs arī tagad turpināt ar viltu.

—     Kas par to? Kas par to? — Svidrigailovs atkārtoja, ar pilnu krūti smiedamies.—Tas taču ir, kā mēdz teikt, bonne guerre[3], un tātad gluži pieļaujams viltus! Tomēr jūs mani pārtraucāt; vai nu šā, vai tā, bet es vēlreiz apstiprinu: nekādas nepatikšanas negadītos, ja nebūtu notikuma dārzā. Marfa Petrovna …

—     Tāpat arī Marfu Petrovnu, kā dzird, jūs esot nobendējis,— Raskoļņikovs rupji pārtrauca.

—     Jūs arī par to jau esat dzirdējis? Nu, kā gan lai nedzirdētu… Bet uz šo jautājumu — tiešām nezinu, ko lai jums atbildu, kaut gan mana sirdsapziņa arī šai ziņā ir augstākā mērā mierīga. Tas ir, nedomājiet, it kā es tur no kaut kā baidītos; viss tika noskaidrots noteiktā kārtībā un ar pilnīgu pareizību: medicīniskā izmeklēšanā konstatēja apopleksiju, kas cēlusies no peldēšanās tūlīt pēc spēcīgām pusdienām, pie kurām izdzerta gandrīz vesela pudele vīna, — un neko citu konstatēt arī nevarēja… Nē, redziet, par ko es pie sevis kādu laiku domāju, it īpaši tagad ceļā, sēdēdams vagonā: vai tik es neesmu pats kaut kā veicinājis visu šo… nelaimi — vai nu ar uztraukumiem ģimenes dzīvē, vai kaut ko citu tamlīdzīgu? Bet esmu nācis pie slēdziena, ka arī tas nekādā ziņā nevarēja būt.

Raskoļņikovs iesmējās.

—     Bija ar jums vajadzība tā nomocīties!

—      Ko jūs smejaties? Padomājiet pats: es viņai tikai divas reizes viegli uzšāvu ar pātadziņu, pat zīmju nepalika … Neturiet mani par ciniķi: es ļoti labi apzinos, < ik tas no manas puses bija nekrietni un tā joprojām; I et tikpat labi es zinu arī to, ka Marfa Petrovna, teiksi m, bija pat priecīga par šo manu, tā sacīt, aizraušanos: pārpratums ar jūsu māsiņu bija pašreiz izsmelts līdz padibenēm, un Marfa Petrovna bija spiesta jau trešo dienu sēdēt mājās, jo nebija nekā, ar ko pilsētiņā paplātīties. Arī apnikusi viņa tur bija visiem ar šo savu vēstuli (par vēstules lasīšanu esat dzirdējis?), un piepeši šie divi pātagas cirtieni nokrīt tikpat kā no debesīm! Vispirms — viņa liek jūgt zirgus karietē… Es nemaz nerunāšu par to, ka sievietēm gadās tādi brīži, kad tām ir visai patīkami būt aizvainotām, par spīti izrādītajam sašutumam. Šādi brīži gan atgadās visiem: cilvēkam vispār patīk, pat ļoti patīk, ka viņu aizvaino—vai neesat lo ievērojis? Bet sievietēm tas it īpaši patīk. Var pat teikt — ar to vien tās savu garo laiku īsina.

Vienu brīdi Raskoļņikovs domāja piecelties un aiziet, un tā izbeigt šo satikšanos. Tomēr ziņkāre un pat it kā aprēķins viņu uz brīdi atturēja.

—     Jūs mīlat palaist rokas? — viņš izklaidīgi ievaicājās.

—      Nē, ne visai, — Svidrigailovs mierīgi atbildēja. — Un ar Marfu Petrovnu mēs gandrīz nekad neplēsāmies. Mēs dzīvojām ļoti saticīgi, un viņa ar mani bija gluži apmierināta. Pātagu es visos septiņos mūsu laulības gados esmu lietojis tikai divas reizes (ja neskaitām vēl kādu trešo, gan visai apstrīdamu gadījumu): pirmo reizi — divus mēnešus pēc mūsu kāzām, tūlīt pēc aizbraukšanas uz laukiem, un, raug še, tagad pēdējā gadījumā. Bet jūs jau domājat, ka es nezin kāds necilvēks, atpakaļrāpulis, dzimtbūšanas aizstāvis? He-he… Pie reizes: vai jūs, Rodion Romanovič, atminaties, kā pirms kādiem gadiem, vēl labajos preses brīvības laikos, pie mums visu ļaužu priekšā tika apkaunots kāds muižnieks — uzvārds aizmirsies!—tas pats, kas bija vagonā iepļaukājis kādu vācu madāmu, atceraties? Tanī pašā gadā, šķiet, notika arī laikraksta «Vek» «neglītais izlēciens». («Ēģiptes nakšu» publisko lasīšanu atceraties? Melnās acis! O, kur esi tu, mūsu jaunības zelta laiks!) Manas domas, redziet, ir šādas: kungam, kas iepliķējis vācu madāmu, es neko daudz nejūtu līdz, jo tiešām… ko tur just līdz! Bet es nevaru arī noliegt, ka dažu labu reizi pagadās tik uzbudinošas «vācietes», ka, šķiet, nebūs pat neviena progresista, kas viņu tuvumā varētu par sevi galvot. Toreiz neviens nepalūkojās uz šo gadījumu no šāda viedokļa, kaut gan vienīgi šis viedoklis, ticiet man, ir patiesi humānais!

To pateicis, Svidrigailovs atkal iesmējās. Raskoļņikovam kļuva skaidrs, ka viņa viesis kaut ko cieši apņēmies un zina, ko grib.

—     Jūs laikam gan jau vairākas dienas neesat ne ar vienu runājis? — viņš jautāja.

—     Tā gandrīz ir. Jūs laikam brīnāties, ka esmu tik neparasts cilvēks?

—     Nē, es brīnos par to, ka jūs esat jau pārlieku neparasts cilvēks.

—     Vai tāpēc, ka neapvainojos par jūsu rupjajiem jautājumiem? Vai tā nav? Jā… par ko gan lai apvainotos? Kā jūs jautājāt, tā es atbildēju, — viņš piebilda ar apbrīnojamu vientiesību. — Es taču gandrīz ne par ko sevišķi neinteresējos, dieva vārds,—viņš domīgi turpināja.— It īpaši tagad mani gluži nekas nenodarbina… Starp citu, jums ir pilnīgi atļauts domāt — es mēģinu jums pielaipoties, vēl jo vairāk tāpēc, ka man, kā es jums jau 'sacīju, ir kaut kas kārtojams ar jūsu māsu. Bet teikšu atklāti: man ir ļoti skumji. Sevišķi šīs trīs dienas, tā ka tagad pat sastapšanās ar jums mani iepriecināja … Nedusmojieties, Rodion Romanovič, bet arī jūs nez kāpēc man liekaties brīnum savāds. Kā gribat, bet jūsos kaut kas ir un it īpaši tagad — ne jau nu šai pašā mirklī, bet vispār tagad… Nu, nu, klusēšu, klusēšu, nevajag skaisties! Neesmu jau gluži tāds lācis, kā jūs domājat.

Raskoļņikovs drūmi paraudzījās uz viņu.

—     Var jau būt, ka jūs nepavisam neesat lācis, — viņš sacīja. — Man pat liekas, ka jūs nākat no ļoti labas sabiedrības vai vismaz reizumis mākat būt arī kārtīgs cilvēks.

—     Es par citu domām sevišķi neinteresējos, — Svidrigailovs sausi un pat it kā ar augstprātības pieskaņu atbildēja. — Un kālab gan lai es nekļūtu savu reizi arī vulgārs, kad šo tērpu mūsu klimatā tik ērti nēsāt un… un it īpaši — ja tev pašam ir dabiska slieksme uz to, — viņš piemetināja, atkal iesmiedamies.

—     Es tomēr esmu dzirdējis, ka jums šeit daudz paziņu.

Jūs neesot, kā mēdz teikt, «bez sakariem». Un kam citam jums tādā gadījumā es esmu vajadzīgs, ja ne kādiem īpašiem nolūkiem?

—     Ka man te ir savi paziņas, tur jums taisnība, — Svidrigailovs uztvēra, uz galveno jautājumu neatbildēdams, — esmu dažus sastapis, jo jau trešo dienu te klīstu; ij es citus pazīstu, ij citi mani, kā liekas, pazīst. Protama lieta, ģērbies esmu pieklājīgi, neesmu uzskatāms arī par tukšinieku — mūs taču arī zemes reforma tikpat kā neskāra: meži, līču pļavas, — ienākumi nav zuduši; bet… es neiešu pie viņiem — jau sen ir apnikuši; klīstu te trešo dienu un ne ar vienu nesatiekos… Un tad šī pilsēta! Sakiet man, kā tā mums te cēlusies! Kancelejistu un visādu semināristu pilsēta! Tiešām, agrāk es šeit daudz ko nepamanīju, kad pirms gadiem astoņiem te klaiņoju … Tagad paļaujos vienīgi vēl uz anatomiju, dieva vārds!

—     Uz kādu anatomiju?

—     Bet, runājot par visiem šiem klubiem, Disotiem, par šīm jūsu puantēm un, teiksim, arī par progresu, — lai nu tie iztiek vien bez manis, — viņš turpināja, atkal neievērodams Raskoļņikova jautājumu, — vai nu kāda patikšana būt par šuleru?

—     Tātad jūs esat bijis arī šulers?

—     Vai nu bez tā? Bijām vesela kompānija, vispieklājīgākā, pirms gadiem astoņiem; īsinājām laiku; un visi, ziniet, ļaudis ar manierēm: bija dzejnieki, bija kapitālisti. Vispār pie mums, krievu sabiedrībā, vislabākās manieres ir tiem, kas dabūjuši pļaukas. Vai neesat to ievērojis? Tikai tagad uz laukiem es esmu tā nolaidies. Un tomēr mani toreiz kāds Ņežinas grieķītis par parādiem tikko cietumā neiesēdināja. Te nu pagadījās Marfa Petrovna, pakaulējās un izpirka mani par trīsdesmit tūkstošiem sudraba rubļu (pavisam biju parādā septiņdesmit tūkstošus). Iestājāmies likumīgā laulībā, un viņa tūdaļ aizveda mani kā lielu dārgumu uz savu muižu. Viņa, redziet, ir piecus gadus vecāka par mani. Ļoti mīlēja. Septiņus gadus netiku no laukiem izbraucis. Un ņemiet vērā — viņa visu mūžu glabāja pret mani dokumentu uz sveša vārda par šiem trīsdesmit tūkstošiem, sak, gadījumā, ja es iedomātos kaut kā dumpoties, — tūdaļ sprostā! Un viņa to izdarītu! Sievietē taču tas viss tik labi sadzīvo kopā.

—     Ja dokumenta nebūtu, tad jūs būtu laidies lapās?

—     Nezinu, ko lai jums saku. Mani šis dokuments gandrīz nemaz neierobežoja. Braukt nekur man negribējās, bet uz ārzemēm Marfa Petrovna pati pāris reižu mani vedināja, redzēdama, ka es garlaikojos. Ko tur! Pa ārzemēm es biju ceļojis jau agrāk, un vienmēr man tur bija sāja dūša. Ne jau nu gluži tā, bet… teiksim, rīta blāzma, Neapoles līcis, jūra, — raugies, un top tā sērīgi. Vispretigāk, ka patiesi par kaut ko skumsti! Nē, dzimtenē labāk: te vismaz var visā vainot citus, bet sevi attaisnot. Tagad es varbūt labprāt brauktu ekspedīcijā uz ziemeļpolu, tāpēc ka ļ'ai le vin mauvais 1 un dzeršana man ir pretīga, bet bez vīna nekas vairāk nav atlicis. Esmu izmēģinājis. Stāsta, ka Bergs svētdien Jusupova dārzā laidīšoties gaisā ar milzīgu balonu, aicinot ceļabiedrus par zināmu maksu, vai tiesa?

—     Ko, jūs lidotu?

—     Es? Nē… tāpat vien … — Svidrigailovs noburkšķēja, it kā patiesi nogrimdams domās.

«Vai viņš tiešām runāja par to?» Raskoļņikovs nodomāja.

—     Nē, dokuments mani neierobežoja, — Svidrigailovs domīgi turpināja, — tikai es pats no laukiem nekur prom nebraucu. Un nu būs jau gads apkārt, kopš Marfa Petrovna manā vārda dienā arī parāda zīmi man atdeva un iedāvāja vēl diezgan ievērojamu summu klāt. Viņai taču bija kapitāls. «Redziet, Arkādij Ivanovič, kā es jums uzticos,» — tieši tā viņa arī izteicās. Jeb vai jūs neticat, ka viņa tā teica? Jums jāzina, ka es uz laukiem biju kļuvis par kārtīgu saimnieku: mani visā novadā pazīst. Arī grāmatas es sev izrakstīju. Marfa Petrovna sākumā mani par to uzslavēja, bet vēlāk nobijās, ka es pārmācīšos.

—     Jūs laikam ļoti sērojat pēc Marfas Petrovnas?

—     Es? Varbūt. Tiešām tas var būt. Sakiet — vai jūs ticat spokiem?

—     Kādiem spokiem?

—     Parastiem spokiem, kādiem gan citiem!

—     Bet jūs ticat?

—     Teiksim pour vous plaire2 , ka ne… Tas ir, ne jau nu gluži tā, ka ne …

1     Man nelāga paģiras (franču vai).

2        Jums par prieku (franču vai).

—     Rādās, vai?

Svidrigailovs kaut kā dīvaini paskatījās uz viņu.

—     Marfa Petrovna nāk sērst, — viņš teica, savilkdams

muti greizā smaidā.

—     Kā tā — nāk sērst?

—            Jau trīs reizes ir ieradusies. Pirmo reizi es viņu redzēju pašā bēru dienā, stundu pēc apbedīšanas. Tas bija pirms mana brauciena šurp. Otro reizi aizvakar ceļā, gaismai austot, Mazās Višeres stacijā; bet trešo reizi nupat pirms divām stundām dzīvoklī, istabā, kur esmu apmeties; es biju viens.

—     Nomodā?

—            Pilnīgi. Visas trīs reizes nomodā. Atnāk, brīdi parunājas un iziet pa durvīm; ik reizes pa durvīm. Liekas, ka var pat dzirdēt.

—            Tālab man likās, ka ar jums visādā ziņā kaut kas tamlīdzīgs notiek! — Raskoļņikovs piepeši sacīja un pats bija pārsteigts, ka to pateica. Viņš bija stipri satraukts.

—            Tā-ā? Jums tā likās? — Svidrigailovs ar izbrīnu jautāja. — Vai patiesi? Nu, vai es neteicu, ka mums abiem ir kaut kas kopīgs, ko?

—            Jūs nekad tā neesat teicis! — Raskoļņikovs strauji un skarbi atcirta.

—     Neesmu teicis?

—     Nē!

—            Man likās, ka es teicu. Pirmīt, tikko ienācu un ieraudzīju, ka jūs guļat ar aizvērtām acīm un izliekaties aizmidzis, es tūlīt sev sacīju: «Tas pats jau būs!»

—     Ko nozīmē — tas pats? Par ko jūs? — Raskoļņikovs

iesaucās.

—            Par ko? Tiešām nezinu, par ko… — Svidrigailovs vaļsirdīgi, pats kaut kā sapinies, nomurmināja.

Viņi brīdi klusēja. Abi paskatījās viens otrā platām acīm.

—            Tas viss nieki! — Raskoļņikovs īgni iesaucās. —Un ko viņa jums saka, kad atnāk?

—            Viņa? Iedomājieties, viņa runā tikai par visnenozīmīgākajām lietām. Un te jūs varat pabrīnīties par cilvēku: taisni tas, lūk, mani kaitina. Pirmo reizi ienāca (es, ziniet, biju noguris: dievkalpojums baznīcā, «kungs, dod dusu, kur svētie dus», pēc tam lūgsna, tad bēru mielasts, — pēdīgi paliku kabinetā viens, aizsmēķēju cigāru, iegrimu domās) — viņa ienāk pa durvīm: «Jūs, Arkādij Ivanovič, aiz šīs dienas rūpēm aizmirsāt ēdamistabā pulksteni uzvilkt.» Bet šo pulksteni tiešām es pats visus septiņus gadus katru nedēļu uzvilku, ja piemirsu — viņa ikreiz atgādināja… Pēc tam — otrā dienā, jau braucot uz šejieni. Ieeju, gaismiņai svīstot, stacijā — pa nakti apmiegojies, kā salauzts, acis līp ciet, — paņemu kafiju; skatos — Marfa Petrovna piepeši nosēžas man blakām, rokās kāršu komplekts. «Arkādij Ivanovič, vai neizlikt jums kārtis ceļam?» Bet kārtis izlikt viņa prata lieliski. Nekad sev nepiedošu, ka nepaklausīju! Izbijies aizbēgu; tiesa, noskanēja jau arī zvans. Sēžu šodien pēc draņķīgām, no ēdnīcas atnestām pusdienām ar smagu kuņģi — sēžu, smēķēju; piepeši atkal Marfa Petrovna — ienāk, uzcirtusies jaunā, zaļā zīda tērpā ar milzīgu, garu šlepi: «Sveiks, Arkādij Ivanovič! Kāda, pēc jūsu gaumes, šķiet mana jaunā kleita? Aņiska tā nepašūtu.» (Aņiska ir mūsu muižā labākā šuvēja, no bijušiem dzimtļaudīm, mācījusies Maskavā, glīts skuķēns.) Stāv, grozās man priekšā. Es apskatīju tērpu, pēc tam vērīgi palūkojos viņai sejā. «Kas jums par patiku, Marfa Petrovna,» es saku, «tādu nieku pēc nākt pie manis, sevi apgrūtināt!» — «Ak dievs, draugs, tevi vairs nedrīkstēs pat patraucēt!» Bet es tīši, lai viņu pakaitinātu: «Marfa Petrovna, es gribu precēties.» — «No jums to var sagaidīt, Arkādij Ivanovič; bet nav nekāds lielais gods, ka, nepaguvis sievu apbedīt, braucat jau precībās. Un kaut būtu labu izraudzījis, bet cs taču zinu — ne viņai, ne tev tur kas, tikai ļaudīm par apsmieklu.» Tā arī aizgāja, pat šlepe it kā nošalca. Kādas blēņas, vai ne?

—     Bet var būt, ka jūs tikai melojat? — Raskoļņikovs atsaucās.

—     Es reti kad meloju, — Svidrigailovs domīgi atbildēja, it kā nemaz nemanījis jautājuma nekautrību.

—     Bet senāk — līdz šim jūs spokus nekad nebijāt redzējis?

—     N… nē, redzēju vienu vienīgu reizi savā mūžā — pirms sešiem gadiem. Man bija dzimtcilvēks Fiļka; viņš bija nule apbedīts, bet es aizmirsies uzsaucu: «Fiļka, pīpi!» Viņš ienāk un dodas taisni pie plauktiņa, kur stāv manas pīpes. Es sēžu un domāju, sak: «Nu viņš nāk man atriebties,» — jo vēl pirms pašas nāves mēs stipri saķīvējamies. «Kā tu uzdrošinies,» es saku, «ienākt pie manis ar pārplēstu elkoni, — ārā, nelieti!» Apgriezās, izgāja un vairs nav rādījies. Marfai Petrovnai es toreiz nepastāstīju. Gribēju noturēt Fiļkam dvēseles aizlūgumu, bet likās neveikli.

—     Aizejiet pie ārsta!

—     Pats bez jums saprotu, ka neesmu vesels, lai gan nezinu, kas man kait. Manuprāt, es laikam esmu piecreiz veselāks nekā jūs. Bet es jums nejautāju, vai jūs ticat vai neticat, ka spoki parādās, es jums jautāju: vai jūs ticat, ka. spoki ir?

—     Nē! Neparko neticēšu! — Raskoļņikovs ar savādu, it kā pat ļaunu niknumu iekliedzās.

—     Ko ļaudis parasti mēdz sacīt? — Svidrigailovs it kā pie sevis murmināja, lūkodamies sānis un galvu mazliet noliecis. — Ļaudis saka tā: «Tu esi slims, tātad tas, kas tev rādās, ir tikai tukši murgi.» Bet tur nav stingras loģikas. Es piekrītu, ka spoki parādās tikai slimiem; bet tas vienīgi pierāda, ka spoki spēj parādīties ne citādi kā tikai slimiem, nevis to, ka viņu nav pašu par sevi.

—     Zināms, ka nav! — Raskoļņikovs iekaisis palika pie sava.

—      Nav? Jūs tā domājat? — Svidrigailovs turpināja, lēnām palūkodamies uz viņu. — Bet ja nu mēs spriežam tā (lūk, te nu palīdziet man): «Spoki — tie ir, tā sakot, citu pasauļu drumslas un daļiņas, šo pasauļu aizsākums. Veselam cilvēkam, protams, nav vajadzības tos redzēt, tāpēc ka veselais cilvēks ir galvenām kārtām šīs zemes cilvēks nn tātad viņam jādzīvo vienīgi šejienes dzīve — pēc vispārējās kārtības. Nu, bet, tiklīdz viņš saslimst, tiklīdz šīs zemes kārtība organismā ir traucēta, tad tūdaļ arī sāk parādīties citas pasaules iespējamība, un, jo cilvēks slimāks, jo vairāk arī saskarsmes ar viņpasauli, tā ka nomirdams viņš pāriet tieši citā pasaulē.» Es par to jau sen esmu prātojis. Ja ticat nākamajai dzīvei, tad arī šim prātojumam var ticēt.

—     Es neticu nākamajai dzīvei, — sacīja Raskoļņikovs.

Svidrigailovs sēdēja, nogrimis pārdomās.

—     Bet ja nu tur ir vienīgi zirnekļi vai kaut kas tamlīdzīgs? — viņš piepeši sacīja.

«Šis cilvēks ir jucis,» Raskoļņikovs nodomāja.

—      Mēs, lūk, mūžību vienmēr iztēlojamies kā ideju, kuru nevar saprast, kā kaut ko bezgalīgu, milzīgu! Bet kāpēc katrā ziņā milzīgu! Iedomājieties — ja nu pēkšņi tur būs tikai viena istabiņa, piekvēpuši, kaut kas līdzīgs lauku pirtij, visos kaktos zirnekļi, un tā nu arī būs tev visa mūžība? Man, ziniet, šad un tad kaut kas tāds rēgojas acu priekšā.

—     Vai tad patiešām, patiešām jums nerādās itin nekas iepriecinošāks, taisnīgāks! — Raskoļņikovs izsaucās ar nelabuma sajūtu.

—     Taisnīgāks? Ej nu sazini, varbūt tas arī būtu vistaisnīgākais; ziniet, es pats tīšu prātu to tā arī ierīkotu! — Svidrigailovs atbildēja, nenoteikti smaidīdams.

Pēc šīs negaidītās atbildes Raskoļņikovu pēkšņi apņēma it kā aukstums. Svidrigailovs pacēla galvu, vērīgi paskatījās viņā un piepeši ņēmās skaļi smieties.

—     Nē, iedomājieties tikai, — viņš iesaucās, — nupat pirms pusstundas mēs nebijām vēl viens otru ne redzējuši, mūs jāuzskata par naidniekiem, mūsu starpā ir nenokārtots jautājums, bet mēs to pametam un, pavei, kādā literatūrā esam iebraukuši! Nu, vai man nebija taisnība, kad teicu, ka mēs abi esam pār vienu kārti metami?

—     Varbūt jūs būtu tik laipns, — Raskoļņikovs errīgi turpināja, — un atļautu jūs palūgt drīzāk izskaidroties un pateikt, kāpēc esat pagodinājis mani ar savu apmeklējumu … un… un … es steidzos, man nav laika, es vēlos iziet…

—     Labprāt, labprāt. Jūsu māsiņa Avdotja Romanovna precas ar Lužina kungu, Pjotru Petroviču?

—     Vai nevarētu kaut kā atturēties jebko jautāt par manu māsu un pieminēt viņās vārdu? Es pat brīnos, ka jus uzdrošināties manā klātbūtnē par viņu ieminēties, ja vien jūs patiešām esat Svidrigailovs!

—     Bet es tak tieši par viņu runāt esmu atnācis, kā tad lai nepieminu?

—     Labi; runājiet, bet žiglāk!

—      Esmu pārliecināts, ka jūs par šo Lužina kungu, manas sievas radinieku, esat jau izveidojis savu spriedumu, ja vien kaut pusstundu esat viņu redzējis vai arī tikai dzirdējis par viņu kaut ko pareizu un noteiktu. Avdotjai Romanovnai viņš neder. Pēc manām domām, Avdotja Romanovna ļoti augstsirdīgi un nepārdomāti ziedojas… savas ģimenes labā. Sakarā ar visu to, ko esmu par jums dzirdējis, man liekas, ka jūs no savas puses būtu ļoti apmierināts, ja šīs laulības varētu izjukt bez interešu aizskāruma. Bet tagad, personīgi iepazinies ar jums, esmu par to pat pārliecināts.

—     No jūsu puses tas viss ir ļoti naivi; atvainojiet, es gribēju teikt: nekaunīgi, — Raskoļņikovs atteica.

—     Proti, ar to jūs gribat sacīt, ka es pūlos savā labā. Neuztraucieties, Rodion Romanovič; ja es raizētos par savu labumu, tad gan tik tieši neizrunātos — neesmu taču beidzamais nelga. Piemēram, atklāšu jums kādu psiholoģisku dīvainību. Nupat, attaisnodams savu mīlestību uz Avdotju Romanovnu, es sacīju, ka pats biju upuris. Tad nu ziniet, ka tagad vairs es nekādas mīlestības nejūtu, nu it-tin nekādas, tā ka pat man pašam tas šķiet dīvaini, jo es taču kaut ko tiešām jutu…

—     Aiz dīkdienības un izvirtības, — Raskoļņikovs pārtrauca.

—     Taisnība, esmu izvirtis un dīks cilvēks. Bet, starp citu, jūsu māsai ir tik daudz izcilu īpašību, ka arī es taču nevarēju nepadoties zināmam iespaidam. Bet tas viss nieki, kā es arī pats tagad redzu.

—     Vai sen sapratāt?

—     Atskārtu to jau agrāk; tomēr galīgi pārliecinājos tikai aizvakar — gandrīz reizē ar savu iebraukšanu Pēterburgā. Kaut gan vēl Maskavā gudroju, ka braucu šurp cīnīties par Avdotjas Romanovnas roku un sacensties ar Lužina kungu.

—     Atvainojiet, ka jūs pārtraucu, esiet tik laipns, vai nevarētu izteikties īsāk un pievērsties tieši sava apciemojuma mērķim. Es steidzos, man jāiet…

—     Bet jūs patiešam, patiešam esat ārprātīgs! — Raskoļņikovs iekliedzās, vairs pat ne tik daudz sadusmots, cik pārsteigts. — Kā jūs uzdrošināties tā runāt!

—      Es jau zināju, ka jūs kliegsiet; bet, pirmkārt, lai gan neesmu bagāts, tomēr šie desmittūkstoš rubļi man ir brīvi, tas ir, man tie nepavisam, nepavisam nav vajadzīgi. Ja tos nepieņems Avdotja Romanovna, tad es tos izlietošu, kas zina, vēl muļķīgāk. Tas pirmkārt. Otrkārt, mana sirdsapziņa ir pavisam mierīga: piedāvāju tos bez kādiem aprēķiniem. Ticat vai ne — vēlāk ir jūs, ir Avdotja Romanovna to atzīsiet. Redziet, es patiesi esmu sagādājis jūsu augsti cienījamai māsai zināmas raizes un nepatikšanas; tātad, jūtot patiesu nožēlu, no visas sirds vēlos nevis atpirkties, nevis atlīdzināt par nepatikšanām, bet tikai izdarīt kaut ko viņas labā — uz tā pamata, ka neesmu taču sev nodrošinājis privilēģijas darīt vienīgi ļaunu. Ja manā priekšlikumā būtu kaut viena miljonā daļa aprēķina, tad es arī nepiedāvātu tagad tikai desmit tūkstošus vien, kad pirms piecām nedēļām esmu piedāvājis viņai vairāk. Bez tam es varbūt ļoti drīz apprecēšos ar kādu jaunavu, tātad visām aizdomām par kaut kādiem nodomiem pret Avdotju Romanovnu jāatkrīt pašām no sevis. Beigās vēl pateikšu, ka, iziedama pie Lužina kunga, Avdotja Romanovna pieņem to pašu naudu, tikai no citas puses… Nedusmojiet, Rodion Romanovič, pārlieciet to visu mierīgi un aukstasinīgi!

To sacīdams, Svidrigailovs pats bija ārkārtīgi aukstasinīgs un mierīgs.

—     Lūdzu jūs beigt! — Raskoļņikovs teica. — Katrā ziņā tas ir nepiedodami nekaunīgi.

—      Netfūt ne. Tātad iznāk, ka cilvēks cilvēkam šinī pasaulē drīkst darīt tikai ļaunu, turpretī darīt arī kaut drusciņ laba viņam nav tiesību tukšu, pieņemtu formu pēc. Tas liktos nejēdzīgi. Bet, ja es, piemēram, būtu nomiris un novēlējis šo summu jūsu māsai savā testamentā, vai tiešām arī tad viņa no tās atteiktos?

—     Tas ļoti iespējams.

—            Nu, to nu gan ne. Kaut gan — ja jau ne, ne, lai tail tā arī paliek. Tomēr desmit tūkstoši — labs atbalsts katrā gadījumā. Es vismaz lūgšu jūs katrā ziņā pateikt Avdotjai Romanovnai, ko esmu jums sacījis.

—     Nē, neteikšu.

—           Tādā gadījumā, Rodion Romanovič, es būšu spiests lūkot pats personīgi satikties, tātad viņu traucēt.

—           Bet, ja pateikšu, tad jūs nelūkosiet satikties personīgi?

—           Patiesi nezinu, ko lai jums atbildu. Vienreiz satikties es ļoti vēlētos.

—     Neceriet!

—            2ēl. Tomēr jāsaka — jūs mani nepazīstat. Gan varbūt pēc tam, kad sadraudzēsimies tuvāk …

—     Jūs domājat, ka mēs sadraudzēsimies tuvāk?

—            Kāpēc gan ne? — Svidrigailovs pasmaidīdams atbildēja, tad piecēlās un paņēma platmali. — Nebija jau tā, ka es tik ļoti būtu vēlējies jūs traucēt, — nākdams šurp, ne sevišķi paļāvos uz to, lai gan jūsu seja jau šorīt mani pārsteidza.

—            Kur jūs mani šorīt redzējāt? — Raskoļņikovs uztraukts jautāja.

—            Nejauši… Man visu laiku liekas, ka mēs abi kaut kā saderam. . . Nē, nē, neuztraucieties, es neesmu apnicīgs: pat ar šuleriem esmu sadzīvojis, arī kņazam Svirbejam,, manam attālam radiniekam un augstmanim, neesmu apnicis; arī Prilukova kundzei albumā par Rafaela madonnu esmu mācējis ierakstīt, ar Marfu Petrovnu septiņus gadus, no mājas neizbraukdams, kopā nodzīvoju, arī Vjazemska namā pie Siena laukuma senāk esmu naktis pārgulējis, varbūt arī ar Bergu gaisa balonā lidošu.

—            Nu labi. Atļaujiet pavaicāt — vai drīz jūs dosieties ceļojumā?

—     Kādā ceļojumā?

—     Nu, tajā «vojāžā» … Jūs pats taču sacījāt.

—            Vojāžā? Ak jā! … Tiešām es ieminējos jums par vojāžu.. . Nu, tas ir plašs jautājums… Bet ja jūs zinātu, par ko jūs jautājat! — viņš piebilda un pēkšņi skaļi un īsi iesmējās. — Vojāžas vietā es apprecēšos: man tiek precināta līgava.

—     Šeit?

—     Jā.

—     Kad jūs to jau paguvāt?

—     Ar Avdotju Romanovnu es tomēr ļoti vēlos satikties. Es jūs nopietni lūdzu. Nu, uz redzēšanos… Ak jā! Lūk, ko piemirsu! Pasakiet, Rodion Romanovič, savai māsai, ka Marfas Petrovnas testamentā viņai novēlēti trīs tūkstoši. Tas tiešām tiesa. Marfa Petrovna nedēļu pirms nāves to nokārtoja, pie tam manā klātbūtnē. Pēc nedēļām divām trim Avdotja Romanovna var šo naudu saņemt.

—     Vai jūs runājat patiesību?

—     Patiesību. Pasakiet viņai! Nu, jūsu padevīgs kalps. Es taču mītu tepat netālu no jums.

Iziedams Svidrigailovs sadūrās durvīs ar Razumihinu.

ii

Pulkstenis bija jau gandrīz astoņi; viņi abi steidzās uz Bakaļejeva viesnīcu, lai nonāktu tur agrāk par Lužinu.

—     Kas tas tāds bija? — Razumihins jautāja, tikko viņi bija iznākuši uz ielas.

—     Tas bija Svidrigailovs, tas pats muižnieks, kura mājā manai māsai nācās ciest apvainojumus, kad tā kalpoja pie viņiem par guvernanti. Māsa no tiem aizgāja, jo viņš uzmācās ar nekautrīgiem mīlas priekšlikumiem. Taisnību sakot, viņa sieva Marfa Petrovna māsu padzina. Vēlāk šī Marfa Petrovna izlūdzās no Dūņas piedošanu, bet tagad ir piepeši mirusi. Tā bija viņa, par ko mēs pirmīt runājām. Nezinu, kāpēc, bet es no šī cilvēka ļoti baidos. Viņš atbraucis šurp tūlīt pēc sievas bērēm. Viņš ir ļoti savāds, un, šķiet, viņam kaut kas padomā … It kā kaut ko zinātu. Dūņa no viņa jāsarga… to, lūk, es gribēju tev pateikt, vai dzirdi?

—     Jāsarga! Ko gan viņš spēj pasākt pret Avdotju Romanovnu? Bet paldies tev, Rodja, ka tu man to saki… Sargāsim, sargāsim!… Kur viņš dzīvo?

—     Nezinu.

—     Kāpēc nepaprasīji? Ek, žēl! Bet gan es to uzzināšu!

—     Tu viņu redzēji? — Raskoļņikovs pēc brītiņa jautāja.

—     Jā, ievēroju; cieši ieskatījos.

—     Patiešām redzēji? Skaidri redzēji? — Raskoļņikovs uzplijās.

—    Nu jā, skaidri atceros; starp tūkstošiem pazīšu — es labi atceros sejas.

Viņi atkal brīdi klusēja.

—     Hm… jā, jā… — Raskoļņikovs nomurmināja.

—    Citādi, vai zini… Man rādījās… man arvien vēl liekas… ka tā bija varbūt tikai fantāzija.

—     Par ko tu runā? Es tevi ne visai labi saprotu.

—     Redzi, — greizi smīnēdams, Raskoļņikovs turpināja,

—     jūs visi sakāt, ka es esot jucis; tagad nu man arī liekas, ka varbūt tiešām esmu traks un redzēju tikai spoku.

—     Ko tu runā! …

—    Kas to lai zina! Varbūt es patiesi esmu ārprātīgs, un viss, kas šinīs dienās noticis, — viss varbūt ir bijis tikai iedomās .. .

—    Eh, Rodja! Atkal tevi uztraukuši!… Nu saki — ko viņš ar tevi runāja, kāpēc bija nācis?

Raskoļņikovs neatbildēja. Razumihins brīdi pārdomāja.

—     Nu, bet tagad uzklausi manu ziņojumu! — viņš iesāka. — Es biju pie tevis ienācis, tu gulēji. Pēc tam paēdām pusdienas, un tad es aizgāju pie Porfīrija. Zamjotovs vēl arvien bija pie viņa. Es gribēju izrunāties, bet nekas neiznāca, nevarēju nekādi iesākt. Viņi izliekas, it kā nesaprastu un nespētu saprast, tomēr par to nemaz nemulst. Pievedu Porfīriju pie loga un sāku runāt, bet atkal nez kāpēc neiznāca tā, kā vajag: viņš skatās sāņus, arī es skatos sāņus. Pēdīgi es pacēlu dūri viņam pie ģīmja un piedraudēju, ka iepauksnīšu viņu, kā radam piederas. Viņš tikai paskatījās uz mani. Es nospļāvos un aizgāju, tas bija viss. Ļoti muļķīgi. Ar Zamjotovu nerunāju ne vārda. Tomēr vai zini ko? Vispirms man likās, ka esmu izdarījis aplamību, bet, nokāpjot pa kāpnēm, manī pamodās kāda doma, kas uzreiz visu apgaismoja: par ko mēs abi tā raizējamies? Ja tev būtu par kaut ko jābaidās vai kā, nu, tad protams. Bet kas tev! Tev tur ne silts, ne auksts, tātad vilks ar viņiem; vēlāk mēs paši par viņiem pasmiesimies, es tavā vietā viņus vēl iznerrotu. Tad gan viņiem vēlāk būs kauns! Uzspļauj! Vēlāk varēsim viņus samizot, bet pašreiz pasmiesimies!

—     Protams, tā ir, — Raskoļņikovs atbildēja. «Bet ko tu teiksi rīt?» viņš pie sevis nodomāja. Dīvaini: līdz šim vēl ne reizes viņam nebija ienācis prātā: «Diezin ko domās Razumihins, kad dabūs zināt?» To iedomājot, Raskoļņikovs cieši palūkojās viņā. Turpretī pašreizējais Razumihina ziņojums par PorfĪrija apmeklēšanu viņu maz interesēja: kopš tā laika bija tik daudz kas pagājis un atkal pierādies klāt…

Viesnīcas gaitenī viņi sadūrās ar Lužinu: viņš bija ieradies tieši astoņos un meklēja numuru, tā ka iegāja visi trīs reizē, bet cits uz citu neskatīdamies un nesasveicinādamies. Abi jaunie cilvēki iegāja pa priekšu, bet Pjotrs Petrovičs pieklājības pēc mazliet pakavējās priekšistabā, vilkdams nost mēteli. Pulherija Aleksandrovna tūdaļ panācās viņam pretī, lai saņemtu viņu pie durvīm. Dūņa sasveicinājās ar brāli.

Pjotrs Petrovičs ienāca un diezgan laipni, kaut gan ar uzsvērtu pašcieņu, sasveicinājās ar dāmām. Viņš tomēr izskatījās it kā mazliet samulsis, nebija vēl atjēdzies. Pulherija Aleksandrovna arī likās apjukusi un tūdaļ steidzās visus sasēdināt ap apaļo galdu, uz kura sīca patvāris. Dūņa ar Lužinu apsēdās viens otram pretī katrs savā pusē galdam. Razumihinam un Raskoļņikovam iznāca sēdēt iepretī Pulherijai Aleksandrovnai: Razumihinam — tuvāk pie Lužina, Raskoļņikovam — līdzās māsai.

Uz brīdi iestājās klusums. Pjotrs Petrovičs nesteigdamies izvilka sasmaržotu batista mutautiņu un nošņauca degunu ar tāda cilvēka izskatu, kurš ir gan ļoti tikumīgs, tomēr jūtas savā cieņā aizvainots un stingri apņēmies prasīt paskaidrojumu. Jau priekšnamā viņam bija radusies doma: nemaz ne vilkt nost mēteli, aizbraukt un tādējādi stingri un iespaidīgi sodīt abas dāmas, lai uzreiz liktu viņām to izjust. Tomēr nebija to uzdrošinājies. Pie tam šim vīram netikās palikt par kaut ko neziņā, un te nu vajadzēja noskaidrot: ja jau tik redzami bija pārkāpts viņa rīkojums, tad tas nozīmēja, ka tur kaut kas ir, tādēļ vislabāk būs uzzināt to pie laika; sodīt vēl pagūs, jo tas ir viņa varā.

—     Ceru, jūsu ceļojums ir noritējis laimīgi? — viņš oficiāli griezās pie Pulherijas Aleksandrovnas.

—     Paldies dievam, Pjotr Petrovič.

—     Ļoti patīkami. Un arī Avdotja Romanovna nav nogurusi? •

—     Kas man, esmu jauna un stipra, nenoguršu; bet, lūk, māmiņai gan bija ļoti grūti, — Duņečka atteica.

—     Ko lai dara: mūsu nacionālie ceļi ir ļoti gari. Liela tā saucamā «māmuļa Krievija» … Bet es, neraugoties uz savu vēlēšanos, nekādi nevarēju vakar atsteigties jums pirtī. Ceru, ka viss tomēr ir noritējis bez sevišķām h lizēm?

Ak nē, Pjotr Petrovič, mēs bijām pilnīgi padomu zaudējušas, — Pulherija Aleksandrovna ar īpašu intonāciju pasteidzās aizrādīt, — un, ja dievs mums nebūtu vakar atsūtījis Dmitriju Prokofjiču, tad mēs gluži vienis Irši būtu pazudušas. Te viņš ir, Dmitrijs Prokofjevičs Ivazumihins, — viņa piebilda, norādīdama uz to.

—     Jā, es jau piedzīvoju to prieku… vakar, — Lužins nomurmināja, naidīgi pablenzdams uz Razumihinu, tad saīdzis apklusa. Pjotrs Petrovičs piederēja pie tā tipa ļaudīm, kas šķiet ārkārtīgi laipni sabiedrībā un arī pretendē uz sevišķu laipnību, bet, tiklīdz viņiem kaut kas nav pa prātam, tūdaļ zaudē visas sabiedriska cilvēka spējas un kļūst drīzāk līdzīgi miltu maisiem nekā veikliem, sabiedrībā rosmīgiem kavalieriem. Visi atkal apklusa: Raskoļņikovs ietiepīgi klusēja, Avdotja Romanovna pagaidām nevēlējās klusumu pārtraukt, Razumihinam nebija ko runāt, tā ka Pulherija Aleksandrovna atkal sāka uztraukties.

—     Marfa Petrovna ir mirusi, vai esat dzirdējis? — viņa iesāka, ķerdamās pie sava parastā līdzekļa.

—     Kā ne, esmu dzirdējis. Man par to tūdaļ tika ziņots, un es tagad atbraucu pie jums, lai pastāstītu, ka Arkādijs Ivanovičs Svidrigailovs tūdaļ pēc laulātās draudzenes apbedīšanas ar skubu vien devies ceļā uz Pēterburgu. Vismaz tā tas ir pēc drošām ziņām, ko esmu saņēmis.

—     Uz Pēterburgu? Šurp? — uztraukta iejautājās Duņečka un saskatījās ar māti.

—     Tieši tā; un, protams, ne jau bez nolūka, ņemot vērā izbraukšanas steigu un iepriekšējos apstākļus.

—     Ak kungs! Vai tiešām viņš arī te neliks Duņečkai mieru? — izsaucās Pulherija Aleksandrovna.

—     Man šķiet, nedz jums, nedz Avdotjai Romanovnai nav sevišķi ko uztraukties, protams, ja vien jums pašām neradīsies vēlēšanās stāties kādos sakaros ar viņu. Kas attiecas uz mani, es viņu uzmanu un tagad meklēju, kur viņš apmeties …

—     Ak, Pjotr Petrovič, jūs neticēsiet, cik ļoti jūs mani tagad sabiedējāt! — Pulherija Aleksandrovna turpināja. — Es esmu viņu tikai divas reizes redzējusi, un viņš man likās briesmīgs. Es esmu pārliecināta, ka viņš bijis par iemeslu nelaiķes Marfas Petrovnas nāvei.

—      To nevar apgalvot. Man ir noteiktas ziņas. Es nestrīdos, var jau būt, ka viņš tiešām ir paātrinājis viņas nāvi, tā sakot, ar apvainojumu morālisko ietekmi; tomēr, kas attiecas uz viņa uzvešanos un vispār tikumisko raksturojumu, tad esmu ar jums vienis prātis. Nezinu, vai viņš tagad ir bagāts un ko īsti Marfa Petrovna viņam atstājusi; tas man kļūs zināms visdrīzākajā laikā; bet ir jau noprotams, ka šeit, Pēterburgā, ja vien viņam ir kaut cik līdzekļu, viņš tūdaļ atkal uzsāks savu agrāko dzīvi. No visiem šāda tipa cilvēkiem viņš ir visaugstākā mērā izvirtis un pagrimis. Man ir pietiekami nopietns pamats domāt, ka Marfa Petrovna, kas, sev par nelaimi, pirms astoņiem gadiem viņā tik ļoti iemīlējās un izpirka viņu no parādiem, ir viņam pakalpojusi arī vēl citādā ziņā: vienīgi viņas pūles un upuri palīdzēja notušēt pašā sākumā kādu krimināllietu, kas it kā saistīta ar fantastisku un zvērisku cilvēka nomaitāšanu, par ko viņš drīz jo drīz būtu varējis aizstaigāt uz Sibīriju. Tāds ir šis cilvēks, ja vēlaties zināt.

—     Ak kungs! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna. Raskoļņikovs uzmanīgi klausījās.

—     Vai jūs runājat taisnību, sacīdams, ka jums esot noteiktas ziņas? — noprasīja Dūņa stingri un uzstājīgi.

—      Es saku tikai to, ko man pašam kā noslēpumu pastāstīja nelaiķe Marfa Petrovna. Te jāpiezīmē, ka no juridiskā viedokļa šī ir ļoti tumša lieta. Šeit dzīvoja un laikam arī vēl tagad dzīvo kāda Resliha, ārzemniece, turklāt sīka augļotāja, kas nodarbojas vēl arī ar ko citu. Ar šo Reslihu Svidrigailova kungam jau sen bija visai tuvas un noslēpumainas attiecības. Pie viņas dzīvoja kāda attāla radiniece, laikam krustmeita, gadu piecpadsmit vai pat tikai četrpadsmit veca, kurlmēma meitene, ko šī Resliha bezgalīgi nīduši, par katru kumosu tai pārmetuši un pat necilvēciski situsi. Kādu dienu viņa atrasta bēniņos pakārusies. Nosprieda, ka viņa izdarījusi pašnāvību. Pēc parastajām procedūrām šo lietu tā arī izbeidza; vēlāk tomēr piesūtīts ziņojums, ka šim bērnam… Svidrigailovs nodarījts nežēlīgu pārestību. Taisnība, tas viss ir tumsā tīts, ziņojumu piesūtījusi otra tāda pati vāciete, rūdīta sieviete, kam neviens neticēja; pēdīgi ar Marfas Petrovnas pūļu un naudas palīdzību arī pats ziņojums beidza eksistēt; viss aprobežojās ar baumām. Tomēr šīs baumas bija ļoti nozīmīgas. Jūs, Avdotja Romanovna, inotams, būsiet pie viņiem jau dzirdējusi ari par noti• iiinu ar sulaini Filipu, kas miris no spīdzināšanas pirms gadiem sešiem, vēl dzimtbūšanas laikos.

Gluži otrādi, es dzirdēju, ka šis Filips pats pakāries.

Pilnīgi pareizi, bet viņu uz varmācīgo nāvi spiedusi vai, labāk sakot, pavedinājusi Svidrigailova kunga neI i traukto vajāšanu un pārmācību sistēma.

To es nezinu, — Duna sausi atteica, — esmu dzirdēl» si vienīgi kādu ļoti dīvainu nostāstu, proti, ka šis Filips i i|is hipohondriķis, kaut kāds mājas filozofs. Ļaudis runāja ka viņš «par daudz salasījies» un padarījis sev pilu vairāk aiz ļaužu izsmiekla nekā no Svidrigailova kunga kāvieniem. Kamēr es tur dzīvoju, viņš pret kalpiem izturējās labi, un ļaudis viņu pat mīlēja, kaut arī vainoja Filipa nāvē.

—     Es redzu, ka jūs, Avdotja Romanovna, esat pēkšņi iiosvērusies uz viņa attaisnošanu, — Lužins piemetināja, sa šķiebis muti divdomīgā smīnā. — Patiešām, kas zīmējas uz dāmām, tur viņš ir gudrs un valdzinošs vīrietis, tam par pierādījumu noder tik savādā nāvē mirusī Marfa Petrovna. Es tikai vēlējos jums un jūsu māmiņai pakalpot «ir savu padomu, ņemot vērā, ka katrā ziņā paredzami jauni mēģinājumi no viņa puses. Kas attiecas uz mani, < ?• esmu cieši pārliecināts, ka šis cilvēks, bez šaubām, atkal pazudīs parādu cietumā. Marfai Petrovnai nekad nav bijis nodoma viņam ko novēlēt, viņai taču ir bērni; un, ja arī viņa kaut ko atstājusi, tad varbūt tikai pašu nepieciešamāko, kaut ko mazvērtīgu, efemeru, ar ko cilvēkam ar viņa paradumiem nepietiks pat gadam.

—     Pjotr Petrovič, es jūs lūdzu, — Dūņa sacīja, — nerunāsim vairs par Svidrigailova kungu! Tas mani skumdina.

—     Viņš nupat bija atnācis pie manis, — piepeši ieteicās Raskoļņikovs, pirmoreiz pārtraukdams klusēšanu.

No visām pusēm atskanēja izsaucieni, visi pievērsās viņam. Pat Pjotrs Petrovičs sakustējās.

—      Pirms pusotras stundas, kad es gulēju, viņš ienāca, mani pamodināja un stādījās priekšā, — Raskoļņikovs turpināja. — Viņš bija diezgan izvaļīgs un jautrs un noteikti cer, ka es ar viņu sadraudzēšoties. Starp citu, viņš ļoti vēlas satikties ar tevi, Dūņa, un lai es uzņemoties starpniecību. Viņš grib tev izteikt kādu priekšlikumu; kas tas par priekšlikumu, viņš man pateica. Bez tam viņš man noteikti paziņoja, ka Marfa Petrovna nedēļu pirms nāves pasteigusies tev, Dūņa, novēlēt savā testamentā trīs tūkstošus rubļu un ka šo naudu tu tagad vistuvākā laikā varēsi saņemt.

—     Paldies dievam, — izsaucās Pulherija Aleksandrovna j un pārmeta krustu. — Lūdz dievu par viņu, Dūņa, lūdz dievu!

—     Tas tiešām tiesa, — paspruka Lužinam.

—     Nu, nu, un kas tālāk? — steidzināja Duņečka.

—     Pēc tam viņš sacīja, ka pats neesot bagāts — viss ļ īpašums un muiža paliekot viņa bērniem, kuri tagad dzīvo pie krustmātes. Tad pastāstīja, ka apmeties kaut kur netālu no manis, bet, kur, — to nezinu, nepavaiI cāju…

—     Bet ko, ko viņš grib runāt ar Duņečku? — jautāja pārbiedētā Pulherija Aleksandrovna. — Viņš tev teica?

—     Jā, teica.

—     Ko tad, ko?

—     Pateikšu vēlāk, — Raskoļņikovs apklusa un pievērsās savai tējai.

Pjotrs Petrovičs izvilka pulksteni un paskatījās.

—     Man jāsteidzas kādās darīšanās, tātad es ilgāk vairs netraucēšu, — viņš piebilda, ar manāmi aizskarta cienīguma izteiksmi pieceldamies no krēsla.

—     Palieciet, Pjotr Petrovič, — sacīja Dūņa, — jūs ; taču bijāt nodomājis pavadīt te vakaru. Turklāt jūs pats rakstījāt, ka vēloties par kaut ko izskaidroties ar māmiņu.

—      Gluži pareizi, Avdotja Romanovna, — iespaidīgā tonī atteica Pjotrs Petrovičs, atkal apsēzdamies, bet vēl vienmēr turēdams platmali rokā, — es patiesi vēlējos izskaidroties ar jums un ar jūsu augsti cienījamo mā| miņu un pie tam pat par visai svarīgiem punktiem. Bet, 1 tāpat kā jūsu brālis nevar, man klātesot, izsacīties par dažiem Svidrigailova kunga priekšlikumiem, tā arī es nevēlos un nevaru izskaidroties … citu klātbūtnē … par dažiem krietni jo krietni svarīgiem punktiem. Pie tam arī .mans galvenais un noteiktākais lūgums nav ticis izpildīts …

Lužins savieba skābu seju un cienīgi apklusa.

—     Jūsu lūgums, lai brālis nebūtu klāt pie mūsu satikšanās, nav ticis izpildīts vienīgi tāpēc, ka es pret to uzstājos, — Dūņa sacīja. — Jūs rakstījāt, ka brālis jūs

Katerina Ivanovna. Mākslinieks D. Šmarinovs, 1936. g.

F. M. Dostojevskis. Fotogrāfija, 1876.

apvainojis, m<m šķiet — tas bez kavēšanās jānoskaidro un jums jai'/lijS'i. Ja Rodja ir tiešām jūs apvainojis, tad viņam ļalud/ jums piedošana.

Pjotis Petrovičs tūdaļ saslējās.

—     li d.i/i apvainojumi, Avdotja Romanovna, kurus pie vislabākās gribas nevar aizmirst. Visam ir savas robežas, lun<i\ pārkāpt ir bīstami; kad tās pārkāptas, tad atpaka|<cļ.i vairs nav.

— i's ar jums nerunāju īsti par to, Pjotr Petrovič, — Dūņa ai manāmu nepacietību viņu pārtrauca. — Jums labi jasaprot, ka visa mūsu nākotne atkarīga tagad no tā, vai viss noskaidrosies un izlīdzināsies pēc iespējas ātrāk vai ne. Es tūdaļ skaidri un gaiši jums pasaku, ka citādi domāt nespēju, un, ja esmu jums kaut cik dārga, tad, lai gan tas būs grūti, visām šīm nesaskaņām jātiek jau šodien izlīdzinātām. Es atkārtoju: ja brālis vainīgs, tad viņš lūgs piedošanu.

minos, ka jūs tā nostādāt jautājumu, Avdotja Romanovna, aizvien vairāk uzbudinājās Lužins. — Cienot un, I<i sakot, dievinot jūs, es tai pašā laikā varu nemaz nemīlēt kādu no jūsu piederīgiem. Pretendēdams uz laimi iegūt jūsu roku, es nevaru kopā ar to uzņemties pienākumus, kādi nav savienojami…

-Ak, metiet jel pie malas šo jūtelību, Pjotr Petrovič! Dūņa viņu spēji pārtrauca. — Esiet atkal tas pats gudrais un augstsirdīgais cilvēks, par kādu es jūs vienmēr esmu uzskatījusi un gribu uzskatīt! Esmu devusi jums lielu solījumu, esmu jūsu līgava; paļaujieties šinī lieta uz mani un ticiet, ka es spēšu to izšķirt pavisam objektīvi! Ka es uzņemos tiesneša lomu, tas manam brālim ii tāds pats pārsteigums kā jums. Kad šodien pēc jūsu vēstules uzaicināju viņu katrā ziņā atnākt uz mūsu satikšanos, es viņam nekā neteicu par saviem nodomiem. Saprotiet, ja jūs neizlīgstat, tad man jāizvēlas starp jums: vai nu jūs, vai viņš. Tā šis jautājums ir nostādīts kā no jūsu, t<i no viņa puses. Es negribu un nedrīkstu savā izvēlē kļūdīties. Jūsu dēļ man jāsarauj saites ar brāli, brāļa dēļ tas jāsarauj ar jums. Es tagad vēlos un varu uzzināt noteikti: vai viņš ir man brālis? Un par jums: vai esmu jums dārga, vai jūs mani cienāt, vai varat būt mans vīrs?

—     Avdotja Romanovna, — Lužins samulsis atteica, — jūsu vārdi pārāk daudz nozīmē, teikšu vēl vairāk, tie mani pat aizvaino, ņemot vērā to stāvokli, kādu man ir gods ieņemt attiecībā pret jums. Nemaz nerunājot par apvainojošo un dīvaino nostādni, noliekot uz vienas pakāpes mani un … šo uzpūtīgo jaunekli, ar saviem vārdiem jūs pieļaujat iespēju lauzt man doto solījumu. Jūs sakāt: «Vai nu jūs, vai viņš?» — tātad ar to pašu man parādāt, cik maz es jums nozīmēju… es nevaru to pieļaut, paturot vērā attiecības un… pienākumus, kas pastāv starp mums.

—      Kā! — Dūņa iekaisa dusmās. — Es nostādu jūsu intereses vienā līmenī ar visu, kas līdz šim laikam bijis man dzīvē dārgs, kas līdz šim laikam bijis visa mana dzīve, un jūs piepeši apvainojaties, ka es jūs par zemu vērtējot!

Raskoļņikovs klusuciešot indīgi pasmīnēja. Razumihins nepatikā sarāvās; taču Pjotrs Petrovičs Dūņas iebildumus nepieņēma; gluži otrādi, viņš kļuva ar katru vārdu uzstājīgāks un arvien vairāk iekaisa, kā iekārdinājies.

—      Mīlai uz nākamo dzīves biedru, uz vīru, jābūt lielākai nekā mīlai uz brāli, — viņš sentenciozi sacīja, — un es nekādā gadījumā nevaru tikt nostādīts uz vienas pa^ kāpes… Lai gan es pirmīt noteicu, ka jūsu brāļa klātbūtnē nevēlos un nevaru izskaidrot visu, kādēļ esmu atnācis, tomēr esmu nolēmis jau tagad griezties pie jūsu augsti cienījamās māmuļas pēe nepieciešamā paskaidrojuma kādā visai svarīgā punktā, kas mani aizvaino. Jūsu dēls, — viņš pievērsās Pulherijai Aleksandrovnai, — vakar Razsudkina kunga klātbūtnē (vai… laikam tā? Piedodiet, esmu aizmirsis jūsu uzvārdu, — viņš laipni palocījās pret Razumihinu) aizvainoja mani, izkropļodams manu domu, ko es jums pateicu toreiz privātā sarunā pie kafijas, proti, ka precēt nabadzīgu, jau dzīves rūgtumu izbaudījušu jaunavu, pēc manām domām, ir laulības dzīvē izdevīgāk nekā apprecēt pārtikušu, jo tas ir lietderīgāk tikumiskā ziņā. Jūsu dēls ar nodomu līdz nejēdzībai pārspīlēja manu vārdu nozīmi, apvainodams mani ļaunprātībā un, pēc mana ieskata, pie tam dibinādamies* uz jūsu korespondenci. Jutīšos laimīgs, ja jūs, Pulherija Aleksandrovna, varēsiet pārliecināt mani par pretējo un ar to mani ievērojamā mērā nomierināt. Pasakiet man, tieši kādos izteicienos jūs atstāstījāt manus vārdus savā vēstulē Rodionam Romanovičam!

—            Es to neatceros, — Pulherija Aleksandrovna apjuka, — es atstāstīju tā, kā pati sapratu. Nezinu, kā jums to ir atstāstījis Rodja… Varbūt viņš kaut ko pārspīlējis.

Bez jūsu pamudinājuma viņš nevarēja pārspīlēt.

—     Pjotr Petrovič, — cienīgi atbildēja Pulherija Aleksandrovna, — ka mēs ar Duņu neesam jūsu vārdus iztulkojušas pārāk Jauni, to pierāda tas, ka esam šeit.

—     Ļoti labi, māmiņ! — uzmundrinoši sacīja Dūņa.

—     Tātad arī še es esmu vainīgs! — apvainojās Lužins.

—     Redziet, Pjotr Petrovič, jūs visu laiku vainojat Rodionu, bet jūs pats par viņu savā vēstulē bijāt uzrakstījis nepatiesību, — Pulherija Aleksandrovna piebilda mundrāk.

—     Neatceros, ka būtu uzrakstījis kādu nepatiesību.

—     Jūs rakstījāt, — skarbi sacīja Raskoļņikovs, pret Lužinu nepagriezdamies, — ka es vakar esot atdevis naudu nevis sabrauktā atraitnei, kā tas patiesībā bija, bet viņa meitai (kuru es līdz vakardienai nebiju vēl redzējis). Jūs to uzrakstījāt, lai sanaidotu mani ar maniem piederīgajiem, un tādā nolūkā pievienojāt neķītru izteicienu par meiteni, kuru jūs nepazīstat. Tā ir mēlnesība un zemiskums.

—     Atvainojiet, mans kungs, — aiz niknuma drebēdams, Lužins atbildēja, — savā vēstulē es izsacījos par jūsu īpašībām un rīcību, vienīgi izpildīdams jūsu māsas un mātes lūgumu aprakstīt, kāds jūs man likāties un kādu iespaidu uz mani atstājāt. Kas zīmējas uz manā vēstulē minēto, tad atrodiet tur kaut vienu nepatiesu rindiņu, las ir, ka jūs neizšķiedāt naudu un ka tajā — kaut arī nelaimīgajā ģimenē nebūtu necienīgu personu!

—     Bet, pēc manām domām, jūs ar visu savu cienību neesat šīs nelaimīgās jaunavas mazā pirkstiņa vērts, lai gan metat akmeni uz viņu.

—     Tātad jās iedrošinātos ievest viņu arī jūsu mātes un māsas sabiedrībā?

—     Es to esmu jau izdarījis, ja jums gribas zināt. Es šodien nosēdināju viņu līdzās māmiņai un Dunai.

—     Rodja! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna.

Duņečka nosarka; Razumihins sarauca uzacis. Lužins indīgi un augstprātīgi pasmaidīja.

—     Tagad, Avdotja Romanovna, jūs pati redzat, — viņš sacīja, — vai te ir iespējams izlīgums? Tagad, es ceru, šī lieta ir izbeigta un noskaidrota uz visiem laikiem. Un

nu es iešu, lai netraucētu tālākos radu satikšanās priekus un savstarpējo noslēpumu pārrunāšanu. (Viņš uzcēlās no krēsla un paņēma platmali.) Bet aiziedams uzdrošinos piezīmēt, ka turpmāk ceru būt pasargāts no šādas satikšanās un, tā sakot, kompromisiem. Bet jūs, Pulherija Aleksandrovna, es sevišķi lūgtu to ievērot, vēl jo vairāk tāpēc, ka arī mana vēstule bija adresēta jums un nevienam citam.

Pulherija Aleksandrovna apvainojās.

—     Ko jūs, pavisam jau savā varā mūs saņemat, Pjotr Petrovič? Dūņa jau pateica jums iemeslu, kādēļ jūsu vēlēšanās nav izpildīta: viņai bija labi nodomi. Un jūs arī man rakstāt it kā pavēlēdams. Vai tiešām mums katra jūsu vēlēšanās jāuzlūko par pavēli? Bet es jums teikšu pavisam pretējo, ka jums tagad nākas būt pret mums sevišķi delikātam un lēnprātīgam, tāpēc ka mēs pametām visu un, jums uzticēdamās, atbraucām šurp, tātad arī bez tam jau atrodamies gandrīz jūsu varā.

—     Tas nav gluži pareizi, Pulherija Aleksandrovna, it īpaši pašreizējā momentā, kad ir paziņots par Marfas Petrovnas novēlētiem trim tūkstošiem, kuri, kā rādās, nāk īstā reizē, spriežot pēc jaunā toņa, kādā sāk ar mani runāt, — viņš dzēlīgi piebilda.

—     Spriežot pēc šīs piezīmes, var tiešām domāt, ka jūs esat paļāvies uz to, ka mums nav nekādas izejas, — sakaitināta piezīmēja Dūņa.

—     Bet vismaz tagad nevaru vairs uz to paļauties un it īpaši nevēlos aizkavēt Arkādija Ivanoviča Svidrigailova slepeno priekšlikumu paziņošanu, uz ko viņš pilnvarojis jūsu brālīti un kuriem, kā redzu, jūs piešķirat ļoti lielu nozīmi vai arī tie jums visai patīkami.

—     Ak mans dievs! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna.

Razumihins nevarēja nosēdēt uz krēsla.

—     Vai tev tagad nav kauns, māsa? — Raskoļņikovs jautāja.

—     Kauns, Rodja, — Dūņa atbildēja. — Pjotr Petrovič; ejiet ārā! — viņa griezās pie tā, nobālusi aiz dusmāmi

Pjotrs Petrovičs, liekas, nepavisam nebija gaidījis tādu iznākumu. Viņš pārāk paļāvās uz sevi, uz savu varu un savu upuru nevarību. Arī tagad vēl nespēja noticēt. Viņš nobālēja, viņa lūpas iedrebējās.

—     Avdotja Romanovna, ja es tagad iziešu pa šim durvīm ar tādu novēlējumu, tad — ņemiet to vērā — es vairs neatgriezīšos nekad. Apdomājiet labi! Savus vārdus neņemšu atpakaļ.

—     Kas par nekaunību! — Dūņa izsaucās, strauji pieceldamās no vietas. — Es arī negribu, lai jūs atgrieztos.

—     Kā! Ak tad tā-ā! — Lužins iebrēcās; viņš līdz pat pēdējam mirklim nebija ticējis tādam iznākumam un tāpēc tagad bija pavisam pazaudējis domu pavedienu.

—     Tad, lūk, kā! Bet vai jūs zināt, Avdotja Romanovna, ka es varētu arī protestēt?

—     Kādas tiesības jums ar viņu tā runāt! — dedzīgi iejaucās Pulherija Aleksandrovna. — Kādā ziņā jūs varat protestēt? Un kādas tās jūsu tiesības? Nu, vai gan es jums, tādam, atdošu savu Duņu? Ejiet un nekad vairs nenāciet pie mums! Mēs pašas esam vainīgas, ka iepināmies šajā lietā, un visvairāk es…

—     Tomēr, tomēr, Pulherija Aleksandrovna, — trakās dusmās izsaucās Lužins, — jūs esat saistījušas mani ar doto vārdu, no kura tagad atsakāties… Un, beidzot, tā sakot, tas man sagādāja izdevumus…

Šī pēdējā pretenzija tik labi saderējās ar Lužina raksturu, ka Raskoļņikovs, bāls no dusmām un pūlēm savaldīties, pēkšņi neizturēja un — sāka skaļi smieties. Bet Pulherija Aleksandrovna galīgi pārskaitās.

—      Izdevumus? Kādus izdevumus? Vai tikai jūs nerunājat par mūsu lādi? Bet to taču jums konduktors par velti atveda. Ak kungs, mēs esot jūs saistījušas! Jel atjēdzieties, Pjotr Petrovič; jūs taču saistījāt mums rokas un kājas, nevis mēs jums!

—     Pietiek, māmiņ, lūdzu, pietiek! — lūdzās Avdotja Romanovna. — Pjotr Petrovič, esiet tik laipns, ejiet prom!

—     Aiziešu, tikai vēl vienu pēdējo vārdu! — Lužins izrunāja, gandrīz nemaz vairs nevaldīdams pār sevi.

—     Jūsu māmiņa laikam pavisam piemirsusi, ka es apņēmos jūs precēt, nevērojot valodas par jūsu reputāciju, kuras bija izplatījušās pa visu apkaimi. Jūsu dēļ nerēķinādamies ar sabiedrisko domu un atjaunodams jūsu reputāciju, es, protams, būtu varējis cerēt uz atmaksu un pat prasīt jūsu pateicību… Un tikai tagad man acis atvērušās! Pats redzu, ka esmu varbūt rīkojies krietni jo krietni pārsteidzīgi, neievērodams sabiedrības balsi…

—      Vai viņam divas galvas, vai, uz pleciem! — iekliedzās Razumihins, pietrūkdamies no krēsla un jau taisīdamies izrēķināties.

—     Jūs esat zemisks un ļauns cilvēks! — sacīja Dūņa.

—     Ne vārda! Diezgan! — uzkliedza Raskoļņikovs, aizkavēdams Razumihinu; pēc tam piegāja Lužinam gluži klāt.

—     Lūdzu iziet laukā! — viņš sacīja klusi, pa zilbēm. — Un vairāk ne vārda, citādi…

Pjotrs Petrovičs kādu brītiņu skatījās uz viņu ar bālu un niknumā pārvērstu seju, tad apgriezās, izgāja, un, protams, tikai reti kāds būs aiznesis līdz sirdī pret otru cilvēku tik daudz nikna naida kā šis cilvēks pret Raskoļņikovu. Lužins vainoja tikai viņu, viņu vienīgo. Zīmīgi, ka, kāpdams jau pa kāpnēm, viņš tomēr arvien vēl prātoja, ka viss varbūt nav gluži zaudēts un attiecībā uz abām dāmām ir pat «krietni jo krietni» vēršams par labu.

iii

Viņš līdz pat pēdējam brīdim nebija gaidījis tādu atrisinājumu. Viņš bija līdz pēdējai iespējai sevi drošinājis, nevarēdams pat iedomāties tādu varbūtību, ka divas nabaga neaizsargātas sievietes varētu sacelties pret viņa varu. Šādu pārliecību stipri veicināja viņa godkāre un tā pašapziņas pakāpe, kuru vislabāk var nosaukt par pašiemīlēšanos. Izkūlies no niecības, Pjotrs Petrovičs bija pieradis slimīgi tīksmināties ap sevi, augsti vērtēja savu prātu un spējas un dažreiz vienatnē apbrīnoja pat savu attēlu spogulī. Bet vairāk par visu pasaulē viņš mīlēja savu gan ar darbu, gan ar visādiem citiem līdzekļiem iegūto naudu: nauda taču vērta viņu līdzīgu augstāko aprindu ļaudīm.

Ar rūgtumu atgādinādams Dūņai, ka viņš apņēmies to precēt par spīti ļaunajām valodām, Pjotrs Petrovičs bija runājis patiešām no sirds un pat sajutis dziļu sašutumu par tādu «briesmīgu nepateicību». īstenībā tomēr viņš jau toretz, Duņu bildinādams, bija pilnīgi pārliecināts, ka visas šīs tenkas, ko pati Marfa Petrovna atklāti atspēkojusi un pilsētiņa sen jau atmetusi, Duņu dedzīgi attaisnodama, ir aplamas. Arī viņš pats tagad nenoliegtu, ka visu to zinājis jau toreiz. Tomēr viņš augstu vērtēja savu apņemšanos pacelt Duņu, nostādot sev līdzās, uzskatīdams l<> pat par varoņdarbu. Izsacīdams to nupat Dūņai, viņš l>ij<i izteicis tikai savu sen loloto slepeno domu, ar kuru jtin ne vienu vien reizi bija tīksminājies, un tagad nespēja saprast, kā gan citi varēja par viņa varoņdarbu nejūsmot. Ierazdamies toreiz ar vizīti pie Raskoļņikova, viņš bija iegājis, juzdamies kā labdaris, kas taisās ievākt augļus un dzirdēt ļoti glaimojošus komplimentus. Tagad, kāpjot lejā pa kāpnēm, viņš uzskatīja sevi par augstākā mērā apvainotu un neatzītu.

Dūņa viņam bija gauži nepieciešama, no tās atteikties šķita kaut kas neiedomājams. Jau sen, jau vairākus gadus viņš ar saldkāri bija sapņojis par precēšanos, bet arvien vēl krājis naudu un gaidījis. Ar sajūsmu dziļākajā slepenībā viņš bija domājis par tiklu un nabadzīgu (katrā ziņā nabadzīgu), ļoti jauniņu, ļoti glītu, dižciltīgu un izglītotu, ļoti iebiedētu, ārkārtīgi daudz nelaimju pārcietušu jaunavu, tādu, kas viņa priekšā zemotos, kas visu mūžu uzlūkotu viņu par savu glābēju, dievinātu viņu, viņam pakļautos, apbrīnotu viņu un vienīgi viņu. Cik daudzus jaukus skatus, cik daudzas patīkamas epizodes viņš bija radījis savās iedomās par šo kairo un rotaļīgo tematu, klusumā atpūzdamies no darbiem! Un, lūk, tik daudzu gadu sapnis bija kļuvis jau gandrīz par īstenību: Avdotjas Romanovnas daiļums un izglītība bija viņu pārsteigusi, tās bezizejas stāvoklis iekārdinājis līdz pēdējam. Te atklājās vēl daudz vairāk, nekā viņš sapņojis: gadījusies jaunava — lepna, ar raksturu, tikumīga, audzināšanas un attīstības ziņā pārāka par viņu (viņš to juta), un, lūk, tāda būtne būs visu mūžu viņam verdziski pateicīga par viņa varoņdarbu, svētbijībā zemosies viņa priekšā, bet viņš valdīs neaprobežoti un pilnīgi!… Un, kā par spīti, nesen pirms tam pēc ilgām pārdomām un gaidām viņš pēdīgi bija nolēmis pavisam citādi izveidot savu karjeru, ieiet plašākā darbības lokā, bet līdz ar to pamazītiņām pacelties arī augstākā sabiedrībā, par kuru jau sen bija ar saldkāri domājis… īsi sakot, viņš bija nolēmis pamēģināt laimi Pēterburgā. Viņš zināja, ka sievietes «krietni jo krietni» palīdzētu gūt panākumus. Skaistas, tikumīgas un izglītotas sievietes burvīgums varēja brīnišķīgi rotāt viņa ceļu, pievilkt, radīt oreolu… un te nu viss sabruka. Šis tagadējais pēkšņais, nejēdzīgais lūzums iedarbojās uz viņu kā pērkona spēriens. Tas bija kā tāds neglīts joks, nejēdzība. Viņš bija tikai mazliet padižojies, viņš nebija paguvis pat izteikties; viņš vienkārši bija pajokojis, aizrāvies, bet beidzās viss tik nopietni! Galu galā viņš taču Duņu savā veidā jau pat mīlēja, savos sapņo jumos jau valdīja pār viņu — un piepeši! … Nē! Rīt, jau rīt vajag visu to nokārtot, sadziedēt izlabot, bet galvenais — iznīcināt šo iedomīgo piena* puiku, kas bija visa cēlonis. Ar slimīgu sajūtu it kā neviļus viņš atminējās Razumihinu… bet no tās puses viņš drīz nomierinājās. «Tā tik vēl trūka, ka arī šo nostādītu viņam līdzās!» Bet, no kā viņš patiešām baidījās, tas bija Svidrigailovs… Vārdu sakot, bija sagaidāmas lielas raizes…

—      Nē, visvairāk vainīga esmu es! — sacīja Duņečka, apkampdama un skūpstīdama māti. — Mani iekārdināja viņa nauda, bet, es tev zvēru, brāli, man ne prātā nenāca, ka viņš tik necienīgs cilvēks. Būtu es saskatījusi viņa īsto seju agrāk, neparko nebūtu to iekārojusi! Nevaino mani, brāli!

—     Dievs pasargāja! Dievs pasargāja! — nomurmināja Pulherija Aleksandrovna, tomēr kaut kā neapzināti, it kā īsti vēl neaptverdama visu, kas noticis.

Visi priecājās, pēc piecām minūtēm pat smējās. Vienīgi Duņečka brīžam bālēja un rauca uzacis, atgādādamās notikušo. Pulherija Aleksandrovna nebija varējusi pat iedomāties, ka arī viņa būs priecīga: Lužina atraidīšana viņai vēl šorīt bija šķitusi kā briesmīga nelaime. Bet Razumihins bija sajūsmā. Viņš vēl nedrīkstēja to pilnīgi izrādīt, bet pats drebēja kā drudzī, it kā piecus pudus smaga bumba būtu novēlusies viņam no sirds. Tagad viņam ir tiesības atdot viņām visu savu dzīvi, viņām kalpot… Un ko tikai visu vēl! Jāsaka gan, ka tagad viņš vēl jo bijīgāk atvairīja visas tālākās iedomas, baidījās no savas iztēles. Vienīgi Raskoļņikovs vēl vienmēr sēdēja tai pašā vietā gandrīz drūms un pat izklaidīgs. Viņš, kas bija visvairāk uzstājies par Lužina aizraidīšanu, tagad it kā vismazāk interesējās par notikušo. Dūņa negribot nodomāja, ka viņš vēl arvien ļoti dusmojas uz viņu, bet Pulherija Aleksandrovna nolūkojās viņā ar bažām.

Euņa piegāja pie viņa.

—     Ko tev teica Svidrigailovs?

—     A, jā, jā! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna.

Raskoļņikovs pacēla galvu.

—     Viņš katrā ziņā grib uzdāvināt tev desmittūkstoš rubļu un pie tam izteica vēlēšanos vienreiz ar tevi satikties manā klātbūtnē.

—     Satikties! Neparko! — iesaucās Pulherija Aleksandrovna. — Un kā viņš drīkst piedāvāt viņai naudu!

Raskoļņikovs tagad atstāstīja (diezgan sausi) savu sarunu ar Svidrigailovu, izlaizdams tikai stāstu par Marfas Petrovnas spokošanos, lai nenoklīstu pārāk tālu, un vispār juzdams stipru nepatiku uzsākt jebkādu sarunu, izņemot tikai pašu nepieciešamāko.

—     Un ko tu viņam atbildēji? — Dūņa jautāja.

—     Vispirms es atbildēju, ka tev nekā neteikšu. Tad viņš paziņoja, ka lūkošot visādiem līdzekļiem pats panākt, lai varētu satikties. Viņš apgalvoja, ka viņa kaislība pret tevi esot bijusi aplamība un ka tagad viņš nekā pret tevi nejūtot… Viņš negrib, ka tu precies ar Lužinu… Vispār viņš runāja nesakarīgi.

—     Kā tu pats viņu izproti, Rodja? Kāds viņš tev likās?

—     Atzīstos, es lāgā nesaprotu. Piedāvā desmit tūkstošus, bet pats teicās neesam bagāts. Stāsta, ka gribot kaut kur aizceļot, un pēc desmit minūtēm aizmirst, ka to teicis. Tad uzreiz atkal stāsta, ka gribot apprecēties un ka viņam jau tiekot precināta līgava … Protams, viņam ir kādi no-

• lūki, visticamāk — ļauni. Tomēr dīvaini iedomāties, ka viņš tik muļķīgi ķertos pie lietas, ja viņam būtu ļauni nolūki… Es, protams, tavā vietā reizi par visām reizēm noraidīju viņa naudas piedāvājumu. Vispār viņš man likās diezgan savāds un… pat… it kā vājprātīgs. Bet es varēju arī kļūdīties, varbūt tā ir vienkārši sava veida maldināšana. Marfas Petrovnas nāve, kā liekas, atstājusi uz viņu iespaidu…

—     Lai dievs mielo viņas dvēseli! — izsaucās Pulherija Aleksandrovna. — Visu mūžu, visu mūžu lūgšu dievu par viņu! Nu, kas tagad notiktu ar mums, Dūņa, bez šiem trim tūkstošiem! Ak dieviņ, kā no debesīm nokrita! Ak, Rodja, mums tak šorīt palika vairs tikai trīs rubļi, un mēs ar Duņečku to vien gudrojām, kā drīzāk varētu ieķīlāt pulksteni, lai tikai nebūtu jāaizņemas no šī, kamēr pats nepratīsies.

Duņu par daudz jau bija pārsteidzis Svidrigailova piedāvājums. Vina joprojām vēl stāvēja, domās nogrimusi.

—     Viņš ir sadomājis kaut ko briesmīgu! — viņa izteica gandrīz vai čukstus, pie sevis, gandrīz nodrebēdama.

Raskoļņikovs pamanīja šīs pārliecīgās bailes.

—     Šķiet, ka man ne vienu vien reizi nāksies viņu vēl satikt, — viņš sacīja Dūņai.

—     Uzmanīsim! Es viņu izsekošu! — enerģiski izsaucās Razumihins. — Neizlaidīšu no acīm! Man Rodja to atjāva. Viņš man pats sacīja: «Sargi māsu!» Bet vai jūs, Avdotja Romanovna, atjausiet?

Dūņa pasmaidīja un sniedza viņam roku, bet raizes no viņas sejas nenozuda. Pulherija Aleksandrovna bažīgi nolūkojās meitā; tomēr tie trīs tūkstoši viņu redzami nomierināja.

Pēc stundas ceturkšņa visi bija iegrimuši visdzīvākajā sarunā. Pat Raskoļņikovs, lai gan pats nerunāja, tomēr kādu laiku uzmanīgi klausījās. Visrunīgākais bija Razumihins.

—     Un kālab, kālab gan jums braukt projām! — plūda viņa aizgrābtības pilnā runa. — Un ko jūs tur tai pilsētiņā darīsiet? Bet, galvenais, te jūs visi esat kopā un cits citam vajadzīgi — tik ļoti vajadzīgi, saprotiet mani! Nu, kaut zināmu laiku… Bet mani pieņemiet par draugu un kompanjonu, un es galvoju, ka mēs izgudrosim lielisku pasākumu. Klausieties, es jums to izstāstīšu visos sīkumos — visu projektu! Man jau šorīt, kad vēl nekas nebija noticis, tas pavīdēja galvā… Raug, kas par lietu: man ir tēvocis (es jūs iepazīstināšu: ļoti jauks un ļoti cienījams večuks), un šim tēvocim ir tūkstoš rubļu liels kapitāls, bet viņš pats dzīvo no pensijas, un viņam tas nav vajadzīgs. Jau otru gadu viņš man uzplijas, lai es ņemu šo tūkstoti un maksāju viņam sešus procentus. Es zinu, kas tur par niķi: viņam vienkārši gribas man palīdzēt; bet pērngad man vēl nevajadzēja, turpretī šogad es tikai gaidīju viņu atbraucam un nolēmu ņemt. Tad jūs pieliksiet otru tūkstoti no jūsu trijiem, un, skat, pirmajai reizei mums pietiks — tā mēs sabiedrosimies. Ko tad mēs darīsim?

Te Razumihins ņēmās izklāstīt savu projektu un plaši izrunājās*par to, ka gandrīz visi mūsu grāmattirgotāji un izdevēji maz ko sajēdz no savas preces un tāpēc parasti viņi ir arī slikti izdevēji, turpretī kārtīgas grāmatas labi atmaksājas un nes procentus, dažreiz diezgan prāvus. Kļūt par izdevēju tad nu arī sapņoja Razumihins, kas ļ.tu divus gadus savu darbu atdeva citiem un diezgan i ibi prata trīs Eiropas valodas, lai gan pirms sešām dien.im bija teicis Raskoļņikovam, ka vācu valodā ejot < svaki», nolūkā viņu pierunāt, lai paņem pusi no tulkoluma un trīs rubļus avansa; viņš toreiz sameloja, un RasI oļņikovs zināja, ka viņš melo.

—     Kāpēc, kāpēc gan mums palaist to garām, kad mums ir viens no galvenajiem līdzekļiem — pašu uauda? — Razumihins iekarsa. — Protams, tas prasīs daudz pūliņu, bet mēs strādāsim, jūs, Avdotja Romanovna, un es, un Rodions. .. Daža grāmata tagad ienes lieliskus procentus! Bet mūsu uzņēmuma galvenais pamats būs tas, ka mēs zināsim, ko īpaši vajag tulkot. Tuli osim, izdosim, mācīsimies — visu reizē. Tagad es varu l ūt noderīgs, jo man ir pieredze. Re, drīz būs jau divi gadi, kā es grozos ap izdevējiem un pazīstu visus viņu paņēmienus: nav jau svētie — ticiet man! Un kāpēc, kāpēc laist kumosu mutei garām! Es pats zinu un turu slepenībā divus trīs tādus sacerējumus, ka par domu vien tos tulkot un izdot var saņemt pa simt rubļu par katru grāmatu, bet viena no tām ir tāda, ka es pat pieci simti par domu vien ņemtu. Un ko jūs domājat, ja pateiksi kādam, droši vien sāks vēl šaubīties, stulbeņi tādi! Bet tieši rūpes par tipogrāfijām, par papīru, par pārdošanu — to jūs uzdodiet man! Man visi kakti zināmi! No mazuma sāksim, pie liela nonāksim, vismaz iztika būs, un katrā gadījumā savu mēs atdabūsim.

Dūņai mirdzēja acis.

—     Tas, ko jūs sakāt, man ļoti patīk, Dmitrij Prokofjič, — viņa sacīja.

—     Es tur, protams, nekā nesajēdzu, — atsaucās Pulherija Aleksandrovna, — var jau būt, ka tas viss ļoti labi; tomēr — dievs to zina. Kaut kas jauns, nezināms. Protams, mums ir jāpaliek šeit, vismaz kādu laiku…

Viņa paskatījās uz Rodju.

—     Kā tu, brāli, domā? — jautāja Dūņa.

—     Manuprāt, viņam ir ļoti laba doma, — tas atbildēja. — Par kādu firmu, protams, priekšlaikus nav ko sapņot, bet piecas sešas grāmatas tiešām var izdot, bez šaubām, ar panākumiem. Arī man pašam ir zināms viens sacerējums, kas katrā ziņā ies. Bet par to, vai viņš pratīs vadīt šo pasākumu, nav šaubu: viņš lietu prot… Gan jau jūs vēl pagūsiet norunāt…

—      Urrā! — Razumihins izsaucās. — Un nu vēl ko: šeit ir dabūjams viens dzīvoklis, šai pašā namā, no šiem pašiem saimniekiem. Tas ir atsevišķs, ar šiem numuriem nav savienots, mēbelēts, īre mērena,, trīs istabiņas. Pirmajam sākumam noīrējiet sev to. Pulksteni es jums rīt ieķīlāšu un atnesīšu naudu, gan pēc tam viss nokārtosies. Bet galvenais — varēsiet dzīvot visi trīs kopā, arī Rodja pie jums… uz kurieni tad tu, Rodja?

—     Kā, Rodja, vai tu jau aizej? — gandrīz pārbijusies vaicāja Pulherija Aleksandrovna.

—     Tādā brīdī! — iekliedzās Razumihins.

Duna lūkojās uz brāli ar šaubu pilnu izbrīnu. Viņam bija cepure rokā, un viņš taisījās iet projām.

—     Ko jūs mani it kā apglabājat vai atvadāties uz mūžu? — Raskoļņikovs kaut kā dīvaini sacīja.

Viņš pasmaidīja, bet tas gandrīz nebija smaids.

—     Bet kas zina, varbūt arī redzamies pēdējo reizi, — it kā neviļus piebilda.

Viņš to nodomāja sevī, bet negribot izteica skaļi.

—     Kas tev ir? — iekliedzās māte.

—     Kur tu iesi, Rodja? — dīvainā balsī noprasīja Dūņa.

—     Tā… man ļoti vajag, — viņš neskaidri atbildēja, kā šaubīdamies par to, ko gribēja teikt. Bet viņa bālajā sejā bija skarba apņēmība.

—      Es gribēju pateikt… šurp nākot… gribēju pateikt tev, māmiņ … un tev, Dūņa, ka mums labāk uz kādu laiku šķirties. Es jūtos nelabi, man nav miera… vēlāk es atnākšu, pats atnākšu, kad… varēšu. Es jūs pieminu un mīlu … bet atstājiet mani! Atstājiet mani vienu! Es esmu tā apņēmies — jau agrāk… Es esmu stingri tā apņēmies … Lai ar mani notiktu kas notikdams, iešu bojā vai ne, es gribu būt viens. Aizmirstiet mani! Tas būs labāk… Nevaicājiet par mani… Kad vajadzēs, es pats atnākšu vai… pasaukšu jūs. Var būt, ka atkal nāks augšāmcelšanās! … Bet tagad, ja mani mīlat, atsakieties… Citādi es jūs ienīdīšu, es to jūtu… Ardievu!

—     Ak dievs! — iekliedzās Pulherija Aleksandrovna.

I māte, i māsa bija briesmīgi izbijušās. Tāpat Razumihins.

—     Rodja, Rodja! Salīgsti mieru ar mums, lai viss būtu kā agrāk! — sauca nelaimīgā māte,

Viņš lēnām pagriezās uz durvīm un lēnām devās laukā no istabas. Dūņa viņu panāca.

—     Brāli! Ko tu dari ar māti! — viņa izdvesa ar sašutuma kvēlojošu skatienu.

Viņš drūmi paskatījās uz viņu.

—     Nekas, es atnākšu, es nākšu ciemos! — viņš pusbalsī nomurmināja, it kā pats īsti nezinādams, ko gribējis teikt, un izgāja no istabas.

—     Bezjūtīgais, ļaunais egoists! — iekliedzās Dūņa.

—     Viņš ir ār-prā-tīgs, nevis bezjūtīgs! Viņš ir prātā jucis! Vai tiešām jūs to neredzat? Ja tā, tad jūs esat bezjūtīga!… — kvēli čukstēja Razumihins viņai pie pašas auss, cieši saspiezdams viņas roku.

—     Es tūlīt atnākšu! — viņš uzsauca, griezdamies pie pamirušās Pulherijas Aleksandrovnas, un izmetās pa durvīm.

Raskoļņikovs viņu gaidīja gaiteņa galā.

—     Es jau tā domāju, ka tu skriesi man pakaļ, — viņš sacīja. — Ej atpakaļ pie viņām un paliec tur… Esi pie viņām arī rīt… un vienmēr. Es … varbūt atnākšu … ia varēšu. Ardievu!

Un, roku nepasniedzis, viņš gāja no tā projām.

—     Uz kurieni? Ko tu? Kas ar tevi ir? Vai tad tā var!… — pavisam apmulsis, murmināja Razumihins.

Raskoļņikovs apstājās vēlreiz.

—     Reizi par visām reizēm: nekad neko man nejautā! Man nav tev ko atbildēt… Nenāc pie manis! Varbūt es atnākšu šurp… Atstāj mani, bet viņas nepamet! Saproti?

Gaitenī bija tumšs; viņi stāvēja pie lampas. Kādu brīdi abi klusēdami lūkojās viens otrā. Razumihins visu mūžu atcerējās šo brīdi. Kvēlojošais un stingais Raskoļņikova skatiens ar katru mirkli kļuva it kā spriegāks, spiedās viņa dvēselē un apziņā. Un pēkšņi Razumihins nodrebēja. Kaut kas savāds novilnīja starp viņiem… Pavīdēja kā ideja, kā mājiens. Kaut kas briesmīgs, bezjēdzīgs, ko abi piepeši sapratuši…

Razumihins nobālēja kā mironis.

—     Vai tagad saproti? — Raskoļņikovs pēkšņi sacīja ar sāpīgi saviebtu seju. — Griezies atpakaļ, ej pie viņām! — viņš uzreiz piebilda un, strauji pagriezies, devās laukā no nama . ..

Neaprakstīšu tagad, kas tovakar norisa pie Pulherijas Aleksandrovnas, kad pie viņām atgriezās Razumihins, kā viņš tās mierināja, kā zvērināja, ka jāļauj Rodjam atpūsties pēc slimības, kā zvērēja viņām, ka Rodja katrā ziņā atnāks, nāks katru dienu; ka Rodja ir ļoti, ļoti satraukts, ka nevajag to uzbudināt; ka viņš, Razumihins, to uzraudzīs, dabūs tam labu, vislabāko ārstu, veselu konsīliju… Vārdu sakot, kopš šī vakara Razumihins kļuva viņām par dēlu un brāli.

iv

Bet Raskoļņikovs devās tieši uz namu kanāla malā, kur dzīvoja Soņa. Tā bija veca trīsstāvu ēka zaļā krāsā. Viņš sameklēja sētnieku, kas tam apmēram pateica, kur dzīvo drēbnieks Kapernaumovs. Sameklējis mājas pagalma stūrī ieeju uz tumšām un šaurām kāpnēm, viņš pēdīgi uzkāpa trešajā stāvā un nokļuva galerijā sētas pusē. Kamēr viņš nesapratnē durstījās pa tumsu, kur varētu būt ieeja pie Kapernaumoviem, piepeši trīs soļus no viņa atvērās kādas durvis; viņš instinktīvi pie tām pieķērās.

—     Kas tur? — iejautājās uztraukta sievietes balss.

—     Tas es… pie jums, — Raskoļņikovs atteica un iegāja mazā priekštelpā. Te uz caura krēsla saliektā vara svečturī stāvēja svece.

—     Tas esat jūs! Ak kungs! — Soņa klusi iekliedzās un palika slāvot kā stabs.

—     Kur te pie jums var ieiet? Seit?

Un Raskoļņikovs, cenzdamies uz Soņu neskatīties, žigli iegāja istabā.

Pēc brītiņa ienāca Soņa ar sveci, nolika to un nostājās viņa priekšā pavisam apmulsusi, neizsakāmi uzbudināta, par viņa negaidīto apmeklējumu redzami iztrūkusies. Pēkšņi sārtums iesitās viņas bālajā sejā un pat asaras sariesās acīs… Viņai bija ir grūti, ir kauns, ir tīkami… Raskoļņikovs aši novērsās un apsēdās pie galda uz krēsla. Viņš paguva pavirši pārlaist skatienu istabai.

Tā bija liela, bet ārkārtīgi zema istaba, vienīgā, ko Kapernaumovi izīrēja. Pa kreisi bija aizslēgtas durvis uz viņu pašu istabām. Tām iepretī sienā pa labi vēl vienas durvis, kas vienmēr stāvēja aizslēgtas, aiz tām atradās jau otrs dzīvoklis ar citu numuru. Soņas istaba līdzinājās it kā pūnei, tai bija ļoti nepareiza četrstūra veids, kas piešķīra tās izskatam kaut ko kroplīgu. Siena ar trim logiem uz kanālu šķēla istabu ieslīpi, tāpēc viens kakts • ļ.i loti šaurs un, likās, aizslīdēja kaut kur dziļumā, tā I .1 pie vājā apgaismojuma to nevarēja pat labi saskatīt; « irs kakts savukārt bija nejēdzīgi strups. Visa šī lielā istaba bija gandrīz bez mēbelēm. Kaktā pa labi stāvēja i ulla, pie tās, tuvāk durvīm, krēsls. Tai pašā pusē pie I iš.im durvīm uz svešo dzīvokli stāvēja vienkāršs dēju > ilds, apklāts ar zilu galdautiņu, pie galda divi pīti 1 lēsli. Pie pretējās sienas uz šaurā kakta pusi stāvēja neliela, vienkārša koka kumode, it kā pazudusi tukšumā, i'as tad arī viss, kas šai istabā bija. Iedzeltenās, nosmulētās un nodriskātās tapetes visos kaktos nomelnojušas; ziemā šī istaba droši vien bija mitra un dvingaina. Nabadzība bija acīm redzama; pat gultai nebija aizkaru.

Soņa klusuciešot lūkojās uz savu viesi, kas tik vērīgi un bez ceremonijām apskatīja viņas istabu; pēdīgi viņa sāka pat drebēt bailēs, it kā stāvētu sava soģa un likteņa lēmēja priekšā.

—     Es tik vēlu… Vai ir jau vienpadsmit? — viņš jautāja, vēl arvien nepaceldams acu uz viņu.

—     Jā, — Soņa nomurmināja. — Ak jā, ir! — uzreiz viņa sāka ar skubu runāt, it kā tā būtu vienīgā izeja. — Nupat pie saimniekiem pulkstenis nosita… es pati dzirdēju… Ir.

—     Es pie jums esmu atnācis pēdējo reizi, — Raskoļņikovs drūmi turpināja, kaut gan viņš tagad bija te tikai pirmo reizi.—Varbūt es jūs vairs neredzēšu…

—     Jūs… aizbraucat?

—     Nezinu… Viss rītu…

—     Tad jūs nebūsiet rīt pie Katerinas Ivanovnas? — balss Soņai ietrīcējās.

—     Nezinu. Viss rīt no rīta… Bet ne jau tas: es atnācu pateikt vienu vārdu…

Viņš pacēla uz Soņu savu domīgo skatienu un piepeši ieraudzīja, ka viņš pats sēž, bet Soņa vēl arvien stāv kājās viņa priekšā.

—     Ko jūs stāvat? Apsēdieties, — viņš sacīja pēkšņi pavisam citā — klusā un maigā balsī.

Viņa apsēdās. Viņš laipni, gandrīz ar līdzcietību brītiņu nolūkojās viņā.

—     Cik jūs vājina! Skat, kāda jums roka! Pavisam caurspīdīga. Pirksti kā mironim.

Viņš saņēma viņas roku. Soņa vāri pasmaidīja.

—     Es vienmēr tāda esmu bijusi, — viņa atbildēja.

—     Arī tad, kad dzīvojāt vēl mājās?

—     Jā…

—            Nu jā, zināms! — viņš aprauti noteica, un viņa sejas izteiksme un balss noskaņa atkal pēkšņi pārmainījās. Viņš vēlreiz palūkojās apkārt.

—     Jūs to no Kapernaumova īrējat?

—     Jā •..

—     Viņi tur, aiz durvīm.

—     Jā… Viņiem ar tāda pati istaba.

—     Visi vienā?

—     Vienā.

—            Man jūsu istabā pa naktīm būtu bail, — viņš drūmi piezīmēja.

—            Saimnieki ļoti labi, ļoti laipni, — Soņa atbildēja, vēl joprojām kā neatjēgusies un neatguvusies, — un visas mēbeles un viss… viss saimnieku. Un viņi ir ļoti labi, arī bērni bieži ienāk pie manis. ..

—     Vai tie stostiķi?

—            Jā… Viņš pats rausta valodu un ir arī klibs. Un sieva ar… Gluži jau nu nestostās, bet it kā neizrunā visu vārdu. Viņa ir laba, ļoti. Viņš ir bijušais dzimtcilvēks. Viņiem septiņi bērni… un tikai vecākais rausta valodu, pārējie ir vienkārši slimi… bet nestostās … Bet kā jūs viņus pazīstat? — Soņa piebilda ar manāmu izbrīnu.

—            Man jūsu tēvs toreiz pastāstīja. Viņš man izstāstīja par jums visu… Arī to, kā jūs pulksten sešos aizgājusi, bet deviņos atnākusi atpakaļ un kā Katerina Ivanovna pie jūsu gultas uz ceļiem stāvējusi.

Soņa samulsa.

—            Es viņu šodien it kā redzēju, — viņa nedroši čukstēja.

—     Ko?

—            Tēvu. Es gāju pa ielu, tepat uz stūra, ap pulksten desmitiem, bet viņš it kā iet man pa priekšu. Nu tiešām kā viņš. Es gribēju jau iet pie Katerinas Ivanovnas…

—     Jūs bijāt pastaigāties?

—            Jā,% — Soņa aprauti nočukstēja, atkal apmulsdama un acis nodurdama.

—            Katerina Ivanovna taču jūs gandrīz vai sita, kamēr dzīvojāt pie tēva?

Ai nē, ko jūs, ko jūs tā, nē!—Soņa gandrīz ar izbīli paskatījās uz viņu.

«— Tātad jūs viņu mīlat?

—     Viņu? Bet kā gan citādi!—Soņa žēli novilka, dzi|.is sāpēs pēkšņi salikdama rokas. — Ai! Jūs viņu… Ja jus tikai zinātu! Viņa ir gluži kā bērns… Viņai taču prāts pavisam kā sajucis… no bēdām. Bet cik viņa bija gudra… cik augstsirdīga… cik laba! Jūs nekā, nekā nezināt.. . Ai!

Soņa to izrunāja kā izmisumā, uzbudinādamās un ciezdama, rokas lauzīdama. Viņas bālie vaigi atkal iekvēlojas, acīs bija jaušamas mokas. Varēja redzēt, ka viņā pārāk daudz kas aizkustināts, ka viņai briesmīgi gribējās kaut ko izsacīt, pateikt, aizstāvēt. It kā neizmērojama līdzcietība, ja tā var izteikties, pēkšņi atspoguļojās viņas sejā.

—     Sita? Vai patiesi! Ak kungs, sita! Bet, ja arī būtu situsi, kas tad par to! Kas par to! Jūs nekā, nekā nezināt… Viņa ir tik nelaimīga, ai, cik nelaimīga! Un slima.. . Viņa meklē taisnību. .. Viņa ir tīra. Viņa tik stipri tic, ka taisnībai vajag būt, un prasa.. . Un, kaut nomociet viņu, viņa netaisnību nedarīs. Viņa pati nenoskārš, ka nemūžam nav iespējams, lai cilvēki būtu taisnīgi, un par to skaišas… Kā bērns, kā bērns! Viņa ir taisnīga, taisnīga!

—     Bet kas notiks ar jums?

Soņa jautājoši paskatījās.

—     Viņi taču paliek jūsu gādībā. Tiesa, viņi gan arī agrāk pārtika no jūsu līdzekļiem, un arī nelaiķis pats nāca pie jums palūgt paģirām. Nu, bet kas būs tagad?

—     Nezinu, — Soņa bēdīgi atteica.

—     Viņi paliks turpat?

—     Nezinu, viņi tai par dzīvokli parādā; kā dzird, saimniece šodien runājusi, ka gribot uzteikt, bet Katerina Ivanovna apgalvo, ka arī pati ne mirkli nepalikšot.

—     Ko viņa tā sasparojusies? Cer uz jums?

—      Ai nē, tā nerunājiet!… Mēs esam visi kā viens, dzīvojam kā viens, — Soņa uzreiz atkal uzbudinājās un pat saskaitās, gluži kā būtu saskaities kanārijputniņš vai kāds cits mazs putns.— Un ko gan lai viņa dara? Ko lai viņa dara, ko lai dara? — viņa jautāja iekaisdama, uztraukdamās. — Cik daudz, cik daudz viņa šodien ir raudājusi! Viņai prāti jūk, vai jūs neesat ievērojis? Jūk: te raizējas kā maziņa par to, lai rītdien viss būtu, kā pieklājas, lai netrūktu uzkožamo un visa… te atkal lauza rokas, atklepo asinis, raud, pēkšņi sāk izmisumā dauzīt galvu pret sienu. Pēc tam atkal nomierinās, arvien vēl cer uz jums: saka — tagad jūs esot viņai palīgs un viņa kaut kur aizņemšoties mazliet naudas, aizbraukšot uz savu pilsētu, ņemšot mani līdz, atvēršot dižciltīgu meiteņu pansiju, bet mani pieņemšot par inspektrisi, un sākšoties pavisam jauna, skaista dzīve; apkampj mani, skūpsta, mierina un tā tic, tā tic savām fantāzijām! Vai tad var runāt viņai pretī? Bet šodien augu dienu mazgā, tīra, lāpa, baļļu pati ar saviem vājajiem spēkiem istabā ievilka, aizelsās un krišus iekrita gultā; un mēs ar viņu no rīta vēl gājām uz tirgoņu rindu kurpītes Poļečkai un Ļenai nopirkt, tāpēc ka viņām pavisam noplīsušas, tikai mums pietrūka naudas pēc rēķina, ļoti daudz pietrūka, bet viņa bija izvēlējusies tādas mazas, mazas kurpītes, jo viņai ir gaume, jūs nemaz nezināt… Turpat veikalā, tirgoņiem redzot, apraudājās, ka pietrūcis. Ai, kur žēl bija noskatīties!

—     Nu, tad jau ir saprotams, ka jūs… tā dzīvojat, — ar rūgtu smaidu sacīja Raskoļņikovs.

—     Bet vai jums nav žēl? Nav žēl? — Soņa atkal iekarsa.— Jūs taču pats, es zinu, atdevāt visu pēdējo, pat vēl nekā neredzējis. Ja jūs redzētu visu, ak kungs! Bet cjk daudzreiz, cik daudzreiz es pati esmu novedusi viņu līdz asarām! Jā, vēl pagājušo nedēļu! Ai, cik es ļauna! Tikai vienu nedēļu pirms viņa nāves! Es izturējos tik cietsirdīgi! Un cik daudz, cik daudzreiz es to darīju! Ai, cik sāpīgi man visu dienu bija to atcerēties!

Soņa runādama pat rokas lauzīja sāpīgās atmiņās.

—     Jūs nu esot tā cietsirdīgā!

—     Jā, es, es! Es reiz aizgāju pie viņiem,—viņa raudādama turpināja, — un nelaiķis saka: «Soņa, man galva tā kā sāp, palasi man priekšā… raug, te ir grāmata,» — viņam bija kaut kāda grāmata, ko viņš paņēmis no Andreja Semjoniča Ļebezjatņikova, tas ar turpat dzīvo, — viņš arvien tādas jocīgas grāmatiņas sadabūja. Bet es saku: «Man laiks iet,» — un atteicos lasīt. Biju turp aizgājusi visvairāk tādēļ, lai Katerinai īvanovnai parādītu apkaklīti, — man Lizaveta, tirgone, bija lēti atnesusi apkaklīti un aprocītes, glītas, jaunas, izrakstītas… Katerinai īvanovnai ļoti patika, aplika tās sev, palūkojās spogulī uz sevi, un viņai ļoti, ļoti iepatikās. «Lūdzu, atdāvini tās man, Soņa!» viņa sacīja. «Lūdzu!» viņa man teica, (ik ļoti viņai gribējās. Bet kur gan lai viņa tās valkātu. Tikai tāpat vien, senie laimīgie iaiki bija ienākuši prātā. Skatās uz sevi spogulī, tīksminās, cik gadu jau viņai nav nekādu, itin nekādu drēbju, nekādu rotu! Un nekad viņa nekā nevienam nelūdz: lepna, drīzāk pati atdos pēdējo, bet te man palūdza — tik stipri viņai bija iepatikušās! Bet man bija žēl atdot. «Katerina Ivanovna,» es saku, < lcur jūs liksiet?» Tieši tā pateicu: kur jūs liksiet? To nu man nevajadzēja viņai teikt! Viņa paskatījās uz mani, un viņai kļuva tik grūti, tik grūti, ka es viņai neatdodu, — žēl bija noskatīties… Un ne apkaklītes dēļ tik grūti, ( ik tāpēc, ka es atteikusi, es to redzēju.. . Ai, kā nu es būtu, šķiet, visu darījusi citādi, visu ņēmusi atpakaļ, visus šos agrākos vārdus… Ak, kāda es esmu!… Bet ko tur! … Jums jau vienalga.

—     Jūs šo tirgoni Lizavetu pazināt?

—     Jā… vai jūs arī pazināt? — ar tādu kā izbrīnu atjautāja Soņa.

—     Katerinai īvanovnai dilonis, pavisam ļauns; viņa drīz nomirs, — Raskoļņikovs, brīdi klusējis, uz jautājumu neatbildējis, sacīja.

—     O nē, nē, nē!—Soņa ar neapzinātu kustību satvēra viņa abas rokas, kā lūgdamās, lai tā nebūtu.

—     Bet tas jau labāk, ja nomirs.

—     Nē, nav, nav labāk, nepavisam nav labāk! — viņa izbijusies neapzināti atkārtoja.

—     Bet bērni? Kur tie paliks, ja ne pie jums?

—     Ak, nemaz nezinu!… — Soņa gandrīz izmisusi iesaucās un saķēra galvu. Bija redzams, ka šī doma jau daudzreiz viņai pašai pavīdējusi prātā un viņš tikai atkal to pamodinājis.

—     Nu, bet, ja jūs, Katerinai īvanovnai vēl dzīvai esot, tagad saslimstat un jūs aizved uz slimnīcu, kas tad būs? — viņš bez žēlastības jautāja.

—     Ai, ko jūs, ko jūs! Tas nevar būt!—Un Soņas seja savilkās šausmīgās izbailēs.

—     Kā nevar būt? — Raskoļņikovs turpināja ar sausu smīnu. — Neesat taču apdrošināta. Kas tad notiks ar viņiem? Izies visi pulciņā uz ielas, viņa kāsēs un lūgsies, un dauzīs galvu kaut kur pret mūri, tāpat kā šodien, bet bērni raudās… Pēdīgi viņa pakritīs, viņu aizvedīs uz iecirkni, uz slimnīcu, viņa nomirs, bet bērni…

—     Ak nē!… Dievs to nepieļaus!—pēdīgi izlauzās no

Soņas sāpēs sažņaugtajām krūtīm. Viņa klausījās, lūkodamās uz Raskoļņikovu mēmā lūgumā saliktām rokām, it kā tieši no viņa viss būtu atkarīgs.

Raskoļņikovs piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Pagāja labs brīdis. Soņa stāvēja, rokas un galvu nolaidusi, briesmīgās skumjās.

—            Vai iekrāt nevar? Ietaupīt nebaltai dienai? — viņš jautāja, pēkšņi nostādamies viņai priekšā.

—     Nē, — Soņa čukstēja.

—            Protams, ne! Bet vai esat mēģinājusi? — viņš piebilda gandrīz ar izsmieklu.

—     Mēģināju.

—     Nekas neiznāca! Nu jā, zināms! Ko tur vēl jautāt!

Viņš atkal sāka staigāt pa istabu. Pagāja vēl brīdis.

—     Katru dienu jau nenopelnāt?

Soņa sastomījās vēl vairāk, un sārtums atkal iesitās viņai sejā.

—     Nē, — viņa ar mokām izdvesa.

—            Ar Poļečku droši vien notiks tas pats, — viņš piepeši sacīja.

—            Nē, nē! Nevar būt, nē!—Soņa kā neprātā skaļi iekliedzās, it kā pēkšņi viņai būtu ar nazi iedurts. — Dievs, dievs nepieļaus tādas šausmas!…

—     Ar citām taču pieļauj.

—            Nē, nē! Viņu dievs pasargās, dievs!—viņa atkārtoja, kā neko neatjēgdama.

—            Bet, kas zina, dieva varbūt nemaz nav,—Raskoļņikovs atbildēja pat it kā ar ļaunu prieku, tad iesmējās un palūkojās uz Soņu.

Soņas seja piepeši briesmīgi pārvērtās: tā krampjaini noraustījās. Ar neaprakstāmu pārmetumu viņa paskatījās uz to, gribēja kaut ko teikt, bet nevarēja nekā dabūt pār lūpām, tikai pēkšņi sāka rūgti, rūgti raudāt, aizklājusi seju ar rokām.

—            Jūs sakāt, ka Katerinai īvanovnai prāti sajūkot; jums pašai prāti jūk, — viņš noteica pēc brītiņa.

Pagāja minūtes piecas. Viņš visu laiku staigāja šurp un turp ķlusēdams, uz Soņu nepaskatīdamies. Pēdīgi pie^, gāja tai klāt; viņa acis kvēloja. Viņš ar abām rokām saw ņēma Soņu aiz pleciem un ieskatījās taisni saraudātajā sejā. Viņa skatiens bija sauss, iekaisis, ass, viņa lūpas stipri raustījās… Piepeši viņš ātri noliecās un, pieplakdams pie grīdas, noskūpstīja viņas kāju. Soņa šausmās nl rāvās no viņa ka no ārprātīgā. Un tiešam viņš izskatīļns kā ārprātīgs.

Ko jūs, ko jūs tā? Manā priekšā!—viņa nobālusi murmināja, un pēkšņi kaut kas sāpīgs, sāpīgs sažņaudza viņas sirdi.

Viņš tūdaļ piecēlās.

—     Es nenoliecu galvu tavā priekšā, es to noliecu visas cilvēces ciešanu priekšā, — viņš kaut kā mežonīgi i/dvesa un aizgāja pie loga. — Klausies,—viņš piebilda, pēc brītiņa atgriezies pie viņas, — es nupat kādam pāri darītājam pateicu, ka viņš nav tava mazā pirkstiņa vērts… un ka es esmu savu māsu pagodinājis, nosēdinādams viņu tev līdzās.

—     Ai, ko jūs tiem esat pateicis! Un viņas klātbūtnē?— Soņa satrūkusies iesaucās. — Sēdēt man līdzās! Gods! Es tak esmu… bezgode, liela, liela grēciniece … Ai, ko jūs esat pateicis!

—     Nevis negods un grēks man lika par tevi tā sacīt, bet tavas lielās ciešanas. Ka tu liela grēciniece — tas patiesi tā arī ir, — viņš piebilda gandrīz aizgrābtā balsī. — Bet vislielākā grēciniece tu esi tāpēc, ka veltīgi esi sevi nonāvējusi un nodevusi. Vai tad tās nav šausmas! Vai tad tās nav šausmas, ka tu dzīvo šajos netīrumos, kurus tu tā nīsti, un tai pašā laikā zini (tikai jāatver acis), ka ar to nevienam nevar palīdzēt un nevienu ne no kā nevar glābt! Saki man beidzot, — viņš runāja gandrīz kā neprātā, — kā šāds negods un zemiskums var tevī sadzīvot ar citām — gluži pretējām, svētām jūtām? Godīgāk, tūkstošreiz godīgāk un prātīgāk būtu mesties uz galvas ūdenī un izbeigt visu ar reizi!

—     Bet kas tad notiks ar viņiem? — Soņa vārgi ievaicājās, uzmezdama Raskoļņikovam cietējas skatienu, bet par viņa priekšlikumu nelikās nemaz pārsteigta. Raskoļņikovs savādi paskatījās uz viņu.

Viņš visu izlasīja vienā vienīgā viņas skatienā. Tātad patiesi viņai jau pašai ir bijusi šī doma. Varbūt viņa jau daudzreiz un nopietni savā izmisumā bija domājusi par to, kā visam uzreiz darīt galu, un tagad gandrīz nemaz nebrīnījās par viņa priekšlikumu. Nemanīja pat viņa vārdu nežēlību (arī viņa pārmetumu jēgu un it īpaši to, kāda ir viņa attieksme pret viņas negodu, viņa, protams, nepamanīja, un tas bija viņam redzams). Bet viņš pilnīgi saprata, līdz kādām necilvēciskām mokām Soņu jau sen bija tirdījusi doma par savu negodīgo un kauna pilno stāvokli. «Kas, kas gan ir varējis,» viņš domāja, «līdz šim aizkavēt viņas apņēmību izbeigt uzreiz?» Un tikai nule viņš pilnīgi saprata, ko viņai nozīmēja šie nabaga mazie bāreņi un šī nožēlojamā, pusārprātīgā Katerina Ivanovna ar savu diloni un galvas dauzīšanu pret sienu.

Bet tikpat skaidrs viņam bija arī tas, ka Soņa ar savu raksturu un savu attīstību nekādā gadījumā nevarēja tagadējā stāvoklī palikt. Tomēr vēl arvien viņš meklēja atbildi uz jautājumu: kā viņa tik ilgi varējusi izturēt un nav zaudējusi prātu, ja jau nespēja mesties ūdenī? Zināms, viņš saprata, ka Soņas stāvoklis ir sabiedrībā nejauša parādība, lai gan diemžēl nebūt nav nedz vienīgā, nedz arī kāds izņēmums. Bet jau pati šī nejaušība, ņemot vērā Soņas attīstību un visu iepriekšējo dzīvi, šķiet, būtu varējusi viņu nonāvēt pie pirmā soļa uz šī riebīgā ceļa. Kas viņu stiprināja? Taču ne izvirtība? Viss šis negods, acīm redzot, bija skāris viņu tikai ārēji; no īstas izvirtības viņas sirdī vēl nebija iekļuvis neviens piliens: viņš to redzēja; viņa gaiši stāvēja viņam acu priekšā…

«Viņai trīs ceļi,» viņš domāja, «mesties kanālā, nokļūt ārprātīgo namā vai… vai, pēdīgi, mesties izvirtībā', kas apreibina prātu un pārakmeņo sirdi.» Šī pēdējā doma 1 <ja viņam vispretīgākā; bet viņš bija jau skeptiķis, bija jauns un sevī ierāvies, tātad cietsirdīgs un nevarēja nenoticēt, ka pēdējā izeja, proti, izvirtība, ir visticamākā.

«Bet vai tiešām tā ir patiesība,» viņš pie sevis izsaucās, «vai tiešām arī šis radījums, kas vēl saglabājis dvēseles šķīstību, beidzot apzinīgi iestigs šai riebīgajā, smirdošajā zaņķī? Vai tiešām šī iestigšana jau sākusies, un vai tiešām viņa līdz šim laikam ir varējusi izciest tikai tāpēc, ka netiklība neliekas viņai vairs tik atbaidoša? Nē, nē, tas nevar būt!» viņš izsaucās tāpat kā pirmīt Soņa. «Nē, no kanāla viņu līdz šim ir atturējusi doma par grēku un viņi, tie… Ja viņa līdz šim vēl nav zaudējusi prātu… Bet kas uzskata, ka viņa nav zaudējusi prātu? Vai tad viņas prāts ir vesels? Vai tad tā var runāt kā viņa? Vai ar veselu saprātu var tā spriest kā viņa? Vai tā var stāvēt bezdibeņa malā, tieši virs smirdošā zaņķa, kurā viņa tiek jau ievilkta, un tikai atvēcinfllles ar rokām un aizbāzt ausis, kad ar viņu runā par di.nīdošām briesmām? Vai viņa varbūt gaida brīnumu? Di oši vien. Bet vai tās visas nav prāta sajukšanas pazīmes?»

Viņš tiepīgi pieķērās šai domai. Šī izeja viņam patika pat labāk nekā jebkura cita. Viņš sāka vērīgāk Soņā ieskatīties.

—     Tātad tu ļoti lūdz dievu, Soņa? — viņš tai jautāja.

Soņa cieta klusu, viņš stāvēja tai līdzās un gaidīja atbildi.

—       Kas gan es būtu bez dieva, — Soņa tad ātri, enerģiski atčukstēja, žigli uzmezdama viņam iemirdzējušās cieis un ciešāk saspiezdama viņa roku savējā.

«Nu, tā arī ir!» viņš nodomāja.

—       Bet ko dievs tev par to dara? — viņš jautāja, klaušinādams tālāk.

Soņa ilgi klusēja, it kā nespēdama atbildēt. Vājās krūtis cilājās aiz uztraukuma.

—       Klusējiet! Nejautājiet! Jūs neesat cienīgs… — viņa pēkšņi iekliedzās, stingri un dusmīgi lūkodamās uz Raskoļņikovu.

«Tā arī ir, tā arī ir!» viņš neatlaidīgi atkārtoja pie sevis.

—     Visu dara! — viņa izdvesa, atkal nodurdama acis.

«Lūk, izeja! Lūk, izejas izskaidrojums!» viņš pie sevis

nosprieda, ar alkanu ziņkāri viņu uzlūkodams.

Ar jaunu, dīvainu, gandrīz sāpīgu izjūtu viņš ieskatījās šai bālajā, vājajā, nepareizajā un stūrainajā sejiņā, šais lēnīgajās, zilajās acīs, kuras spēja kvēlot tik liesmaini, ar tik skarbām, enerģiskām jūtām, šai sīkajā, aiz sašutuma un dusmām vēl trīsošajā augumā — un tas viss viņam šķita aizvien dīvaināks un dīvaināks, gandrīz neiespējams. «Svētā vientiesīte! Svētā vientiesīte!» viņš atkārtoja pie sevis.

Uz kumodes atradās kāda grāmata. Ikreiz, šurp un turp staigādams, viņš bija to ievērojis; tagad viņš to paņēma un paskatījās. Tā bija Jaunā derība krievu tulkojumā. Grāmata bija veca, nobružāta, ādas vākos.

—       Kur tā te cēlās? — viņš pāri istabai uzsauca Soņai. Viņa stāvēja joprojām tai pašā vietā, trīs soļus no galda.

—       To man atnesa, — Soņa kā negribot atbildēja, uz viņu nepaskatīdamās.

—     Kas atnesa?

—     Lizaveta. Es palūdzu.

«Lizaveta! Dīvaini!» viņš nodomāja Viss še pie Soņas sāka viņam likties ar katru brīdi kaut kā dīvaināks un brīnišķīgāks. Viņš pienesa grāmatu pie sveces un sāka šķirstīt.

—     Kur te ir par Lācaru? — viņš pēkšņi iejautājās.

Soņa stīvi skatījās uz zemi un neatbildēja. Viņa stāvēja netālu no galda, pagriezusies mazliet iesāņus.

—            Kur te ir par Lācara uzmodināšanu? Uzmeklē man, Soņa!

Viņa sāniski paskatījās uz to.

—            Tas nav tai vietā… Tas ir Jāņa evaņģēlijā… — viņa skarbi čukstēja, tuvāk nepienākdama.

—            Uzšķir un izlasi man! — viņš tai sacīja, tad apsēdās, uzlika elkoņus uz galda, atbalstīja galvu rokā un drūmi skatījās sāņus, sagatavojies klausīties.

«Pēc nedēļām trim — uz katorgu, laipni lūdzam! Es, kā liekas, tur nokļūšu, ja nebūs vēl kas sliktāks,» viņš pie sevis murmināja.

Soņa nedroši piegāja pie galda, neuzticīgi noklausījusies Raskoļņikova savādo vēlēšanos. Grāmatu tomēr paņēma.

—            Vai tad jūs neesat lasījis?—viņa jautāja, caur pieri paskatīdamās pāri galdam uz Raskoļņikovu. Viņas balss kļuva aizvien cietāka un cietāka.

—     Ļoti sen … Kad mācījos. Lasi!

—     Bet baznīcā neesat dzirdējis?

—     Es … neesmu gājis. Vai tu bieži ej?

—     N-nē, — Soņa atbildēja.

Raskoļņikovs pavīpsnāja.

—            Saprotu… Tātad rīt arī tēvu izvadīt baznīcā neiesi?

—            Iešu. Es arī pagājušā nedēļā biju… dvēseles aizlūgumu noturēju.

—     Kam?

—     Lizavetai. Viņu noslepkavoja ar cirvi.

Viņa nervi uzbudinājās aizvien vairāk un vairāk. Galva sāka reibt.

—     Jūs ar Lizavetu draudzējāties?

—            Jā … Viņa bija taisnīga. Viņa nāca … reti… Nevarēja. Mēs ar viņu lasījām un… pārrunājām. Viņa dievu redzēs.

Savādi skanēja Raskoļņikovam šie grāmatu vārdi; un

«ilkal kas jauns: kaut kāda noslēpumaina satikšanās ar I i/avetu, un abas … svētās vientiesītes.

«Te arī pats vari kļūt par vientiesīti! Tas pielīp!» viņš nodomāja. — Lasi!—viņš pēkšņi atkal uzsauca nervozi nn uzstājīgi.

Soņa vēl vilcinājās. Sirds viņai strauji pukstēja. Viņa i! kā baidījās sākt lasīt. Gandrīz ar mokām viņš raudzījis uz «nelaimīgo jukušo».

—     Kam jums to? Jūs tak neticat?… — viņa aizelsda111ās klusi čukstēja.

—     Lasi! Es tā gribu!—viņš uzstāja.—Lizavetai taču lasīji!

Soņa atvēra grāmatu un uzšķīra vajadzīgo vietu. Rokas viņai trīcēja, balss aiztrūka. Divas reizes viņa iesāka un nevarēja izrunāt pirmo balsienu.

—      «Un tur viens gulēja nevesels, Lācarus vārdā, Betānijā…» — viņa beidzot ar pūlēm izteica, bet pēc pirmajiem vārdiem viņas balss piepeši ieskanējās un pārtrūka kā pārāk cieši uzvilkta stīga. Elpa aizrāvās, krūtīs žņaudza.

Raskoļņikovs pa daļai saprata, kāpēc Soņai nācās grūti lasīt viņam priekšā; un, jo vairāk to saprata, jo skarbāk un errīgāk viņš uzstāja, lai lasa. Viņš pārāk labi noskārta, cik grūti viņai tagad bija nodot un atklāt visu, ko slēpa sevi. Viņš saprata, ka šīs jūtas tiešām veidoja viņas tagadējo un varbūt jau seno noslēpumu, ko viņa glabāja, kas zina, jau kopš meitenes gadiem — vēl ģimenē, pie nelaimīgā tēva un aiz bēdām jukušās pamātes, izsalkušu bērnu vidū, dzirdot nejēdzīgus kliedzienus un pārmetumus. Bet tai pašā laikā viņš tagad uzzināja — un uzzināja droši — vēl kaut ko: lai gan viņa pēc kaut kā skuma un briesmīgi no kaut kā baidījās, uzņemdamās tagad lasīt, bet reizē ar to viņai tomēr pašai mocoši gribējās izlasīt, neraugoties uz skumjām un bailēm, un pie tam tieši viņam, lai viņš dzirdētu un katrā ziņā dzirdētu tagad, lai arī pēc tam «nāktu kas nākdams»… — Raskoļņikovs to izlasīja viņas acīs, noģida no viņas jūsmīgā uztraukuma. .. Viņa pārvarēja sevi, apspieda rīkles spazmu, kas panta sākumā pārrāva viņas balsi, un turpināja Jāņa evaņģēlija vienpadsmitās nodaļas lasīšanu. Tā viņa nonāca līdz deviņpadsmitajam pantam.

—            «Un daudz jūdu bija nākuši pie Martas un Marijas, ka tās iepriecinātu par viņu brāli. Tad Marta, dzirdējusi, ka Jēzus nākot, gāja viņam pretī, bet Marija palika mājās sēžot. Tad Marta sacīja uz Jēzu: Kungs, ja tu šeitan būtu bijis, tad mans brālis nebūtu miris. Bet ir tagad es zinu, ka visu, ko tu no dieva lūgsi, dievs tevim dos.»

Te viņa atkal apstājās, kaunīgi nojauzdama, ka sāks tūlīt drebēt un balss atkal pārtrūks …

—      «Jēzus uz to saka: tavs brālis celsies augšām. Marta uz viņu saka: es zinu, ka viņš augšām celsies tanī augšāmcelšanās pastarā dienā. Jēzus uz to sacīja: es esmu tā augšāmcelšanās un tā dzīvība,kas tic uz mani, jebšu tas būtu miris, tas dzīvos. Un ikviens, kas dzīvo un tic uz mani, tas nemirs nemūžam. Vai tu to tici? Tā uz viņu saka (un, kā ar sāpēm elpu atvilkdama, Soņa skaidri un spēcīgi nolasīja, it kā pati, visiem dzirdot, apliecinātu savu ticību): tiešām, Kungs, es ticu, ka tu esi Kristus, dieva dēls, kam bija nākt pasaulē.»

Viņa atkal it kā apstājās, ātri pameta acis uz viņu, bet tūlīt pārvarēja sevi un lasīja tālāk. Raskoļņikovs sēdēja un klausījās nekustīgi, nepagriezdamies, balstīdamies uz galda un lūkodamies sāņus. Soņa aizlasīja līdz trīsdesmit otrajam pantam.

—      «Tad Marija, kad tā nāca, kur Jēzus bija, un viņu redzēja, metās viņam pie kājām un uz viņu sacīja: Kungs, ja tu šeitan būtu bijis, tad mans brālis nebūtu miris. Tad Jēzus, kad tas viņu redzēja raudam, ir tos judus raudam, kas līdz ar viņu bija nākuši, garā aizgrābts, noskumās pie sevis un sacīja: kur jūs viņu esat nolikuši? Tie uz viņu saka: Kungs, nāc un redzi. Jēzus raudāja. Tad tie jūdi sacīja: redzi, kā tas viņu ir mīlējis! Bet citi no tiem sacīja: vai tas, kas tā neredzīgā acis atvēris, nevarēja darīt, ka arī šis nebūtu nomiris?»

Raskoļņikovs pagriezās pret Soņu un aizkustināts skatījās uz viņu. Jā, tā arī ir! Viņa jau drebēja kā drudzī. Viņš to bija sagaidījis. Viņa tuvojās vārdiem par vislielāko un nedzirdēto brīnumu, un lielas uzvaras jausma viņu pārņēma. Viņas balss kļuva skanīga kā metāls; uzvara un prieks skanēja tajā un to spēcināja. Rindiņas saplūda visas kopā, tāpēc ka acis satumsa, bet viņa zināja no galvas to, ko lasīja. Pie pēdējā panta: «Vai nevarēja tas, kas tā neredzīgā acis atvēris…»—viņa, pazeminājusi balsi, dedzīgi un kaisli lasīja par neticīgo, <ii aklību sisto jūdu šaubīšanos, pārmetumiem un zaimiem, šķita, ka tie tūdaļ, pēc vienas minūtes, kā pērkona dragāti, kritīs pie zemes, raudās un ticēs… «Arī viņš, viņš — tāds pats ar aklību sistais un neticīgais, arī viņš tūlīt dzirdēs, arī viņš ticēs, jā, jā! Tūlīt, šinī brīdī,» viņa sapņoja un trīcēja priecīgās gaidās.

—     «Tad Jēzus, atkal sirdī aizgrābts, nāk pie kapa; bet tas bija viena ala, un akmins gulēja priekšā. Jēzus saka: noceļat to akmini. Marta, tā nomirušā māsa, uz viņu : ika: Kungs, viņam jau smaka; viņš jau četras dienas ir gulējis.»

Viņa enerģiski uzsvēra vārdu četras.

—      «Jēzus uz to saka: vai es tevim neesmu sacījis — ja tu ticēsi, tad tu redzēsi dieva godību. Tad tie to akmini cēla, kur tas mironis bija nolikts, un Jēzus pacēla acis uz augšu un sacīja: Tēvs, es tev pateicu, ka tu mani esi paklausījis. Bet es zinu, ka tu allažiņ mani klausi, bet to ļaužu dēļ, kas apkārt stāv, es to saku, lai tie tic, ka tu mani esi sūtījis. Un, to sacījis, viņš stiprā balsī sauca: Lācaru, nāc ārā! Tad tas mironis izgāja. .. (Skaļi un pacilāti viņa izlasīja trīcēdama un stingdama, it kā pati savām acīm to redzētu.) … pie kājām un rokām saistīts ar autiem, un viņa vaigs bija aptīts ar sviedru autu. Un Jēzus uz tiem saka: atraisiet viņu, un lai viņš staigā!

Tad daudzi no tiem jūdiem, kas pie Marijas bija nākuši un redzējuši, ko Jēzus darījis, ticēja uz viņu.»

Tālāk viņa nelasīja un nespēja lasīt; aizvēra grāmatu un aši piecēlās no krēsla.

—     Par Lācara uzmodināšanu ir viss, — viņa aprauti un skarbi čukstēja un palika nekustīgi stāvot, novērsusies sāņus, nedrīkstēdama un it kā kaunēdamās pacelt uz viņu acis. Drudžainās trīsas vēl arvien nerimās. Sveces caliņš saliektajā svečturī jau sen taisījās dzist, blāvi apgaismodams šinī nabadzīgajā istabā slepkavu un netikli, kuri tik dīvaini sastapušies, lasot mūžības grāmatu. Aizritēja minūtes piecas vai vairāk.

—     Es nācu tev ko sacīt, — skaļi, ar sadrūmušu seju pēkšņi ierunājās Raskoļņikovs; viņš piecēlās un piegāja pie Soņas. Tā klusēdama pacēla uz viņu acis. Viņa skatiens bija sevišķi skarbs, tas pauda kādu neapvaldāmu apņemšanos.

—           Es šodien pametu savējos, — viņš sacīja, — māti un masu. Tagad es pie viņam vairs neiešu. Es tur visas saites sarāvu.

—     Kādēļ? — ārkārtīgi pārsteigta iejautājās Soņa. Pirmītējā satikšanās ar Raskoļņikova māti un māsu bija atstājusi uz viņu neparastu, kaut gan pašai vēl neskaidru iespaidu. Ziņu par šķiršanos viņa noklausījās gandrīz vai ar šausmām.

—     Tagad man esi tikai tu, — viņš piebilda — Iesim kopā… Es atnācu pie tevis. Mēs abi esam nolādēti, abi kopā arī iesim!

Viņa acis kvēloja. «Kā negudrs!» nodomāja savukārt Soņa.

—     Uz kurieni jāiet? — viņa bailēs jautāja un negribot atkāpās atpakaļ.

—     Kā lai es zinu? Zinu tikai, ka abi pa vienu ceļu; to zinu droši — tas ir viss. Viens mērķis.

Soņa skatījās uz viņu un nekā nesaprata. Saprata tikai to, ka viņš bezgalīgi, neizsakāmi nelaimīgs.

—     Neviens no viņiem, ja tu ar tiem runāsi, nekā nesapratīs,— viņš turpināja, — bet es sapratu. Tu esi man vajadzīga, tāpēc es arī atnācu pie tevis.

—     Nesaprotu … — Soņa čukstēja.

—      Vēlāk sapratīsi. Vai tu neesi izdarījusi to pašu, ko es? Tu arī esi noziegusies… Spējusi noziegties. Tu izdarīji varas darbu pret sevi, tu pazudināji dzīvi… savu dzīvi (tas vienalga!). Tu varētu dzīvot ar garu un saprātu, bet beigsi uz Siena laukuma… Bet tu nespēsi to panest un, ja paliksi viena, zaudēsi prātu tāpat kā es. Tu jau tagad esi kā pusārprātīga; tātad mums jāiet kopā, pa vienu ceļu! Iesim!

—     Kādēļ? Kādēļ jūs tā!—Soņa izteica, dīvaini un trauksmīgi aizkustināta.

—      Kādēļ? Tādēļ, ka tā nevar dzīvot, — lūk, kādēļ! Pēdīgi taču vajag spriest nopietni un taisni, nevis bērnišķīgi raudāt un vaimanāt, ka dievs jau nepieļaus! Nu, kas būs tad, ja tevi rīt tiešām aizved uz slimnīcu? Tā nav pie pilna prāta, sirgst ar diloni, drīz nomirs, bet bērni? Vai Poļečka neaizies bojā? Vai tu neesi redzējusi šeit pa nostūriem bērnus, ko mātes sūta ubagot? Es esmu izzinājis, kur un kādos apstākļos šīs mātes dzīvo. Bērni tur nevar palikt bērni. Tur septiņus gadus vecs bērns ir jau izvirtis un zaglis. Bet bērni taču ir Kristus

Veidols: «Tiem pieder debesu valstība.» Viņš pavēlējis l«».s cienīt un mīlēt, viņi ir nākamā cilvēce…

Bet ko tad, ko tad lai dara? — histēriski raudādama nu rokas lauzīdama, atkārtoja Soņa.

Ko darīt? Salauzt, kas laužams, reizi par visām i<T/ēm, tas viss; un uzņemties ciešanas! Ko? Tu nesaproti! Vēlāk sapratīsi… Brīvība un vara, bet galvenais— vara! Vara pār visiem trīcošajiem radījumiem, I».ir visu skudru pūzni! . .. Lūk, mērķis! Ielāgo to! Tas l< v mans pavadvārds ceļā! Varbūt es runāju ar tevi pēdējo reizi. Ja rīt neatnākšu, dabūsi dzirdēt visu pati, un tad atceries šos manus tagadējos vārdus! Un kaut kad vēlāk, pēc gadiem, dzīves gaitā tu varbūt sapratīsi, ko tie nozīmēja. Bet, ja rīt atnākšu, tad es tev pateikšu, kas nonāvēja Lizavetu. Ardievu!

Soņa nodrebēja aiz pārbīļa.

—     Vai tad jūs zināt, kas nonāvēja? — viņa jautāja, aiz šausmām stingdama un kā neprātīga lūkodamās viņā.

—     Zinu un pateikšu… Tev, vienīgi tev! Es tevi esmu izredzējis. Es nenākšu pie tevis lūgties piedošanu, tikai pateikšu. Es sen tevi izraudzīju, lai to pateiktu; jau toreiz, kad tavs tēvs par tevi stāstīja un kad Lizaveta vēl bija dzīva, es to iedomāju. Ardievu! Roku nesniedz! Rīt.

Viņš izgaja. Soņai viņš likās ārprātīgs; bet arī viņa pati bija kā ārprātā un to juta. Viņai reiba galva. «Ak dievs! Kā viņš zina, kas nonāvēja Lizavetu? Ko šie vārdi nozīmēja? Tas ir briesmīgi!» Tomēr tai pašā laikā doma nenāca viņai prātā. Neparko! Neparko! … Viņš laikam ir briesmīgi nelaimīgs. . . Viņš ir pametis māti un māsu. Kāpēc? Kas noticis? Un kas viņam padomā? Ko viņš viņai bija sacījis? Viņš bija noskūpstījis viņai kāju un teicis… teicis (jā, to viņš bija skaidri pateicis), ka nevar bez viņas dzīvot. . . Ak dievs!

Visu nakti Soņa pavadīja drudzī un murgos. Reizēm viņa uztrūkās, raudāja, lauzīja rokas; tad atkal iekrita drudžainā miegā, un sapņos viņai rādījās Poļečka, Katerina Ivanovna, Lizaveta, evaņģēlija lasīšana un viņš… viņš ar savu bālo seju, kvēlošajām acīm . .. Viņš skūpsta viņai kājas un raud … Ak kungs!

Aiz durvīm pa labi, aiz tām pašām durvīm, kas šķīra Soņas istabu no Ģertrūdes Karlovnas Reslihas dzīvokļa, jau sen stāvēja tukša caurstaigājama istaba, kura piederēja pie Resliha kundzes dzīvokļa un bija izīrējama, kā to vēstīja pie nama vārtiem piespraustā zīmīte un uz logiem kanāla pusē uzlipinātās papīra strēmeles. Soņa jau sen bija paradusi uzskatīt to par neapdzīvotu. Bet šai tukšajā istabā pie durvīm visu šo laiku bija stāvējis Svidrigailova kungs, slepeni klausīdamies. Kad Raskoļņikovs aizgāja, viņš vēl brīdi pastāvēja, padomāja, tad iegāja uz pirkstgaliem savā istabā blakus tukšajai, paņēma krēslu un atgriezies bez trokšņa nolika to pie pašām Soņas istabas durvīm. Saruna viņam likās saistoša un nozīmīga un ļoti, ļoti patika — tā patika, ka viņš pat krēslu ienesa, lai citā reizē, piemēram, kaut jau rīt, nebūtu jāpiedzīvo nepatīkamā kājās stāvēšana veselu stundu, bet varētu sēdēt un iekārtoties īsti ērti, lai tad būtu pilnīgs baudījums.

v

Kad otrā dienā tieši pulksten vienpadsmitos Raskoļņikovs iegāja policijas iecirkņa namā, izmeklēšanas tiesneša nodaļā, un palūdza pieteikt viņu Porfīrijam Petrovičam, tad viņš pat pabrīnījās par to, cik ilgi viņu nepieņēma: pagāja vismaz desmit minūtes, iekams viņu pasauca. Pēc viņa paša domām, te būtu vajadzējis uzreiz mesties viņam virsū. Bet viņš turpretī stāvēja uzgaidāmajā istabā, un viņam garām nāca un gāja cilvēki, kuriem, acīm redzot, nebija nekādas daļas gar viņu. Nākamajā istabā, kā likās, kancelejā, sēdēja un rakstīja vairāki rakstveži, un varēja redzēt, ka nevienam no tiem nebija ne jausmas par to, kas Raskoļņikovs tāds ir. Ar nemierīgu un aizdomīgu skatienu viņš vēroja visu sev apkārt, pētīdams: vai viņam blakus nestāv kāds konvojs, vai neieraudzīs kādu noslēpumainu skatienu, kam uzdots viņu uzmanīt, lai viņš nekur neaizietu. Bet nekā tamlīdzīga nebija; viņš redzēja vienīgi kancelejistu par sīkumiem noraizējušās sejas, tad vēl kaut kādus ļaudis, un neviens nelikās par viņu ne zinis: ja gribi, ej kaut tūlīt, kuj: patīk. Aizvien ciešāk un ciešāk viņā iesakņojās doma: ja šis mīklainais vakardienas cilvēks, šis no apakšzemes iznirušais rēgs būtu tiešām visu redzējis un visu zinātu — vai gan tad viņam, Raskoļņikovam, ļautu tagad tā stāvēt un mierīgi gaidīt? Un vai tad būtu viņu še urtulijuši līdz pulksten vienpadsmitiem, kamēr viņam paltīm ienāks prātā ierasties? Iznāca tā, ka šis cilvēks vai tin nav vēl nekā ziņojis, vai… vai vienkārši arī tas nrkā nezina, nav nekā savām acīm redzējis (kā gan viņš .mi būtu varējis redzēt?), un tātad viss vakarējais ar viņu, Raskoļņikovu, notikušais bija tikai viņa satraukto iin slimo iedomu pārspīlēti murgi. Šis minējums jau vakar, vislielākā uzbudinājuma un izmisuma laikā, bija h.ids viņā nostiprināties. To visu tagad apdomājot un sagatavojoties uz jaunu cīņu, viņš pēkšņi sajuta, ka ir sāns drebēt: viņu pārņēma sašutums, iedomājoties, ka viņš dreb aiz bailēm no ienīstā Porfīrija Petroviča. Satikties «nkal ar šo cilvēku viņam bija visšausmīgāk: viņš ienīda t<» bez mēra, bezgalīgi un pat baidījās, ka ar savu naidu varētu pats sevi kaut kā nodot. Un šis viņa sašutums laja tik spēcīgs, ka drebuļi tūdaļ mitējās; viņš bija sagatavojies ieiet ar aukstu un izaicinošu izskatu, sevī apņemdamies pēc iespējas vairāk klusēt, novērot, noklausīties un vismaz kaut šoreiz visiem spēkiem censties pārvarēt savu slimīgi sakairināto dabu. Šai pašā brīdī viņu pasauca pie Porfīrija Petroviča.

Izrādījās, ka Porfīrijs Petrovičs pašreiz bija savā kabinetā viens pats. Viņa kabinets bija ne visai liela, ne arī pārāk maza istaba; tajā atradās liels rakstāmgalds, pie tā ar vaskadrānu pārvilkts dīvāns, tad pults, kaktā skapis un daži krēsli — visas kroņa mēbeles no dzelteni pulēta koka. Stūrī dibena sienā vai, pareizāk sakot, starpsienā bija aizvērtas durvis, tātad tur aiz starpsienas vajadzēja būt vēl kādām istabām. Raskoļņikovam ienākot, Porfīrijs Petrovičs tūdaļ aizvēra ciet durvis, pa kurām Raskoļņikovs bija ienācis, un viņi palika divatā. Viņš saņēma savu viesi šķietami ar vispriecīgāko un laipnāko izteiksmi, un tikai kādu brīdi vēlāk Raskoļņikovs pēc dažām pazīmēm nomanīja viņā tādu kā apjukumu, it kā viņš I utu pēkšņi izsists no sliedēm vai pārsteigts pie kāda vienatnē veicama, slēpjama darba.

— A, godājamais! Skat, arī jūs… mūsu pusē… — Porfīrijs iesāka, sniegdams viņam abas rokas. — Nu, piesēdiet, mīļais! Jeb jums varbūt nepatīk, ka jūs sauc par godājamo un… mīļo — tā, tout courtJ ? Neuzskatiet, ludzu, to par familiaritāti… Lūk, še, šurp, uz dīvāniņa!

1 Pa draugam, bez ceremonijām (franču vai).

Raskoļņikovs apsēdās, nenovērsdams no viņa acu.

«Mūsu pusē», atvainošanās par familiaritāti, franču vārdiņš «tout court» un tā tālāk, un tā tālāk — visas tās bija diezgan raksturīgas pazīmes. «Viņš sniedza gan man abas rokas, tomēr nedeva nevienas, pie laika atrāva,» aizdomīgi šaudījās viņam galvā. Abi vēroja viens otru, bet, līdzko skatieni sastapās, zibeņātri tos atrāva viens no otra.

—     Es atnesu jums to papīrīti… par pulksteni… raug, še! Vai pareizi uzrakstīts vai būs jāpārraksta?

—     Kas? Papīrītis? Jā, jā… varat būt mierīgs, ir pareizi, — Porfīrijs Petrovičs nobēra it kā kur steigdamies fl un, tikai jau to pateicis, paņēma lapiņu un tajā paskatīi' jās. — Jā, gluži pareizi. Vairāk nekā arī nevajag, — ļļ viņš, tāpat vārdus ātri bērdams, apstiprināja un nolika papīru uz galda. Tad pēc brītiņa, jau runādams par ko citu, paņēma to atkal no galda un nolika uz pults.

—     Jūs, kā liekas, vakar sacījāt, ka vēloties mani izjautāt … formāli. .. par manu pazīšanos ar to … nogalināto? — Raskoļņikovs iesāka. «Nu kāpēc es iespraudu — kā liekas?» pavīdēja viņā kā zibens. «Nu, bet kāpēc es ■ tā uztraucos par to, ka iepinu šo kā liekas?» viņam tūlīt pavīdēja otra doma, arī kā zibens.

Un viņš pēkšņi sajuta, ka viņa pārspīlētā aizdomība, jau saskaroties vien ar Porfīriju, pēc pāris vārdiem, pēc pāris skatieniem ir jau pieaugusi līdz drausmīgiem apmēriem… un ka tas bezgala bīstami: nervi uzbudinās, uztraukums top lielāks. «Posts! Posts!… Izteikšu atkal ko aplam.»

—     Jā, jā, jā! Esiet bez rūpēm! Laika diezgan, laika diezgan, — Porfīrijs Petrovičs murmināja, staigādams šurp un turp gar galdu un it kā bez kāda mērķa pieiedams gan pie loga, gan pie pults, gan atkal pie galda, te vairīdamies no Raskoļņikova aizdomīgā skatiena, te pēkšņi pats apstādamies un ar acīm urbdamies cieši viņam sejā. Ļoti ērmīga pie tam izskatījās viņa maziņā, paresnā, apaļīgā figūra — tā bija kā gumijas bumba, kas ripo uz visām pusēm un tūdaļ atlec no visām sienām un kaktiem.

—     Pagūsim, pagūsim!… Vai jūs smēķējat? Vai jums ir? Te būs smēķītis, — viņš turpināja, pasniegdams viesim papirosu. — Ziniet, es pieņemu jūs šeit, bet mans dzīvoklis ir tepat līdzās, aiz starpsienas… proti, mans

Porflrijs Petrovičs. Mākslinieks D. Šmarinovs, 1955. g.

Soņa. Mākslinieks D. Šmarinovs, 1945. g.

kroņa dzīvoklis; pagaidām es vēl privātajā. Te šādi tādi sīkumi bija vēl jāsalabo. Nupat jau gandrīz gatavs… Kroņa dzīvoklis, ziniet, ir jauka lieta, ko? Kā jums šķiet?

Jā, jauka gan, — Raskoļņikovs atbildēja, gandrīz ar izsmieklu raudzīdamies vinā.

—      Jauka lieta, jauka lieta… — Porfīrijs Petrovičs vairāk reižu atkārtoja, it kā domādams jau pavisam ko citu. — Jā, jauka lieta! — viņš pēdīgi gandrīz izkliedza, pēkšņi uzmetis skatienu Raskoļņikovam un apstādamies divus soļus no viņa. Šī muļķīgā daudzreizējā atkārtošana, ka kroņa dzīvoklis jauka lieta, ar savu pliekanību bija pārāk krasā pretrunā ar nopietno, domu pilno un mīklaino skatienu, ar kādu viņš tagad lūkojās savā viesī.

Bet tas tikai vēl jo vairāk uzkurināja Raskoļņikova niknumu, viņš nekādi nevarēja vairs atturēties no zobgalīgā un diezgan nepiesardzīgā izaicinājuma.

—      Bet vai zināt ko? — viņš piepeši ievaicājās, gandrīz nekaunīgi skatīdamies Porfīrijā, sajuzdams it kā baudu par savu pārdrošību. — Man šķiet, ka pastāv tāds juridisks princips, tads juridisks paņēmiens — visiem tiesu izmeklētājiem — vispirms iesākt iztālēm, ar nieciņiem vai pat ar ko nopietnu, bet tikai ar tādu, kas neattiecas uz galveno, lai, tā sakot, uzmundrinātu vai, labāk sakot, izkliedētu nopratināmā uzmanību, iemidzinātu viņa piesardzību un pēc tam piepeši gluži negaidot apdullinātu viņu ar belzienu tieši pa galvvirsu ar kādu visliktenīgāko u 11 bīstamāko jautājumu. Vai tā nav? Tas, kā liekas, visos noteikumos un instrukcijās tiek vēl šobaltdien svēti pieminēts?

—      Tā, tā… Tātad jūs domājat, ka es jūs ar to kroņa dzīvokli… vai? — To pateicis, Porfīrijs Petrovičs piemiedza acis un pamirkšķināja; kaut kas jautrs un viltīgs pārslīdēja pār viņa seju, grumbiņas pierē izlīdzinājās, ačeles mazliet pievērās, sejas panti izstiepās, un viņš pēkšņi sāka raustīties nervozos, ilgos smieklos, šūpodamies un līgodamies ar visu ķermeni, raudzīdamies Raskoļņikovam tieši acīs. Raskoļņikovs arī pats sāka māksloti smieties; bet, kad Porfīrijs, redzēdams arī viņu smejamies, laida vaļā jau tādu smieklu šalti, ka kļuva gandrīz tumši sarkans, tad Raskoļņikova riebums pēkšņi pārsniedza visas piesardzības robežas: viņš mitējās smieties, sarauca seju un ilgi un naidīgi raudzījās uz Porfīriju, nenolaizdams acu no viņa pa visu šo ilgo un it kā ar nodomu nepārtraukto smieklu brāzmas laiku. Nepiesardzība tomēr, acīm redzot, bija abpusēja: iznāca tā, it kā Porfīrijs Petrovičs smietos tieši acīs savam viesim, kurš uzņem šos smieklus naidīgi, bet smējējs pats par šo apstākli pat nesamulst. Raskoļņikovam tas likās ļoti zīmīgi: viņš saprata, ka Porfīrijs Petrovičs droši vien arī pagājušo reizi patiesībā nebija nemaz apmulsis, bet gan gluži otrādi — viņš, Raskoļņikovs, pats bija, kas zina, iekritis slazdos; saprata, ka te, acīm redzot, bija kaut kas viņam vēl nezināms, bija kaut kāds nolūks; ka varbūt viss ir jau iepriekš sagatavots, kas nupat, šai pašā brīdī, atklāsies un gāzīsies virsū…

Viņš tūdaļ ķērās tieši pie lietas, piecēlās no dīvāna un paņēma cepuri:

—     Porfīrij Petrovič, — viņš iesāka nopietni, bet ar diezgan redzamu sašutumu, — vakar jūs izteicāt vēlēšanos, lai es atnāku pie jums uz kaut kādu nopratināšanu. (Viņš īpaši uzsvēra vārdu: nopratināšanu.) Es nu esmu atnācis, un, ja jums ko vajag, tad jautājiet, ja ne, tad atļaujiet man aiziet. Man nav laika, man ir darīšanas… Man jāierodas tā paša sabrauktā ierēdņa bērēs, par kuru… arī jums ir zināms… — viņš piebilda, pats tūdaļ noskaizdamies par šo piemetinājumu, bet, tūlīt pēc tam vēl jo vairāk iekaisdams, turpināja: — Man tas viss ir apnicis, vai dzirdat, jau sen apnicis… pa daļai tāpēc arī slims biju… Vārdu sakot, — viņš gandrīz izkliedza, juzdams, ka teikums par slimību bija vēl vairāk nevietā, — vārdu sakot: esiet tik laipns, vai nu nopratiniet mani, vai atlaidiet tūlīt… Bet, ja nopratināt, tad ne citādi kā pēc formas! Citādāk neatļaušu, tāpēc pagaidām ardievu, jo mums divatā nav pašreiz ko darīt…

—     Kungs un dievs! Ko jūs tā? Par ko lai jūs pratinātu! — Porfīrijs Petrovičs pēkšņi ieklukstējās, tūdaļ mainīdams ir toni, ir izskatu un uz vietas apraudams smieklus. — Es jūs lūdzu, neuztraucieties, — viņš mierināja, gan mētādamies atkal uz visām pusēm, gan pēkšņi ņemclamies apsēdināt Raskoļņikovu, — laika diezgan, laika diezgan, tas viss tikai sīkumi! Gluži otrādi, es esmu tik priecīgs, ka jūs beidzot ieradāties pie mums… Es uzņemu jūs kā viesi… Bet par šiem nolādētajiem smiekliem jūs, dārgais Rodion Romanovič, mani atvainojiet, — Rodions Romanovičs, jā? Tā laikam jūsu tēva vārds?… Esmu nervozs cilvēks, jūs ar savas piezīmes asprātību in.uM par daudz sasmīdinājāt, dažreiz nudien atgadās, ka sild kratos kā receklis pa veselai pusstundai… Smeļos ka traks. Pēc savas kompleksijas baidos pat, ka neķn trieka. Sēdieties taču!… Es jūs lūdzu, citādi domāšu, rscit saskaities.

Raskojņikovs klusēja, klausījās un vēroja aizvien vēl <n dusmīgi saviebtu seju. Viņš gan apsēdās, bet cepuri paturēja rokā.

Raskoļņikovs nolika cepuri, joprojām klusēdams un nopietni ar sarauktu pieri klausīdamies Porfīrija tukšajā un juceklīgajā pļāpāšanā. «Vai patiesi ar savu muļķīgo pļāpāšanu viņš grib izkliedēt manu uzmanību?»

— Uz kafiju jūs nelūgšu, nebūtu vietā; bet kāpēc gan ar labu paziņu minūtes piecas gara laika pēc nepasēdēt, — neapklusdams mēļoja Porfīrijs, — saprotiet, visi ftie dienesta pienākumi… neņemiet ļaunā, ka es visu Ieliku tā staigāju no viena gala uz otru; piedodiet, es ļoti baidos jūs aizvainot, bet kustēties man vienkārši nepieciešams. Pastāvīgi sēžu, un tad man tāds prieks minūtes piecas pastaigāt!.. • Hemoroīdi… Arvien taisos ārstēties ar vingrošanu; stāsta, ka pat valsts padomnieki — īstenie valsts padomnieki un pat slepenpadomnieki labprāt lēkājot pār aukliņu; palūk, cik tālu mūsu gadsimta zinātne… j-jā… Bet kas attiecas uz šejienes pienākumiem, nopratināšanām un visu šo formālo pusi… Jums pašam nupat labpatika ieminēties par nopratināšanām… vai zināt, dārgais Rodion Romanovič, dažreiz šīs nopratināšanas pašu pratinātāju vairāk izsit no sliedēm nekā nopratināmo … To jūs tiešām ļoti pareizi un asprātīgi piezīmējāt. (Raskoļņikovs nekā tamlīdzīga nebija piezīmējis.) Iznāk sapīties. Gribot negribot iznāk sapīties. Pastāvīgi viens un tas pats, viens un tas pats, bez gala! Rau, nāks reforma, tad mums kaut amata nosaukumi tiks pārdēvēti, he-he-he! Bet, kas attiecas uz mūsu juridiskajiem paņēmieniem, kā jūs tik atjautīgi izteicāties, — tur es esmu ar jums pilnīgi vienis prātis. Sakiet, kurš gan no visiem tiesājamiem — arī pats pēdējais pakulainais zemnieciņš — nezinātu, ka viņu, piemēram, vispirms sāks iemidzināt ar blakus jautājumiem (pēc jūsu trāpīgā izteiciena), bet tad uzreiz — blaukt! — ar cirvja pietu pa pašu galvvirsu — he-he-he — pa pašu galvvirsu, pēc jūsu laimīgā salīdzinājuma, he-he! Tātad jūs patiesi domājat, ka es ar to dzīvokli gribēju jūs… he-he! Esat gan jūs ironisks cilvēks! Nu, nu — es vairāk ne! Ak jā, pie tā paša, — viens vārdiņš izaicina otru, viena doma ierosina otru, — jūs, lūk še, nupat ieminējāties arī par formu, zīmējoties, ziniet, uz nopratinājumiņu … Kas tur nu par formu! Forma, ziniet, daudzos gadījumos ir tikai blēņas. Dažu reizi tikai parunājies kā draugs, un, skaties, tas ir vēl izdevīgāk. Forma nekur neaizbēgs, tai ziņā atļaujiet man jūs apmierināt; un kas tad ir savā būtībā forma, es jums jautāju? Nevar taču ar formu uz katra soļa apgrūtināt izmeklētāju. Izmeklētāja darbs ir, tā sacīt, savā ziņā brīvā māksla vai kaut kas tamlīdzīgs … he-he-he!…

Porfīrijs Petrovičs brītiņu atvilka elpu. Viņš nepiekusdams bārstīt bārstīja gan skanīgas frāzes bez satura, gan pēkšņi izmeta kādu mīklainu vārdiņu, bet tūlīt atkal ņēmās kult tukšus salmus. Pa istabu viņš jau gandrīz skraidīja, aizvien žiglāk un žiglāk ņirbinādams savas tuklās kājeles, pastāvīgi lūkodamies uz zemi, labo roku aizlicis aiz muguras, bet kreiso nepārtraukti vicinādams un i'd.iridams ar to visādas kustības, kas vienmēr apbrīnol'imi nesaskanēja ar viņa vārdiem. Raskoļņikovs pieļM«ši ievēroja, ka, pa istabu skraidīdams, viņš pāris reižu apstājas uz mirkli pie durvīm un it kā ieklausās… «Vai viņš gaida, vai, kaut ko?»

Tur jums tiešām pilnīga taisnība, — Porfīrijs atkal ai saka, ar ārkārtīgu vientiesību palūkodamies uz RaskoļMikovu (Raskoļņikovs nodrebēja un acumirklī sagatavo|as), — tiešām jums taisnība, kad jūs tik asprātīgi pasmējāties par mūsu juridiskajām formām, he-he! Šie mūsu dziļdomīgi psiholoģiskie paņēmieni (protams, daži no liem) ir bezgala smieklīgi un, var teikt, pat pavisam nenoderīgi tais gadījumos, kad formalitātes mūs par daudz saista. Jā… es atkal iesāku par formu: nu, teiksim, ja <\s atzītu vai, labāk sakot, turētu kādu — vienu vai otru, vai trešo — aizdomās, tā sacīt, kā noziedznieku kādā man uzticētā lietiņā… Jūs taču gatavojāties kļūt par juristu, Rodion Romanovič?

—     Jā, agrāk gatavojos …

—     Nu, tad še jums, tā sacīt, paraudziņš nākotnei, tas ir, nedomājiet, ka es uzdrīkstētos jūs mācīt, — pavei, kādus jūs apcerējumus par noziegumiem drukājat! Nē jel, tikai tāpat vien, fakta veidā iedrošinos minēt jums piemēriņu… Tātad, lūk, ja es, piemēram, turētu vienu vai otru, vai trešo par noziedznieku, nu kādēļ gan, es jums jautāšu, kādēļ lai es priekšlaikus viņu traucēju, kaut man arī būtu norādījumi? Mans pienākums ir, piemēram, dažu labu jo ātrāk apcietināt, bet ne jau katram ir tāds raksturs, patiešām; kādēļ gan lai es neatļautu viņam pastaigāties pa pilsētu, he-he-he! Nē, es redzu, jūs vēl gluži nesaprotat, tādēļ patēlošu jums to skaidrāk: teiksim, ja es iesēdinu viņu par daudz agri, tad ar to taču sniedzu viņam morālisku, tā sakot, atbalstu, he-he! Jūs smejaties? (Raskoļņikovs pat nedomāja smieties: viņš sēdēja sakniebtām lūpām, nenolaizdams iekaisušo skatienu no Porfīrija Petroviča.) Bet tā tas taču ir, it īpaši ar dažu subjektu, tāpēc ka cilvēki ir daudzveidīgi, bet prakse ir visiem viena. Jums, lūk, labpatīk tagad sacīt: pierādījumi, — jā, pierādījumi gan, cienītais, taču tie lielāko tiesu ir apstrīdami; bet es tak esmu izmeklētājs, tātad arī tikai vājš cilvēks, pats atzīstos; gribētos izmeklēšanu nostādīt, tā sakot, matemātiski pareizi, gribētos iegūt tādu pierādījumu, kas būtu kā divreiz divi — četri, kas tiešām jau līdzinātos noteiktam un neapšaubāmam pierādījumam! Bet, ja es iesēdināšu viņu pirms laika, — kaut arī būdams pārliecināts, ka tas ir viņš, — tad es varbūt pats atņemšu sev līdzekļus viņu tālāk atklāt, un kāpēc? Tāpēc, ka ar to es viņam piešķiršu, tā sakot, noteiktu stāvokli, viņu, tā sakot, psiholoģiski nopamatošu un nomierināšu, bet viņš tad ierausies no manis savā čaulā: sapratīs beidzot, ka ir arestants. Stāsta, ka Sevastopolē tūlīt pēc kaujas pie Almas gudri ļaudis — ai! — cik ļoti baidījušies, ka pretinieks nupat izdarīs atklātu uzbrukumu un ieņems pilsētu ar joni; bet, ieraudzījuši, ka pretinieks dod priekšroku pareizam aplenkumam un atklāj pirmo paralēli, gudrie ļaudis, ai-ai, kā ielīksmojušies un nomierinājušies: sak, lieta tātad ir paildzināta vismaz uz mēnešiem diviem, jo ar kārtīgu aplenkumu kad vēl ieņems! Jūs atkal smejaties, atkal neticat? Nu, protams, arī jums ir taisnība. Taisnība, taisnība! Tie visi tikai atsevišķi gadījumi, es jums piekrītu; minētais gadījums ir tiešām izņēmums. Bet, lūk, kas pie tam, mīļo Rodion Romanovič, jāņem vērā: tāda vispārēja gadījuma, tāda, kuram visas šīs juridiskās formas un noteikumi būtu piemēroti, aprēķināti un grāmatās ierakstīti, — tāda gadījuma nemaz nav; jau tāpēc vien nav, ka ikkatra lieta, katrs, teiksim, noziegums, tiklīdz kļuvis par īstenību, Uidaļ arī pārvēršas par pilnīgi īpatnēju gadījumu, dažreiz pat par tādu, kam nav nekādas līdzības ne ar vienu no agrākajiem. Dažreiz ir pat visai komiski šāda veida gadījumi. Ja es atstāju dažu šādu kungu pavisam brīvā, viņu neaiztieku un netraucēju, tomēr lai viņš ik stundu, ik minūti zina vai vismaz lai viņam būtu aizdomas, ka man viss visos sīkumos zināms un ka es dienu un nakti viņam sekoju, viņu uzmanu, lai viņš man dzīvo mūžīgās aizdomās un bailēs, tad taču, dieva vārds, viņam galva sāks griezties un viņš pats atnāks un, kas zina, izdarīs arī vēl kaut ko, kas jau līdzināsies divreiz divi, kam, tā sakot, būs jau matemātiska noteiktība; — un tas, rau, ir patīkami. Tas var notikt pat ar lāčausi zemnieku, bet ar tādu br^li kā mēs, ar šī laika gudro, turklāt vēl zināmā virzienā attīstītu cilvēku jo drīzāk! Tāpēc, mīlīt, ļoti svarīgi ir izprast, kādā virzienā cilvēks attīstīts. Bet nervi, lūk, nervi — tos jūs pavisam aizmirsāt! Tie visiem taču šajos laikos ir slimīgi, vāji, satraukti… Un žults, cik daudz žults visos! Tas, es jums teikšu, pie reizes ir savā / ņ.i tīrā bagātību raktuve! Un vai man tur kāds nemiers, I t viņš nesaistīts staigā pa pilsētu? Lai! Lai jau pastaigāts vien pagaidām, lai; es tāpat zinu, ka viņš ir mans upurītis un nekur no manis neaizbēgs! Kur lai viņš arī bēgtu, he-he! Uz ārzemēm? Polis uz ārzemēm aizbēgs, nevis viņš, vēl jo vairāk tāpēc, ka es viņu uzmanu un i'smu spēris soļus. Dziļāk tēvzemē, vai, iebēgs? Bet tur taču dzīvo zemnieki, īstie, pakulbikšainie krievu zemnieki; cilvēks ar šo laiku attīstību drīzāk dos priekšroku katorgai nekā dzīvos kopā ar tādiem ārzemniekiem kā mūsu zemnieciņi, he-he! Bet arī tas viss ir tikai nieki, tikai ārpuse. Ko nozīmē — aizbēgs! Tā ir formālā puse, tas nav galvenais; viņš no manis neaizbēgs ne tāpēc vien, ka nav kur bēgt: viņš man psiholoģiski nevar aizbēgt, he-he! Kas par smuku izteicienu! Viņš jau pēc dabas likuma man neaizbēgs, kaut arī būtu kur bēgt. Vai esat redzējuši tauriņu pie sveces? Tā, lūk, arī viņš vienmēr, vienmēr riņķos ap mani kā ap sveci; pati brīvība kļūs nemīlama, nogrims domās, sāks pīties, pats visapkārt sapīsies kā tīklos, sašausminās sevi līdz nāvei… Tas vēl maz: viņš pats man iedos rokā kādu matemātisku āķi, kas jau izskatīsies pēc divreiz divi, — ja vien es paļaušu viņam garāku starpbrīdi… un atkal un atkal viņš riņķos ap mani, aizvien šaurākā un šaurākā lokā un — knaps! — taisni man mutē, bet es tad viņu arī norišu; tas, raug, ir patīkami, he-he-he! Jūs neticat?

Raskoļņikovs neatbildēja, viņš sēdēja bāls un nekustīgs, arvien tikpat sasprindzināti vērodams Porfīrija seju.

«Laba pamācība!» viņš stingdams domāja. «Tas vairs nav pat kaķis ar peli kā vakar. Un ne jau velti viņš man parāda savu spēku un… un liek man nojaust: viņš ir par daudz gudrs… Viņam ir kāds cits nolūks, bet kāds? Nieki, draugs, tu mani tikai biedē un mānies! Pierādījumu tev nav, un arī vakarējā cilvēka nav! Vienkārši tu gribi mani samulsināt, gribi mani priekšlaikus sakaitināt un tādā stāvoklī tad arī pieveikt; bet nekā nebūs, tev tas neizdosies, neizdosies! Tomēr kāpēc, kāpēc gan viņš liek man tik skaidri noprast? … Vai viņš cer uz maniem slimajiem nerviem?… Nē, draugs, nekā nebūs, neizdosies, lai ar tu esi kaut ko sagatavojis… Nu tad redzēsim, ko tu tur esi sagatavojis.»

Un viņš saņēma visus spēkus, juzdams tuvojamies briesmīgu, nezināmu katastrofu. Brīžiem viņam gribējās mesties virsū un PorfĪriju tepat uz vietas nožņaugt. Jau ienākot, viņš bija baidījies no šī sava niknuma. Viņš juta, ka mute k]ūst sausa, sirds dauzās, lūpas apkalst. Viņš tomēr apņēmās klusēt un neteikt ne vārda pirms laika. Viņš saprata, ka tā viņa stāvoklī ir vislabākā taktika, jo tādējādi viņš ne tikvien neizpļāpāsies, bet, gluži otrādi, ar savu klusēšanu sakaitinās pašu pretinieku, un varbūt tas pats vēl viņam nevilšus kaut ko izsacīs. Vismaz viņš to cerēja.

— Nē, es redzu, jūs neticat, jums visu laiku liekas, ka es tikai nevainīgus jociņus melšu, — Porfīrijs atkal atsāka, kļūdams arvien jautrāks un jautrāks, aiz labpatikas nemitīgi sīkus smiekliņus smiedams un sākdams atkal tekalēt pa istabu, — protams, jums taisnība; man jau pat figūru dievs devis tādu, kas citus vienīgi uz komiskām domām pavedina; tāds ķipars; bet es jums, lūk, ko pateikšu un vēlreiz atkārtošu, atvainojiet mani, vecīti, Rodion Romanovič, jūs esat vēl jauns cilvēks, tā sacīt, jaunības plaukumā, un tāpēc augstāk par visu cienāt cilvēka prātu — pēc visas jaunatnes parauga. Jūs vilina prāta rotaļīgā atjauta un saprāta abstraktie argumenti. Bet tas nu ir gluži kā, piemēram, agrākais austriešu hofkrīgsrāts, cik jau nu es vispār par kara notikumiem varu spriest; uz papīra viņi Napoleonu sakāva, gūstā saņēma, kā viņi tur savā kabinetā to visu bija visasprātīgākā veidā aprēķinājuši un saskaņojuši, bet, paskat, ģenerālis Maks padodas ar visu savu armiju, he-he-he! Redzu, redzu, Rodion Romanovič, jūs smejaties par mani, ka es, civilierēdnis būdams, aizvien izvēlos piemērus no kara vēstures. Ko lai dara, tā mana vājība, mīlu kara padarīšanas, man tik ļoti patīk lasīt visas šīs kara relācijas… Es noteikti esmu palaidis garām savu karjeru. Man vajadzētu kalpot armijā, nudien. Par Napoleonu varbūt nekļūtu, nu, bet majors gan būtu iznācis, he-he-he! Nu, tad tagad, mans dārgais, es jums smalki izstāstīšu patiesību par to atsevišķo gadījumu: īstenība un daba, mans cienījamais, ir svarīga lieta, kas dažreiz aizcērt pašā saknē vistālredzīgākos aprēķinus. E, paklausiet vecu vīru, es jums nopietni saku, Rodion Romanovič (to sacīdams, tikko trīsdesmit piecus gadus vecais Porfīrijs Petrovičs tiešām pēkšņi it kā novecoja, pat balss pārvērtās, un viņš it kā saguma), turklāt esmu vaļsirdīgs cilvēks… Vai es esmu vaļsirdīgs vai ne? Kā pēc jūsu domām? Liekas, ka pilnīgi: pastāstu jums par velti tādas lietas un pat pretī nrka neprasu, he-he! Nu, tātad es turpinu: asprātība, manuprāt, iespēj brīnumus, tā ir, kā saka, dabas krāšņums un dzīves iepriecinājums, un kādus tik knifus tā neizdomā, dažkārt liekas — kur nu tos atrisināt kaut kādam nabaga izmeklētājam, kas pie tam arī pats aizraujas savas fantāzijās, kā tas allaž mēdz notikt, jo arī viņš ir iik<ii cilvēks! Bet te nu, lūk, daba nabaga izmeklētāju paglābj, tur tā nelaime! Taču par to pat nepadomā ar fiNprātībām aizrāvusies jaunatne, kas «soļo pāri visiem šķēršļiem» (kā jums labpatika tik asprātīgi un atjautīgi Izsacīties). Pieņemsim, ka viņš, proti, tas cilvēks, tas dl sevišķais gadījums, tas inkognito, arī izmelosies, pie liim pat lieliski un vissmalkākajā veidā; liekas, ka varētu i«iii triumfēt, baudīt savas asprātības augļus, bet viņš — plaukš! — pašā interesantākajā, pašā skandalozākajā vietā nokrīt ģībonī. Nu, teiksim, slimība, tāpat arī smacīgs gaiss telpās mēdz būt, tomēr! Tomēr uz domām ir uzvedinājis! Samelojis gan ir lieliski, bet, kā tikt galā ar dabu, to viņš nav mācējis aprēķināt. Te tev nu bija tavs viltus! Citureiz, aizraudamies ar savas atjautas rota|īgumu, viņš sāk muļķot savu aizdomās turētāju, nobāl it kā tīšām, kā pa jokam, bet pārāk jau dabiski nobāl, pārāk līdzīgi patiesībai, skaties, atkal jau ir uzvedinājis uz domām! Kaut gan pirmajā brīdī arī izdodas piekrāpt, bet pa nakti šis, ja nav gluži stulbenis, var pārdomāt tuvāk. Un tā uz katra soļa. Ko tur: viņš arī pats jau sāk aizsteigties notikumiem priekšā, lien, kur viņu nemaz neaicina, pastāvīgi runā par to, par ko, taisni otrādi, vajadzētu klusēt, sāk melst visādas alegorijas, he-he! Pats atnāk un sāk prašņāt: kāpēc, sak, mani tik ilgi neņem ciet, he-he-he! Un tas taču var notikt pat ar visasprātīgāko cilvēku, ar psihologu un literātu! Daba ir spogulis, visdzidrākais spogulis! Skaties tajā un priecājies, tā, lūk! Bet ko jūs tā nobālējāt, Rodion Romanovič, vai te nav par smacīgu, vai neatvērt vēdlodziņu?

—     O, neuztraucieties, lūdzu, — Raskoļņikovs iesaucās un pēkšņi sāka skaļi smieties, — lūdzu, nerūpējieties!

Porfīrijs apstājās viņam pretī, pagaidīja un piepeši pats sāka smieties viņam līdz. Raskoļņikovs piecēlās no dīvāna un spēji aprāva savus lēkmei līdzīgos smieklus.

—     Porfīrij Petrovič! — viņš sacīja skaļi un skaidri, kaut gan ar pūlēm turēdamies uz trīcošajām kājām.

— Tagad beidzot es skaidri redzu — jums noteikti ir aizdomas, ka es esmu noslepkavojis veceni un viņas māsu Lizavetu. Es no savas puses paskaidroju jums, ka tas viss man jau sen apnicis. Ja uzskatāt, ka jums ir tiesības mani likumīgi vajāt, tad vajājiet, ja apcietināt, tad apcietiniet. Bet smieties man acīs un mani mocīt es neļaušu …

Pēkšņi viņa lūpas ietrīcējās, acis iedegās trakumā, un līdz šim apvaldītā balss kļuva skaļa.

—     Neļaušu! — viņš pēkšņi iekliedzās, no visa spēka uzgāzdams ar dūri pa galdu. — Vai jūs dzirdat, Porfīrij Petrovič? Neļaušu!

—     Ak kungs, kas ta nu atkal! — acīm redzami pilnīgi izbijies, iesaucās Porfīrijs Petrovičs. — Rodion Romanovič! Labulīt! Mīļais! Kas jums kaiš?

—     Neļaušu! — Raskoļņikovs atkal grasījās kliegt.

—     Klusāk! Izdzirdēs taču, atnāks citi! Nu, ko mēs tad viņiem teiksim, padomājiet! — ar šausmām čukstēja Porfīrijs Petrovičs, pievirzījis seju pavisam tuvu Raskoļņikova sejai.

—     Neļaušu, neļaušu! — Raskoļņikovs mehāniski atkārtoja, bet tagad uzreiz arī tāpat čukstus.

Porfīrijs strauji novērsās un aizskrēja atvērt logu.

—     Jāielaiž svaigs gaiss! Udentiņu jums, mīļais, vajadzētu ieclzert, tā tak ir lēkme! — Un viņš gribēja mesties pie durvīm un likt, lai atnes ūdeni, bet izrādījās, ka turpat kaktā stāv karafe ar ūdeni.

—     Iedzeriet, dārgais, — viņš čukstēja, mezdamies pie Raskoļņikova ar karafi, — varbūt līdzēs… — Porfīrija Petroviča izbīlis un pati viņa līdzjūtība bija tik dabiska, ka Raskoļņikovs apklusa un ar mežonīgu ziņkāri sāka uz viņu lūkoties. Ūdeni tomēr nepieņēma.

—     Rodion Romanovič! Mīļais! Tā jūs sevi līdz ārprātam novedīsiet, ticiet, kad es jums saku, e-eh! Iedzeriet! Ieņemiet kaut malciņu!

Viņš tomēr piespieda Raskoļņikovu paņemt rokās glāzi ar ūdenļ. Tas instinktīvi pacēla glāzi pie mutes, bet atjēdzies ar riebumu nolika uz galda.

—     Jā, jums bija lēkmīte! Šitā jums atkal piemetīsies vecā slimība, — Porfīrijs Petrovičs turpināja draudzīgi un līdzjūtīgi klukstēt, kaut gan joprojām vēl ar savādi apjukušu seju. — Ak kungs! Kā nu var sevi tā netaupīt?

Ur, vakar pie manis arī Dmitrijs Prokofjičs bija atnāciH, — piekrītu, piekrītu, ka man nelāga, indīgs raksturs, i H, pavei, ko viņi no tā secina!… Dieviņ! Atnāca vāku i — pēc jums — pie manis, ēdām pusdienas, viņš runāja,

i unāja, es tikai rokas vien noplātīju: nu, es nodomāju… .ik kungs! Vai jūs bijāt viņu atsūtījis? Tad sēdieties luču, mīlīt, piesēdiet, dieva dēļ!

—     Nē, es nesūtīju! Bet es zināju, ka viņš gāja pie jums, un zināju arī, kāpēc gāja, — Raskoļņikovs skarbi atteica.

—     Zinājāt?

—     Zināju. Nu, un kas tad ir?

—     Tikai tas, dārgais Rodion Romanovič, ka man taču

ii     zināmi ne tādi vien jūsu varoņdarbi: par visu man ir ziņas! Zinu, ka jūs gājāt dzīvokli Īrēt — jau vēlu vakarā, mijkrēslī, un ka zvaniņu raustījāt, un ka par asinīm prašņājāt, un ka strādniekiem un sētniekiem prātus sajaucāt. Es taču saprotu jūsu noskaņojumu, jūsu dvēseles stāvokli tanī laikā.. . Bet jūs tā novedīsiet sevi vienkārši līdz ārprātam, dieva vārds! Sajuksiet… Jūsos par daudz stipri vārās sašutums, cildens sašutums par saņemtajiem «'pvainojumiem — pirmām kārtām no likteņa, pēc tam no iecirkņa uzraugu puses, un jūs nu mētājaties gan šurp, gan turp, lai, tā sakot, drīzāk piespiestu visus runāt un tādējādi visu uzreiz izbeigtu, tāpēc ka jums ir jau apnikušas visas šis muļķības un šīs aizdomas. Tā taču ir? Vai es neesmu uzminējis jūsu jutoņu? … Tā jūs ne tikvien sev, bet arī manam Razumihinam prātus sagrozīsiet; viņš taču tam par daudz lādzīgs, jūs pats zināt. Jūs esat slims, bet viņam ir labs tikums, un tāpēc jūsu slimība grasās viņam pielipt… Es jums, mīļais, kad nomierināsieties, pastāstīšu … bet sēdieties, manu labiņo, dieva dēļ! Lūdzu jūs, apsēdieties, jums seja pavisam pelēka; piesēdiet!

Raskoļņikovs apsēdās, drebuļi mitējās, un pa visu miesu izplūda karstums. Dziļā izbrīnā viņš sasprindzināti klausījās, ko saka Porfīrijs Petrovičs, kas likās izbiedēts un tik draudzīgi par viņu gādāja. Tomēr Raskoļņikovs neticēja nevienam viņa vārdam, kaut gan sajuta dīvainu tieksmi noticēt. Negaidītie PorfĪrija vārdi par dzīvokli viņu pilnīgi pārsteidza. «Kas tad tas? Tātad zina par dzīvokli?» viņš pēkšņi iedomāja. «Un turklāt pats man to izstāsta!»

—           Jā, reiz bija gandrīz uz mata tāds pats gadījums —

psiholoģisks gadījums mūsu tiesu praksē, tāds pats slimīgs gadījums, — vārdus ātri bērdams, Porfīrijs turpināja. — Tāpat viens bija sevi apmelojis slepkavībā — un vēl kā apmelojis: veselu halucināciju izstāstījis, faktus uzrādījis, apstākļus iztēlojis, visu sajaucis, visus izsitis no sliedēm — un kāpēc? Viņš pats gluži bez nodoma bija kļuvis par slepkavības cēloni, un tas arī tikai pa daļai; bet, tiklīdz uzzinājis, ka ir devis slepkavām ieganstu, viņš bija kļuvis grūtsirdīgs, tāds kā apreibis, sācis redzēt halucinācijas, sajucis arvien vairāk, līdz pēdīgi sevi pārliecinājis, ka viņš pats, lūk, esot tas slepkava. Tikai kad valdošais senāts to lietu beidzot izskatīja, nelaimīgais tika attaisnots un nodots aizgādnībā. Paldies valdošajam senātam! Ek, nu, ai-ai-ai! Kā nu tā drīkst, mans mīļais? Var vēl karsonī iedzīvoties, ja jau rodas tāda dziņa savus nervus kairināt, staigāt pa naktīm, zvaniņus raustīt, par asinīm izprašņāt! Es taču visu šo psiholoģiju esmu izstudējis praksē! Tā dažreiz cilvēku kaut kas vilktin velk izlēkt pa logu vai no torņa nogāzties, un šī sajūta ir tik kārdinoša. Tāpat arī zvaniņi… Slimība, Rodion Romanovič, slimība! Pārāk maz vērības jūs esat sācis piegriezt savai slimībai. Būtu aprunājies ar kādu piedzīvojušu mediķi, ko nu jums tas resnais… Jūs murgojat! Tas viss notiek ar jums vienkārši murgos!…

Uz mirkli Raskoļņikovam acu priekšā viss sagriezās.

«Vai tiešām, vai tiešām,» viņam pazibēja domās, «vai tiešām viņš arī tagad melo? Tas nav iespējams, nav iespējams!» Viņš atvairīja šīs domas, jau iepriekš nojauzdams, līdz kādai trakuma un niknuma pakāpei tās varēja viņu novest, sajuzdams, ka aiz dusmām var zaudēt prātu.

—     Tas nebija murgos, tas bija nomodā! — viņš iekliedzās, saņemdams kopā visas savas prāta spējas, lai aptvertu Porfīrija spēli. — Nomodā, nomodā! Vai dzirdat?

—     Jā, saprotu un dzirdu! Jūs ari vakar teicāt, ka tas nebijis murgos, pat sevišķi uzsvērāt, ka tas nebijis murgos. Visu, ko jūs sakāt, es saprotu. E-eh!… Paklausieties, matīs labais Rodion Romanovič, nu kaut vai šis pats apstāklis. Taču, ja jūs patiesi būtu noziedzies vai kaut kā citādi iejaukts šajā nolādētajā lietā, vai tad jūs — apžēlojieties! — uzsvērtu, ka visu to esat darījis nevis murgos, bet, gluži otrādi, būdams pie pilnas apziņas? Pie tam vēl sevišķi' ar īpašu neatlaidību to uzsvērt — nu, vai tas iespējams, vai tas tā varētu būt, apžēlojieties? IV< manām domām, pavisam otrādi. Ja jūs justos kaut ka vainīgs, jums nāktos uzsvērt: sak, katrā ziņā pa murVjiem! Vai tā nav? Tā tak ir?

Šai jautājumā ieskanējās kaut kas viltīgs. Raskoļņikovs Iuciāvās pie pašas dīvāna atzveltnes, atvirzīdamies no l'orfĪrija, kas bija pieliecies viņam tuvu klāt, un klusēdams nesapratnē to cieši uzlūkodams.

Vai atkal par Razumihina kungu, proti, par to, vai viņš bija nācis izrunāties pats no sevis vai jūsu pamudināts, Te jums tieši vajadzētu teikt, ka viņš atnācis pats no sevis, un noslēpt, ka jūsu pamudināts! Bet jūs, lūk, neslēpjat! Jūs tieši uzsverat, ka jūsu pamudināts!

Raskoļņikovs to nekad nebija uzsvēris. Aukstums viņam pārskrēja pār muguru.

—     Jūs visu laiku melojat, — viņš lēni un klusi izrunāja ar sāpīgā smaidā savilktām lūpām, — jūs gribat «ilkal man parādīt, it kā redzot cauri visu manu spēli, ka visas manas atbildes jums jau iepriekš zināmas, — viņš runāja, pats gandrīz juzdams, ka vairs pienācīgi neapsver savus vārdus, — jūs gribat mani iebiedēt… vai ci i ī vienkārši smejaties par mani…

To teikdams, viņš joprojām cieši skatījās Porfīrijam sejā, un piepeši viņa acīs atkal iedegās bezgalīgs naids.

—     Jūs melojat visu laiku! — viņš izsaucās. — Jūs pats ļoti labi zināt, ka noziedznieks vislabāk var izlocīties, teikdams pēc iespējas patiesību… pēc iespējas neslēpdams to, ko nevar noslēpt. Es jums neticu!

—     Cik jūs šaudīgs! — sīkiem smiekliņiem iesmējās Porfīrijs. — Ar jums, vaidzi, ir galā nevar tikt: kaut kāda monomānija jūs apsēdusi. Tātad jūs man neticat? Bet es jums saku, ka jau ticat, par ceturtdaļu aršīnas esat jau noticējis, bet es gādāšu, ka jūs noticēsiet arī par visu aršīnu, jo patiesi jūs mīlu un no sirds vēlu jums labu.

Raskoļņikovam iedrebējās lūpas.

—     Jā, vēlu labu un noteikti jums sacīšu, — Porfīrijs turpināja, viegli pa draugam saņemdams Raskoļņikovu aiz rokas mazliet augšpus elkoņa, — noteikti sacīšu: novērojiet savu slimību! Turklāt pie jums ir atbraukušas arī radinieces, par to padomājiet; jums vajag viņas mierināt un priecināt, bet jūs viņas tikai baidāt…

—           Kas jums daļas? Kā jūs to zināt? Kālab tā interesējaties? Jūs tātad mani izsekojat un gribat to man parādīt?

—     Apžēlojieties! Nu taču no jums paša, no jums paša visu dabūju zināt! Jūs nemaz nemanāt, ka savā uztraukumā jau iepriekš visu izstāstāt kā man, tā citiem. Tāpat no Razumihma kunga — Dmitrija Prokofjiča vakar uzzināju daudz interesantu sīkumu. Nē, jūs, lūk, mani pārtraucāt, bet es jums teikšu, ka ar savu aizdomību, par spīti visai jūsu asprātībai, jūs esat zaudējis veselīgo saprātu. Nu, piemēram, kaut par to pašu tematu, par tiem zvaniņiem; tādu dārgumu, tādu faktu (taču vesels fakts!) es jums atklāju līdz pēdējam, es — izmeklētājs! Un jūs tur nekā nesaskatāt? Ja es kaut drusku turētu jūs aizdomās, vai tad man tā vajadzētu darīt? Gluži otrādi, man būtu vajadzējis vispirms iemidzināt jūsu aizdomas; ne ar vienu vaibstu neparādīt, ka man šis fakts ir jau zināms, novērst jūsu uzmanību uz pretējo pusi un tad pēkšņi kā ar cirvja pietu pa pauri (pēc jūsu pašu izteiciena) jūs apdullināt: «Sak, cienīts kungs, ko jūs darījāt nogalinātās dzīvoklī vakarā pulksten desmitos, gandrīz vienpadsmitos? Kāpēc raustījāt zvaniņu? Kāpēc prašņājāt par asinīm? Kāpēc mulsinājāt sētniekus un aicinājāt tos uz iecirkni pie uzrauga?» Raug, kā man vajadzētu rīkoties, ja man būtu kaut kripatiņa aizdomu pret jums. Tad man pienāktos pēc visas formas dabūt no jums liecību, izdarīt kratīšanu, varbūt jūs, teiksim, arī apcietināt … Tātad es jūs aizdomās neturu, ja rīkojos gluži citādi. Bet jūs esat zaudējis veselo saprātu un nekā neredzat, es atkārtoju!

Raskoļņikovs nodrebēja ar visu augumu, tā ka arī Porfīrijs Petrovičs pārāk skaidri to manīja.

—     Jūs visu laiku melojat! — viņš iesaucās. — Es nezinu jūsu nolūkus, bet jūs melojat… Pirmīt jūs nerunājāt tādā nozīmē, es nevaru maldīties… Jūs melojat!

—     Es meloju? — uztvēra Porfīrijs, acīm redzami iekarsdams, tomēr saglabādams visjautrāko un zobgalīgāko izskatu un, šķiet, nemaz neuztraukdamies par to, ko domā par viņtL Raskoļņikova kungs. — Es meloju? … Nu, bet kā es pirmīt pret jums izturējos (es, izmeklētājs!), pats pateikdams jums priekšā un parādīdams visus aizstāvēšanās līdzekļus, pats izskaidrodams jums visu šo psiholoģiju, — «sak, slimība, murgi, biju sāpīgi aizvainots, melanholija, iecirkņa uzraugi» — un tā tālāk? Ko? He-he-he!

Kaut gan, teiksim, visa šāda atrunāšanās un izlocīšanas, visi šie psiholoģiskie aizstāvēšanās līdzekļi ir visai nepietiekami, pie tam apstrīdami. «Slimība, teiksim, drudzis, ><ippi, pa murgiem tā likās, neatceros» — viss tas nu tā; i <i kāpēc, draudziņ, jums slimībā un murgos rādās tieši lodi sapņi, bet ne citādi? Varēja taču būt arī citādi? Vai ne? He-he-he-he!

Raskoļņikovs lepni un nicinoši paskatījās uz viņu.

—     īsi sakot, — viņš skaļi noteica, uzceldamies un pie lam mazliet atbīdīdams PorfĪriju, — īsi sakot, es gribu zināt: vai jūs atzīstat mani par pilnīgi brīvu no aizdomām vai ne? Runājiet, Porfīrij Petrovič, runājiet skaidri un noteikti, un drīzāk, tūlīt!

—     Briesmas! Ir gan briesmas ar jums! — Porfīrijs iesaucās ar gluži jautru, viltīgu un pavisam mierīgu seju.

Galu galā kāpēc jums jāzina, kāpēc jums tik daudz jāzina, iekams vēl nemaz nelūko jūs aiztikt! Jūs tiešām esat kā bērns: dod tik un dod uguni rokā! Un par ko jus tā raizējaties? Ko jūs pats mums uzmācaties? Kādu iemeslu dēļ? Ko? He-he-he!

—     Es atkārtoju, — Raskoļņikovs saniknots iebrēcās, — ka es nevaru vairs ilgāk paciest…

—     Ko tad? Neziņu? — Porfīrijs pārtrauca.

—     Nezobojieties par mani! Es negribu!… Es jums saku, negribu! … Nevaru un negribu! Vai jūs dzirdat? Dzirdat? — viņš uzkliedza, uzbelzdams atkal dūri uz galda.

—      Klusāk, klusāk! Izdzirdēs! Es nopietni brīdinu: saudzējiet sevi! Es nejokoju! — Porfīrijs runāja atkal čukstus, bet šoreiz viņa sejā nebija vairs pirmītējās valšķīgi labsirdīgās un iztrūcinātās izteiksmes; gluži otrādi: tagad viņš tieši pavēlēja, stingri saraucis uzacis un it kā uzreiz atmetis visu noslēpumainību un divdomību. Bet tas bija tikai vienu mirkli. Samulsināto Raskoļņikovu piepeši sagrāba īsts trakums; bet dīvaini: viņš tomēr atkal paklausīja pavēlei runāt klusāk, kaut gan atradās vislielākajā niknuma uzliesmojumā.

—     Es neļaušu sevi mocīt! — viņš gluži neviļus bija sācis runāt čukstus, tāpat kā pirmīt, kaut gan tai pašā mirklī ar sāpēm un riebumu apzinājās, ka nespēj Porfīrija pavēlei pretoties, un šī doma satracināja viņu vēl vairāk. — Arestējiet mani, izkratiet, bet, esiet tik laipns, rīkojieties pēc formas un nespēlējieties ar mani! Jūs nedrīkstat! …

—     Neraizējieties par formu, — Porfīrijs pārtrauca, ar to pašu agrāko viltīgo smīnu un pat it kā ar baudu tīksminādamies par Raskoļņikovu, — šoreiz es jūs ataicināju tāpat mājas kārtībā, gluži pa draugam.

—     Negribu jūsu draudzību, es tai uzspļauju! Vai dzirdat? Un, lūk še, ņemu savu cepuri un eju. Nu, ko tagad teiksi, ja esi nodomājis arestēt?

Viņš paķēra cepuri un devās uz durvīm.

—     Bet Vai pārsteigumiņu negribat paskatīties? — Porfīrijs ķiķināja, atkal satverdams viņu mazliet augšpus elkoņa un apturēdams pie durvīm. Viņš acīm redzami kļuva arvien jautrāks un rotaļīgāks, kas Raskoļņikovu jau galīgi satracināja.

—     Kādu pārsteigumiņu? Kas tas ir? — viņš jautāja, pēkšņi apstādamies un ar izbīli raudzīdamies Porfīrijā.

—     Pārsteigumiņš, redz še, tepat aiz durvīm man sēž, he-he-he! (Viņš rādīja ar pirkstu uz aizvērtajām starpsienas durvīm, kas veda viņa kroņa dzīvoklī.) Es pat ieslēdzu, lai neaizbēg.

—     Ko? Kur? Kas? — Raskoļņikovs piegāja pie durvīm un lūkoja atvērt, bet tās bija aizslēgtas.

—     Aizslēgtas, atslēga ir te!

Un viņš tiešām parādīja atslēgu, izvilcis to no kabatas.

—     Tu vienā gabalā melo! — Raskoļņikovs ierēcās, vairs nevaldīdams pār sevi. — Melo, ķipars nolādētais! — Viņš metās Porfīrijam virsū, tas atkāpās līdz durvīm, bet nebija nemaz sabijies.

—     Es visu, visu saprotu! — Raskoļņikovs pielēca tam klāt. — Tu melo un mani ķircini, lai es sevi nodotu…

—     Bet vēl vairāk sevi nodot jau nav nemaz iespējams, dārgais Rodion Romanovič! Jūs jau trakojat. Nekliedziet, citādi es pasaukšu ļaudis!

—     Melo, nekā nebūs! Sauc ļaudis! Tu zināji, ka esmu slims, un gribēji mani satracināt līdz ārprātam, lai es sevi nodotu, lūk, tavs mērķis! Nē, dod šurp faktus! Es visu saprotu? Tev faktu nav, ir tikai draņķīgie un niecīgie Zamjotova minējumi… Tu pazini manu raksturu, gribēji mani novest līdz trakumam un tad pārsteigt uzreiz ar popiem un deputātiem… Tu viņus gaidi? Ko gaidi? Kur? Dod šurp!

—           Kas nu te par deputātiem, draudziņ! Ienāk ar cilvokam prata! Ta jau pec formas, ka jus to sakat, nevar nemaz rīkoties, jums, draudziņ, nav īstās sajēgas šais lietās… Bet forma neaizbēgs, pats redzēsiet… — Porlirijs purpināja, ausīdamies uz durvju pusi.

Patiesi šai brīdī otrā istabā pie pašām durvīm bija dzirdams kāds troksnis.

—            A, nāk! — Raskoļņikovs iekliedzās. — Tu esi pēc viņiem sūtījis! … Tu viņus gaidīji! Tu rēķināji! … Nu tad dod ar viņus visus šurp: deputātus, lieciniekus, ko vēlies … dod šurp! Es esmu gatavs! Gatavs!

Bet te notika kaut kas dīvains, kaut kas parastā notikumu gaitā tik negaidīts, ka ne Raskoļņikovs, ne Porfīrijs Petrovičs tādu atrisinājumu, protams, nebija gaidījuši.

vi

Vēlāk, atceroties šo brīdi, Raskoļņikovam viss attēlojās šādi.

Aiz durvīm dzirdamais troksnis strauji pieauga, un durvis mazliet pavērās.

—            Kas ir? — Porfīrijs Petrovičs īgni uzkliedza. — Es taču brīdināju …

Vienu mirkli atbildes nebija, bet varēja redzēt, ka aiz durvīm atrodas vairāki cilvēki un it kā grūž kādu atpakaļ.

—     Kas tur ir? — Porfīrijs Petrovičs uztraucies atkārtoja.

—     Arestantu atvedām, Nikolaju, — bija dzirdama kāda

balss.

—            Nevajag! Prom! Pagaidiet!… Kā viņš te iekļuvis! Kas tā par nekārtību! — Porfīrijs kliedza, mezdamies pie

durvīm.

—            Viņš te… — gribēja turpināt tā pati balss, bet uzreiz notrūka.

Sekundes divas, ne vairāk norisinājās īsta cīņa; tad pēkšņi viens it kā ar spēku otru atgrūda, un tūlīt kāds ļoti bāls vīrs ienāca taisni Porfīrija Petroviča kabinetā.

Šī cilvēka izskats no pirmā acu uzmetiena bija ļoti savāds. Viņš skatījās taisni uz priekšu, bet it kā nevienu neredzēdams. Viņa acīs spīdēja apņēmība, bet reizē ar to nāves bālums klāja viņa seju, it kā viņš būtu atvests uz soda vietu. Gluži bālās lūpas raustījās.

Viņš bija vēl ļoti jauns, ģērbies vienkāršu ļaužu drēbēs, vidēja auguma, kalsnējs, ar apaļiski apcirptiem matiem, smalkiem, it kā sausiem sejas pantiem… Negaidot sāņus atgrūstais vīrs metās viņam pakaļ istabā un paguva saķert viņu aiz elkoņa: tās bija konvojs; bet Nikolajs parāva roku un atbrīvojās no viņa vēlreiz.

Durvīs saspiedās vairāki ziņkārīgie. Daži no tiem traucās ienākt iekšā. Viss aprakstītais notika gandrīz vienā mirklī.

—     Prom, par agru! Pagaidi, kamēr sauks!… Kāpēc viņu par agru atveda? — murmināja Porfīrijs Petrovičs ārkārtīgi īgns, it kā izsists no sliedēm. Bet Nikolajs pēkšņi nometās ceļos.

—     Ko tu gribi? — Porfīrijs pārsteigts uzsauca.

—     Vainīgs! Mans grēks! Es esmu slepkava! — Nikolajs pēkšņi izteica, gandrīz aizelsdamies, bet skaļā balsī.

Sekundes desmit valdīja klusums, likās, visus bija pārņēmis apstulbums; pat konvojs atrāvās nost un vairs netuvojās Nikolajam, bet atkāpās pie durvīm un palika nekustīgi stāvot.

—     Kas ir? — Porfīrijs Petrovičs uzsauca, atguvies no pēkšņā sastinguma.

—     Es… esmu slepkava… — Nikolajs, brītiņu klusējis, atkārtoja.

—     Kā… tu… Kā… Ko tu nokāvi? — Porfīrijs Petrovičs bija redzami apjucis. Nikolajs atkal brītiņu klusēja.

—     Aļonu Ivanovnu un viņas māsiņu Lizavetu Ivanovnu es … nonāvēju… ar cirvi… Prāta aptumsums bija uznācis, — pēkšņi piebilda un palika atkal klusu. Viņš visu laiku bija nometies ceļos.

Porfīrijs Petrovičs dažus mirkļus stāvēja kā pārdomāļ dams, tad piepeši atkal uzpurinājās un sāka māt ar rokām nelūgtajiem lieciniekiem. Tie acumirklī nozuda, un durvis aizvērās. Pēc tam viņš palūkojās uz kaktā stāvošo Raskoļņikovu, kas mežonīgām acīm blenza uz Nikolaju, taisījās it kā pieiet pie viņa, tomēr pēkšņi apstājās, paskatījās viņā, bet tūdaļ atkal pievērsa skatienu Nikolajam, pēc tam atkal Raskoļņikovam, tad atkal Nikolajam un piepeši kā aizrāvies uzbruka Nikolajam.

—     Kcr tu te ar savu aptumsumu steidzies man priekšā? — viņš gandrīz neganti tam uzbrēca. — Neesmu tev vēl prasījis: vai tev uznāca aptumsums vai neuznāca … Saki: tu nokāvi?

—     Esmu slepkava… nododu liecību… — Nikolajs sacīja.

E-eh! Ar ko tu nogalināji?

Ar cirvi. Salūkoju.

—     Ek, kā steidzas! Vai viens?

Nikolajs jautājumu nesaprata.

—     Tu viens nokāvi?

—           Viens. Bet Mitjka nav vainīgs, viņš tur neņēma dalību. v

—     Nesteidzies tu man ar Mitjku! E-eh!…

—            Bet kā tad tu, nu, kā tu tai brīdī pa kāpnēm noskrēji? Sētnieki taču satika jūs abus?

—           To es tā — acu apmānīšanai… tai brīdī… skrēju kopā ar Mitjku, — it kā ar skubu, jau laikus sagatavojies, Nikolajs atbildēja.

—            Nu, tā arī ir! — Porfīrijs nikni iebrēcās. — Nerunā pats saviem vārdiem, — viņš it kā pie sevis nomurmināja un pēkšņi atkal pamanīja Raskoļņikovu.

Acīm redzot, viņš bija tā aizrāvies' ar Nikolaju, ka uz mirkli pat piemirsis Raskoļņikovu. Tagad viņš pēkšņi atjēdzās, pat samulsa …

—            Rodion Romanovič, dārgais! Piedodiet! — viņš metās pie Raskoļņikova. — Šitā nevar; es lūdzu… jums te nav ko … Arī es pats… Redziet, kas par pārsteigumiem! Esiet tik laipni! …

Un, paņēmis viņu aiz rokas, viņš norādīja uz durvīm.

—            Jūs, liekas, to negaidījāt? — ieteicās Raskoļņikovs, protams, vēl nekā skaidri nesaprazdams, tomēr jau paguvis stipri uzmundrināties.

—     Arī jūs to negaidījāt. Re, kā rociņa dreb! He-he!

—     Arī jūs drebat, Porfīrij Petrovič.

—     Arī es drebu; negaidīju! …

Viņi stāvēja jau durvīs. Porfīrijs Petrovičs nepacietīgi gaidīja, lai Raskoļņikovs paiet garām.

—            Bet pārsteigumiņu jūs tā ij neparādīsiet? — piepeši zobgalīgi ieteicās Raskoļņikovs.

—            Runā, bet pašam vēl zobiņi mutē klab, he-he! Ironisks cilvēks jūs esat! Nu, uz redzēšanos!

—     Manuprāt, ardievu!

—            Kā dievs vēlēs, kā dievs vēlēs! — Porfīrijs nomurmināja ar greizu smaidu.

Ejot caur kanceleju, Raskoļņikovs ievēroja, ka daudzi cieši noskatījās viņā. Priekšistabā viņš paguva saskatīt pūlī abus tā nama sētniekus, kurus toreiz naktī bija aicinājis pie iecirkņa uzrauga. Vini stāvēja un kaut ko

gaidīja. Bet, tikko izgājis uz kāpnēm, viņš pēkšņi aiz sevis atkal izdzirda Porfīrija Petroviča balsi. Apgriezies viņš ieraudzīja, ka tas gluži aizelsies steidzās viņam pakaļ.

—     Vienu vārdiņu, Rodion Romanovič; kas attiecas uz visu pārējo, kā nu dievs vēlēs, tomēr nāksies šo to pavaicāt pēc formas… tad mēs vēl redzēsimies… Tā ja!

Un Porfīrijs apstājās ar smaidu viņa priekšā.

—     Tā ja, — viņš vēlreiz piebilda.

Likās, ka viņam gribējās vēl ko sacīt, bet vārdi it kā nenāca pār lūpām.

—     Bet jūs, Porfīrij Petrovič, atvainojiet mani par pirmītējo … es iekarsu, — Raskoļņikovs iesāka, jau pilnīgi atžirdzis, sajuzdams neatvairāmu tieksmi padižoties.

—     Nekas, nekas, — gandrīz līksmi uztvēra Porfīrijs. — Es pats jau ar … Man indīgs raksturs, atzīstos, atzīstos! Nu, mēs vēl tiksimies! Ja dievs vēlēs, tad vēl droši tiksimies…

—     Un līdz galam iepazīsim viens otru? — Raskoļņikovs uztvēra.

—     Un līdz galam iepazīsim viens otru, — piebalsoja Porfīrijs Petrovičs un, acis piemiedzis, ļoti nopietni paskatījās uz viņu. — Tagad uz vārda dienu?

—      Uz bērēm.

—      Ak jā, uz bērēm! Taupiet savu veselību, taupiet…

—      Nezinu, ko varētu novēlēt jums no savas puses, — Raskoļņikovs uztvēra, sākdams jau kāpt lejup pa kāpnēm, bet tad pēkšņi atkal pagriezās pret Porfīriju. — Novēlētu jums labas sekmes, bet redziet, cik jūsu dienests komisks.

—     Kāpēc komisks? — Porfīrijs Petrovičs tūdaļ sāka ausīties, arī jau pagriezies uz iešanu.

—      Kā ne? Palūk, šo pašu nabaga Mikolku, kā jūs viņu droši vien spīdzinājāt un mocījāt — psiholoģiski, pēc savas metodes, kamēr viņš atzinās; dienu un nakti droši vien pierādījāt viņam: «Tu esi slepkava, tu esi slepkava …» — nu, bet tagad, kad viņš jau ir atzinies, jūs sāksiet viņam atkal visus kauliņus lauzīt: «Sak, tu melo, tu neesi»slepkava! Tu nevarēji tas būt! Tu nerunā saviem paša vārdiem!» Nu, vai pēc visa tā jūsu dienests nav komisks?

—     He-he-he-he! Tātad tomēr ievērojāt, ko es nupat teicu Nikolajam, ka viņš «nerunā saviem paša vārdiem»?

—     Kā lai neievēro?

He-he! Atjautīgs, atjautīgs. Visu jūs pamanāt! Paliesām mundrs gars! Un arvien pašu komiskāko stīgu mi aizķerat… he-he-he! Stāsta, ka no rakstniekiem šī spēja visspilgtākā bijusi Gogolim?

—     Jā Gogolim.

—     Taisnība, Gogolim… Uz patīkamu atkalredzēšanos!

—     Uz patīkamu atkalredzēšanos …

Raskoļņikovs aizgāja tieši uz mājām. Viņš bija tā izsists no sliedēm, tā samulsināts, ka, ienācis istabā, tūlīt «iikrita uz dīvāna un stundas ceturksni nosēdēja atpūzdamies, pūlēdamies kaut cik sakārtot domas. Par Nikolaju viņš neņēmās pat spriest: par to viņš bija galīgā nesaprašanā; viņš juta, ka Nikolaja pašapsūdzība ir kaut kas neizskaidrojams, neiedomājams, ko viņš tagad neparko neatšķetinās. Tomēr Nikolaja pašapsūdzība bija patiesi noticis fakts. Šī fakta sekas viņam tūdaļ bija skaidras: meli nevarēja palikt neatklāti, un tad atkal ķersies pie viņa. Bet vismaz līdz tam laikam viņš ir brīvs, un viņam katrā ziņā kaut kas savā labā jādara, jo citādi briesmas ir nenovēršamas.

Tomēr cik lielā mērā? Stāvoklis sāka noskaidroties. Lūkodams atcerēties vispārējos vilcienos, savilkt vienkopus sakarībā visu pirmītējo scēnu ar Porfīriju, viņš vēlreiz nodrebēja šausmās. Protams, viņš vēl nezināja visus Porfīriia nolūkus, nevarēja aptvert visus viņa pirmītējos apsvērums. Bet daļa spēles bija atklāta, un, protams, neviens nevarēja saprast labāk par viņu, cik briesmīgs viņam bija šis «gājiens» Porfīrija spēlē. Cik tur trūka — un viņš varēja sevi nodot pavisam, turklāt jau faktiski. Pazīdams viņa jutīgo raksturu, jau no pirmā acu uzmetiena to pareizi uztvēris un izpratis, Porfīrijs bija rīkojies gan pārāk pašpaļāvīgi, tomēr gandrīz nekļūdīgi. Nav šaubu, Raskoļņikovs pirmīt bija paguvis sevi par daudz sakompromitēt, taču līdz faktiem lieta vēl nebija nonākusi: viss bija vēl nenoteikts. Bet vai arī tagad viņš pareizi, vai gluži, kā nākas, visu izprot? Vai viņš nekļūdās? Uz kādu īsti iznākumu Porfīrijs šodien visu virzīja? Vai tiešām viņam bija šodien kaut kas sagatavots? Kas īsti? Vai viņš kaut ko patiesi gaidīja vai ne? Kā gan viņi būtu šķīrušies, ja nebūtu notikusi katastrofa ar Nikolaju?

Porfīrijs gandrīz visu savu spēli bija parādījis; protams, riskēja, tomēr parādīja. Un (Raskoļņikovam vienmēr tā likās), ja Porfīrijam tiešām būtu kaut kas vēl vairāk, tad ari to viņš būtu parādījis. Bet kas tas par «pārsteigumu»? Izsmiekls, vai? Vai tas ko nozīmēja vai nenozīmēja nekā? Vai aiz tā varēja slēpties kaut kas tiešām līdzīgs faktam, līdzīgs noteiktai apsūdzībai? Vakarējais cilvēks? Kur tas iekritis? Kur viņš bija šodien? Ja vien Porfīrijam ir kaut kas noteikts, tad tas ir sakarā ar vakarējo cilvēku …

Viņš sēdēja uz dīvāna, galvu nokāris, atbalstījies uz ceļgaliem, aizsedzis seju ar rokām. Visā ķermenī vēl nemitējās nervozās trīsas. Beidzot viņš piecēlās, paņēma cepuri un gāja uz durvīm.

Nojauta viņam teica, ka vismaz šodien viņš vēl var būt puslīdz drošs, ka briesmas nedraud. Pēkšņi viņš savā sirdī izjuta prieku: viņam gribējās drīzāk nokļūt pie Katerinas Ivanovnas. Apbedīšanu viņš, protams, bija nokavējis, bet uz bēru mielastu vēl paspēs un tur redzēs Soņu.

Viņš apstājās, padomāja, un sāpīgs smaids parādījās uz viņa lūpām.

«Šodien! Šodien!» viņš pie sevis atkārtoja. «Jā, jau šodien! Tā vajag …»

Tikko viņš grasījās atvērt durvis, kad piepeši tās pašas sāka vērties vaļā. Viņš nodrebēja un atlēca atpakaļ. Durvis vērās gausi un klusi, un tajās parādījās vakarējā no pazemes iznākušā cilvēka stāvs.

Cilvēks apstājās uz sliekšņa, klusēdams paskatījās Raskoļņikovā, tad ienāca vienu soli istabā. Viņš bija uz mata tāds pats kā vakar — tas pats augums, tas pats apģērbs, tomēr viņa sejā un skatienā bija notikušas lielas pārmaiņas: viņš izskatījās noskumis un, brītiņu pastāvēj s, nopūtās. Vajadzēja tikai viņam pielikt delnu pie vaiga un piešķiebt galvu, lai jau pavisam līdzinātos sievišķim.

—     Ko j\ims vajag? — jautāja gluži pamirušais Raskoļņikovs.

Cilvēks vēl brītiņu klusēja, tad pēkšņi zemu, gandrīz līdz grīdai palocījās viņam. Vismaz pieskārās grīdai ar labās rokas pirkstu.

—     Kas jums ir? — iesaucās Raskoļņikovs.

—     Esmu vainīgs, — cilvēks klusi sacīja.

—     Kādā ziņā?

—    Nelabās domās.

Abi lūkojās viens otrā.

—     Mani aizkaitināja tas, ka jūs toreiz atnācāt varbūt iereibis un sētniekus uz iecirkni saucāt, un par asinīm prašņājāt. Mani tas aizskāra, ka viņi atstāja jūs mierā iin noturēja par piedzērušu. Un tas man tā ķērās pie nii tis, ka ne gulēt nevarēju. Bet, tā kā bijām adresi iegaumējuši, tad vakar atnācām šurp un prasījām …

Kas atnāca? — Raskoļņikovs pārtrauca, acumirklī rūkdams atcerēties.

—     Tas ir, es nodarīju jums ļaunu.

—     Tātad jūs esat no tā nama?

—     Es toreiz turpat vārtos kopā ar viņiem stāvēju, vai |us neatceraties? Mums tur ir sava amatniecība — jau sendienis. Mēs esam kažocnieki, sīkpilsoņi, darbu ņemam mājās … Dikti ķērās pie sirds …

Un pēkšņi Raskoļņikovam atmiņā gaiši atausa aizvakardienas aina pie vārtiem; viņš atģidās, ka bez sētniekiem tur bija stāvējuši vēl daži citi, viņu vidū arī sievietes. Viņš atcerējās kādu balsi, kas ieteica vest viņu tieši uz iecirkni. Runātāja seju viņš nevarēja atcerēties un pat tagad nepazītu, bet atminējās, ka viņš bija tam kaut ko atbildējis, pagriezies pret to …

Tad lūk, ar ko bija izskaidrojamas visas viņa vakarējās šausmas. Visdrausmīgāk bija iedomāties, ka viņš tik tikko nebija aizgājis bojā, tikko nebija sevi pazudinājis tāda niecīga apstākļa dēļ. Tātad, izņemot dzīvokļa īrēšanu un sarunu par asinīm, šis cilvēks neko vairāk nevar pastāstīt. Un tātad ari Porfīrijam nav nekā, itin nekā vairāk kā vien šie murgi-, nekādu faktu, izņemot šo viņa psiholoģiju, kuru var pagriezt gan vienādi, gan otrādi, itin nekā reāla. Tātad, ja neradīsies vairāk nekādu faktu (bet tādi vairs nedrīkst rasties, nedrīkst, nedrīkst!), tad… ko tad var viņam padarīt? Ar ko varēs viņa vainu pierādīt, ja viņu arī arestētu? Un tātad Porfīrijs tikai tagad, tikai nupat ir dabūjis zināt par dzīvokli, bet līdz šim nebija to nemaz zinājis.

—     Vai jūs pateicāt šodien Porfīrijam… ka es biju uz turieni aizgājis? — viņš iesaucās, pēkšņas domas pārsteigts.

—     Kādam Porfīrijam?

—     Izmeklēšanas tiesnesim.

—     Es pateicu. Sētnieki toreiz negāja, tad aizgāju es.

—     Šodien?

—     Mazu brītiņu priekš jums. Es visu dzirdēju, visu, kā viņš jūs tirdīja.

—     Kur? Kā? Kad?

—     Turpat pie viņa, aiz starpsienas, nosēdēju visu laiku.

—     Kā? Tad jūs bijāt tas pārsteigums? Kā tas varēja gadīties! Apžēlojieties!

—     Kad es redzēju, — sīkpilsonis turpināja, — ka sētnieki uz manu skubinājumu negrib iet, jo esot, viņi saka, par vēlu, kas zina, varot vēl uz šiem noskaisties, ka nav tūlīt nākuši, — man apskrējās sirds, ne aizmigt vairāk nevarēju un sāku izzināt. Vakar izzināju un šodien aizgāju. Aizgāju pirmo reizi — viņa nebija. Aizgāju pēc stundas, nepieņēma; trešo reizi aizgāju, tad pielaida. Sāku izklāstīt viņam visu, kā bija, viņš sāka skraidīt pa istabu un dauzīt ar dūri sev pa krūtīm. «Ko jūs,» viņš saka, «razbainieki, ar mani darāt? Būtu es to zinājis, es viņu ar konvoju būtu licis atšķūtēt!» Pēc tam izskrēja, kādu pasauca un sāka ar to kaktā sarunāties, tad atkal man klāt un nu mani tincināt un lamāt. Visādi strostēja; bet es viņam visu pastāstīju un pateicu, ka jūs uz maniem vakarējiem vārdiem nekā neuzdrīkstējāties atbildēt un ka jūs mani vairs nepazināt. Un tad viņš atkal sāka skraidīt un visu laiku dauzīja sev pa krūtīm un sirdījās, un skraidīja, bet, kad pieteica jūs,—nu, viņš saka, lien aiz starpsienas, sēdi rāms, nekusties, lai tu dzirdētu ko dzirdēdams, ij krēslu pats man tur ienesa un mani ieslēdza; varbūt viņš man vēl ko pavaicāšot. Bet, kad atveda Nikolaju, tad viņš pēc jums arī mani izveda ārā: es tevi, viņš saka, vēl aicināšu priekšā un noklaušināšu …

—     Vai Nikolaju pratināja, tev dzirdot?

—     Tikko jūs izlaida, tā tūlīt arī mani izveda, bet Nikolaju sāka nopratināt.

Sīkpilsonis apklusa un pēkšņi atkal paklanījās, ar pirkstu pieskardamies pie grīdas.

—     Piedodiet man par apvainošanu un par visu ļaunu!

—     Dievs piedos, — Raskoļņikovs atbildēja, un, tiklīdz viņš bija to pateicis, sīkpilsonis vēlreiz palocījās, bet vairs ne tik zemu, tad lēnām apgriezās un izgāja pa durvīm. «Visu var pagriezt gan vienādi, gan otrādi, tagad visu var pagriezt gan vienādi, gan otrādi,» Raskoļņikovs pie sevjs atkārtoja un možāks nekā jebkad izgāja no istabas.

—     Tagad mēs vēl pacīnīsimies, — viņš ar nīgru smīnu čukstēja, noiedams pa kāpnēm. Šoreiz nīgrums attiecās uz viņu pašu: ar nicināšanu un kaunu viņš atcerējās savu «mazdūšību».

PIEKTĀ DAĻA

I

Rīts pēc liktenīgās Pjotra Petroviča izskaidrošanās ar Duņečku un Pulheriju Aleksandrovnu atskurbināja arī Pjotru Petroviču. Sev par vislielāko nepatiku viņš bija spiests arvien skaidrāk atzīt to par nenoliedzamu un neatsaucamu faktu, ko vakar vēl bija uzskatījis par gandrīz fantastisku, lai gan notikušu, tomēr it kā vēl neiespējamu. Ievainotas patmīlības melnā čūska cauru nakti bija dzēlusi viņa sirdi. Piecēlies no gultas, Pjotrs Petrovičs vispirms palūkojās spogulī. Viņš baidījās, vai viņa izskats pa nakti nebūs kļuvis žultains. Tomēr šai ziņā viss bija vēl kārtībā: paskatījies savā cienīgajā, baltajā, pēdējā laikā mazliet uzblīdušajā sejā, Pjotrs Petrovičs vienu brīdi jutās pat pavisam apmierināts, pilnīgā pārliecībā, ka sev līgavu varēs atrast arī kaut kur citur un varbūt vēl labāku. Tūdaļ gan atjēdzās un enerģiski nospļāvās sāņus, ar ko savam jaunajam draugam un istabas biedram Andrejam Semjonovičam Ļebezjatņikovam izvilināja klusu, sarkastisku smīnu. Pjotrs Petrovičs šo smīnu manīja un nekavējās klusībā ieskaitīt to sava jaunā drauga rēķinā. Pēdējā laikā viņš daudz ko bija paguvis likt uz Ļebezjatņikova rēķina. Viņa nīgrums vēl pieauga, apķeroties, ka nevajadzēja vakar stāstīt Andrejam Semjonovičam par sava apmeklējuma rezultātiem. Tā bija otra vakardienas kļūda, ko viņš neapdomīgi izdarījis aiz pārliekas ekspansivitātes un sašutuma … Pēc tam visu priekšpusdienu, gluži kā par spīti, vienas nepatikšanas sekoja citām. Pat senātā viņu sagaidīja neveiksme kādā prāvā, ko viņš vadīja. Bet visvairāk viņu aizkaitināja nama īpašnieks, no kura viņš drīzās apprecēšanās izredzēs bija noīrējis dzīvokli un licis to uz sava rēķina remontēt: šis namsaimnieks, kaut kāds bagātībā iedzīvojies vācu amatnieks, neparko nepiekrita nupat noslēgtā līguma atcelšanai, bet pieprasīja kontraktā minētās līguma laušanas naudas samaksu pilnā apmērā, neraugoties uz to, ka Pjotrs Petrovičs atdeva dzīvokli viņam atpakaļ gandrīz pilnīgi izremontētu. Tāpat arī mēbeļu veikalā negribēja atdot nevienu rubli no iemaksātās naudas par nopirktām mēbelēm, ko viņš vēl nebija pārvedis uz dzīvokli. «Vai lai es mēbeļu dēļ precos!» klusībā grieza zobus Pjotrs Petrovičs, un šai pašā brīdī viņā vēlreiz uzdzirkstīja izmisuma pilna cerība: «Vai tiešām viss ir zudis un pagājis uz neatgriešanos? Vai nevarētu vēl pamēģināt?» Domas par Duņečku vēlreiz vilinoši iesmeldzās viņa sirdī. Ar mokām viņš izturēja šo acumirkli, un, protams, ja būtu iespējams tūlīt, uz vietas, tikai izsakot tādu vēlēšanos, nogalināt Raskoļņikovu, viņš bez kavēšanās būtu izteicis šo vēlēšanos.

«Mana kļūda bija arī tā, ka es nemaz nedevu viņām naudu,» viņš prātoja, skumīgi atgriezdamies Ļebezjatņikova istabiņā. «Kāda joda pēc esmu kļuvis tāds žīds? Tur taču pat aprēķina nekāda nebija! Domāju piepaturēt viņas trūcīgos apstākļos, novest tik tālu, lai viņas skatītos uz mani kā uz debesu sūtītu, bet paskat, ko viņas! … Tpū! … Būtu es viņām iedevis pa visu šo laiku, teiksim, tūkstoša pusotra līgavas pūram un dāvanām — šādām tādām kārbiņām un somiņām, karneoliem un audumiem, visādiem niekiem no Knopa un angļu veikala, — tas viss būtu daudz labāk un… iespaidīgāk! Tad tik viegli man tagad neatteiktu! Tie ir tādas dabas ļaudis, kas atraidīšanas gadījumā uzskatītu par savu pienākumu katrā ziņā atdot atpakaļ i dāvanas, i naudu; bet atdot nāktos grūti un būtu arī žēl. Tāpat sirdsapziņa urdītu: sak, kā nu tā pēkšņi aizraidīt prom cilvēku, kas līdz šim bijis tik devīgs un delikāts?… Hm! Esmu nošāvis greizi!» Un Pjotrs Petrovičs, atkal zobus griezdams, nosauca sevi par muļķi — protams, tikai domās.

Nācis pie šāda slēdziena, viņš atgriezās mājās vēl vairāk saniknots un sašutis, nekā bija izgājis no mājas. Gatavošanās bēru mielastam Katerinas Ivanovnas istabā modināja viņā ziņkārību. Viņš jau vakar par šīm bērēm bija kaut ko dzirdējis; atcerējās, ka arī it kā ticis ielūgts, bet aiz paša raizēm viņš visu pārējo bija palaidis garām bez ievērības. Viņš pasteidzās apjautāties Lipevehseles kundzei, kas pa Katerinas Ivanovnas prombūtnes laiku (tā bija vēl kapsētā) rosījās pie bēru galda klāšanas, un no viņas dabūja zināt, ka piemiņas mielasts būšot ļoti svinīgs, ielūgti gandrīz visi istabu īrnieki, daži pat tādi, kas ar nelaiķi nemaz nebijuši pazīstami; ielūgts esot pat Andrejs Semjonovičs Ļebezjatņikovs, neraugoi<< s uz viņa agrāko ķildu ar Katerinu Ivanovnu, unr pedigi, arī viņš pats, Pjotrs Petrovičs, esot ne tikvien laipni luj.jis, bet tiekot pat ar lielu nepacietību gaidīts, jo viņš liušot gandrīz visievērojamākais viesis no visiem īrniekiem. Pati Amālija Ivanovna arī bija ielūgta ar jo lielu < ienību, nevērojot visas bijušās nepatikšanas, tāpēc nu viņa tagad cītīgi saimniekoja un kārtoja, tas viņai sagād.ija pat baudu; turklāt viņa bija varen uzcirtusies, lai oii sēru tērpā, tomēr jaunā — zīdos un samtos, ar ko ļoti lepojās. Visi šie fakti un ziņas ierosināja Pjotrā Petlovičā kādu ideju, un viņš atgriezās savā, tas ir, Andreja Semjonoviča Ļebezjatņikova istabā zināmā mērā domīgs. Proti, viņš bija uzzinājis, ka ielūgto skaitā ir arī Raskoļņikovs.

Andrejs Semjonovičs nezin kādēļ visu šo priekšpusdienu pavadīja mājās. Pjotram Petrovičam ar šo kungu bija nodibinājušās kaut kādas savādas, lai gan diezgan dabiskas attiecības. Pjotrs Petrovičs gan viņu dziļi nicināja un neieredzēja gandrīz jau no pirmās dienas, kopš pie viņa dzīvoja, bet tai pašā laikā arī it kā baidījās no viņa. Iebraucis Pēterburgā, viņš apmetās pie tā ne tikai savas skopulības pēc: kaut gan tas bija galvenais iemesls, tomēr aiz tā slēpās vēl kāds cits cēlonis. Jau provincē dzīvojot, viņš par Andreju Semjonoviču, savu bijušo audzēkni, bija dzirdējis runājam kā par vienu no redzamākiem jaunajiem progresistiem, kuru interesantajos un populārajos pulciņos viņam pa reizei esot pat visai ievērojama loma. Tas Pjotram Petrovičam bija kaut kas negaidīts. Tieši šie varenie pulciņi, kas visu zināja, visu nicināja un visu atmaskoja, Pjotram Petrovičam jau sen iedvesa sevišķas, kaut gan pavisam nenoteiktas bailes. Protams, viņš pats, dzīvodams provincē, nebija varējis par kaut ko tamlīdzīgu izveidot pat aptuveni pareizus uzskatus. Viņš, tāpat kā visi citi, bija tikai dzirdējis, ka, it īpaši Pēterburgā, esot kādi progresisti, nihilisti, atmaskotāji utt., utt., bet, tāpat kā daudzi citi, arī viņš līdz nejēdzībai pārspīlēja un izkropļoja šo vārdu saturu un nozīmi. Visvairāk pēdējos gados viņš baidījās no atmaskošanas, un tas bija viņa pastāvīgā, pārmērīgā nemiera galvenais cēlonis, it īpaši pēc tam, kad viņš bija nolēmis pārcelt savu darbību uz Pēterburgu. Šai nozīmē viņš bija iebaidīts, kā dažreiz ir iebaidīti mazi bērni. Pirms kādiem gadiem, tikko uzsācis provincē savu karjeru, viņš bija pieredzējis divus gadījumus, kad bez žēlastības tika atmaskotas divas guberņā diezgan ievērojamas personas, kurām arī viņš bija pieglaimojies un baudījis viņu labvēlīgo atbalstu. Viens gadījums beidzās atmaskotajai personai ar diezgan lielu skandālu, bet otrajā daudz netrūka no pavisam bēdīga iznākuma. Tāpēc arī Pjotrs Petrovičs bija nolēmis tūdaļ pēc atbraukšanas Pēterburgā visu izpētīt un, ja vajadzīgs, tad drošības pēc jau pie laika pieglaimoties «mūsu jaunajai paaudzei». Un te nu viņš lika cerības uz Andreju Semjonoviču un, piemēram, apmeklējot Raskoļņikovu, bija jau iemācījies lietot zināmas no citiem noklausītas frāzes…

Protams, viņš drīz vien saskatīja, ka Andrejs Semjonovičs ir tikai gaužām niecīgs un tukšs cilvēciņš. Bet tas Pjotru Petroviču necik neiedrošināja un viņa bažas neizklīdināja. Ja viņš būtu pat pārliecināts, ka arī visi citi progresisti tādi paši muļķīši, viņa nemiers tomēr nerimtos. Taisnību sakot, gar visām šīm mācībām, domām un sistēmām (ar kurām Andrejs Semjonovičs viņu bērtin apbēra) viņam nebija nekādas daļas. Viņam bija cits — pašam savs nolūks. Viņam tikai vajadzēja pēc iespējas drīzāk, bez kavēšanās izzināt: kas īsteni šeit notiek? Vai šiem cilvēkiem patiešām ir kāds spēks vai nav? Viņam pašam no tiem jābaidās vai ne? Vai tie viņu atmaskos, ja viņš tagad to un to uzsāks, vai neatmaskos? Un, ja atmaskos, tad par ko īsti? Un par ko īpaši tagad atmasko? Un tas vēl nav viss: vai nevarētu kaut kā viņiem pielaipoties un apvest viņus ap stūri, ja viņi tiešām stipri? Vai to vajag vai nevajag? Vai nevarētu, piemēram, savu karjeru kaut kā paveicināt tieši ar viņu palīdzību? Vārdu sakot, radās simtiem jautājumu.

Šis Andrejs Semjonovičs, kas kaut kur dienēja, bija kalsnējs, skrofulozs maza auguma cilvēks ar brīnum gaišiem matiem un kotletēm līdzīgu vaigubārdu, ar kuru ļoti lepojās. Pie tam viņam gandrīz pastāvīgi sāpēja acis. Sirds viņam bija diezgan mīksta, bet valoda ļoti pašapzinīga un dažreiz pat aplam augstprātīga, kas, ņemot vērā mazo augumiņu, gandrīz vienmēr iznāca smieklīgi. Amālija Ivanovna uzskatīja viņu par diezgan cienījamu īrnieku, jo viņš nežūpoja un kārtīgi maksāja īri. Ar visām šīm īpašībām Andrejs Semjonovičs patiesībā tomēr bija pamuļķis. «Mūsu jaunajai paaudzei» un progresam viņš bija pieslējies aiz jūsmības. Viņš bija viens no milzīga un daudzveidīgā nelgu, iedomīgo pusaudžu un izglilibu nebeigušo, uzpūtīgo tiepšu leģiona, kuri arvien steidzas pieslieties katrā ziņā ikvienai pašreiz modē nākušai populārai idejai, lai to tūlīt sagandētu, ar skubu pārvēršot karikatūrā visu, kam paši dažkārt no sirds rtlpo.

Neraugoties uz savu labsirdību, arī Ļebezjatņikovs lomēr sāka arvien vairāk neieredzēt savu istabas biedru un bijušo aizbildni Pjotru Petroviču. Iesācies tas bija >.iarp viņiem kaut kā nemanāmi un abpusēji. Lai cik vientiesīgs bija Andrejs Semjonovičs, viņš tomēr noģida, ka Pjotrs Petrovičs viņu muļķo, klusībā nicina un «nepavisam nav tāds cilvēks, par kādu izliekas». Viņš l)ija mēģinājis tam izklāstīt Furjē sistēmu un Darvina teoriju, bet Pjotrs Petrovičs, it īpaši pēdējā laikā, bija sacīs klausīties viņā kaut kā par daudz sarkastiski un pašās pēdējās dienās — pat pukoties. Proti, viņš bija instinktīvi nojautis, ka Ļebezjatņikovs ir ne tikvien banāls un muļķītis, bet varbūt arī sīks melkulis, kuram pat savā pulciņā nav kaut cik nozīmīgāku sakaru, un, ja viņš kaut ko arī zina, tad to ir tikai pa ausu galam noklausījies no citiem un pat savu propagandas darbu varbūt lāgā neprot, jo runā par daudz juceklīgi, — kāds nu tas var būt atmaskotājs! Te mums vēl jāpiebilst, ka Pjotrs Petrovičs šajās pusotrās nedēļās (sevišķi sākumā) bija labprāt, tas ir, klusēdams, pieņēmis no Andreja Semjonoviča dažu pat aplam dīvainu uzslavu; viņš, piemēram, nebija nekā iebildis, kad Andrejs Semjonovičs piedēvēja viņam gatavību atbalstīt nākamās jaunās «komūnas» drīzāku nodibināšanu kaut kur Meščanskas ielā; vai, piemēram, neaizliegt Duņečkai pagādāt sev mīļāko, ja tai varbūt jau laulības dzīves pirmajos mēnešos ienāktu tas prātā; vai arī — nekristīt savus nākamos bērnus un tā joprojām, aizvien tai pašā garā. Pjotrs Petrovičs pēc sava paraduma neprotestēja pret šādu īpašību piedēvēšanu viņam un atļāva sevi slavēt kaut vai tādā veidā vienkārši tāpat, ka viņam glaimoja katra uzslava, lai kāda tā būtu.

Pjotrs Petrovičs kaut kādu iemeslu dēļ bija šorīt izmainījis dažas piecprocentu biļetes un tagad sēdēja pie galda, pārskaitīdams saņemto naudas zīmju paciņas. Andrejs Semjonovičs, kuram gandrīz nekad naudas nebija, staigāja pa istabu un lūkoja pats sev iestāstīt, ka skatās uz visām šim paciņām vienaldzīgi un pat ar nicināšanu. Pjotrs Petrovičs gan neparko nebūtu ticējis, ka Andrejs Semjonovičs var noskatīties uz tādu naudu vienaldzīgi; Andrejs Semjonovičs savukārt ar rūgtumu domāja, ka Pjotrs Petrovičs varbūt patiešām ir spējīgs par viņu tā spriest un varbūt pat priecājas, ka var savu jauno draugu pakairināt un paķircināt ar galdā izliktajām naudas paciņām, atgādinot tam tā niecību un it kā starp viņiem pastāvošo nevienlīdzību.

Viņš redzēja, ka šoreiz Pjotrs Petrovičs ir tomēr pavisam neparasti īgns un nevērīgs, neraugoties uz to, ka viņš, Andrejs Semjonovičs, atkal iesāka klāstīt viņam priekšā savu iemīļoto tematu par jaunas — tādas sevišķas «komūnas» dibināšanu. Šad tad skaitīkļu kauliņu klabēšanai pa starpām izgrūstās strupās Pjotra Petroviča piezīmes bija visatklātākā, apzināti nepieklājīga izsmiekla pilnas. «Humānais» Andrejs Semjonovičs to attiecināja uz Pjotra Petroviča nelāgo garastāvokli pēc vakarējās izšķiršanās ar Duņečku un degtin dega nepacietībā ātrāk novirzīt sarunu uz šo tematu: viņam te arī bija sakāms šis tas sakarā ar progresu un propagandu, kas varētu viņa cienījamo draugu iepriecināt un, «bez šaubām», veicinātu viņa tālāko attīstību.

—     Kas tur par bēru godu tiekot rīkots pie… pie tās atraitnes? — Pjotrs Petrovičs pēkšņi iejautājās, pārtraukdams Andreju Semjonoviču visinteresantākajā vietā.

—      It kā jūs nezinātu; es tak vakar ar jums runāju par šo tematu, izteikdams savus uzskatus par visām šīm ceremonijām… Viņa taču, es dzirdēju, ielūdza arī jūs. Jūs pats vakar ar viņu runājāt. ..

—      Es negaidīju, ka šī nabaga muļķe izgrūdīs bērēm visu no otra tāda paša muļķa… Raskoļņikova dabūto naudu. Nupat, garām iedams, pat nobrīnījos, kas tur tiek rīkots: mielasts, vīni!… Ielūgti vairāki cilvēki — velns viņu zina!—Pjotrs Petrovičs turpināja it kā izvaicādams, bet pamazām virzīdams sarunu uz kādu viņam zināmu noteiktu mērķi. — Kā? Jūs sakāt, ka arī es esot ielūgts? — viņš pēkšņi piebilda, paceldams galvu. — Kad* tad? Neatceros. Bet es jau neiešu. Ko es tur? Es vakar ar viņu tikai garām ejot parunājos, vai viņai kā trūcīgai ierēdņa atraitnei nebūtu iespējams saņemt vienreizēju pabalstu vīra gada algas apmērā. Vai viņa varbūt tādēļ mani ielūdz? He-he!

Es ar domāju neiet, — Ļebezjatņikovs atteica.

Nu jā! Reiz tak viņu piekāvāt. Zināms, ka neveikli, ln |»e-he!

—     Kas piekāvis? Ko? — pēkšņi uztraucās un pat piel v ik,i Ļebezjatņikovs.

—     Nu, tak jau jūs pats Katerinu Ivanovnu. Laikam ļMniis kāda mēneša. Es vakar tā dzirdēju… Te nu tie li šie jūsu cēlie uzskati!… Arī sieviešu jautājums biju aizgājis bekot, he-he-he!

Un Pjotrs Petrovičs kā iepriecināts sāka atkal klabina l skaitīkļus.

—Tas viss ir nieki un meli!—Ļebezjatņikovs, kam • i notikuma pieminēšana vienmēr ķērās pie sirds, aiz kanna iekaisa.—Un tā tas nemaz nebija! Gluži otrādi… .ļums ir nepareizi atstāstīts, mani ir apmelojuši! Es toreiz vienkārši aizstāvējos. Viņa pirmā man metās virsū ar nagiem… visu vaigubārdu izplūkāja … Es ceru, katiam cilvēkam atļauts aizstāvēt savu personu. Es nevienam neļaušu vardarbību pret sevi… Principa pēc. lapēc ka tas ir gandrīz jau despotisms. Ko tad man bija darīt: ta arī stāvēt viņas priekšā? Es viņu tikai atstūmu nost.

—     He-he-he!—Lužins turpināja ļauni ņirgāties.

—       Jūs pieķeraties tikai tāpēc, ka pats esat sakaitināts un saīdzis… Tie ir tikai nieki, un šim gadījumam nav nekāda sakara ar sieviešu jautājumu! Jums nepareizi ieskati; man šķiet, ja jau reiz pieņemam, ka sieviete ir vienlīdzīga ar vīrieti — arī fiziskā spēka ziņā (kā tagad apgalvo), tad arī te vajag valdīt vienlīdzībai. Protams, pec tam es nācu pie slēdziena, ka šāds jautājums ir būtiski lieks, tāpēc ka kaušanās nedrīkst nemaz notikt un ka nākotnes sabiedrībā kaušanās gadījumi nav domājami … un vienlīdzība, protams, nav jāmeklē kautiņos. Tik muļķis es neesmu … kaut gan kautiņi atgadās … las ir, nākotnē to nebūs, bet tagad vēl atgadās… Tpū, velns! Jums nevar iestāstīt! Nevis tāpēc es neiešu uz bērēm, ka toreiz iznāca šīs nepatikšanas. Vienkārši principa pēc neiešu; lai nebūtu jāpiedalās muļķīgā, novecojušā ceremonijā, lūk, kāpēc! Varētu jau arī aiziet — likai tāpat vien, lai pasmietos… 2ēl, ka popu nebūs. Tad es ietu katrā ziņā.

—     Tas nozīmē piesēsties pie svešas sāls un maizes un

turpat to apspļaudīt, tāpat ari tos, kas jūs ielūdz. Vai ne tā?

—     Nevis apspļaudīt, bet protestēt. Labos nolūkos. Tā es varu netieši veicināt attīstību un propagandu. Katra cilvēka pienākums ir darboties un propagandēt un pie tam varbūt —jo skarbāk, jo labāk. Es varu iesēt ideju graudiņu… No šī graudiņa izaugs fakts. Vai ar to es viņus aizvainoju? Sākumā viņi apvainosies, bet pēcāk paši redzēs, ka es viņiem esmu darījis labu. Pie mums kādreiz apvainoja Terebjovu (to pašu, kas tagad komūnā) par to, ka viņa pametusi ģimeni un… kad bija atdevusies, tad aizrakstīja saviem vecākiem, ka negrib dzīvot aizspriedumos un dodas civillaulībā; viņai pāJl meta, it kā tas esot vecākiem pateikts par daudz rupji,' viņa it kā varējusi tos arī pažēlot, aizrakstīt saudzīgāk. j Manuprāt, tas viss nieki, nepavisam nebija jāraksta saudzīgāk, tieši te arī vajadzēja protestēt. Paskat, Varence: septiņus gadus sadzīvoja ar vīru, divus bērnus atstāja, bet vīram vēstulē kā ar nazi nogrieza: «Esmu nākusi ļ pie atziņas, ka nevaru ar jums būt laimīga. Nekad jums ! nepiedošu, ka jūs mani mānījāt, slēpdams no manis, ka pastāv arī citāda sabiedrības iekārta — komūna. Es nesen visu to uzzināju no kāda augstsirdīga cilvēka, kuram tad es arī atdevos, un kopā ar viņu tagad nodibinu komūnu. Es runāju atklāti, tāpēc ka, pēc mana ieskata, mānīt jūs nebūtu godīgi. Dzīvojiet, kā jums tīk! Neceriet mani sagaidīt atpakaļ, to jūs esat nokavējis. Novēlu būt laimīgam.» Raug, kā jāraksta tamlīdzīgas vēstules! ļ

—     Vai šī Terebjova nav tā pati, par kuru jūs man ļ reiz stāstījāt, ka tagad jau dzīvojot trešajā civillaulībā? I

—      Īstenībā gan vēl tikai otrajā. Bet kaut vai ceturtajā, ļ kaut piecpadsmitajā — tas viss nieki! Un, ja es esmu ļ kādreiz nožēlojis, ka man tēvs un māte miruši, tad, pro] tams, visvairāk tagad. Es dažu labu reizi esmu pat sapļ ņojis — ja viņi būtu dzīvi, ai, kādu protestu tad es tiem ļ iegrieztu! Tīšām tā iegrozītu… Ko nozīmē kaut kāds sakāmvārds par «nogrieztu riecienu», tpū! Es viņiem , paradītu brīnumus! Tiešām žēl, ka no viņiem neviena ; vairs nav!

—     Lai parādītu brīnumus? He-he! Nu, lai tas paliek, ļ kā jums tīk, — Pjotrs Petrovičs pārtrauca, — bet pasakiet man, lūk, ko: jūs taču pazīstat nelaiķa meitu, tāda sīciņa! Vai tas taisnība, ko par viņu runā?

Un tad? Manuprāt, tas ir, pēc manas personīgās p.uliecibas, šis ir pats normālākais sievietes stāvoklis. K.ipec ne? Bet distinguons1 . Tagadējā sabiedrībā tāds Nldvoklis, protams, nav gluži normāls, jo ir piespiests, bet nākotnes sabiedrībā tas būs gluži normāls, tāpēc ka brīvs. Bet arī tagad viņai bija tiesības uz to: viņa cieta, bet šis bija viņas kapitāls, tā sakot, fonds, ar kuru viņai pilnas tiesības rīkoties. Nākotnes sabiedrībā, protams, šo londu nevajadzēs; šī loma tiks novērtēta citādi — harmoniski un racionāli. Kas zīmējas uz Sofju Semjonovnu personīgi, tad pēdējā laikā es uzskatu viņas rīcību par iemiesotu enerģisku protestu pret sabiedrisko iekārtu, «un par to es viņu dziļi cienu, pat priecājos, uz viņu skatoties.

—     Bet man tika teikts, ka tieši jūs esot izēdis viņu no šejienes istabām.

Ļebezjatņikovs neganti noskaitās.

—      Tas ir otrs apmelojums! — viņš kliedza.—Tā nemaz nebija! Bija pavisam, pavisam citādi! To visu Katorina Ivanovna toreiz samelsa, tāpēc ka nekā nesaprata. Es nepavisam netiecos pēc Sofjas Semjonovnas! Es vienkārši gribēju virzīt viņas attīstību, pavisam nesavtīgi, cenzdamies pamodināt viņā protestu… Man vairāk nekā nevajadzēja, vienīgi tikai šo protestu. Un arī pati par sevi Sofja Semjonovna nevarēja vairs palikt šeit.

—     Laikam komūnā aicinājāt?

—     Jūs tikai ņirgājaties un, atļaujiet piezīmēt, pavisam nevietā. Jūs nekā nesaprotat! Komūnā tādu lomu nav. Tāpēc jau komūna tiek taisīta, lai tādu lomu nebūtu. Komūnā šī loma mainīs visu savu tagadējo būtību: kas šeit ir muļķīgi, tas tur kļūs prātīgi, kas šeit tagadējos apstākļos nedabisks, tas tur kļūs gluži dabisks. Viss atkarīgs no tā, kādos apstākļos un kādā vidē cilvēks atrodas. Apstākļi ir viss, cilvēks pats nav nekas. Ar Sofju Semjonovnu es tagad labi satieku, un varbūt tas jums pierādīs, ka viņa nekad nav turējusi mani par savu ienaidnieku vai apvainotāju. Jā! Tagad es vilinu gan viņu komūnā, bet uz pavisam citiem pamatiem. Kas jums tur ko smieties? Mēs gribam ierīkot paši savu komūnu, gluži

1 Mums jāsaskata starpība (franču vai.),

īpatnēju, tikai uz plašākiem pamatiem nekā agrākās. Mēs savos uzskatos esam aizgājuši tālāk. Mēs noliedzam vairāk. Ja Dobrojubovs pieceltos no kapa, es ar viņu pastrīdētos. Un Beļinskim — tad ta sadotu! Bet pagaidām es turpinu virzīt Sofjas Semjonovnas attīstību. Viņai brīnišķīga, brīnišķīga daba!

—     Un jūs šo brīnišķīgo dabu tad nu arī izmantojat, ko? He-he!

—     Nē, nē! Ai nē! Gluži otrādi!

—     Ak otrādi? He-he-he! Tad nu gan pateica!

—     Ticiet taču! Kādēļ lai es no jums ko slēptu — sakiet, lūdzami? Gluži otrādi, es pats brīnos, cik viņa ar mani ir kaut kā sevišķi kautrīga un šķīsta!

—     Un jūs, protams, virzāt viņas attīstību… He-he! Pierādāt viņai, ka visa šī kautrība ir nieki?

—      Nebūt ne! Nebūt ne! Ai, cik jūs rupji, — lūdzu atvainojiet,— pat muļķīgi iztulkojat vārdu «attīstība»! Un itin nekā jūs nesaprotat! Ak dievs, cik jūs vēl… negatavs! Mēs meklējam sievietes brīvību, bet jums tikai viens prātā… Atstājot pie malas jautājumu par šķīstību un sievietes kaunīgumu, kas pašas par sevi ir nevajadzīgas un aizspriedumu radītas lietas, es tomēr pilnīgi pieļauju viņas šķīstību pret mani, jo te viss ir viņas brīvā griba, viņas tiesības. Protams, ja viņa man teiktu: «Es vēlos tevi iegūt,» — es uzskatītu to par lielu sasniegumu, tāpēc ka šī meitene man ļoti patīk; bet tagad, vismaz pašreiz, protams, neviens neizturas un nekad nav izturējies pret viņu ar tādu maigumu un cieņu kā es… Es gaidu un ceru — tas ir viss.

—     Labāk iedāviniet viņai kaut ko! Varu saderēt, ka tieši par to jūs neesat domājis.

—      Itin nekā jūs nesaprotat, es jums to jau sacīju! Protams, viņas stāvoklis tāds… bet mums šeit ir pārrunājams cits jautājums. Pavisam cits! Jūs vienkārši viņu nicināt. Redzot faktu, kas, pēc jūsu kļūdainā uzskata, ir nicināšanas cienīgs, jūs tūdaļ atraujat cilvēciskai būtnei tiesības uz humānu izturēšanos pret viņu. Jūs vēl nezināt, kāda viņai daba! Man tikai ļoti kremt, ka pēdējā laikā viņa ir atmetusi lasīšanu un neņem vairs no manis grāmatas. Agrāk viņa ņēma. Tāpat žēl, ka, neraugoties uz viņas drosmīgo un enerģisko protestu — ko viņa ir jau reiz pierādījusi, — viņai vēl vienmēr trūkst patstāvī-

I tā teikt, neatkdrības, par maz viņa noliedz, lai spētu pilnīgi atbrīvoties no dažiem aizspriedumiem… un muļķībām. Nevērojot to, viņa ļoti labi izprot dažus jautājumus. Piemēram, viņa lieliski izprata jautājumu par roku nkupstīšanu, tas ir, ka, skūpstot roku, vīrietis apvaino sievieti, it kā uzsverot nevienlīdzību. Par šo jautājumu lika pie mums debatēts, un es tūdaļ atstāstīju to viņai. Ari par strādnieku asociācijām Francijā viņa klausījās uzmanīgi. Pašlaik es skaidroju viņai jautājumu par brīvu s ieeju istabā nākotnes sabiedrībā.

—     Kā tas saprotams?

—     Pēdējā laikā mūsu pulciņā tika debatēts par jautājumu: vai komūnas loceklim ir tiesības ieiet otra locekļa — vienalga, vīrieša vai sievietes — istabā katrā laikā … nu, un tika nospriests, ka ir tiesības …

—     Bet ja nu viņš vai viņa tai brīdī ir aizņemti ar savām dabiskajām vajadzībām, he-he!

Andrejs Semjonovičs pat sadusmojās.

—     Jūs vienmēr tikai par to pašu! Visu laiku jūs tikai par šīm nolādētajām «vajadzībām»!—viņš nikni uzkliedza. — Fū, kādas man dusmas uz sevi, ka, izskaidrodams jums sistēmu, toreiz par agru ieminējos jums par šīm nolādētajām vajadzībām! Velns lai parauj! Tas ir piedauzības akmens visiem jums līdzīgajiem. Bet visnejēdzīgāk ir tas, ka zobojas, iekams vēl sapratuši. Un pat ar tādu izskatu, it kā viņiem būtu taisnība. Pat it kā lepojas nezin ar ko! Fū! Es jau vairākkārt esmu uzsvēris, ka ar iesācējiem visu šo jautājumu visumā drīkst iztirzāt tikai pašās beigās, pēc tam kad par sistēmu cilvēks ir jau pārliecināts, jau pietiekami attīstīts un uzvests uz ceļa. Sakiet, lūdzu, — ko jūs tik apkaunojošu un nicināmu atrodat kaut vai, piemēram, atkritumu bedrēs? Es pirmais esmu gatavs iztīrīt kādas tik gribat atkritumu bedres! Tur nav pat nekādas uzupurēšanās! Tas ir vienkārši darbs, sabiedrībai derīga, cildena darbība, kas nav vērtējama zemāk par jebkuru citu un, protams, visādā ziņā daudz augstāk nekā, piemēram, kaut kāda Rafaela vai Puškina darbība, tāpēc ka derīgāka!

—     Un cēlāka, cēlāka — he-he-he!

—     Ko nozīmē — cēlāka? Es nesaprotu šādus izteicienus cilvēka darbības raksturošanai. «Cēlāks», «augstsirdīgāks» — tas viss ir nieki, blēņas, veco aizspriedumu radīti vārdi, kurus es neatzīstu. Viss, kas cilvēcei derīgs,

ir cēls. Es atzīstu tikai vienu apzīmējumu: derīgs. Smejieties, cik jums patīk, bet tā tas ir!

Pjotrs Petrovičs jautri smējās. Viņš bija naudu jau saskaitījis un noglabājis, tomēr kāda daļa palika vēl uz galda. Šis «atkritumu bedres» jautājums, neraugoties uz tā pliekanību, jau vairākkārt bija kļuvis par ķildas un nesaprašanās iemeslu Pjotram Petrovičam ar viņa jauneklīgo draugu. Visa muļķība te bija tā, ka Andrejs Semjonovičs no tiesas dusmojās, Lužinam tas patika vairāk par visu, bet šoreiz viņam jo sevišķi gribējās Ļebezjatņikovu pakaitināt.

—     Jūs esat tik nikns un piesienaties man tikai savas vakarējās neveiksmes dēļ, — pēdīgi nenocietās Ļebezjatņikovs, lai gan parasti, nevērojot visu savu «neatkarību» un visus «protestus», neuzdrošinājās Pjotram Petrovičam uzstāties pretī, vēl arvien izturēdamies pret viņu ar agrākajos gados pierasto cieņu.

—     Labāk pasakiet man, lūk, ko, — Pjotrs Petrovičs sapīcis piepeši augstprātīgi viņu pārtrauca, — vai jūs varētu… jeb vai, pareizāk, vai jūs tiešām pazīstat šo jauno sievieti tik tuvu, ka varētu viņu palūgt uz brītiņu šurp — tūlīt, šai pašā istabā? Kā liekas, viņi visi ir no kapsētas jau mājās… Es dzirdu staigājam… Man būtu ar viņu … ar šo personu jāsatiekas.

—     Kādēļ?

—     Tāpat, vajag … Rīt vai parīt es gribu no šejienes aizbraukt un tādēļ vēlētos viņai pateikt. .. Bet jūs jau arī būsiet pa mūsu sarunas laiku tepat klāt. Tas vēl jo labāk. Citādi diezin ko vēl iedomāsieties.

—     Es gluži nekā neiedomāšos… Es tikai tā iejautājos, un, ja jums kāda vajadzība, tad nekas nav vieglāk kā palūgt viņu šurp. Es tūlīt iešu. Un ticiet man, ka es jūsu sarunu netraucēšu.

Pēc minūtēm piecām Ļebezjatņikovs tiešām atgriezās kopā ar Soņečku. Tā ienāca ārkārtīgi pārsteigta un kā parasti nobijusies. Šādos gadījumos viņa vienmēr kautrējās un ļoti baidījās no svešiem cilvēkiem un jaunas pazīšanās; bija baidījusies arī senāk, jau bērnībā, bet tagad baidījās vēl vairāk… Pjotrs Petrovičs saņēma viņu «laipni un pieklājīgi», tomēr ar zināmu jautras familiaritātes nokrāsu — šāds tonis, pēc Pjotra Petroviča domām, labi piederējās šādā gadījumā tādam solīdam vīrietim kā viņš, runājot ar tādu jauniņu un savā ziņā

Interesantu būtni kā viņa. Viņš pasteidzās to «uzmundrina!» un apsēdināja pie galda sev pretī. Soņa apsēdās, p.irlaida skatienu istabai, paraudzījās uz Ļebezjatņikovu, uz naudu, kas gulēja uz galda, tad pēkšņi atkal uz Pjotru Putro vicu un tad it kā piekalta neatrāva vairs acu no viņa. Ļebezjatņikovs devās uz durvju pusi. Pjotrs Petrovičs piecēlās, ar rokas mājienu uzaicināja Soņu palikt sēžot un apturēja Ļebezjatņikovu pie durvīm.

—     Vai Raskoļņikovs ir tur? Atnācis? — viņš čukstēja.

—     Raskoļņikovs? Jā. Un tad? Jā, tur… Nupat ienāca, < ;i redzēju … Kas tad ir?

—     Nu, tad es jūs it īpaši palūgšu neatstāt mani vienu ar šo… skuķi. Nieka lieta, bet izrunās nezin ko… Es nevēlos, ka Raskoļņikovs to atstāstītu tur… Jūs saprotat, par ko es runāju?

—     Ahā, saprotu, saprotu! — Ļebezjatņikovs apķērās. — Jā, jums ir tiesības… Pēc mana personīgā ieskata, jūs gan aizejat savās iedomās par tālu, bet… jums ir tiesības. Lūdzu, es varu palikt. Es stāvēšu pie loga un jūs netraucēšu … Man šķiet, jums ir tiesības …

Pjotrs Petrovičs atgriezās pie Soņas, apsēdās viņai iepretī uz dīvāna, vērīgi paskatījās uz Soņu un piepeši sataisīja ārkārtīgi solīdu, pat bargu seju: «Sak, tu tikai pati neiedomājies kaut ko, mana cienītā!» Soņa galīgi apmulsa.

—     Vispirms, jūs, Sofija Semjonovna, aizbildiniet mani savai godātajai māmiņai… Laikam tā ir? Katerina Ivanovna jums mātes vietā? — Pjotrs Petrovičs iesāka ļoti solīdi, tomēr diezgan laipni. Bija redzams, ka viņam visdraudzīgākie nolūki.

—     Jā, mātes vietā, — Soņa steidzīgi un bikli atbildēja.

—     Nu, tātad aizbildiniet mani viņai un pasakiet, ka no manis neatkarīgu apstākļu dēļ nevarēšu ierasties pie jums uz pīrāgiem… tas ir, uz bērēm, neraugoties uz jūsu māmiņas laipno ielūgumu.

—     Labi, es tūlīt pateikšu. — Soņečka steidzīgi piecēlās.

—     Vēl nav viss, — Pjotrs Petrovičs viņu apturēja, pasmaidīdams par viņas vientiesību un pieklājības likumu nezināšanu. — Jūs, mīļā Sofja Semjonovna, par maz pazīstat mani, ja domājat, ka tik niecīga, vienīgi mani skaroša iegansta dēļ es būtu traucējis un personīgi uzaicinājis pie sevis tādu personu kā jūs. Man ir cits nolūks.

Soņa steigšus apsēdās. Pelēkās un varavīksnainās kredītbiļetes ievizējās viņas acu priekšā, bet viņa ātri novērsa seju no tām un pacēla acis atkal uz Pjotru Petroviču; viņai uzreiz likās, ka ir briesmīgi nepieklājīgi skatīties — it īpaši viņai — uz svešu naudu. Viņa sāka lūkoties uz Pjotra Petroviča zelta lorneti, ko viņš turēja kreisajā rokā, un arī uz lielo, masīvo, ļoti skaisto gredzenu ar dzeltenu akmeni šīs rokas pirkstā, bet pēkšņi atrāva acis arī no tā un, nezinādama, kur skatīties, sāka atkal raudzīties Pjotram Petrovičam tieši acīs. Vēl solīdāk, brītiņu klusējis, viņš turpināja:

—     Man vakar, garām ejot, gadījās pārmīt dažus vārdus ar nelaimīgo Katerinu Ivanovnu. Pietika pāris teikumu, lai es noprastu, ka viņa atrodas gluži pretdabiskā — ja tā var izteikties — stāvoklī…

—     Jā … pretdabiskā, — Soņa steidzīgi piekrita.

—     Vai, skaidrāk un vienkāršāk sakot,—viņa ir slima.

—     Jā, skaidrāk un vienkārš… jā, slima.

—     Pareizi. Tad nu es aiz humānām jūtām u-u-un, tā sakot, aiz līdzcietības gribētu no savas puses būt kaut kā noderīgs, paredzēdams viņas turpmāko nenovēršamo grūto likteni. Kā liekas, arī visa šī nabadzīgā ģimene tagad pilnīgi atkarīga no jums.

—     Atļaujiet jautāt,—Soņa piepeši piecēlās kājās, — ko jūs vakar viņai stāstījāt par iespēju dabūt pensiju? Tāpēc ka jau vakar viņa man teica — jūs esot uzņēmies izgādāt viņai pensiju. Vai tas taisnība?

—      Nebūt ne; un tā ir savā ziņā tīrā aplamība. Es tikai aizrādīju uz iespēju saņemt vienreizēju pabalstu dienestā miruša ierēdņa atraitnei — ja tikai būtu protekcija. Bet, kā man liekas, jūsu nelaiķa tēvs ne tikvien nav nokalpojis vajadzīgo gadu skaitu, bet pēdējā laikā pat nemaz nav kalpojis. īsi sakot, ja arī varētu rasties kādas cerības, tad tikai ļoti apšaubāmas, tāpēc ka būtībā nekādu tiesību uz pabalstu šai gadījumā nav; pat gluži otrādi… Bet viņa jau prāto pat par pensiju, — he-he-he! Sparīga kundze!

—     Jā, % par pensiju … Tāpēc ka viņa ir lētticīga un labsirdīga. Viņa tic visam, un … un … un … viņai tāds prāts … Jā … Atvainojiet, lūdzu! —Soņa atkal piecēlās, lai ietu.

—     Pagaidiet, jūs vēl nenoklausījāties līdz galam.

—     Jā, nenoklausījos, — Soņa sastomījās.

—     Sēdiet taču!

Soņa briesmīgi sakautrējās un atkal apsēdās — jau trešo reizi.

Redzēdams viņas grūto stāvokli, pie tam ar maziem, nelaimīgiem bērniem, es vēlētos, kā jau sacīju, cik manos spēkos, būt noderīgs, tas ir, kā mēdz teikt, pēc savam iespējām, ne vairāk. Piemēram, viņas labā varētu sarīkot ziedojumu vākšanu vai loteriju… vai kaut ko tamlīdzīgu, kā tas šādos gadījumos parasti tiek darīts ar tuvinieku vai arī kaut svešu, bet labdarīgu cilvēku palīdzību. To tad, lūk, es arī gribēju jums pateikt. To varētu.

—     Jā, lūdzu, labi… Dievs jums par to… — Soņa šļupstēja, stīvi skatīdamās Pjotrā Petrovičā.

—     To varētu… Bet par to mēs runāsim vēlāk… Tas ir, varētu iesākt jau kaut šodien. Vakarā satiksimies, norunāsim un liksim, tā sakot, pamatus. Atnāciet šovakar pie manis ap septiņiem! Es ceru, ka arī Andrejs Semjonovičs piedalīsies… Bet… te jāņem vērā kāds apstāklis, par kuru jau iepriekš un noteikti jārunā. Tieši tādēļ es jūs, Sofja Semjonovna, traucēju, ataicinot šurpu. Manas domas ir tādas, ka naudu nevar un nedrīkst dot rokā pašai Katerinai Ivanovnai: to pierāda jau šīsdienas bēres. Kad viņai nav, tā sakot, pat ne dienišķas maizes garoziņas rītdienai, tāpat… nedz apavu, nedz kā cita — šodien tiek pirkts Jamaikas rums, kā liekas, pat Madeiras vīns un… un kafija. Es, garām ejot, redzēju. Bet rīt viss atkal uzgulsies uz jūsu pleciem, līdz pēdējam maizes kumosam. Tā jau ir nejēdzība. Un tāpēc arī ziedojumu parakstīšanai, pēc mana personīgā ieskata, jānotiek tā, lai nelaimīgā atraitne, tā sakot, pat nezinātu par naudu, bet to zinātu, piemēram, tikai jūs. Vai man nav taisnība?

—     Es nezinu. Viņa taču tikai šodien tā… reizi visā mūžā … viņai tik ļoti gribējās … pavadīt… godināt piemiņu… citādi viņa ir ļoti gudra. Bet dariet, kā jūs atrodat par labāku, un es būšu ļoti, ļoti, ļoti jums… un viņi visi būs jums… un dievs jums… un bārenīši…

Soņa nepabeidza un sāka raudāt.

—     Hm, jā. Labi. Tad nu neaizmirstiet; bet tagad esiet tik laipna un pieņemiet no manis personīgi jūsu radiniecei par labu pagaidām šo pēc manas iespējas viņai ziedoto summu. Krietni jo krietni vēlētos, lai mans vārds pie tam netiktu minēts. Te, ņemiet… tā kā man ir arī savas rūpes, tad vairāk nevaru…

Un Pjotrs Petrovičs, rūpīgi atlocījis, pasniedza Soņai desmitrubļu kredītbiļeti. Soņa to paņēma, pietvīka, uzlēca kājās, kaut ko nomurmināja un steigšus devās projām. Pjotrs Petrovičs svinīgi pavadīja viņu līdz durvīm. Pēdīgi viņa izmetās laukā no istabas stipri satraukta un izmocīta un dziļi samulsusi beidzot atgriezās pie Katerinas Ivanovnas.

Andrejs Semjonovičs pa sarunas laiku brīžam stāvēja pie loga, brīžam pastaigājās pa istabu, nevēlēdamies iejaukties sarunā. Kad Soņa bija prom, viņš piegāja pie Pjotra Petroviča un svinīgi spieda tam roku:

—     Es visu dzirdēju un visu redzēju, — viņš sacīja, īpaši uzsvērdams pēdējo vārdu. — Tas bija cildeni, tas ir, es gribēju teikt, humāni. Jūs vēlējāties, lai nebūtu jānoklausās pateicības vārdi, es to redzēju. Un, lai gan es principā nevaru atbalstīt privātu labdarību, tāpēc ka tā ne tikvien radikāli neizravē ļaunumu, bet to pat vēl veicina, tomēr man jāatzīst, ka noskatījos jūsu cēlajā darbā ar prieku — jā, jā, tas man patīk.

—     Ek, tas viss nieki! — Pjotrs Petrovičs nomurmināja, mazliet uztraukdamies un vērīgi skatīdamies Ļebezjatņikovā.

—      Nē, nav vis nieki! Cilvēks, kas tā aizvainots un sakaitināts kā jūs šī vakarējā notikuma dēļ un tomēr tai pašā laikā ir spējīgs domāt par citu cilvēku nelaimi, — tāds cilvēks… kaut gan viņš ar savu rīcību izdara sociālu kļūdu, tomēr pelnījis cieņu. Es nebiju no jums to pat gaidījis, Pjotr Petrovič, vēl jo vairāk, ņemot vērā jūsu uzskatus. O, cik ļoti jums vēl kaitē jūsu uzskati, tādi, kādi tie ir! Cik stipri jūs vēl uztrauc, piemēram, šī vakarējā neveiksme! — izsaucās lādzīgais vientiesītis Andrejs Semjonovičs, no jauna sajūsminādamies par Pjotru Petroviču. — Un kam, kam jums vajadzīga šī likumīgā laulība, mīļais, augstsirdīgais Pjotr Petrovič? Kālab jums vajadzīga laulībā tieši šī likumība? Manis dēļ, ja gribat, sitiet mani, bet man prieks, ka jūsu precības ir izjukušas, ka jūs esat brīvs, ka jūs vēl neesat pavisam zudis cilvēcei, rau, par ko man prieks… Nu tā, redziet, tagad es esmu satfu pateicis!

—     Likumīgā laulība man vajadzīga tādēļ, ka nevēlos jūsu civilajā laulībā dabūt ragus un audzināt cita bērnus, lūk, kādēļ, — Lužins atteica, lai tikai atbildētu. Viņu pašlaik nodarbināja kāda cita doma.

— Bērnus? Jūs pieskārāties bērnu jautājumam? — Andrejs Semjonovičs nodrebēja kā kavalērijas zirgs, izdzirdīs kara tauri. — Bērni — tas ir sociāls jautājums, pie l.im viens no vissvarīgākajiem, es tam piekrītu; tomēr ļ.itilājums par bērniem tiks atrisināts citādāk. Daži pat pilnīgi noliedz bērnus, tāpat kā negrib neko dzirdēt par ģimenes dzīvi. Par bērniem mēs parunāsimies vēlāk, bet i.igtid pievērsīsimies ragiem! Atzīstos, ka tā ir mana vājā viela. Šis ārkārtīgi nejēdzīgais huzāru un Puškina izteiciens nākotnes leksikonā nav pat iedomājams. Un kas tie ragi ir? O, kāda maldīšanās! Kādi ragi? Kāpēc — lagi? Muļķības! Civillaulībā to nemaz nebūs! Ragi ir tikai katras likumīgas laulības dabiskas sekas, pareizāk sakot, las labojums, protests pret to, tā ka šajā nozīmē tie pat nav nekas pazemojošs… Un, ja es kādreiz, — pieņemsim, ka varētu notikt tāda aplamība, — ja es likumīgi apprecēšos, tad būšu pat priecīgs, ja sieva man uzliks šos jūsu trīskārt nolādētos ragus; tad es teikšu savai sievai: «Mans draugs, līdz šim es tevi tikai mīlēju, tagad es tevi cienu, jo tu esi mācējusi protestēt!» Jūs smejaties? Tas tāpēc, ka jūs nespējat atbrīvoties no aizspriedumiem. Velns lai parauj, es taču saprotu, kas tās par nepatikšanām, ja tu tiec piekrāpts likumīgajā laulībā! Bet tās taču ir tikai nelietīga fakta nelietīgas sekas, kur tiek pazemoti tiklab viens, kā otrs. Turpretī, ja ragus dabū pilnīgi atklāti, kā tas ir civillaulībā, tad tie vairs neeksistē, tie nav vairs iespējami un zaudē pat ragu nosaukumu. Gluži otrādi, jūsu sieva ar to jums tikai pierāda, ka viņa jūs ciena, uzskatīdama par nespējīgu pretoties viņas laimei un par pietiekoši attīstītu, lai jūs neatriebtos viņai par jauno vīru. Parauj velns, dažreiz es pat domāju, ja mani izprecinātu — tpu! — ja es apprecētos (civilā vai likumīgā laulībā, vienalga), man šķiet, es pats atvestu sievai mīļāko, ja viņa pati pārāk ilgi to sev nepagādātu«Mans draugs,» es teiktu, «es tevi mīlu, bet bez tam es vēl gribu, lai tu mani arī cienītu.» Jā! Vai nav pareizi? …

Pjotrs Petrovičs klausījās un smējās, tomēr bez sevišķas aizrautības. Viņš pat lāgā nedzirdēja. Viņa domas bija tā aizņemtas ar kaut ko citu, ka pēdīgi arī Ļebezjatņikovs to ievēroja. Pjotrs Petrovičs likās stipri uzbudināts, berzēja rokas, nogrima domās. Vēlāk Andrejs Semjonovičs to visu aptvēra un iegaumēja…

u

Grūti būtu pareizi noskaidrot tos cēloņus, kuru ietekmē Katerinas Ivanovnas sajukušajā galvā bija radusies ideja rīkot šo nevajadzīgo bēru mielastu. Šim mielastam patiesi tika izšķiesti gandrīz desmit rubļi no tiem pāri par divdesmit rubļiem, kas bija dabūti no Raskoļņikova tieši Marmeladova apbedīšanai. Varbūt Katerina Ivanovna uzskatīja par savu pienākumu godināt nelaiķa piemiņu, «kā pieklājas», lai visi īrnieki un it īpaši Amālija Ivanovna zinātu, ka viņš «nepavisam nav bijis sliktāks par tiem, bet gan varbūt vēl daudz labāks» un ka nevienam nav tiesību «celt degunu gaisā». Var arī būt, ka vēl lielāka loma te bija tam īpatnējam nabadzīgo ļaužu lepnumam, kura ietekmē dažu mūsu sadzīvē visiem un ikvienam obligātu sabiedrisku parašu dēļ daudzi trūcīgi ļaudis sitas vai nost un izdod savas pēdējās ietaupītās kapeikas, lai tikai nebūtu «sliktāki par citiem» un lai šie citi viņus «nenosodītu». Ļoti iespējams arī, ka Katerinai Ivanovnai bija iegribējies tieši šinī gadījumā un tieši šādā brīdī, kad viņa, kā likās, bija visu ļaužu pamesta, parādīt visiem šiem «niecīgajiem un nelietīgajiem īrniekiem», ka viņa ne tikvien «prot dzīvot un prot uzņemt viesus», bet nepavisam nav savam tagadējam liktenim audzināta, uzaugusi «dižciltīgā, var teikt, pat aristokrātiskā pulkveža namā» un nebūt nav radīta slaucīt grīdas un pa naktīm mazgāt bērnu drēbītes. Šie lepnības un iedomības paroksismi dažreiz piemeklē arī visnabadzīgākos un dzīvē pavisam nomāktos ļaudis un bieži izvēršas par nežēlīgu un nepārvaramu nepieciešamību. Turklāt Katerina Ivanovna nepiederēja pie nomācamiem: apstākļi gan varēja viņu satriekt, bet nomākt viņu morāli, tas ir, iebiedēt un pakļaut sev viņas brīvo gribu, nebija iespējams. Bez tam arī Soņečkai bija taisnība, kad tā visai pamatoti izsacījās, ka pamātei prāti jūk. Pilnīgi droši noteikt, protams, vēl nevarēja; bet beidzamā laikā — visu šo pēdējo gadu viņas nabaga galva patiešām bija par daudz nomocīta, lai vismaz daļēji nesajuktu. Arī diloņa straujā attīstīšanās, kā mediķi saka, veicina garīgo spēju sabrukumu.

Vīnu daudzskaitlī un visdažādāko šķirņu nebija, tāpat nebija arī madeiras, tas bija pārspīlēts; vīns tomēr bija. Bija degvīns, rums un lisabonietis — viss viszemākā labuma, taču pietiekamā daudzumā. No ēdieniem, neskaiti risus ar rozīnēm, bija vēl trīs četri citi starp tiem • in bliņas) — visi no Amālijas Ivanovnas virtuves; bez l<im uzlikti vārīties divi patvāri pēc mielasta paredzētajai tējai un punšam. Par iepirkumiem bija gādājusi pati Katerina Ivanovna, pie tam viņai palīdzēja kāds īrnieks, nožēlojams polītis, kas dievs zina kādu iemeslu dēļ mitinājās pie Lipevehseles kundzes un tūdaļ bija pietaisījies Katerinai Ivanovnai palīgos. Viņš visu vakarējo dienu un visu šo rītu bija noskrējies klupdams krizdams, meli izkāris, kā likās, visvairāk cenzdamies, lai it īpaši sis pēdējais apstāklis tiktu ievērots. Katra sīkuma dēļ viņš tecēja pie pašas Katerinas Ivanovnas, skrēja viņu uzmeklēt pat uz tirgotavu rindām, pastāvīgi uzrunāja viņu par «paņi horunžinu», līdz pēdīgi apnika viņai kā lūgta nāve, kaut gan iesākumā viņa sacīja, ka bez šī «pakalpīgā un augstsirdīgā» cilvēka būtu galīgi pazudusi. Katerinas Ivanovnas dabā bija jebkuru tūdaļ iztēlot visskaistākajās un košākajās krāsās, saslavēt tā, ka dažam lika pat kauns; viņa mēdza sadomāt tam par labu visādus apstākļus, kādu īstenībā nemaz nebija, turklāt pavisam godīgi un no visas sirds pati ticēdama, ka tādi eksistē; bet tad, uzreiz vīlusies, viņa varēja visu pārtraukt, uzspļaut un aizdzīt prom to pašu cilvēku, kuru vēl pirms pāris stundām bija, burtiski, dievinājusi. Pēc savas dabas viņa bija jautra un miermīlīga sieviete, mīlēja smieties, bet pēc pastāvīgajām neveiksmēm un nelaimēm bija iesākusi tik neatlaidīgi gribēt un prasīt, lai visi dzīvotu saticībā un priekā un neuzdrīkstētos citādi dzīvot, ka pat vismazākā dzīves disonanse, vismazākā neveiksme varēja novest viņu vai līdz ārprātam, tā ka vienā mirklī pēc viskošākajām cerībām un fantāzijām viņa varēja nolādēt likteni, plēst un sviest visu, kas pagadījās pa rokai un dauzīt galvu pret sienu. Bet šodien arī Amālija Ivanovna nezin par ko bija izpelnījusies gluži neparastu Katerinas Ivanovnas ievērību un cieņu — varbūt gan tikai tāpēc, ka tika rīkots šis bēru mielasts un Amālija Ivanovna bija ar visu sirdi nolēmusi dalīties visās mielasta sarīkošanas rūpēs un raizēs: viņa uzņēmās uzklāt galdu, aizdot savus galdautus, pagatavot savā virtuvē ēdienus utt. Aiziedama pati uz kapsētu, Katerina Ivanovna bija pilnvarojusi viņu, un tiešām viss bija sagatavots lieliski: galds uzklāts puslīdz spodri;

trauki, naži, dakšiņas, glāzes, glāzītes, apakštases — tas viss, protams, bija nevienāds, salasīts, savākts no īrniekiem, bet noteiktā stundā viss stāvēja savā vietā, un Amālija Ivanovna, apzinādamās, ka veikusi savu uzdevumu teicami, sagaidīja bēriniekus no kapsētas pat ar zināmu lepnumu, arī pati jau paguvusi uzposties melnā tērpā un aubē ar jaunām sēru lentām. Katerinai Ivanovnai šī kaut arī pelnītā lepnība nezin kāpēc negāja pie sirds: «Nudien, it kā es bez viņas nevarētu galdu uzklāt!» Nepatika viņai arī Amālijas Ivanovnas aube ar jaunajām lentām. Vai tikai šī muļķa vāciete nedižojas, ka viņa ir saimniece un aiz žēlastības uzņēmusies palīdzēt nabaga īrniecei? … Aiz žēlastības! Tā tik vēl trūka! Pie Katerinas Ivanovnas tētiņa, kas bija pulkvedis, gandrīz vai gubernators, galds dažreiz tika klāts četrdesmit personām, kaut kādu Amāliju Ivanovnu, pareizāk sakot, Ludvigovnu, tur ne virtuvē nelaistu. .. Katerina Ivanovna tomēr nolēma savas jūtas pagaidām neizrādīt, lai gan savā sirdī apņēmās jau šodien pat Amālijai Ivanovnai atgādināt tās īsto vietu, citādi tā, dievs pasargi, vēl par sevi iedomāsies nezin ko; pagaidām viņa tikai izturējās pret to vēsi. Bez tam Katerinu Ivanovnu kaitināja vēl kāds apstāklis: uz nelaiķa izvadīšanu gandrīz neviens no ielūgtajiem īrniekiem nebija ieradies, izņemot politi, kurš arī uz kapsētu bija paguvis aizskriet; uz bēru mielastu, tas ir, uz ēšanu, bija ieradušies tikai paši neievērojamākie un nabadzīgākie, turklāt dažs pavisam «kunga prātā» — vispār kaut kādi salašņas. Paši vecākie un solīdākie — kā par spīti, it kā norunājuši — nebija atnākuši. Nebija atnācis, piemēram, pats, var teikt, solīdākais no īrniekiem, Pjotrs Petrovičs Lužins. Kā par nelaimi, Katerina Ivanovna jau vakarvakarā bija paguvusi izpaust visai pasaulei, tas ir, Amālijai Ivanovnai, Poļečkai, Soņai un polītim, ka tas ir viscēlākais, visaugstsirdīgākais cilvēks, bagāts, ar milzīgi plašiem sakariem, viņas pirmā vīra bijušais draugs, kas ticis uzņemts arī viņas tēva mājā un tagad apsolījies darīt visu, lai izgādātu viņai prāvu pensiju. Te jāpiebilst, ka Katerina Ivanovna, ja arī lielījās ar savu paziņu sakariem un bagātību, tad darīja to bez jebkādiem patmīlīgiem nolūkiem, pavisam nesavtīgi, tā sakot, no tīras sirds, vienīgi aiz patikas saslavēt, lai slavējamo tikai vēl jo vairāk paceltu citu acīs. Līdz ar Lužinu, laikam gan «sekodams tā piemēram», nebija atnācis arī šis draņķīgais Ļebezjatņikovs. «Ko tad šis par sevi iedomājas? Arī ielūdza viņu Līču vienīgi aiz laipnības un tāpēc, ka viņš dzīvoja vienā istabā ar Pjotru Petroviču un bija tam paziņa, tā k,i neielūgt būtu bijis neveikli.» Nebija atnākusi arī kāda labākās sabiedrības dāma ar savu «pārziedējušo» meitu, kuras vēl tikai pāris nedēļu dzīvoja Amālijas Ivanovnas īres istabās, bet jau vairāk reižu bija sūdzējušās par troksni un kliedzieniem Marmeladovu istabā, īpaši tādās reizēs, kad nelaiķis pārnāca mājās piedzēries; protams, Katerinai Ivanovnai tas bija nācis zināms no Amālijas Ivanovnas, kad tā, ķildodamās ar Katerinu Ivanovnu un draudēdama izdzīt visu ģimeni, dažreiz pilnā kaklā bija kliegusi, ka viņi traucējot «godīgās īrnieces, kuru mazā pirkstiņa nav vērti». Tagad Katerina Ivanovna ar nodomu bija nolēmusi ielūgt arī šo dāmu un viņas meitu, «kuras mazā pirkstiņa viņa neesot vērta», it īpaši tāpēc, ka līdz šim,' sastopoties ar viņu, šī dāma katrreiz augstprātīgi novērsās, — lai tad nu zina, ka te «domā un jūt cēlāk un ielūdz, ļauno nepieminot», un lai tās redz, ka Katerina Ivanovna ir ieradusi dzīvot arī ne tik trūcīgos apstākļos. Bija nodomāts katrā ziņā to paskaidrot viņām pie galda, tāpat arī par nelaiķa tētiņa gandrīz gubernatora stāvokli, pie tam aplinkus aizrādot arī uz to, ka nebija nekādas vajadzības satiekoties novērst seju, ka tas ir pārāk muļķīgi. Nebija atnācis arī resnais apakšpulkvedis (patiesībā atvaļināts štābkapteinis), jo izrādījās, ka viņš jau kopš vakardienas «neturas uz pakaļkājām». Vārdu sakot, bija ieradušies tikai polītis, tad kāds noplucis, nerunīgs kancelejists ar mūsainu seju un riebīgu smaku, ģērbies nostemētā frakā; tad vēl kāds kurls un gandrīz pavisam neredzīgs vecītis, kas bija kādreiz kalpojis pastā, bet tagad kopš neatminamiem gadiem viņu nezin kas un nezin kāpēc uzturēja Amālijas Ivanovnas pansijā. Bija ieradies arī kāds piedzēries atvaļināts poručiks (patiesībā provianta nodaļas ierēdnis), kas bija paradis nepieklājīgi un pārāk skaļi smieties, un — «iedomājieties!» — bez vestes. Kāds svešs cilvēks ienācis tūlīt piesēdās pie galda, pat neāpsveicinājies ar Katerinu Ivanovnu; un pēdīgi kāda persona drēbju trūkuma dēļ bija ieradusies rītsvārkos, bet tas jau izskatījās tik piedauzīgi, ka Amālijai Ivanovnai un polītim kopīgiem spēkiem tomēr izdevās izbīdīt viņu laukā. Polītis bija atvedis sev līdzi arī divus savus tautiešus, kuri nekad nebija pie Amālijas Ivanovnas dzīvojuši un kurus neviens viņas dzīvoklī agrāk nebija redzējis. Tas viss ļoti nepatīkami uztrauca Katerinu Ivanovnu. «Kam gan te bija visu gādāt un rīkot?» Lai atbrīvotu vairāk vietas viesiem, pat bērni nebija sēdināti pie galda, kas jau tā sniedzās pār visu istabu, bet tiem ēdienu uzlika istabas kaktā uz kādas lādes, kur abus maziņos nosēdināja uz sola, bet Poļečkai kā vecākajai vajadzēja tos uzraudzīt, ēdināt un noslaucīt viņiem «kā visiem kārtīgu ļaužu bērniem» degunteļus. Vārdu sakot, Katerina Ivanovna bija spiesta gribot negribot uzņemt visus ar divkāršu cienīgumu un pat augstprātību. Dažus viņa nomēroja ar sevišķi stingru skatienu un tad žēlīgi lūdza sēsties pie galda. Nezin kāpēc viņai bija ienācis prātā, ka Amālija Ivanovna ir atbildīga par tiem, kas nav ieradušies, un viņa pēkšņi sāka izturēties pret to ārkārtīgi nevērīgi, ko šī tūdaļ arī nomanīja un jutās ļoti, ļoti aizskarta. Tāds sākums nesolīja neko labu. Galu galā visi sasēdās pie galda.

Raskoļņikovs atnāca gandrīz tai pašā brīdī, kad pavadītāji atgriezās no kapsētas. Katerina Ivanovna bija bezgalīgi priecīga par viņu, pirmkārt, tāpēc, ka viņš bija starp visiem viesiem vienīgais «izglītotais viesis», kas, «kā zināms, gatavojas pēc diviem gadiem ieņemt profesora katedru šejienes universitātē», un, otrkārt, tāpēc, ka viņš nekavējoties un visai godbijīgi atvainojās viņai, ka, nevērojot patieso vēlēšanos, nevarējis ierasties uz apbedīšanu. Katerina Ivanovna viņu uzņēma ļoti sirsnīgi, apsēdināja pie galda sev blakus pa kreisi (pa labi apsēdās Amālija Ivanovna), un, kaut gan viņai bija nemitīgi jāraizējas un jārūpējas, lai ēdieni tiktu kārtīgi pasniegti un visiem pietiktu, neraugoties uz mocošo klepu, kas ik brīdi viņu pārtrauca, smacēja un šais pēdējās divās dienās likās sevišķi pastiprinājies, viņa pastāvīgi griezās pie Raskoļņikova, pusčukstus steigdamās izsūdzēt viņam savas sakrājušās sāpes un taisnīgo sašutumu par neizdevušos bēru mielastu, pie tam sašutumu reižu reizēm nomainīja jautri, nevaldāmi smiekli. Viņa smējās par sanākušajiem viesiem, bet it īpaši par pašu saimnieci.

— Pie visa vainīga šī dzeguze. Jūs saprotat, par ko es runāju? — Par viņu, par viņu!—Katerina Ivanovna māja viņam ar galvu uz saimnieces pusi.—Paskatieties uz viņu: acis iepletusi, jūt, ka mēs runājam par viņu, bet saprast nevar, acis vien bola. U, pūce! Ha-ha-ha! Khekhe-khe! Un ko viņa grib rādīt ar savu aubīti? Khe-kheKlie! Vai jūs neievērojāt, ka viņai visu laiku gribas, lai uti domātu, ka viņa ir mana labdare un ar savu klātbūtni parāda man lielu godu? Es viņu lūdzu kā kārtīgu sievieti, lai ieaicina cienīgākus viesus, it īpaši nelaiķa paziņas, bet paskatieties, ko viņa saaicinājusi: tīros ākstus un pelnrušķus! Paskatieties uz to mūsaino ģīmi: kaut kāds šņerglis uz divām kājām! Un tad šie polīši… halia-ha! Khe-khe-khe! Neviens nekad viņus šeit nav redzējis, arī es neesmu redzējusi, sakiet — ko tie te meklē? Sēž tik rātni visi rindiņā. Hei, paņe, hei! — viņa pēkšņi uzsauca vienam no tiem. — Vai jūs bliņas jau nogaršojāt? Ņemiet vēl! Dzeriet alu, alu! Vai nevēlaties degvīnu? Skatieties, skatieties, kā viņš uzlec, skat, klanās: laikam ļoti izsalkuši, nabadziņi! Nekas, lai saēdas! Viņi vismaz netrokšņo, tikai… tikai es baidos par saimnieces sudraba karotēm… Amālija Ivanovna!—viņa uzreiz gandrīz skaļi pievērsās tai. — Ja gadījumā nozog jūsu karotes, tad es par tām neatbildu, es jūs pie laika brīdinu! Ha-ha-ha!— viņa jautri smējās, pievērsdamās atkal Raskoļņikovam un atkal pamādama uz saimnieces pusi, priecādamās par savu izlēcienu. — Nesaprata, atkal nesaprata; sēž pavērtu muti — kā pūce! Skatieties, skatieties, īsta pūcene ar savām jaunajām lentām, ha-ha-ha!

Viņas smieklus atkal pārtrauca smags, nepanesams klepus, kas nerimās veselas piecas minūtes. Uz mutautiņa parādījās asinis, piere norasoja sviedros. Klusēdama viņa parādīja asinis Raskoļņikovam, bet, tikko atelsusies, tūdaļ atkal sāka viņam čukstēt ar ārkārtīgu aizrautību, sarkaniem plankumiem vaigos:

— Redziet, es viņai uzticēju vissmalkāko, var teikt, uzdevumu: ielūgt to dāmu un viņas meitu, jūs saprotat, par ko es runāju? Te nu vajadzēja rīkoties ļoti delikāti, ar vissmalkāko uzmanību, bet viņa ir izdarījusi tā, ka šī atbraukusi muļķe, šī iedomīgā vīzdegune, šī neievērojamā provinces sīkpilsone tikai tāpēc vien, ka viņa ir kaut kāda majora atraitne, kas atbraukusi slaucīt ar savu šlepi iestāžu sliekšņus, lai izdiedelētu sev pensiju, ka viņa ar saviem piecdesmit pieciem gadiem vēl krāso matus, pūderējas un smiņķējas (to visi zina) … šī nožēlojamā sieviete ne tikvien nav turējusi par vajadzīgu ierasties, bet nav atsūtījusi pat atvainošanos, kā to šādās reizēs prasa visparastākā pieklājība! Nevaru saprast, kādēļ arī Pjotrs Petrovičs nav atnācis. Bet kur Soņa? Vai viņa kur aizgājusi? A, tur jau viņa nāk! Soņa, kur tu biji? Savādi, ka tu pat tēva bērēs tik neakurāta! Rodion Romanovič, laidiet viņu sev līdzās! Lūk, te, Soņečka, tava vieta… Ņem, ko gribi! Uzliec sev galertu, tas labāks. Tūlīt atnesīs bliņas. Vai bērniem ir iedots? Poļečka, vai jums kā netrūkst? Khe-khe-khe! Nu labi, Ļena, esi prātīga, bet tu, Koļa, nekuļā kājiņas; sēdi, kā kārtīgu ļaužu bērnam pienākas! Ko tu, Soņečka, teici?

Soņa tūlīt steidzās atstāstīt Pjotra Petroviča atvainošanos, cenzdamās runāt skaļi, lai visi varētu dzirdēt, pie tam lietodama izmeklēti cienīgus un pieklājīgus izteicienus, tīši no savas puses Pjotra Petroviča vārdus papildinādama un izpušķodama. Beigās viņa vēl piezīmēja, ka Pjotrs Petrovičs licis īpaši pateikt, ka, tiklīdz būšot iespējams, pats atnākšot, lai vienatnē parunātu par darīšanām un nospriestu, kas būtu iespējams un uzsākams turpmāk utt., utt.

Soņa zināja, ka ar to viņa nomierinās un uzmundrinās Katerinu Ivanovnu, ka tā jutīsies glaimota, bet galvenais — ka ar to tiks gandarīts tās godkārei. Viņa apsēdās līdzās Raskoļņikovam, vieglītēm tam palocījās un aši, ziņkārīgi uz viņu paskatījās. Te jāpiezīmē, ka visu pārējo laiku Soņa izvairījās uz viņu skatīties un ar viņu runāt. Viņa likās pat izklaidīga, kaut gan uzmanīgi lūkojās sejā Katerinai Ivanovnai, cenzdamās tai izpatikt. Nedz viņa, nedz Katerina Ivanovna nebija sēru drānās, jo viņām tādu nebija. Soņai mugurā bija patumši rūsgana, bet Katerinai Ivanovnai tās vienīgā tumši svītrotā katūna kleita. Ziņojums par Pjotru Petroviču noritēja ļoti gludi. Cienīgi noklausījusies Soņā, Katerina Ivanovna tikpat svarīgi apjautājās par Pjotra Petroviča veselību. Pēc tam tūlīt gandrīz skaļi pačukstēja Raskoļņikovam, ka tiešām dīvaini būtu tādam godājamam un solīdam % cilvēkam kā Pjotram Petrovičam nokļūt šādā «neparastā kompānijā», neraugoties uz visu pieķeršanos viņas ģimenei un seno draudzību ar viņas tētiņu.

— Lūk, kādēļ es esmu jums, Rodion Romanovič, sevišķi pateicīga par to, ka jūs neapsmādējāt manu sālsmaizi arī šādā vidē, — viņa piemetināja gandrīz skaļi, un esmu pārliecināta, ka tikai jūsu tuvā draudzība ar manu nelaiķa vīru jūs pamudināja turēt doto vārdu.

Pēc tam viņa vēlreiz lepni un cienīgi pārlaida skatienu saviem viesiem un tad pēkšņi ar sevišķu rūpību skaļi apjautājās pāri galdam kurlajam vecim, vai viņš nevēlis vēl cepeti un vai viņam ir pasniegts Lisabonas vīns. Večuks neatbildēja un ilgi nespēja saprast, ko viņam jautā, lai gan blakus sēdētāji joka pēc sāka viņu pat bikstīt. Viņš tikai atpleta muti un skatījās apkārt, kas viesos sacēla vēl lielāku jautrību.

—     Kāds idiots! Skatieties, skatieties! Kāpēc tas atvests šurp? Bet, kas attiecas uz Pjotru Petroviču, tad es vienmēr biju par viņu pārliecināta, — Katerina Ivanovna turpināja stāstīt Raskoļņikovam, — protams viņš nav tāds… — viņa skaļi un skarbi, ar ārkārtīgi stingru izteiksmi pievērsās Amālijai Ivanovnai, tā ka šī pat sabijās,— nav tāds kā tās jūsu kruzuļotās šlepastes, kuras pie mana tētiņa pat par ķēkšām virtuvē neņemtu, bet mans nelaiķa vīrs, ja būtu parādījis viņām godu un viņas pieņēmis, tad tikai aiz savas neizsmeļamās labsirdības.

—     Jā, viņš labprāt iemeta, labprāt iemeta; tikām, tikām sadzēruši!—piepeši iesaucās atvaļinātais provianta nodaļas ierēdnis, tukšodams divpadsmito sīvā glāzīti.

—     Manam nelaiķa vīram tiešām piemita šī vājība, tas visiem zināms, — Katerina Ivanovna uzreiz cirstin pacirtās pret viņu, — bet viņš bija labs un cēls cilvēks un ļoti mīlēja un cienīja savu ģimeni, tikai tas bija slikti, ka viņš ar savu labo sirdi par daudz uzticējās visādiem izvirtuļiem, un vienīgi dievs to zina, ar kādiem viņš netika sadzēris, pat ar tādiem, kas nav viņa zābaku pazoļu vērti! Iedomājieties, Rodion Romanovič, reiz mēs viņam kabatā atradām piparkūku gailīti: atnāk piedzēries līdz nesamaņai, bet bērnus neaizmirst.

—     Gailīti? Jūs sacījāt — gailīti? — sauca kungs no provianta nodaļas.

Katerina Ivanovna viņu nepagodināja ar atbildi. Viņa kaut ko atcerējās un nopūtās.

—      Jūs droši vien, tāpat kā visi citi, domājat, ka es biju pret viņu pārāk barga, — viņa turpināja, griezdamās pie Raskoļņikova. — Bet tā nebija. Viņš mani cienīja, viņš mani ļoti, ļoti cienīja! Viņam bija zelta sirds! Un dažreiz man bija tik ļoti žēl viņa! Sēž kaktā un raugās uz mani, un man paliek tik žēl, tik žēl, ka gribējās pieiet un noglāstīt, bet turpat atkal ienāk prātā: «Noglāstīsi, bet viņš atkal piedzersies.» Tikai ar bargumu varēja kaut cik atturēt.

—     Jā, bija, bija šad tad matu plūkšana, bija — ne vienu reizi vien, — atkal viņu pārtrauca provianta nodaļas ierēdnis un iemeta vēl glāzīti degvīna.

—     Dažam labam muļķim ne tikai matus paplūkāt, bet pat ar slotas kātu derētu sadot pa kaklu. Tagad es nerunāju par nelaiķi, — Katerina Ivanovna atcirta.

Sarkanie plankumi uz viņas vaigiem iedegās arvien spilgtāk un spilgtāk, krūtis strauji cilājās. Likās, ka viņa tūlīt sāks ķīviņu. Daudzi viesi smējās, daudziem tas, acīm redzot, patika. Proviantniekam sāka piebikstīt un kaut ko tam čukstēt. Bija redzams, ka viņus gribēja sarīdīt.

—     A-atļaujiet jautāt, par ko tad jūs nupat runājāt,— proviantnieks iesāka, — uz ko jūs šos vārdus mērķējāt? … Bet… e-eh! Blēņas! Atraitne! Sērdienīte! Piedodu … Pas! — un viņš iemeta vēl glāzīti.

Raskoļņikovs klusēja un ar riebumu klausījās. Eda viņš maz, tikai pieklājības pēc pieskardamies ēdieniem, ko Katerina Ivanovna ik brīdi lika viņam uz šķīvja, un arī tikai tādēļ, lai to neapvainotu. Viņš vērīgi skatījās Soņa. Bet Soņa kļuva ar katru brīdi bažīgāka, vairāk noraizējusies: viņa nojauta, ka bēru godi mierīgi nebeigsies, un ar bailēm sekoja Katerinas Ivanovnas arvien pieaugošajam uzbudinājumam. Starp citu, viņa zināja, ka abu atbraukušo dāmu neierašanās galvenais iemesls bija viņa, Soņa. Viņai pati Amālija Ivanovna bija pastāstījusi, ka māte pat apvainojusies par ielūgumu un uzstādījusi jautājumu: kā lai viņa varētu nosēdināt savu meitu blakus šai skuķei? Soņa nojauta, ka arī Katerinai Ivanovnai tas kaut kādā ceļā kļuvis jau zināms; bet Soņas apvainošana Katerinai Ivanovnai dzēla sirdī sāpīgāk nekā visi uz viņu pašu vai uz viņas bērniem un viņas tētiņu mestie apvainojumi; vārdu sakot, tas bija briesmīgs apvainojums, un Soņa zināja, ka Katerina Ivanovna tagad vairs nerimsies, «iekams nebūs pierādījusi šīm šlepastēm, ka tās abas…» utt., utt. Kā par spīti, šai brīdī no galda otra gala kāds piesūtīja Soņai uz šķīvja divas no rupjmaizes izveidotas ar bultu cauršau-

I.is sirdis. Katerina Ivanovna iesvilās un skaļā balsi pāri galdam piezīmēja, ka sūtītājs, protams, esot «piedzeries ēzelis». Arī Amālija Ivanovna paredzēja nelabu iznākumu un, kaut arī pati jutās līdz sirds dziļumiem «iizskarta par Katerinas Ivanovnas augstprātību, tomēr, lai novērstu sarunu uz citu pusi un pie tās pašas reizes sevi izceltu pārējo acīs, sāka stāstīt, kā viņas paziņa «Karls no aptieku» braucis naktī «ar fūrman un fūrman gribēj viņu noklapēt, un Karls viņu ļot, ļot lūdz, lai viņš viņu nenosit, un raudāj, un rokas salik, un bijās, un ar izbaili viņš sev savu sirdi pārdūr». Katerina Ivanovna gan pasmaidīja, bet tūdaļ piezīmēja, ka Amālijai Ivanovnai nevajagot stāstīt anekdotes krievu valodā. Tā apvainojās vēl vairāk un atbildēja, ka viņas «fāter aus Berlin bij viens ļot, ļot ontlīgs vīrs un visu laiku rokām pa ķešām staigāj». Katerina Ivanovna vairs nenocietās un sāka pilnā balsī smieties, tā ka arī Amālija Ivanovna jau zaudēja pēdējo pacietību un ar mokām valdījās.

— Ak tu muļķe tāda!—Katerina Ivanovna gandrīz ielīksmota čukstēja Raskoļņikovam. — Gribēja teikt, ka staigājis, rokas ķešās sabāzis, bet iznāca, ka viņš bijis kabatzaglis, khe-khe! Un vai esat ievērojis, Rodion Romanovič, ka visi šie Pēterburgas ārzemnieki, galvenām kārtām vācieši, kas nezin no kurienes te sabrauc, visi ir muļķīgāki par mums? Nu, spriediet pats, vai tā var stāstīt, ka «Karls no aptieku ar izbaili sirdi pārdūr» un ka viņš (tāds šņerglis)—tai vietā, kur viņam vajadzēja važoni sasiet — «rokas salik un raudāj, un ļot, ļot lūdz». Kāda stulbene! Viņa taču domā, ka tas ir ļoti aizkustinoši, un pati nenojauš, cik viņa liela muļķe! Manuprāt, tad jau šis piedzērušais proviantnieks ir daudz gudrāks: vismaz var redzēt, ka labs delveris, pēdējo prātu apdzēris; bet tie citi visi tik stīvi un nopietni… Skat, šī ar — sēž, acis izbolījusi. Skaišas! Skaišas! Ha-ha-ha! Khekhe-khe!

Katerina Ivanovna uzjautrināta ielaidās visādos sīkumos un piepeši sāka runāt par to, ka viņa ar izgādāto pensiju atvēršot savā dzimtajā T. pilsētā dižciltīgu meiteņu pansionātu. Katerina Ivanovna nebija pati vēl Raskoļņikovam to stāstījusi un tagad aizrāvās līdz visvilinošākajiem sīkumiem. Neizprotamā kārtā viņai rokās pēkšņi parādījās tas pats «uzslavas raksts», par kuru Raskoļņikovam jau nelaiķis Marmeladovs dzertuvē bija stāstījis, ka to viņa laulātā draudzene, institūtu beidzot, saņēmusi par to, ka «paša gubernatora un pārējo personu» klātbūtnē dejojusi plīvura deju. Acīm redzot, šim uzslavas rakstam tagad vajadzēja noderēt par pierādījumu, ka Katerinai Ivanovnai tiešām ir tiesības pašai atvērt pansionātu; tomēr viņas galvenais nolūks gan bija ar to galīgi satriekt «abas kruzuļotās šlepastes», ja viņas būtu atnākušas uz bēru mielastu, un viņām skaidri pierādīt, ka Katerina Ivanovna cēlusies no ļoti labas, «var teikt, pat aristokrātiskas» ģimenes, ir pulkveža meita un visādā ziņā daudz pārāka par dažām piedzīvojumu meklētājām, «kuru pēdējā laikā saradies tik daudz». Uzslavas raksts tūlīt sāka ceļot ap galdu pa piedzērušo viesu rokām, to Katerina Ivanovna arī neliedza, jo tur tiešām bija en toutes lettres[6] rakstīts, ka viņa ir galma padomnieka un ordeņa kavaliera — tātad patiešām gandrīz pulkveža meita. Iekarsusi Katerina Ivanovna dedzīgi turpināja stāstīt visos sīkumos par turpmāko jauko un mierīgo dzīvi T. pilsētā, par skolotājiem, ko viņa aicināšot par stundu pasniedzējiem savā pansionātā, par kādu cienījamu vecīti, francūzi Mango, pie kura viņa pati institūtā mācījusies franču valodu, kurš vēl tagad mierīgi pavadot savu dzīves vakaru T. pilsētā un nākšot pie viņas droši vien par gluži mērenu atlīdzību. Beidzot viņa sāka runāt arī par Soņu, kas braukšot kopā ar Katerinu Ivanovnu uz T. un viņai palīdzēšot. To dzirdot, otrā galda galā kāds iesprauslājās. Katerina Ivanovna gan acumirklī izlikās to neievērojam, bet tūlīt pat ar nolūku paceltā balsī sāka runāt par Sofjas Semjonovnas neapšaubāmām spējām kļūt viņai par palīdzi, «par viņas sirsnību, pacietību, pašuzupurēšanos un izglītību», pie tam viņa noglāstīja Soņai vaigu un, pacēlusies no krēsla, divas reizes to karsti noskūpstīja. Soņa nosarka, bet Katerina Ivanovna piepeši sāka raudāt, apsūdzēdama pati sevi, ka esot «nervoza muļķe, par daudz uztraukta, laiks esot beigt un, tā kā uzkods jau galā, tad pasniegt tēju». Te Amālija Ivanovna, kas jutās galīgi aizvainota, ka visā sarunā nemaz nav tikusi pie vārda un uz viņu pat neklausās, piepeši vēlreiz riskēja un ar apslēptu rūgtumu iedrošinājās dot Katerinai Ivanovnai ārkārtīgi lietišķu un dziļdomīgu «izrādījumu, ka pansionātā sevišķa uzmanība jāpievēršot l<im, lai meitenēm būtu tīra veļa (di veše), un ka visādā ziņā vajagot būt «viena tāda laba dāma (di dāme), kura nzpasē tīrību un lai jaunās meitenes pa nakti klusām nelasa nekādi romāni». Katerina Ivanovna, kas tiešām bija satraukta un ļoti nogurusi, pie tam arī bēru mielasts viņai bija jau galīgi apnicis, tūlīt atcirta Amālijai Ivanovnai, ka tā «melš niekus» un nekā nesajēdz, ka rūpēties par «di veše» ir veļas pārzines, nevis dižciltīga pansionāta direktores pienākums; bet, kas attiecas uz romānu lasīšanu, tad runāt par to esot jau pavisam nepieklājīgi, un viņa lūdzot Amāliju Ivanovnu klusēt. Amālija Ivanovna iekaisa un dusmās atbildēja, ka viņa vēlējusi tikai labu — un «ļoti daudz vēlēja labu», bet ka viņai «jau ilgi nemaksā naudu par korteli». Katerina Ivanovna tūdaļ atcirta, ka viņa melo, teikdama, ka «vēlēja daudz labu», jo tikai vakar, kad nelaiķis vēl tepat istabā gulējis, tā viņu mocījusi dzīvokļa īres dēļ. Uz to Amālija Ivanovna neapmulsdama atbildēja, ka esot gan tās dāmas uzlūgusi, bet «tās dāmas neatnāca tādēļ, ka tās ir aristokrātiš dāmas un nevar atnākt pie nearistokrātiš dāmas». Katerina Ivanovna tūdaļ pasvītroti aizrādīja viņai, ka viņa, būdama vienkārša pelnrušķe, nevarot spriest, kas ir īsts aristokrātisms. Amālija Ivanovna to nepanesa un bez kavēšanās vēlreiz paziņoja, ka viņas «fāter aus Berlin ir ļoti, ļoti ontlīgs vīrs un ar abi roķi pa ķešām staigāj, un vienmēr taisīj tā: puf-puf!» — un, lai uzskatāmāk attēlotu savu tēvu, Amālija Ivanovna uzlēca kājās, sabāza abas rokas kabatās, ar muti pukšķinot kaut ko līdzīgu — puf-puf! — par lieliem smiekliem īrniekiem, kas tīšām ar savu piekrišanu viņu vēl uzmudināja, paredzēdami, ka sievietes saplēsīsies. Bet Katerina Ivanovna nespēja vairs ilgāk to paciest un turpat visu viesu priekšā noskaitīja, ka Amālijai Ivanovnai droši vien tāda tēva nemaz neesot bijis, bet Amālija Ivanovna esot vienkārši apdzērusies Pēterburgas somiete un agrāk droši vien kalpojusi kaut kur par virtuveni, ja ne par kaut ko vēl sliktāku. Amālija Ivanovna kļuva sarkana kā vēzis un spiedza, ka Katerinai Ivanovnai pašai droši vien «nemaz nebija fāter, bet man gan bij fāter aus Berlin, kam bij garie svārki un kas vienmēr taisīj: puf-puf-puf!». Katerina Ivanovna ar nievām piezīmēja, ka viņas izcelšanās visiem zināma un šai pašā uzslavas rakstā ar drukātiem burtiem teikts, ka viņas tēvs ir pulkvedis, bet Amālijas Ivanovnas tēvs (ja viņai tēvs jel maz ir bijis), bez šaubām, esot kaut kāds Pēterburgas čukna, kas ar piena kannu staigājis; bet visdrīzāk gan tēva nemaz nebijis, jo vēl šobaltdien neesot zināms, kā Amāliju Ivanovnu īsteni saucot: Ivanovna vai Ludvigovna. Te nu Amālija Ivanovna galīgi pārskaitās un, dūri uz galda sizdama, sāka kliegt, ka viņa esot Amal-Ivan, nevis Ludvigovna, ka viņas fāters saucies par Johann un ka viņš bijis «burmeister», bet Katerinas Ivanovnas fāters «pavisam nekad nebij burmeister». Katerina Ivanovna piecēlās no krēsla un stingrā, ārēji mierīgā balsī (kaut gan seja bija gluži bāla un krūtis spēcīgi cilājās) aizrādīja tai: ja tā vēl kaut vienu reizi uzdrīkstēšoties nostādīt savu draņķīgo fāterīti uz vienas pakāpes ar viņas tētiņu, tad viņa, Katerina Ivanovna, tūlīt noraušot tai aubi no galvas un samīdīšot kājām. Amālija Ivanovna, to dzirdēdama, sāka skraidīt pa istabu, pilnā kaklā kliegdama, ka viņa ir saimniece un lai Katerina Ivanovna «šai pašā minūtē brauc ārā no korteļa»; pēc tam metās pie galda un sāka vākt kopā savas sudraba karotes. Sacēlās liela kņada un troksnis. Bērni sāka raudāt. Soņa lūkoja Katerinu Ivanovnu mierināt un atturēt, bet, kad Amālija Ivanovna pēkšņi uzkliedza kaut ko par dzelteno biļeti, Katerina Ivanovna atgrūda Soņu un metās Amālijai Ivanovnai virsū, lai uz vietas izpildītu savus draudus par aubi. Šinī brīdī atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Pjotrs Petrovičs Lužins. Viņš apstājās un ar stingru vērotāja skatienu apskatīja visu kompāniju. Katerina Ivanovna metās pie viņa.

iii

—     Pjotr Petrovič! — viņa iesaucās. — Aizstāviet kaut jūs! Pasakiet šim muļķa radījumam, ka viņa nedrīkst tā apieties ar nelaimīgu, bet dižciltīgu dāmu un ka pasaulē ir vēl tiesas… Es iešu pie paša ģenerālgubernatora… Viņa raaa par to atbildēs… Atcerieties mana tēva viesmīlību, aizstāviet bāreņus!

—     Atļaujiet, kundze … Atļaujiet, atļaujiet, kundze, — Pjotrs Petrovičs raisījās vaļā. — Kā jums pašai zināms, man nekad nav bijis tas gods jūsu tētiņu pazīt… Atļaujiet, kundze! (Kāds no viesiem skaļi iesmējās.) Bet iejauklies jūsu pastāvīgajās ķildās ar Amāliju Ivanovnu man Mdv nekādas patikas … Es atnācu pats savā vajadzībā … un vēlos nekavējoties runāt ar jūsu pameitu Sofju… Ivanovnu … Laikam tā bija viņas tēva vārds? … Atļaujiet paiet garām …

Apejot sāniski Katerinu Ivanovnu, Pjotrs Petrovičs devās uz pretējo istabas stūri, kur atradās Soņa.

Katerina Ivanovna palika stāvot kā zibens ķerta. Viņa nespēja saprast, kā Pjotrs Petrovičs varēja noliegt pazīšanos ar viņas tēvu, noliegt viņa viesmīlību. Reiz šo viesmīlību izdomājusi, viņa pati jau tai svēti ticēja. Viņu pārsteidza arī Pjotra Petroviča sausais, veikalnieciskais, pat it kā nievu un draudu pilnais tonis. Arī visi pārējie, viņam parādoties, pamazām apklusa. Bez visa tā, ka šis «lietišķais un nopietnais» cilvēks pārāk uzkrītoši neiederējās visā šai kompānijā, bija vēl redzams arī tas, ka viņš nācis pēc kaut kā svarīga, ka laikam tikai kāds ļoti svarīgs iemesls ir varējis viņu ievilkt šādā sabiedrībā un tātad tūlīt kaut kas notiks, kaut kas būs. Raskoļņikovs, kas stāvēja Soņai līdzās, pavirzījās sāņus, lai palaistu Lužinu garām; Pjotrs Petrovičs likās viņu neredzam. Pēc brīža uz sliekšņa parādījās arī Ļebezjatņikovs. Viņš istabā neienāca, bet palika durvīs stāvot, arī tāpat ar sevišķu ziņkāri, gandrīz ar izbrīnu vērodams, kas notiek; viņš klausījās, bet, kā likās, ilgi nevarēja kaut ko saprast.

— Atvainojiet, ka es varbūt pārtraucu, bet jautājums ir diezgan svarīgs, — Pjotrs Petrovičs iesāka, negriezdamies ne pie viena atsevišķi, — esmu pat priecīgs, ka te ir klāt arī publika. Amālija Ivanovna, laipni lūdzu jūs kā dzīvokļa saimnieci pievērst sevišķu uzmanību manai sarunai ar Sofju Ivanovnu. Sofja Ivanovna, — viņš turpināja, griezdamies tagad tieši pie ārkārtīgi pārsteigtās un jau iepriekš nobijušās Soņas, — no mana galda mana drauga Andreja Semjonoviča istabā tūlīt pēc jūsu apmeklējuma ir nozudusi kredītbiļete simt rubļu vērtībā. Ja jums kaut kā ir nācis zināms un jūs parādīsiet mums, kur tagad šī kredītbiļete atrodas, tad dodu jums goda vārdu un piesaucu visus par lieciniekiem, ka tālākus soļus nesperšu un lieta ar to būs izbeigta. Pretējā gadījumā es būšu spiests ķerties pie visai nopietniem līdzekļiem, un tad… vainojiet pati sevi!

Istabā iestājās pilnīgs klusums. Pat raudošie bērni apklusa. Soņa stāvēja bāla kā līķis, skatījās uz Lužinu un nevarēja neko atbildēt. Likās — viņa vēl nesaprata. Pagāja dažas sekundes.

—     Nu, kā tad būs? — Lužins jautāja, raudzīdamies viņai sejā.

—     Es nezinu… Es nekā nezinu… — Sona beidzot atteica vājā balsī.

—     Nē? Jūs nezināt? — Lužins jautāja atkal un tad vēl mazu brītiņu klusēja. — Apdomājiet, madmoiselle, — viņš pēc tam iesāka stingri, bet vēl arvien it kā pamācīdams, — apsveriet labi, es esmu ar mieru dot jums laiku vēl apdomāties. Redziet: ja es nebūtu tik pārliecināts, tad es ar savu bagātīgo pieredzi, protams, neriskētu jūs tik tieši apvainot, jo par tamlīdzīgu — tiešu un atklātu, bet nepatiesu vai arī tikai aiz pārskatīšanās izteiktu apvainojumu savā ziņā pats atbildu. Es to zinu. Šodien es no rīta savām vajadzībām izmainīju vairākas piecprocentu biļetes, kopsummā par trīs tūkstošiem rubļu. Aprēķins man ir ierakstīts kabatas portfelī. Pārnācis mājās, — Andrejs Semjonovičs tam liecinieks, — es sāku naudu pārskaitīt; saskaitījis divi tūkstoši trīssimt rubļu, es tos ieliku kabatas portfelī un portfeli iebāzu svārku iekškabatā. Uz galda palika vēl ap piecsimt rubļu kredītbiļetēs, starp tām trīs simtrubļu biļetes. Šai brīdī ienācāt jūs (pēc mana aicinājuma) un pēc tam visu laiku pie manis bijāt ļoti mulsa, un pa sarunas laiku trīs reizes piecēlāties no krēsla un nez kāpēc steidzāties drīzāk aiziet, lai gan mūsu saruna vēl nebija galā. Andrejs Semjonovičs var visu to apstiprināt. Katrā ziņā jūs, mademoiselle, arī pati neatteiksieties paziņot un apliecināt, ka es ar Andreja Semjonoviča starpniecību uzaicināju jūs pie sevis vienīgi tādēļ, lai pārrunātu ar jums par bezizejas stāvokli, kādā atrodas jūsu radiniece Katerina Ivanovna (pie kuras ierasties bērēs man nebija iespējams), un par to, ka būtu derīgi sarīkot viņai par labu ziedojumu vākšanu, loteriju vai ko tamlīdzīgu. Jūs man pateicāties un pat apraudājāties (es stāstu visu tā, kā bija, pirmkārt, lai jums to atgādinātu, otrkārt, lai parādītu jums, ka manā atmiņā ir palicis viss līdz pēdējam sīkumam). Pēc tam es paņēmu no galda desmitrubļu kredītbiļeti un iedevu jums no savas puses kā pirmo ziedojumu jūsu radinieces pabalstīšanai. To visu redzēja Andrejs Semjonovičs. Pēc tam es pavadīju jūs — arvien vēl tikpat samulsušu — līdz durvīm, pēc tam, palikuši divatā ar Andreju Semjonoviču, vēl minūtes desiiiil šo to pārrunājām. Tad Andrejs Semjonovičs izgāja, Im i <>s atkal pievērsos galdam ar tur esošo naudu, lai to I •• 11 skaitītu un noliktu atsevišķi, kā jau iepriekš biju nolēmis. Man par pārsteigumu vienas simtrubļu biļetes h uka. Spriediet nu pati: Andreju Semjonoviču turēt aizdomas es taču nevaru, pat iedomāt kaut ko tamlīdzīgu man kauns. Saskaitot kļūdīties es nevarēju, jo pirms jūsu i< nākšanas biju naudu saskaitījis un konstatējis, ka kopsumma pareiza. Jūs pati sapratīsiet, ka es, atminoties jūsu apmulsumu, jūsu steigšanos aiziet un to, ka jūs vienu laidi rokas turējāt uz galda, un pēdīgi, ņemot vērā jūsu sabiedrisko stāvokli un ar to saistītos paradumus, es, tā sakot, ar šausmām un pats pret savu gribu biju spiests vērst pret jums gan nesaudzīgas, tomēr pamatotas aizdomas. Vēlreiz aizrādu, ka, neraugoties uz savu neapšaubāmo pārliecību, es saprotu, ka ar šo apvainojumu uzņemos zināmu risku. Bet, kā redzat, es to tomēr tā neatstāju. Kādēļ? Vienīgi jūsu briesmīgās nepateicības dēļ, jaunkundzi Kā? Es jūs lūdzu pie sevis jūsu nabaga radinieces interesēs, ziedoju pēc savām spējām jums desmit rubļus — bet jūs turpat, tai pašā brīdī atmaksājat man ar tādu nepateicību! Nē, tas vairs nav piedodams! Jums vajadzīga mācība. Padomājiet; es kā patiess jūsu draugs (jo labāka drauga jums šinī brīdī nevar būt) lūdzu jūs — atjēdzieties! Pretējā gadījumā es būšu nepielūdzams. Nu, kas būs?

—     Es nekā neesmu paņēmusi, — Soņa ar šausmām • čukstēja, — jūs man iedevāt desmit rubļus, lūk, te tie ir, ņemiet atpakaļ! — viņa izvilka no kabatas lakatiņu, atlocīja to, atraisīja mezgliņu, izņēma desmitrubļu zīmi un sniedza Lužinam.

—     Bet par pārējiem simt rubļiem jūs neatzīstaties? — Lužins stingri un ar pārmetumu noprasīja, naudu nepieņemdams.

Soņa palūkojās apkārt. Visi skatījās uz viņu ar tik drausmīgām, bargām, izsmiekla un naida pilnām sejām! Viņa paskatījās uz Raskoļņikovu… tas stāvēja pie sienas, rokas sakrustojis, un urbās viņā ar liesmojošu skatienu.

—     Ak dievs! — Soņa vāri iekliedzās.

—     Amālija Ivanovna, vajadzēs ziņot policijai, un tāpēc, laipni lūdzu jūs, nosūtiet pagaidām pēc sētnieka, — klusu un pat laipni sacīja Lužins.

—     Gott der barmherzige![7] es jau tā domāju, ka viņa zog! — Amālija Ivanovna sasita rokas.

—      Jūs jau tā domājāt? — Lužins uztvēra. — Tātad jums arī agrāk jau ir bijis kaut kāds pamats nākt pie tāda slēdziena? Lūdzu jūs, cienītā Amālija Ivanovna, atcerēties šos savus, lieciniekiem dzirdot, izteiktos vārdus!

No visām pusēm atskanēja skaļa balsu murdoņa. Visi sakustējās.

—      Ko-o? — atjēgusies piepeši iekliedzās Katerina Ivanovna un, kā rautin noraudamās no vietas, metās pie Lužina. — Ko! Jūs viņu apvainojat zādzībā? Soņečku? Ak jūs nelieši, nelieši! — Un, pieskrējusi pie Soņas, viņa cieši to apkampa ar savām kalsnajām rokām.

—     Soņa! Kā tu drīkstēji pieņemt no viņa desmit rubļus! Ak, neprāte! Dod šurp! Dod tūlīt šurp tos desmit rubļus — tā!

Un, izrāvusi papīrīti Soņai no rokas, Katerina Ivanovna to savīstīja un ar atvēzienu iesvieda Lužinam taisni sejā. Lodīte trāpīja pa aci un, ar atsitienu atlēkusi, nokrita uz grīdas. Amālija Ivanovna metās naudu celt augšā. Pjotrs Petrovičs noskaitās.

—     Savaldiet šo ārprātīgo! — viņš kliedza.

Šai brīdī durvīs līdzās Ļebezjatņikovam parādījās vēl vairākas citas ziņkārīgo sejas, starp tām arī abas atbraucējas dāmas.

—     Ko? Ārprātīgo? Es tā ārprātīgā? Idiots! — Katerina Ivanovna iebrēcās. — Pats esi jucis, tiesu žurka, zemiskais cilvēks! Soņa, Soņa ņems viņa naudu! Soņa — zagle! Drīzāk viņa vēl tev iedos, tu nejēga! — Katerina Ivanovna sāka histēriski smieties. — Vai esat redzējuši tādu muļķi? — Viņa metās uz visām pusēm, rādīdama visiem uz Lužinu. — Ko? Un tu ar? — Viņa pēkšņi ieraudzīja saimnieci. — Arī tu turpat, desiniece! Tu nekaunies teikt, ka viņa zog, tu neģēlīgā prūšu vistas kāja krinolīnā! Ak jūs! Ak jūs! Viņa tak nav ne no istabas izgājusi, kā atnāca no tevis — nelieša, tā blakus Rodionam Romanovičam arī apsēdās… Pārmeklējiet viņu! Tā kā viņa nekur nav izgājusi, tad naudai vajag būt pie viņas. Nu, meklē tak, meklē! Tikai ja neatradīsi, tad neņem, draudziņ, ļaunā, tu par to atbildēsi! Iešu pie ķeizara, pie paša visžēlīgā valdnieka, metīšos viņam pie kājām, tūlīt, šodien pat!

I m esmu bārene! Mani pielaidīs! Tu domā, nelaidīs? Nav liesa, es tikšu! Es tikšu! Tu taisīji savus aprēķinus, paļaudamies uz to, ka viņa kautrīga? Uz to tu cerēji? Nekā, di augs, toties es esmu dūšīga! Uzrausies! Nu, meklē, meklē!

Un Katerina Ivanovna trakā niknumā raustīja Lužinu, vilkdama viņu pie Soņas.

—     Esmu ar mierir un atbildu… bet rimstieties, kundze, apmierinieties! Es pārāk labi redzu, ka jūs esat dūšīga … Tas … tas jau… vai tad tā var? — Lužins murmināja. — Tas jādara policijas klātbūtnē, kaut gan … arī tagad liecinieku diezgan… Labi, esmu ar mieru… Tikai… jūs sapratīsiet, ka vīrieša cilvēkam neērti… Ja varbūt ar Amālijas Ivanovnas palīdzību… Kaut gan tas nav tā darāms … Kā tad nu? …

—     Ņemiet palīgā, ko gribat! Kas grib, lai pārmeklē! — Katerina Ivanovna kliedza. — Soņa, izgriez uz āru kabatas! Lūk, tā! Skaties, riebekli, kabata tukša, tur bija lakatiņš, redzi, tukša! Lūk, te otra kabata! Redzi! Redzi!

Un Katerina Ivanovna rautin izrāva abas kabatiņas uz ārpusi. Bet no otras — labās puses kabatas piepeši izlidoja salocīts papīrītis un, nolidojis pa parabolu, nokrita Lužinam pie kājām. To visi redzēja, daudzi iekliedzās. Pjotrs Petrovičs noliecās, ar diviem pirkstiem paņēma papīrīti no grīdas un, visiem redzot, atlocīja vaļā. Tā bija astoņkārt salocīta simtrubļu kredītbiļete. Pjotrs Petrovičs svinīgi apvilka gaisā apli, parādīdams visiem naudas zīmi.

—     Zagle! Arā no korteli! Policeju! Policeju! — Amālija Ivanovna iebrēcās. — Viņu vajag uz Sibīriju dzīt! Arā!

No visām pusēm saka birt izsaucieni, Raskoļņikovs klusēja, nenovērsdams acu no Soņas, paretam, bet ļoti žigli pamezdams tās arī uz Lužinu. Soņa stāvēja uz vietas kā bez atmaņas. Likās, ka viņa nebija pat pārsteigta. Piepeši viņa nosarka pār visu seju, iekliedzās un aizklāja ar rokām seju.

—     Nē, es neesmu to darījusi! Es neesmu ņēmusi! Es nezinu! — viņa izkliedza sirdi plosošu vaimanu saucienu un metās pie Katerinas Ivanovnas. Tā apskāva viņu un cieši piespieda sev klāt, it kā ar savām krūtīm gribēdama viņu aizsargāt pret visiem.

—           Soņa! Soņa! Es neticu! Tu redzi, es neticu! — Katerina Ivanovna kliedza (lai gan fakts bija acīm redzams), purinādama Soņu kā mazu bērnu, pūlēdamās satvert viņas rokas un neskaitāmas reizes tās skūpstīdama. — Lai tu būtu ņēmusi! Cik stulbi cilvēki! Ak kungs! Dullie, jūs dullie! — viņa kliedza, griezdamās pie visiem. — Jūs nezināt, kāda viņai sirds, kas viņa par meiteni! Viņa lai ņemtu naudu, viņa! Labāk viņa pārdos savas pēdējās drēbes, basām kājām staigās, bet atdos jums visu, ja jums vajadzēs, raug, kāda viņa ir! Viņa pat dzelteno biļeti dabūja tāpēc, ka mani bērniņi mira badā, viņa sevi mūsu dēļ pārdeva! … Ak, nelaiķi, nelaiķi! Vai tu redzi? Lūk, kādas tavas bēres! Ak dievs! Tad aizstāviet taču viņu, ko jūs visi stāvat! Rodion Romanovič! Kāpēc arī jūs neaizstāvat? Vai tad jūs arī tam ticat? Jūs visi neesat viņas mazā pirkstiņa vērti, visi, visi! Dievs, aizstāvi pēdīgi tu mūs!

Nabaga diloņslimās, pamestās Katerinas Ivanovnas vaimanas, likās, atstāja lielu iespaidu uz klausītājiem. Šajā sāpju izvagotajā, izģindušajā diloņslimnieces sejā, šajās asinīm aplipušajās lūpās, šajā gārdzošajā balsī, šajās bērna raudāšanai līdzīgajās, elsojošajās vaimanās, šajā ticības, bērnisķīguma un līdz ar to izmisuma pilnajā lūgumā aizstāvēt bija tik daudz ciešanu, moku un sāpju, ka, likās, visiem klātesošajiem kļuva viņas žēl. Pjotram Petrovičam pašam pirmajam …

— Kundze, Kundze! — viņš izsaucās iespaidīgā balsī. — Šis fakts uz jums neattiecas. Nevienam nenāk ne prātā apvainot jūs nedz ļaunā nolūkā, nedz pamudinājumā, vēl jo vairāk tādēļ, ka jūs pati viņu pārmeklējāt, tātad skaidrs, ka jūs nekā nezinājāt. Ļoti, ļoti labprāt esmu ar mieru apžēlot, ja Sofju Semjonovnu ir, tā sakot, trūkums pamudinājis uz šo soli; bet kālab tad jūs, mademoiselle, negribējāt atzīties? Vai no negoda izbijāties? Jeb vai pirmais mēģinājums? Varbūt bijāt apjukusi? Saprotams, ļoti saprotams… Tomēr kam jums vajadzēja nolaisties tik zemu! Kungi! — viņš griezās pie visiem klātesošajiem. — Kungi! Juzdams līdzi un, tā sakot, žēlodams, esmu ar mieru piedot pat tagad vēl, kaut gan mani te apvainoja. Bet jums, mademoiselle, lai šīs dienas kauns noder par mācību turpmākajā dzīvē, — viņš griezās pie Soņas. — Es tālākus soļus nesperšu, lai tā arī paliek! Diezgan!

Pjotrs Petrovičs iesāņus palūkojās uz Raskoļņikovu.

Viņu skatieni sastapās. Šķita, ka Raskoļņikova kvēlojošais skatiens vēlētos viņu pārvērst pelnos. Katerina Ivanovna, kā likās, nekā vairs nedzirdēja: viņa apkampa un skūpstīja Soņu kā neprātīga. Arī bērni bija apķēruši ar •..ivam rociņām Soņu no visām pusēm, bet Poļečka, kura visai labi nesaprata, kas notiek, mirka asarās, raustīdamās šņukstos, piespiedusi glīto, no raudām uztūkušo sejiņu Soņai pie pleca.

—     Cik tas zemiski! — piepeši atskanēja skaļa balss no durvīm.

Pjotrs Petrovičs strauji apsviedās.

—     Kāds zemiskums! — Ļebezjatņikovs atkārtoja, cieši skatīdamies viņam acīs.

Pjotrs Petrovičs pat it kā sarāvās. Visi to pamanīja. (Vēlāk to atminējās.) Ļebezjatņikovs ienāca istabā.

—     Un jūs uzdrošinājāties mani uzdot par liecinieku? — viņš sacīja, pieiedams Pjotram Petrovičam klāt.

—     Andrej Semjonovič, ko tas nozīmē? Par ko jūs runājat? — Lužins nomurmināja.

—     Tas nozīmē, ka jūs … esat apmelotājs, lūk, ko nozīmē mani vārdi! — Ļebezjatņikovs dedzīgi noteica, stingri lūkodamies Lužinā ar savām tuvredzīgajām acīm. Viņš bija briesmīgi sadusmots. Raskoļņikovs urbtin ieurbās viņā ar skatienu un kāri uztvēra katru viņa vārdu. Atkal iestājās pilnīgs klusums. Pjotrs Petrovičs gandrīz apjuka, it īpaši pirmajā mirklī.

—     Ja jūs to uz mani… — viņš iesāka un sastostījās. — Tad… Kas ar jums noticis? Vai jūs pie pilna prāta?

—     Es gan esmu pie pilna prāta, bet jūs, lūk, esat nelietis un blēdis! Cik nekrietni! Es visu laiku klausījos un ar nolūku nogaidīju, lai dabūtu kādu skaidrību, jo — man jāatzīstas, ka vēl līdz šim brīdim te trūkst loģikas… Nesaprotu, kādēļ jūs to darījāt.

—     Ko tad es darīju? Vai jūs beigsiet reiz runāt savās muļķīgajās mīklās? Jeb varbūt esat iereibis?

—     Jūs, zemiskais cilvēk, gan varbūt dzerat, bet ne es. Es arī degvīnu it nekad nedzeru, tāpēc ka tas nesaskan ar manu pārliecību. Iedomājieties, viņš taču pats, pats ar savām rokām atdeva šo simtrubļu gabalu Sofjai Semjonovnai — es to redzēju, es esmu liecinieks, es to apzvērēšu! Viņš, viņš! — Ļebezjatņikovs atkārtoja, griezdamies pie visiem kopā un katra atsevišķi.

—      Vai jums smadzenes izmežģījušās, jūs, pienapuika? — Lužins ieķērcās. — Viņa pati tepat stāv jūsu priekšā — viņa pati te nupat, visiem dzirdot, apstiprināja, ka bez tiem desmit rubļiem vairāk nekā nav no manis saņēmusi. Kā tad es varēju iedot viņai šo naudu?

—      Es to redzēju, es to redzēju, — Ļebezjatņikovs kliedza. — Un, kaut arī tas ir pret maniem uzskatiem, es esmu gatavs kaut kuru brīdi pie tiesas nodot kādu gribat zvērestu, jo es redzēju, kā jūs paslepus iebāzāt naudas zīmi viņai kabatā! Tikai es, muļķis, nodomāju, ka jūs to paslēpšus iebāzāt viņai kabatā aiz labdarības! Durvīs stāvot, kad jūs no viņas atvadījāties un viņa pagriezusies sniedza jums labo roku, jūs ar kreiso, viņai nemanot, iebāzāt kabatā papīrīti. Es redzēju! Redzēju!

Lužins nobālēja.

—      Ko jūs melojat! — viņš nekaunīgi uzkliedza. — Un kā jūs, pie loga stāvēdams, varējāt saskatīt papīrīti? Jums tā tikai likās… ar jūsu tuvredzīgajām acīm. Jūs murgojat!

—      Ne, nevis likās, bet ta bija! Kaut arī stāvēju atstatu, tomēr visu, visu redzēju, un, kaut gan no loga papīrīti saskatīt bija tiešām grūti — tur jums taisnība, — tomēr es, pateicoties gadījumam, noteikti zināju, ka tā ir simtrubļu kredītbiļete, jo, dodot Sofjai Semjonovnai desmitrubju zīmi, jūs — es to skaidri redzēju — paņēmāt no galda arī vienu no simtrubļu zīmēm (to es redzēju tāpēc, ka stāvēju tuvu, un man, to redzot, tūlīt radās kāda doma, tāpēc es vēlāk neaizmiršu, ka jums rokā simtrubļu biļete). Jūs to salocījāt un visu laiku turējāt saujā. Pēc tam es to gandrīz jau aizmirsu, bet, kad jūs pieceldamies pārlikāt naudas zīmi no labās rokas kreisajā, pie tam tā tikko nenokrita zemē, tad es atkal visu atcerējos, jo man ienāca prātā tā pati agrākā doma, proti, ka jūs gribat klusītēm, paslēpšus no manis izdarīt labu darbu. Jūs varat saprast, kā tad es sāku visam tam sekot — nu, un tad redzēju, kā jums izdevās iebāzt naudu viņai kabatā. Es to redzēju, es redzēju, es zvērēšu!

Ļebezjatņikovam gandrīz elpa aizrāvās. No visām pusēm atskanēja dažādi — visvairāk dziļa pārsteiguma pilni saucieni; bet bija dzirdami arī nikna un draudoša rakstura saucieni. Visi sadrūzmējās ap Pjotru Petroviču. Katerina Ivanovna metās pie Ļebezjatņikova.

—     Andrej Semjonovič! Esmu bijusi par jums maldīgās

domās! Aizsargājiet viņu! Jūs vienīgais esat viņas aizbļāvis! Viņa ir bārenīte, dievs ir jūs atsūtījis! Mīļais Andu-1 Semjonovič!

( uindrīz nesajēgdama, ko dara, Katerina Ivanovna nol nta viņa priekšā ceļos.

Muldoņa! — Lužins ieaurojās, satracināts līdz pēdējai iespējai. — Jūs visu laiku tikai muldat, mans Kungs. «Aizmirsu, atminējos, atminējos, aizmirsu» — ko i.ih nozīmē? Tātad es ar nolūku esmu viņai paslēpšus m bāzis naudu? Kādēļ? Kādā nolūkā? Kas man var būt Kopīgs ar šo …

— Kādēļ? To, lūk, arī es nesaprotu; bet, ka tas, ko es sl astu, ir fakts, tā ir patiesība. Es nekļūdos ne par naga melnumu, jūs neģēlīgais, noziedzīgais cilvēk, jo šis pats jautājums man ienāca prātā jau tad, kad es jums pateicos mi spiedu jums roku par jūsu labdarību. Kāpēc jūs šo naudu paslēpšus ielikāt viņai kabatā? Kāpēc tieši paslēpšus? Vai patiesi tikai tādēļ, ka gribējāt slēpt to no manis, zinot, ka es turos pie pretējiem uzskatiem un neatzīstu privātu labdarību, kas nekā radikāli neizlabo? Nu, tad es nospriedu, ka jūs tiešāmkaunējāties, man redzot, dāvināt tādas summas, un var arī būt, — tā es nodomāju, — ka viņš grib sagādāt viņai priecīgu pārsteigumu, kad viņa nejauši atradīs veselus simts rubļus. (Tāpēc ka dažiem labdariem, es zinu, ļoti patīk tā izpušķot savu labdarību.) Pēc tam man vēl ienāca prātā, ka jūs gribat viņu * pārbaudīt, vai viņa atnāks jums pateikties. Tad vēl — ka jūs negribat noklausīties pateicību un lai, kā to mēdz teikt, — lai labā roka nezina, ko kreisā dara… Daudz kas man tobrīd ienāca prātā, tā ka es nolēmu vēlāk visu to pārdomāt; tomēr negribēju būt nedelikāts un pateikt, ka zinu jūsu noslēpumu. Nu, un tad man ienāca prātā vēl viens jautājums: ko tad, ja nu Sofja Semjonovna šo naudu pazaudē, iekams to pamanījusi? Tādēļ es nācu šurp, lai viņu pasauktu un pateiktu, ka viņai kabatā ielikts simt rubļu. Bet, garām ejot, papriekšu iegriezos vēl Kobiļatņikova kundzes un viņas meitas istabā, lai ienestu viņām «Pozitīvās metodes kopsavilkumu» un sevišķi ieteiktu tām Piderita (tāpat arī Vāgnera) apcerējumus. Pēc tam tūlīt nācu šurp — un ko es ieraudzīju! Vai tiešām man būtu varējušas rasties visas šīs domas, ja es nebūtu redzējis, ka jūs ielikāt Sofjai Semjonovnai kabatā simt rubļu?

Nobeidzis daudzvārdīgos prātojumus ar tik loģisku savas runas noslēgumu, Andrejs Semjonovičs bija tā piepūlējies, ka pat sviedri izspiedās uz pieres. Ak, viņš taču pat krievu valodā nemācēja īsti skaidri izsacīt savas domas (lai gan nevienu citu valodu neprata) un tāpēc tagad pēc savas varonīgās advokāta runas uzreiz kaut kā pēkšņi izsīka, pat it kā noliesēja. Viņa vārdi tomēr atstāja milzīgu iespaidu. Viņš bija runājis ar tādu dedzību un pārliecību, ka visi viņam ticēja. Pjotrs Petrovičs juta, ka nupat ir slikti.

—     Kas man daļas, ka jums nākuši prātā kaut kādi muļķīgi jautājumi! — viņš iesaucās. — Tas nav pierādījums! Jūs varējāt visu to samurgot pa sapņiem, tas ir viss. Bet es jums saku, ka jūs, mans kungs, melojat! Jūs mani nekaunīgi apmelojat par to, ka es nepiekrītu jūsu bezdievīgajiem un dumpīgajiem sociālajiem uzskatiem.

Bet šī izlocīšanās Pjotram Petrovičam nekā nelīdzēja. No visām pusēm atskanēja draudi.

—     Ahā, palūk, uz ko tu tēmē! — uzkliedza Ļebezjatņikovs. — Nieki! Sauc policiju, es varu apzvērēt! Vienu tikai es nevaru saprast: kādēļ viņš riskēja izdarīt šādu neģēlību! Ak, nekrietnais, zemiskais cilvēks!

—     Es varu paskaidrot, kādēļ viņš riskēja to darīt, un arī es, ja vajadzēs, varu zvērēt! — pēdīgi stingrā balsī iesāka Raskoļņikovs, panākdamies uz priekšu.

Viņš acīm redzami bija nosvērts un mierīgs. Redzot viņa skatienu, visiem kļuva skaidrs, ka viņš zina patiesību un tuvojas atrisinājums.

—     Tagad man viss ir skaidrs, — Raskoļņikovs turpināja, griezdamies tieši pie Ļebezjatņikova. — Jau no paša sākuma man radās aizdomas, ka te slēpjas kāda riebīga intriga; šīs aizdomas man radās dažu vienīgi man zināmu apstākļu dēļ, kurus es tūdaļ pastāstīšu visiem, jo tajos slēpjas šīs lietas būtība. Jūs, Andrej Semjonovič, ar savu vērtīgo atklājumu izklīdinājāt man pēdējās šaubas. Es lūdzu visus klātesošos uzklausīt. Šis kungs (viņš rādīja uz Lužinu) nesen lūdza manas māsas Avdotjas Romanovnas Raskoļņikovas roku. Bet, atbraucis Pēterburgā, viņš aizvakar, tūlīt, tikko mēs abi satikāmies, saķildojās ar mani, un es viņu divu liecinieku klātbūtnē izdzinu no savas istabas. Šis cilvēks ir ļoti ļauns… Aizvakar es vēl nemaz nezināju, ka viņš ir apmeties šai dzīvoklī, jūsu istabā, Andrej Semjonovič, un tāpēc nu ir sagadījies tā,

lv.» lai pašā dienā, kad mēs saķildojāmies, tas ir, aizvakar, vii.is redzēja, ka es iedevu sava nelaiķa drauga MarmeIttdova kunga atraitnei drusku naudas apbedīšanas vajadzlhtim. Tūlīt pēc tam viņš piesūtīja manai mātei vēstuli, ziņodams tai, ka es atdevis visu naudu nevis Katerinai Ivanovnai, bet Sofjai Semjonovnai, pie tam visnegodīgākajos izteicienos atsaukdamies par… par Sofjas Semjonovnas raksturu, tas ir, par manu un Sofjas Semjonovnas alliecību raksturu. To visu viņš darīja, kā jūs paši sapratīsiet, lai savestu mani naidā ar manu māti un māsu, cenzdamies tām iestāstīt, ka es izšķiežot necienīgiem mērķiem viņu pēdējo naudu, ar ko viņas mani pabalsta. Vakar vakarā es mātei un māsai viņa klātbūtnē atklāju patiesību un pierādīju, ka nauda tika nodota nevis Sofjai Semjonovnai, bet gan Katerinai Ivanovnai bēru vajadzībām un ka ar Sofju Semjonovnu līdz aizvakardienai nebiju vēl nemaz pazīstams, nebiju viņu ne redzējis. Pie tam es piezīmēju, ka viņš, Pjotrs Petrovičs Lužins, ar visu savu cienību nav viņa nopeltās Sofjas Semjonovnas mazā pirkstiņa vērts. Uz viņa jautājumu, vai es nosēdinātu Sofju Semjonovnu līdzās savai māsai, es atbildēju, ka esmu to jau izdarījis tai pašā dienā. Saskaities par to, ka māte un māsa neklausās viņa mēlnesībās un negrib ar mani sanīsties, viņš vārdu pa vārdam sāka teikt viņām visnepieļaujamākās nekrietnības. Tad nu visam pārvilka svītru un viņam parādīja durvis. Tas viss notika vakar* vakarā. Tagad, lūdzu, pievērsiet sevišķu uzmanību sekojošam: pieņemsim, ja viņam būtu izdevies pierādīt, ka Sofja Semjonovna ir zagle, tad ar to viņš, pirmkārt, būtu pierādījis manai mātei un māsai, ka viņam taisnība un tādēļ bijušas tiesības sadusmoties par to, ka es nostādu savu māsu uz vienas pakāpes ar Sofju Semjonovnu; otrkārt, ka, uzbrukdams man, viņš ir aizstāvējis un aizsargājis manas māsas un savas līgavas godu. īsi sakot, viņš tādā ceļā varētu no jauna sanaidot mani ar manējiem un pat atkal iegūt manas mātes un māsas labvēlību. Nerunājot nemaz par to, ka viņš gribēja atriebties arī man personīgi, jo viņam ir pamats domāt, ka Sofjas Semjonovnas gods un laime man ļoti dārgi. Lūk, viss viņa aprēķins! Lūk, kā es saprotu viņa rīcību! Tādi ir īstie iemesli, un citu nemaz nevar būt!

Ar tādiem vai gandrīz tādiem vārdiem Raskoļņikovs nobeidza savu runu, kuru bieži vien pārtrauca klausītāju starpsaucieni; tomēr visi noklausījās ļoti uzmanīgi. Neraugoties uz dažiem traucējumiem, Raskoļņikovs runāja skarbi, mierīgi, noteikti, skaidri un stingri. Ar dzedro balsi, pārliecinošo un bargo sejas izteiksmi viņš panāca ārkārtīgu efektu.

—     Jā, jā, tā ir, tā ir! — Ļebezjatņikovs jūsmīgi piebalsoja. — Katrā ziņā tam tā vajag būt, jo, tiklīdz Sofja Semjonovna ienāca pie mums, viņš man jautāja: «Vai Raskoļņikovs ir atnācis?» Vai es neesot redzējis jūs starp Katerinas Ivanovnas viesiem? Viņš to jautāja paslepus, aizvedis mani pie loga. Tātad viņam bija svarīgi, lai jūs būtu te! Jā, pareizi, pareizi, tā ir!

Lužins klusēja un nicīgi smaidīja. Tomēr bija ļoti bāls. Likās, viņš pārdomāja, kā izgrozīties. Kas zina, viņš ar lielāko prieku būtu atmetis visam ar roku un aizgājis, bet šai brīdī to izdarīt bija gandrīz neiespējami: tas nozīmētu nepārprotami atzīt par patiesiem visus pret viņu vērstos apvainojumus, proti, ka viņa nolūks tiešām ir bijis negodīgi apmelot Sofju Semjonovnu. Turklāt arī publika, kas jau bija krietni iereibuši, izrādīja stipru sašutumu. Provianta nodaļas ierēdnis, kaut gan nebija visu sapratis, klaigāja par visiem skaļāk un lika priekšā spert soļus, kas būtu bijuši Lužinam visai nepatīkami. Te atradās arī ļaudis skaidrā prātā; sanākuši bija no visām istabām. Visi trīs polīši šausmīgi uzbudinājās, cits caur citu kliedza uz viņu «paņe laidak!» un buldurēja vēl citus poliskus draudu vārdus. Soņa klausījās ar saspīlētu uzmanību, bet arī viņa visu vēl nesaprata, it kā mozdamās no ģīboņa. Viņa nevarēja novērst acu no Raskoļņikova, juzdama, ka viņš ir vienīgais aizstāvis. Katerina Ivanovna briesmīgā spēku sabrukumā grūti un gārdzoši elsoja. Vismuļķīgāk izskatījās Amālija Ivanovna, kas stāvēja ar pavērtu muti un itin nekā nesaprata. Viņa redzēja tikai to, ka Pjotrs Petrovičs kaut kā iekritis. Raskoļņikovs gribēja vēl ko teikt, bet viņam neļāva nobeigt: visi drūzmējās ap Lužinu, draudēja un lamājās. Bet Pjotrs Petrovičs nezaudēja dūšu. Redzēdams, ka pret Soņu vērstais apvainojums nav trāpījis mērķi, viņš ķērās pie tiešas bezkaunības.

—     Pagaidiet, pagaidiet, kungi, nespiedieties, ļaujiet iziet? — viņš sacīja, spraukdamies caur drūzmu. — Un esiet tik laipni, atmetiet draudus — ticiet man, tur jums nekas neiznāks, jūs nekā neizdarīsiet, jo es neesmu no bailī-

Uvjiem; gluži otrādi: jums pašiem, kungi, nāksies atbildēt p.ir to, ka ar varu apslēpjat kriminālnoziegumu. Zagle ii vairāk nekā pieķerta, un es šo lietu tā neatstāšu. Tiesnesi nebūs tik akli… un piedzēruši un nenoticēs diviem Mīdītiem bezdievjiem, kūdītājiem un brīvdomātājiem, kuri mani apvaino aiz personīgas atriebības, ko viņi aiz savas muļķības arī paši nebūt neslēpj … Tā, lūk… Palaidiet garām!

-   Tā ka lai es jūs vairs neredzētu savā istabā! Taisieties prom, un mūsu starpā visam beigas!… Un kad es iedomājos, kā es vēl nomocījos ar viņu, pūlēdamies viņam izklāstīt… veselas divas nedēļas!…

—     Andrej Semjonovič, bet es taču pats jums jau teicu, ka no dzīvokļa aizeju, tikai jūs mani aizturējāt; tagad tikai vēl piezīmēšu, ka jūs esat muļķis. Novēlu jums izārstēt savu prātu un pusaklās acis! Laidiet, kungi!

Viņš izspiedās cauri pūlim; provianta nodaļas ierēdnim tomēr negribējās palaist viņu gluži sveikā, ar lamu vārdiem vien: viņš paķēra no galda glāzi, atvēzējās un svieda Pjotram Petrovičam, bet glāze aizlidoja sānis un trāpīja Amālijai Ivanovnai. Tā sāka spiegt, bet ierēdnis, atvēzienā zaudējis līdzsvaru, smagi novēlās zem galda. Pjotrs Petrovičs iegāja savā istabā, un pēc pusstundas viņa šai namā vairs nebija. Soņa, būdama pēc dabas bikla un kautrīga, arī jau agrāk bija zinājusi, ka viņu pazudināt vieglāk nekā jebkuru citu un viņai pāri darīt var ikviens gandrīz nesodīts. Tomēr līdz pat šim brīdim viņai vēl bija licies, ka var izsargāties no nelaimes ar piesardzību, uzmanību un pazemību pret visiem. Tagad viņas vilšanās bija par daudz smaga. Protams, viņa spēja pacietīgi un gandrīz bez kurnēšanas paciest visas pārestības — pat šo. Bet pirmajā brīdī viņai bija ļoti grūti. Lai gan viņa bija guvusi uzvaru un viņu attaisnoja, kad pirmās izbailes un pirmais apmulsums bija pārgājis un viņai viss kļuvis skaidrs — viņas sirdi sāpīgi sažņaudza nevarības un pazemojuma sajūta. Viņai uznāca histērija. Pēdīgi viņa neizturēja, izmetās ārā no istabas un skriešus devās uz mājām. Tas bija gandrīz tūlīt pēc Lužina aiziešanas. Arī Amālija Ivanovna — pēc tam kad viņu visiem skaļi smejoties, bija ķērusi glāze — ilgāk vairs neizturēja svešu dzīru paģiras. Ķērkdama viņa kā traka metās virsū Katerinai Ivanovnai, uzkraudama visu vainu tai.

—     Arā no korteli! Tūlīt! Marš! — ar šiem vārdiem viņa sāka grābt un sviest uz grīdas visu, kas vien no Katerinas Ivanovnas mantām pagadījās viņai pa rokai. Katerina Ivanovna (kas, arī tāpat jau pārāk satriekta, gandrīz ģībonī bija atkritusi gultā) uzlēca kājās un, neraugoties uz savu nespēku, metās Amālijai Ivanovnai virsū. Tomēr cīņa bija par daudz nevienāda; Amālijā Ivanovna atgrūda viņu kā spalviņu.

—     Ko! Vai ar to vēl nepietiek, ka mūs bezdievīgi apmelo, — arī šī riebīgā zebiekste vēl bruks man virsu! Ko! Vīra beru dienā dzen mani laukā no dzīvokļa, izmantojusi manu viesmīlību, izmet uz ielas ar maziem bārenīšiem! Kur es iešu! — nabaga sieviete vaimanāja raudadama un elsodama. — Dievs! — viņa pēkšņi iebrēcās ar zvērojošām acīm. — Vai tiešām taisnības nav! Ko tad tu aizstavesi, ja ne mūs, bāreņus? … Nu, bet mēs vēl redzēsim! Vēl ir pasaulē tiesa un taisnība, ir, un es to atradīšu! Tūlīt! Pagaidi tu man, bezdieve! Poļečka, paliec pie bērniem, es atnākšu! Gaidiet mani kaut vai uz ielas! Redzēsim, vai pasaulē vēl ir taisnība!

Un, uzmetusi uz galvas to pašu zaļo, pusvilnano lakatu, kuru nelaiķis Marmeladovs bija minējis savā stasta, Katerina Ivanovna izspraucās caur vēl arvien tepat stāvošo piedzērušo ļaužu pūli un vaimanādama un raudādama izskrēja uz ielas — bez noteikta mērķa, kaut kur tūlīt katra ziņā sameklēt taisnību. Poļečka ar bērniem nobijusies ierāvās kaktā uz lādes un tur, abus maziņos apskavusi, trīcēdama pie visām miesām, sāka gaidīt māti atgriežamies. Amālija Ivanovna vēl arvien skraidīja pa istabu, spiedza, pātaroja, svieda visu, kas pagadījās, uz grīdas un ārdījās kā negudra. īrnieki bļaustījās ko kurais — daži vēl pārrunāja nule notikušo, citi strīdējās un lamajas, daži uzvilka dziesmu …

«Tagad arī man laiks!» Raskoļņikovs nodomāja. «Nu, Sofja Semjonovna, redzēsim, ko jūs tagad teiksiet!»

Un viņš devās uz Soņas dzīvokli.

iv

Raskoļņikovs bija aizstāvējis Soņu pret Lužinu kā labs un enerģisks advokāts, lai gan viņa paša dvēsele bija tik daudz šausmu un ciešanu. No rīta tik daudz pārcietis, viņš bija gandrīz iepriecināts par šo gadījumu, kas deva vni.im iespēju aizmirst pārdzīvojumus, par kuriem atmiņas bija kļuvušas jau gluži nepanesamas, nemaz nerunājot. par to, cik kvēla un sirsnīga personīga tieksme bija viņu mudinājusi Soņu aizstāvēt. Bez tam Raskoļņikovu stipri uztrauca gaidāmā satikšanās ar Soņu: šoreiz viņam bija jāpasaka tai, kas nogalinājis Lizavetu! Viņš juta, ( ik tas būs briesmīgi grūti, un it kā atvēcinājās ar abām lokām. Un tāpēc, kad viņš, iziedams no Katerinas Ivanovnas istabas, bija pie sevis izsaucies: «Nu, Sofja Semjonovna, redzēsim, ko jūs tagad teiksiet!» — tad viņš, acīm redzot, vēl arvien bija atradies kādas ārējas, Lužina sakāves uzdvestas, izaicinošas pacilātības stāvoklī. Bet I <id ar viņu notika kaut kas dīvains. Nonākot pie Kapernaumova dzīvokļa, viņš piepeši sajuta pagurumu un bailes. Viņš domīgi apstājās pie durvīm ar savādu jautājumu: «Vai vajag teikt, kas nonāvējis Lizavetu?» Šis jautājums bija dīvains tāpēc, ka viņš tai pašā laikā pēkšņi apjauta, ka ne tikvien neteikt, bet pat atlikt šo atzīšanos uz vēlāku laiku nevar. Viņš vēl nezināja, kāpēc nevar, viņš to tikai juta, un šī mokošā nevarības apziņa nenovēršamā priekšā viņu ārkārtīgi nomāca. Lai ilgāk nedomātu un nemocītos, viņš strauji atvēra durvis un no sliekšņa paskatījās uz Soņu. Viņa sēdēja pie galda, aizklājusi seju ar rokām, bet, ieraudzījusi Raskoļņikovu, steigšus piecēlās un gāja viņam pretī, it kā viņu gaidījusi.

—     Kas būtu noticis ar mani bez jums! — viņa ātri sacīja, satikdamās ar viņu istabas vidū. Acīm redzot, tikai to viņai bija gribējies viņam drīzāk pateikt, tālab arī bija gaidījusi.

Raskoļņikovs piegāja pie galda un apsēdās uz krēsla, no kura nupat Soņa bija piecēlusies. Viņa nostājās divus soļus no viņa, gluži kā vakar.

—     Nu, Soņa? — viņš sacīja un piepeši juta, ka balss dreb. — Tas viss taču balstījās vienīgi uz «sabiedrisko stāvokli un ar to saistītajiem paradumiem». Vai jūs pirmīt to sapratāt?

Soņas sejā atspoguļojās ciešanas.

—     Tikai nerunājiet ar mani tā kā vakar! — viņa to pārtrauca. — Ļoti lūdzu, neiesāciet vairs tā! Arī bez tā jau moku diezgan …

Viņa steidzīgi pasmaidīja, pati sabijusies, ka viņam šis pārmetums varbūt nepatiks.

—     Es kā muļķe aizgāju no turienes. Kas tur tagad notiek? Es nupat taisījos iet turp, tikai domāju, ka… atnāksiet jūs.

Viņš tai pastāstīja, ka Amālija Ivanovna dzen viņus laukā no dzīvokļa un Katerina Ivanovna aizskrējusi kaut kur «taisnību meklēt».

—     Ak dievs! — Soņa steidzināja. — Iesim žiglāk…

Un viņa paķēra savu apmetnīti.

—     Mūžīgi viens un tas pats! — Raskoļņikovs nervozi iesaucās. — Jums tikai viņi stāv prātā! Palieciet brīdi ar mani!

—     Bet… Katerina Ivanovna?

—      Katerina Ivanovna jums garām nepaies, atnāks pati pie jums, ja jau no mājas izskrējusi, — viņš īgni piebilda. — Ja nesastaps jūs mājās, tad pati vēl paliksiet tā vainīgā…

Soņa mokošu šaubu pilna apsēdās uz krēsla. Raskoļņikovs cieta klusu, vērdamies grīdā, un, kā likās, kaut ko pārdomāja.

—      Pieņemsim, ka Lužins šoreiz negribēja, — viņš iesāka, uz Soņu neskatīdamies, — bet ja nu viņš būtu gribējis vai arī tas kaut kā ietilptu viņa aprēķinos? Viņš taču būtu iespundējis jūs cietumā, ja nepagadījušies mēs ar Ļebezjatņikovu! Ko?

—     Jā, — Soņa vājā balsī atbildēja. — Jā! — viņa atkārtoja izklaidīga un uztraukta.

—      Bet varēja taču gadīties, ka manis tur nebūtu! Un Ļebezjatņikovs — tas jau pavisam nejauši tur gadījās.

Soņa klusēja.

—     Bet, ja nu cietumā, ko tad? Vai atminaties, ko es vakar teicu?

Viņa atkal neatbildēja. Raskoļņikovs nogaidīja.

—      Bet es domāju, ka jūs atkal sāksiet kliegt: «Ak, nerunājiet, beidziet!» — Raskoļņikovs iesmējās, bet tā kā ar piespiešanos. — Ko, vai atkal klusēšana? — viņš pēc brīža jautāja. — Par kaut ko taču jārunā. Man būtu sevišķi interesanti dzirdēt, kā jūs tagad izšķirtu vienu, kā Ļebezjajņikovs saka, «jautājumu». (Raskoļņikovam domas sāka jukt.) Nē, es pavisam nopietni. Iedomājieties, Soņa, ja jūs būtu iepriekš zinājusi Lužina nolūkus, būtu noteikti zinājusi, ka šo nolūku dēļ ies bojā Katerina Ivanovna un viņas bērni, un jūs pati piedevām (jo jūs jau sevi ne par ko neturat, esat tikai tā — piedevām), un tāpat arī Poļočka… jo viņai stāv priekšā tas pats ceļš… Nu, tātad: ja tagad uzreiz jums liktu izlemt, kam palikt dzīvam, tas ir, vai Lužinam dzīvot un darīt nelietības vai Katerinai Ivanovnai mirt? Kā tad jūs izlemtu: kurš no viņiem lai mirst? Es jums jautāju.

Soņa nemiera pilna palūkojās uz viņu. Šai nedrošajā, it kā aplinkus uz kaut ko virzītajā runā viņa sadzirdēja ko dīvainu.

—     Man jau bija tāda nojauta, ka jūs kaut ko tamlīdzīgu man jautāsiet, — viņa atteica un pētījoši paskatījās uz Raskoļņikovu.

—     Labi, lai ir tā. Tomēr kā te būtu jālemj?

—     Kādēļ jūs jautājat to, kas nav iespējams? — Soņa ar riebumu noteica.

—     Tātad: lai labāk dzīvo Lužins un dara savas nelietības! Jums trūka dūšas izlemt citādi?

—      Es taču nevaru izdibināt dieva prātu… Kādēļ jūs jautājat to, ko nevar jautāt? Kam tādi veltīgi jautājumi? Kā var gadīties, ka tas būtu atkarīgs no mana lēmuma? Un kas mani ir iecēlis par lēmēju — kam dzīvot, kam nedzīvot?

—      Kad jau dieva prāts tiek iejaukts, tad tur vairs nekas nav darāms, — Raskoļņikovs drūmi noņurdēja.

—      Sakiet labāk tieši, ko jums vajag! — Soņa sāpīgi iesaucās. — Jums ir atkal kaut kas prātā … Vai patiesi jūs atnācāt tikai tādēļ, lai mani mocītu?

Viņa neizturēja un sāka rūgti raudāt. Raskoļņikovs ar drūmu grūtsirdību lūkojās uz viņu. Pagāja minūtes piecas.

—      Tev tomēr taisnība, Soņa, — viņš pēdīgi klusi sacīja. Viņš bija pēkšņi pārvērties: māksloti nekautrais un nevarīgi izaicinošais tonis šķita pazudis. Pat viņa balss bija piepeši pagurusi. — Vakar es tev teicu, ka nenākšu lūgt piedošanu, bet tagad nu gandrīz ar to ij iesāku, ka lūdzos piedošanu… Par Lužinu un dieva prātu — to es tā pateicu tikai pats sev… Tas bija lūgums piedot, Soņa …

Viņš mēģināja pasmaidīt, bet viņa bālajā smaidā izpaudās kaut kas nevarīgs, līdz galam neizteikts. Viņš nolieca galvu un aizsedza seju ar rokām.

Un pēkšņi dīvainas, negaidītas, asas naida jūtas pret Soņu iesvilās viņam sirdī. It kā par šīm jūtām pārsteigts un izbijies, viņš piepeši pacēla galvu un cieši paskatījās

Soņā, bet sastapa uz sevi vērstu nemierīgu, sāpju pilnu, noraizējušos skatienu. Šai skatienā bija mīla, un viņa ienaids izgaisa kā ēna. Viņš bija pārpratis: vienas jūtas noturējis par citām. Tas nozīmēja tikai to, ka tas brīdis ir klāt.

Viņš atkal aizsedza seju ar rokām un nolieca galvu. Piepeši viņš nobālēja, piecēlās no krēsla, paskatījās uz Soņu un, ne vārda neteicis, neapzināti apsēdās uz viņas gultas malas.

Šis mirklis viņam likās līdzīgs tam, kad viņš, stāvēdams vecenei aiz muguras, jau cirvi no cilpas izņēmis, bija sajutis, ka «vairs nevar kavēties ne mirkli».

—     Kas jums kaiš? — Soņa, briesmīgi samulsusi, jautāja.

Viņš nevarēja izteikt ne vārda. Viņš pavisam, pavisam citādi bija iedomājies to pateikt un pats nesaprata, kas tagad ar viņu notika. Soņa klusi piegāja pie viņa, apsēdās līdzās uz gultas un, acu nenovērsdama, gaidīja. Sirds viņai dauzījās un stājās. Kļuva neizturami. Viņš pagrieza savu nāves bālo seju pret Soņu, un viņa lūpas nevarīgi kustējās, pūlēdamās kaut ko izteikt. Drausmas pārņēma Soņas dvēseli.

—     Kas jums kaiš? — viņa atkārtoja, atvirzīdamās mazliet tālāk no viņa.

—      Nekas, Soņa. Nebīsties! Nieki! Ja padomā, tad tiešām nieki, — viņš runāja kā cilvēks, kas sevi neatmana, kā pa murgiem. — Tikai… kādēļ es nācu tevi mocīt? Jā, patiesi, kādēļ? — viņš pēkšņi piebilda, skatīdamies uz Soņu. — Es visu laiku to sev jautāju, Soņa …

Varbūt viņš tiešām bija to sev jautājis pirms stundas ceturkšņa, bet tagad izrunāja to galīgā nespēkā, gandrīz neko neatģizdams, juzdams nepārtrauktas trīsas visā ķermenī.

—     Ai, kā jūs mokāties! — Soņa ciešanu pilnā balsī sacīja, lūkodamās viņā.

—     Tas viss nieki!.. . Redzi, Soņa (viņš nezin kālab pēkšņi pasmaidīja — kaut kā blāvi un nevarīgi, pāris sekunžu), — vai tu atceries, ko es vakar gribēju tev pateikt?

Soņa satraukti gaidīja.

—     Es aiziedams sacīju, ka atvados no tevis varbūt uz neredzēšanos, bet, ja šodien atnākšu, tad pateikšu tev… kas nogalināja Lizavetu.

Soņa sāka pie visas miesas drebēt.

—     Nu, tagad es atnācu to pateikt.

—            Tātad jūs vakar to nopietni… — viņa tik tikko čukstēja, — kā jūs to zināt? — uzreiz strauji iejautājās, ka pēkšņi atjēgusies.

Viņa ar mokām elpoja. Viņas seja kļuva arvien bālākā un bālāka.

—     Zinu.

Tad brīdi klusēja.

—     Vai tad viņš ir atrasts? — viņa bailīgi ieprasījās.

—     Nē, nav atrasts.

—            Kā tad jūs to zināt? — viņa jautāja atkal tikko dzirdami un atkal gandrīz pēc minūti ilga klusuma.

Viņš pagriezās pret Soņu un cieši, cieši palūkojās viņā.

—           Uzmini! — viņš sacīja ar agrāko sāpīgi nevarīgo smaidu.

It kā konvulsijas pārskrēja pār visu viņas augumu.

—           Ko jūs mani… kāpēc jūs mani tā… biedējat? — viņa sacīja un bērnišķīgi pasmaidīja.

—            Tātad esmu viņam labs paziņa, ja zinu,—Raskoļņikovs turpināja, neatlaidīgi skatīdamies Soņai sejā, it kā nespētu novērst acu no tās. — Viņš negribēja. .. nonāvēt .. . Lizavetu. Viņš nonāvēja to . .. nejauši… Viņš gribēja nonāvēt veceni… iegāja . .. kad tā bija viena … Bet tad ienāca Lizaveta … Un tad viņš … nogalināja arī to …

Pagāja atkal šausmīgs mirklis. Acu neatraudami, abi^ skatījās viens otrā.

—            Tad tu nevari uzminēt? — viņš pēkšņi noprasīja ar tādu sajūtu, it kā mestos zemē no torņa.

—     N-nē, — Soņa tikko dzirdami čukstēja.

—     Ieskaties labi!

Tiklīdz viņš bija to pateicis, atkal kāda jau viņam pazīstama sajūta kā ledus apņēma viņa sirdi: viņš skatījās Soņai sejā, un piepeši viņam likās, it kā redzētu Lizavetas seju. Viņš skaidri atminējās Lizavetas vaibstus tajā brīdī, kad viņš tai tuvojās ar cirvi un viņa kāpās atpakaļ pie sienas, izstiepusi viņam pretī roku, ar bērnišķīgu izbīli sejā, gluži kā mazi bērni, kad tie sāk baidīties no kāda priekšmeta, stīvi un nemierīgi skatās uz to, raujas atpakaļ un, izstiepuši rociņu uz priekšu, taisās raudāt. Gandrīz tas pats notika tagad ar Soņu: viņa tikpat bezspēcīgi, ar tādu pašu izbīli brīdi skatījās viņā, tad piepeši, izstiepusi kreiso roku, vieglītēm, tikko jaušami

atspiedās ar pirkstiem pret viņa krūtīm, lēnītēm piecēlās no gultas, arvien vairāk un vairāk no viņa atvirzīdamās, un viņas skatiens arvien stingrāk raudzījās viņā. Soņas šausmas sagrāba arī Raskoļņikovu: gluži tādas pašas izbailes parādījās arī viņa sejā, viņš gluži tāpat sāka skatīties Soņā un gandrīz pat ar tādu pašu izbiedēta bērna smaidu.

—     Uzminēji? — viņš pēdīgi čukstēja.

—     Ak dievs! — spalgs šausmu kliedziens izlauzās viņai no krūtīm. Viņa bez spēka iekrita gultā, ar seju spilvenā. Bet jau nākamajā mirklī viņa strauji piecēlās, strauji pievirzījās viņam klāt, satvēra viņa abas rokas un, stipri kā spīlēs žņaugdama tās savos smalkajos pirkstos, atkal nekustīgi, kā iezīdusies lūkojās viņam sejā. Ar šo pēdējo izmisuma pilno skatienu viņa gribēja vēl saskatīt un uztvert Raskoļņikova sejā kaut cerības stariņu. Bet cerības nebija. Nebija vairs nekādu šaubu, ka tā ir patiesība. Arī vēlāk, pēc gadiem, atceroties šo mirkli, viņai šķita brīnum savādi, kāpēc viņa tieši šinī mirklī bija uzreiz ieraudzījusi, ka vairs nav nekādu šaubu. Viņa taču nevarēja teikt, piemēram, ka jau iepriekš būtu kaut ko tādu nojautusi. Un tomēr tagad, tiklīdz viņš bija to pateicis, viņai uzreiz likās, it kā būtu to jau iepriekš paredzējusi.

—     Diezgan, Soņa, diezgan! Nemoci mani! — viņš lūdza cietēja balsī.

Pavisam, pavisam citādi viņš bija domājis to viņai atklāt, bet nu iznāca tā.

Kā nemaņā Soņa uzlēca kājās un, rokas lauzīdama, aizgāja līdz istabas vidum; bet tūlīt atgriezās un apsēdās atkal viņam līdzās, gandrīz pieskardamās ar plecu pie viņa pleca. Pēkšņi, kā zibens ķerta, viņa nodrebēja, iekliedzās un, pati nezinādama, kādēļ, nometās viņa priekšā ceļos.

—     Ko jūs, ko jūs esat ar sevi izdarījis! — viņa izmisusi izsaucās un, uzlēkdama atkal kājās, metās viņam ap kaklu, apskāva viņu un cieši, cieši sažņaudza viņu savās rokās…

Raskoļņikovs atrāvās un ar skumju smaidu paskatījās uz viņu.

—     Soņa, cik tu savāda: tu apskauj un skūpsti mani pēc tam, kad es tev* pateicu to. Tu vairs neko neatjēdz.

—     Nav, nav neviena par tevi nelaimīgāka visā pasaulē! — viņa sauca pārmērīgā uzbudinājumā, neklausītl.mids Raskoļņikova vārdos, un piepeši sāka nevaldāmi luudāt kā histērijā.

Jau sen aizmirstas jūtas kā vilnis ielija viņa dvēselē un to atkausēja. Viņš tām nepretojās: divas asaras iz•piedās viņam no acīm un palika skropstās.

Tātad tu mani neatstāsi, Soņa? — Viņš gandrīz ar rcrību paskatījās viņā.

—      Nēr nē, nekad un nekur! — Soņa izsaucās. — Visur, visur iešu tev līdzi! Ak dievs!… Ak, es nelaimīgā!… Kāpēc, kāpēc es nepazinu tevi agrāk! Kāpēc tu neatnāci «igrāk? Ak dievs!

—     Redzi, nu atnācu.

—      Tikai tagad!… Ai, ko tagad darīt! … Kopā, kopā! — viņa kā nemaņā atkārtoja, no jauna viņu apskaudama. — Iešu tev līdzi katorgā!…

Raskoļņikovs atkal sarāvās, un agrākais naidīgais, gandrīz augstprātīgais smīns parādījās uz viņa lūpām.

—      Bet es, Soņa, katorgā varbūt vēl nemaz negribu iet! — viņš sacīja.

Soņa uzmeta viņam ašu skatienu.

Pēc pirmā dedzīgā un mokpilnā līdzjūtības uzplūda pret nelaimīgo viņu atkal pārsteidza šausmīgā slepkavības doma. Raskoļņikova vārdu jaunajā nokrāsā viņa piepeši sadzirdēja slepkavu. Viņa iztrūkusies lūkojās uz Raskoļņikovu. Viņai vēl nekas nebija zināms, nedz par ko, nedz kā, nedz kālab tas noticis. Tagad šie jautājumi, visi ar reizi uzliesmoja viņas apziņā. Un atkal viņa nevarēja tam ticēt: «Viņš! Viņš — slepkava! Vai tad tas iespējams?»

—      Kas tas ir! Kur es atrodos! — viņa ieteicās dziļā nesapratnē, it kā vēl neatjēgusies. — Kā gan jūs, jūs tāds. .. varējāt to izdarīt? Ko tas nozīmē!

—      Nu, taču lai aplaupītu! Beidz, Soņa! — viņš gurdi un pat it kā ar īgnumu atbildēja.

Soņa stāvēja kā apstulbusi, bet piepeši iesaucās:

—     Tu biji izsalcis! Tu… lai palīdzētu mātei? Jā?

—      Nē, Soņa, nē, — viņš murmināja, novērsies un galvu nokāris, — tik izsalcis es nebiju… Mātei es tiešām gribēju palīdzēt, bet.'.. arī tas nav gluži pareizi… Nemoci mani, Soņa!

Viņa sasita rokas.

—      Vai tiešām, vai tiešām tā ir patiesība! Ak dievs, kas gan tā par patiesību? Kas tam var ticēt?… Kā? Kā?

Jūs pats atdodat pēdējo citiem, bet esot nonāvējis, lai aplaupītu! A-ā! … — viņa piepeši iekliedzās, — tā nauda, ko atdevāt Katerinai Ivanovnai… tā nauda… Ak dievs, vai tiešām arī tā nauda …

—     Nē, Soņa, — viņš steigšus pārtrauca, — tā bija cita nauda, apmierinies! Šo naudu man atsūtīja māte ar kādu pazīstamu tirgotāju, to es saņēmu, slims būdams, tai pašā dienā, kad atdevu to jums … Razumihins redzēja … viņš arī saņēma manā vietā… šī nauda bija mana, tā bija patiešām mana paša …

Soņa klausījās nesapratnē un visiem spēkiem pūlējās kaut ko aptvert.

—     Bet to naudu… es nemaz nezinu, vai tur jel maz bija nauda, — viņš klusi un domīgi piemetināja, — es toreiz noņēmu viņai no kakla zamšādas maciņu… tas bija piebāzts pilns … Tikai es nepaskatījos tajā. Laikam nepaguvu… Bet lietas, kaut kādas podziņas un važiņas — tās visas un arī maciņu es kādā svešā pagalmā V. prospektā zem akmens noglabāju… tūlīt otrā rītā … Tas viss vēl tagad tur guļ…

Soņa klausījās, cik uzmanīgi vien spēdama.

—     Nu, bet kādēļ tad… kāpēc tad jūs teicāt — lai aplaupītu, bet pats nekā neesat ņēmis? — viņa ātri iejautājās, ķerdamās vēl pie salmiņa.

—     Nezinu… neesmu vēl nolēmis, vai ņemšu šo naudu vai neņemšu, — viņš sacīja, atkal nogrimdams domās; tad, pēkšņi atjēdzies, aši un īsi iesmējās: — Ek, kādu muļķību es nupat izteicu!

Soņai uz mirkli iešāvās prātā doma: «Vai tik viņš nav ārprātīgs?» Bet viņa to tūlīt atmeta: nē, te bija kaut kas cits. Viņa nekā, itin nekā nevarēja saprast.

—     Vai zini, Soņa, — viņš piepeši, dīvainas apgarotības pārņemts, ierunājās, — zini, ko es tev pateikšu: ja es būtu nogalinājis tāpēc, ka biju izsalcis, — viņš turpināja, katru vārdu mīklaini uzsvērdams, bet sirsnīgi lūkodamies Soņā, — tad es tagad … būtu laimīgs! To tu liec vērā!

Un kas tev no tā, kas tev no tā tiktu, — viņš pēc mirkļa, gandrīz izmisis, iesaucās, — kas tev no tā tiktu, ja es tagad arī atzītos, ka esmu izdarījis slikti? Nu kas tev būtu par labumu no šīs muļķīgās uzvaras pār mani? Ak, Soņa, vai gan tāpēc es nācu pie tevis!

Soņa atkal gribēja kaut ko sacīt, bet aprāvās.

—     Tāpēc es tevi vakar saucu sev līdz, ka tu vienīgā man vēl esi palikusi.

—     Kur tu mani sauci? — Soņa bailīgi ievaicājās.

—     Ne jau zagt un slepkavot, nebaidies, — Raskoļņikovs dzēlīgi pasmējās, — mēs esam dažādas dabas cilvēki … Un zini, Soņa, es tikai tagad, tikai nupat sapratu, kur es tevi vakar aicināju! Bet, tevi aicinot, arī es pats vēl nezināju, uz kurieni. Tikai tāpēc saucu, tikai tāpēc nācu, lai tu neatstāj mani. Vai tu, Soņa, neatstāsi?

Viņa saspieda tam roku.

—      Un kādēļ, kādēļ es viņai to pateicu, kāpēc atklāju! — pēc brīža viņš izsaucās, ar neizsakāmām sāpēm Soņu uzlūkodams. — Un tagad tu gaidi no manis izskaidrojumu, Soņa, es to redzu: tu sēdi un gaidi; bet ko es tev lai saku? Tu taču nekā, nekā no visa tā nesapratīsi un tikai velti izmocīsies… manis dēļ! Nu re, tu raudi un atkal mani apskauj … nu par ko tu mani apskauj? Vai par to, ka es viens nepanesu un atnācu uzvelt savu nastu otram: sak, ciet arī tu, tad man būs vieglāk! Un tu vari tādu nelieti mīlēt?

—     Bet vai tad tu arī neciet? — Soņa iesaucās.

Agrākais jūtu vilnis ieplūda viņa dvēselē, atkal uz

mirkli viņu aizkustinādams.

—      Soņa, man ir ļauna sirds, ņem to vērā: ar to var daudz ko izskaidrot. Es tāpēc arī atnācu, ka esmu ļauns. Ir tādi, kas nebūtu nākuši. Es esmu gļēvulis un … nelietis! Bet… lai! Tas nav tas… Tagad vajag runāt, bet es neprotu iesākt…

Raskoļņikovs apklusa un nogrima domās. Pēc brīža viņš atkal iesaucās:

—      Ak, mēs esam divi dažādi cilvēki, mēs nesaderam kopā! Kādēļ, kādēļ es atnācu! Nekad to sev nepiedošu!

—     Nē, nē, tas ir labi, ka tu atnāci! — Soņa izsaucās. — Labāk ir, ka es to zinu! Tas ir daudz labāk!

Viņš ar sāpēm paskatījās uz viņu.

—      Varbūt patiešām tā! — viņš domīgi sacīja. — Un tā taču tas arī bija! Redzi: es gribēju kļūt par Napoleonu, tāpēc arī nonāvēju… Vai tagad saproti?

—      N-nē! — Soņa naivi un bikli atčukstēja. — Tikai tu… runā, runā! Es sapratīšu, pati sevī es visu sapratīšu! — viņa lūdzās.

—     Sapratīsi? Nu labi, redzēsim!

Viņš apklusa un ilgi domāja.

—     Redzi, es reiz sev jautāju: ja Napoleons, piemēram, gadltos manā vietā un viņam nebūtu itin nekā, ar ko iesākt savu karjeru, nebūtu ne Tulonas, ne Ēģiptes, ne Monblana pārgājiena, bet visu šo skaisto un monumentālo lietu vietā būtu vienkārši tikai kāda smieklīga večukiņa, reģistratora atraitne, kura turklāt vēl jānogalina, lai izceltu no lādes viņas naudu (savai karjerai, saproti?), — vai viņš būtu to darījis, ja viņam citas izejas nebūtu? Vai viņam nebūtu derdzies to darīt, tāpēc ka tas ir jau par daudz nemonumentāli un… un grēcīgi? Tad nu zini, ka ar šo «jautājumu» es nomocījos briesmīgi ilgi, tā ka pašam tika šausmīgi kauns, kad es beidzot (kaut kā uzreiz) sapratu, ka viņam ne tikvien nebūtu derdzies, bet pat prātā nenāktu, ka tas nav monumentāli… Viņš pat nesaprastu, kas tur lai dergtos. Un, ja viņam nekāda cita ceļa nebūtu, tad viņš bez kādām pārdomām vecenīti nomušītu tā, ka pat iepīkstēties neļautu! Nu, un tad arī es … atmetu pārdomas … nonāvēju … pēc autoritātes parauga … Redzi, tā tas bija! Tev liekas smieklīgi? Jā, Soņa, te vissmieklīgākais ir tas, ka tieši tā laikam arī bija…

Soņai nepavisam nelikās smieklīgi.

—     Labāk pasakiet man tieši… bez piemēriem, — viņa vēl biklāk, tikko dzirdami lūdzās.

Raskoļņikovs pagriezās pret viņu, skumji to uzlūkoja un saņēma viņas rokas.

—     Tev atkal taisnība, Soņa. Tas taču viss nieki, gandrīz tukša izpļāpāšanās! Redzi: tu taču zini, ka manai mātei gandrīz nekā nav. Māsa, gadījuma pēc dabūjusi izglītību, spiesta klīst apkārt par guvernanti. Visas viņu cerības bija vienīgi uz mani. Es mācījos universitātē, bet pats sevi uzturēt nespēju, un man nācās uz laiku izstāties. Un, ja arī viss būtu turpinājies tāpat kā agrāk, arī tad pēc gadiem desmit vai divpadsmit (ja apstākļi labi iegrozītos) es varētu cerēt tikai uz kādu skolotāja vai ierēdņa vietu ar tūkstoš rubļu algas gadā… (viņš runāja kā kaut ko no galvas iemācītu). Pa to laiku māte būtu izģindusi aiz raizēm un bēdām, un es tomēr nespētu sagādāt viņai mieru, bet māsa… ar māsu varētu notikt arī vēl kas ļaunāks. Turklāt kas gan par prieku visu mūžu iet visam garām, no visa atsacīties, māti aizmirst, bet māsai nodarīto pārestību, piemēram, godbijīgi panest? Kādēļ? Vai tādēļ, lai, viņas apbedījis, atrastu sev citus — 1t i i * v li un bērnus, kuri tāpat būtu pēc tam jāatstāj bez Krasa un bez maizes kumosa? Nu… un tad es arī nolēmu, ieguvis vecenes naudu, izlietot to pirmajos gados, neapgrūtinot vairs māti, sevis nodrošināšanai universilatē un pirmajiem soļiem pēc universitātes beigšanas — un izdarīt to visu plaši un radikāli, lai uzsāktu pilnīgi jaunu karjeru un nostātos uz jauna, neatkarīga ceļa… Nu… nu, un tas ir viss… Saprotams, tas bija slikti dants, ka es veceni nonāvēju, — nu, un pietiek!

Viņš nobeidza savu stāstu un galīgā nespēkā nokāra galvu.

—     Ai, tas nav tas, nav tas! — Soņa sērīgi iesaucās. — Vai tad tā var… nē, tā nav, tā nav!

—     Tu pati redzi, ka tā nav!… Bet es taču vaļsirdīgi pateicu tīru patiesību!

—     Kas tā par patiesību! Ak dievs!

—     Es taču nokāvu tikai uti, Soņa, nederīgu, riebīgu, kaitīgu uti.

—     Vai cilvēks ir uts?

—     Arī es taču zinu, ka nav uts, — viņš atbildēja, savādi uz viņu skatīdamies. — Bet galu galā, Soņa, es tomēr meloju, — viņš piebilda, — visu laiku melšu niekus … Tas nav īstais; tu taisnību pateici. Te bija pavisam, pavisam, pavisam citi cēloņi!… Es sen nebiju ne ar vienu runājis, Soņa… Tagad man stipri sāp galva …

Viņa acīs zalgoja drudžaina uguns. Viņš gandrīz murgoja; nemierīgs smīns maldījās ap viņa muti. Satrauktais garastāvoklis draudēja pāriet briesmīgā nespēkā. Soņa saprata, cik ļoti viņš mokās. Arī viņai sāka reibt galva. Cik viņš savādi runāja: gandrīz it kā varētu kaut ko saprast, bet… «bet kas tas ir! Kas tas ir! Ak dievs!» Viņa izmisusi lauzīja rokas.

—      Nē, Soņa, tas nav tas! — viņš atkal iesāka, piepeši paceldams galvu, it kā pēkšņi jauns domu pagrieziens būtu viņu pārsteidzis un no jauna uzmundrinājis. — Tas nav tas! Bet labāk… pieņemsim (jā! Tā tiešām būs labāk!), pieņemsim, ka es esmu patmīlīgs, skaudīgs, ļauns, nekrietns, atriebīgs un… kas zina, varbūt arī ar slieksmi uz ārprātu. (Lai jau viss pie vienas reizes! Par manu ārprātu arī agrāk ir jau runāts, esmu to manījis.) Es nupat teicu tev, ka nevarēju sevi universitātē uzturēt. Bet vai tu zini, ka es varbūt tomēr būtu to varējis? Skolas naudu māte būtu atsūtījusi, bet zābakiem, drēbēm un maizei es pats katrā ziņā nopelnītu, droši! Varētu pasniegt stundas: pusrubli par stundu piedāvāja. Razumihins taču strādā! Bet es iespītējos un nevēlējos. Iespītējos (tas ir labs vārds) un ievilkos kā zirneklis savā kaktā. Tu jau biji manā ūķī, redzēji… Bet vai tu, Soņa, zini, ka zemi griesti un šauras istabas nomāc garu un dvēseli? Ai, kā es šo sprostu ienīdu! Tomēr no tā ārā iet negribēju. Par spīti negribēju! Augām dienām nekur neizgāju, arī strādāt nevēlējos, pat ēst negribēju, tikai gulēju. Ja Nastasja atnes — paēdu, ja neatnes — diena tāpat paiet; tīši, aiz spītības neprasīju! Nakti uguns nav, guļu tumsā, bet svecēm nopelnīt negribu. Vajadzēja mācīties, bet es grāmatas pārdevu; burtnīcas un piezīmes arī tagad guļ uz mana galda zem biezum biezas putekļu kārtas. Man labāk patika gulēt un domāt. Visu laiku domāju… Un arvien man rādījās sapņi, daždažādi dīvaini sapņi, nav vērts pieminēt, kādi! Un tikai tad man arī galvā iesāka spokoties doma, ka… Nē, tas nav tas! Es atkal stāstu nepatiesību! Redzi, tad es atkal un atkal sev jautāju: kāpēc es esmu tāds muļķis, ja, redzēdams, ka citi ir muļķi, un noteikti zinādams, ka viņi ir muļķi, pats negribu būt gudrāks? Pēc tam es atzinu, Soņa, ka gaidīt, kamēr visi tiks gudri, būtu pārāk ilgi… Pēc tam vēl atskārtu, ka tas nekad nepiepildīsies, ka ļaužu prāti nekad nepārvērtīsies un nevienam nekad neizdosies tos pārvērst, tāpēc nav vērts velti izšķiest spēkus. Jā, tā ir! Tas ir viņu likums… Likums, Soņa! Tā tas ir! … Un tagad, es zinu, Soņa, ka tas, kurš stiprs un spēcīgs garā un prātā, tas arī ir ļaužu valdītājs! Kurš daudz uzdrīkstas, tas viņiem arī taisns. Kurš uz visu spēj uzspļaut, tas ir viņu likumdevējs, bet, kurš par visiem vairāk uzdrošinās, tam visvairāk taisnības! Tā ir bijis līdz šim, un tā būs vienmēr! Tikai akls to nesaredz!

Tā runādams, Raskoļņikovs, kaut gan skatījās uz Soņu, taču vairs neraizējās par to, vai viņa saprot vai ne. Drudzis bija viņu pilnīgi pārņēmis. Viņš bija nonācis kaut kādā drūmā ekstāzē. (Patiešām par daudz ilgi viņš nebija ne ar vienu runājis!) Soņa saprata, ka šis drūmais katķisms ir kļuvis par viņa ticību un likumu.

— Tad es noskārtu, Soņa, — viņš pacilāti turpināja, — ka vara tiek dota tikai tam, kam ir drosme noliekties un to paņemt. Vajag tikai vienu: vajag uzdrošināties! Tad man pirmoreiz mūžā radās kāda doma, ko vēl neviens un nekad pirms manis nav domājis. Neviens! Mani n/ieiz apgaismoja kā saule, un radās doma, kāpēc gan neviens līdz šim laikam nav uzdrošinājies un neuzdrošinās visu šo bezjēdzību vienkārši saņemt garām ejot aiz «sies un aizmest pie velna! Es… es gribēju uzdrošināties un nogalināju… Es gribēju tikai uzdrošināties, Soņa, — vienīgi tas bija viss iemesls!

—     Ai, kļūsiet, cietiet klusu! — Soņa iekliedzās, rokas sasizdama. — Jūs esat atrāvies no dieva, un dievs jūs ir satriecis un atdevis sātanam!…

—     Zini ko, Soņa: kad es tumsā gulēju un domāju, tad arī man arvien likās, ka sātans mani mulsina, ko?

—     Kļūsiet! Neapsmej iet dievu, jūs zaimotājs! Nekā, itin nekā jūs nesaprotat! Ak dievs! Viņš nekā nesapratīs!

—      Ciet klusu, Soņa, es nepavisam nesmejos: es arī pats zinu, ka sātans mani dzina. Ciet klusu, Soņa, ciet klusu! — viņš drūmi un uzstājīgi atkārtoja. — Es visu zinu. Visu to es esmu sevī pārdomājis un ar sevi par to sačukstējies, gulēdams toreiz tumsā… Par to visu pats sevī esmu izstrīdējies līdz pēdējam sīkumam un zinu visu, visu! Un man tā apnika, tā apnika visa šī tukšā prātošana! Es vēlējos visu aizmirst un sākt no jauna, bez prātošanas. Vai tiešām tu domā, ka es gāju kā muļķis, bez apdoma? Es gāju kā gudrais, un tieši tas mani pazudināja! Vai tu domā, es nezināju, teiksim, kaut to: ja reiz esmu sācis sev jautāt un prātot — vai man ir tiesības, uz varu? — tad tas jau nozīmē, ka man nav tiesību uz varu. Vai arī, ja es uzdodu sev jautājumu: vai cilvēks ir uts? — tad tas nozīmē, ka cilvēks man nav vis uts, bet ir gan uts tam, kas par to galvu nelauza, bet iet taisni bez prātošanas… Ja es tik daudz dienu sevi mocīju: vai Napoleons būtu gājis vai ne? — tad es jau skaidri sajutu, ka neesmu Napoleons… Visas, visas šīs muldēšanas mokas es pārcietu, Soņa, un gribēju to visu nokratīt no pleciem; gribēju nogalināt bez kazuistikas, nogalināt sev, tikai sev! Es nevēlējos pat sevi pašu krāpt! Un nevis tāpēc es nogalināju, lai palīdzētu mātei, — nieki! Nenogalināju arī tādēļ, lai, saņēmis savās rokās līdzekļus un varu, kļūtu par cilvēces aplaimotāju. Nieki! Es vienkārši nogalināju; nogalināju sev pašam, vienīgi sev pašam — un tai brīdī man bija gluži vienalga, vai es pēc tam kļūšu kādam par labdari vai visu mūžu kā zirneklis ķeršu visus savos tīklos un izsūkšu no tiem visas dzīvības sulas! Un

ne nauda galvenēm kārtām man bija vajadzīga, Soņa, kad es nogalināju, nē — ne tik daudz nauda bija svarīga kā kaut kas cits… Tagad es to zinu… Saproti mani: vēlreiz to pašu ceļu ejot, es varbūt nekad vairs neatkārtotu slepkavību. Bet man bija jādabū zināt kaut kas cits; kaut kas cits mani dzina: man vajadzēja toreiz uzzināt un jo drīzāk uzzināt, vai es esmu uts kā visi vai cilvēks. Vai spēšu pārkāpt vai nespēšu? Vai man būs drosme pieliekties un paņemt vai ne? Vai es esmu trīcošs mūdzis, jeb vai man ir tiesības…

—     Slepkavot? Tiesības slepkavot? — Soņa sasita rokas.

—     Ai, Soņa! — viņš nervozi iesaucās un it kā gribēja teikt kaut ko viņai pretī, bet nicīgi apklusa. — Nepārtrauc mani, Soņa! Es gribēju tev pierādīt tikai vienu: ka sātans mani toreiz turp aizvilka, bet tikai jau pēc tam izskaidroja, ka man nebija tiesību turp iet, jo es esmu tāda pati uts kā visi. Viņš ir izģeķojis mani, un tagad esmu atnācis pie tevis. Saņem viesi! Ja es nebūtu uts, vai tad būtu pie tevis nācis? Klausies: toreiz, kad pie vecenes gāju, gāju tikai mēģināt… Ņem to vērā!

—     Un nogalinājāt! Nogalinājāt!

—     Bet kā nogalināju? Vai tad tā kāds nogalina? Vai tā iet nogalināt, kā es gāju! Es tev kādreiz izstāstīšu, kā gāju… Vai tad es vecenīti nogalināju? Sevi nogalināju, nevis vecenīti… Ar vienu sitienu nobendēju sevi uz mūžīgiem laikiem … Veceni… to sātans nogalēja, nevis es… Pietiek, Soņa, diezgan, diezgan! Liec man mieru, — viņš pēkšņi iesaucās plosošās skumjās, — liec man mieru!

Viņš atbalstīja elkoņus uz ceļiem un kā knaiblēs iespieda galvu plaukstās.

—     Ak vai, kādas mokas! — Soņai izlauzās sāpju pilns vaids.

—     Bet saki: ko man tagad darīt? — viņš pēkšņi jautāja un, galvu pacēlis, ar šausmīgā izmisumā pārvērstu seju paskatījās Soņā.

—     Ko darīt! — viņa izsaucās, strauji pietrūkdamās kājās. Viņas asaru pilnās acis piepeši iemirdzējās. — Celies! (Vjņa satvēra Raskoļņikovu aiz pleca; viņš piecēlās un skatījās viņā gandrīz ar izbrīnu.) Ej tūlīt, šai pašā brīdī, laukā, nostājies krustcelēs, noliecies un noskūpsti vispirms zemi, kuru tu esi apgānījis, bet pēc tam palokies visai pasaulei uz visām četrām debess pusēm un skaļi pasaki visiem: «Es nokāvu!» Tad dievs tev atkal dāvās

«l/.iVību. Vai tu iesi? Iesi? — viņa jautāja, drebēdama kā drudzī, satvērusi abas viņa rokas, cieši tās spiezdama un nr kvēlojošu skatienu lūkodamās viņam sejā.

Viņš izbrīnījās un bija pat pārsteigts par viņas pēkšņo aizgrābtību.

—     Vai tu domā par katorgu, Soņa? Vai man sevi vajag nodot? — viņš drūmi jautāja.

—     Uzņemties ciešanas un ar tām sevi izpirkt — to vajag.

—     Nē, Soņa, es neiešu pie viņiem!

—     Bet dzīvot, dzīvot — saki, kā tad tu dzīvosi! Kur ņemsi spēku dzīvot? Vai tā ir iespējams dzīvot? — Soņa vaimanāja. — Kā tu tagad runāsi ar māti? (Ak dievs, kas notiks ar viņām, kas tagad notiks ar viņām!) Bet ko es? Tu tak māti un māsu esi jau atstājis, esi jau atstājis. Ak dievs! — viņa iesaucās. — Viņš tak visu to jau pats zina! Nu kā, kā tu varēsi nodzīvot bez neviena cilvēka! Kas tagad ar tevi notiks!

—      Soņa, neesi bērns! — Raskoļņikovs klusi sacīja. — Ko es esmu pret viņiem noziedzies? Kāpēc tur iešu? Ko viņiem teikšu? Tas viss tikai murgs… Viņi paši nomaitā cilvēkus miljoniem un vēl sauc to par cildenu darbu. Viņi ir krāpnieki un neģēļi, Soņa!… Es neiešu. Ko es teikšu? Ka noslepkavoju, bet naudu neiedrošinājos aiztikt, zem akmens noslēpu? — viņš ar dzēlīgu smīnu piebilda. — Viņi smiesies par mani un teiks: muļķis biji, ka neņēmi. Gļēvulis un muļķis! Nekā, itin nekā viņi ne-* sapratīs, Soņa! Un nav arī cienīgi to saprast. Kādēļ lai es eju? Neiešu. Neesi jel bērns, Soņa …

—     Tu sevi nomocīsi, nomocīsi, — viņa atkārtoja, izmisuma pilnā lūgumā izstiepdama rokas pret viņu.

—     Bet var jau būt, ka es sevi tikai nomelnoju, — viņš it kā dziļās domās drūmi piezīmēja, — var būt, ka es vēl esmu cilvēks, nevis uts un tikai pasteidzos sevi nosodīt … Es vēl cīnīšos.

Augstprātīgs smīns vijās ap viņa lūpām.

—     Panest tādas mokas! Un tak visu mūžu, visu mūžu! …

—     Gan pieradīšu… — viņš drūmi un domīgi noteica.

—     Klausies, — viņš pēc brīža atkal iesāka, — diezgan raudāts, runāsim nopietni: es atnācu tev pateikt, ka mani tagad meklē, dzen pēdas.

—     Ai! — viņa izbijusies iekliedzās.

—           Ko tu kliedz? Pati vēlējies, lai dodos katorgā, bet nu izbijies? Tikai zini: es viņiem nepadošos. Es ar viņiem vēl pacīnīšos, un viņi nekā nepanāks. Viņiem nav īstu pierādījumu. Vakar es biju lielās briesmās, domāju, ka esmu jau pazudis; šodien stāvoklis ir uzlabojies. Visus viņu pierādījumus var griezt, kā gribi, tā ka es varu tos pagriezt arī sev par labu, saproti? Un pagriezīšu, jo tagad esmu to iemācījies… Tomēr cietumā mani iesēdinās noteikti. Ja nebūtu nejauša gadījuma, tad es būtu iesēdināts jau šodien; var pat notikt, ka arī iesēdina jau šodien … Tikai tas neko nenozīmē, Soņa: kādu laiku paturēs un atkal izlaidīs… tāpēc ka viņiem nav neviena īsta pierādījuma; un arī nebūs, par to es galvoju. Bet ar to vien, kas viņiem ir, nevar cilvēku notiesāt. Un nu diezgan… Es tikai tādēļ, lai tu zini… Ar māti un māsu es lūkošu kaut kā nokārtot, lai viņu šaubas tiktu izkliedētas un viņas neizbītos… Māsa, kā rādās, tagad ir nodrošināta un tātad arī māte … Nu, tas ir viss. Tikai esi uzmanīga! Vai tu mani apmeklēsi, kad es sēdēšu cietumā?

—     Jā, jā!

Viņi skumji sēdēja līdzās, satriekti, it kā pēc vētras izmesti tuksnesīgā krastā. Viņš skatījās uz Soņu un juta, cik liela tās mīlestība uz viņu, un — cik savādi! — viņam piepeši kļuva grūti un sāpīgi, ka viņu tā mīl. Tā bija dīvaina un šausmīga sajūta. Nākot pie Soņas, viņš bija no jautis, ka visa viņa cerība un glābiņš ir Soņā, bija domājis te nolikt kaut daļu savu moku; bet tagad, kad visa viņas sirds bija pieķērusies viņam, viņš piepeši sajuta un saprata, ka ir kļuvis vēl daudz, daudz nelaimīgāks.

—     Soņa, — viņš sacīja, — labāk nenāc pie manis, kad es būšu cietumā!

Soņa neatbildēja, viņa raudāja. Pagāja kāds brīdis.

—     Vai tev ir krusts? — viņa negaidot ievaicājās, it kā piepeši atcerējusies.

Raskoļņikovs sākumā nesaprata viņas jautājumu.

—     Nav? Tak jau nav! Nu, tad še, ņem šo cipreses koka krustiņu! Man paliek vara krustiņš no Lizavetas. Mēs ar Lizavetu apmainījāmies: viņa atdeva man savu krustiņu, es viņai svētbildīti. Es turpmāk nēsāšu Lizavetas krustiņu, bet šis būs tev. Ņem, tas taču ir mans! … Mans!… — viņa lūdzās. — Kopā cietīsim bēdas, kopā nesīsim arī krustu!…

Dod! — Raskoļņikovs sacīja. Viņam negribējās Soņu apbēdināt. Bet jau tai pašā mirklī atrāva atpakaļ pēc krustiņa pastiepto roku.

—     Tagad nē, Soņa. Labāk vēlāk, — viņš piebilda, lai to nomierinātu.

—     Jā, jā, tā būs labāk, — viņa jūsmīgi uztvēra, — kad iesi ciešanu ceļu, tad arī apliksi. Tu atnāksi pie manis, es tev to aplikšu, pielūgsim dievu un tad iesim.

Šai brīdī kāds trīs reizes pieklauvēja pie durvīm.

—     Sofja Semjonovna, vai drīkst? — atskanēja ļoti pazīstama, laipna balss.

Soņa izbijusies metās pie durvīm. Durvīs parādījās Ļebezjatņikova kunga gaišmatainā galva.

v

Ļebezjatņikovs rādījās stipri uztraukts.

—     Es nācu pie jums, Sofjā Semjonovna. Piedodiet, — viņš pēkšņi pievērsās Raskoļņikovam, — es tā jau domāju, ka satikšu jūs šeit; tas ir, es nedomāju nekā… kaut kādā nozīmē… bet es tieši domāju… Pie mums mājās Katerina Ivanovna ir zaudējusi prātu, — viņš strauji pievērsās atkal Soņai, vairs neievērodams Raskoļņikovu.

Soņa iekliedzās.

—      Tas ir, es gribēju teikt, ka vismaz tā liekas. Kaut gan tomēr … Mēs nu nezinām, ko iesākt. Pārnāca mājās — šķiet, ka viņa ir kaut kur izdzīta, varbūt pat piekauta … vismaz tā liekas… Esot aizskrējusi pie Semjona Zaharoviča priekšnieka, bet to nesastapusi mājās: bijis pie kāda cita ģenerāļa pusdienās… Iedomājieties, viņa drāzusies uz turieni… pie tā otra ģenerāļa, kur tās pusdienas, un, iedomājieties, neatlaidusies, kamēr izsaukusi Semjona Zaharoviča priekšnieku, laikam pat tieši no pusdienu galda. Varat iedomāties, kas tur iznācis. Viņa, protams, ir izdzīta, pati stāsta, ka esot priekšnieku nolamājusi un tam ar kaut ko pat sviedusi. Tas ir ļoti ticams… nesaprotu, kā viņa nav saņemta ciet! Tagad viņa visiem to stāsta, arī Amālijai Ivanovnai; tikai grūti kaut ko saprast, kliedz un plosās. Ak jā, viņa stāsta un kliedz, ka tagad, kad visi viņu esot pametuši, viņa ņemšot bērnus un iešot uz ielas ar leijerkasti, bet bērni dziedāšot un dejošot, un viņa pati ar dejošot un vākšot naudu, un katru dienu spēlēšot zem ģenerāļa logiem … «Lai visi redz,» viņa saka, «kā valsts ierēdņa dižciltīgie bērni staigā pa ielām ubagodami!» Bērnus sit, tie raud. Ļenu māca dziedāt «Ciematiņu», puisēnu dejot, tāpat arī Poļinu Mihailovnu. Plēš drēbes, taisa no tām kaut kādas cepurītes kā aktieriem. Pati grib ņemt līdz mazgājamo bļodu, ko šķindināt mūzikas vietā… Nevienā neklausās. Iedomājieties tikai, kas tas ir! Kaut kas neiespējams!

Ļebezjatņikovs būtu vēl turpinājis, bet Soņa, kas viņā noklausījās gandrīz bez elpas, piepeši paķēra mantiļu un cepuri un izskrēja no istabas, skrejot ģērbdamās. Raskoļņikovs izgāja aiz viņas, Ļebezjatņikovs tam sekoja.

—     Skaidrs, ka sajukusi, — izejot kopā uz ielas, viņš sacīja Raskoļņikovam. — Es tikai negribēju Sofju Semjonovnu sabaidīt un sacīju «tā liekas», bet patiesībā nav nekādu šaubu. Stāsta, ka diloņa slimniekiem uz smadzenēm uzmetoties tādas pūtītes, žēl, ka es neesmu mediķis. Gan mēģināju viņu pārliecināt, bet viņa neklausās.

—     Jūs viņai stāstījāt par pūtītēm?

—     Nē, gluži par pūtītēm ne. Turklāt viņa nebūtu nekā arī sapratusi. Bet es domāju tā: ja kādu cilvēku loģiski pārliecinās, ka būtībā viņam nav par ko raudāt, tad viņš arī mitēsies raudāt. Tas skaidrs. Bet pēc jūsu domām — nemitēsies?

—     Par daudz viegli tad būtu dzīvot, — Raskoļņikovs atteica.

—     Atļaujiet, atļaujiet, Katerinai Ivanovnai, protams, diezgan grūti to saprast; bet vai jums ir zināms, ka Parīzē izdarīti jau nopietni mēģinājumi, pētījot iespēju dziedināt vājprātīgos, iespaidojot tos vienīgi ar loģisku pārliecināšanu? Kāds tur nesen miris profesors, ļoti nopietns zinātnieks, ir nācis uz domām, ka tā patiesi var dziedināt. Viņa pamatideja ir tāda, ka vājprātīgo organismā nekādu sevišķu traucējumu nav, bet ārprāts, tā sakot, ir loģiska kļūda, kļūda domāšanā, nepareiza uztvere. Viņš ir centies slimnieka domas pamazām apstrīdēt, un, iedomājieties, stāsta, ka esot bijuši labi rezultāti! Bet, tā kā viņš paralēli esot lietojis arī dušas, tad šādas dziedināšanas rezultāti, protams, tiek apšaubīti… Vismaz tā liekas…

Raskoļņikovs jau sen vairs neklausījās. Nonācis pie savas mājas, viņš pamāja ar galvu Ļebezjatņikovam un

iegriezās vārtos. Ļebezjatņikovs atguvās, atskatījās un

aizsteidzās tālāk.

Raskoļņikovs iegāja savā istabiņā un apstājās tās vidū. «Kādēļ viņš bija atgriezies šurp?» Viņš vēroja šīs dzeltenīgās, apskrubušās tapetes, putekļus, savu kušeti… No pagalma skanēja spalgi, nepārtraukti klaudzieni: likās — kaut kur dzen naglu… Viņš piegāja pie loga, pastiepās pirkstgalos un neparasti uzmanīgi ilgi skatījās lejā, pagalmā. Bet pagalms bija tukšs, klaudzinātāju nemanīja. Nama kreisajā spārnā varēja redzēt pa kādam atvērtam logam; uz palodzēm stāvēja puķu podiņi ar izstīdzējušām ģerānijām. Aiz logiem bija izžauta veļa… To visu Raskoļņikovs jau zināja no galvas. Viņš novērsās un apsēdās uz dīvāna.

Nekad, nekad viņš vēl nebija juties tik briesmīgi vientuļš!

Ja, viņš pat vēlreiz sajuta, ka varbūt patiesi sāks Soņu ienīst un tieši tagad, kad bija padarījis viņu vēl nelaimīgāku. Kāpēc viņš bija gājis lūgties viņas asaru? Kāpēc viņam bija tik nepieciešams sagandēt viņas dzīvi? Ai, nelietība!

«Man jāpaliek vienam!» viņš uzreiz apņēmīgi noteica. «Viņai nav jānāk pie manis uz cietumu!»

Pēc brīža viņš pacēla galvu un savādi pasmīnēja. Tā bija dīvaina doma, kas viņam ienāca prātā. «Varbūt katorgā tiešām labāk,» viņš uzreiz iedomājās.

Viņš neatcerējās, cik ilgi bija tā nosēdējis, kaudamies ar nenoteiktu, juceklīgu domu drūzmu. Durvis piepeši atvērās, un ienāca Avdotja Romanovna. Vispirms viņa apstājās un no sliekšņa noskatījās uz brāli, tāpat kā viņš pirmīt uz Soņu; pēc tam ienāca iekšā un apsēdās viņam pretī uz krēsla savā vakarējā vietā. Viņš klusēdams, kaut kā bez domām paskatījās uz māsu.

—      Nedusmojies, brāli, es tikai uz mazu brītiņu, — Dūņa sacīja. Viņas sejas izteiksme bija domīga, bet ne skarba, skatiens skaidrs un mierīgs. Raskoļņikovs redzēja, ka arī Dūņa atnākusi pie viņa ar mīlestību sirdī.

—     Brāli, tagad es zinu visu, visu. Dmitrijs Prokofjičs man visu izskaidroja un izstāstīja. Tevi vajā un moca kādu muļķīgu, un neģēlīgu aizdomu dēļ… Dmitrijs Prokofjičs man teica, ka tev nedraudot nekādas briesmas un ka tu gluži velti to uzņem ar tādām šausmām. Bet es domāju citādi un pilnīgi saprotu, cik tu briesmīgi esi par to satraukts un ka šis satraukums var atstāt iespaidu uz visu mūžu. Lūk, no kā es baidos. Es tevi netiesāju un nedrīkstu tiesāt par to, ka tu mūs atstāj, piedod man, ka agrāk tev to pārmetu. Pati jūtu, ja man būtu tik lielas bēdas, tad es no visiem atrautos. Mātei par to nekā nestāstīšu, bet mēs pastāvīgi runāsim par tevi, un es teikšu viņai tavā vārdā, ka tu ļoti drīz atnāksi. Nemoci sevi viņas dēļ; gan es viņu nomierināšu. Bet arī viņu tu nenomoci — atnāc kaut vienu reizi; neaizmirsti, ka viņa ir māte! Bet tagad es ienācu tikai pateikt (Dūņa piecēlās no krēsla), ka, gadījumā ja tev manis ievajadzēsies vai tev būs vajadzīga… visa mana dzīve vai kas… tad pasauc mani, es nākšu. Ardievu!

Viņa strauji pagriezās un gāja uz durvīm.

—      Dūņa! — Raskoļņikovs viņu apturēja un piegāja viņai klāt. — Šis Dmitrijs Prokofjičs Razumihins ir ļoti labs cilvēks.

Duna vieglītēm piesarka.

—     Nu? — viņa, brītiņu pagaidījusi, jautāja.

—     Viņš ir lietišķs, strādīgs, godīgs un spēj mīlēt ar visu sirdi. .. Ardievu, Dūņa!

Dūņa tumši pietvīka, bet tad pēkšņi kļuva nemierīga.

—     Ko tu, brāli, tā? Vai tad mēs tiešām šķiramies uz mūžu, ka tu man … izsaki tādus novēlējumus?

—     Vienalga … Ardievu …

Viņš pagriezās un aizgāja no viņas pie loga. Viņa pastāvēja, noraizējusies noskatījās viņā un aizgāja nemiera pilna.

Nē, viņš nebija vēss pret māsu. Bija viens mirklis (pats pēdējais), kad viņam briesmīgi gribējās Duņu cieši, cieši apkampt, no viņas atvadīties un pat pateikt viņai, bet viņš neuzdrošinājās pat ne roku pasniegt.

«Vēlāk viņa varbūt nodrebētu, atcerēdamās, ka es tagad viņu apkampu, — teiktu, ka esmu nozadzis viņai skūpstu!»

«Vai viņa izturēs vai neizturēs?» viņš pie sevis piebilda pēc brītiņa. «Nē, neizturēs; tādas nespēj to izturēt! Tādas nekad to neiztur …»

Un viņš sāka domāt par Soņu.

No loga uzplūda dzestrums. Pagalmā metās krēsla. Raskoļņikovs paņēma cepuri un devās ārā.

Par savu veselību viņš, protams, nevarēja un arī negribēja domāt. Tomēr visi šie nebeidzamie uztraukumi, visas šīs dvēseles šausmas nevarēja palikt bez sekām. Unr ja viņš vēl negulēja uz gultas karsonī, tad varbūt tieši i.ipēc, ka šis pastāvīgais iekšējais satraukums uzturēja viņu kājās un pie samaņas — kaut arī tikai mākslīgi un I agaidām.

Viņš klīda apkārt bez mērķa. Saule norietēja. Pēdējā laikā viņu arvien vairāk pārņēma īpatnējas skumjas. Šais skumjās nebija nekā sevišķi dzēlīga, nedz sveloša, bet no tām vēsmoja kaut kas nepārejošs, mūžīgs, tajās bija jaušami bezgalīgi gadi, nebeidzama, auksta, nāvējoša grūtsirdība, bija nojaušama mūžība šaurībā. Vakara stundās šīs sajūtas parasti mocīja viņu vēl jo stiprāk.

—     Ja nu tev piemīt vājības, tīri fiziskas, atkarīgas no kaut kādiem saulrietiem, tad novaldies nu, neizdarījis aplamību! Ne tikvien pie Soņas, arī pie Dūņas vēl aiziesi! — viņš īgni nomurmināja.

Kāds viņu pasauca vārdā. Viņš atskatījās; viņam piesteidzās klāt Ļebezjatņikovs.

—      Iedomājieties, es biju pie jums, es jūs meklēju. Iedomājieties, viņa ir izpildījusi savu iedomu — aizgājusi un aizvedusi bērnus līdzi! Mēs ar Soņu Semjonovnu tikai ar mokām atradām. Pati sit pa pannu, bērniem liek dziedāt un dejot. Bērni raud. Apstājas uz ielu stūriem un pie bodītēm. Stulbie ļaudis bariem skrej viņiem pakaļ. Ejam!

—     Un Soņa? — Raskoļņikovs uztraukts jautāja, steigdamies Ļebezjatņikovam līdzi.

—      Viņa pavisam kā ārprātā. Tas ir, nevis Sofja Semjonovna ārprātā, bet Katerina Ivanovna. Un arī Sofja Semjonovna ir kā ārprātā. Bet Katerina Ivanovna ir pavisam ārprātīga. Es jums saku, galīgi sajukusi. Viņus aizvedīs uz iecirkni. Varat iedomāties, kādu iespaidu tas atstās… Viņi tagad pie kanāla, pie Vozņesenskas tilta, netālu no Sofjas Semjonovnas dzīvokļa. Pavisam tuvu.

Pie kanāla netālu no tilta, pāris māju šaipus nama, kurā dzīvoja Soņa, drūzmējās ļaužu pulciņš. Bija saskrējuši visvairāk mazi puikas un meiteņi. Jau no tilta bija sadzirdama Katerinas Ivanovnas aizsmakusi, sēcošā balss. Tas bija patiesi savāds skats, kas varēja ielas publiku ieinteresēt. Katerina Ivanovna savā vecajā kleitā, ar pusvilnāno šalli ap pleciem un saburzītu, neglītu, uz sāniem nošķiebušos salmu cepuri galvā tiešām izskatījās pēc galīgi ārprātīgas. Viņa bija piekususi un aizelsusies. Viņas diloņslimnieces seja pauda lielākas mokas nekā jebkad (diloņslimnieki ārā — dienas gaismā arvien izskatās slimāki un nožēlojamāki nekā telpās); viņas uzbudinājums nerimās, ar katru mirkli viņu pārņēma lielāks satraukums. Viņa metās virsū bērniem, kliedza uz viņiem, lūkoja tos pierunāt, turpat visiem redzot, mācīja, kā vajag dejot un ko dziedāt; centās tiem izskaidrot, kāpēc tas jādara, krita izmisumā, kad viņi nesaprata, sita viņus… Pēc tam, visu pametusi, skrēja pie publikas; ja ieraudzīja kaut cik labāk ģērbušos cilvēku, kas bija apstājies paskatīties, tad tūdaļ steidzās tam izskaidrot, ka, lūk, cik tālu ir novesti bērni no «labas, var teikt, pat no aristokrātiskas ģimenes». Ja dzirdēja pūlī smieklus vai kādu aizskarošu vārdiņu, tad bez kavēšanās metās turp, lai nekauņas pārmācītu, un sāka ar tiem rāties. Daži patiešām smējās, daži domīgi grozīja galvas; bet visiem bija interesanti paskatīties uz jukušo sievieti ar izbiedētajiem bērniem. Ļebezjatņikova minēto pannu neredzēja. Vismaz Raskoļņikovs to nesaskatīja. Pannas dārdināšanas vietā Katerina Ivanovna sita taktī kaulainās plaukstas, spiezdama Poļečku dziedāt, Ļeņu un Koju dejot, pie tam arī pati lūkoja dziedāt līdz, bet katrreiz jau pie otrās nots mocošs klepus to pārtrauca, par ko vina atkal krita izmisumā, nolādēja savu klepu, pat raudāja. Visstiprāk viņu kaitinjāa Koļas un Ļenas bailes un raudāšana. Bērnus viņa tiešām bija mēģinājusi apģērbt tādos kostīmos, kādos ģērbjas ielas dziedātāji. Puisītim galvā bija no kaut kā sarkana un balta taisīta čalma, lai viņš izskatītos pēc turka. Ļenai nebija iznācis kostīms: viņai tikai bija uzmaukta galvā no sarkaniem dzīpariem adīta cepurīte (pareizāk: nelaiķa Semjona Zahariča naktsmice) ar tajā iespraustu baltu, salauztu strausa spalvu, kas bija piederējusi vēl Katerinas Ivanovnas vecaimātei un glabājusies līdz šim lādes dibenā kā ģimenes dārgums. Poļečka bija ģērbusies savās parastajās drēbītēs. Viņa bailīgi un mulsi raudzījās uz māti, neatkāpās no tās, klusi rija asaras, nojauzdama, ka māte zaudējusi prātu, un nemierīgi skatījās apkārt. Viņai bija briesmīgas bailes no ielas un ļaužu pūļa. Soņa neatlaidīgi visur sekoja pamātei, raudāja un ik brīdi lūdza to atgriezties mājās. Bet Katerina Ivanovna bija nepielūdzama.

— Mitējies, Soņa, mitējies! — viņa kliedza, ātri bērdama vārdus, aizelsdamās un klepodama. — Tu pati nezini, ko lūdzies, kā bērns! Es jau tev teicu, ka vairs negriezīšos atpakaļ pie tās piedzērušās vācietes. Lai visi, lai visa Pēterburga redz, ka augstdzimuša tēva bērni lūdz ubagu dāvanas, neskatoties uz to, ka viņu tēvs visu mūžu li uzticīgi un godīgi kalpojis un, var teikt, nomiris darbā. (Viņa jau akli ticēja šai savai izdomātajai fantāzijai.) Lai šis nelietīgais ģenerālītis redz!… Soņa, kāda tu muļķe: : iki — ko mēs tagad ēdīsim? Diezgan mēs esam tevi moc ijaši, tagad pietiek! A, Rodion Romanovič, jūs še! — viņa izsaucās, ieraudzīdama Raskoļņikovu un mezdamās pie viņa. — Izskaidrojiet, lūdzu, šai vientiesītei, ka citas izejas nav un nekas prātīgāks nav iespējams! Pat leijerkastnieki nopelna, bet mūs visi cilvēki tūlīt ievēros, nopratīs, ka mēs esam trūcīgas aristokrātiskas ģimenes bāreņi, kas novesti līdz nabadzībai; bet šis ģenerālītis, jūs redzēsiet, zaudēs vietu! Mēs katru dienu iesim dziedāt pie viņa logiem, bet, kad brauks garām ķeizars, es nometīšos ceļos, nostādīšu šitos sev priekšā un rādīšu viņam uz tiem: «Aizstāvi, tēvs!» Viņš ir bāriņu tēvs, viņš ir žēlīgs un mūs aizstāvēs, jūs redzēsiet, bet šo ģenerālīti… ļ.ena, tenez-vous droite] \ Koļa, tev tūlīt atkal būs jādejo. Ko tu šņuksti? Viņš atkal šņukst! Muļķīt, ko tu bīsties! Ak kungs! Ko lai es, Rodion Romanovič, daru ar viņiem? Kaut jūs zinātu, kādi viņi nesaprašas! Nu, ko ar tādiem lai iesāk!…

Pati gandrīz raudādama (tas viņu nemaz netraucēja bez pārtraukuma bērt vārdus), viņa rādīja tam uz raudošajiem bērniem. Raskoļņikovs mēģināja viņu pārliecināt, lai atgriežas mājās, un, cerēdams aizskart viņas patmīlību, lūkoja pat aizrādīt, ka viņai nepieklājoties staigāt pa ielām kā leijerkastniekam, jo viņa taču gribot kļūt par dižciltīgu jaunavu pansionāta direktrisi…

— Pansionāts, ha-ha-ha! Jauki skan, bet ne man! — Katerina Ivanovna izsaucās, tūlīt pēc iesmiešanās aizraudamās klepus lēkmē. — Nē, Rodion Romanovič, tas sapnis izsapņots! Visi mūs atstājuši!… Un šis ģenerālītis … Ziniet, Rodion Romanovič, es viņam iesviedu ar tintnīcu — turpat priekšistabā uz galda stāvēja pa rokai, līdzās lapai, kur visiem pierakstīties; arī es pierakstījos, iesviedu viņam ar tintnīcu un aizskrēju. Ai, neģēļi, neģēļi! Bet es tiem uzspļauju: tagad mēs paši pelnīsim maizi, nevienam neklanīšos! Diezgan jau viņa ir mocīta!

(Katerina Ivanovna rādīja uz Soņu.) Poļečka, parādi, cik savākts! Ko? Tikai divas kapeikas? Ak, riebekļi! Nekā nedod, skrej tikai pakaļ, mēles izkāruši! Nu, sakiet, par ko šis stulbenis smejas! (Viņa rādīja uz kādu vīrieti pūlī.) Nelaime tā, ka Koļa tik neapķērīgs, tīrais posts ar viņu! Poļečka, ko tu gribi? Runā ar mani franciski, pariez moi frangais M Es tak tevi mācīju, tu dažus teikumus proti! … Kā citādi ļaudis lai zina, ka jūs esat no dižciltīgas ģimenes, labi audzināti bērni, nevis kaut kādi leijerkastnieki. Mēs neizrādīsim uz ielas kaut kādu «Petrušku», bet dziedāsim viscēlākās romances… Ak jā! Ko mēs lai dziedam? Jūs mani pastāvīgi pārtraucat, bet mēs… redziet, Rodion Romanovič, mēs te apstājāmies, lai izmeklētos, ko mums dziedāt — kaut ko tādu, lai Koļa to varētu arī nodejot… Tāpēc ka mums — varat iedomāties! — nav nekas vēl sagatavots; vajag apspriest, kā varētu visu labi izņemt, tad pēc dažiem mēģinājumiem mēs iesim uz Ņevas prospektu, kur ir vairāk augstāko aprindu ļaužu, un mūs tūdaļ ievēros. Ļena prot «Ciematiņu» … Tikai vienmēr «Ciematiņu» un «Ciematiņu», bet to jau dzied uz visiem stūriem! Mums jādzied kaut kas daudz aristokrātiskāks… Nu, Poļa, ko tu izdomāji? Kaut jele tu būtu mātei palīdzējusi! Esmu pilnīgi atmiņu zaudējusi, citādi es atcerētos! Mēs taču nevaram dziedāt par huzāru, kas stāv atspiedies uz zobena! Ak jā, nodziedāsim franču dziesmiņu «Cinq sous»[8]! Es tak jums mācīju! Galvenais — jādzied franciski, tad tūlīt redzēs, ka jūs esat muižnieku kārtas bērni, un tas būs daudz aizkustinošāk… Varētu arī «Malborough s'en va-t-en guerre», jo tā ir bērnu dziesmiņa, ar kuru aristokrātu namos iemidzina bērnus.

Malborough s'en va-t-en guerre,

Ne sait quand reviendra .. ,[9] —

viņa iesāka dziedāt… — Nē, labāk jau «Cinq sous»! Nu, Koļa, žigli rociņas sānos, bet tu, Ļena, griezies tu ar — uz otru pusi, bet mēs ar Poļu dziedāsim un sitīsim takti!

Cinq sous, cinq sous * Pour monter notre mēnage .. .[10]

Mie-khe-khe! (Viņai aizcirtās elpa no klepus.) Poļečka, h. i kārto kleitiņu, slīd no pleciņiem nost! — viņa, kāsēdama un smagi elpodama, piezīmēja. — Tagad jums jāuzvedas sevišķi pieklājīgi un smalki, lai visi redz, ka jūs esat muižnieku kārtas bērni… Es jau teicu, ka taļļiņu vajadzēja izgriezt garāku un no divkārša platuma audekla. Tu, Soņa, toreiz nāci ar saviem padomiem: «īsāku un īsāku,» — paskat, bērns nu ir pavisam izķēmots… Ko jūs visi atkal raudat? Tādi kā muļķi! Nu, Koļa, ātrāk, utrāk, ātrāk, — ir gan nepanesams bērns! …

Cinq sous, cing sous …

Atkal zaldāts! Nu, ko tev no mums vajag?

Caur drūzmu tiešām spraucās gorodovojs. Bet reizē ar to pienāca klāt arī kāds solīds kungs, gadu piecdesmit vecs ierēdnis vicmundierī un mētelī, ar ordeni kaklā (tas Katerinai Ivanovnai bija sevišķi patīkami un atstāja zināmu iespaidu arī uz gorodovoju), un klusēdams pasniedza Katerinai Ivanovnai zaļu trīsrubļu kredītbiļeti. Viņa sejā bija lasāma dziļa līdzcietība. Katerina Ivanovna saņēma naudu un laipni, pat ceremoniāli viņam palocījās.

—     Es jums pateicos, godājamais kungs, — viņa cēli iesāka, — iemesli, kas mūs spieda… Še, ņem naudu, Poļečka! Redz, ka pasaulē ir arī cildeni un augstsirdīgi cilvēki, kas trūcīgai muižnieku kārtas atraitnei labprātsniedz palīdzību nelaimē. Jūs, godātais kungs, te redzat augstdzimušus bāreņus ar visaristokrātiskākajiem, ja tā var teikt, sakariem… Bet tas ģenerālītis — tas sēdēja pie galda un ēda irbes… Pārskaitās, ka viņu traucēju … «Jūsu ekselence,» es saku, «aizstāviet bāreņus, jūs labi pazināt nelaiķi Semjonu Zahariču, un tā kā viņa bēru dienā visnelietīgākais no visiem neliešiem apmeloja viņa miesīgo meitu …» Atkal šis zaldāts! Aizstāviet! — viņa uzsauca ierēdnim. — Ko šis zaldāts mācas man virsū? No viena mēs jau atbēgām šurp no Meščanskas ielas… Nu kas tev par daļu, muļķi!

—     Tāpēc ka aizliegts… Lūdzu uz ielas neķēmoties.

—     Tu pats esi ķēms! Mēs staigājam tāpat kā leijerkastnieki, kas tev daļas?

—     Leijerkasti var spēlēt, ja ir atļauja, bet jūs pati uz savu roku un tādā kārtā mulsināt ļaudis. Kur jūs dzīvojat?

—     Kas par atļauju! — Katerina Ivanovna sāka kliegt.

— Es šodien vīru apbedīju, kādas tad man vajag atļaujas!

—     Kundze, kundze, nomierinieties! — ierēdnis lūkoja viņu apklusināt. — Iesim, es jūs pavadīšu… Te ļaudīs nav pieklājīgi… jūs neesat vesela …

—      Cienītais kungs, cienītais kungs, jūs nekā nezināt, — Katerina Ivanovna kliedza, — mēs iesim uz Ņevas prospektu. Soņa, Soņa! Kur viņa palikusi? Soņa, vai tu ar raudi? Kas jums visiem noticis? … Koļa, Ļena, kur jūs? — viņa piepeši izbijusies iebrēcās. — Ak, muķīgie bērni! Koļa, Ļena!… Kur viņi aizskrien!…

Apkārtējās ļaužu drūzmas un jukušās mātes kliedzienu nobaidīti, pie tam vēl ieraudzījuši arī policistu, kas grib viņus saņemt un kaut kur vest, Koļa un Ļena kā norunājuši, rokās saķērušies, piepeši metās bēgt. Vaimanādama un kliegdama nabaga Katerina Ivanovna dzinās viņiem pakaļ. Tas bija nelāgs un nožēlojams skats, kā viņa skrēja, raudāja aizelsdamās. Soņa un Poļečka metās viņai līdzi.

—     Ved viņus atpakaļ, ved atpakaļ, Soņa! Ak, jūs muļķīgie, nepateicīgie bērni!… Poļa, ķer viņus!… Jūsu labā taču es …

Viņai aizmetās kāja, un viņa, pilnā sparā skriedama, nokrita gar zemi.

—     Sasitusies līdz asinīm! Vai dieviņ! — iekliedzās Soņa, noliekdamās pie viņas.

Visi saskrēja un sadrūzmējās ap viņu. Raskoļņikovs un Ļebezjatņikovs pieskrēja pirmie; piesteidzās arī ierēdnis, bet pēc viņa arī gorodovojs, iepriekš norūkdams: — Ka viņu! … — un atmezdams ar roku, nojaušot, ka tas viss var kļūmīgi beigties.

—     Izklīst! Izklīst! — viņš gainīja nost sadrūzmējušos ļaudis.

—     Mirst! — kāds no pūļa iesaucās.

—     Palikusi ārprātīga! — sacīja otrs.

—     Dievs, stāvi klāt! — ierunājās kāda sieviete, mezdama krustus. — Nez vai meitenīti ar puisīti noķēra? Ā, rau, kuf ved, lielākā ir saķērusi! … Skat, kādi pārgalvji!

Kad Katerinu Ivanovnu apskatīja tuvāk, izrādījās, ka viņa nav vis sadauzījusies pret akmeni, kā Soņa bija domājusi, bet asinis plūst pa muti.

—     Es zinu, esmu redzējis, — ierēdnis paklusām stāstīja Raskoļņikovam un Ļebezjatņikovam. — Viņai ir dilonis.

Asinis noplūst, un slimnieks mirst. Tā nesen notika ar manu radinieci, es vēl biju aculiecinieks; notek šitā glāzes pusotras — un uzreiz… Bet ko tagad darīt?… ! ūlīt mirs …

—     Nesiet viņu šurp, šurp pie manis! — Soņa lūdzās.

—     Es tepat blakus dzīvoju … Lūk, tur — otrajā namā … Atrak, ātrāk pie manis! … — Viņa skrēja pie visiem.

—    Sūtiet pēc ārsta … Ak dievs!

Ar ierēdņa gādību tas tika nokārtots, pat gorodovojs palīdzēja Katerinu Ivanovnu nest. Viņu ienesa Soņas istabā un gandrīz bez samaņas noguldīja gultā. Asins izplūdums vēl turpinājās, tomēr drīz viņa sāka it kā atgūt samaņu. Istabā ienāca visi reizē: Soņa, Raskoļņikovs, Ļebezjatņikovs un ierēdnis, kā arī gorodovojs, iepriekš aizdzinis pūli, jo daļa ļaužu bija atnākuši līdz pašām durvīm. Poļečka, aiz rokas turēdama, atveda raudošos un Mīcošos bērnus — Koļu un Ļenu. Ienāca arī Kapernaumovi: pats — klibs ērmota izskata vīrs greizām acīm, ar vaigubārdu un īsiem matiem, kas atgādināja susekli; viņa sieva, kura, kā likās, visu mūžu bija nostaigājusi ar izbīļa izteiksmi sejā, un vairāki bērni ar pastāvīgā ziņkārē sastingušām sejām un pavērtām mutēm. Starp visiem šiem ļaudīm pēkšņi parādījās arī Svidrigailovs. Raskoļņikovs pārsteigts paskatījās uz viņu, nesaprazdams, kur tas radies, jo drūzmā viņš neatcerējās to redzējis.

Runāja par ārstu un par garīdznieku. Ierēdnis gan klu-* sām pačukstēja Raskoļņikovam, ka ārstu saukt tagad jau būtu veltīgi, tomēr lika to ataicināt. Aizskrēja pats Kapernaumovs.

Pa to laiku Katerina Ivanovna mazliet atžirga, asiņu izplūdums pagaidām mitējās. Sāpīgu un caururbjošu skatienu viņa cieši raudzījās bālajā, izbiedētajā Soņā, kas ar lakatiņu slaucīja sviedrus viņai no pieres; pēdīgi viņa palūdza pacelt viņu sēdus. Viņu apsēdināja gultā, atbalstot no abām pusēm.

—     Kur bērni? — viņa vārgā balsī jautāja. — Poļa, vai tu viņus atvedi? Ak, jūs muļķīši! . .. Nu kāpēc jūs bēgāt … Ai! —1 Uz viņas nobālušajām lūpām vēl arvien bija asinis. Viņa pārlaida skatienu pār istabu.

—     Tad redz, kā tu dzīvo, Soņa! Ne reizes nebiju atnākusi pie tevis, tagad, raug, atnācu …

Viņa uzmeta Soņai žēlu skatienu.

—           Mēs tevi izsūcām, Soņa… Poļa, Ļena, Koļa, nāciet šurp… Te nu viņi ir, Soņa, visi, pieņem viņus — no manām rokām tavās… Ar mani ir galā! Beigta balle! Hā-ā!… Atguldiet mani, ļaujiet kaut nomirt mierīgi…

Viņu noguldīja atkal uz spilvena.

—     Ko? Pēc garīdznieka … Nevajag … Kur jums ir tas liekais rublis? … Man grēku nav… Dievam tā kā tā vajadzēs man piedot… viņš pats zina, cik daudz es esmu cietusi… Bet, ja nepiedos, — nav arī vajadzīgs!

Arvien vairāk viņu pārņēma nemierīgi murgi. Reizēm viņa notrīcēja, aplaida acis apkārt, uz brītiņu visus pazina, bet tūlīt atkal atkrita murgos. Krūtis grūti un gārdzoši elpoja, kaklā it kā kaut kas sēca un čērkstēja.

—     Es viņam saku: «Jūsu ekselence!» — viņa muldēja, pēc katra vārda atvilkdama elpu. — Šī Amālija Ludvigovna … Nu, Ļena, Koļa, rociņas sānos, žiglāk, žiglāk, glissez, glissez, pas-de-Basquesl \ Piesit ar kājiņām… Esi graciozāks…

Du hast Diamanten und Perlen.. [11]kā bija tālāk? To, raug, varētu nodziedāt..,

Du hast die schonsten Augen,

Madchen, was willst du mehr .. .[12]

Kas to nu deva! Was willst du mehr, — ir gan stulbenis, kas to izdomājis!… Ak jā — vēl viena dziesmiņa:

Zem karstas saules svelmes Dagestānā …

Ai, kā es mīlēju… Līdz neprātam mīlēju šo romanci, Poļečka!… Zini, tavs tēvs … vēl līgavainis būdams … arvien to dziedāja… Ai, kur tās dienas!… Raug, to, to mums vajadzētu nodziedāt! Ak jā, kā tur bija? … Re nu, jau visu esmu aizmirsusi… Kā tur bjja? Pasakiet taču man priekšā, ko jūs… — Viņa bija šausmīgi uzbudināta un pūlējās piecelties. Pēdīgi iesāka aizsmakušā, čērkstošā, briesmīgā balsī dziedāt, pēc katra vārda aizelsdamās, it kā ar pastāvīgi pieaugošu izbīli:

Zem karstas saules svelmes Dagestānā „ Ar svinu krūtīs .. .[13]

Jūsu ekselence! — viņa pēkšņi griezīgi ievaimanājās, un asaras sāka plūst aumaļām. — Aizstāviet bāreņus! Atminieties nelaiķa Semjona Zahariča viesmīlību… Arī viņš bija no dižas, var teikt, pat aristokrātiskas dzimtas… Hā! — viņa piepeši satrūkās un nodrebēja, atgūdama atkal samaņu un ar šausmām visus uzlūkodama, tomēr tūlīt atjēdzās un pazina Soņu. — Soņa, Soņa! — viņa to uzrunāja klusā, mīlīgā balsī, it kā pārsteigta, ka redz to savā priekšā. — Mīļā Soņa, vai arī tu esi šeit?

Viņa atkal piecēlās sēdus.

—     Diezgan! … Stunda situsi… Ardievu, grūtdienīte… Kleperis nodzīts. Pārmocīts… Pietiek!… — viņa pēkšņi ienaidā iekliedzās un atkrita ar galvu uz spilvena.

Viņa vēlreiz iegrima nesamaņā, bet šī nesamaņa nevilkās ilgi. Viņas seja bija bāli dzeltenīga, izdēdējusi, galva pēkšņi atkrita spilvenā tālu atpakaļ, mute atvērās, kājas krampjaini noraustījās un izstiepās. Viņa vēlreiz dziļi, dziļi nopūtās un nomira.

Soņa pārkrita pār mirušo, apskāva to ar rokām un sastinga, pieplakusi ar galvu pie nelaiķes izžuvušajām krūtīm. Poļečka apķēra mātes kājas, skūpstīja tās un raudāja, skaļi šņukstēdama. Koļa un Ļena, vēl nesaprazdami, kas noticis, bet nojautuši kaut ko ļoti briesmīgu, saķēra viens otru ar abām rokām aiz pleciņiem, platām acīm skatījās viens otrā un pēkšņi reizē atplēta mutes un sāka kliegt. Abi bija vēl kostīmos: viens čalmā, otrs naktsmicē ar strausa spalvu.

Un kādā gan kārtā jau pazīstamais «uzslavas raksts» bija piepeši gadījies gultā blakus Katerinai Ivanovnai? Bet tur tas gulēja līdzās spilvenam. Raskoļņikovs to redzēja.

Viņš piegāja pie loga. Ļebezjatņikovs piesteidzās pie viņa.

—     Nomira! — sacīja Ļebezjatņikovs.

—      Rodion Romanovič, man jāpasaka jums pāris vajadzīgu vārdiņu, — pienācis sacīja Svidrigailovs. Ļebezjatņikovs tūdaļ palaida viņu savā vietā un smalkjūtīgi atkāpās, lai netraucētu. Svidrigailovs aizveda Raskoļņikovu vēl tālāk kaktā.

—      Visas rūpes un raizes, tas ir, par apbedīšanu un tā tālāk, es uzņemos uz sevi. Būs vajadzīga nauda, bet es jums jau teicu, ka man ir lieka nauda. Šos divus putnēnus un Poļečku es ievietošu kādos labākos bāreņu namos un noguldīšu uz viņu vārdiem līdz pilngadībai pusotra tūkstoša rubļu lielu kapitālu katram, tā ka Sofja Semjonovna var tai ziņā būt pavisam mierīga. Un arī viņu es izvilkšu no dumbrāja, tāpēc ka viņa tiešām ir ļoti laba meiča, vai nav tiesa? Nu, tad jūs tā arī pastāstiet Avdotjai Romanovnai, kā es izlietoju viņas desmit tūkstošus.

—     Ar kādu nolūku jūs esat kļuvis piepeši tik labdarīgs? — Raskoļņikovs jautāja.

—     Eh, jūs neticīgais! — Svidrigailovs iesmējās. — Es taču jums jau teicu, ka šī nauda man lieka. Nu, bet ja tas tiek darīts vienkārši aiz cilvēcības — vai tādu iespēju jūs nepieļaujat? Jo viņa (Svidrigailovs pastiepa pirkstu uz nomirējas pusi) taču nebija «uts» kā kaut kāda vecene augļotāja. Spriediet pats — «vai Lužinam dzīvot tālāk un darīt nelietības jeb vai viņai mirt»? Ja es nepalīdzētu, tad taču «Poļečkai, piemēram, būtu jāaiziet pa to pašu ceļu…».

Svidrigailovs to sacīja ar blēdīgi jautru, it kā nozīmīgi mirkšķinošu izteiksmi sejā, nenolaizdams acu no Raskoļņikova. Raskoļņikovs nobālēja un sajuta saltas tirpas visā ķermenī, dzirdot savus paša izteicienus, ko bija sacījis Soņai. Viņš strauji parāvās atpakaļ un mežonīgi paskatījās Svidrigailovā.

—     Kā jūs… kā jūs to zināt? — viņš čukstēja, tikko elpodams.

—     Es taču tepat aiz sienas dzīvoju, pie Resliha kundzes. Seit Kapernaumovs, bet tur Resliha kundze, mana senā un padevīgā draudzene. Kaimiņos.

—     Jūs?

—     Ja, — Svidrigailovs turpinaja, nevaredams valdīt smieklus, — ticiet man, mīļais Rodion Romanovič, ka jūs esat mani ārkārtīgi ieinteresējis. Es jau teicu, ka mums vēl būs jāsastopas, pareģoju jums to — tas nu ir piepildījies. Jūs redzēsiet, cik sarežģīts cilvēks es esmu. Redzēsiet, ka ar mani var vēl gluži labi sadzīvot…

SESTĀ DAĻA

I

Raskoļņikovam bija pienākušas savādas dienas: likās, it kā migla būtu viņu apņēmusi un ieslēgusi smagā bezizejas vientulībā. Pēc tam, daudz vēlāk, visu to atceroties, viņam bija jāatskārst, ka šai laikā viņa apziņa brīžiem bijusi aptumšota un tā tas turpinājies ar dažiem pārtraukumiem līdz galīgai katastrofai. Viņš noteikti bija pārliecināts, ka viņa atmiņa daudzējādā ziņā alojas, piemēram, par dažu notikumu laiku un ilgumu. Vismaz vēlāk, atceroties un pūloties atmiņā saglabāto sev noskaidrot, viņam nācās daudz ko par sevi pašu uzzināt no citiem. Piemēram, viņš bieži vien sajauca vienu notikumu ar otru un šo otro atvasināja no kāda trešā, kas īstenībā nemaz nebija noticis, bet eksistēja tikai viņa fantāzijā. Viņš atminējās, ka reizēm viņu bija tirdījis mocošs, slimīgs nemiers, kas bieži izvērties paniskās bailēs. Tāpat viņš atminējās, ka ir bijušas arī tādas minūtes, stundas un varbūt pat veselas dienas, kad viņu it kā pretstatā nemieram un bailēm bija pārņēmusi pilnīga apātija — apātija, kas līdzinājās daža mirēja slimīgajai vienaldzībai pret visu. Vispār šai laikā viņš pats bija it kā centies izvairīties no skaidras un pilnīgas sava stāvokļa izprašanas; it īpaši viņu šai laikā bija nomākuši vairāki svarīgi fakti, kas prasīja tūlītēju noskaidrošanu; bet cik priecīgs viņš būtu juties, ja varētu nokratīt un aizmirst kaut dažas no šīm raizēm, kuru aizmiršana tomēr draudēja viņa stāvoklī novest pie nenovēršamas bojā ejas.

Vislielākās raizes viņam sagādāja Svidrigailovs. Var pat teikt, ka doma par Svidrigailovu bija viņu pilnīgi apmājusi. No tā laika, kad Svidrigailovs Katerinas Ivanovnas nāves brīdī Soņas dzīvoklī bija viņam pateicis tik nepārprotamus un baigus vārdus, viņa līdzšinējā domu gaita bija it kā traucēta. Bet, neraugoties uz to, ka šis jaunais fakts viņu ārkārtīgi uztrauca, Raskoļņikovs tomēr nesteidzās tikt par to skaidrībā. Klīzdams apkārt, viņš dažreiz nejauši atjēdzās kaut kur tālā un tukšā pilsētas nomalē, kaut kādā nožēlojamā krodziņā pie galda,

vientuļš, domās nogrimis, gandrīz neatcerēdamies, kā tur nokļuvis; tur viņš pēkšņi atcerējās Svidrigailovu, pie tam viņu tūdaļ satrauca pārāk skaidra un trauksmīga atziņa, ka vajadzētu pēc iespējas drīzāk ar šo cilvēku izrunāties un, ko iespējams, noskaidrot galīgi. Kādreiz aizklīdis ārpus pilsētas, viņš pat iedomājās, ka gaidot te Svidrigailovu, ka viņiem šeit norunāta satikšanās. Vēl citu reizi viņš pamodās, gaismai austot, kaut kur krūmos uz zemes un gandrīz nesaprata, kā tur aizklīdis. Šinīs divās trijās dienās pēc Katerinas Ivanovnas nāves viņš pāris reižu bija saticis Svidrigailovu — gandrīz ik reizes Soņas dzīvoklī, kur viņš bez kāda nolūka šad tad iegriezās, bet vienmēr tikai uz īsu brīdi. Viņi pārmija pāris vārdu, bet ne reizes neieminējās par galveno tematu, it kā norunājuši līdz zināmam laikam par to klusēt. Katerinas Ivanovnas mirstīgās atliekas gulēja vēl zārkā. Svidrigailovs te visu rīkoja un kārtoja bērēm. Arī Soņa bija ļoti aizņemta. Pēdējo reizi satiekoties, Svidrigailovs pastāstīja Raskoļņikovam, ka Katerinas Ivanovnas bērnu jautājumu viņš jau nokārtojis, pie tam visai izdevīgi; pateicoties dažiem sakariem, viņam laimējies atrast tādas personas, ar kuru palīdzību bijis iespējams visus trīs bāreņus nekavējoties ievietot ļoti pieklājīgās, tiem piemērotās iestādēs; tāpat viņiem noguldītā nauda daudz palīdzējusi, jo bāreņus ar kapitālu ievietot daudz vieglāk nekā pilnīgi nabagus. Viņš minēja kaut ko arī par Soņu, apsolījās aiziet kādudien pats pie Raskoļņikova, ieminējās arī, ka vēlētos ar viņu apspriesties, ka viņiem ļoti vajagot parunāties, esot svarīgi jautājumi… Šī saruna toreiz notika priekšnamā, pie kāpnēm. Svidrigailovs cieši lūkojās Raskoļņikovam tieši acīs, brītiņu nogaidīja, tad pēkšņi klusākā balsī iejautājās:

— Rodion Romanovič, kas jums ir? Patiešām! Jūs klausāties un skatāties, bet it kā nesaprotat. Saņemieties! Būtu jāizrunājas; žēl tikai, ka tik daudz darīšanu, gan paša, gan citu… Eh, Rodion Romanovič, — viņš pēkšņi piebilda, — visiem cilvēkiem vajag gaisa, gaisa, gaisa… Vispirmām kārtām gaisa!

Te viņš pēkšņi pakāpās sāņus, lai kāpnēs palaistu sev garām mācītāju un diakonu, kuri nāca pie mirušās noturēt dvēseles aizlūgumu. Pēc Svidrigailova rīkojuma šie aizlūgumi tika noturēti akurāti divas reizes dienā. Svidrigai-

Invs aizgāja savās gaitās. Raskoļņikovs brīdi pastāvēja, p.igudroja, tad devās mācītājam pakaļ Soņas istabā.

Viņš nostājās pie durvīm. Sākās dievkalpojums — kluss, svinīgs un skumjš. Apziņa par nāvi un nāves klātbūtnes sajūta Raskoļņikovam bija vienmēr kaut kas grūts un mistiski drausms jau kopš bērnu dienām; turklāt viņš sen nebija dvēseles aizlūgumu dzirdējis. Bez tam te bija vel arī kas cits — pārāk šausmīgs un satraucošs. Viņš lūkojās uz bērniem: tie visi stāvēja, ceļos nometušies, pie zārka, Poļečka raudāja. Aiz viņiem stāvēja Soņa un, klusi, it kā apvaldīti raudādama, lūdza dievu. «Viņa taču visas šis dienas nav ne reizes uz mani paskatījusies, nedz kādu vārdu man teikusi,» Raskoļņikovam ienāca prātā. Saule spilgti apgaismoja istabu; kvēpināmā trauka dūmi mutuļiem kāpa gaisā; mācītājs skaitīja: «Kungs, dod dusu …» Raskoļņikovs tā nostāvēja visu aizlūguma laiku. Svētīdams un atvadīdamies garīdznieks kaut kā dīvaini palūkojās apkārt. Pēc dievkalpojuma Raskoļņikovs piegāja pie Soņas. Tā piepeši satvēra viņa abas rokas un nolieca galvu viņam uz pleca. Šis pieskāriens Raskoļņikovu pat pārsteidza un apmulsināja; bija tik dīvaini: kā tā? — ne mazākā riebuma, ne mazākās pretīguma sajūtas pret viņu, viņas roka itin nemaz neiedrebējās! Tā jau bija bezgalīga pazemība. Vismaz viņš to tā saprata. Soņa neizsacīja ne vārda. Raskoļņikovs paspieda viņai roku un aizgāja. Viņam kļuva ļoti grūti. Ja šai brīdī viņam būtu iespējams kaut kur aiziet un palikt uz visu mūžu pavisam vienam, tad viņš uzskatītu sevi par laimīgu. Nelaime b.ija tā, ka viņš, gan būdams gandrīz pastāvīgi viens, tomēr nespēja sajust, ka ir viens. Dažreiz viņam gadījās iziet no pilsētas ārā uz lielceļa; reiz viņš iemaldījās pat kādā birzē; bet, jo vientuļāka bija vieta, jo stiprāk viņš sajuta kādu nemiera pilnu būtni sev cieši blakus, tās tuvums nebija tik baismīgs, cik nepatīkams, tā ka viņš pasteidzās ātrāk atgriezties pilsētā, iejuka drūzmā, gāja traktieros, klīda pa sīkumtirgu, pa Siena laukumu. Te bija it kā vieglāk un pat vientulīgāk. Kādā dzertuvē pievakarē tika dziedātas dziesmas; viņš tur nosēdēja veselu stundu klausīdamies un pēc tam atcerējās, ka viņam bijis pat ļoti patīkami. Bet pie beigām viņā atkal bija pamodies nemiers, it kā viņu piepeši sākuši kremst sirdsapziņas pārmetumi. «Es te sēžu un klausos dziesmās, bet vai man tas tagad būtu jādara?» viņš iedomājās. Tomēr tūdaļ atminējās, ka tas nebūt nebija vienīgais viņa nemiera cēlonis: bija vēl kaut kas, kas prasīja tūlītēju atrisinājumu; bet tas nebija nedz skaidri aptverams, nedz vārdos izsakāms. Viss bija sarežģījies kamolā. «Nē, tad jau labāk cīņa! Labāk atkal Porfīrijs … vai Svidrigailovs… Kaut drīzāk atkal kāds izaicinājums vai uzbrukums… Jā! jā!» viņš nodomāja. Aizejot no dzertuves, viņš gandrīz skriešus metās uz priekšu. Domas par Duņu un māti pēkšņi uzdvesa viņam paniskas bailes. Šai naktī tad nu viņš arī bija uz rīta pusi pamodies Krusta salā krūmos, no aukstuma drebēdams, drudzī. Bija pārnācis mājās agri no rīta. Drudzis pēc dažām stundām bija pārgājis, bet no miega viņš atmodās vēlu: pulkstenis bija jau divi pēc pusdienas.

Viņš atcerējās, ka šodien nolikta Katerinas Ivanovnas apbedīšana, un nopriecājās, ka nebija aizgājis. Nastas ja atnesa viņam pusdienas; viņš ēda un dzēra ar lielu apetīti, gandrīz rijīgi. Galva bija skaidrāka un viņš pats mierīgāks nekā visās šais pēdējās trijās dienās. Viņš pat mazliet pabrīnījās par savām panisko baiļu lēkmēm. Durvis atvērās, un ienāca Razumihins.

—     A! Ed, tātad vesels! — Razumihins sacīja un, paņēmis krēslu, apsēdās Raskoļņikovam pretī. Viņš bija uztraukts un necentās to slēpt. Runāja ar redzamu sašutumu, kaut gan nesteigdamies un balsi nepaceldams. Varētu domāt, ka viņam prātā kaut kāds pavisam sevišķs vai pat neparasts nodoms.

—      Klausies, — viņš apņēmīgi iesāka, — kas man daļas gar jums visiem, lai velns parauj; bet pēc visa tā, kas tagad notiek, es skaidri redzu, ka nespēju nekā saprast. Esi tik labs, nedomā, ka esmu nācis tevi pratināt. Uzspļaut! Negribu! Tu vari pats tagad atklāt man visus jūsu noslēpumus, arī tad es pat noklausīties varbūt negribēšu, nospjaušos un aiziešu. Es atnācu vienīgi tādēļ, lai pats galīgi izdibinātu: vispirms, vai taisnība, ka tu esi ārprātīgs? Par tevi, redz, pastāv (kaut kur tur) pārliecība, ka tu esot ārprātīgs vai vismaz ļoti tuvu tam. Atzīstos, arī es pats biju gandrīz gatavs pieslieties šai domai, pirmkārt, spriežot pēc tavas muļķīgās, ne ar ko neizskaidrojamās un'neģēlīgās rīcības, bet, otrkārt, ņemot vērā tavu neseno izturēšanos pret māti un māsu. Tā izturēties pret viņām, kā tu esi izturējies, var tikai necilvēks un nelietis vai ārprātīgs! Secinājums nu tāds, ka tu esi ārprātīgs …

—     Kad tu pēdējo reizi ar viņām sastapies?

—     Nupat. Tu laikam pēc tās reizes neesi ar viņām saticies? Lūdzu, saki man, kur tu blandies apkārt! Es jau Iris reizes tevi nomeklējos. Māte kopš vakardienas nopietni slima. Taisījās nākt pie tevis, Avdotja Romanovni saka viņu atturēt, bet viņa ne dzirdēt negrib. «Ja Rodja slims,» viņa saka, «ja Rodja jūk prātā, tad kas gan var viņam palīdzēt, ja ne māte?» Atnācām šurp visi trīs, jo nevarējām taču laist viņu vienu. Visu laiku — līdz pat tavām durvīm lūdzām viņu nomierināties. Ienācām — tevis nav. Lūk, šepat viņa sēdēja. Nosēdēja minūtes desmit, mēs stāvējām pie viņas un klusējām. Tad viņa piecēlās un teica: «Ja jau viņš iet laukā, tad, jādomā, ir vesels; tikai māti ir aizmirsis; tāpēc kauns mātei stāvēt pie viņa sliekšņa un lūgties viņa mīlestību kā ubagu dāvanu.» Pārgājusi mājās, nolikās gultā: tagad viņa guļ karsonī. «Redzu,» viņa saka, «priekš savējās gan viņam ir laiks.» Viņai šķiet, ka šī savējā esot Sofja Semjonovna, vai nu tev līgava, vai mīļākā — kā lai es zinu? Nolēmu tūlīt aiziet pie Sofjas Semjonovnas, tāpēc, brāl, ka gribēju visu izzināt; aizeju, skatos: istabā zārks, bērni raud, Sofja Semjonovna sēru drēbītes tiem pielaiko. Tevis nav. Paskatījos, atvainojos un aizgāju, tā arī Avdotjai Romanovnai pastāstīju. Viss tīrie nieki, nekādas savējās droši vien tev navr visticamāk tātad — ārprāts. Bet tu, lūk, sēdi te un tiesā vārītu gaļu, it kā trīs dienas nebūtu ēdis. Pieņemsim, arī ārprātīgie ēd, tomēr, lai arī tu neesi pateicis man ne vārda, tomēr… tu neesi ārprātīgs! Par to esmu gatavs zvērēt. Lai kāds, tikai ne ārprātīgs! Un tādēļ pie velna jūs visus, jo te ir kāds noslēpums; bet lauzīt galvu ap jūsu noslēpumiem man nenāk ne prātā. Es iegriezos tikai tāpat vien, izlamāties, — viņš nobeidza pieceldamies, — atvieglot sirdi; un nu es zinu, ko tagad darīšu!

—     Nu, ko tad tu gribi tagad darīt?

—     Kas tev par bēdu, ko es darīšu?

—     Pielūko, sāksi žūpot!

—     Kā… kā tu to uzminēji?

—     Tad ta brīnums!

Razumihins brīdi cieta klusu.

—     Tu vienmēr esi bijis ļoti prātīgs puisis, un nekad, nekad tu neesi bijis ārprātīgs, — viņš uzreiz strauji piezīmēja. — Tev taisnība: iešu piedzerties! Sveiks! — Viņš sakustējās, lai ietu.

—     Es par tevi, Razumihin, laikam aizvakar runāju ar māsu.

—      Par mani! Bet… kur tu aizvakar varēji ar viņu tikties? — Razumihins pēkšņi apstājās un pat mazliet nobālēja. Varēja noģist, ka viņam sirds sāka gausi un smagi dauzīties krūtīs.

—     Viņa bija atnākusi šurp viena, tepat sēdēja, runājās ar mani.

—     Viņa!

—     Jā, viņa.

—     Ko tad tu runāji… tas ir, ko tu runāji par mani?

—     Es viņai teicu, ka tu esi ļoti labs, godīgs un darbīgs cilvēks. Ka tu viņu mīli, to es viņai neteicu, tāpēc ka to viņa pati zina.

—      Pati zina?

—      Atradis brīnumu! Lai kur es aizceļotu, lai kas ar mani notiktu — tu vienmēr paliksi viņām debesu sūtītais. Razumihin, es nododu viņas tavās rokās. To es saku tāpēc, ka ļoti labi zinu, kā tu viņu mīli, un esmu pārliecināts par tavas sirds skaidrību. Zinu, ka arī viņa var tevi mīlēt un, ļoti iespējams, ka jau mīl. Izšķiries nu pats, ko tu atzīsti par labāku: piedzerties vai ne.

—      Rodja … Redzi… Nu . . . Va velns! . .. Bet tu .. . kur tu tagad gribi doties? Ja tas noslēpums, tad lai arī paliek! Tomēr es… es to izdibināšu… Un esmu pilnīgi pārliecināts, ka tās droši vien atkal kādas muļķības, kaut kādi nieki un ka tu tikai pats savā prātā to sagudrojis. Bet tu tomēr esi lielisks cilvēks! Vislieliskākais cilvēks! …

—      Vēl ko es pie tās pašas reizes gribēju piebilst, tikai tu mani pārtrauci: redzi, to tu ļoti pareizi pateici, ka par noslēpumiem nevajag galvu lauzīt, nedz censties tos izdibināt. Esi pagaidām mierīgs un neuztraucies. Kad pienāks laiks, visu dabūsi zināt tieši tad, kad tas būs vajadzīgs. Vakar kāds man teica, ka cilvēkam vajag gaisa, gaisa un vēlreiz gaisa. Es pašreiz gribu aiziet pie viņa un uzzināt, ko viņš ar to domā.

Razumihins stāvēja, nogrimis nemierīgās pārdomās.

«Politisks sazvērnieks! Katrā ziņā. Un viņš taisās uz kādu izšķirošu soli, tur nav ko šaubīties! Citādi tas nemaz nav iespējams, un… un Dūņa to zina…» viņam pēkšņi ienāca prātā.

—     Tātad Avdotja Romanovna nāk pie tevis, — viņš sacīja, vārdus zīmīgi skandēdams, — bet tu pats vēlies sastapties ar kādu cilvēku, kas teic, ka vajag gaisa, vaiiak gaisa, un… tātad šī vēstule… tā arī attiecas uz to pašu, — viņš nobeidza it kā pie sevis.

—     Kas par vēstuli?

—     Viņa saņēma kādu vēstuli. Šodien. Tā viņu stipri satrauca. Stipri. Jau pārāk stipri. Es ieminējos par tevi — viņa palūdza ciest klusu. Tad… tad teica, ka mēs varbūt drīz šķirsimies, pēc tam sirsnīgi pateicās man par kaut ko, tad aizgāja savā istabā un ieslēdzās.

—     Viņa saņēmusi vēstuli? — Raskoļņikovs domīgi noprasīja.

—     Jā, vēstuli. Vai tu to nezināji? Hra …

Viņi abi klusēja.

—     Ardievu, Rodion! Zini, draugs… es kādu laiku… Nu, ko tur, paliec sveiks, redzi, kādu laiku gan es… Bet lai paliek! Ardievu! Man jāiet. Nedzeršu. Tagad tas nav vajadzīgs … Nieki!

Viņš steidzās prom, bet, jau izgājis no istabas, durvis aiz sevis gandrīz aizvēris, viņš tās atkal atvēra un, lūkodamies kaut kur sāņus, sacīja:

—     Vēl kas: vai tu atceries to slepkavības lietu, nu, lūk, pie Porfīrija, par to veceni? Nu tad zini, ka slepkava tagad atrasts, pats uzdevies un visu pierādījis. Tas irviens no tiem pašiem strādniekiem, krāsotājiem, vai atceries, kurus es pats te vēl aizstāvēju. Vai vari iedomāties, viņš visu plūkšanos un smiešanos ar savu biedru uz kāpnēm bija tīši sagudrojis acu apmānīšanai, kad sētnieks ar tiem diviem lieciniekiem kāpa augšā. Skat, kas par viltību, kas par atjautību šādā kucēnā! Grūti pat ticēt; bet pats izstāstījis, pats atzinies! Un es tā iekritu! Nu, manuprāt, tas ir īsts izlikšanās un attapības ģēnijs, juridiskas novirzīšanās ģēnijs — tātad tur nav arī daudz ko brīnīties! Kāpēc lai tādi nevarētu būt? Bet, ja viņš nav izturējis un atzinies, tad es viņam vēl jo vairāk ticu. Iznāk ticamāk… Bet kā es toreiz iekritu! Viņu dēļ biju gatavs sienā skriet!

—     Saki, lūdzams, — kur tu to dabūji zināt un kāpēc tas tevi tā interesē? — Raskoļņikovs jautāja, redzami uztraukts

—     Te tev nu bija! Kāpēc tas mani interesē! Kas par jautājumu! Bet zināt es to dabūju bez citiem arī no Porfīrija. Var teikt, no viņa gandrīz visu arī uzzināju.

—     No Porfīrija?

—     Jā, no Porfīrija.

—     Un ko … ko viņš? — Raskoļņikovs izbijies jautāja.

—     Viņš man to lieliski izskaidroja. Psiholoģiski, pēc savas metodes.

—     Tev izskaidroja? Tieši viņš pats tev izskaidroja?

—     Pats, pats. Nu sveiks! Vēlāk tev vēl kaut ko pastāstīšu, bet tagad nav vaļas. Bija laiks, kad es domāju… Nu ko tur — gan kādu citu reizi… Kāpēc es tagad lai dzertu, tu mani bez vīna apreibināji. Es tak esmu apreibis, Rodja! Bez vīna! Nu, ardievu, drīz pienākšu, ļoti drīz.

Viņš aizgāja.

«Katrā ziņā politisks sazvērnieks, droši, bez šaubām!» Razumihins pie sevis galīgi nosprieda, lēnām kāpdams pa kāpnēm lejā. «Arī māsu ievilcis; ar Avdotjas Romanovnas raksturu tas ļoti iespējams. Viņiem nozīmētas satikšanās . .. Bet viņa jau arī pati ir likusi man to manīt. Pēc daudziem viņas vārdiem… un vārdiņiem spriežot, viss tieši tā iznāk. Un kā gan citādi lai izskaidro visu šo jucekli? Hm … Bet es gandrīz domāju… Ak dievs, kas man bija ienācis prātā! Tas bija prāta aptumsums, es esmu T^ret viņu nogrēkojies! Toreiz, gaitenī pie lampas, viņš man šo aptumsumu uzlaida! Tpū! Cik nekrietna, rupja, neģēlīga šī iedoma no manas puses! Nikolka tiešām lāga zēns, ka atzinās… Ar to nu arī viss agrākais tagad noskaidrojās. Šī viņa toreizējā slimība, viņa arvien tik savādā izturēšanās arī jau senāk; pat universitātē, kāds viņš bija — arvien drūms un saīdzis… Bet ko nozīmē tagad šī vēstule? Tur laikam arī kaut kas ir. No kā šī vēstule? Man aizdomas… Hm… Nē, es to izdibināšu.»

Viņš atcerējās un apsvēra visu, kas skāra Duņečku, un . viņam notirpa sirds. Gandrīz teciņus viņš aizsteidzās tālāk.

Tikko Razumihins bija izgājis, Raskoļņikovs piecēlās kājās, pagriezās pret logu, sāka skraidīt no viena kakta otrā, it kā aizmirsis savas istabiņas platību, un… apsēdās atkal uz dīvāna. Viņš jutās kā atjaunots: atkal cīņa, tātad izeja atradusies!

I.i, tas nozīmēja, ka izeja atradusies! Citādi viss bija (•iii par daudz sablīvējies un sastrēdzis, pārāk grūti bija k|uvis elpot, krūtis sažņaudzis kaut kāds nelabums. Kopš m 011as ar Nikolku pie Porfīrija viņš bija smacis nost kā bez elpas, kā maisā. Tai pašā dienā sekoja scēna pie Soņas; tur viņš bija izturējies tā, kā agrāk nebūtu varējis ne iedomāties… jutās ļoti saguris, pēkšņi un galīgi. Uzi« iz! Bija piekritis, pats piekritis, no sirds piekritis Soņai, kad tā teica, ka viņam vienam ar šādu smagumu uz sirds nav iespējams dzīvot.. . Bet Svidrigailovs? Svidrigailovs 11 mīkla… Arī Svidrigailovs viņu uztrauc, tas tiesa, tikai < itādi. Varbūt arī ar Svidrigailovu vēl stāvēja priekšā ciņa. Varbūt arī Svidrigailovs zina izeju; bet Porfīrijam pavisam kas cits prātā.

Tātad Porfīrijs pats ir Razumihinam visu skaidrojis, pie tam psiholoģiski! Atkal sācis ņemties ar savu nolādēto psiholoģiju! Porfīrijs! Un, lai Porfīrijs kaut uz mirkli būtu noticējis, ka Nikolka vainīgs, pēc visa tā, kas toreiz bija norisinājies starp viņiem divatā, aci pret aci, pirms Nikolkas ierašanās, — uz to taču varēja būt tikai viena pareiza atbilde! (Raskoļņikovam šinīs dienās bieži nāca atmiņā daži atsevišķi momenti no šīs scēnas ar Porfīriju; ja atcerētos visu pilnīgi — viņš to nespētu panest.) Toreiz viņi bija izteikuši tādus vārdus, bija apmainījušies tādiem skatieniem, šis un tas bija pateikts tādā balsī, viss bija nonācis līdz tādām robežām, ka pēc tam ne jau Nikolka (kuru Porfīrijs jau no pirmā vārda un žesta bija pilnīgi atmaskojis), ne jau Nikolka vairs varēja sašķobīt Porfīrija pārliecības pamatus.

«Vai tu re, pat Razumihins bija turējis mani aizdomās! Tātad toreizējā scēna gaitenī pie lampas nebija pagājusi viņam secen. Viņš bija skrējis pie Porfīrija… Bet kāda iemesla pēc Porfīrijam viņu vajadzēja tā muļķot? Kādā nolūkā viņš pārliecina Razumihinu, ka vainīgais ir Nikolka? Nē, viņš katrā ziņā ir kaut ko nodomājis, tur vajag būt kādam nolūkam, bet kādam? Tiesa, kopš tā rīta nu ir pagājis jau ilgs laiks — pārāk, pārāk ilgs, bet no Porfīrija ne ziņas, ne miņas. Jā gan, bet tas, protams, ir tikai vēl sliktāk…» Raskoļņikovs paņēma cepuri un domīgi devās uz durvīm. Šodien viņš pirmo reizi pa visu šo laiku jutās vismaz kā cilvēks ar skaidru apziņu. «Jātiek kaut kā galā ar Svidrigailovu,» viņš domāja, «un tas jāizdara pēc iespējas ātrāk; laikam šis jau gaida, lai es pats ierastos pie viņa …» Un šinī mirklī viņa gurdajā sirdī sacēlās tāda ienaida vētra, ka viņš būtu gatavs nosist vismaz vienu no abiem: Svidrigailovu vai Porfīriju. Vismaz viņš juta, ka spētu to izdarīt, ja arī ne tūlīt, tad varbūt vēlāk. «Redzēsim, redzēsim,» viņš pie sevis atkārtoja.

Bet, tiklīdz atvēra durvis, tā gandrīz sadūrās ar pašu Porfīriju. Tas nāca iekšā pie viņa. Raskoļņikovs sastinga, bet tikai uz vienu mirkli. Savādi, viņš ne tikvien neizbrīnījās par Porfīrija ierašanos, bet gandrīz pat neizbijās. Viņš tikai mazliet satrūkās, bet tai pašā brīdī arī saņēmās. «Varbūt — atrisinājums! Bet kā gan viņš varēja tik klusu piezagties kā kaķis, ka es nemaz nedzirdēju? Vai tiešām viņš klausījās aiz durvīm?»

—     Vai viesi negaidījāt, Rodion Romanovič? — smiedamies uzsauca Porfīrijs Petrovičs. — Jau sen taisījos jūs apciemot, eju garām, domāju — kāpēc lai neiegrieztos uz minūtēm piecām jūs apraudzīt? Jūs laikam kaut kur steidzaties? Ilgi neaizkavēšu. Tikai, lūk še, vienu papirosiņu, ja atļaujat…

—      Sēdieties, Porfīrij Petrovič, sēdieties, — Raskoļņikovs uzaicināja ar ārēji tik laipnu un draudzīgu izskatu, ka droši vien pats būtu pabrīnījies, ja varējis sevi redzēt. Viņš nu sakopoja pēdējos spēkus. Tā varbūt cilvēks var pavadīt pusstundu nāves bailēs no laupītāja; bet, kad tas beidzot pieliek viņam nazi pie rīkles, tad piepeši pat bailes pāriet. Raskoļņikovs apsēdās Porfīrijam pretī un, acu nepamirkšķinādams, skatījās viņā. Porfīrijs, acis mazliet piemiedzis, aizsmēķēja papirosu.

«Nu, runā taču, runā!» tikko neiekliedzās Raskoļņikovs, ar mokām valdīdamies. «Nu ko tu, ko tu nerunā?»

ii

—Ak, tie paši papirosi! — Porfīrijs Petrovičs, aizsmēķējis un elpu atņēmis, pēdīgi ierunājās. — Tīrā nelaime ar tiem, bet nevaru, lūk, atmest! Klepoju, rīklē knieš, sākas laikam arī aizdusa. Es, ziniet, esmu bailīgs, aizgāju viendien pie B., tas katru slimnieku izmeklē vismaz savu pusstundu; uz mani skatīdamies, viņš sāka pat smieties: izklauvēja, izklausījās. «Jums,» viņš saka, «tabaku vajadzētu atmest, jums plaušas paplašinātas.» Bet kā lai es to atmetu? Ko lai lieku vietā? Nedzeru, tā, redz, tā nelaime, he-he-he, visa nelaime tā, ka nedzeru! Viss taču ir relatīvs, Rodion Romanovič, viss relatīvs.

«Vai viņš tiešām sāks atkal pēc savas vecās kroņa metodes?» Raskoļņikovs ar riebumu nodomāja. Viņam piepeši nāca atmiņā viņu pēdējā satikšanās; toreizējās sajūtas no jauna pārņēma viņa sirdi.

—     Es taču reiz jau biju te pie jums — aizvakar vakarā, — Porfīrijs Petrovičs turpināja, apskatīdams istabu,

—      šai pašā jūsu istabā ienācu. Gluži tāpat kā šodien: gāju garām, sak, ieiešu pie viņa ar vizīti. Ienāku — istaba vaļā; apskatījos, brīdi pagaidīju un aizgāju, pat jūsu kalponei nepateicis. Jūs durvis ciet neslēdzat?

Raskoļņikova seja apmācās arvien vairāk un vairāk. Porfīrijs it kā uzminēja viņa domas.

—      Atnācu ar jums izskaidroties, dārgais Rodion Romanič, izrunāties! Esmu jums izskaidrojumu parādā, un tas ir mans pienākums, — viņš turpināja ar smaidiņu un pat vieglītēm uzsita ar delnu Raskoļņikovam uz ceļgala; bet gandrīz tai pašā mirklī viņa seja negaidot ieguva nopietnu un noraizējušos izteiksmi; Raskoļņikovs pārsteigts manīja pār to pārskrienam it kā skumju ēnu. Viņš nekad nebija redzējis, nedz varējis iedomāties šo seju tādu.

—       Starp mums toreiz norisinājās visai dīvaina scēna, Rodion Romanič. Taisnību sakot, arī mums pirmoreiz satiekoties, norisinājās dīvaina scēna; toreiz… Nu, bet tagad jau tad visu pie vienas reizes! Redziet, kas par lietu: es jūsu priekšā esmu varbūt ļoti vainīgs; es to jūtu. Atcerieties tikai, kā mēs šķīrāmies: jums nervi satraukti un ceļi dreb, man tāpat nervi satraukti un ceļi dreb. Un, redziet, iznāca toreiz starp mums kaut kā parupji, nedžentlmeniski. Bet mēs taču esam tomēr džentlmeņi, proti, vienmēr un pirmām kārtām džentlmeņi, tas jāņem vērā. Jūs taču vēl atceraties, cik tālu mēs nonācām… tas bija jau pavisam nepieklājīgi.

«Ko viņš runā? Par ko īsti viņš mani tur?» Raskoļņikovs ar izbrīnu sev jautāja, galvu pacēlis, platām acīm raudzīdamies Porfīrij ā.

—     Es esmu nācis pie slēdziena, ka tagad mums vislabāk būt atklātiem, — Porfīrijs Petrovičs turpināja, galvu mazliet novērsis un acis nodūris, it kā vairs nevēlēdamies ar skatienu mulsināt savu agrāko upuri un šoreiz vairs negribēdams ķerties pie saviem agrākajiem paņēmieniem un viltībām, — jā, tādas aizdomas un tādas scēnas nevar ilgi turpināties. Labi, ka toreiz mūs paglāba Nikolka, citādi es nezinu, cik tālu mēs būtu nonākuši. Aiz durvīm man visu laiku sēdēja šis nolādētais sīkpilsonītis, vai jūs varat to iedomāties? Saprotams, jūs to jau zināt un arī man ir zināms, ka viņš pēc tam bija pie jums, bet tas, ko jūs toreiz gaidījāt, tas nemaz tā nebija: toreiz vēl es nebiju ne pēc viena sūtījis, nedz kādus citus rīkojumus devis. Jūs jautāsiet, kāpēc nebiju to darījis. Kā to lai jums pasaka: arī mani pašu tas viss bija it kā izsitis no sliedēm. Pat pēc sētniekiem aizsūtīt gandrīz aizmirsu. (Jūs, garām iedams, viņus, protams, redzējāt.) Man tai brīdī kā zibens izšāvās caur smadzenēm kāda doma; redziet, Rodion Romanič, es toreiz biju jau tik stipri pārliecināts. Lai nu kā, es domāju, ja arī kaut ko pagaidām palaidīšu garām, toties citu notveršu aiz astes; kas ir mans, tas tik un tā nekur nepaliks. Pārāk nervozs jūs tomēr esat, Rodion Romanič, pēc savas dabas pat par daudz nervozs blakus visām pārējām jūsu rakstura un dvēseles pamatīpašībām, kuras, kā man šķiet, es kaut pa daļai pazīstu vai vismaz domāju, ka pazīstu! Nu, zināms, man jau toreiz vajadzēja saprast, ne jau vienmēr tā atgadās, ka cilvēks pieceļas un izstāsta tev uzreiz visdziļākos noslēpumus. Lai nu gan arī tas šad tad atgadās, it īpaši, ja cilvēku pavisam izved no pacietības, tomēr tikai ļoti reti. Arī to man vajadzēja saprast. Bet nē, es tad prātoju: ja man izdotos dabūt kaut vienu mazu nieciņu! Kaut vismazāko nieciņu, vienu vienīgu; bet tad lai tas būtu tāds, kam varētu pieķerties ar rokām, lai būtu kaut kas taustāms, nevis tikai kaut kāda psiholoģija vien. Jo, tā es prātoju, ja cilvēks ir vainīgs, tad, protams, katrā gadījumā var sagaidīt no viņa kaut ko būtisku, var cerēt pat uz gluži negaidītiem rezultātiem. Un es liku cerības uz jūsu raksturu, Rodion Romanič, visvairāk uz jūsu raksturu! Es toreiz ļoti cerēju uz jums.

—      Bet kam jūs… kāpēc jūs par to visu tagad runājat?— Raskoļņikovs pēdīgi nomurmināja, savu jautājumu pat labi neapdomādams. «Ko viņš runā? Vai viņš patiešām tur mani par nevainīgu?» viņš apmulsis prātoja.

—     Kāpēc es tā runāju? Es atnācu izskaidroties un uzskatu to, tā sakot, par savu svētu pienākumu. Gribu jums kā uz delnas izlikt visu, kā tas ir bijis, visu, tā sakot, toreizējo apmātību. Es liku jums daudz izciest, Rodion Romanič. Bet es neesmu necilvēks. Es saprotu, cik grūti visu to panest dzīves nomāktam, bet lepnam, valdonīgam un nepacietīgam cilvēkam, it īpaši nepacietīgam. Katrā ziņā es turu jūs par ļoti krietnu, pat ar zināmām augstsirdības tieksmēm apveltītu cilvēku, kaut gan man jau iepriekš atklāti un vaļsirdīgi jāpasaka jums, ka ne visiem jūsu uzskatiem es varu piekrist, jo nevēlos nekādā ziņā jūs mānīt. Tikko ar jums iepazinos, es sajutu pret jums simpātijas. Varbūt jūs par šādiem maniem vārdiem smiesieties? Uz to jums ir tiesības. Zinu, ka jau no pirmā acu uzmetiena jums nepatiku, jo, taisnību sakot, manī arī nav nekā, kas varētu patikt. Domājiet, ko gribat, bet es no savas puses tagad vēlos cik iespējams toreizējo iespaidu izdzēst un pierādīt, ka esmu cilvēks ar dvēseli un sirdsapziņu. Saku jums to vaļsirdīgi.

Porfīrijs Petrovičs cienīgi apklusa. Raskoļņikovu sagrāba jaunas un nesaprotamas izbailes. Doma, ka Porfīrijs Petrovičs varbūt tiešām tur viņu par nevainīgu, piepeši viņu sabaidīja.

— Man šķiet, pārstāstīt visu pēc kārtas, kā tas toreiz nejauši iesākās, nezin vai būs vajadzīgs, — Porfīrijs Petrovičs turpināja, — es domāju, ka tas būtu lieki. Diezin vai es to jel maz spētu. Jo kā lai to visā pilnībā izskaidro? Vispirms paklīda baumas. Stāstīt, kas tās bija par baumām, no kā un kad tās cēlušās… un kā šajās baumās iepina jūs, — tas ar, man šķiet, nav vajadzīgs. Man personīgi tas iesākās ar kādu nejaušību, pavisam nejaušu gadījumu, kas tikpat labi varēja gadīties, kā arī negadīties. Ar kādu? Hm, es domāju, arī par to nav ko runāt. Visas baumas un visi nejaušie gadījumi savijās man vienā domā. Atzīstos atklāti — ja jau atzīties, tad atzīties pilnīgi! — ka es biju pirmais, kam aizdomas krita uz jums. Vecenes atzīmes uz papīrīšiem, lietām un tā tālāk — tas viss tikai blēņas. Tādu nieku var uzskaitīt simtiem. Bet tad man gadījās dzirdēt visos sīkumos par iecirkņa kantori notikušo scēnu — gan arī tikai nejauši, tomēr nevis kaut kā pavirši, bet no sevišķi laba, var teikt, pat lieliska stāstītāja, kas, pats to nenojauzdams, attēloja šo skatu tiešām teicami. Tas viss savirknē jās cits pie cita, cits pie cita, Rodion Romanič, dārgais! Nu kā lai tur neieņemtu zināmu viedokli? Simts trusīšu nav zirgs, un simts aizdomu vēl nav pierādījums, kā saka kāda angļu paruna; un tas taču, tikai rīkojoties ar gaišu apdomu; bet ar kaislībām, ar kaislībām — kā jūs ar tām tiksiet galā, jo arī tiesas izmeklētājs ir cilvēks. Tad man ienāca prātā jūsu rakstiņš žurnāliņā, par kuru, ja atceraties, mēs pirmajā reizē tik sīki pārrunājām. Es toreiz paņirgājos par to, lai izaicinātu jūs uz tālāko. Es vēlreiz atkārtoju: jūs esat ļoti nepacietīgs un slims, Rodion Romanič. Ka jūs esat drosmīgs, augstprātīgs, nopietns un … daudz izjutis, to visu es jau sen zināju. Man pašam visas šīs izjūtas sen pazīstamas, un arī jūsu rakstiņu es izlasīju kā man pazīstamu. Tas ir bezmiega naktīs un dziļā sašutumā iecerēts, ar pukstošu sirdi un apslāpētu entuziasmu radīts. Bet, ak vai, cik bīstams ir šis apspiestais, lepnais entuziasms jaunatnei! Toreiz es paņirgājos, bet tagad es jums pateikšu, ka patiesībā briesmīgi mīlu, tas ir, mīlu vispār kā cienītājs šos pirmos, jaunos, dedzīgos rakstītāja spalvas mēģinājumus. Dūmi, migla, miglā skan stīga. Jūsu raksts ir aplams un fantastisks, bet tajā pavīd tik daudz sirsnības, tajā ir jauneklīgs, neuzpērkams lepnums, pārgalvīga drosme. Rakstiņš ir drūms, bet tas labi. Es šo rakstiņu toreiz izlasīju un atliku pie malas, bet, tikko atlicis, tūlīt nodomāju: «Nu, ar šo cilvēku kaut kam jānotiek!» Nu sakiet pats, kā lai es pēc šāda iesākuma neaizrautos ar turpmāko! Ak dievs! Vai tad es ko saku? Vai es ko apgalvoju? Es toreiz tikai tā iedomājos. Kas nu tur, es domāju. Tur taču nekā, itin nekā, varbūt nepavisam nekā nav . .. Arī vieglprātīgi aizrauties man kā izmeklētājam būtu nepieklājīgi: Nikolka taču ir atzinies, turklāt minējis faktus, — dariet ko gribat, bet fakti ir! Nāk pat ar savu psiholoģiju; ar viņu vajadzēs papūlēties, jo runa ir par dzīvību un nāvi. Kāpēc es to visu jums tagad skaidroju? Nu taču tāpēc, lai jūs zinātu un ar savu saprātu un sirdi mani nenosodītu par manu toreizējo izturēšanos: tas nebija aiz ļaunuma, to es jums patiesi saku. He-he! Vai jūs domājat, ka es toreiz neizdarīju pie jums kratīšanu? Tāda bija, he-he, bija, kad jūs, lūk še, slims savā vietiņā gulējāt. Ne oficiāli, arī ne pats personīgi, bet tomēr izdarīju. Viss līdz pēdējam sīkumam jūsu dzīvoklī un, var teikt, uz karstām pēdām tika apskatīts, bet — umsonslM Tad es domāju tā: tagad šis cilvēks pats atnāks un ļoti drīz atnāks; ja

1 Velti (vācu vai). 432

vainīgs, tad katrā ziņā atnāks. Kāds cits neatnāktu, bet šis atnāks. Vai atminaties, ka Razumihina kungs sāka jums izmest pa vārdam? To mēs sarīkojām tā ar nolūku, lai jūs uzbudinātu. Mēs tīši palaidām baumas, lai Razumihina kungs jums izstāsta, bet Razumihina kungs ir cilvēks, kas sašutumu nevar paturēt pie sevis. Zamjotova kungam pirmajam bija kritis acīs jūsu niknums un pārlieku atklātā drosme: kā nu tā var traktierī uzreiz izgrūst: «Es nogalināju!» Par daudz pārgalvīgi. Tad es nodomāju — ja šis cilvēks ir vainīgs, tad tas būs briesmīgs cīnītājs! Jā, tā es patiesi toreiz nodomāju. Sāku jūs gaidīt. Stipri jūs gaidīju, bet Zamjotovu jūs bijāt toreiz vienkārši piespiedis pie sienas, un tur jau tas joks, ka visu šo nolādēto psiholoģiju var pagriezt gan šā, gan tā! Es nu gaidu jūs, un skat — jūs klāt kā dieva sūtīts! Man pat sirds iepukstējās. Eh, kāpēc jums toreiz vajadzēja nākt! Galvenais — jūsu smiekli, jūsu smiekli ienākot, vai atceraties, es taču kā caur stiklu tūdaļ visu saskatīju. Ja es jūs tā nebūtu gaidījis, tad arī jūsu smieklos nebūtu nekā sevišķa manījis. Lūk, ko nozīmē būt īstā jutoņā! Un Razumihina kungs toreiz… Ak jā! Akmens, vai atceraties akmeni, to pašu akmeni, zem kura noslēptas lietas? Man šķiet, it kā es savām acīm to redzētu kaut kur tur kādā dārzā … jūs taču sacījāt Zamjotovam, ka dārzā, un pēc tam pie manis otrreiz? Bet, kad mēs iesākām iztirzāt jūsu apcerējumu, tiklīdz jūs iesākāt to izklāstīt, — man katrs jūsu vārds skanēja divkārši, it kā zem katra slēptos vēl otrs. Redziet, Rodion Romanič, tādā kārtā tad es arī nonācu līdz pēdējiem robežstabiem, bet, kā atsitos ar pieri, tā atjēdzos! «Nē,» es sev sacīju, «ko es daru! Vajag tikai gribēt — un visu to līdz pēdējam burtam var iztulkot arī pavisam otrādi, un tad tas iznāktu vēl dabiskāk.» Mokas! «Nē,» es tad domāju, «labāk man kaut mazs, bet taustāms nieciņš! …» Un, kad padzirdēju par zvaniņa raustīšanu, tad taisni notirpu un pat notrīcēju. «Nu,» es domāju, «palūk, nieciņš rokā! Ir, ir!» Un tālāk vairs pat neprātoju, vienkārši negribējās. Tai brīdī es tūkstoš rubļu savas paša naudas būtu devis par to, lai savām acīm paskatītos, kā jūs toreiz gājāt simt soļu līdzās sīkpilsonītim, kā viņš tieši jums acīs iemeta «slepkavu» un jūs neuzdrīkstējāties pajautāt viņam ne vārda visus simt soļus!… Nu, un aukstie šermuļi caur mugurkaula smadzenēm? Un šie zvaniņi drudzī un murgos? Nu, Rodion Romanič, sakiet — kas tur par brīnumu, ja es pēc visa tā viņreiz iecirkni ar jums tādus jokus dzinu? Un kādēļ jūs tieši tai brīdi atnācāt? Taču arī jūs kaut kas it kā skubināja pie manis, dieva vārds, un, ja Nikolka nebūtu mūs izšķīris, tad… Vai jūs labi atceraties Nikolkas seju tai brīdī? Labi ievērojāt? Viņa atzīšanās taču bija pērkona spēriens! Tas taču bija zibens no skaidrām debesīm, pērkona bulta! Bet jūs redzējāt, kā es viņu saņēmu? Jūs pats redzējāt — nenoticēju šai bultai ne par naga melnumu. Kur nu! Arī pēc jūsu aiziešanas, kad viņš uz maniem jautājumiem dažos punktos sāka dot ļoti un pat apbrīnojami sakarīgas atbildes, tā ka pat man bija jāpabrīnās, — arī tad es viņam ne par grasi nenoticēju! Redz, ko nozīmē nocietināties kā dimantam! «Nē,» es nodomāju, «lika drusku pagaidīt! Morgen frūh! Ko nu kaut kāds Nikolka!»

—     Razumihins nupat man teica, ka jūs arī vēl tagad apvainojot Nikolaju un pats esot Razumihinam apgalvojis …

Raskoļņikovam pietrūka elpas teikumu nobeigt līdz galam. Ar neaprakstāmu uztraukumu viņš klausījās, kā cilvēks, kas bija viņu caur un cauri iepazinis, tagad it kā pats sevi noliedza. Viņš baidījās tam noticēt un neticēja. Vēl arvien divdomīgajos vārdos viņš alkani meklēja un tvarstīja kaut ko noteiktāku, kaut ko galīgu.

—      Razumihina kungs! — Porfīrijs Petrovičs iesaucās, it kā iepriecināts par visu laiku klusējušā Raskoļņikova jautājumu. — He-he-he! Razumihina kungu taču vajadzēja nodabūt pie malas: kur divi saprotas, tur trešais lieks. Razumihina kungs te ir blakus persona; atskrēja pie manis bāls kā drēbe… Nu, dievs ar viņu, kāpēc viņu te iejaukt! Bet vai vēlaties zināt, kas par indivīdu Nikolka, tas ir, kā es viņu izprotu? Vispirms — tas ir vēl nepilngadīgs bērns; nevar teikt, ka gļēvs, bet tā — drīzāk kaut kas māksliniekam līdzīgs. Nemaz nesmejieties, ka es viņu tā raksturoju! Viņš ir nevainīgs un visu ļoti ātri uzņem. Sirdscilvēks. Fantasts. Viņš protot ir dziedāt, ir dejot, ir pasakas stāstīt, tā ka daudzi sanākot paklausīties pat % no citām sētām. Ir veicīgs skolā gājējs, ir smieties prot kā negudrs, kad mazo pirkstiņu parāda. Nav dzērājs, bet reižu reizēm, kad viņu pavedina, piedzeras līdz nesamaņai, kā jau bērns. Arī viņš toreiz ir apzadzies, bet pats to vēl neapzinās, «ja es no zemes pacēlu, vai tad (<i ir zagšana?». Vai jūs to zināt, ka viņš pieder pie vecticībniekiem? Ne nu gluži vecticībnieks, tomēr sektants. Viņa dzimtā ir bijuši arī īpaši sektanti «beguni», un viņš pats vēl nesen veselus divus gadus sādžā pie kāda tētiņa garīgā mācībā sabijis. Visu to es no paša Nikolkas un no viņa zaraiskiešiem uzzināju. Un tas vēl nav viss. Tuksnesī gribējis bēgt! Degsmes pilns caurām naktīm dievu lūdzis, vecās, «īstenās» grāmatas lasījis — un pārlasījies. Pēterburga viņu stipri ietekmējusi, it īpaši sievieši, nu, un arī alkohols. Kā jau ietekmējama daba, i tētiņu, i visu citu aizmirsis. Man ir ziņas, ka viņu še kāds mākslinieks iemīļojis, sācis iet pie tā, bet te, skat, šis negadījums! Izbijies un tūlīt — kārties! Bēgt! Ko lai dara, ja tautā nodibinājušies tādi uzskati par mūsu juridiskajām lietām! Dažam jau vārds «notiesās» iedveš šausmas. Kas tur vainīgs? Redzēsim, ko jaunās tiesas nesīs. Lai nu dievs dod! Tagad cietumā, kā redzams, viņš atkal ir atcerējies cienījamo tētiņu, arī bībele atkal atradusies. Vai jums ir zināms, Rodion Romanič, ko pie daža no viņiem nozīmē «uzņemties ciešanas»? Nevis par kaut ko ciest, vienkārši «vajag uzņemties ciešanas», bet, ja tās nāk no valsts varas, tad jo vairāk. Atminos, reiz veselu gadu sēdēja cietumā kāds kluss un rāms arestants, naktīs uz krāsns visu laiku bībeli lasīja un aizlasījās beidzot tiktāl, ka kādudien ne no šā, ne no tā paķēra ķieģeli un svieda ar to priekšniekam, kaut gan tas nebija viņam nekā pāri nodarījis. Un kā svieda: tīšām par veselu aršīnu garām, lai nenodarītu kaiti. Nu, mēs jau zinām, kāds gals sagaida arestantu, kas ar ieroci uzbrūk priekšniecībai: tātad «uzņēmās ciešanas». Arī šo Nikolku es tagad turu aizdomās par tādu pašu «ciešanu uzņemšanos» vai ko tamlīdzīgu. Es to zinu noteikti, dibinoties uz faktiem. Viņš pats nezina, ka es zinu. Vai jūs neticat, ka no tādiem ļaudīm var rasties fanātiķi? Var. Pat ļoti bieži. Viņš ir atkal atcerējies veco «tētiņu», it īpaši pēc mēģinājuma pakārties. Bet gan jau pats man visu izstāstīs, atnāks. Jūs domājat, ka izturēs? Pagaidiet, vēl visu noliegs. Gaidu kuru katru stundu, ka ieradīsies no savas liecības atteikties. Es šo Nikolku esmu iemīļojis un tagad pamatīgi izpētīšu. Un ko jūs domājat! He-he! Uz dažiem punktiem viņš atbildēja man pavisam veikli, acīm redzot, sadabūjis yar tiem vajadzīgās ziņas un labi sagatavojies; toties par citiem punktiem — kā mežā: nezina ne krislīša un pie tam pats nenojauš, ka nezina! Nē, mīļais Rodion Romanič, tas nav Nikolka! Te ir fantastiska, tumša lieta, moderns mūsu jauno laiku notikums, kad cilvēka prāts ir aptumšojies, kad top citēta frāze, ka asinis «atsvaidzina», kad tiek propagandēts dzīves komforts. Te ir literāri sapņojumi, teorētiski pārkairināti jutekļi; te ir gan saskatāma apņēmība spert pirmo soli, bet tā ir pavisam īpatnēja apņēmība: apņēmās — un kā no kraujas nokrita, kā no zvanu torņa nolidoja — un arī uz pašu noziegumu ir gājis it kā ne pats savām kājām. Durvis aiz sevis pievērt aizmirsa, bet nogalināja, divus nogalināja, pēc teorijas. Nogalināja, bet naudu paņemt nemācēja; un, ko paguva paķert, to aiznesa un paslēpa zem akmens. Nepietiek vēl ar tām mokām, ko izcieta, stāvēdams aiz durvīm, kad ļaudis lauzās iekšā un raustīja zvaniņu, — nē, viņš pēc tam iet vēl pusmurgos uz tukšo dzīvokli vēlreiz paklausīties šo zvaniņu, vēlreiz ievajadzējās izjust ledainos šermuļus skrējām pār muguru… Nu, tas viss, teiksim, ir noticis slimības stāvoklī; bet, palūk, kas vēl: divus cilvēkus nogalinājis, bet sevi vēl par godīgu uzskata, nicina ļaudis, staigā apkārt kā bālais eņģelis … Nē, nē, mīļais Rodion Romanič, — Nikolka tas nav!

Pēc visa agrāk teiktā, kas bija licies kā atkāpšanās, šie pēdējie vārdi tagad nāca pārāk negaidīti: kā dzelts Raskoļņikovs saka drebēt.

—     Bet… kas tad ir… slepkava? … — viņš nenocietās un jautāja aizžņaugtā balsī. Porfīrijs Petrovičs pat atrāvās atpakaļ pie krēsla atzveltnes, it kā arī viņu būtu tikpat negaidīti pārsteidzis šis jautājums.

—     Kā — kas ir slepkava? — viņš pārprasīja, kā savām ausīm neticēdams. — Nu, taču jūs, Rodion Romanič! Jūs nogalinājāt… — viņš pavisam klusā, bet pilnīgi pārliecinātā balsī noteica.

Raskoļņikovs uzlēca no dīvāna kājās, pāris sekunžu pastāvēja un atkal apsēdās, neizteicis ne vārda. Pār viņa seju pārskrēja sīkas konvulsijas.

—     Lūpiņa atkal raustās, tāpat kā toreiz, — Porfīrijs Petrovičs pat it kā ar līdzjūtību murmināja. — Jūs, Rodion Romanič, kā rādās, esat mani pārpratis, tāpēc arī tā brīnāties, — viņš piebilda, brīdi klusējis. — Es tieši tādēļ atnācu, lai beidzot pateiktu visu, tad nu tālāk rīkosimies atklāti.

—     Es neesmu nogalinājis, — Raskoļņikovs čukstēja, kā to dara mazi bērni, kad viņus pieķer pie nedarbiem.

—     Nē, Rodion Romanič, nogalinājāt jūs; jūs un neviens cits, — stingri un pārliecinoši atčukstēja Porfīrijs.

Viņi abi apklusa, un dīvainais klusums turpinājās neparasti ilgi — minūtes desmit. Raskoļņikovs atspieda elkoņus uz galda malas un klusēdams bužināja ar pirkstiem matus. Porfīrijs Petrovičs rāmi sēdēja un gaidīja. Pēkšņi Raskoļņikovs nievājoši paskatījās uz Porfīriju.

—     Atkal jūs to pašu, Porfīrij Petrovič! Atkal ar tiem pašiem vecajiem paņēmieniem; kā jums tas beidzot neapnīk?

—     Ak, nerunājiet; kam man tagad paņēmieni! Citādi, ja klāt būtu liecinieki; bet mēs taču te sačukstamies divatā. Jūs pats redzat, ka ne jau tādēļ es pie jums atnācu, lai jūs dzenātu un tvarstītu kā zaķi. Vai jūs atzīstaties vai neatzīstaties — pašreiz tas man ir vienaldzīgi. Sevī es arī tāpat esmu pārliecināts.

—      Bet, ja tā, kāpēc tad jūs nācāt? — Raskoļņikovs īgni jautāja. — Es jums atkārtoju agrāko jautājumu: ja jūs uzskatāt mani par vainīgu, kālab tad neievietojat mani cietumā?

—     Tad ta jautājums! Atbildēšu jums pa punktiem: pirmkārt, pašreiz jūs aizturēt man ir neizdevīgi.

—     Neizdevīgi! Ja jūs esat pārliecināts, tad jums tas jādara…

—      Eh, kas tad par to, ka es esmu pārliecināts? Pagaidām tas viss ir tikai manās domās. Un kādēļ man jūs iesēdināt, lai jums sagādātu mieru? Tātad jūs arī pats to zināt, ja jau lūdzat. Piemēram, es atvedīšu to sīkpilsonīti, lai viņš jūs uzrāda, bet jūs pateiksiet: «Vai tu esi piedzēris? Kas tevi ir redzējis ar mani kopā? Es tevi noturēju vienkārši par piedzērušu, un tu arī biji piedzēries,» — nu, ko tad es jums atbildēšu? Vēl jo vairāk tādēļ, ka jūsu liecība izklausīsies arī ticamāka nekā viņējā, jo viņa liecība balstās tikai uz psiholoģiju, kas viņa mūlim nemaz pat nepiederas, turpretī jūs būtu trāpījis tieši naglai uz galvas, jo viņš, pagāns, patiesi ir visiem pazīstams žūpa. Arī es pats jau vairākas reizes esmu jums atklāti atzinies, ka šo psiholoģiju var pagriezt gan šā, gan tā, un te nu otrais gals izrādīsies resnāks un arī daudz ticamāks; bet citu pierādījumu pret jums man pagaidām nav. Un, kaut gan es jūs iesēdināšu un pat pats esmu atnācis (kā parasti nedara) jums visu iepriekš paziņot, tad tomēr es jums pasaku (ari tā parasti nemēdz darīt), ka tas man būs neizdevīgi. Nu, un, otrkārt, es atnācu pie jums…

—     Nu, ko otrkārt? — Raskoļņikovs vēl vienmēr ar mokām elpoja.

—     Tādēļ, ka es, kā jau pirmīt sacīju, jūtos jums šo izskaidrojumu parādā. Nevēlos, lai jūs turētu mani par necilvēku, vēl jo vairāk tāpēc, ka, ticat vai neticat, esmu noskaņots pret jums draudzīgi. Tāpēc arī, treškārt, atnācu pie jums ar padomu — iet un atzīties. Tas jums būs nesalīdzināmi izdevīgāk. Un tāpat izdevīgāk arī man, jo nasta no pleciem nost. Nu, vai tas ir no manas puses vaļsirdīgi vai ne?

Raskoļņikovs brīdi pārlika.

—     Klausieties, Porfīrij Petrovič, jūs taču pats teicāt: tikai psiholoģija, bet pa to starpu iebraucāt matemātikā. Ja nu jūs pats tagad maldāties?

—     Nē, Rodion Romanič, nemaldos. Man ir viens tāds punktiņš. To punktiņu es taču tanī reizē atradu — ar dieva palīgu.

—     Kas tas par punktu?

—     To es neteikšu, Rodion Romanič. Vēl ilgāk vilcināties man nav tiesību. Es jūs iesēdināšu. Pagaidām jūs pārdomājiet; man tagad jau viss vienalga; tātad es vienīgi jūsu dēļ. Dieva vārds, būs labāk, Rodion Romanič!

Raskoļņikovs ļauni pavīpsnāja.

—     Tas nu vairs nav smieklīgi vien, tas ir jau pat bezkaunīgi. Nu, ja arī es būtu vainīgs (ko nebūt nesaku), tad kādēļ gan lai ietu pie jums un atzītos, kad jūs pats sakāt, ka mani tur sagaida miers?

—      Eh, Rodion Romanič, nepaļauj ieties tik daudz uz vārdiem; kā jūs zināt, ka jūs tur tiešām sagaida miers? Tā ir tikai teorija un turklāt mana teorija, bet kas es jums par autoritāti? Pat tagad es no jums varbūt kaut ko slēpju. Nevaru taču ņemt un visu jums izklāstīt, he-he! Tālāk: jūs jautājat, kāds jums būs labums. Bet vai jums ir zināms, ka jums par to tiks mīkstināts sods? Iedomājieties tikai, kādā brīdī jūs pieteiksieties, kas tas būs par pārsteigumu! Apdomājiet vien! Brīdī, kad kāds cits jau ir noziegumā atzinies un visu lietu sarežģījis! Un es zvēru jums, ka «tur» es ierīkošu un iekārtošu visu tā, lai jūsu pieteikšanās iznāktu pilnīgi negaidīta. Visu psiholoģiju aizmetīsim pār kārti, es noklusēšu visus apvainojumus pret jums, tā ka jūsu noziegums parādīsies pavisam citādā gaismā — kā kaut kas līdzīgs gara aptumsumam, kāds tas patiesībā arī ir. Es esmu godīgs cilvēks, Rodion Romanič, un savu vārdu turēšu.

Raskoļņikovs skumji klusēja un nokāra galvu. Viņš ilgi domāja un atkal pasmīnēja, bet tagad viņa smīns bija jau laimīgs un skumjš.

—     Ak, nav vajadzīgs! — viņš sacīja, it kā vairs nemaz nevairīdamies no Porfīrija. — Nav vērts! Man nevajag jūsu soda mīkstināšanas.

—     No tā, redz, es baidījos! — Porfīrijs dedzīgi un it kā nevilšus iesaucās. — Tieši no tā es baidījos, ka jums soda mīkstināšana nebūs vajadzīga.

Raskoļņikovs skumji un stingri palūkojās viņā.

—     Nenonieciniet dzīvi! — Porfīrijs turpināja. — Jums vēl daudz kas priekšā. Kā var atteikties no soda mīkstinājuma! Ak, jūs neiecietīgais cilvēk!

—     Kas man vēl ir priekšā?

—      Dzīve! Viss mūžs! Vai jūs kāds pravietis, vai daudz jūs zināt? Meklējiet, un jums taps dots. Varbūt dievs tieši šo brīdi jums sūtījis. Nu, un arī važas jau nav visam mūžam…

—     Jā, mīkstinās … — Raskoļņikovs iesmējās.

—     Vai jūs no buržuāzijas nievām, vai, baidāties? Var jau būt, ka baidāties, tikai pats vēl to nezināt — jaunība! Bet ne jau jums vajadzētu bīties vai kaunēties no labprātīgas atzīšanās.

—     E-eh, nospļauties! — Raskoļņikovs ar riebumu un nicināšanu čukstēja, it kā nevēlēdamies runāt. Viņš piecēlās no krēsla, kā taisīdamies kaut kur iet, bet atkal apsēdās; viņa sejā bija izmisums.

—     Viegli pateikt — nospļauties! Dzīvē vīlies un ticību zaudējis, jūs nu domājat, ka es jums rupji glaimoju; bet vai ilgi esat dzīvojis? Vai daudz saprotat? Izdomājis teoriju, bet, kad tā nav sevi attaisnojusi, kļuva kauns, ka iznācis tik neoriģināli! Iznācis ir nelietīgi, tas tiesa; bet jūs pats taču vēl neesat bez cerībām pazudis nelietis. Nepavisam neesat nelietis! Vismaz bez minstināšanās uzreiz līdz galējai robežai esat aizgājis. Par ko es jūs turu? Es jūs uzskatu par vienu no tiem cilvēkiem, kuriem kaut ādu pār acīm pārvelk — bet viņš stāvēs un ar smaidu noskatīsies savos mocītājos, tas ir, ja vien viņš būs atradis sevī kādu pārliecību vai dievu. Atrodiet — un arī jūs dzīvosiet. Pirmkārt, jums jau sen vajadzēja mainīt vidi. Un ciešanas ar ir laba lieta. Uzņemieties tās! Nikolka varbūt dara pareizi, alkdams ciešanu. Zinu, ka grūti tam ticēt, — bet jūs neprātojiet un nemulsiniet sevi pār mēru: ļaujieties dzīvei tieši, bez prātošanas! Nebīstieties, gan dzīve iznesīs jūs tieši krastā un nostādīs uz kājām. Kādā krastā? Kā lai es to zinu? Tikai es ticu, ka jums vēl dzīvē daudz kas gaidāms. Es zinu, ka jūs visus manus vārdus tagad uzklausāt kā tādu galvā iekaltu sprediķi, bet vēlāk varbūt jūs tos atcerēsieties, un tas viss jums noderēs, tādēļ arī runāju. Labi vēl, ka jūs tikai veceni nogalinājāt. Būtu jūs izdomājis kādu citu teoriju, tad, kas zina, jūs vēl simt miljonu reižu nekrietnāku darbu būtu izdarījis! Varbūt jūs varat pateikties dievam: kā jūs zināt, kādam mērķim dievs jūs sarga? Paturiet cēlu sirdi un mazāk baidieties! Vai no lielā, priekšā stāvošā uzdevuma piepildīšanas esat nobijies? Nē, no tā bīties ir kauns. Ja reiz esat kādu soli spēris, tad arī saņemiet spēkus. To prasa taisnība. Tādēļ izpildiet, ko taisnība prasa! Es zinu, ka jūs neticat; bet, nudien, dzīve jūs iznesīs krastā. Pašam vēlāk būs tīkami. Jums tagad vajag tikai gaisa, gaisa, gaisa!

Raskoļņikovs pat nodrebēja.

—     Bet kas tad jūs tāds esat? — viņš iesaucās. — Kas jūs par pravieti? No kādiem visvarena miera augstumiem jūs man šos visgudros pareģojumus sludināt?

—     Kas es esmu? Esmu beigts cilvēks, vairāk nekas. Varbūt vēl ar jūtām un līdzjūtību, varbūt arī kaut ko zinu, tomēr jau galīgi beigts cilvēks. Jums citādi: jums dievs palīdzēs (bet, ko var zināt, varbūt arī jums dzīve izkūpēs kā dūmi un nebūs nekā). Kas par to, ka jūs pāriesiet citā ļaužu kārtā? Jūs — ar tādu sirdi — taču nežēlosiet komfortu! Kas par to, ka jūs varbūt pārāk ilgi neviens neredzēs? Viss atkarīgs no jums paša, nevis no laika. Topiet saule, un visi jūs redzēs. Saulei vispirmām kārtām jābūt saulei. Ko jūs atkal smīnat: vai par to, ka es tāds Šillers? Esmu ar mieru saderēt: jūs domājat, ka tagad gribu jums pieglaimoties! Var jau arī būt, ka es tiešām lūkoju jums pieglaimoties, he-he-he! Rodion Romanič, varat neticēt visiem maniem vārdiem, ja gribat, neticiet nekad man pilnīgi, es nepretojos, tāda jau ir mana iedaba; tikai vienu vēl piebildīšu: cik esmu zeinisks un cik godīgs cilvēks, tor man šķiet, jūs pats varat izšķirt.

—     Kad jūs domājat mani arestēt?

—     Dieniņas pusotras vai divas varu vēl ļaut jums pastaigāt brīvībā. Pārdomājiet, draugs, pielūdziet dievu un atcerieties, ko teicu: tas nudien būs labāk un izdevīgāk.

—     Bet ja nu es aizbēgu? — kaut kā dīvaini smīnēdams, prasīja Raskoļņikovs.

—     Nē, neaizbēgsiet. Aizbēgs zemnieks, aizbēgs moderns sektants — cita domu kalps, tāpēc ka viņam pietiek, ja parāda pirksta galiņu kā mičmanim Dirkam, un viņš jau gatavs visam noticēt visu savu mūžu. Bet jūs taču arī savai teorijai vairs neticat, — ar ko un kālab tad jūs bēgsiet? Ko jūs bēgļa gaitās iegūsiet? Bēgļa gaitas ir smagas un grūtas gaitas, bet jums vajag dzīves un noteikta stāvokļa. Jums vajag attiecīgas vides, bet vai bēgļa gaitās tā būs? Ja aizbēgsiet — pats atgriezīsieties. Bez mums jūs neiztiksiet. Bet, ja es jūs iesēdināšu cietuma mūros, — mēnesi, varbūt divus, nu, varbūt trīs jūs pasēdēsiet, bet tad uzreiz atcerēsieties manus vārdus un atnāksiet. Varbūt, pat pašam negaidot, atnāksiet. Stundu iepriekš vēl nemaz nedomādams, ka iesiet atzīties. Es esmu pārliecināts, jūs nonāksiet pie domām «uzņemties ciešanas»; tagad jūs maniem vārdiem neticat, bet vēlāk — vēlāk pats pie tā nonāksiet. Jo ciešanas, Rodion Romanič, ir cildenas; neskatieties, ka esmu uzbarojies resns, tas nekas, toties es zinu, nesmejieties par to, ciešanās ir ideja. Nikolkam taisnība. Nē, jūs, Rodion Romanič, nebēgsiet.

Raskoļņikovs piecēlās un paņēma cepuri. Piecēlās arī Porfīrijs Petrovičs.

—     Iesiet pastaigāties? Vakars būs jauks, ja tikai neuznāks pērkons. Bet tas varbūt vēl labāk — būtu svaigāks gaiss…

Viņš arī paņēma cepuri.

—     Tikai jūs, Porfīrij Petrovič, lūdzu, neiedomājieties, ka es šodien esmu jums atzinies, — Raskoļņikovs vēsi un uzstājīgi sacīja. — Jūs esat dīvains cilvēks, un es klausījos jūsos vienīgi aiz ziņkārības. Es neesmu jums atzinies… To neaizmirstiet.

—     Nu, zinu, zinu, neaizmirsīšu, — paskat, pat drebuļi krata. Nebaidieties, draugs, lai notiek jūsu prāts! Pastaigājieties! Tikai pārāk ilgi vairs nevarēs staigāt. Un drošības pēc man pie jums vēl viens lūgumiņš,—viņš klusākā balsī piemetināja, — tā ir tāda kutelīga, bet svarīga lieta: gadījumā (es gan tam neticu, domāju, ka neesat uz to spējīgs), bet gadījumā… teiksim, ja jums šajās četrdesmit vai piecdesmit stundās uznāktu vēlēšanās visu nobeigt kaut kā citādāk, neparastāk, tā sakot, galu darīties (bezjēdzīga iedoma, bet ceru, ka jūs to man piedosiet), tad atstājiet īsu, bet lietišķu zīmīti. Pāris rindiņu; un par to akmeni piemetiniet: tas būs augstsirdīgāk. Nu, uz redzēšanos… Novēlu labas domas, svētīgus pasākumus!

Porfīrijs izgāja no istabas savādi sakumpis, it kā vairīdamies skatīties uz Raskoļņikovu. Raskoļņikovs piegāja pie loga un ar īgnu nepacietību nogaidīja, kamēr Porfīrijs būs nokāpis pa kāpnēm lejā un aizgājis tālāk. Tad viņš steigšus arī pats izgāja laukā.

iii

Viņš steidzās pie Svidrigailova. Ko no šī cilvēka varētu cerēt, to viņš pats nezināja. Bet šai cilvēkā slēpās kaut kāda vara pār viņu. Reiz to sajutis, viņš vairs nevarēja rimties; bez tam tagad arī bija pienācis laiks to darīt.

Pa ceļam viņu visvairāk mocīja viens jautājums: vai Svidrigailovs ir bijis pie Porfīrija?

Cik viņš varēja spriest — un to viņš būtu gatavs apzvērēt, — nē, nav bijis! Viņš pārdomāja vēl un vēlreiz; atsauca atmiņā visu Porfīrija apmeklējumu vārdu pa vārdam un nāca pie slēdziena: nē, nav bijis, protams, ka nav bijis!

Bet, ja nav vēl bijis, tad — vai viņš ies vai neies pie Porfīrija?

Pagaidām viņam likās, ka neies. Kāpēc? Viņš nevarētu to izskaidrot; bet, ja arī varētu, tad negribēja tagad par to galvu lauzīt. Tas viss viņu mocīja un tomēr likās it kā tāls. Dīvaini, neviens varbūt neticētu, bet par savu tagadējo, tūlītējo, gaidāmo likteni viņš raizējās tikai kaut kā pavirši, izklaidīgi. Viņu mocīja kaut kas cits, daudz svarīgāks, neikdienišķīgāks: tas skāra viņu pašu, nevienu citu, tomēr tas bija pats galvenais. Turklāt viņš sajuta ārkārtīgu morālu pagurumu, kaut gan viņa prāts šodien darbojās labāk un skaidrāk nekā visas šīs pēdējās dienas.

Un vai bija maz vērts tagad, pēc visa notikušā, pūlēties v<M pārvarēt visas šīs jaunās, niecīgās grūtības? Vai bija vērts, piemēram, sākt pierunāt Svidrigailovu, lai viņš noiet pie Porfīrija, un pētīt, lauzīt galvu, tērēt laiku kaut k.ida Svidrigailova pēc!

Ai, kā tas viss viņam bija apnicis!

Un tomēr viņš steidzās pie Svidrigailova; vai tikai viņš necerēja no tā kaut ko jaunu, kādu norādījumu, kādu izeju? Slīcējs ķeras arī pie salmiņa. Vai tik tas nebija liktenis vai kāds instinkts, kas saveda viņus kopā? Var jau būt, ka tas bija tikai pagurums, tikai izmisums; varbūt vajadzēja nevis Svidrigailovu, bet kādu citu un Svidrigailovs ir tikai pagadījies? Soņa? Bet kālab lai viņš tagad būtu gājis pie Soņas? Vai atkal lūgties viņas asaru? Un cik stingra viņam tagad rādījās Soņa! Soņā viņam iemiesojās nepielūdzams lēmums, negrozāms spriedums. Te bija jāizšķiras, vai iet viņas lemto vai savu paša ceļu. It īpaši šinī brīdī viņš nebija spējīgs ar Soņu satikties. Nē, vai labāk nav papētīt Svidrigailovu: kas viņš ir? Raskoļņikovs nevarēja noliegt, ka Svidrigailovs jau sen viņam šķitis noderīgs.

Bet kas gan viņiem varēja būt kopīgs? Pat ļaundarība nevarēja būt abiem vienāda. Turklāt šis cilvēks bija arī ļoti nepatīkams, acīm redzot, ļoti izvirtis; bez šaubām, ļoti viltīgs un mānīgs, varbūt arī ļoti ļauns. Par viņu klīst tādas baumas. Taisnība: viņš ir parūpējies par Katerinas Ivanovnas bērniem; bet ej nu sazini, kādēļ un ko tas nozīmē. Šim cilvēkam mūžam ir kaut kādi nodomi un projekti.

Visas šīs dienas Raskoļņikovam no prāta neizgāja arī vēl kāda cita doma, kas viņu briesmīgi uztrauca, kaut gan viņš pūlējās to atvairīt, jo tā bija par daudz mocoša. Viņš šad un tad bija prātojis par to, ka Svidrigailovs arvien tinas ap viņu, ka Svidrigailovs tagad zina viņa noslēpumu, ka Svidrigailovam ir bijuši zināmi nolūki pret Duņu. Bet ja nu tie viņam ir arī vēl tagad? Gandrīz droši var sacīt, ka ir. Un ja tagad, uzzinājis viņa noslēpumu un tādā kārtā ieguvis varu pār viņu, viņš lūkotu izlietot šo varu kā ieroci pret Duņu?

Šī doma bija viņu mocījusi dažreiz pat sapņos; tomēr nekad vēl tā nebija bijusi tik spilgta kā tagad — ceļā pie Svidrigailova. Jau iedomājoties vien, viņu pārņēma nevaldāms, drūms niknums. Pirmkārt, tādā gadījumā viss mainītos, pat viņa paša stāvoklis: tad noslēpums bez kavēšanās būtu jāatklāj Duņečkai. Varbūt vajadzētu pat pašam sevi nodot, lai atturētu Duņečku no kāda pārsteidzīga soļa. Vēstule? Dūņa ir saņēmusi šorīt kādu vēstuli! No kā viņa te Pēterburgā varēja saņemt vēstuli? (Varbūt Lužins?) Razumihins gan viņu sarga, bet Razumihins nekā nezina. Varbūt vajadzētu atzīties arī Razumihinam? Bet par to Raskoļņikovam derdzās pat domāt.

Katrā ziņā Svidrigailovs jāsatiek un, jo drīzāk, jo labāk, — viņš galīgi nolēma. Tur, paldies dievam, nevajadzēs runāt par sīkumiem, tikai par pašu būtību; bet, ja Svidrigailovs — ja viņš uz to spējīgs — izdomā kādu intrigu pret Duņu, tad …

Raskoļņikovs visu šo laiku — visu šo mēnesi bija tik noguris, ka tamlīdzīgus jautājumus nespēja vairs atrisināt citādi kā tikai ar vienu lēmumu: «Tad es viņu nositīšu,» — tā viņš noteica saltā izmisumā. Sirds viņam sažņaudzās aiz smaguma. Viņš apstājās ielas vidū un skatījās apkārt: pa kādu ceļu viņš gāja un kur bija nonācis? Viņš bija pārgājis pār Siena laukumu un iznācis uz O. prospekta — soļu trīsdesmit vai četrdesmit no laukuma. Namā pa kreisi bija liels traktieris, kas aizņēma visu otro stāvu. Visi logi bija plaši atvērti; spriežot pēc ļaužu drūzmas pie logiem, traktieris bija bāztin piebāzts. Zālē skanēja dziedātāju balsis, klarnete un vijole, rībēja turku bungas. Bija dzirdama sieviešu iespiegšanās. Viņš jau gribēja griezties atpakaļ, nesaprazdams, kālab atnācis uz O. prospektu, kad piepeši vienā no atvērtajiem traktiera logiem ieraudzīja Svidrigailovu, kas sēdēja ar pīpi zobos pie paša loga, pie tējas galda. Tas viņu šausmīgi pārsteidza. Arī Svidrigailovs klusuciezdams vēroja viņu, kas Raskoļņikovu atkal briesmīgi pārsteidza: likās, ka Svidrigailovs gribētu piecelties, lai pagūtu klusītēm aiziet, kamēr nav vēl pamanīts. Raskoļņikovs tūdaļ izlikās, ka to neredz, bet, domās iegrimis, skatās kaut kur sāņus; ar vienu aci tomēr turpināja to novērot. Viņa sirds nemierīgi pukstēja. Jā, kā tad: Svidrigailovs, acīm redzot, nevēlējās^ lai viņu ierauga; viņš izņēma pīpi no mutes un gribēja jau pazust, bet uzcēlies, krēslu atstumdams, laikam saprata, ka Raskoļņikovs viņu jau redz un vēro. Starp viņiem norisinājās kaut kas līdzīgs viņu pirmās satikšanās pirmajam brīdim pie Raskoļņikova, kad viņš gulēja. Svidrigailova sejā pavīdēja šķelmīgs smaids, kas pletās arvien platāks. Abi zināja, ka viens otru redz un vēro. Pēdīgi Svidrigailovs sāka skaļi smieties.

—     Nu, nu! Nāciet vien, ja gribat, iekšā: es esmu še! — viņš pa logu uzsauca.

Raskoļņikovs uzkāpa pa trepēm augšā traktierī.

Svidrigailovu viņš atrada ļoti mazā istabiņā ar vienu logu, aiz lielās zāles; zālē, korim neganti bļaujot, pie divdesmit maziem galdiņiem dzēra tēju tirgoņi, ierēdņi un daudz visādu ļaužu. Varēja dzirdēt kaut kur klaudzam biljarda bumbas. Svidrigailovam uz galdiņa stāvēja iesākta šampanieša pudele un pusizdzerta glāze. Bez viņa istabiņā bija vēl puisēns leijerkastnieks ar mazu leijerkastīti un veselīga, gadu astoņpadsmit veca sārtvaidze — dziedātāja, kurai mugurā bija uzspraudīta svītraina kleitiņa un galvā tiroliešu cepurīte ar lentām; lai gan no zāles skanēja kora dziesma, viņa mazliet piesmakušā alta balsī leijerkastes pavadījumā vilka kādu meldiju kroga sulaiņu gaumē . ..

—     Nu, pietiek! — Svidrigailovs, Raskoļņikovam ienākot, viņu pārtrauca.

Meitene dziesmu aprāva un palika godbijīgi gaidot. Viņa arī rīmētos, sulainiskos pantus dziedāja ar tādu kā nopietnu un godbijīgu sejas izteiksmi.

—     Hei, Filip, glāzi! — Svidrigailovs uzkliedza.

—     Es nedzeršu vīnu, — Raskoļņikovs sacīja.

—     Kā gribat; es to nepasūtīju jums. Še, dzer, Katja! Šodien nekā vairs nevajadzēs, vari iet!

Viņš pielēja meičai pilnu glāzi vīna un uzlika uz galda dzeltenu kredītbiļeti. Katja izdzēra vīnu vienā paņēmienā, kā sievietes parasti mēdz dzert vīnu, tas ir, maziem malciņiem līdz dibenam, tad paņēma naudas zīmi, nobučoja Svidrigailovam roku, ko tas ar visai nopietnu seju pieļāva, un izgāja no istabas, viņai līdz aizvilkās arī puisēns ar leijerkasti. Viņi abi bija pasaukti no ielas. Svidrigailovs vēl ne nedēļu nebija nodzīvojis Pēterburgā, bet jau paguvis sev apkārt radīt patriarhālus apstākļus. Traktiera sulainis Filips arī bija jau viņa «paziņa» un centās izpatikt cik spēdams. Durvis uz zāli bija aizslēdzamas, un Svidrigailovs šai istabiņā jutās kā mājās, pavadīdams tajā varbūt veselas dienas. Traktieris bija netīrs, prasts un pat ne vidējās šķiras.

—     Es gāju pie jums un jūs meklēju, — Raskoļņikovs iesāka, — bet kāpēc es tagad nejauši iegriezos

O. prospektā no Siena laukuma? Es nekad te neiegriežos un nenāku. Vienmēr no Siena laukuma nogriežos pa labi, un ari ceļš pie jums neiet te garām. Tikko pienācu — jūs esat te! Vai tas nav dīvaini?

—     Kāpēc jūs nesakāt tieši — tas ir brīnums!

—     Tāpēc, ka tā ir varbūt tikai nejaušība.

—      Ir gan cilvēkiem patika ērmoties! — Svidrigailovs sāka skaļi smieties. — Neatzīsies, kaut arī pats brīnumiem ticētu! Jūs taču pats sakāt, ka tā «varbūt» bija tikai nejaušība. Kādi še visi gļēvuļi attiecībā uz saviem uzskatiem, jūs to nevarat nemaz iedomāties, Rodion Romanič! Es to nesaku par jums. Jums ir pašam savi uzskati, un jūs neesat baidījies tiem sekot. Tādēļ es arī ieinteresējos par jums.

—     Tikai tādēļ?

—     Ar to taču pietiek.

Svidrigailovs droši vien bija uzbudinātā garastāvoklī, bet tikai mazlietiņ; viņš bija izdzēris tikai pusglāzi vīna.

—     Man liekas — jūs atnācāt pie manis, pirms vēl bijāt uzzinājis, ka es esmu spējīgs uz to, ko jūs saucat par saviem paša uzskatiem, — Raskoļņikovs piezīmēja.

—     Nu, toreiz tas bija citādi. Katram savas gaitas. Bet, runājot par brīnumiem, man jums jāteic, ka jūs pēdējās divas trīs dienas, kā rādās, esat nogulējis. Es pats jums šo traktieri minēju, tādēļ nebija nekāds brīnums, ka jūs atnācāt tieši šurp. Es jums pats izstāstīju ceļu, pateicu vietu, kur šis traktieris atrodas, un laiku, kad jūs varat mani te satikt. Vai vairs neatceraties?

—     Esmu aizmirsis, — Raskoļņikovs izbrīnījies atteica.

—     Ticu. Es jums divas reizes to stāstīju. Adrese ir mehāniski iespiedusies jums atmiņā. Mehāniski jūs esat arī šurp atnācis, pie tam noteikti pēc uzdotās adreses, pašam nezinot. Es jau, to stāstot, šaubījos, vai jūs mani sapratīsiet. Jūs pārāk manāmi sevi nododat, Rodion Romanič. Tad vēl kas: esmu pārliecināts, ka Pēterburgā daudz tādu cilvēku, kas staigā, paši ar sevi sarunādamies. Šī ir pusvājprātīgo pilsēta. Ja mums būtu labi attīstījušās zinātnes, tad mediķi, juristi un filozofi varētu šo pilsētu izvēlēties par visvērtīgāko pētījumu objektu — katrs savā specialitātē. Reti kur cilvēka dvēsele uzņem tik daudz smagu, drūmu un dīvainu iespaidu kā Pēterburgā. Šejienes klimata ietekme vien jau ir ko vērts! Turklāt šī pilsēta ir arī visas Krievijas administratīvais centrs, tātad l«is raksturam jāatspoguļojas visur. Bet tagad mums nav runa par to, bet, redziet, es jau vairākas reizes esmu no malas jūs novērojis. Izejot no mājas, jūs galvu turat vel taisni. Pēc divdesmit soļiem jūs galvu jau nokarat un rokas saliekat aiz muguras. Jūs skatāties, bet droši vien nedz sev priekšā, nedz apkārt nekā vairs neredzat. Pēdīgi jūs sākat kustināt lūpas un pats ar sevi sarunāties, pie tam dažreiz izstiepjat roku un deklamējat; tad apstājaties ietves vidū un ilgi stāvat uz vietas. Tas nav labi. Kas var zināt, varbūt jūs arī bez manis kāds novēro, un tas vairs nav izdevīgi. Galu galā man vienalga, es jūs neizdziedināšu, bet jūs jau mani saprotat.

—     Vai jūs zināt, ka man seko? — Raskoļņikovs ievaicājās, mezdams uz viņu pētījošus skatienus.

—     Nē, nezinu nekā, — Svidrigailovs atbildēja it kā izbrīnījies.

—     Nu, tad liksim mani mierā, — Raskoļņikovs, uzacis saraucis, nomurmināja.

—     Labi, liksim jūs mierā.

—     Labāk pasakiet: ja jūs nākat šurp dzert un esat man divreiz teicis, lai es atnāku šurp pie jums, kāpēc tad jūs tagad, kad es skatījos no ielas logā, slēpāties un gribējāt aiziet? Es to ļoti labi redzēju.

—     He-he! Bet kāpēc jūs, kad es stāvēju uz jūsu sliekšņa, gulējāt uz savas kušetes aizvērtām acīm un izlikāties aizmidzis, kaut gan bijāt nomodā? Es to ļoti labi redzēju.

—     Man varēja būt savi iemesli… jūs pats to zināt.

—     Arī man varēja būt savi iemesli, kaut gan jūs tos neuzzināsiet.

Raskoļņikovs atspieda labo elkoni uz galda, atbalstīja ar labās rokas pirkstiem zodu un cieši lūkojās Svidrigailovā. Kādu brīdi viņš pētīja tā seju, kas arī agrāk arvien bija modinājusi viņā ziņkāri. Tā bija savāda, it kā maskai līdzīga seja: balta, rožaina, ar sārtām lūpām, ļoti gaišu bārdu un vēl diezgan kupliem, gaišiem matiem. Acis bija it kā pārāk zilas, bet skatiens pārāk smags un nekustīgs. Sai glītajā, samērā ar viņa vecumu ļoti jauneklīgajā sejā vīdēja kaut kas ārkārtīgi nepatīkams. Ģērbies Svidrigailovs bija elegantā, vieglā vasaras uzvalkā, sevišķi smalka bija viņa veļa. Pirkstā viņam mirdzēja gredzens ar dārgu akmeni.

—     Vai tiešām man vajadzēs noņemties vēl arī ar jums, — Raskoļņikovs pēkšņi ieteicās, ar drudžainu nepacietību pāriedams tieši pie galvenā, — lai gan jūs esat visbīstamākais cilvēks, ja vēlēsieties kaitēt; bet es negribu vairs ilgāk sevi mocīt. Es jums tūlīt pierādīšu, ka nemaz tik ļoti nebaidos par sevi, kā jūs droši vien domājat. Jums jāzina, ka es esmu atnācis pie jums skaidri un gaiši pateikt: ja jūs vēl turaties pie saviem nolūkiem attiecībā uz manu māsu un ja jūs domājat kaut ko no tā, kas jums pēdējā laikā kļuvis zināms par mani, izlietot pret manu māsu, tad es jūs nogalināšu, pirms jūs pagūsiet ielikt mani cietumā. Mani vārdi ir negrozāmi: jūs zināt, ka es spēšu to izpildīt. Otrkārt, ja jums ir kaut kas man sakāms — jo man visu šo laiku liekas, ka jūs gribat man kaut ko teikt, — tad sakiet to ātri, jo laiks ir dārgs un ļoti drīz var būt jau par vēlu.

—     Kur jūs tā steidzaties? — Svidrigailovs jautāja, ziņkārīgi lūkodamies uz viņu.

—     Katram savas gaitas, — Raskoļņikovs drūmi un nepacietīgi noteica.

—     Nupat jūs izaicinājāt mani uz atklātību, bet atsakāties atbildēt jau uz pašu pirmo jautājumu, — Svidrigailovs pasmīnēdams piezīmēja. — Jums vienmēr liekas, ka man ir kādi nolūki, un tāpēc jūs arī skatāties uz mani ar aizdomām. Ko lai dara, tas jūsu stāvoklī saprotams. Bet, lai kā es gribētu ar jums saprasties, tomēr neuzņemšos pūles jūsu aizdomas izklīdināt. Nudien nav vērts muti dzisināt, turklāt nekas sevišķs man arī nebija jums sakāms.

—     Kālab tad jums manis tā ievajadzējās? Jūs pats taču laikam mani novērojāt?

—      Vienkārši kā novērošanai interesantu subjektu. Jūs man iepatikāties ar savu neparasto stāvokli, lūk, kāpēc! Turklāt jūs esat tās personas brālis, kura kādreiz mani ļoti interesēja, un, pēdīgi, es no šīs pašas personas savā laikā ļoti bieži un ļoti daudz par jums esmu dzirdējis, no kā es spriedu, ka jums ir uz viņu liela ietekme, — vai ar to nepietiek? He-he-he! Un man arī jāatzīstas, ka jūsu jautājums manai saprašanai par daudz sarežģīts un man grūti uz to jums atbildēt. Piemēram, jūs taču nācāt pie manis ne tikvien zināmā apstākļa dēļ, bet arī lai dzirdētu kaut ko no jauna? Vai nav tā? Vai nav? — Svidrigailovs uzplijās ar viltīgu smīniņu. — Iedomājieties, es taču, jau šurp braukdams, vagonā cerēju uz jums, ka arī jūs man

pateiksiet kaut ko ļaunu un man izdosies no jums kaut ko aizņemties! Redziet, kādi mēs bagātnieki!

—     Ko aizņemties?

—      Kā lai to pasaka? Vai es zinu, ko? Skatieties, kādā traktierītī es nositu laiku, un pat tas dara man prieku; tas ir, ne jau gluži prieku, bet tikai tā — kur lai citādi es dētos? Nu, kaut šī pati nabaga Katja — jūs redzējāt?… Ja es būtu, teiksim, kaut labs izēdājs, klubu gastronoms, bet jūs redzat, ko es varu ēst! (Viņš norādīja ar pirkstu uz kaktu, kur uz maza galdiņa metāla šķīvī bija redzamas pretīga bifšteka atliekas un kartupeļi.) Pag, vai jūs pusdienas esat jau paēdis? Es jau kaut cik iekodu, vairāk negribu. Vīnu, piemēram, es nemaz nedzeru. Vienīgi šampanieti, citu it nekādu; un arī šampanieti pa visu vakaru vienu glāzi, un pat no tās sāp galva. Tagad šito es liku pasniegt, lai sevi mazliet uzmundrinātu, jo taisos kaut kur iet, un tā nu jūs redzat mani sevišķā garastāvoklī. Tāpēc es nupat arī slēpos no jums kā skolas puika, jo domāju, ka jūs mani aizkavēsiet; bet, kā rādās (viņš izvilka pulksteni), es varu vēl vienu stundu ar jums uzkavēties; tagad puspieci. Ticat vai ne — kaut es jele kas būtu: nu, kaut muižturis, kaut tēvs, kaut ulāns vai fotogrāfs, žurnālists … itin nekas, nekādas specialitātes! Dažkārt pat grūtsirdīgam jākļūst. Tiešām cerēju, ka jūs man pateiksiet kaut ko jaunu.

—     Kas jūs īsti esat un kādēļ šurp braucāt?

—     Kas esmu? Jūs zināt: muižnieku kārtas, divi gadi nodienējis kavalērijā; pēc tam te pa Pēterburgu noslaistījos, tad apprecējos ar Marfu Petrovnu un dzīvoju uz laukiem. Tā visa mana biogrāfija.

—     Jūs, kā liekas, bijāt kāršu spēlmanis?

—     Nē, kas es par spēlmani! Šulers, nevis spēlmanis.

—     Jūs bijāt arī šulers?

—     Jā, biju arī šulers.

—     Nu, un vai jūs iepļaukāja ar?

—     Gadījās. Un tad?

—     Nu, tātad varējāt izaicināt uz divkauju… un vispār tas uzmundrina.

—     Nerunāšu jums pretī, turklāt es neprotu filozofēt. Atzīstos, ka esmu atbraucis šurp visvairāk sieviešu dēļ.

—     Tikko apglabājis Marfu Petrovnu?

—     Jā. — Svidrigailovs ar sirsnīgu vaļsirdību pasmaidīja. — Un kas par to? Man šķiet, jūs to uzskatāt par kaut ko sliktu, ka es tā runāju par sievietēm?

—     Tas ir, vai es izvirtībā saskatu ko sliktu vai ne?

—     Izvirtībā? Lūk, uz ko jūs tēmējat? Bet es labāk atbildēšu jums pēc kārtas, vispirms par sievieti vispār; ziniet, man patīk papļāpāt. Sakiet — kāpēc lai es atturētos? Kāpēc lai es atsakos no sievietēm, ja viņas vienīgās mani vēl pievelk? Vismaz kāda nodarbība.

—     Tātad jūs šeit vienīgi tikai uz izvirtību cerat?

—     Kas par to, kaut vai uz izvirtību! Tad nu gan piesējies tai izvirtībai! Nu, bet man patīk, ka jūsu jautājums tik tiešs. Izvirtībā vismaz ir kaut kas pastāvīgs, dibināts uz dabu, nepakļauts fantāzijai; kaut kas kā dzirkstoša oglīte asinīs, mūžam kvēlojošs, ko vēl ilgi, pat varbūt pēc gadiem nav tik viegli apdzēst. Jūs pats man piekritīsiet, ka arī tā ir savā ziņā nodarbība.

—     Par ko tur lai priecājas? Tā ir slimība, pie tam bīstama.

—     Ahā, jūs uz to tēmējat? Piekrītu, tā ir slimība, tāpat kā viss, kas iet pāri zināmai robežai, — bet te nenovēršami nāksies robežu pārkāpt. Tas taču, pirmkārt, ir vienam tā, otram citādi; otrkārt, protams, mērs jāietur visur un aprēķins — kaut arī zemisks, bet ko var darīt? Ja nebūtu kaut tā paša, tad, kas zina, nāktos nošauties. Kaut gan piekrītu, ka katram tikumīgam cilvēkam jāgarlaikojas, tomēr…

—     Vai jūs varētu nošauties?

—     Nu, redzi nu! — Svidrigailovs ar riebumu atcirta. — Esiet tik labs, nerunāsim par to! — viņš steigšus piebilda, un viņa balsī neskanēja vairs tas lielmanīgi ironiskais tonis, kāds bija izmanāms viņa agrākajos vārdos; pat viņa seja likās it kā pārvērtusies. — Jāatzīstas, ka man ir viena nepiedodama vājība: es briesmīgi baidos no nāves un negribu, ka par to runā. Vai jūs zināt, ka esmu diezgan liels mistiķis?

—     Ahā! Marfa Petrovna spokojas! Vai vēl joprojām jums rādās?

—     Nepieminiet to! Pēterburgā vēl nav rādījusies… Nu, rauj to velns! — viņš uzbudināts iekliedzās. — Labāk runāsim par … bet galu galā … Hm! Laika maz, nevaru ar jums ilgi palikt kopā, bet žēl! Man bija kaut kas jums sakāms.

—     Jums ir sieviete?

—     Jā, sieviete; kads nejaušs atgadījums… bet ne, es

par citu.

—     Nu, bet vai visas šīs apkārtnes riebīgums — vai tas jūs vairs neietekmē? Spēku, lai apstātos, esat jau zaudējis?

—     Ak jūs pretendējat arī uz spēku? He-he-he! Tas nu man ir pārsteigums, Rodion Romanovič, kaut gan jau iepriekš zināju, ka tas tā būs. Jūs man sprediķojat par izvirtību un estētiku! Jūs esat Šillers, ideālists! Visam tam, protams, tā arī vajadzētu būt, un nāktos brīnīties, ja tas būtu citādi; bet īstenībā tas tomēr kaut kā dīvaini … Cik žēl, ka maz laika, jūs tiešām esat pārlieku interesants subjekts!… Sakiet — vai jums Šillers patīk? Man ārkārtīgi patīk.

—     Kāds jūs gan esat balamute! — Raskoļņikovs ar tādu kā pretīgumu sacīja.

—     Nu, dieva vārds, nē! — skaļi smiedamies, atteica Svidrigailovs. — Tomēr nestrīdēšos, lai arī palieku balamute. Kāpēc nevainīgi nepabalamutēties? Esmu septiņus gadus nodzīvojis uz laukiem pie Marfas Petrovnas un tagad saticies ar gudru cilvēku — tik gudru un augstākā mērā interesantu kā jūs, — man vienkārši prieks papļāpāties, turklāt esmu izdzēris pusglāzi vīna un tas man jau iesities galvā. Bet galvenais — ka ir kāds apstāklis, kurš mani stipri uzmundrināja, bet kuru es… noklusēšu. Uz kurieni jūs? — Svidrigailovs jautāja, pēkšņi izbijies.

Raskoļņikovs grasījās piecelties. Viņam kļuva smagi un neveikli, ka nācis šurp. Viņš bija pārliecinājies, ka Svidrigailovs ir sīks blēdis un tukšs cilvēks.

—     E-eh! Palieciet vēl, pasēdiet, — Svidrigailovs viņu pierunāja, — un lieciet pasniegt sev kaut vai tēju! Pasēdiet vēl, es muļķības vairs nepļāpāšu, tas ir, nerunāšu par sevi pašu. Es jums kaut ko pastāstīšu. Vai gribat, es jums pastāstīšu, kā sieviete, runājot jūsu stilā, mani «glāba». Tā būs arī it kā atbilde uz jūsu pašu pirmo jautājumu, jo šī sieviete ir — jūsu māsa. Vai drīkst stāstīt? Arī laiks ātrāk paies.

—     Stāstiet, bet es ceru, ka jūs …

—     O, varat būt mierīgs! Avdotja Romanovna pat tādam nejaukam un tukšam cilvēkam kā man var iedvest tikai dziļu cieņu,

— Jūs varbūt jau zināt (jo es pats jums to jau stāstīju), — Svidrigailovs iesāka, — ka es te Pēterburgā sēdēju parādu cietumā par milzīgu parādu bez mazākām izredzēm to samaksāt. Nav vērts ielaisties sīkumos, kā Marfa Petrovna toreiz mani izpirka; jūs nemaz nezināt, līdz kādam durnumam dažreiz sieviete spēj iemīlēt! Tā bija godīga sieviete, diezgan gudra (kaut gan bez jebkādas izglītības). Iedomājieties, ka šī pati greizsirdīgā un godīgā sieviete pēc neskaitāmiem pārmetumiem un dusmu lēkmēm pazemojās tik tālu, ka noslēdza ar mani kaut ko kontraktam līdzīgu, pie kā tad arī turējās visā mūsu laulības laikā. Redziet, viņa bija krietni vien vecāka par mani, turklāt viņa pastāvīgi turēja mutē kādu krustnagliņu. Es biju tik nekaunīgs un savā ziņā arī godīgs, lai viņai tieši pateiktu, ka pilnīgi uzticīgs tai nevarēšu būt. Tas viņu noveda līdz ārprātam, bet mana rupjā atklātība, kā likās, viņai savā ziņā patika: «Tātad patiesībā viņam negribas mani pievilt, ja jau iepriekš to pasaka,» — bet greizsirdīgai sievietei tas ir pats galvenais. Pēc lieliem asaru plūdiem mēs mutiski noslēdzām līgumu: pirmkārt, es Marfu Petrovnu nekad nepametīšu un vienmēr būšu viņas vīrs; otrkārt, bez viņas atļaujas nekur neaizbraukšu; treškārt, man nekad nebūs pastāvīgas mīļākās; ceturtkārt, Marfa Petrovna par to atļaus man pa reizei pamest aci uz muižas meičām, bet ne citādi kā ar viņas klusu piekrišanu; piektkārt, dievs pasarg, ja es iemīlētos kādā mūsu kārtas sievietē; sestkārt, gadījumā, no kā dievs lai pasarga, ja mani piemeklētu liela un nopietna kaislība, tad man tas jāatklāj Marfai Petrovnai. Par šo pēdējo punktu gan Marfa Petrovna bija vienmēr diezgan droša; viņa bija gudra sieviete un tātad, protams, uzskatīja mani par palaidni un izvirtuli, kas nopietni iemīlēties nav spējīgs. Bet gudra sieviete un greizsirdīga sieviete — ir divas dažādas lietas, tur, lūk, visa nelaime. Tomēr, lai spētu objektīvi spriest par vienu vai otru, tad jāatsakās no dažiem% aizspriedumiem un parastajiem uzskatiem par cilvēkiem un vidi, kas ik dienas ir ap mums. Uz jūsu spriedumu man tiesības paļauties vairāk nekā uz jebkura cita. Var būt, ka jūs esat dzirdējis par Marfu Petrovnu ļoti daudz smieklīga un bezjēdzīga. Tiešām viņai bija daži visai smieklīgi ieradumi; tomēr teikšu jums atklāti, ka no sirds nožēloju tos neskaitāmos sarūgtinājumus, kuriem esmu bijis par cēloni. Tagad, man šķiet, pietiks šīs visai pieklājīgās vismaigākā vīra oraison funēbre[14] vismaigākajai sievai. Mūsu ķildu gadījumos es pa lielākai daļai klusēju un neuzbudinājos, un šis džentlmeniskums gandrīz vienmēr sasniedza savu mērķi, tas atstāja uz viņu iespaidu un viņai pat ļoti patika. Bija reizes, kad viņa pat lepojās ar mani. Bet jūsu māsu tomēr necieta. Kā tas varēja gadīties, ka viņa riskēja ievest savā mājā tādu skaistuli par guvernanti! Es to sev izskaidroju tā, ka Marfa Petrovna, būdama dedzīga un aizrautīga sieviete, bija pati iemīlējusies — burtiski, iemīlējusies — jūsu māsiņā. Nu, un tad Avdotja Romanovna ar! Es no pirmā acu uzmetiena sapratu, ka te nekas labs nav gaidāms, un — ko jūs domājat? — sevī nosolījos ij acu nepacelt uz viņu. Bet — vai jūs ticat vai neticat? — Avdotja Romanovna bija tā, kas spēra pirmo soli. Un — vai jūs ticēsiet — pati Marfa Petrovna aizrāvās tiktāl, ka sākumā dusmojās uz mani, ka es par jūsu māsu vienmēr klusēju, un arī par manu vienaldzību pret viņas pašas pastāvīgo jūsmošanu par Avdotju Romanovnu. Vēl tagad nesaprotu, ko viņa gribēja. Protams, Marfa Petrovna izstāstīja Avdotjai Romanovnai par mani pēdējo sīkumu. Viņai bija peļama īpašība visiem izstāstīt visus mūsu ģimenes noslēpumus un mūžīgi par mani sūdzēties; kā gan lai viņa palaistu garām tādu jaunu un lielisku draudzeni? Man pat šķiet, ka viņām citu sarunu nemaz nebija kā vien par mani, un, bez šaubām, Avdotjai Romanovnai kļuva zināmas visas tās tumšās, noslēpumainās tenkas un pasakas, kas man tiek piedēvētas… Esmu ar mieru derēt, ka arī jūs kaut ko tamlīdzīgu esat jau dzirdējis.

—     Jā. Lužins jūs apvaino, ka esat vainīgs pat kāda bērna nāvē. Vai tas tiesa?

—      Esiet tik laipns un atmetiet šīs nekrietnības, — Svidrigailovs īgni un ar riebumu izvairījās, — ja jūs katrā ziņā vēlēsieties uzzināt ko tuvāk par visām šīm nejēdzībām, tad es kādreiz jums par tām pastāstīšu atsevišķi, bet tagad …

—      Runāja arī par kādu jūsu sulaini tur muižā, ka ar viņu kaut kas noticis jūsu vainas dēļ.

—     Esiet tik laipns, pietiek! — Svidrigailovs viņu atkal pārtrauca ar skaidri redzamu nepacietību.

—     Vai tas nebija tas pats sulainis, kurš pēc nāves atnāca jums pīpi padot… jūs pats man stāstījāt? — Raskoļņikovs aizvien vairāk iekaisa.

Svidrigailovs vērīgi palūkojās Raskoļņikovā, un tam likās, ka šai skatienā uz mirkli kā zibens pavīdēja ļauns izsmiekls. Svidrigailovs tomēr savaldījās un ļoti pieklājīgi atbildēja:

—     Jā, tas pats. Es redzu, ka tas arī jūs ļoti interesē, un uzskatīšu par savu pienākumu pirmajā izdevīgajā gadījumā apmierināt jūsu ziņkārību. Velns lai parauj! Es redzu, ka patiesi varu dažam likties romantiska persona. Spriediet pats, cik daudz pateicības es esmu parādā nelaiķei Marfai Petrovnai, ka viņa ir sastāstījusi jūsu māsai par mani tik daudz noslēpumaina un interesanta! Neņemos spriest par iespaidu; bet katrā ziņā tas bija man izdevīgs. Ar visu dabisko riebumu pret mani, par spīti manam vienmēr drūmajam un atbaidošajam izskatam, Avdotjai Romanovnai pēdīgi kļuva manis žēl — kļuva žēl cilvēka, kas aiziet postā. Bet, kad jaunavas sirdij tiek kāda žēl, tad tas, protams, ir viņai bīstamāk par visu. Tad viņai katrā ziņā iegribas «glābt», vest pie prāta, atmodināt, pievērst cēlākiem mērķiem, lai atdzimst jaunai dzīvei un darbiem… vai nu maz ko visu šai virzienā var sasapņot. Es tūliņ manīju, ka putniņš pats skrej cilpā, un arī no savas puses sagatavojos. Jūs, kā liekas, raucat pieri, Rodion Romanič? Nekas, kā redzat, viss ir nobeidzies ar niekiem. (Velns parauj, ko es dzeru tik daudz tā vīna!) Ziniet, man arvien jau no paša sākuma bija žēl, ka liktenis nav licis jūsu māsai piedzimt mūsu ēras otrajā vai trešajā gadsimtā par kāda valdoša kņaziņa, provinces pārvaldnieka vai prokonsula meitu kaut kur Mazāzijā. Viņa, bez šaubām, būtu kļuvusi par vienu no moceklēm un, protams, smaidītu, kad viņas krūtis tiktu dedzinātas ar sarkani nokaitētām knaiblēm. Viņa pati ar labu prātu būtu devusies mokās, bet ceturtajā vai piektajā gadu simtenī būtu aizgājusi Ēģiptes tuksnesī un nodzīvojusi tur trīsdesmit gadu, pārtikdama no saknēm, aizgrābtības un vīzijām. Viņa pēc tā vien ilgojas, kaut drīzāk varētu uzņemties kādas mokas otra cilvēka labā, un, ja viņai šīs mokas nedos, tad, kas zina, viņa var izlēkt vēl pa logu laukā. Esmu dzirdējis par kādu Razumihina kungu. Stāsta, ka viņš esot prātīgs zēns (ko var spriest jau pēc viņa uzvārda; droši vien kāds seminārists), nu, lai tad viņš arī sarga jūsu māsu! Vārdu sakot, man šķiet, ka esmu Avdotju Romanovnu sapratis, un uzskatu to par lielu godu. Bet toreiz, proti, pazīšanās sākumā, — jūs pats zināt, ka tad cilvēks parasti ir vieglprātīgāks un muļķīgāks, redz kļūdaini, acis viļ. Velns ar ārā, kāpēc viņa tik jauka? Es neesmu vainīgs — tas man iesākās ar nevaldāmu saldkaisles tieksmi. Avdotja Romanovna ir apbrīnojami tikumīga. (Ņemiet vērā, es to jums par jūsu māsu stāstu kā faktu, viņa, neraugoties uz savu dziļo prātu, ir kautra līdz slimīgumam, un tas viņai par labu nenāks.) Tai laikā pie mums gadījās skaista zemnieku meitene Paraša, melnacainā Paraša, tikko no otras muižas atvesta istabene, kuru es agrāk nekad vēl nebiju redzējis, ļoti glīta, bet neiedomājama muļķe: sāka raudāt, vaimanāt pa visu māju, un iznāca skandāls. Reiz pēc pusdienām Avdotja Romanovna ar nolūku uzmeklēja mani dārzā, alejā, un zibošām acīm uzstāja, lai es lieku Parašai mieru. Tā bija laikam pirmā mūsu saruna divatā. Es, protams, uzskatīju par pagodinājumu viņas vēlēšanos izpildīt, centos izlikties apmulsis un izbrīnījies, vārdu sakot, nospēlēju lomu diezgan labi. Iesākās satikšanās, noslēpumainas sarunas par tikumību, pamācības, lūgumi, pat asaras — ticat vai neticat, pat asaras! Redziet, cik spēcīga var kļūt dažām meitenēm kaislība uz propagandu! Es, protams, uzvēlu visu vainu savam liktenim, izlikos slāpstam un alkstam pēc gaismas un pēdīgi ķēros pie visvarenākā un drošākā sievietes sirds iekarošanas līdzekļa — pie līdzekļa, kas nekad nevienu nepiekrāpj un kas iedarbojas uz itin visām bez izņēmuma. Šis pazīstamais līdzeklis ir glaimi. Pasaulē nav nekā grūtāka par vaļsirdību un vieglāka par glaimiem. Ja vaļsirdībā ieskanēsies kaut viena simtdaļnots nepatiesības, tūliņ iznāks disonanse, bet pēc tam — skandāls. Bet glaimos, pat ja viss līdz pēdējai notij neīsts — arī tad tie ir patīkami un tiek uzklausīti ar prieku, kaut ar lētu prieku, tomēr ar prieku. Un, lai cik neīsti glaimi, tomēr tajos vismaz puse šķiet patiesība. Un tas tā ir visās attīstības pakāpēs un visos sabiedrības slāņos. Ar glaimiem var pievilināt pat vestālieni. Par parastajiem ļaudīm nav nemaz ko runāt! Nevaru bez smiekliem atcerēties, kā reiz es ar glaimiem pavedu kādu savam vīram, saviem bērniem un savai tikumībai uzticīgu kundzi. Cik tas bija jautri un cik maz pūļu prasīja! Bet kundze bija patiešām tikumīga, vismaz pēc sava prāta. Visa mana taktikas būtība bija tā, ka es vienkārši ik brīdi izlikos satriekts un noliecos viņas tikumības priekšā. Glaimoju bez kautrēšanās; ja izdevās iegūt kaut viņas rokas spiedienu vai skatienu, es tūdaļ sev pārmetu, ka esmu to izrāvis viņai ar varu, ka viņa ir pretojusies, ka viņa ir tā pretojusies, ka es droši vien nekad nekā neiegūtu, ja nebūtu pats tik netikumīgs, ka viņa savā nevainībā nav paredzējusi viltu un ir padevusies netīšām, pašai nezinot un negribot, utt., utt. Vārdu sakot, es panācu visu, bet cienītā kundze palika pilnīgā pārliecībā, ka viņa pati ir nevainīga un šķīsta, pilda visus savus pienākumus bez vainas un ir kritusi tikai nejauši. Un kā viņa uz mani noskaitās, kad es beidzot viņai pateicu, ka, pēc manas dziļākās pārliecības, viņa ir meklējusi baudu gluži tāpat kā es. Arī nabaga Marfu Petrovnu ārkārtīgi viegli varēja uzveikt ar glaimiem un, ja vien es gribējis, viņa jau savas dzīves laikā būtu norakstījusi uz mana vārda visu savu īpašumu. (Es laikam šausmīgi daudz dzeru un pļāpāju.) Ceru, ka jūs uz mani nedusmosieties, ja es tagad teikšu, ka to pašu efektu gandrīz panācu arī ar Avdotju Romanovnu. Tikai es biju muļķis un ar savu nepacietību visu samaitāju. Avdotjai Romanovnai arī agrāk jau šad un tad (bet kādureiz it īpaši) aplam nepatika manu acu izteiksme, vai jūs varat tam ticēt? īsi sakot, manos skatienos aizvien kvēlāk un neuzmanīgāk sāka iedegties savādas liesmas, no kurām viņa baidījās, un es pēdīgi kļuvu viņai pretīgs. Sīkumos neielaidīšos, bet mēs izšķīrāmies. Te es atkal izdarīju muļķību: sāku visnekautrīgākā veidā zoboties par viņas morāles sprediķiem un pamācībām; uz skatuves atkal uznāca Paraša un ne tikai Paraša vien, — vārdu sakot, iesākās Sodoma. Ai, ja jūs, Rodion Romanovič, būtu kaut reizi savā mūžā redzējis jūsu māsiņas acis, kā tās dažreiz spēj dzirkstīt! Tas nekas, ka esmu tagad apreibis un izdzēris veselu glāzi vīna, bet es runāju patiesību. Viņas skatiens man rādījās pat sapņos, viņas drēbju iečaukstēšanos es pēdīgi nespēju panest. Nudien es domāju, ka dabūšu krītamo kaiti, man nekad nebija ne prātā nācis, ka varu nonākt līdz tādam trakumam. īsi sakot, vajadzēja izlīgt, bet tas nebija vairs iespējams. Iedomājieties, ko es tad izdarīju! Līdz kādam stulbumam var novest cilvēku viņa trakums! Nekad neko neiesāciet neprāta reiboni, Rodion Romanič! Paļaudamies uz to, ka Avdotja Romanovna patiesībā ir ubadze (ak, iilvainojos, es tā negribēju… bet vai nav vienalga, ka līkai vārdos ir tas pats jēdziens!), vārdu sakot, ka viņa pārtiek no savu roku darba, ka bez tam viņai jāuztur arī māte un jūs (velns parauj, jūs atkal viebjaties…), — es nolēmu piedāvāt viņai visu savu naudu (tūkstošus trīsdesmit es tobrīd varēju sadabūt) ar noteikumu, ka viņa bēgs kopā ar mani, nu, kaut šurp, uz Pēterburgu. Protams, tad es būtu zvērējis mūžīgu mīlestību, svētlaimību utt., utt. Ticiet man, es biju tā aizrāvies, ka viņai vajadzētu tikai ieminēties: nodur vai noindē Marfu Petrovnu un appreci mani, — tas tiktu tūdaļ izdarīts! Bet viss beidzās ar jums jau zināmo katastrofu; jūs varat iedomālies, līdz kādam trakumam es nonācu, dabūjis zināt, ka Marfa Petrovna ir sameklējusi šo neģēlīgo tieslietu sušķi, šo Lužinu, un novadījusi visu gandrīz jau līdz kāzām — kas taču būtībā būtu gluži tas pats, kas mans priekšlikums. Vai tā nav? Vai tā nav? Tā tak ir! Es skatos, ka jūs sākat kaut kā ļoti uzmanīgi klausīties… interesantais jaunais cilvēk …

Svidrigailovs nepacietīgi uzsita ar dūri uz galda. Viņš bija pietvīcis sarkans. Raskoļņikovs skaidri redzēja, ka glāze vai pusotras glāzes šampanieša, ko Svidrigailovs bija izdzēris, ieņemdams šad tad pa mazam malciņam, ir atstājušas uz to nelāgu iespaidu, un nolēma izmantot šo gadījumu. Svidrigailovs viņam likās ļoti aizdomīgs.

—     Nu, pēc visa tā es esmu jau galīgi pārliecināts, ka jūs esat atbraucis šurp ar kaut kādiem nodomiem attiecībā uz manu māsu, — viņš sacīja Svidrigailovam tieši acīs, lai to vēl vairāk sakaitinātu.

—     Ak, beidziet! — Svidrigailovs pēkšņi it kā atjēdzās. — Es jums jau teicu… un turklāt jūsu māsa mani nevar ciest.

—     Arī es esmu pārliecināts, ka nevar, bet tagad runa nav par to.

—     Tātad jūs esat pārliecināts, ka nevar? (Svidrigailovs piemiedza acis un zobgalīgi pasmīnēja.) Jums taisnība, viņa mani necieš; bet nekad negalvojiet par to, kas noticis starp vīru un sievu vai mīļākiem! Tur arvien ir kāds kautiņš, kas paliek pasaulei nezināms un ko zina viņi divi. Vai jūs galvojat, ka Avdotja Romanovna ir skatījusies uz mani ar riebumu?

—     No dažiem vārdiem un vārdiņiem jūsu stāstījuma laikā es noģidu, ka arī tagad jums ir savi, turklāt neatliekami nolūki pret Duņu, protams, nekrietni.

—     Kā! Vai man būtu pasprukuši tādi vārdi un vārdiņi? — Svidrigailovs uzreiz brīnum naivi izbijās, neveltīdams ne mazāko uzmanību viņa nolūku ne visai glaimojošam raksturojumam.

—     Tādi jums ari tagad vēl izsprūk. Nu, piemēram, ko jūs tā baidāties? No kā jūs uzreiz sabijāties?

—     Es baidos? No jums? Drīzāk gan jums, cher ami būtu jābaidās no manis. Un vispār kas par muļķībām visas šīs… Redzu tomēr, ka esmu iereibis; tikko atkal neizpļāpājos. Pie velna vīnu! Hei, ūdeni!

Viņš paķēra pudeli un pa roku galam izsvieda to pa logu laukā. Filips atnesa ūdeni.

Tas viss nieki, — Svidrigailovs sacīja, samērcēdams dvieli un aplikdams sev ap galvu, — es vienā mirklī visas jūsu aizdomas varu pārvērst putekļos. Vai jums ir zināms, piemēram, ka es precos?

—     Jūs man to arī agrāk jau teicāt.

—      Teicu? Esmu piemirsis. Bet tad es vēl nevarēju runāt tik noteikti, pat līgavu nebiju redzējis un par to vēl tikai gudroju. Bet tagad nu man ir ij līgava, ij viss jau nokārtots; ja nebūtu dažas neatliekamas darīšanas, es tūlīt aizvestu jūs pie viņiem, tāpēc ka gribu dzirdēt jūsu padomu. Ak velns! Vairs tikai desmit minūtes laika! Redziet, paskatieties pulkstenī; tomēr pastāstīšu tūlīt, tāpēc ka šīs manas precības ir interesantas. Protams, savā ziņā. Kur jūs? Atkal taisāties iet?

—     Nē, tagad es vairs neiešu prom.

—     īsi sakot, šī nedabiskā gadu un attīstības pakāpes starpība kairina jūsu jutekļus! Vai tiešām jūs viņu precēsiet?

—     Kāpēc ne? Katrā ziņā. Ikviens pats par sevi rūpējas, un vislīksmāk dzīvos tas, kas mācēs sevi vislabāk piekrāpt. Ha-ha! Nu ko jūs tajā tikumībā esat tā iestidzis? Esiet žēlīgs pret mani, nabaga grēcinieku! He-he-he!

—     Lai nu kā, bet jūs tomēr esat nodrošinājis Katerinas Ivanovnas bērnu nākotni. .. Bet.. . bet arī tur jums bija savi iemesli… tagad es visu saprotu.

—     Beidziet taču reiz stāstīt savas neķītrās anekdotes, jūs izvirtušais, zemiskais, baudkārais cilvēks!

—     Kā nu ne, šai brīdi es patiesi kļūstu smieklīgs pat pats sev! — Raskoļņikovs īgni nomurmināja.

Svidrigailovs sāka smieties pilnā kaklā; pēdīgi pasauca Filipu, samaksāja tēriņu un cēlās, lai ietu.

—     Esmu pamatīgi iereibis, assez cause1 ! — viņš noteica. — Tā bija tiešām bauda.

—     Tā tik vēl trūka, ka jūs nejustu baudu, — Raskoļņikovs izsaucās, arī pieceldamies, — kā gan pārkairināts izvirtulis lai nejustu baudījumu, stāstot par savām dēkām tādam cilvēkam kā man un tai pašā laikā domājot par citu, tikpat nekrietnu nolūku. Tas taču iekveldina, it īpaši, ja ņem vērā stāvokli, kādā es atrodos.

—     Nu, ja tas ir tā, — Svidrigailovs atbildēja, pat ar zināmu izbrīnu lūkodamies Raskoļņikovā, — ja tā, tad arī jūs pats esat īsts ciniķis. Vismaz jums ir lieliskas dotības par tādu kļūt. Jūs spējat daudz ko aptvert, un… arī izdarīt jūs daudz ko spējat. Bet — pietiks. Patiešām žēl, ka dabūju ar jums tik maz parunāties, bet jūs jau man nepazudīsiet… Tikai pagaidiet…

Svidrigailovs devās laukā no traktiera. Raskoļņikovs viņam sekoja. Svidrigailovs sevišķi piedzēries tomēr nebija, reibums tikai uz mirkli bija iesities viņam galvā, un tagad tā kļuva ar katru brīdi skaidrāka. Viņš likās par kaut ko stipri noraizējies, laikam par ko ārkārtīgi svarīgu. Varēja noģist, ka viņš kaut ko gaidīja, jo rādījās ļoti uztraukts. Viņa izturēšanās pret Raskoļņikovu pēkšņi bija pārvērtusies, un viņš kļuva ar katru brīdi rupjāks un dzēlīgāks. Raskoļņikovs to visu ievēroja, un arī viņa nemiers pieauga. Svidrigailovs šķita viņam ļoti aizdomīgs: viņš nolēma tam sekot.

Viņi izgāja uz ielas.

Viņš pagriezās pa labi, uz Siena laukuma pusi.

v

Raskoļņikovs viņam sekoja.

—     Ko tas nozīmē! — Svidrigailovs izsaucās, pagriezies atpakaļ. — Man šķiet, es teicu …

—     Tas nozīmē, ka es tagad no jums neatkāpšos.

—     Ko-o-o?

Abi apstājās un labu brīdi nomēroja viens otru ar skatieniem.

—     No visiem jūsu dzērāja stāstiem, — Raskoļņikovs kā cirstin atcirta, — es esmu nācis pie noteikta slēdziena, ka jūs ne tikai neesat atmetis savus nekrietnos nolūkus attiecībā uz manu māsu, bet domājat par tiem vēl neatlaidīgāk. Es zinu, ka mana māsa ir šorīt saņēmusi kādu vēstuli. Jūs visu laiku nevarējāt mierīgi nosēdēt uz vietas… Pieņemsim, ka jums patiesi ir izdevies atrast sev pa ķērienam kaut kādu sievu, bet tas neko nenozīmē. Es gribu pārliecināties pats …

Diezin vai Raskoļņikovs pats būtu varējis pateikt, ko īsti viņš tagad vēlējās un par ko gribēja pārliecināties.

—     Ak tā! Bet vai nevēlaties, lai es tūlīt pasaucu policiju?

—     Sauc!

Viņi atkal labu brīdi stāvēja viens otram pretī. Beidzot Svidrigailova seja pārvērtās. Redzēdams, ka Raskoļņikovs no piedraudējuma neizbijās, viņš piepeši kļuva pavisam jautrs un draudzīgs.

—     Ak tu viens tāds! Es ar nodomu nekā nerunāju par jūsu lietu, kaut gan mani, protams, moka ziņkārība. Tas nu ir kaut kas nedzirdēts. Gribēju atlikt uz citu reizi, bet jūs nudien spējat pat mironi sakaitināt… Nu iesim, bet jau iepriekš pasaku, ka man tikai jāiegriežas mājās paņemt naudu. Pēc tam aizslēgšu istabu, paņemšu važoni un aizbraukšu uz visu vakaru uz Salām. Kur nu jūs man līdz?

—     Es iešu pagaidām jums līdz uz mājam, tikai ne pie jums, bet pie Sofjas Semjonovnas atvainoties, ka nebiju bērēs.

—     Kā jums tīk, bet Sofjas Semjonovnas nav mājās. Viņa aizveda bērnus pie kādas vecas, ievērojamas dāmas, manas senas paziņas, kas ir noteicēja dažās bāreņu aizgādības iestādēs. Es šo dāmu apbūru, iemaksādams naudu par visiem trim Katerinas Ivanovnas cālēniem, bez tam ziedodams vēl arī iestādēm. Pēdīgi izstāstīju viņai arī Sofjas Semjonovnas likteni visā pilnībā, nekā neslēpdams. Efekts neaprakstāms. Tāpēc tad Sofjai Semjonovnai bija arī noteikts, lai ierodas tūlīt šodien viesnīcā, kur mana dāma, iebraukusi no vasarnīcas, ir apmetusies.

—     Nekas, es tomēr iešu.

—     Kā gribat. Tikai ceļi mums abiem nesakritīs; bet kas man daļas! … Lūk še, māja klāt… Sakiet, esmu pārliecināts, ka jūs skatāties uz mani aizdomīgi tāpēc, ka es biju tik delikāts un līdz šim laikam jūs neiztaujāju… jūs saprotat? Jums tas ir izlicies neparasti — esmu gatavs derēt, ka tā! Esi nu delikāts!

—     Un klausies aiz durvīm!

—     Ak jūs par to? — Svidrigailovs iesmējās. — Nu jā, tiešām būtu brīnums, ja jūs pēc visa palaistu to garām bez piezīmes. Ha-ha! Es kaut cik nopratu, ko jūs toreiz… tur pastrādājāt un stāstījāt Sofjai Semjonovnai, tomēr… kas tur īsti ir? Varbūt es esmu pārāk atpalicis cilvēks un nekā nespēju saprast. Paskaidrojiet, draudziņ, dieva dēļ! Apgaismojiet arī manu prātu ar jaunākajiem principiem.

—     Nekā jūs nevarējāt dzirdēt. Jūs tikai melšat.

—     Es nerunāju par to, nē, nē (kaut šo to dzirdēju gan), es runāju par to, ka jūs pastāvīgi pūšat un stenat! Šillers, Šillers jūsos ik brīdi par kaut ko uztraucas. Tātad tagad arī aiz durvīm vairs nedrīkstēs paklausīties. Ja tā, tad ejiet tikai pie priekšniecības un pastāstiet, ka, raug, man bija tāds un tāds gadījums: mana teorija izrādījusies mazliet kļūdaina. Un, ja jūs esat pārliecināts, ka pie durvīm klausīties nedrīkst, bet vecenītes var zvetēt sev par prieku, ar ko pagadās, tad brauciet prom kaut kur uz Ameriku! Bēdziet, jaunais cilvēk! Varbūt vēl ir laiks. Es to saku jums no visas sirds. Nav naudas? Es ceļa naudu došu.

—     Es par to nemaz nedomāju, — Raskoļņikovs vinu pārtrauca ar riebumu.

—     Es saprotu (jums nemaz nav sevi jāapgrūtina, ja negribat, tad daudz arī nerunājiet). Saprotu, kādi jautājumi jums pašreiz modē: morālie, vai? Jeb vai pilsoņa un cilvēka jautājums? Metiet tos pie malas, kam tie jums tagad? He-he! Vai tāpēc, ka vēl arvien esat i pilsonis, i cilvēks? Bet, ja tas tā, kāpēc tad vajadzēja ķerties pie darba, kas jums nav pa spēkam? Nu nošaujieties; jeb vai netīkas?

—     Jūs, kā rādās, tīši gribat mani sakaitināt, lai es tagad no jums atkāptos …

—     Esat gan jūs savādnieks! Bet nu mēs esam klāt, lūdzu, kāpiet vien augšā! Lūk, še Sofjas Semjonovnas durvis, skatieties, nav neviena. Jūs neticat? Pavaicājiet Kupernaumoviem, viņa arvien atstāj pie tiem atslēgu. Areče, ari pati madame de Kapernaumov… Kas? Ko? (Viņa ir pakurla.) Aizgāja? Uz kurieni? Nu, vai tagad dzirdējāt? Nē, droši vien viņa nebūs līdz vēlam vakaram. Nu, tagad ejam pie manis! Jūs tak gribējāt arī pie manis ienākt? Nu re, te mēs esam. Resliha kundzes nav mājās: viņa mūžam darīšanās, tomēr lāga sieviete, es jums par to galvoju… Varbūt arī jums viņa noderētu, ja jūs būtu kaut cik saprātīgāks. Nu, tagad lūdzu paskatīties, es izņemu no rakstāmgalda šo piecprocentu biļeti (redziet, cik te man daudz!), un šī ies tūlīt pie naudas mijēja… Nu, vai redzējāt? Ilgāk man nav laika kavēties. Atvilktne tiek aizslēgta, istaba tiek aizslēgta… tā, te nu mēs atkal esam uz kāpnēm. Nu, ja gribat, pasauksim važoni: es taču laidīšos uz Salām. Vai nevēlaties pavizināties? Lūk še, es paņemu šo važoni uz Jelagina salu. Atsakāties? Neizturējāt? Pavizināsimies! Kā rādās, sāks līt lietus: nekas — pacelsim jumtu …

Svidrigailovs bija jau ratos. Raskoļņikovs redzēja, ka viņa aizdomas vismaz šai brīdī ir nepamatotas. Ne vārda neatbildējis, viņš pagriezās un gāja atpakaļ Siena laukuma virzienā. Būtu viņš iedams kaut reizi atskatījies, tad ieraudzītu, ka Svidrigailovs, neaizbraucis tālāk par simt soļiem, samaksāja važonim un pats stāvēja jau uz ietves. Bet Raskoļņikovs vairs nekā nevarēja redzēt, jo bija jau pagriezies gar stūri. Dziļš riebums dzina viņu prom no Svidrigailova. «Kā es kaut mirkli varēju no viņa ko gaidīt, no šī rupjā ļaundara, no šī baudkārā izvirtuļa un nelieša!» viņš neviļus izsaucās. Jāsaka gan, ka Raskoļņikova spriedums bija par daudz ātrs un vieglprātīgs. Visa Svidrigailova būtība slēpa kaut ko tādu, kas piešķīra viņam vismaz zināmu oriģinalitāti vai pat noslēpumainību. Bet, kas attiecas uz Duņu, tad Raskoļņikovs tomēr bija pilnīgi pārliecināts, ka Svidrigailovs neliks viņu mierā. Bet pārlieku grūti un nepanesami kļuva par visu domāt un pārdomāt.

Palicis viens, viņš, kā parasti, pēc pāris desmitiem soļu nogrima dziļās domās. Uzgājis uz tilta, nostājās pie margām un lūkojās ūdenī. Viņš neredzēja, bet tepat tuvumā stāvēja Avdotja Romanovna.

Māsa nāca pretī, kad viņš uzgāja uz tilta, bet viņš to nepamanīja. Duņečka nekad vēl nebija satikusi brāli uz ielas tādā izskatā, tas viņu pārsteidza un izbiedēja. Viņa apstājās un nezināja: uzrunāt viņu vai ne? Pēkšņi viņa ieraudzīja no Siena laukuma puses ātri nākam Svidrigailovu.

Varēja redzēt, ka tas tuvojas ļoti uzmanīgi un slapstīdamies. Viņš neuznāca uz tilta, bet palika uz ietves stāvot, cik spēdams cenzdamies, lai Raskoļņikovs viņu neieraudzītu. Duņu viņš jau agrāk bija pamanījis un tagad ar zīmēm aicināja pie sevis. Viņa noprata, ka viņš ar zīmēm lūdz neuzrunāt brāli un likt to mierā, bet nākt pie viņa.

Dūņa tā arī izdarīja. Viņa klusi pagāja brālim garām un tuvojās Svidrigailovam.

—     Iesim ātrāk! — Svidrigailovs viņai čukstēja. — Es nevēlos, ka Rodions Romaničs zinātu par mūsu satikšanos. Es jūs brīdinu, ka mēs ar viņu nupat sēdējām tepat netālu traktierī, kur viņš pats mani uzmeklēja, un es tikai ar pūlēm no viņa atbrīvojos. Viņš kaut kā dabūjis zināt par manu vēstuli jums, un viņam ir kādas aizdomas. Jūs taču viņam to neatklājāt? Bet kas tad cits?

—     Tagad mēs esam jau aiz ielas stūra, — Dūņa pārtrauca, — brālis mūs neredzēs. Jums līdzi es neiešu. Sakiet man visu šepat; to var pateikt arī uz ielas.

—     Vispirms, par to nekādā ziņā nevar runāt uz ielas; otrkārt, jums jādzird, ko teiks Sofja Semjonovna; treškārt, es jums parādīšu dažus dokumentus… Bet, ja jūs nebūsiet ar mieru ienākt pie manis, tad es atsakos no jebkādiem paskaidrojumiem un tūlīt aizeju. Tikai lūdzu jūs neaizmirst, ka jūsu mīļā brālīša ļoti interesantais noslēpums atrodas pilnīgi manās rokās.

Dūņa šaubīdamās apstājās un ar caururbjošu skatienu paskatījās Svidrigailovā.

—     Ko jūs bīstaties! — tas mierīgi piezīmēja. — Pilsēta nav lauki. Un arī uz laukiem vairāk ļauna jūs nodarījāt man nekā es jums, bet te …

—     Vai Sofja Semjonovna zina?

—     Nē, neesmu teicis viņai ne vārda un pat šaubos, vai viņa ir pašreiz mājās. Tomēr jādomā, ka ir. Viņa šodien apglabāja savu radinieci, un tad, protams, šī nav tāda diena, lai ietu ciemos. Līdz zināmam laikam es negribu nevienam neko stāstīt un tagad gandrīz nožēloju, ka esmu jums par to ziņojis. Mazākā neuzmanība te līdzinās jau nodevībai. Es dzīvoju, lūk, te, šinī namā, pašreiz <'sam klāt; šis ir mūsu mājas sētnieks; viņš mani labi pazīst, redziet, viņš mani sveicina. Viņš redz, ka es eju ar dāmu, droši vien būs jau ielāgojis jūsu seju, un tas var jums noderēt, ja jau jūs tik ļoti bīstaties un turat mani .iizdomās. Piedodiet, ka es tik rupji izsakos! Es dzīvoju par apakšīrnieku. Sofjas Semjonovnas istaba atrodas blakus manējai, viņa arī ir apakšīrniece. Viss stāvs pilns ar īrniekiem. Kas jums ko bīties kā bērnam? Vai tad tiešām esmu tik briesmīgs?

Svidrigailova seja savilkās vēlīgā smaidā. Bet smaids viņam tagad nebija prātā. Viņa sirds strauji pukstēja, elpa gandrīz aizrāvās. Viņš tīšām runāja ļoti skaļi, lai apslēptu savu pieaugušo uzbudinājumu; bet Dūņa nepaguva ievērot šo sevišķo uzbudinājumu, jo viņu pārlieku sadusmoja Svidrigailova piezīme, ka viņa baidoties kā bērns un ka Svidrigailovs liekoties viņai tik briesmīgs.

—     Kaut gan es zinu, ka jūs esat cilvēks… bez goda jūtām, tomēr es no jums ne drusciņas nebaidos. Ejiet pa priekšu! — viņa teica ārēji mierīga, tomēr seja viņai bija ļoti bāla.

Svidrigailovs apstājās pie Soņas dzīvokļa.

—     Pagaidiet, es palūkošos, vai viņa ir mājās. Nav. Neveiksme! Bet es zinu, ka viņa var ļoti drīz pārnākt. Ja viņa izgājusi, tad tikai pie kādas dāmas pārrunāt par saviem bāreņiem. Viņiem nomira māte. Es ar tur iesaistījos un palīdzēju. Ja Sofja Semjonovna pēc desmit minūtēm nepārnāks, tad es vēlāk aizsūtīšu viņu pie jums; ja gribat, tad jau šodien. Nu, te nu ir mans numurs. Raug še, šīs divas istabas ir manas. Aiz šīm durvīm dzīvo mana saimniece Resliha kundze. Tagad paraugieties šurp, es jums parādīšu savus svarīgākos dokumentus: šīs durvis no manas guļamistabas ved divās pilnīgi tukšās istabās, kuras ir izīrējamas. Te, lūk, tās ir… jums jāapskata tās vērīgāk…

Svidrigailovs apdzīvoja divas puslīdz plašas mēbelētas istabas. Duņečka aizdomīgi lūkojās apkārt, bet nesaskatīja nekā sevišķa nedz istabu iekārtā, nedz to novietojumā, kaut gan šo to arī būtu varējusi ievērot: piemēram, to, ka Svidrigailova dzīvoklis atradās starp diviem gandrīz pavisam tukšiem dzīvokļiem. Ieeja viņa istabās nebija tieši no gaiteņa, bet caur divām gandrīz tukšām saimnieces istabām. Bet aiz savas guļamistabas Svidrigailovs, durvis atslēdzis, parādīja Duņečkai arī tukšu, izīrējamu dzīvokli. Duņečka apstājās uz sliekšņa, nesaprazdama, kālab viņu aicina to skatīties. Svidrigailovs pasteidzās paskaidrot:

—     Panāciet, paskatieties šo otru lielo istabu! Ievērojiet šīs aizslēgtās durvis! Pie durvīm ir krēsls, vienīgais krēsls pa abām istabām. To es ienesu no sava dzīvokļa, lai ērtāk varētu noklausīties. Tūlīt aiz durvīm stāv Sofjas Semjonovnas galds: pie tā viņa sēdēja un sarunājās ar Rodionu Romaniču. Bet es te, uz krēsla sēdēdams, klausījos divus vakarus no vietas, abas reizes pa divām stundām. Protams, varēju šo to uzzināt, kā jums šķiet?

—     Jūs slepeni noklausījāties?

—     Jā, noklausījos. Bet tagad iesim atpakaļ, te nav kur apsēsties.

Viņš aizveda Avdotju Romanovnu atpakaļ savā pirmajā istabā, kas bija viņam zāles vietā, un palūdza viņu apsēsties uz krēsla. Viņš pats apsēdās uz otra — galda galā, vismaz asi no viņas. Viņa acīs zalgoja droši vien tā pati liesmiņa, kas bija kādreiz tik stipri biedējusi Duņečku. Viņa nodrebēja un vēlreiz aizdomīgi palūkojās apkārt. Tas viņai iznāca neviļus: acīm redzot, viņai negribējās parādīt savu neuzticēšanos. Tomēr viņu pēdīgi pārsteidza tas, ka Svidrigailova dzīvoklis tik atšķirts. Viņai gribējās pajautāt, vai mājās vismaz dzīvokļa saimniece, bet viņa to nedarīja… aiz lepnuma. Turklāt citas — nesalīdzināmi lielākas sāpes nekā bailes par sevi pašu nospieda viņas sirdi. Viņa neizsakāmi cieta.

—     Te ir jūsu vēstule, — viņa iesāka, nolikdama vēstuli uz galda. — Vai tas iespējams, ko jūs rakstāt? Jūs norādāt uz kādu noziegumu, kuru it kā esot izdarījis mans brālis. Jūs pārāk skaidri uz to norādāt un nedrīkstat tagad vairs atrunāties. Ziniet, ka jau pirms jums esmu dzirdējusi šo muļķīgo pasaciņu un neticu neviena vārda. Tās ir zemiskas un smieklīgas aizdomas. Es zinu, kā un ar kādu nolūku šīs baumas izdomātas. Jums nevar būt nekādu pierādījumu. Jūs solījāties pierādīt: tad runājiet! Bet es jau iepriekš saku, ka es jums neticu! Neticu! …

Duņečka to visu izteica ātri, aizgūtnēm, un viņas seja uz mirkli nosarka.

—     Ja jūs neticētu, vai tad būtu iespējams, ka riskētu nākt pie manis? Kādēļ tad nācāt? Vienīgi aiz ziņkāres?

—     Nemociet mani, runājiet, runājiet!

—           Nav vārdam vietas, jūs esat drošsirdīga meiča. Nudien, es domāju, ka jūs palūgsiet Razumihina kungu, lai viņš jūs pavada uz šejieni. Bet viņa nebija ne pie jums, ne jūsu tuvumā, kaut gan es labi apskatījos. Tas ir drosmīgi: jūs gribējāt saudzēt Rodionu Romaniču. Jāsaka, jūsos viss ir dievišķīgs… Kas attiecas uz jūsu brāli — ko lai es jums saku? Jūs nupat pati viņu redzējāt. Kāds liekas?

—     Vai uz to vien jūs pamatojaties?

—      Nē, ne uz to, bet uz viņa paša vārdiem. Divus vakarus no vietas viņš bija te pie Sofjas Semjonovnas. Es jums rādīju, kur viņi sēdēja. Viņš izsūdzēja tai visu. Viņš ir slepkava. Viņš esot noslepkavojis veceni, ierēdņa atraitni, augļotāju, pie kuras arī pats gājis aizņemties naudu pret ķīlām. Nogalinājis arī viņas māsu Lizavetu, tirgonīti, kura nejauši ienākusi māsas slepkavības brīdī. Viņš nonāvējis abas ar cirvi, ko atnesis līdzi. Viņš tās nonāvējis aplaupīšanas nolūkā un arī aplaupījis: paņēmis naudu un kādas vērtslietas. Visu to vārdu pa vārdam viņš izstāstīja Sofjai Semjonovnai, kas vienīgā zina šo noslēpumu, bet pašā slepkavībā nedz ar vārdiem, nedz darbiem nav piedalījusies, taisni otrādi, to dzirdot, šausmīgi nobijās, tāpat kā tagad jūs. Esiet mierīga, viņa to nenodos.

—      Tas nevar būt! — Duņečka izdvesa ar bālām, pamirušām lūpām, viņa smaka nost. — Tas nevar būt, nav ne mazākā iegansta, ne iemesla… Tie ir meli! Meli!

—     Viņš gribēja aplaupīt, tas ir viss iemesls. Viņš paņēmis naudu un lietas. Tiesa, kā pats atzinās, viņš gan neesot izlietojis nedz naudu, nedz lietas; tās aiznesis un noslēpis kaut kur zem akmens, kur tās vēl tagad guļ. Bet tas ir tikai tāpēc, ka viņam trūkst drosmes tās izlietot.

—     Bet vai tas jel maz iespējams, ka viņš spētu zagt, laupīt? Ka viņš varētu par to kaut iedomāties? — Dūņa iesaucās, uzlēkdama no krēsla. — Jūs tak viņu pazīstat, esat redzējis? Vai Viņš varētu būt zaglis?

Likās, viņa lūdzās Svidrigailovu, visas bailes bija aizmirsusi.

—     Tur, Avdotja Romanovna, var būt tūkstošiem un miljoniem kombināciju un virzienu. Zaglis zog, bet zaglis arī zina, ka ir nelietis; bet es nesen dzirdēju par kādu krietnu cilvēku, kas aplaupījis pastu; ej nu sazini, varbūt viņš tiešām domā, ka ir izdarījis cildenu darbu! Protams, arī es, tāpat kā jūs, neticētu, ja man kāds cits to stāstītu. Bet pats savām ausīm es ticu. Viņš Sofjai Semjonovnai arī. visus iemeslus izskaidroja; viņa tāpat sākumā pat savām ausīm neticēja, tomēr savām acīm noticēja, savām pašas acīm. Viņš taču pats viņai stāstīja.

—     Bet kādi tad… iemesli?

—      Tas ir garš stāsts, Avdotja Romanovna. Te … nu kā lai to jums pasaka, te ir savā ziņā vesela teorija — apmēram tā pati, pēc kuras es, piemēram, atzīstu, ka atsevišķs pārkāpums pieļaujams, ja galvenais mērķis ir labs. Viens ļaundarī jums un simts labu darbu! Protams, ka jaunam, apdāvinātam, pārmērīgi patmīlīgam cilvēkam ir sāpīgi zināt, ka vajadzētu tikai divus trīs tūkstošus naudas — un visa viņa karjera, visa viņa dzīve nākotnē izveidotos citādi; bet šo triju tūkstošu — nav. Pievienojiet te klāt arī sašutumu par badošanos, par šauro istabeli, par skrandām, skaidru sava sociālā stāvokļa apzināšanos, līdz ar to arī par mātes un māsas apstākļiem. Bet pats galvenais iemesls tomēr ir un paliek godkāre, lepnums un godkāre, ej nu sazini, varbūt doma nav slikta… Nedomājiet, ka es viņu nosodu — nav mana darīšana. Te bija arī viena maza viņa paša teorija — teorija tā nekas, bet pēc šīs teorijas, redziet, visi cilvēki sadalās parastos un neikdienišķos cilvēkos, tas ir, tādos, kuriem viņu augstā stāvokļa dēļ likums nav rakstīts, bet viņi paši dod likumus pārējiem cilvēkiem, tā teikt, materiālam, mēsliem. Nekas, teorijiņa puslīdz laba; une theorie comme une autreJ Viņš briesmīgi jūsmoja par Napoleonu, tas ir, viņu īpaši sajūsmināja tas, ka ļoti daudzi ģeniāli cilvēki nav skatījušies uz atsevišķiem pārkāpumiem, bet bez prātošanas gājuši tiem pāri. Viņš laikam arī sevi iedomājās par ģeniālu cilvēku un kādu laiku bija par to pārliecināts. Tagad viņš ļoti cieš, ka teoriju izdomāt gan ir pratis, bet kāpt bez prātošanas visam pāri nav spējis un tātad nav ģeniāls cilvēks. Bet patmīlīgam jaunam cilvēkam tas ir pazemojoši, it sevišķi mūsu laikmetā…

—     Bet sirdsapziņas pārmetumi? Jūs tātad gribat teikt, ka viņam nav morālu jūtu? Bet vai tad viņš ir tāds?

—     Ak, Avdotja Romanovna, tagad visi jēdzieni ir sajukuši; tas ir, es gribu teikt, ka labā kārtībā tie nekad nav arī bijuši. Krievu ļaudis vispār ir ļaudis ar plašu vērienu, Avdotja Romanovna, tikpat plašu, cik plaša viņu zeme, ar ārkārtīgu tieksmi uz fantastisko, juceklīgo. Bet posts, ja ir plašums bez sevišķas ģenialitātes. Vai vēl atceraties, cik daudz par šo tematu mēs tikām pārrunājuši ar jums divatā, sēdēdami uz terases dārzā, arvien pēc vakariņām. Jūs man vēl tieši šo plašumu pārmetāt. Kas zina, varbūt tai pašā laikā, kad mēs runājām, viņš te gulēja un domāja savu domu. Mūsu izglītotajā sabiedrībā sevišķi svētu tradīciju taču nemaz nav, Avdotja Romanovna, ja nu kāds pēc grāmatu gudrībām sev kaut ko tamlīdzīgu izveido… vai no sen vēstures rakstiem kaut ko izsecina. Bet tie taču lielākoties tikai zinātnieki, visi, var teikt, tādi naktsmices, un labāko aprindu cilvēkam tādam būt ir pat nepieklājīgi. Bet jūs jau manus vispārīgos uzskatus pazīstat: es itin nevienu nenosodu. Es pats esmu baltrocis un pie tā tad arī turos. Mēs esam par to ne vienu vien reizi jau izrunājušies. Man pat ir bijusi laime ar saviem spriedumiem jūs ieinteresēt… Bet jūs esat ļoti bāla, Avdotja Romanovna.

—      Es šo viņa teoriju zinu. Es lasīju žurnālā viņa rakstu par cilvēkiem, kuriem viss atļauts… Man Razumihins atnesa…

—      Razumihina kungs? Jūsu brāļa rakstu? Žurnālā? Vai ir tāds raksts? Es nezināju. Tas nu ir ļoti interesanti! Bet kur jūs steidzaties, Avdotja Romanovna?

—      Es vēlos satikt Sofju Semjonovnu, — Duņečka vārgā ba!sī sacīja. — Kur te var pie viņas ieiet? Varbūt viņa ir pārnākusi; es katrā ziņā gribu viņu tūlīt redzēt. Lai viņa man …

Avdotja Romanovna nespēja nobeigt teikumu, viņai aizrāvās elpa.

—      Sofja Semjonovna neatgriezīsies līdz tumsai. Es tā domāju. Viņai vajadzēja pārnākt ļoti drīz, bet, ja ne, tad tikai vēlu naktī…

—      A, tātad tu melo! Es redzu, tu esi melojis… visu laiku melojis!… Es tev neticu! Neticu! Neticu! — Duņečka kliedza ārkārtīgā niknumā, pilnīgi zaudējusi pašsavaldīšanos.

Gandrīz paģībusi viņa atslīga krēslā, kuru Svidrigailovs viņai pasniedza.

—     Avdotja Romanovna, kas jums noticis, atjēdzieties! Lūk, te ir ūdens. Iedzeriet malciņu…

Viņš uzrasināja tai ūdeni. Duņečka satrūkās un atjēdzās.

—            Stipri ķērās pie sirds! — Svidrigailovs murmināja, un viņa seja apmācās. — Avdotja Romanovna, apmierinieties! Ziniet, ka viņam ir draugi. Mēs viņu izglābsim. Vai gribat, es viņu aizvedīšu uz ārzemēm? Man ir nauda; triju dienu laikā dabūšu biļeti. Bet, kas attiecas uz to, ka viņš ir nonāvējis, nu… paveiks vēl daudz labu darbu, un tā viss izlīdzināsies; apmierinieties! Varbūt vēl kļūs par ļoti izcilu cilvēku. Kas jums kait? Slikti jūtaties?

—     Ļaunais cilvēks! Viņš vēl ņirgājas! Laidiet mani…

—     Kur? Uz kurieni jūs?

—     Pie viņa. Kur viņš ir? Vai jūs zināt? Kāpēc šīs durvis ciet? Mēs nupat pa šīm durvīm ienācām, bet tagad tās aizslēgtas. Kad jūs paguvāt aizslēgt?

—     Nevarēju taču izkliegt pa visām istabām to, ko mēs šeit runājām. Es nebūt neņirgājos; man tikai apnika sarunāties šādā tonī. Nu, kur jūs šitāda iesiet? Jeb vai jūs gribat viņu nodot? Jūs viņu no vedīsiet līdz ārprātam, un viņš pats sevi nodos. Vai jūs zināt, ka viņu jau novēro, ka viņam ir jau uz pēdām? Jūs viņu tikai nodosiet. Pagaidiet; es ar viņu tikos un nupat sarunājos; viņu var vēl glābt. Pagaidiet, apsēdieties, padomāsim kopīgi! Tikai tāpēc es jūs aicināju šurp, lai divatā visu labi apdomātu. Sēdiet taču!

—     Kā jūs varat viņu izglābt? Vai tad viņu ir iespējams glābt?

Dūņa apsēdās. Svidrigailovs apsēdās viņai līdzās.

—     Tas viss atkarīgs no jums, vienīgi tikai no jums, — viņš iesāka ar kvēlojošām acīm, gandrīz čukstēdams, mulsdams, aiz liela saviļņojuma dažu vārdu neizrunādams līdz galam.

Dūņa izbijusies atrāvās no viņa tālāk. Arī viņš viscaur drebēja.

—     Sakiet vienu vārdu — un viņš būs glābts! Es… es viņu izglābšu! Man ir nauda un draugi. Es viņu tūdaļ aizsūtīšu, bet pats paņemšu pasi, divas pases. Vienu viņam, otru sev. Man ir draugi, man ir pazīstami valsts darbinieki… Vai gribat? Es paņemšu arī jums pasi… arī jūsu mātei… Kam jums vajadzīgs Razumihins? Arī es jūs mīlu… Es jūs bezgalīgi mīlu. Ļaujiet man jūsu drēbju vīli noskūpstīt, ļaujiet! Ļaujiet! Es nespēju noklausīties, kā jūsu tērps čaukst. Sakiet man: izdari to, — un es izdarīšu! Es visu izdarīšu. Es izdarīšu neiespējamo. Kam jūs ticēsiet, tam arī es ticēšu. Es izdarīšu visu, visu! Neskatieties, neskatieties uz mani tā! Vai jūs nesajēdzat, ka JOs mani beidzat nost…

Viņš gandrīz murgoja. Ar viņu bija pēkšņi kaut kas noticis, it kā kas būtu iesities galvā. Dūņa uzlēca kājās un metās pie durvīm.

—     Atveriet! Atveriet! — viņa kliedza caur durvīm, ar rokām tās raustīdama. — Atveriet taču! Vai tiešām neviena nav?

Svidrigailovs piecēlās un atjēdzās. Ļauns, ironisks smīns pamazām apvijās ap viņa vēl drebošajām lūpām.

—     Tur neviena nav mājās, — viņš klusi pa balsienam sacīja. — Saimniece ir izgājusi, un veltīgi kliegt; tikai velti sevi uztraucat.

—     Kur atslēga? Slēdz tūlīt durvis vaļā, tūlīt, tu zemiskais cilvēk!

—     Man atslēga pazudusi, es nevaru to atrast.

—     Ak tā! Tātad varmācība! — Dūņa nobālēdama iekliedzās un iebēga istabas kaktā, kur žigli aizlika sev priekšā pa rokai gadījušos galdiņu. Viņa nekliedza, bet ar skatienu ieurbās savā mocītājā un uzmanīgi sekoja katrai Svidrigailova kustībai. Arī Svidrigailovs nekustējās no vietas un stāvēja viņai pretī otrā istabas galā. Viņš šķita jau savaldījies, vismaz ārēji. Seja tomēr bija vēl bāla kā agrāk. Ironiskais smīns tajā nenodzisa.

—      Jūs, Avdotja Romanovna, nupat sacījāt «varmācība». Ja varmācība, tad jūs pati varat saprast, ka esmu uz to arī sagatavojies. Sofjas Semjonovnas nav mājās; līdz Kapernaumoviem ir pārāk tālu — piecas aizslēgtas istabas. Un galu galā es esmu vismaz divreiz stiprāks par jums, turklāt man nav ko baidīties, tāpēc ka jūs nevarat mani apsūdzēt: jūs tak patiesi negribēsiet nodot savu brāli? Un neviens jums arī neticēs: nu sakiet, kāpēc gan jauna meitene lai viena ietu pie vientuļa vīrieša viņa dzīvoklī! Tātad, ja jūs arī savu brāli upurētu, pat tad neko nepierādīsiet: varmācību ļoti grūti pierādīt, Avdotja Romanovna.

—     Neģēlis, — Dūņa sašutusi izdvesa.

—      Kā vēlaties; bet ņemiet vērā, ka līdz šim es runāju tikai par varbūtībām. Pēc manas pārliecības, jums pilnīga taisnība: varmācība ir neģēlība. To visu es saku tādēļ, lai jūs saprastu, ka jūsu sirdsapziņa paliks skaidra arī tad, ja jūs pat… ja jūs pat būtu ar mieru izglābt savu brāli labprātīgi… tā, kā es jums lieku priekšā. Jūs gluži vienkārši būsiet padevusies apstākļiem, teiksim, pat varai — ja bez šī vārda nevar iztikt. Padomājiet par to! Jūsu brāļa un jūsu mātes liktenis ir jūsu rokās. Bet es būšu jūsu vergs … visu mūžu … es še gaidīšu …

Svidrigailovs apsēdās uz dīvāna soļus astoņus no Dūņas. Viņai nebija vairs ne mazāko šaubu par tā negrozāmo apņemšanos. Viņa to pazina …

Pēkšņi Dūņa izvilka no kabatas revolveri, uzvilka gaili un nolaida roku ar revolveri uz galdiņa. Svidrigailovs uzlēca kājās.

—     Ahā! Tad raug, kā! — viņš pārsteigts iesaucās un ļauni pasmējās. — Tas pilnīgi maina notikumu gaitu. Tā jūs pati man visu stipri atvieglināt, Avdotja Romanovna! Bet kur jūs ņēmāt revolveri? Varbūt no Razumihina kunga? … Bet tas taču mans revolveris! Vecs paziņa! Un kā es toreiz to meklēju!… Tātad mūsu šaušanas stundas, ko man bija gods uz laukiem jums pasniegt, nav beigušās bez sekmēm.

—     Tas nav tavs revolveris, bet Marfas Petrovnas, kuru tu nogalināji, nelieti! Tev viņas mājā nepiederēja nekas. Es to paņēmu, tiklīdz redzēju, uz ko tu esi spējīgs. Iedrošinies spert kaut soli, un es zvēru, ka tevi nošaušu.

Dūņa bija kā neprātā. Revolveri viņa turēja gatavībā.

—     Nu, bet brālis? Es to jautāju aiz ziņkārības, — Svidrigailovs ievaicājās, vēl arvien stāvēdams uz vietas.

—     Ja tu gribi, tad ziņo! Ne soļa! Šaušu. Tu pats esi slepkava, tu noindēji sievu, es to zinu!…

—     Bet vai jūs esat noteikti pārliecināta, ka es Marfu Petrovnu noindēju?

—     Jā, tu! Tu pats man liki nojaust, tu stāstīji man par indi… Es zinu, ka tu brauci pēc tās… tev viss bija sagatavots … Tas biji tu … Neģēlis!

—     Ja tas arī būtu taisnība, tad tomēr tikai tevis dēļ… Tu būtu bijusi tam par cēloni.

—     Melo! Es tevi neieredzēju, vienmēr, vienmēr…

—     Ehē! Avdotja Romanovna! Kā redzams, esat aizmirsusi, kā savā propagandas sajūsmā jūs jau tiecāties un kūsāt v . Es no actiņām redzēju; vai atminaties to vakaru mēnesnīcā, lakstīgala vēl pogoja?

—     Melo! (Dūņas acīs iezibējās ārkārtīgs niknums.) Tu melo, apmelotājs!

—     Meloju? Nu, manis dēļ, lai es varbūt ari meloju. Samelojos. Sievietēm tādas lietiņas nedrīkst atgādināt.

(Viņš pavīpsnāja.) Zinu, ka šausi, skaistais zvēriņ. Nu, fiuuj!

Dūņa pacēla revolveri — pati nāves bālumā, gluži baltu, trīcošu apakšlūpu, ar ugunīgi kvēlojošām, lielām, melnām acīm viņa apņēmības pilna skatījās Svidrigailovā, vērodama, gaidīdama, ka viņš pakustēsies. Svidrigailovs nekad vēl nebija redzējis viņu tik skaistu. Liesma, Kas iezibējās viņas skatienā tai brīdī, kad viņa cēla revolveri, Svidrigailovu it kā apdedzināja; sirds viņam sāpīgi sažņaudzās. Viņš paspēra soli, un atskanēja šāviens, l ode izskrēja viņam caur matiem un atsitās sienā. Viņš palika stāvam un klusi iesmējās.

—     Iedzēla, lapsene! Tēmē taisni galvā… Kas tas? Asinis! — Viņš izvilka mutautiņu, lai noslaucītu asinis, kas tievā strūkliņā tecēja pār viņa labajiem deniņiem; lode laikam bija mazliet nobrāzusi galvas ādu. Dūņa nolaida revolveri un skatījās uz Svidrigailovu ne gluži izbijusies, bet ar tādu kā mežonīgu nesapratni. Viņa it kā pati vairs nesajēdza, ko ir izdarij-usi un kas īsti notiek.

—     Nu? Garām! Šaujiet vēl, es gaidu, — Svidrigailovs klusi sacīja, vēl vienmēr pavīpsnādams, bet kaut kā drūmi,

—     citādi es pagūšu jūs satvert ātrāk, nekā jūs uzvilksiet gaili!

Duņečka nodrebēja, ātri uzvilka gaili un atkal pacēla revolveri.

—     Lieciet man mieru! — viņa izmisusi izsaucās.

—     Zvēru, ka šaušu atkal… Es… jūs nošaušu!…

—     Nu, ko… trīs soļu attālumā arī nevar nenošaut. Bet, ja nu nenošausiet… tad… — Viņa acis iezvērojās, un viņš paspēra vēl divus soļus.

Duņečka izšāva. Patrona nesprāga.

—     Neakurāti pielādējāt. .. Nekas! Jums ir vēl viena kapsele. Sakārtojiet, es pagaidīšu.

Viņš stāvēja divu soļu atstatumā no viņas, gaidīja un mežonīgā apņēmībā skatījās uz viņu ar kaislīgi gruzdošu, smagu skatienu. Dūņa saprata, ka viņš drīzāk mirs nekā viņu atlaidīs. «Un tagad… tagad viņa to katrā ziņā nošaus — divu soļu atstatumā!»

Pēkšņi viņa aizsvieda revolveri.

—     Nosvieda! — Svidrigailovs pārsteigts izsaucās un dziļi atvilka elpu. Šai mirklī it kā smags slogs novēlās viņam no sirds, un tas varbūt nebija nāves baiļu smagums vien; diezin vai to viņš jel maz bija sajutis. Tā bija atbrīvošanās no citas — vēl sāpīgākas un drūmākas sajūtas, ko viņš arī pats nespētu pilnīgi sev noskaidrot.

Viņš piegāja pie Dūņas un klusi aplika roku viņai ap vidu. Viņa nepretojās, tikai drebēja kā lapa un skatījās uz viņu lūdzošām acīm. Viņš it kā gribēja viņai ko teikt, bet tikai lūpas kustējās — runāt viņš nespēja.

—     Atlaid mani! — Dūņa lūgdamās sacīja.

Svidrigailovs nodrebēja: šis tu nebija vairs tā izrunāts

kā pirmītējais.

—     Tātad nemīli? — viņš klusi vaicāja.

Dūņa noraidoši pakustināja galvu.

—      Un … nevari? … Nekad? … — viņš izmisis čukstēja.

—     Nekad! — Dūņa atčukstēja.

Mirkli Svidrigailova dvēselē norisēja briesmīga, mēma cīņa. Viņš uzlūkoja Duņu ar neaprakstāmu skatienu. Piepeši atņēma savu roku, pagriezās, strauji piegāja pie loga un nostājās pie tā.

Pagāja vēl brīdis.

—       Te ir atslēga! (Viņš izvilka no mēteļa kreisās kabatas atslēgu un nolika sev aiz muguras uz galda, nepagriezdamies un neatskatīdamies uz Duņu.) Ņemiet un ejiet prom, ātrāk!…

Viņš joprojām skatījās pa logu laukā.

Dūņa piegāja pie galda paņemt atslēgu.

—       Ātrāk, ātrāk!—Svidrigailovs atkārtoja, vēl arvien nekustēdamies no vietas un nepagriezdamies. Bet šajā «ātrāk» varēja saklausīt kādu briesmīgu skaņu.

Duna to uztvēra, paķēra atslēgu, metās pie durvīm, žigli tās atslēdza un izskrēja no istabas. Pēc brīža viņa kā neprātīga, neko neatjēgdama, bija jau pie kanāla un skrēja uz V. tilta pusi.

Svidrigailovs vēl minūtes trīs pastāvēja pie loga, tad bez steigas pagriezās, aplaida skatienu apkārt un lēnām pārvilka plaukstu pār pieri. Savāds smaids sašķobīja viņa seju, nožēlojams, bēdīgs, vārgs, izmisuma pilns smaids.% Asinis, kas sāka jau apkalst, bija notraipījušas viņa delnu; viņš īgni paskatījās uz asinīm, pēc tam samērcēja dvieli un nomazgāja deniņus. Viņa skatiens piepeši krita uz revolveri, kas, Dūņas mests, bija aizlidojis līdz durvīm. Viņš to pacēla un apskatīja. Tas bija mazs vecas sistēmas triju patronu kabatas revolveris. Tajā bija palikušas vēl divas patronas un viena kapsele. Vēl vienu reizi varēja izšaut. Viņš padomāja, ielika revolveri kabatā, paņēma platmali un izgāja no istabas.

vi

Visu šo vakaru līdz pulksten desmitiem viņš pavadīja dažādos traktieros un uzdzīves vietās, klīzdams no vienas uz otru. Kaut kur pagadījās arī Katja, kas atkal dziedāja jaunu traktiersulaiņu dziesmiņu, kā viens «neģēlis un tirāns»

Katju kaisli bučoja …

Svidrigailovs dzirdīja ij Katju, ij leijerkastnieku, ij sulaiņus, ij divus nez kādus skrīverīšus. Šie skrīverīši viņam iepatikās tālab, ka abiem bija šķībi deguni: vienam — uz labo, otram — uz kreiso pusi. Tas Svidrigailovu pārsteidza. Pēdīgi tie aizvilka viņu sev līdzi uz kādu dārzu, kur viņš samaksāja ieeju arī par viņiem. Šai dārzā auga viena sīka eglīte un trīs krūmi. Bez tam tur bija uzcelts «izpriecu nams», patiesībā — dzertuve, kur tomēr varēja dabūt arī tēju un stāvēja vairāki zaļi galdiņi un krēsli. Draņķīgs koris un kāds Minhenes vācietis— kaut kas līdzīgs pajaco, ar sarkanu degunu un nezin kādēļ brīnum sērīgs — uzjautrināja publiku. Skrīverīši saķildojās ar kādiem citiem skrīverīšiem un tikko nesakāvās. Svidrigailovs tika ievēlēts par šķīrējtiesnesi. Jau veselu stundas ceturksni viņš tos tiesāja, bet viņi tā bļaustījās, ka nebija ne mazākās iespējas jel ko saprast. Visticamāk likās tas, ka viens no viņiem bija kaut ko nozadzis un paguvis jau pārdot turpat kādam žīdam, bet pārdevis nevēlējās dalīties ar savu biedru. Beidzot izrādījās, ka pārdotais priekšmets ir tējkarote, kas piederēja šai iestādei. Tās iztrūkumu pamanīja, un viss sāka vērsties uz ļauno pusi. Svidrigailovs samaksāja par tējkaroti, uzcēlās un izgāja no dārza. Pulkstenis varēja būt ap desmitiem. Viņš pats nebija pa visu šo laiku dzēris ne pilītes vīna un bija licis pasniegt sev tikai tēju un arī to vairāk tikai modes pēc. Vakars bija spiedīgs un drūms. Ap desmitiem no visām pusēm savilkās draudoši mākoņi; nodārdēja pērkons, lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem. Lija ne pilieniem, bet straumēm. Ik brīdi gaisu šķēla zibens, un varēja izskaitīt līdz pieci, iekams viens blāznums nodzisa. Izmircis līdz pēdējai vīlītei, Svidrigailovs pārnāca mājās, aizslēdza durvis, atvēra rakstāmgaldu, izņēma visu savu naudu, saplēsa divus vai trīs papīrus. Pēc tam, iebāzis naudu kabatā, iedomājās, ka vajadzētu pārģērbties citās drēbēs; bet, palūkojies pa logu un brīdi paklausījies pērkonā un lietū, atmeta ar roku, paņēma platmali un izgāja no dzīvokļa, atstādams to neaizslēgtu. Viņš devās tieši pie Soņas. Viņa bija mājās.

Soņa nebija viena: pie viņas bija četri maziņie Kapernaumova bērni. Sofja Semjonovna dzirdīja viņus ar tēju. Viņa klusēdama godbijīgi sagaidīja Svidrigailovu, ar izbrīnu paskatījās uz viņa samirkušajām drēbēm, tomēr neteica ne vārda. Bet bērni tūlīt aizbēga, šausmīgi izbijušies.

Svidrigailovs apsēdās pie galda un palūdza Soņu apsēsties līdzās. Tā bikli sagatavojās klausīties.

—     Es, Sofja Semjonovna, varbūt aizbraukšu uz Ameriku,— Svidrigailovs sacīja, — un, tā kā mēs redzamies laikam gan pēdējo reizi, tad es atnācu vēl šo to nokārtot. Nu, vai jūs to dāmu šodien sastapāt? Es zinu, ko viņa jums teica, tas nav jāatstāsta. (Soņa sakustējās un pietvīka.) Šiem ļaudīm ir savs zināms uzskats. Bet, kas zīmējas uz jūsu māsiņām un brālīti, tad tie ir patiesi nodrošināti, viņiem piešķirto naudu es esmu iemaksājis, kur nākas, pret kvītīm, drošās rokās. Šīs kvītis tomēr ņemiet pie sevis, drošības pēc. Te tās ir, ņemiet! Tā, tas nu būtu galā… Un, lūk še, te ir trīs piecprocentu biļetes, visas kopā par trīs tūkstošiem rubļu. Tās jūs paturiet sev pašai, un lai tas tā starp mums arī paliek, nesakiet nevienam, lai ari ko jūs dzirdētu! Šī nauda jums turpmāk būs vajadzīga, jo, redziet, Sofja Semjonovna, tā dzīvot kā līdz šim — nav labi, un tas jums nebūs vairs arī vajadzīgs.

—     Jūs esat tik daudz laba darījis man un bērniem, un nelaiķei, — Soņa steidzīgi iesāka, — un, ja es līdz šim jums tik maz esmu pateikusies, tad … neturiet to par…

—     Nu, nevajag, nevajag.

—     Bet šo naudu, Arkādij Ivanovič… Es esmu jums ļoti, ļoti pateicīga, bet es taču tagad jau varu iztikt bez tās. Sevi vienu es vienmēr spēšu uzturēt. Neuzlūkojiet to par nepateicību: ja jūs esat tik labs, tad šo naudu…

—      Jums, jums, Sofja Semjonovna, un, lūdzu, bez liekas runāšanas, tāpēc ka man arī nav laika. Jums šī nauda būs vajadzīga. Rodionam Romaničam ir tikai divi ceļi: vai nu lodi pierē, vai pa Vladimiras lielceļu. (Soņa ar šausmām paskatījās uz viņu un sāka trīcēt.) NeizbīsI ieties, es visu zinu no viņa paša, bet es neesmu pļāpa un nevienam neko neteikšu. Tas bija pareizi, kā jūs viņu mācījāt, lai iet un atzīstas. Tas būs viņam daudz izdevīgāk. Ja nu viņam iznāk ceļš pa Vladimirku, tad… viņš pa to, bet jūs taču viņam līdz? Taču tā? Taču tā? Nu, un ja tā, tad arī naudas ievajadzēsies. Viņa vajadzībām, vai saprotat? Dodams jums, es dodu tikpat kā viņam. Turklāt jūs apņēmāties samaksāt parādu Amālijai Ivanovnai. Kālab jūs, Sofja Semjonovna, tik neapdomīgi parakstāt 1.ādus kontraktus un uzņematies tādas saistības? Tai vācietei parādā palika Katerina Ivanovna, nevis jūs, tātad uzspļaut uz šo vācieti. Tā pasaulē nodzīvot grūti. Nu, un, ja kāds jums varbūt rīt vai parīt kaut ko prasīs par mani (bet jums prasīs), tad ne ar vārdu neieminieties, ka es tagad biju pie jums, un naudu nekādā ziņā nerādiet un nestāstiet nevienam, ka esmu jums ko devis. Un tagad uz redzēšanos! (Viņš piecēlās no krēsla.) Nododiet sveicienus Rodionam Romaničam. Jā, pie tās pašas reizes: naudu pagaidām turiet kaut pie Razumihina kunga. Jūs pazīstat Razumihina kungu? Nu protams, pazīstat. Diezgan lādzīgs zēns. Aiznesiet pie viņa rīt vai. . . kad pienāks laiks. Bet pagaidām noglabājiet pēc iespējas tālāk!

Arī Soņa uzlēca no krēsla un izbijusies lūkojās viņā. Viņai ļoti gribējās kaut ko teikt, kaut ko jautāt, bet pirmajā mirklī viņa to neuzdrošinājās un nezināja arī, kā iesākt.

—     Kur jūs… vai jūs tagad — tādā lietū kur iesiet?

—    Uz Ameriku taisīties un no lietus baidīties, he-he! Ardievu, dārgā Sofja Semjonovna! Dzīvojiet, ilgi dzīvojiet— citiem būsiet noderīga. Jā… pasakiet Razumihina kungam, ka es liku viņu sveicināt. Tā arī pasakiet: Arkādijs Ivanovičs Svidrigailovs viņu sveicina. To izdariet katrā ziņā!

Viņš aizgāja, atstādams Soņu neziņā un bailēs, un kaut kādās neskaidrās, smagās nojautās.

Vēlāk noskaidrojās, ka tai pašā vakarā ap pulksten divpadsmitiem viņš bija devies vēl vienā visai dīvainā

un negaidītā vizītē. Lietus vēl vienmēr nebija rimis. Viscaur slapjš divdesmit minūtes uz divpadsmitiem viņš bija iegājis savas līgavas vecāku šaurajā dzīvoklītī Vasilija salā, Trešajā līnijā, Mazajā prospektā. Uz viņa klauvējieniem tik tikko atsaucās, un sākumā viņš sacēla lielu apjukumu. Bet Arkādijs Ivanovičs, kad viņš to vēlējās, bija cilvēks ar apburošām manierēm, tā ka ar dzīves gudrību apveltīto līgavas vecāku pirmā iedoma (diezgan asprātīga), ka Arkādijs Ivanovičs kaut kur ir piežūpojies tiktāl, ka nezina vairs, ko dara, — tūlīt pati no sevis atkrita. Triekas ķerto tēvu izstūma uz krēsla pie Arkādija Ivanoviča līdzjūtīgā un prātīgā līgavas māte, pēc sava paraduma tūlīt iesākdama sarunu vispirms par attāliem jautājumiem. (Šī sieviete nekad nemēdza uzstādīt tiešus jautājumus, bet vienmēr laida darbā vispirms smaidus un roku berzēšanu, bet pēc tam, ja vajadzēja katrā ziņā un droši kaut ko uzzināt, piemēram: kad Arkādijam Ivanovičam labpatiks noteikt kāzu dienu, — tad iesāka ar ziņkārīgiem un pat alkatīgiem jautājumiem par Parīzi un turienes galma dzīvi un tikai pēc tam pamazām nonāca pie Vasilija salas Trešās līnijas.) Katrā citā laikā tas viss, protams, varēja iedvest klausītājā lielu cieņu, bet šoreiz Arkādijs Ivanovičs izrādījās kaut kā sevišķi nepacietīgs un noteikti izteica vēlēšanos jo ātrāk satikt savu līgavu — kaut gan viņam pašā sākumā bija pateikts, ka līgava jau guļ. Līgava, protams, ieradās. Arkādijs Ivanovičs paziņoja tieši tai, ka viņam ļoti svarīgā lietā uz kādu laiku no Pētreburgas jāaizbrauc un tāpēc viņš atnesis tai piecpadsmit tūkstošus sudraba rubļu dažādās naudas zīmēs un lūdzot tās pieņemt kā viņa dāvanu, jo viņš jau agrāk nolēmis šo nieku viņai pirms kāzām uzdāvināt. Sevišķi loģiskas sakarības starp dāvanas atnešanu, steidzamo aizceļošanu un nepieciešamību tādēļ ierasties pusnaktī un lietū gan nebija, tomēr viss noritēja gludi. Pat nenovēršamie «ak» un «vai», iztaujāšana un brīnīšanās uzreiz kļuva neparasti mērena un apvaldīta; toties tika izrādīta viskvēlākā pateicība, ko pastiprināja pat ļoti prātīgās mātes asaras. Arkādijs Ivanovičs piecēlās, pasmējās, noskūpstīja līgavu, papliķēja tai vaidziņu, apgalvoja, ka drīz atbraukšot, bet, pamanījis viņas actiņās kopā ar vēl bērnišķīgu ziņkārību arī pavisam nopietnu, mēmu jautājumu, viņš padomāja, noskūpstīja meiteni otrreiz un turpat no

sirds nopukojās, zinādams, ka dāvana tūdaļ tiks nolikta ii iz atslēgas gudrās jo gudrās mātes glabāšanā. Viņš aizgāja, atstādams visus neparastā uzbudinājumā. Līdzjūtīgā māte tomēr pusčukstus, žigli bērdama vārdus, tūlīt uz vietas izšķīra dažus visai svarīgus, vēl neizšķirtus jautājumus, proti: Arkādijs Ivanovičs ir liels vīrs, lielu darīšanu cilvēks, ar sakariem, bagātnieks, vienīgi dievs zina, kas viņam galvā: ja iedomājas — aizbrauc, ja iedomājas — arī naudu atdod, tātad nav ko brīnīties. Protams, ir dīvaini, ka viņš ieradās pavisam salijis, bet, piemēram, angļi ir vēl ekscentriskāki, tāpat arī visi labāko aprindu ļaudis nebēdā, ko par viņiem teiks, un iztiek bez ceremonijām. Varbūt viņš tīši tā staigā, lai parādītu, ka ne no viena nebīstas. Pats galvenais — nevajag teikt par to nevienam ne vārda, tāpēc ka — ej nu sazini, kas tur vēl iznāks; bet naudu — žiglāk aiz atslēgas, un tas pavisam labi, ka Fedosja visu laiku nosēdēja virtuvē, un pats galvenais: nekādā, nekādā ziņā nedrīkst to izpaust tai blēdei Reslihai utt., utt. Nosēdēja sačukstēdamies līdz pulksten diviem. Līgava gan aizgāja gulēt daudz agrāk — izbrīnījusies un mazliet sērīga.

Bet Svidrigailovs tieši pusnaktī soļoja pa T. tiltu Pēterburgas puses virzienā. Lietus bija mitējies, bet auroja vējš. Viņš sāka drebēt un vienu brīdi pat it kā ar sevišķu ziņkārību vai pat ar jautājumu noraudzījās uz Mazās Ņevas melno ūdeni. Bet drīz viņam kļuva pārāk auksti stāvēt uz tilta, viņš pagriezās un devās uz L. prospektu. Pa bezgalīgo L. prospektu viņš gāja ļoti ilgi, gandrīz veselu pusstundu, pa reizei tumsā klupdams uz koka bruģa, nebeigdams ar skatieniem ziņkārīgi pētīt prospekta labo pusi. Kaut kur prospekta galā viņš nesen, braukdams garām, bija ievērojis kādu viesnīcu, gan koka ēkā, bet plašu; tās nosaukums, cik viņš atcerējās, bija kaut kas līdzīgs Adrianopolei. Viņš savos aprēķinos nebija kļūdījies; šī viesnīca vientulīgajā apkārtnē bija tik viegli pamanāma, ka to nemaz nevarēja neatrast pat tumsā. Tā bija gara, nomelnējusi koka māja, kurā, neraugoties uz vēlo laiku, spīdēja vēl ugunis un bija manāma rosība. Viņš iegāja un gaitenī sastaptam skrandainim pieprasīja sev istabu. Skrandainis, pārlaidis Svidrigailovam pētījošu skatienu, kļuva itin mundrs un tūdaļ aizveda viņu uz attālu, mazu un smacīgu istabiņu pašā koridora galā, kaktā, zem kāpnēm. Bet citas istabas nebija, visas aizņemtas. Skrandainis vaicājoši paskatījās.

—     Vai tēja ir? — Svidrigailovs jautāja.

—     To var.

—     Kas vēl ir?

—     Teļgaļa, degvīns, uzkožamie.

—     Atnes teļgaļu un tēju!

—    Vai vairāk nekā nevajadzēs? — skrandainis vaicāja pat it kā nesapratnē.

—     Nekā, nekā!

Skrandainis aizgāja, pilnīgi vīlies savās cerībās.

«Tad ta lieliska viesnīca!» Svidrigailovs nodomāja. «Kā es agrāk to nezināju? Es pats ar laikam izskatos pēc uzdzīvotāja, kas nule atstājis kafēšantānu un kam ceļā jau kaut kas atgadījies. Interesanti tomēr, kas šeit nāk un kas te guļ pa nakti.»

Viņš aizdedzināja sveci un apskatīja istabu pamatīgāk. Tas bija tik mazs ūķītis ar vienu logu, ka Svidrigailova augumam likās par zemu un par šauru; ļoti netīra gulta, vienkāršs, krāsots galds un krēsls aizņēma gandrīz visu telpu. No dēļiem sasistas sienas ar apskrubušām tapetēm, kas bija tik noputējušas un saplēstas, ka to krāsu (dzeltenu) gan vēl varēja uzminēt, bet raksts nekādi nebija saskatāms. Daļa griestu un sienas bija slīpas, kā tas parasti mēdz būt bēniņos, bet te pāri šim nošļaupumam gāja kāpnes. Svidrigailovs nolika sveci, apsēdās uz gultas un nogrima domās. Bet drīz viņa uzmanību saistīja dīvaini čuksti blakus istabiņā; tie brīžiem pieauga gandrīz līdz kliegšanai. Šie čuksti bija dzirdami visu laiku, kopš viņš ienāca. Viņš uzklausījās: tur kāds cilvēks lamāja otru un gandrīz vai ar asarām kaut ko tam pārmeta, bet dzirdama bija tikai viena balss. Svidrigailovs piecēlās, aizsedza ar plaukstu sveces gaismu, un sienā tūlīt paspīdēja šķirbiņa; viņš piegāja pie tās un sāka skatīties. Blakus istabā, mazliet lielākā nekā viņējā, atradās divi cilvēki. Viens no viņiem bija bez svārkiem, ar ļoti sprogainiem matiem un sarkanu, uzburbušu seju; tas stāvēja oratora pozā, kājas izplētis, lai nezaudētu līdzsvaru, un, sizdams sev pa krūtīm, patētiski pārmeta otram, ka tas esot nabags, tam pat dienesta pakāpes nekādas neesot, tikai viņš esot to izvilcis no dubļiem un varot, kad vien iegribēšot, atkal padzīt un ka visu šo redzot vienīgi visaugstākā acs. Norātais draugs sēdēja uz krēsla un izskatījās kā cilvēks, kam neganti gribas nošķaudīties, bet tas nekādi neizdodas. Ar aizmiglotām auna acīm viņš paretam pablenza un oratoru, bet acīm redzami bez mazākās sajēgas, par ko tiek runāts, un diezin vai jel maz ko dzirdēja. Uz galda dega sveces galiņš, stāvēja gandrīz tukša degvīna karafe, šņabja glāzītes, maize, glāzes, gurķi un tējas trauki ar jau sen izdzertu tēju. Uzmanīgi apskatījis šo ainu, Svidrigailovs vienaldzīgi atgāja no šķirbas un apsēdās atkal uz gultas.

Skrandainis, atnesis tēju ar teļa gaļu, nenoturējās vēlreiz nepavaicājis:—Vai nevajadzēs vēl kaut ko? — un, atkal saņēmis noraidošu atbildi, aizvācās jau pavisam projām. Svidrigailovs ķērās pie tējas, lai sasildītos; izdzēra glāzi tējas, bet apēst nevarēja ne kumosa, jo nebija ne mazākās apetītes. Acīm redzot, viņam sākās drudzis. Novilcis mēteli un svārkus, viņš satinās segā un likās gultā. Viņš bija saīdzis. «Šinī reizē tomēr labāk būt veselam,» viņš nodomāja un ironiski pasmaidīja. Istabiņā bija smacīgi, svece spīdēja blāvi, ārā gaudoja vējš, kaut kur kaktā skrubinājās pele, un arī istabā bija peļu un kaut kādu ādu smaka. Viņš gulēja un it kā sapņoja: domas nāca un gāja cita pēc citas. Viņam ļoti gribējās pie kaut kā ilgāk pakavēties iztēlē. «Aiz loga laikam ir dārzs,» viņš domāja, «koki šalc; ai, kā man nepatīk koku šalkšana naktī, vētrā un tumsā; tā ir nejauka sajūta!» Un viņš atcerējās, ka pirmīt, ejot gar Pētera parku, bija pat ar riebumu domājis par to. Tūdaļ ienāca prātā arī T. tilts un Mazā Ņeva, un viņam atkal kļuva auksti, tāpat kā pirmīt, kad viņš stāvēja uz tilta. «Nekad savā mūžā ūdens man nav paticis, pat gleznās ne,» viņš atkal nodomāja un pēkšņi pasmīknēja par kādu dīvainu domu: «Tagad taču man vajadzētu būt pilnīgi vieņaldzīgam pret visu šo estētiku un komfortu; bet tieši tagad esmu kļuvis uzreiz tik izvēlīgs kā zvērs, kas gluži tāpat izmeklējas sev vietu… Tādā pašā gadījumā. Tiešām vislabāk būtu bijis pirmīt pagriezties uz Pētera parku! Laikam likās par tumšu, par aukstu, he-he! Gandrīz vai patīkamas sajūtas ievajadzējās!… Jā, kāpēc es sveci nenodzēšu?» (Viņš to nopūta.) «Kaimiņi ir apgūlušies,» viņš nodomāja, neredzēdams vairs sienas plaisā gaismu. «Nuf tagad, Marfa Petrovna, jums būtu īstā reize pasērst — ij tumsa, ij vieta piemērota, ij brīdis attiecīgs. Bet tieši tagad jūs nenāksiet…»

Nezin kālab viņam piepeši iekrita prātā, ka stundu pirms sava nodoma izpildīšanas ar Duņečku viņš bija Raskoļņikovam ieteicis uzticēt māsu Razumihinam, lai tas aizsarga. «Patiesībā es to teicu, vairāk tikai sevi pašu kaitinot, kā to arī Raskoļņikovs gluži pareizi uzminēja. Bet ir gan šķelmis šis Raskoļņikovs! Daudz grūtuma pārcietis. Ar laiku, kad dullums pāries, var, kas zina, kļūt par plaša vēriena blēdi, bet pašreiz viņam par daudz liela griba dzīvot! Tai ziņā šie ļaudis ir nelgas. Nu, dievs ar viņu, kā pats grib, kas man daļas!»

Miegs nenāca. Pamazām viņa acu priekšā sāka izveidoties vēl tik nesen redzētais Duņečkas tēls, un pēkšņi par visu miesu pārskrēja šermuļi. «Nē, tas tagad jāmet pie malas,» viņš nodomāja atjēgdamies, «vajag domāt par kaut ko citu. Cik tas savādi un smieklīgi: es nekad ne pret vienu neesmu sajutis lielu ienaidu, pat atriebties nekad neesmu sevišķi vēlējies, bet tā taču ir slikta zīme, ļauna zīme! Arī strīdēties un skaisties nekad man nav paticis — arī tā ir ļauna pazīme! Bet cik daudz es šodien viņai sasolīju — tfū, velns! Galu galā viņa, kas zina, būtu mani varbūt pārvērtusi…» Viņš sakoda zobus: Duņečkas tēls no jauna parādījās gluži tāds, kāda tā bija, kad pirmoreiz izšāva un, briesmīgi izbijusies, nolaidusi revolveri, kā pamirusi skatījās viņā; viņš būtu varējis pat divas reizes to satvert, un tā ne roku nepaceltu, lai aizstāvētos, ja viņš pats nebūtu tai atgādinājis. Viņš atcerējās, ka viņam šai mirklī bija kļuvis it kā žēl viņas, it kā sirdi būtu kaut kas sažņaudzis… «Eh, pie velna! Atkal šīs domas! Tas viss jāatmet, jāatmet!…»

Viņš grima jau miegā. Drudža trīsas sāka norimt; piepeši viņam likās, ka kaut kas zem segas pārskrēja pār viņa roku un kāju. Viņš sarāvās. «Tfū, velns, vai tik nav pele!» viņš iedomājās. «Man uz galda teļa gaļa palika …» Viņam šausmīgi negribējās mest nost segu, celties augšā, salt, bet piepeši atkal kaut kas nepatīkams noslīdēja gar kāju; viņš nometa segu un iededzināja sveci. Drudzī drebēdams, viņš pieliecās apskatīt gultu — nekā nebija. Viņš papurināja segu, un pēkšņi uz palaga uzlēca pele. Viņš sāka to tvarstīt, pele tomēr nebēga laukā no gultas, bet veikli šaudījās uz visām pusēm, slīdēja laukā viņam no pirkstiem, pārskrēja pār plaukstu un pašmauca zem spilvena; viņš nometa spilvenu, bet acumirklī sajuta kaut ko ielecam azotē, tekalējam pa miesu, nu jau pa muguru, zem krekla . .. Viņš nervozi nodrebēja un pamodās. Istabā bija tumšs, viņš gulēja gultā, ietinies segā tāpat kā pirmīt. Aiz loga gaudoja vējš. «Fu, cik nejēdzīgi!» viņš īgni nodomāja.

Viņš piecēlās un apsēdās uz gultas malas ar muguru pret logu. «Tad jau labāk nemaz negulēt,» viņš nosprieda. Bet no loga vilka aukstums un drēgnums; no vietas nepieceldamies, viņš apņēma apkārt segu un satinās tajā. Sveci neiededzināja. Viņš ne par ko nedomāja un negribēja domāt, bet sapņu tēli iznira cits pēc cita, saraustītu domu drumslas traucās caur smadzenēm bez sākuma, bez gala, bez sakara. Viņš atkal it kā grima snaudā. Vai aukstums, vai tumsa, vai mitrums, vai vējš, kas aiz loga gaudodams locīja kokus, bija tas, kas modināja viņā neatlaidīgo un fantastisko tieksmi un vēlēšanos, — bet viņam sāka rādīties puķes. Viņa priekšā atklājās skaista, ziedoša ainava: gaiša, silta, gandrīz karsta svētku diena — Vasarsvētki. Bagāta, grezna lauku kotedža angļu gaumē grima smaržīgās puķēs, kas sastādītas visgarām mājai; veranda ar vīteņu augiem un neskaitāmām rozēm; gaišas, vēsas kāpnes noklātas ar krāšņu tepiķi, gar malām reti sastopamas puķes ķīniešu vāzēs. Viņš sevišķi ievēroja uz palodzēm vāzēs ar ūdeni baltas, maigas, stipri smaržojošas narcises, kas lieca lejup savus ziedus garo, spilgti zaļo, sulīgo kātu galos. Viņam pat aiziet no tām negribējās, tomēr viņš uzkāpa pa kāpnēm, iegāja lielā, augstā zālē, un te atkal visgarām — pie logiem, pie atvērtajām terases durvīm, uz pašas terases — visur bija puķes. Grīdas bija nokaisītas ar svaigu, tikko pļautu, smaržīgu zāli, logi atvērti, iekšā plūda viegls, svaigs, dzestrs gaiss, aiz logiem čivināja putniņi, bet zāles vidū uz baltu atlasu segta galda stāvēja zārks. Zārks bija apsists ar baltu drānu un apšūts ar baltām, biezām bārkstīm. Puķu vītnes apvija to visapkārt. Puķu vidū zārkā gulēja meitene baltā tilla kleitā, kopā saliktām, pie krūtīm piespiestām, kā no marmora cirstām rokām. Bet viņas vaļējie, gaišie, blondie mati bija slapji; viņai galvā bija rožu vaiņags. Arī viņas grodā, jau sastingusi seja bija kā marmorā kalta, bet smaids ap bālajām lūpām pilns kādu bezgalīgu, bērnam neraksturīgu sāpju uri lielu žēlabu. Svidrigailovs pazina šo meiteni; pie zārka nebija ne svētbilžu, ne degošu sveču, nedzirdēja lūgšanu. Šī meitene bija pašnāvniece — slīkone. Viņai bija tikai četrpadsmit gadu, bet jau salauzta sirds, tā bija nobeigusi savu dzīvi aiz kauna un lielā apvainojuma, kas radījis šausmas un apjukumu jauniņajā, bērnišķīgajā apziņā, ar nepelnītu negodu apgānot šo šķīsto eņģeļa dvēseli. Viņas pēdējais izmisuma kliedziens bija izskanējis neuzklausīts, rupji izsmiets tumšā naktī, aukstumā, mitrā atkusnī, vējam gaudojot…

Svidrigailovs atmodās, piecēlās no gultas un piegāja pie loga. Sataustījis aizšaujamo, viņš atvēra logu. Negants vēja brāziens iedrāzās mazajā ūķītī, it kā ar saltu sarmu apklādams viņa seju un vienīgi ar kreklu aizsegtās krūtis. Aiz loga, likās, tiešām atradās kaut kas izpriecu dārzam līdzīgs. Dienu arī tur droši vien dziedāja koris un pie galdiņiem pasniedza tēju. Bet tagad no kokiem un krūmiem logā bira rasa, bija tumšs kā pagrabā, tā ka tikai ar pūlēm varēja saskatīt kaut kādus melnus plankumus, kuri droši vien bija priekšmeti. Svidrigailovs noliecies, atbalstījies ar elkoņiem uz palodzes, jau minūtes piecas, acu neatraudams, lūkojās šajā miglā. Pēkšņi tumsā un naktī norībēja lielgabala šāviens, tam sekoja otrs^

«A, signāls! Odens ceļas,» viņš iedomājās. «Uz rīta pusi applūdinās pilsētas zemākās vietas uz ielas, piepildīs pagrabus, pagrabu dzīvokļus; uzpeldēs pagrabu žurkas; ļaudis, slapji lietū un vējā, sāks lamādamies pārnest savas grabažas uz augšējiem stāviem … Bet cik tagad pulkstenis?» Tikko viņš to bija iedomājies, kaut kur tuvumā sienas pulkstenis steidzīgi pilnā sparā nosita trīs. «Ehē, pēc stundas ausīs jau gaisma! Ko vēl ilgāk gaidīt? Iešu tūlīt. Iešu taisni uz Pētera parku, sameklēšu kādu lielāku lietus pielijušu krūmu, kas, plecam pieskaroties, visu galvu apbērs ar miljoniem pilienu…» Viņš aizvēra logu, atgāja no tā, aizdedzināja sveci, uzvilka vesti un mēteli, uzlika platmali un izgāja ar sveci rokā gaitenī uzmeklēt kādā kaktā starp visādiem krāmiem un sveču galiem dirnošo skrandaini, lai varētu samaksāt tam par istabu un atstāt viesnīcu. «Pats īstākais brīdis, labāku nevar nemaz izvēlēties!» „

Viņš ilgi staigāja pa šauro un garo gaiteni, nevienu neatrazdams, un gribēja jau skaļi pasaukt, kad piepeši tumšā kaktā starp vecu skapi un durvīm ieraudzīja kaut kādu ērmotu priekšmetu, kas likās dzīvs. Viņš pieliecās ar sveci un ieraudzīja bērnu, gadus piecus — ne vairāk — vecu meitenīti kā grīdas lupata samirkušās drēbītēs; viņa trīcēja un raudāja. No Svidrigailova, kā likās, viņa neizbijās, tikai ar trulu izbrīnu skatījās viņā savām lielajām, melnajām actiņām, paretam iešņukstēdamās, kā to dara bērni, kas ilgi raudājuši, bet jau izraudājušies un pat jau apmierinājušies, tomēr vēl šad un tad iešņukstas. Meitenes sejiņa bija bāla un izvārguši. Viņa bija pārsalusi, bet — «kā viņa te gadījusies? Droši vien te paslēpusies un visu nakti nav gulējusi.» Viņš sāka to izjautāt." Meitenīte piepeši it kā atdzīvojās un ātri, ātri kaut ko buldurēja savā bērna valodā. Tur bija kaut kas par «mammīti», ka «mammīte titīt», un par tasīti, kas «taplīta». Meitene runāja vienā laidā. No visiem viņas stāstiem varēja uzminēt tik daudz, ka viņa ir nemīlams bērns, kuru viņas māte, kaut kāda mūžam piedzērusi varbūt šīs pašas viesnīcas virtuvene, ir situsi un turējusi pastāvīgās bailēs, ka meitene saplēsusi mātes tasīti un par to tik stipri pārbijusies, ka jau kopš vakara aizbēgusi; varbūt ilgi slēpusies kādā sētā, lietū, pēdīgi iezagusies te, paslēpusies aiz skapja un nodirnējusi visu nakti, raudādama un trīcēdama no mitruma, no tumsas un no bailēm, ka par to viņu dikti sitīs. Viņš paņēma bērnu uz rokām, ienesa savā istabiņā, apsēdināja gultā un sāka izģērbt. Caurās, basā kājā uzautās kurpītes bija tik slap-, jas, kā visu nakti peļķē mirkušas. Noģērbis viņš apguldīja viņu gultā, apsedza un ievīstīja ar visu galvu gultas segā. Viņa tūlīt aizmiga. To padarījis, viņš atkal nogrima drūmās domās.

«Izgudrojis ar vēl sapīties!» viņš piepeši sev pārmeta ar smagu un īgnu sajūtu. «Kāda nejēdzība!» Saīdzis viņš paņēma sveci, lai katrā ziņā atrastu skrandaini un drīzāk aizietu no šejienes. «Eh tu, meiteņuk!» viņš errīgi nodomāja, jau vērdams vaļā durvis, bet tad atgriezās vēl paskatīties, kā viņa guļ un vai ir aizmigusi. Viņš uzmanīgi pacēla segu. Meitene gulēja ciešā un maigā miegā. Zem segas viņa bija sasilusi un sārtums jau iesities viņas bālajos vaidziņos. Bet dīvaini: šis sārtums likās it kā spilgtāks un košāks nekā parastais bērnu sārtums. «Tas ir drudža sārtums,» Svidrigailovs nosprieda, «tas ir tāds, it kā viņai būtu iedota vesela glāze vīna. Sārtās lūpiņas deg, kvēlo, — bet kas tas? Viņam uzreiz likās, ka meitenes garās, melnās skropstas ietrīcas un pamirkšķina, tad it kā paveras un caur tām raugās laukā viltīga, asa, pavisam vairs ne bērnišķīgi mirkšķinoša actiņa, kā kad meitene tikai izliktos par aizmigušu. Jā, tā arī ir, viņas lūpiņas paveras smaidā, mutes kaktiņi vieglītēm raustās, it kā vēl valdīdamies. Un nu viņa jau pavisam atmet savaldīšanos, tie ir jau smiekli, neslēpti smiekli; šajā pavisam nebērnišķīgajā sejā vizmo kaut kas izaicinošs, netikls; tā ir kamēlijas seja, pērkamas kamēlijas nekaunīgā seja. Lūk, jau pavisam neslēpdamās, atveras abas acis; tās pārlaiž viņam ugunīgu, bezkaunīgu skatienu, viņu aicina, smejas… Kaut kas bezgalīgi nekrietns un apvainojošs bija šais smieklos, šais acīs, visā šai neķītrajā maza bērna sejā. «Kā! Piecus gadus veca meitene!» Svidrigailovs ar īstām šausmām čukstēja. «Tas… kas tas ir? …» Bet viņa jau pavisam pagriež^savu kaistošo sejiņu pret Svidrigailovu, stiepj rokas … «A, nolādētā!» šausmās iekliedzās Svidrigailovs, paceldams pār viņu roku… Bet tai pašā mirklī viņš pamodās.

Viņš guļ tai pašā gultā, tāpat satinies segā; svece nav aizdegta, bet aiz loga jau gaiša diena.

«Visu cauru nakti lietuvēns!» Viņš īgni piecēlās sēdus galīgi salauzts; visi kauli smeldza. Arā bija bieza migla, saredzēt nekā nevarēja. Pulkstenis drīz seši — aizgulējies! Viņš piecēlās, apvilka vēl mitros svārkus un mēteli. Sataustījis kabatā revolveri, viņš to izvilka, saveda kārtībā kapseli. Pēc tam izņēma kabatas grāmatiņu un uz pirmās — pašas redzamākās lapiņas uzrakstīja lieliem burtiem kādas rindiņas. Tās pārlasījis, viņš nogrima domās, atspiedies ar elkoni uz galda. Revolveris un kabatas grāmatiņa gulēja tepat pie viņa elkoņa. Mušas pamodušās bija aplipušas ap neaiztikto teļa cepeti, kas vēl stāvēja tepat uz galda. Viņš ilgi uz tām skatījās un pēdīgi ar brīvo labo roku sāka vienu mušu tvarstīt. Ilgi ar to nomocījās, bet nekādi nevarēja saķert. Beidzot, pieķēris sevi šai interesantajā nodarbībā, viņš atguvās, nodrebinājās, uzcēlās un apņēmīgi izgāja no istabas. Pēc brīža viņš bija jau uz ielas.

Bieza migla, balta kā piens, sedza pilsētu. Svidrigailovs devās pa slideno un dubļaino koka ietvi Mazās Nfevas virzienā. Viņa acu priekšā rēgojās pa nakti augstu uzplūdušie Mazās Ņevas ūdeņi, Pētera sala, slapji celiņi, slapja zāle, slapji koki un krūmi — un pēdīgi arī tas krūms. .. Saīdzis viņš sāka aplūkot apkārtējās mājas, lai novirzītu domas uz kaut ko citu. Neviena gājēja, ne važoņa uz prospekta neredzēja. Spilgti dzeltenās koka mājiņas ar aizvērtiem slēģiem izskatījās netīras un sērīgas. Mitrais aukstums spiedās līdz kauliem, un visu miesu pārņēma drebuļi. Paretam viņš redzēja pa kādai sakņu vai pārtikas bodītes izkārtnei un tās visas uzmanīgi izlasīja. Un nu, lūk, koka bruģis jau beidzies. Viņš ir jau pie liela mūra nama. Netīrs, nosalis šunelis ar iemiegtu asti pārskrēja viņam pār ceļu. Kāds līdz nesamaņai piedzēries, šinelī ģērbies cilvēks, pakritis knūpu, gulēja šķērsām pār ietvi. Svidrigailovs paskatījās uz to un gāja tālāk. Viņam pa kreisi pavīdēja ugunsdzēsēju sargtornis. «A!» viņam ienāca prātā. «Lūk, kur īstā vieta, kāpēc vēl iet uz Pētera parku? Vismaz oficiāla liecinieka klātbūtnē …» Viņš tikko nepasmīnēja par šo jauno domu un nogriezās pa S. ielu. Tepat jau arī bija lielais nams ar sargtorni. Pie nama platajiem, aizslēgtajiem vārtiem, atslējies pret tiem ar plecu, stāvēja neliels vīriņš pelēkā kareivja mētelī, Ahilleja bruņu cepuri galvā. Viņš ar miegainu skatienu vēsi paskatījās uz pienākušo Svidrigailovu. Viņa sejā bija skaidri saskatāms tas mūžīgais īdzīgais sērīgums, kas tik šķerbi iezīmēts bez izņēmuma visās ebreju cilts sejās. Viņi abi, Svidrigailovs un Ahillejs, kādu laiku klusēdami skatījās viens otrā. Ahillejam pēdīgi sāka likties, ka tā nav nekāda kārtība, ja cilvēks nav piedzēries, bet stāv trīs soļus no viņa, skatās tieši viņam sejā un nekā nesaka.

—     A kā jums te vajage?—viņš jautāja, vēl arvien nekustēdamies un savu stāvokli nemainīdams.

—     It nekā, draugs, labrīt! — Svidrigailovs atbildēja.

—     Te nav jūse viete.

—     Es, draugs, ceļošu uz tālām zemēm.

—     Tālēm zemēm?

—     Uz Ameriku.

—     Uz Amerike?

Svidrigailovs izņēma revolveri un uzvilka gaili. Ahillejs sarauca uzacis.

—     Uj, kas par jokem, te nav tāde viete!

—     Kāpēc te nav tāda vieta?

—     Tāpēc, ka te nav tāde viete!

—     Nē, draugs, viss vienalga. Vieta ir laba; un, ja tevi sāk pratināt, tad tu tā arī pasaki, ka aizbraucu uz Ameriku.

Viņš pielika revolveri pie labajiem deniņiem. — Uj, te nevar, te nevar, te nav prieks tam viete! — Ahillejs izbijās, arvien platāk ieplezdams redzokļus. Svidrigailovs nospieda gaili…

Tai pašā dienā, bet jau ap septiņiem vakarā, Raskoļņikovs tuvojās savas mātes un māsas dzīvoklim Bakaļejeva namā, kuru viņām bija apgādājis Razumihins. Ieeja uz kāpnēm bija no ielas. Raskoļņikovs gāja gausiem soļiem, it kā vēl vienmēr šaubīdamies: iet vai neiet? Atpakaļ viņš tomēr neparko nebūtu griezies: viņa apņemšanās bija stingra. «Pilnīgi vienalga, viņas taču vēl nekā nezina,» viņš prātoja, «un mani jau tik un tā pieraduši uzskatīt par savādnieku. ..» Viņa apģērbs bija šausmīgs: viss netīrs, cauru nakti mircis lietū, saplēsts, saburzīts. Seja izskatījās kā izķēmota aiz lielā noguruma, sliktā laika, fiziskās pārpūles un gandrīz veselu diennakti ilgās cīņas pašam ar sevi. Visu nakti viņš bija pavadījis viens un dievs zina kur. Bet tagad bija vismaz galīgi izlēmis.

Viņš pieklauvēja, durvis atvēra māte. Duņečkas nebija mājās. Arī kalpone šai brīdī negadījās klāt. Pulherija Aleksandrovna pirmajā mirklī gandrīz vai valodu zaudēja no priecīgā pārsteiguma; tad satvēra viņu aiz rokas un ievilka istabā.

—     Nu tīļ esi klāt! — viņa izsaucās, aiz prieka stostīdamās. — Nedusmo, Rodja, ka saņemu tevi kā muļķe, ar asarām acīs: es jau smejos, nevis raudu. Tu domā, ka raudu? Nē, es priecājos, bet man jau tāds muļķīgs paradums: birst asaras. Tas man tā kopš tava tēva nāves, ka es par visu raudu. Sēdi, dēliņ, es redzu, tu laikam būsi piekusis. Ai, kā tu esi novārtījies!

—     Es vakar staigāju lietū, māmiņ… — Raskoļņikovs iesāka.

—     Ak nē jel, nē! — Pulherija Aleksandrovna viņu strauji pārtrauca. — Tu domā, ka es tūlīt pēc vecas sieviešu paražas sākšu tevi izvaicāt. Nebīsties! Es tak saprotu, visu saprotu; tagad jau esmu izmācījusies tikpat kā šejieniete un pati redzu, ka te ļaudis gudrāki. Es reizi par visām reizēm esmu nolēmusi: kur nu man saprast visus tavus apsvērumus un prasīt no tevis kādas atskaites! Tev varbūt galvā ir dievs zina kādi mērķi un plāni vai arī kādas domas veidojas, vai tad nu man tev uzplīf ies, sak, par ko tu domā? Es… ak kungs! Ko es svaidos šurp un turp kā apreibusi… Redzi, Rodja, es jau trešo reizi pārlasu žurnālā tavu rakstu, Dmitrijs Prokofjičs atnesa. Es vai iekliedzos no pārsteiguma, raug, muļķe, domāju pie sevis, tad lūk, ar ko viņš nodarbojas, kur visa izskaidrojums! Mācītie ļaudis vienmēr tādi. Varbūt viņam galvā pašreiz kādas jaunas domas, viņš nopūlas ar tām, bet es viņu nomoku un mulsinu. Es lasu, dēls, un, zināms, daudz ko nesaprotu; bet tā jau tam arī jābūt — ko nu es!

—     Parādiet, māmiņ!

Raskoļņikovs paņēma avīzi un pavirši palūkojās uz savu rakstu. Lai cik lielā pretrunā tas bija ar viņa tagadējiem apstākļiem un stāvokli, viņš tomēr izbaudīja tās dīvainās, smeldzoši saldās jūtas, kādas pārdzīvo autors, redzēdams savu pirmo darbu iespiestu; pie tam arī viņa divdesmit trīs gadi lika sevi manīt. Tas ilga īsu brītiņu. Pāris rindiņu izlasījis, viņš sadrūma, un briesmīgas skumjas sažņaudza viņa sirdi. Visas pēdējo mēnešu dvēseles cīņas atkal atdzīvojās atmiņā. Viņš ar riebumu un sašutumu nometa savu rakstiņu uz galda.

—     Bet, lai arī kāda muļķe es būtu, Rodja, tomēr varu noģist, ka tu drīz būsi viens no pirmajiem, ja ne pats pirmais mūsu mācīto vīru pulkā. Un viņi iedrošinājās par tevi domāt, it kā tu būtu jucis prātā! Ha-ha-ha! Tu nemaz nezini, viņi taču tā domāja! Ak, niecīgie tārpi, vai viņi spēj saprast, kas ir prāts! Un pat Duņečka tikko nenoticēja — iedomājies! Tavs nelaiķa tēvs divi reizes iesūtīja žurnāliem — sākumā dzejas (man vēl tagad glabājas burtnīciņa, kādreiz tev parādīšu), bet pēc tam veselu stāstu (es pati izkaulēju, lai dod man pārrakstīt), un kā mēs abi lūdzām dievu, lai iespiež, — neiespieda! Pirms dienām sešām septiņām, Rodja, es gluži izsamisu, skatīdamās uz tavu apģērbu, kā tu dzīvo, ko ēd un kas tev kājā. Bet tagad redzu, ka atkal esmu bijusi muļķe, jo tu, ja vien iegribēsi, tagad visu uzreiz varēsi sev iegūt ar prātu un talantu. Tu tikai pagaidām vēl negribi, tev svarīgāki darbi darāmi…

—     Māmiņ, vai Dūņas nav mājās?

—     Nav, Rodja. Ļoti bieži viņu mājās neredzu, atstāj mani vienu pašu. Pie manis Dmitrijs Prokofjičs, lai viņam paldies, šad un tad atnāk pasēdēt un pastāvīgi runā par tevi. Viņš tevi, dēls, mīl un ciena. Par Duņu es nebūt nesaku, ka viņa tik pārāk maz mani cienītu. Es nesūdzos. Viņai savs raksturs, man savs, viņai ir radušies kaut kādi savi noslēpumi; bet man no jums nav nekādu noslēpumu. Es, protams, esmu cieši pārliecināta, ka Dūņa ir pārāk gudra un bez tam ij mani, ij tevi mīl… es tikai nezinu, pie kā tas viss novedīs. Esmu laimīga, ka tu atnāci pie manis, Rodja, bet viņa nu to ir palaidusi garām; kad atnāks, tad es viņai pateikšu: kamēr tevis nebija, brālis bija te, bet kur tu savu laiku pavadīji? Tu, Rodja, mani pārāk nelutini: kad vari — atnāc, ja nevari — neko nevar darīt, pagaidīšu. Es tomēr zināšu, ka tu mani mīli, un man arī ar to pietiek. Lasīšu tavus rakstus, klausīšos, kā visi man par tevi stāstīs, bet teju, teju arī pats atnāksi apraudzīt, ko tad vēl labāku? Arī tagad, lūk, esi atnācis māti apmierināt, es jau redzu . ..

Te Pulherija Aleksandrovna piepeši apraudājās.

—     Atkal es… tāda kā! Neskaties uz mani, muļķa dvēseli! Ak kungs, ko es tā sēžu, — viņa iesaucās, uztrūkdamās no krēsla, — man tak ir kafija, bet es pat nepacienāju! Redzi, ko nozīmē vecuma egoisms! Tūlīt, tūlīt!

—     Māmiņ, nevajag, es tūlīt iešu. Es nenācu tādēļ. Uzklausieties, ko es teikšu!

Pulherija Aleksandrovna nedroši piegāja viņam klāt.

—     Māmiņ, lai kas ar mani notiktu, lai ko par mani dzirdētu un lai ko jums par mani stāstītu, vai jūs vienmēr mani mīlēsiet tāpat kā tagad? — viņš piepeši jautāja no pārpilnas sirds, par saviem vārdiem nedomādams, tos neapsvērdams.

—     Rodja, Rodja, kas tev? Kā tu vari tā jautāt? Kas man par tevi ko stāstīs? Un es arī neticēšu nevienam, lai viņš būtu kas būdams; es vienkārši viņu izdzīšu.

—     Es atnācu jums pateikt, ka esmu jūs vienmēr mīlējis, un tagad es esmu priecīgs, ka mēs esam vieni un Duņečkas nav mājās, — viņš ar tādu pašu aizgrābtību turpināja, — es atnācu jums pateikt, ja arī jūs būsiet nelaimīga, tad tomēr ziniet, ka jūsu dēls tagad mīl jūs vairāk" par sevi pašu, un tas viss, ko domājāt par mani, ka esmu cietsirdīgs un jūs nemīlu,—tas viss nav taisnība. Es nekad nebeigšu jūs mīlēt… Un nu diezgan; man šķita, ka tas man jādara un ar to jāiesāk …

Pulherija Aleksandrovna klusēdama apskāva viņu, piespieda pie krūtīm un klusu raudāja.

—     Es nezinu, kas tev ir, Rodja, — viņa pēdīgi sacīja. — Es visu šo laiku domāju, ka mēs vienkārši tev apnīkam, bet tagad redzu, ka tev tuvojas kādas lielas bēdas un tāpēc tu arī skumsti. Es, Rodja, jau sen to paredzēju. Piedod man, ka par to ierunājos; bet es par to vien domāju, naktis neguļu. Pagājušo nakti arī tava māsa cauru nakti nomurgoja, pastāvīgi tevi pieminēja. Es kaut ko sadzirdēju, bet nekā nesapratu. Visu rītu kā uz nāvi notiesāta staigāju, kaut ko gaidīju, kaut ko nojautu un nu, lūk, sagaidīju! Rodja, Rodja, uz kurieni tu? Vai tu kur brauksi, vai?

—     Braukšu.

—     Tā jau domāju! Bet es tak varu braukt tev līdzi, ja tev vajadzēs. Un Dūņa ar; viņa tevi mīl, viņa tevi ļoti mīl; un Sofja Semjonovna ar varbūt lai brauc mums līdzi, ja vajag, — es labprāt viņu pat par savu meitu pieņemšu. Dmitrijs Prokofjičs palīdzēs mums visiem kopā sarīkoties … bet… uz kurieni tu … brauksi?

—     Ardievu, māmiņ!

—     Ko? Vai jau šodien? — viņa iekliedzās, it kā zaudēdama viņu uz mūžu.

—     Es nevaru, man laiks iet, man ļoti jāsteidzas…

—     Un es nevaru iet tev līdzi?

—     Nē. Bet, māmiņ, jūs nometieties ceļos un pielūdziet par mani dievu! Varbūt jūsu lūgšana tiks uzklausīta.

—     Tad ļauj, es pārmetīšu tev krustu — es svētīšu tevi! Nu tā, nu tā. Ak dievs, ko mēs darām!

Tiešām viņš bija priecīgs, ļoti priecīgs, ka cita neviena nebija klāt, ka viņi bija ar māti divatā. Pirmo reizi pa visu šo briesmīgo laiku viņa sirds atkusa. Viņš saļima mātes priekšā pie zemes, skūpstīja viņas kājas, un abi apkampušies raudāja. Un viņa nedz brīnījās, nedz šoreiz ko taujāja. Viņa jau sen noprata, ka ar viņas dēlu notiek kaut kas briesmīgs un ka tagad viņam ir pienācis kāds drausmīgs brīdis.

—     Rodja, mans mīļais, mans pirmdzimtais, — viņa raudādama runāja, — tagad tu esi tāds, kāds biji maziņš, tu tāpat nāci pie manis, tāpat apkampi un skūpstīji mani; jau tad, kad mēs vēl ar tavu tēvu dzīvojām un cietām trūkumu, tu biji mūsu mierinājums jau ar to vien, ka tu mums biji; bet, kad es tēvu apglabāju, cik daudzreiz tad mēs, tāpat apkampušies kā tagad, raudājām pie viņa kapa! Bet, ka es jau sen raudu, tad tas tāpēc, ka mātes sirds jau iepriekš bija nojautusi nelaimi. Kad es pirmo reizi tevi ieraudzīju tai vakarā, atceries, kad mēs tikko bijām atbraukušas, es pēc viena tava skatiena visu to uzminēju un sirds man nodrebēja; bet, kad šodien atvēru tev durvis un paskatījos, tad tūlīt nodomāju, ka liktenīgā stunda ir situsi. Rodja, Rodja, tu taču tūlīt vēl nebrauksi?

—     Nē.

—     Tu vēl atnāksi?

—     Jā … atnākšu.

—     Nedusmojies, Rodja, es gan izvaicāt nedrīkstu. Zinu, ka nedrīkstu, bet pasaki man kaut pāris vārdiņu, vai tas tālu, kur tu brauksi!

—     Ļoti tālu.

—     Kas tev tur, vai kāds dienests, kāda karjera?

—     Ko dievs dos… tikai lūdziet par mani!

Raskoļņikovs gāja uz durvīm, bet viņa pieķērās viņam

un izmisuma pilnu skatienu raudzījās viņam acīs. Viņas seja bija pārvērsta aiz šausmām.

—     Diezgan, māmiņ! — Raskoļņikovs sacīja, dziļi nožēlodams, ka bija iedomājies atnākt.

—     Ne uz mūžu? Taču vēl ne uz visu mūžu? Tu taču atnāksi, rītdien atnāksi?

—     Atnākšu, atnākšu, ardievu!

Pēdīgi viņš izrāvās.

Vakars bija dzidrs, silts un jauks: negaiss bija izklīdis jau no rīta. Raskoļņikovs devās uz savu dzīvokli; viņš steidzās. Vēlējās visu nobeigt līdz saules rietam. Un līdz tam laikam negribējās nevienu satikt. Kāpjot pa kāpnēm uz savu dzīvokli, viņš ievēroja, ka Nastasja, atliekusies no patvāra, cieši vēro viņu un pavada ar acīm. «Vai tik nav jau kāds pie manis?» viņš nodomāja. Ar riebumu viņš iedomājās Porfīriju. Bet, piegājis pie savas istabiņas un atvēris durvis, viņš ieraudzīja Duņečku. Viņa sēdēja viena un vientuļa, nogrimusi dziļās domās, un, kā rādījās, jau sen viņu gaidīja. Viņš apstājās uz sliekšņa. Dūņa satrūkusies piecēlās no dīvāna un izslējās. Viņas nekustīgajā, uz brāli vērstajā skatienā bija lasāmas šausmas un neremdināmas skumjas. Un no šī viena skatiena viņš uzreiz saprata, ka māsai jau viss zināms.

—     Vai varu ieiet pie tevis vai lai eju projām? — viņš šaubīdamies jautāja.

—     Es visu dienu nosēdēju pie Sofjas Semjonovnas; mēs abas gaidījām tevi. Domājām, ka tu katrā ziņā atnāksi.

Raskoļņikovs ienāca istabā un bez spēka apsēdās uz

krēsla.

—            Dūņa, es esmu pavisam saguris; tik ļoti piekusu; bet man gribētos kaut šinī brīdī pilnīgi valdīt pār sevi.

Viņš palūkojās māsā ar šaubu pilnu skatienu.

—     Kur tu visu nakti biji?

—            Labi neatminos; redzi, māsa, es gribēju galīgi izšķirties un daudzas reizes nostaigāju gar Ņevu, to atminos. Es gribēju tur visam darīt galu, bet… pietrūka apņēmības … — viņš čukstēja, palūkodamies atkal māsā ar šaubām.

—            Paldies dievam! Bet kā mēs ar Sofju Semjonovnu tieši no tā baidījāmies! Tātad tu, paldies dievam, vēl tici dzīvei!

Raskoļņikovs rūgti pavīpsnāja.

—            Es neticēju, bet nupat kopā ar māti apkampušies raudājām; es neticu un tomēr teicu, lai viņa lūdz par mani. Dievs to zina kā tas notiek, Duņečka, bet es, lūk, nekā nesaprotu.

—            Tu biji pie mātes? Tu viņai ar pateici? — Dūņa šausmās iekliedzās. — Vai tiešām tu to varēji viņai pateikt?

—            Nē, es nepateicu… ar vārdiem ne, bet viņa daudz ko saprata. Viņa dzirdējusi, ko tu naktī murgoji. Es esmu pārliecināts, ka viņa pa pusei jau zina. Es varbūt slikti izdarīju, ka pie viņas aizgāju. Pat nezinu, kālab tur aizgāju. Es esmu zemisks cilvēks, Dūņa.

—            Zemisks cilvēks, bet ciešanu ceļu gatavs iet! Tu taču iesi?

—             Iešu. Tūdaļ. Vienīgi lai izbēgtu no šī kauna, es arī gribēju noslīcināties, Dūņa, bet, stāvēdams jau pār dzelmi, nodomāju: ja līdz šim esmu uzskatījis sevi par stipru, tad arī tagad no kauna neizbīšos, — viņš noteica, it kā aizsteigdamies pats sev priekšā. — Vai tas ir lepnums, Dūņa?

—     Lepnums, Rodja.

It kā uguns uzliesmoja viņa izdzisušajās acīs; viņam patika, ka viņš vēl bija lepns.

—            Bet vai tu, māsa, nedomā, ka es vienkārši sabijos no ūdens? — viņš ievaicājās, ar nejauku grimasi ielūkodamies viņai sejā.

—     Rodja, pietiek! — sarūgtināta izsaucās Dūņa.

Minūtes divas valdīja klusums. Viņš sēdēja, galvu nodūris, lūkodamies grīdā; Duņečka stāvēja otrā galā un ar sāpēm skatījās viņā. Pēkšņi viņš piecēlās.

—     Jau vēls, ir laiks. Tagad es eju sevi nodot. Bet es nezinu, kālab to daru.

Lielas asaras ritēja pār Dūņas vaigiem.

—     Tu raudi, māsa, bet vai tu vari sniegt man roku?

—     Un tu par to šaubies?

Viņa to cieši apkampa.

—     Vai tu, uzņemdamies ciešanas, neesi jau nomazgājis pusi no sava nozieguma? — viņa izsaucās, žņaugdama viņu apkampienos un skūpstīdama.

—     Noziegums? Kāds noziegums? — viņš iesaucās it kā pēkšņā trakumā. — Vai tas, ka es nokāvu riebīgu un kaitīgu uti, nevienam nederīgu veceni augļotāju, kura sūca nabaga ļaužu asinis, par kuras nonāvēšanu citi desmit grēki tiks piedoti, — vai tas ir noziegums? Es par to nedomāju un arī to nomazgāt nedomāju. Un ko mani no visām pusēm biksta — «noziegums, noziegums»! Tikai tagad es skaidri ieraugu visu savas mazdūšības nejēdzību, tagad, kad esmu jau apņēmies doties šai nevajadzīgajā kaunā! Vienkārši aiz sava zemiskuma un neapdāvinātības esmu to apņēmies un . . . varbūt vēl arī tāpēc, ka tas ir … izdevīgāk, kā to ieteica … šis … Porfīrijs! …

—     Brāli, brāli, ko tu runā! Tu tak izlēji asinis! — Dūņa izmisusi iekliedzās.

—     Kuras izlej visi, — viņš trakā niknumā uztvēra, — kuras pasaulē vienmēr ir lijušas un līst kā ūdens krāce, kuras lej kā šampanieti, par kuru izliešanu vaiņago Kapitolijā un vēlāk dēvē par cilvēces labdari. Ieskaties tikai vērīgāk un dziļāk! Arī es vēlējos cilvēkiem labu un būtu izdarījis simtiem tūkstošiem labu darbu šīs vienas muļķības, pat ne muļķības, bet vienkārši neveiklības vietā, jo visa šī doma nebija nemaz tik muļķīga, kā tagad, pēc neveiksmes, liekas… (Pēc neveiksmes viss liekas muļķīgi.) Ar šo muļķību es gribēju tikai iegūt neatkarību, spert pirmo soli, dabūt līdzekļus, un viss tiktu izlīdzināts ar neizmērojami lielāku derīgā pārsvaru… Bet es%… es pat pirmo soli neizturēju, tāpēc ka es esmu — nelga! Lūk, kur visa nelaime! Un tomēr ar jūsu acīm es nekad neskatīšos: ja man būtu izdevies, tad mani vaiņagotu, bet tagad — sprostā!

—     Bet tas taču nav tas, nepavisam nav tas! Brāli, ko tu runā!

—     A! Nav īstā forma, nav tik estētiski laba forma! Nu, bet es nemūžam nesaprotu — kāpēc traišķīt cilvēkus ar bumbām, ar kārtīgiem aplenkumiem būtu cienījamāka forma? Baidīšanās par estētiku ir nespēka pirmā pazīme … Nekad, nekad es neesmu to skaidrāk apzinājies kā patlaban un vairāk kā jebkad nesaprotu, ko esmu noziedzies! Nekad, nekad es neesmu bijis stiprāks savā pārliecībā kā tagad!…

Pat sārtums iesitās viņa bālajā, novārgušajā sejā. Bet, pēdējos vārdus izrunājot, viņa skatiens nejauši sastapās ar Dūņas acīm, un šajās acīs viņš saskatīja tik daudz, tik daudz moku viņa dēļ, ka nevilšus atjēdzās. Viņš juta, ka tomēr ir padarījis šīs divas nabaga sievietes nelaimīgas. Viņš taču bija visa cēlonis …

—     Dūņa, mīļā! Ja esmu vainīgs, tad piedod man (kaut gan piedot nevar, ja esmu vainīgs)! Ardievu! Nestrīdēsimies! Ir laiks, man jāiet! Es tevi lūdzu, nenāc man līdz! Man vēl kaut kur jāpieiet.. . Bet tu ej tūlīt pie mātes, esi pie viņas! Lūgtin lūdzu to tev! Tas ir mans pēdējais un vislielākais lūgums. Neatkāpies no viņas visu šo laiku; es viņu atstāju tādā uztraukumā, ka diezin vai viņa to izturēs: viņa vai nu nomirs, vai zaudēs prātu. Esi pie viņas! Razumihins būs ar jums, es viņam tā teicu… Neraudi par mani: es centīšos būt ij vīrišķīgs, ij godīgs visu mūžu, kaut gan esmu slepkava. Var būt, ka tu dzirdēsi kādreiz manu vārdu. Es neapkaunošu jūs, tu redzēsi; es vēl pierādīšu… tagad pagaidām uz redzēšanos, — viņš pasteidzās nobeigt, līdz ar saviem pēdējiem vārdiem un solījumiem pamanījis Dūņas acīs atkal savādo izteiksmi. — Kāpēc tu tā raudi? Neraudi, neraudi, nešķiramies taču uz mūžu!. .. Ak jā! Pagaidi, aizmirsu! .. .

Viņš piegāja pie galda un paņēma kādu biezu, apputējušu grāmatu, atšķīra to un izņēma starp lapām ieliktu maziņu, akvarelī uz ziloņkaula gleznotu ģīmetnīti. Tas bija viņa saimnieces karsonī nomirušās meitas — viņa bijušās līgavas, tās pašas dīvainās jaunavas portrets, kura gribēja iet klosterī. Viņš kādu brīdi nolūkojās uz šo izteiksmīgo un slimīgo sejiņu, tad noskūpstīja to un iedeva Duņečkai.

—     Lūk, ar viņu es tiku daudz pārrunājis arī par to; vienīgi tikai ar viņu, — viņš domīgi sacīja, — viņas sirdij es atklāju daudz ko no tā, kas vēlāk tik nejauki piepildījās. Neuztraucies, — viņš teica Dūņai, — arī viņa man nepiekrita, tāpat kā tu, es esmu priecīgs, ka viņas tagad vairs nav. Pats galvenais tagad, ka viss nu ies citādi, jaunā virzienā; viss pārlūzis divos gabalos, — viņš pēkšņi iesaucās, atgriezdamies atkal savā drūmajā grūtsirdībā. — Viss, viss! Bet vai es esmu uz to sagatavots? Vai es pats to gribu? Saka: tas esot vajadzīgs manai pārbaudīšanai. Bet kam, kam visi šie bezjēdzīgie pārbaudījumi? Ko tie palīdz, vai es tad, moku un idiotisma sabeigts, pēc divdesmit gadu katorgas, vecuma nespēkā būšu ieguvis skaidrāku apziņu nekā tagad, kam tad man vairs dzīvot? Un kāpēc es tagad esmu ar mieru tā dzīvot? O, es jau zināju, ka esmu nelga, kad šorīt rītausmā stāvēju pie Ņevas!

Beidzot viņi abi izgāja. Grūti bija Dūņai, bet viņa brāli mīlēja. Viņi šķīrās, bet, pagājusi soļu piecdesmit, Dūņa pagriezās, lai vēlreiz paskatītos uz viņu. Viņš bija vēl redzams. Aizgājis līdz ielas stūrim, arī viņš atskatījās; viņu acis vēl pēdējo reizi sastapās, bet, pamanījis, ka arī māsa uz viņu skatās, viņš nepacietīgi un pat īgni pamāja ar roku, lai viņa iet tālāk, bet pats pagriezās ap stūri.

«Es esmu ļauns, es pats to redzu,» viņš pie sevis nodomāja, nokaunējies par īgno rokas mājienu Dūņai. «Bet kāpēc viņas pašas mani tā mīl, ja es neesmu tā vērts! Ai, kaut es bijis viens un neviens mani nemīlētu, un arī es pats nevienu nekad, nekad nemīlētu! Tad ari tas viss nebūtu bijis! Bet interesanti, vai tiešām šajos nākamajos piecpadsmit vai divdesmit gados mana dvēsele būs samierinājusies jau tiktāl, ka es ļaužu priekšā činkstēšu un ik vārda galā bijīgi nosaukšu sevi par noziedznieku? Jā, tiešām, tiešām. Tāpēc viņi mani izsūta, tikai to viņiem arī vajag!… Skat, kā tie . visi skraida pa ielām, un taču ikkatrs no viņiem jau pēc savas dabas ir neģēlis un laupītājs, un vēl sliktāk — idiots! Bet lai pamēģina nepiespriest man Sibīriju, kā tad viņi visi uztrauksies aiz cēla sašutuma! O, kā es viņus ienīstu!»

Viņš iegrima dziļās pārdomās par to, kādā gan ceļā tas varētu notikt, ka viņš pēdīgi viņu priekšā bez prātošanas pazemotos ar visu savu pārliecību. Bet kāpēc gan ne? Protams, tā tam jānotiek. Vai divdesmit gadi nepārtrauktu spaidu nenobeigs galīgi? Ūdens akmeni sagrauž. Un kālab, kālab pēc tam vēl dzīvot? Un kāpēc es tagad eju, pats labi zinādams, ka viss notiks uz mata kā pēc grāmatas un ne citādi!

Kopš vakarvakara viņš varbūt jau simto reizi uzdeva sev šo jautājumu, tomēr gāja.

viii

Kad viņš iegāja pie Soņas, metās jau krēsla. Soņa visu dienu bija nogaidījusi viņu briesmīgā uztraukumā. Viņas bija gaidījušas abas ar Duņu. Viņa jau no paša rīta atnāca pie tās, atcerēdamās Svidrigailova vārdus, ka Soņa «to zina». Neatstāstīsim visos sīkumos abu sieviešu sarunas un asaras, un to, cik tuvu tās viena otru iepazina. Dūņa pēc šīs iepazīšanās ieguva vismaz mierinājumu, ka brālis nebūs viens: pie viņas — Soņas pirmās viņš bija nācis ar savu grēksūdzi; Soņā viņš bija meklējis cilvēku, kad viņam cilvēka ievajadzējās; un Soņa ies arī viņam līdz uz turieni, kur liktenis viņu sūtīs. Dūņa pat nevaicāja, bet zināja, ka tā būs. Viņa skatījās uz Soņu pat ar zināmu bijību, un sākumā Soņu pat mulsināja tā bijība, ar kādu Dūņa pret viņu izturējās. Soņa bija gatava gandrīz raudāt; turpretī viņa pati turēja sevi par necienīgu pat acis pacelt uz Duņu. Kopš tā brīža, kad Dūņa, pirmoreiz satiekoties pie Raskoļņikova, bija tik smalkjūtīgi no viņas atsveicinājusies, Dūņas tēls saglabājās uz visu mūžu viņas dvēselē kā viena no visskaistākajām un cēlākajām parādībām viņas dzīvē.

Duņečka pēdīgi nebija ilgāk izturējusi un bija aizgājusi sagaidīt brāli viņa dzīvoklī, atstādama Soņu vienu. Viņai visu laiku likās, ka brālis ieradīsies vispirms tur. Palikusi viena, Soņa sāka mocīties bailēs, iedomājoties, ka viņš patiesi var izdarīt pašnāvību. No tā baidījās arī Dūņa. Kopā būdamas, viņas visu dienu bija centušās viena otrai pierādīt, ka tas nevar notikt, un bija mierīgākas. Bet tagad, tiklīdz bija šķīrušās, tūlīt viena, kā otra par to vien tikai domāja. Soņa atcerējās Svidrigailova vakar teiktos vārdus, ka Raskoļņikovam tikai divi ceļi — Vladimirka vai… Turklāt viņa pazina Raskoļņikova godkāri, augstprātību, patmīlību un neticību. «Vai tiešām vienīgimazdūšība un bailes no nāves varētu būt tās, kas piespiestu viņu dzīvot?…» viņa savā izmisumā pēdīgi nodomāja. Saule jau laidās uz rietu. Viņa skumji stāvēja pie loga un nekustīgi lūkojās pa to laukā — bet tur bija redzama tikai kaimiņu nama nobalsinātā siena. Pēdīgi, kad viņā bija jau pilnīgi nostiprinājusies pārliecība, ka viņš nav vairs dzīvs, Raskoļņikovs ienāca istabā.

No viņas krūtīm izlauzās līksms kliedziens. Bet, ciešāk ielūkojusies viņa sejā, Soņa pēkšņi nobālēja.

—     Nu re! — Raskoļņikovs pavīpsnādams sacīja. — Es atnācu pēc taviem krustiem, Soņa. Pati taču mani sūtīji uz krustcelēm: ko tad tu tagad, kad tas jādara, uzreiz nobijies?

Soņa pārsteigta viņu uzlūkoja. Dīvaina viņai likās tagad šī balss, salti šermuļi skrēja pār augumu; bet pēc brīža viņa tomēr noprata, ka tiklab šī balss, kā šie vārdi bija tikai izlikšanās. Viņš, tos teikdams, bija skatījies kaut kur kaktā, it kā vairīdamies paskatīties viņai sejā.

—     Redzi, Soņa, es nospriedu, ka tā ir varbūt izdevīgāk. Ir kāds apstāklis. .. Nu, par daudz ilgi ko stāstīt un nav arī vērts. Tikai vai zini, kas mani kaitina? Man ir dusmas, ka visi šie muļķīgie, zvēriskie mūļi saskries tūlīt man visapkārt, valbīs uz mani savus redzokļus, uzdos man savus muļķīgos jautājumus, uz kuriem būs jāatbild, — rādīs uz mani ar pirkstiem . .. Tpū! Vai zini, es neiešu vis pie Porfīrija, apnicis viņš man. Iešu labāk pie sava drauga Pulvera, lūk, kur šim būs pārsteigums, un kādu es savā ziņā radīšu efektu! Tikai jāmācās būt aukstasinīgākam: pēdējā laikā esmu kļuvis par daudz žultains. Iedomājies, es nupat savai māsai gandrīz vai ar dūri piedraudēju, kad viņa pagriezās paskatīties uz mani pēdējo reizi. Cūcība ir šāds stāvoklis! Cik gan tālu esmu nonācis' . .. Nu, kur tie krusti?

Viņš bija kā neatmaņā, pat ne brītiņu nevarēja nostāvēt mierā, nespēja koncentrēt uzmanību; domas jaucās juku jukām, vārdi izteicās aplam; viņa rokas viegli trīcēja.

Soņa klusēdama izņēma no kastītes divus krustiņus, cipreses un vara, pārmeta sev, tad viņam krusta zīmi un uzkāra viņam uz krūtīm cipreses krustiņu.

—     Tas% tad nu būs simbols, ka es uzņemos krustu uz sevi, he-he! It kā es līdz šim būtu vēl par maz cietis! Ciprese — tātad vienkāršu ļaužu; vara — tas ir Lizavetas, to ņemsi sev, — parādi man! Tātad tas bija viņai… tai brīdī? Es pazīstu vēl divus tamlīdzīgus krustus, sudraba, un svētbildīti. Es tos nometu toreiz vecenei uz krūtīm. Lūk, tie nudie būtu tagad man uzliekami… Bet es tikai muldu; ko vajag, aizmirstu: esmu pašreiz pārāk izklaidīgs… Redzi, Soņa, es patiesībā atnācu tev jau iepriekš pateikt, lai tu zinātu… Tas ir viss… Es taču tikai tādēļ nācu. (Hm, es gan domāju, ka pateikšu ko vairāk.) Bet tu jau pati gribēji, lai es eju, nu tad sēdēšu ar cietumā, un tava vēlēšanās piepildīsies; nu kam tu raudi? Arī tu? Rimsties, pietiek; ai, cik tas viss man grūti!

Viņā tomēr pamodās jūtas; sirds sažņaudzās, lūkojoties uz Soņu. «Kāpēc gan arī viņa, arī viņa raud?» viņš pie sevis domāja. «Kas tad es viņai esmu! Ko viņa raud, ko izvada mani tāpat kā māte vai kā Dūņa? Būs mana aukle!»

—     Pārmet krustu, kaut reizi pielūdz dievu! — trīcošā, biklā balsī lūdza Soņa.

—     O, labprāt, cik vien tu vēlies! Un no visas sirds, Soņa, no visas sirds …

Patiesībā viņam gribējās teikt kaut ko citu.

Viņš vairākreiz pārmeta krustu. Soņa paķēra savu lakatu un uzmeta to uz galvas. Tas bija zaļš, pusvilnāns lakats, laikam tas pats «ģimenes» lakats, ko toreiz pieminēja Marmeladovs. Raskoļņikovam tas iešāvās prātā, bet viņš nevaicāja. Patiešām viņš pats jau sāka just, ka ir šausmīgi izklaidīgs un kaut kā nejēdzīgi uzbudināts. Un pats izbijās no tā. Piepeši viņu pārsteidza arī tas, ka Soņa grib nākt viņam līdzi.

—     Ko tad tu? Kur tu iesi? Paliec mājās! Es iešu viens, — viņš iesaucās gļēvā īgnumā un gāja gandrīz saskaities uz durvīm. — Kam te vajadzīga vesela svīta! — viņš murmināja, iziedams pa durvīm.

Soņa palika stāvot istabas vidū. Viņš pat neatvadījās no tās, bija to jau aizmirsis; visa viņa dvēsele šai brīdī uzbangoja asās un dumpīgās šaubās.

«Vai tā vajag, vai tā vajag?» viņš atkal sev jautāja, nokāpdams pa kāpnēm. «Vai tiešām vairs nevar apstāties, visu atkal pavērst citādi… un neiet?»

Viņš tomēr gāja. Viņam uzreiz kļuva galīgi skaidrs, ka uzdot sev jautājumus nav nozīmes. Izgājis uz ielas, viņš atcerējās, ka nav no Soņas atvadījies, ka viņa palikusi istabas vidū, apmetuši zaļo lakatu, neuzdrošinādamās pēc viņa uzkliedziena pakustēties, un viņš mirkli apstājās.

Atkal kāda doma spilgti pazibēja viņa smadzenēs, it kā gaidījusi, lai viņu galīgi salauztu.

«Nu kāpēc, kādēļ es pie viņas tagad gāju? Es' viņai teicu, ka man bija vajadzība; kāda vajadzība? Nekādas vajadzības nebija. Pateikt, ka e/u? Un kas tad? Liela muiža! Vai es mīlu? Taču ne. Nē. Atraidīju viņu kā suni. To krustu, vai, man no viņas tiešām ievajadzējās? Cik zemu gan esmu kritis! Nē — man vajadzēja viņas asaru, man vajadzēja redzēt viņas izbailes, redzēt, kā viņas sirds sāp un tiek plosīta! Vajadzēja pie kaut kā pieķerties, uzkavēties, uz cilvēku paskatīties! Un man pietika drosmes uz sevi tā cerēt, tā sapņot par sevi, es — nabags, es — niecība, es — nelietis, nelietis!»

Viņš gāja pa kanāla krastmalu, un viņam nebija vairs tālu, ko iet. Bet, aizgājis līdz tiltam, viņš apstājās, tad pēkšņi pagriezās un devās uz Siena laukumu.

Viņš alkatīgi skatījās pa labi un pa kreisi, sasprindzināti centās ielūkoties katrā priekšmetā, bet ne pie kā nespēja saistīt uzmanību; viss slīdēja garām. «Pēc nedēļas vai mēneša mani vedīs arestantu ratos kaut kur pāri šim tiltam — kā es tad skatīšos uz šo kanālu? — To vajadzēs atminēties,» viņam ienāca prātā. «Palūk, šī izkārtne — kā es tad izlasīšu šos pašus burtus? Raug, kur uzraksts: «Sabiedrība». Labi jāielāgo šis a, šis burts a; kā es tad uz to paskatīšos? Ko es tad sajutīšu un domāšu? Ak dievs, cik tas viss laikam gan ir zemisks — visas šīs manas tagadējās raizes! Protams, tas viss ir ļoti interesanti… savā ziņā (ha-ha-ha! par ko visu es domāju!). Es kļūstu kā mazs bērns, pats savā priekšā ākstos. Par ko es sevi kauninu? Tpū, kā te grūstās! Skat, tas resnais, jādomā, vācietis, kas mani pagrūda: vai viņš zina, ko ir pagrūdis? Sieviete ar bērnu lūdz dāvanas — interesanti, viņa domā, ka es esmu laimīgāks par viņu! Joka pēc vajadzētu viņai iedot. . . Pieckapeiķis vēl palicis kabatā — no kura laika? … Še, ņem māmiņ!»

— Lai dievs tevi sarga! — ubadze raudulīgā balsī pateicās.

Viņš uzgāja uz Siena laukuma. Viņam ļoti nepatika sadurties aV cilvēkiem, tomēr viņš tīši gāja tur, kur redzēja biezāku drūzmu. Viņš nezin ko būtu devis, lai varētu palikt viens; bet juta, ka ne brītiņu nevarēs būt viens. Drūzmā māžojās kāds dzērājs: tam gribējās dancot, bet tas pastāvīgi gāzās uz sāniem. Tam apkārt sadrūzmējās ļaudis. Raskoļņikovs izspraucās cauri pūlim, kādu brīdi noskatījās piedzērušajā un pēkšņi īsi un skaļi iesmējās. Pēc brīža viņš bija to jau aizmirsis, pat neredzēja, kaut gan skatījās uz to. Pēdīgi viņš aizgāja tālāk, neatcerēdamies pat, kur atrodas; bet, kad bija nonācis līdz laukuma vidum, kāda pēkšņa trauksmes pilna sajūta sagrāba viņu savā varā — ar visu miesu un dvēseli.

Viņš piepeši atcerējās Soņas vārdus: «Izej uz krustcelēm, noliecies ļaužu priekšā, noskūpsti zemi, jo tu esi apgrēkojies pret to, un skaļi pasaki visiem: es esmu slepkava!» To atceroties, viņš sāka drebēt. Visa šī laika un it īpaši pēdējo stundu bezizejas grūtsirdība un nemiers bija viņam tik smagi uzgūlušies, ka viņš mestin metās uz šīs jaunās, viengabalainās, nesaraustītās sajūtas iespēju. Šī sajūta viņu sagrāba līdzīgi lēkmei, iekrita kā dzirksts viņa dvēselē un piepeši kā uguns liesma pārņēma viņu visu. Viņā viss atmaiga, pār vaigiem sāka plūst asaras. Kā stāvējis, tā viņš arī noļima pie zemes …

Viņš nostājās uz ceļiem laukuma vidū, noliecās līdz zemei un noskūpstīja šo netīro zemi ar laimes sajūtu un baudu. Viņš piecēlās un noliecās vēlreiz.

—     Vai re, kā tas piesūcies! — netālu no viņa ieteicās kāds puisis.

Atskanēja smiekli.

—     Viņš, brālīši, uz Jeruzalemi svētceļojumā dosies, no bērniem, no dzimtenes atvadās, visai tautai zemojas, galvaspilsētu Sankt-Pēterburgu un tās grunti skūpsta, — piezīmēja kāds piedzēries sīkpilsonītis.

—     Vēl jauns zeņķis! — iemeta trešais.

—     No augstākām aprindām! — piebilda kāds solīdā balsī.

—     Vai tagad var izšķirt, kurš no augstākām aprindām, kurš ne.

Visas šīs piezīmes un sarunas atturēja Raskoļņikovu, un vārdi «es nogalināju», ko mēle jau taisījās izrunāt, sastinga viņam uz lūpām. Viņš tomēr mierīgi pacieta visus izsaucienus un, neskatīdamies apkārt, devās pa šķērsieliņu tieši uz iecirkni. Viņam priekšā pavīdēja kāda parādība, kas viņu tomēr nepārsteidza, viņa nojauta jau sacīja, ka tam tā jābūt. Tai brīdī, kad viņš Siena laukumā, noliecies otrreiz, skūpstīja zemi, pagriezies pa kreisi, viņš soļu piecdesmit no sevis ieraudzīja Soņu. Viņa slēpās aiz kādas koka barakas laukumā, tātad bija sekojusi viņam pa pēdām visu sāpju ceļu! Šai brīdī Raskoļņikovs sajuta un saprata reizi par visām reizēm, ka tagad Soņa būs uz mūžu ar viņu kopā un sekos viņam kaut līdz pasaules galam, lai kur liktenis viņu arī aizvestu. Viss viņa sirdī sagriezās… Bet viņš bija jau nonācis pie liktenīgajām durvīm.. .

Viņš diezgan žirgti iegāja nama sētā. Bija jākāpj trešajā stāvā. «Kamēr uzkāpšu,» viņš nodomāja. Vispār viņam likās, ka līdz liktenīgajam mirklim vēl tālu, vēl daudz laika, daudz ko var pārdomāt.

Atkal uz kāpnēm tie paši mēsli, tās pašas čaumalas, atkal dzīvokļu durvis tāpat līdz kājai vaļā, atkal tās pašas virtuves, no kurām plūst garaiņi un smaka. Raskoļņikovs kopš tās reizes nebija te bijis. Kājas tirpa un ļima, tomēr viņš kāpa augšā. Uz mirkli apstājās atvilkt elpu, saņemties, lai varētu ieiet kā cilvēks. «Bet kādēļ? Kāpēc?» viņš pēkšņi iedomājās, apjēdzis savas kustības. «Ja jau šis biķeris jāiztukšo, vai tad nav vienalga? Jo nejaukāk, jo labāk.» Viņš piepeši iedomājās Pulveri, Iļju Petroviču. «Vai tiešām jāiet pie viņa? Vai nevar pie kāda cita? Varbūt pie Nikodima Fomiča? Apgriezties un iet tūlīt pie paša priekšnieka viņa dzīvoklī? Vismaz viss norisināsies mājas kārtībā… Nē, nē! Pie Pulvera, pie Pulvera! Kad dzert, tad izdzert visu uzreiz…»

Ar ledainām tirpām, gandrīz neko neatjēgdams, viņš atvēra iecirkņa durvis. Ļaužu šoreiz bija ļoti maz, stāvēja kāds sētnieks un vēl kāds no vienkāršajiem ļaudīm. Sargs pat acu nepameta no sava aizgalda. Raskoļņikovs iegāja nākamajā istabā. «Varbūt var vēl nemaz arī neteikt,» viņam ienāca prātā. Šai istabā kāds skrīveris civiluzvalkā taisījās kaut ko rakstīt. Kaktā pie galda sēdās vēl viens skrīveris. Zamjotova nebija. Arī Nikodima Fomiča, protams, nebija.

—     Vai neviena nav? — Raskoļņikovs ievaicājās pirmajam skrīverim.

, — Ko jums vajag?

—     Ā-ā! Kur tie laiki! Sen neredzēts! Sve-eicināti, sveicināti! — pēkšņi atskanēja pazīstama balss.

Rakoļņikovs nodrebēja. Viņa priekšā stāvēja Pulveris, kas pēkšņi bija iznācis no trešās istabas. «Tas ir pats liktenis,» Raskoļņikovs nodomāja, «kāpēc viņš te?»

—     Pie mums? Kādā vajadzībā? — Iļja Petrovičs skaļi klaigāja. (Viņš, kā likās, bija lieliskā garastāvoklī, pat mazlietiņ pacilātā.) — Ja kāda darīšana, tad vēl par agru esat atnācis. Arī es pats esmu te tikai gadījuma pēc … Bet esmu gatavs pakalpot jums… man jāatzīstas, esmu piemirsis … Kā? Kā jūs? … Atvainojiet…

—     Raskoļņikovs.

—      Zinām, ka Raskoļņikovs! Vai tiešām jūs varējāt iedomāties, ka es būšu aizmirsis! Neturiet jau mani par tādu … Rodion Ro … Ro … Rodionič, laikam tā?

—     Rodions Romaničs.

—      Jā, jā-jā! Rodions Romaničs, Rodions Romaničs! Tikai to es arī gribēju. Esmu daudzreiz pat apjautājies. Atzīstos, ka kopš tās reizes es no sirds nožēloju, ka mēs toreiz kancelejā ar jums tā… pēc tam man paskaidroja un es dabūju zināt, ka jūs esat jauns literāts un pat zinātnieks … un, tā sakot, pirmie soļi.. . Ak kungs! Kurš literāts vai zinātnieks pirmajā sākumā nav spēris kādu oriģinālu soli! Es un mana sieva — mēs ļoti cienām literatūru, sieva pat kaislīgi… Literatūru un mākslu! Ja vien goda prāts, tad pārējo visu var iegūt ar talantu, zināšanām, saprātu, ģenialitāti! Cepure, kāda nozīme ir, piemēram, cepurei? Cepure ir pankūka, to es varu nopirkt pie Cimmermaņa; bet, kas ir zem cepures, kas slēpjas zem cepures, to es nevaru vis nopirkt. Atzīstos, toreiz gribēju pat iet pie jums izskaidroties, bet nodomāju, sak, varbūt jūs… Tomēr … es pat nepavaicāju: varbūt jums patiesi kāda vajadzība? Stāsta, ka jums piederīgie atbraukuši?

—     Jā, māte un māsa.

—      Man bija pat gods un laime jūsu māsu sastapt — izglītota un skaista sieviete. Jāatzīstas, es nožēloju, ka mēs toreiz abi tā iekarsām. Briesmas! Bet, ka es toreiz sakarā ar jūsu ģīboni uzmetu jums tādu skatienu, — tad vēlāk tas visspīdošākā kārtā noskaidrojās. Neprāts un fanātisms! Es saprotu jūsu toreizējo sašutumu. Varbūt sakarā ar ģimenes atbraukšanu mainīsiet dzīvokli?

—      N-nē, es tikai tāpat… Es ienācu pajautāt… es domāju, ka sastapšu te Zamjotovu.

—      Ak jā! Jūs taču esat iedraudzējušies. Dzirdēju. Bet Zamjotova pie mums vairs nav, — nepaspējāt. Jā, nav mums vairs Aleksandra Grigorjeviča! Kopš vakardienas ir prom, aizgāja citur… un aiziedams vēl salamājās ar visiem … pat diezgan nepieklājīgā kārtā … Vējagrābslis, vairāk nekas; pat cerības varēja modināt; bet ejiet nu tieciet galā ar mūsu zelta jaunatni! Gribot kādu eksāmenu, vai, likt, bet, kā jau tas pie mums parasts: papļāpās, padižosies — tas būs viss eksāmens. Nav jau tas, kas, piemēram, jūs vai jūsu draugs Razumihina kungs! Jūsu karjeras lauks ir zinātne, neveiksmes jūs no tā nenovirzīs. Visa šīs pasaules līksmība jūsu acīs — nihi! estJūs esat askēts, mūks, vientulis… Jums grāmata, spalva aiz auss, zinātniski pētījumi — raug, kur jūsu gars lidinās! Arī es pa daļai… Vai esat lasījis Livingstona piezīmes?

—     Nē.

—     Es izlasīju. Starp citu, pēdējā laikā ļoti daudz nihilistu saviesies; bet tas arī saprotams: kāds tad mūsu laikmets, es jums prasu? Bet nu es ar jums mazliet… jūs tak, protams, neesat nihilists! Sakiet vaļsirdīgi, vaļsirdīgi!

—     N-nē …

—      Nē, ziniet, ar mani jūs nekautrējieties, runājiet atklāti, kā pats ar sevi, kā vienatnē! Cita lieta ir dienests un cita.. . jūs domājāt, ka es gribēju sacīt: draudzība, — nē, neuzminējāt! Ne draudzība, bet pilsoņa un cilvēka jūtas, humanitātes un dieva mīlestības jūtas. Es varu būt oficiāla persona un pildīt pienākumu, bet man vienmēr sevī jāsajūt pilsonis un cilvēks un jāņem vērā… Jūs ieminējāties par Zamjotovu. Zamjotovs jums ir spējīgs pa franču modei pie šampanieša vai Donas vīna glāzes nepieklājīgā iestādē iztaisīt skandālu — lūk, kas ir jūsu Zamjotovs! Bet es varbūt esmu, tā sacīt, sagruzdējis aiz uzticības un viscēlākajām jūtām un esmu turklāt cilvēks, kam ir sava nozīmība, sava dienesta pakāpe un vieta. Esmu precējies, un man ir bērni. Es pildu pilsoņa un cilvēka pienākumu, bet, kas ir viņš, atļaujiet vaicāt? Es runāju ar jums kā ar izglītotu cilvēku. Un tad vēl kas: vecmāšu pēdējā laikā saradies pārlieku daudz.

Raskoļņikovs jautājoši sarauca uzacis. Iļjas Petroviča vārdi (viņš, acīm redzot, nupat nāca no maltītes galda) klabēja un bira viņam ausīs lielākoties kā tukšas skaņas. Daļu no tiem viņš tomēr kaut cik apjēdza; viņš nesapratnē skatījās uz to un gaidīja, ar ko tas beigsies.

—     EЈ runāju par skuķēm ar apcirptajiem matiem, — turpināja runīgais Iļja Petrovičs, — es pats viņas esmu iesaukājis par vecmātēm, un man šķiet, ka šis nosaukums ir gluži pieņemams. He-he! Lien akadēmijā, mācās anatomiju; sakiet jel — ja es saslimšu, vai tad aicināšu skuķi, lai mani ārstē? He-he!

Iļja Petrovičs skaļi smējās, ļoti apmierināts ar savām asprātībām.

—      Pieņemsim, tās ir pārmērīgas slāpes pēc izglītības; cilvēks izglītību dabūjis, un ar to pietiek. Kāpēc to ļaunprātīgi izmantot? Kādēļ apvainot cienījamas personas, kā to dara šis nelietis Zamjotovs? Kādēļ viņš mani apvainoja, es jums prasu? … Un tad vēl kas: paskat, cik daudz pašnāvību vien tagad notiek, jūs nevarat ne iedomāties. Notriec savu pēdējo kapeiku un tad nonāvē paši sevi. Meitenes, zeņķi, sirmi veči… Nupat vēl šorīt ziņoja par kādu nesen atbraukušu kungu… Nil Pavlič, Nil Pavlič! Kā sauc to džentlmeni, par kuru ziņoja, ka šorīt nošāvies Pēterburgas pusē?

—     Svidrigailovs, — aizsmakušā balsī vienaldzīgi atsaucās kāds no otras istabas.

Raskoļņikovs nodrebēja.

—      Svidrigailovs! Svidrigailovs nošāvies! — viņš izsaucās.

—     Ko? Jūs pazīstat Svidrigailovu?

—     Jā … pazīstu . .. Viņš nesen atbrauca …

—      Pareizi, nesen atbraucis; viņam nomirusi sieva; bijis pamatīgs uzdzīvotājs. Un uzreiz nošaujas — pie tam tik skandalozā kārtā, ka grūti aptvert… Atstājis piezīmju grāmatiņā dažas rindiņas, ka viņš mirstot skaidrā prātā un lūdzot viņa nāvē nevienu nevainot. Tā runā, ka viņam esot bijusi nauda. Kā tad jūs viņu pazīstat?

—     Bijām pazīstami… Mana māsa bija viņa mājā par guvernanti.

—     Tā, tā, tā… Tad jūs varētu mums šo to par viņu pastāstīt. Vai jūs agrāk nekā tāda nemanījāt?

—     Es viņu vakar redzēju … viņš… dzēra vīnu… Es neko nezināju.

Raskoļņikovam likās, ka viņam uzvēlies kaut kas smags un spiež viņu pie zemes.

—     Jūs atkal it kā nobālējāt. Te pie mums tik smags gaiss…

—     Jā… man laiks iet, — Raskoļņikovs nomurmināja, — piedodiet, ka traucēju …

—     O, lūdzu, lūdzu, cik vien jums tīk! Ļoti patīkami, esmu priecīgs apliecināt jums savu …

Iļja Petrovičs sniedza pat roku.

—     Es tikai gribēju … satikt Zamjotovu …

—     Saprotu, saprotu, ļoti patīkami…

—     Priecājos … uz redzēšanos … — Raskoļņikovs smaidīja.

Viņš izgāja no kantora. Viņš grīļojās. Galva reiba. Viņš gandrīz nejuta, vai turas vēl uz kājām. Kāpjot lejā pa kāpnēm, viņš ar labo roku pieturējās pie sienas. Viņam likās — kāds sētnieks, kāpdams pretī uz kantori ar grāmatu rokā, viņu pagrūda, kaut kur apakšstāvā kāds šunelis skaļi rēja, kāda sieviete svieda tam ar vangali un uz to sakliedza. Viņš nokāpa lejā un izgāja sētā. Tur netālu no izejas stāvēja Soņa, bāla, kā pamirusi, baiļu pilna viņa paskatījās Raskoļņikovā. Viņš apstājās tai pretī. Viņas sejā bija kaut kas samocīts, sāpīgs, kaut kas pilns izmisuma. Viņa sasita rokas. Ķēmīgs, apmulsis smaids ar mokām pavīdēja Raskoļņikova sejā. Viņš brītiņu pastāvēja, pavīpsnāja, pagriezās un uzkāpa atkal augšā iecirknī.

Iļja Petrovičs bija apsēdies un rakņājās papīros. Viņam pretī stāvēja tas pats sētnieks, kas nupat bija piegrūdies Raskoļņikovam uz kāpnēm.

—     A-ā-ā! Jūs atkal te? Vai ko aizmirsāt? Bet kas jums kaiš?

Raskoļņikovs nobālušām lūpām un sastingušu skatienu lēni tuvojās viņam, piegāja pie paša galda, atspiedās uz tā ar roku, gribēja kaut ko teikt, bet nespēja; izmocīja tikai kaut kādas neskaidras skaņas.

—     Jums nelabi. Krēslu! Tā, sēdieties uz krēsla, apsēdieties! Ūdeni!

Raskoļņikovs apsēdās, bet nenovērsa acu no visai nepatīkami pārsteigtā Iļjas Petroviča. Kādu brīdi abi skatījās viens otrā un gaidīja. Atnesa ūdeni.

—     Es … — Raskoļņikovs iesāka.

—     Iedzeriet ūdeni!

Raskoļņikovs atstūma glāzi un klusi, bet skaidri teica:

—     Es esmu tas, kas toreiz ar cirvi noslepkavoja un aplaupīja veco ierēdņa atraitni un viņas māsu Lizavetu.

Iļja Petrovičs iepleta muti. No visām pusēm saskrēja cilvēki.

Raskoļņikovs atkārtoja savu atzīšanos………………………

EPILOGS

I

Sibīrija. Platas, tuksnesīgas upes krastā atrodas pilsēta, viens no Krievijas administratīvajiem centriem; pilsētā ir cietoksnis, cietoksnī cietums. Cietumā jau desmito mēnesi pavada otrās kategorijas katordznieks Rodions Raskoļņikovs. No viņa nozieguma dienas pagājis gandrīz pusotra gada.

Viņa notiesāšana norisinājās bez lieliem sarežģījumiem. Noziedznieks stingri, skaidri un noteikti palika pie savas agrāk nodotās liecības, apstākļus nesajaukdams, nelūkodams tos arī mīkstināt sev par labu, faktus neizkropļodams un neaizmirsdams ne mazāko sīkumu. Viņš pilnīgi jo pilnīgi attēloja slepkavības norisi: atklāja vecenei rokā atrastās ķīlas (koka dēlīša un metāla plāksnītes) noslēpumu, sīki pastāstīja, kā paņēmis vecenei no kabatas atslēgas, izstāstīja, kādas šīs atslēgas bijušas un kāda bijusi lāde, uzskaitīja pat dažus atsevišķus priekšmetus, kas tajā glabājušies, izskaidroja mīklaino Lizavetas noslepkavošanu; izstāstīja, kā bija atnācis un dauzījies pie durvīm Kohs, pēc tam students un ko tie savā starpā runājuši; kā viņš, noziedznieks, skrējis lejā pa kāpnēm un dzirdējis Nikolkas un Mitjas spiegšanu, kā viņš paslēpies vaļējā dzīvoklī un kā pārnācis mājās; pēdīgi uzrādīja Vozņesenskas prospekta nama sētā pie vārtiem akmeni, zem kura tad arī tika atrastas vērtslietas un naudas maciņš. Vārdu sakot, lieta iznāca skaidra. Izmeklētājus un tiesnešus ļoti pārsteidza tas, ka viņš bija paslēpis maciņu un mantas zem akmens, neizmantodams tās, un vēl jo vairāk, ka viņš neatcerējās, nedz ko īsti nolaupījis, nedz arī nolaupīto priekšmetu skaitu. Sevišķi nesaprotams un gluži neticams likās tas apstāklis, ka viņš ne reizes nebija atvēris maciņu un nezināja, cik tajā naudas. (Izrādījās, ka maciņā trīssimt septiņpadsmit rubļu un trīs divdesmitkapeiku gabali; no ilgas gulēšanas zem akmens dažas papīrnaudas zīmes bija krietni bojājušās.) Ilgi pūlējās izdibināt, kāpēc apsūdzētais vienīgi šai punktā melo, kamēr visā pārējā labprātīgi atzīstas un stāsta patiesību. Pēdīgi tomēr daži (it īpaši psihologi) pieļāva varbūtību, ka viņš tiešām nav maciņā ieskatījies un tāpēc arī nezina, kas tajā atrodas, un nezinādams arī aiznesis un noglabājis zem akmens; bet no tā viņi secināja, ka pats noziegums varējis notikt ne citādi kā prāta sajukuma brīdī, kad apsūdzēto vajājusi slimīga slepkavošanas un laupīšanas monomānija bez tālākiem nolūkiem un aprēķiniem. Te nu īstā reizē nāca palīgā arī jaunā modernā teorija par īslaicīgu gara aptumsumu, ko mūsu laikā tik bieži cenšas piemērot dažiem noziedzniekiem. Turklāt uz Raskoļņikova agrāko hipohondrisko stāvokli noteikti norādīja arī daudzi liecinieki: ārsts Zosimovs, bijušie biedri, dzīvokļa saimniece, kalpone. Tas viss palīdzēja nākt pie slēdziena, ka Raskoļņikovs nav gluži līdzīgs parastam slepkavam, zaglim un laupītājam, bet ka te ir kaut kas cits. Par lielu nepatiku šī uzskata aizstāvjiem pats noziedznieks gandrīz nemaz nemēģināja sevi aizstāvēt; uz izšķirošajiem jautājumiem, kādi iemesli varējuši viņu piespiest izdarīt slepkavību un laupīšanu, viņš ļoti skaidri un ar visskarbāko noteiktību atbildēja, ka visam par cēloni bijuši viņa nejēdzīgie dzīves apstākļi, nabadzība un nevarība, ka viņš ar šo naudu — vismaz trim tūkstošiem rubļu, ko cerējis pie noslepkavotās atrast, gribējis nodrošināt pirmos soļus savā turpmākajā karjerā. Bet izdarīt šo slepkavību viņš apņēmies aiz sava vājā un vieglprātīgā, dzīves likstu un neveiksmju sakairinātā rakstura. Uz jautājumu, kas īsti viņu pamudinājis atzīties, viņš skaidri atbildēja, ka vaļsirdīga nožēla. Tas viss bija jau gandrīz par daudz rupji…

Tomēr izrādījās, ka tiesas lēmums ir saudzīgaks, nekā varēja sagaidīt, ņemot vērā nozieguma smagumu, varbūt saudzīgs tieši tāpēc, ka noziedznieks ne tikvien nepūlējās taisnoties, bet pats it kā vēlējās sevi vēl vairāk apvainot. Visi šīs lietas dīvainie un īpatnējie apstākļi tika ņemti vērā. Noziedznieka slimīgais un bēdīgais stāvoklis pirms nozieguma pastrādāšanas tika atzīts par neapšaubāmu faktu. Ka viņš laupījumu nav izlietojis, tas tika nostādīts pa daļai par pamodušās sirdsapziņas sekām, pa daļai par garaspēju slimīgo stāvokli nozieguma pastrādāšanas laikā. Šo pēdējo apstākli apstiprināja arī Lizavetas nejaušā noslepkavošana: cilvēks izdara divas slepkavības un pie tam aizmirst, ka durvis nav aizslēgtas! Un, vispēdīgi, viņa labprātīgā atzīšanās tieši tad, kad lieta bija ārkārtīgi sarežģījusies, jo garīgi nomāktais fanātiķis (Nikolajs) bija devis viltus liecību par sevi, bez tam kad pret īsto noziedznieku ne vien nekādu skaidru pierādījumu, bet pat gandrīz nekādu aizdomu nebija (Porfīrijs Petrovičs savu vārdu bija turējis). Tas viss stipri mīkstināja apsūdzētā likteni.

Bez tam gluži negaidot atklājās arī vēl citi apsūdzētajam ļoti labvēlīgi apstākļi. Bijušais students Razumihins bija kaut kur sadabūjis ziņas un pierādījis, ka noziedznieks Raskoļņikovs, būdams vēl universitātē, ar saviem pēdējiem līdzekļiem palīdzējis trūcīgam, diloņslimam universitātes biedram, to gandrīz uzturēdams veselu pusgadu. Kad tas nomiris, tad rūpējies par viņa veco, triekas ķerto tēvu (kura vienīgais gādnieks ar savu niecīgo peļņu bijis mirušais dēls jau no trīspadsmitā dzīves gada), pēdīgi ievietojis to slimnīcā un, kad arī tas nomiris, tad viņu apglabājis. Visām šīm ziņām bija labvēlīga ietekme uz Raskoļņikova likteņa izlemšanu. Arī viņa bijušā dzīvokļa saimniece, Raskoļņikova mirušās līgavas māte atraitne Zarņicina, savukārt apliecināja, ka toreiz, kad viņi vēl dzīvojuši citā mājā, pie Pieciem Stūriem, Raskoļņikovs kāda ugunsgrēka laikā naktī iznesis no degoša dzīvokļa divus mazus bērnus, pie tam pats apdedzinādamies. Sī fakta patiesība tika rūpīgi pārbaudīta un daudzu liecinieku apstiprināta. Vārdu sakot, lieta beidzās ar to, ka noziedzniekam tika piespriesti tikai astoņi gadi otrās kategorijas katorgā, ņemot vērā viņa labprātīgo atzīšanos un dažus citus vainu mīkstinošus apstākļus.

Raskoļņikova māte, jau prāvai sākoties, bija saslimusi. Dūņa ar Razumihinu atrada iespēju aizvest viņu pa dēla tiesāšanas laiku no Pēterburgas projām. Razumihins bija izvēlējies kādu pilsētu pie dzelzceļa, lai varētu regulāri sekot prāvas gaitai un arī pēc iespējas biežāk redzēties ar Avdotju Romanovnu. Pūlherijas Aleksandrovnas slimība bija ļoti dīvaina, nervoza, gandrīz līdzīga gara vājumam, ja ne pilnīgam, tad vismaz daļējam. Dūņa, pārnākusi no pēdējās satikšanās ar brāli, atrada māti jau pavisam slimu, karsonī un drudža murgos. Šai pašā vakarā viņa norunāja ar Razumihinu, ko vajag atbildēt mātei uz viņas jautājumiem par dēlu, un abi kopā sacerēja pat veselu leģendu, it kā Raskoļņikovs esot aizbraucis kaut kur tālu — uz Krievijas robežu kādā privātā uzdevumā, kas viņam pēdīgi sagādāšot naudu un slavu. Bet liels bija viņu pārsteigums, kad Pulherija Aleksandrovna nedz tūlīt, nedz pēc tam vēlāk vairs nekad par to netaujāja. Taisni otrādi — viņai pašai bija savs izdomājums par dēla negaidīto aizceļošanu: viņa ar asarām acīs stāstīja, kā tas atnācis pie viņas atvadīties, pie tam likdama nojaust, ka tikai viņai vienai esot zināmi daudzi ļoti svarīgi un noslēpumaini apstākļi un ka Rodjam esot ļoti daudz visai spēcīgu ienaidnieku, tā ka viņam pat jāslēpjas. Kas zīmējas uz viņa nākamo karjeru, arī tā viņai likās neapšaubāma un spīdoša, kad izbeigsies daži nelabvēlīgi apstākļi; viņa apgalvoja Razumihinam, ka viņas dēls ar laiku būšot pat valstsvīrs, par ko liecinot viņa sacerējums un viņa spīdošais literārais talants. Šo dēla rakstu viņa lasīja pastāvīgi, dažreiz pat skaļā balsī, arī nakti nešķīrās no tā; tomēr, kur īsti tagad Rodja atrodas, viņa gandrīz netaujāja, kaut gan jau tas vien varēja viņā modināt aizdomas, ka ar viņu acīm redzami izvairījās par to runāt. Šī dīvainā Pulherijas Aleksandrovnas klusēšana par dažām lietām beidzot radīja nopietnas bažas. Viņa, piemēram, nekad nesūdzējās par to, ka no Rodjas nav vēstuļu, turpretī senāk, savā pilsētiņā dzīvojot, viņas lielākā vēlēšanās un cerība bija saņemt drīzāk vēstuli no karsti mīļotā Rodjas. Šāda mātes izturēšanās bija pārāk nesaprotama un Duņu stipri uztrauca. Viņa baidījās, ka māte varbūt nojauš ko briesmīgu dēla liktenī un tāpēc baidās par viņu kaut ko jautāt, lai nedabūtu zināt vēl ko šausmīgāku. Dūņa skaidri redzēja, ka Pulherija Aleksandrovna nav vairs gluži pie pilna prāta.

Pāris reižu tomēr māte pati ievirzīja sarunu tā, ka, viņai atbildot, nebija iespējams neminēt, kur tagad Rodja; un, tā kā atbildēm gribot negribot bija jāiznāk neapmierinošām un aizdomīgām, tad viņa pēkšņi kļuva ārkārtīgi skumīga, drūma un klusa uz ilgu laiku. Dūņa pēdīgi pārliecinājās, ka grūti melot un izdomāt, un nāca pie galīga slēdziena, ka vislabāk par zināmiem punktiem nemaz neieminēties. Tomēr arvien nepārprotamāk kļuva redzams, ka nabaga māte noskārš kaut ko briesmīgu. Dūņa, starp citu, atcerējās brāļa vārdus, ka māte naktī pirms pēdējās liktenīgās dienas ir noklausījusies viņas murgošanā pēc scēnas ar Svidrigailovu, — vai tikai māte nebija toreiz kaut ko saklausījusi? Šad un tad, dažreiz pēc vairāku dienu vai pat nedēļu ilgas klusēšanas un mē

mām asarām, slimniece pēkšņi kaut kā histēriski atdzīvojās un sāka skaļi gandrīz bez pārtraukuma runāt par savu dēlu, par savām cerībām, par nākotni… Viņas fantāzijas reizēm bija ļoti ērmotas. Viņu mierināja, viņai piebalsoja (kaut gan viņa arī pati varbūt pārāk skaidri redzēja, ka viņai tīši piebalso un viņu mierina), bet viņa tomēr runāja.

Piecus mēnešus pēc Raskoļņikova atzīšanās tika pasludināts spriedums. Razumihins, cik bieži vien iespējams, apmeklēja viņu cietumā; tāpat arī Soņa. Pēdīgi pienāca šķiršanās. Dūņa zvērēja brālim, ka šī šķiršanās nebūs uz visu mūžu; to pašu teica arī Razumihins. Razumihina karstajā jaunekļa galvā jau bija izveidojusies un cieši iesakņojusies apņemšanās tuvākajos trijos četros gados pēc iespējas nodibināt nākamās labklājības pamatus, iekrāt kaut cik naudas un aizceļot uz Sibīriju, kur zeme vispār bagāta, bet maz strādnieku, uzņēmīgu ļaužu un kapitālu; tur apmesties tai pašā pilsētā, kur būs Rodja, un… visiem kopā uzsākt jaunu dzīvi. Atvadoties visi raudāja. Raskoļņikovs pašas pēdējās dienas bija ļoti domīgs, daudz jautāja par māti, pastāvīgi par viņu uztraucās. Pat pārāk daudz viņas dēļ mocījās, kas Duņu darīja ļoti nemierīgu. Izzinājis visos sīkumos par mātes neveselīgo dvēseles stāvokli, viņš pavisam sadrūma. Ar Soņu viņš visu laiku bija kaut kā sevišķi nerunīgs. Soņa ar viņai atstāto Svidrigailova naudu jau sen bija sarīkojusies un sagatavojusies, lai varētu sekot tai arestantu partijai, ar kuru tiks sūtīts Raskoļņikovs. Par to netika ne vārds viņu starpā minēts, bet abi tomēr zināja, ka tas tā būs. Atvadoties pašu pēdējo reizi, Raskoļņikovs dīvaini smīnēja, klausoties māsas un Razumihina dedzīgajos apgalvojumos par laimīgo nākotni pēc viņa iznākšanas no katorgas, un pareģoja tiem, ka mātes slimība drīz beigsies ar nelaimi. Beidzot viņš un Soņa aizbrauca.

Divus mēnešus vēlāk Duņečka apprecējās ar Razumihinu. Kāzas bija klusas un skumīgas. Lūgto viesu vidū bija arī Porfīrijs Petrovičs un Zosimovs.

Pēdējā laikā Razumihins izskatījās pēc cilvēka, kas stingri kaut ko nodomājis. Dūņa akli ticēja, ka viņš piepildīs visus savus nodomus, viņa arī nevarēja neticēt: šim cilvēkam bija dzelzs griba. Starp citu, viņš sāka atkal

klausīties universitātē lekcijas, lai nobeigtu kursu. Gandrīz pastāvīgi viņi kala nākotnes plānus; abi noteikti cerēja pēc pieciem gadiem pārcelties uz Sibīriju. Līdz tam laikam viņi paļāvās tur uz Soņu. ..

Pulherija Aleksandrovna ar prieku deva savu svētību meitas laulībām ar Razumihinu; pēc tam tomēr kļuva vēl skumjāka, vēl vairāk noraizējusies. Lai viņai sagādātu kādu patīkamu brīdi, Razumihins izstāstīja viņai, starp citu, par diloņslimo studentu un viņa triekas ķerto tēvu, kā arī par to, ka Rodja dabūjis apdeguma brūces un pat slimojis pēc tam, kad pērngad izglābis no nāves divus mazus bērnus. Abas šīs ziņas aizgrāba Pulherijas Aleksandrovnas jau tā slimo garu gandrīz līdz pārspīlētai pacilātībai. Viņa tagad nemitīgi par to runāja, runāja pat ar gājējiem uz ielas (lai gan Dūņa vienmēr viņu pavadīja). Omnibusos, bodītēs, kur vien atrada kādu klausītāju, viņa uzsāka sarunas par savu dēlu, par viņa rakstu, par to, kā viņš palīdzējis studentam, dabūjis apdeguma brūces ugunsgrēkā un tā joprojām. Dūņai pat pietrūka padoma, kā viņu no šīm sarunām atturēt. Šīs sarunas bija bīstamas ne vien tāpēc, ka radīja slimīgi pacilātu garastāvokli, bet arī tāpēc, ka Raskoļņikova uzvārdu kāds no klausītājiem varēja atcerēties sakarā ar tiesas prāvu un ierunāties par to. Pulherija Aleksandrovna bija sadabūjuši pat abu izglābto bērnu mātes adresi un gribēja katrā ziņā to apmeklēt. Pēdīgi viņas nemiers pieauga līdz galējai robežai. Dažreiz viņa sāka pēkšņi raudāt; bieži vien viņa saslima un karsonī murgoja. Kādu rītu viņa tieši pateica, ka pēc viņas aprēķina Rodjam drīz jāpārbrauc, viņa atminoties, ka, no viņas atvadīdamies, Rodja pats minējis, lai tieši pēc deviņiem mēnešiem viņu gaidot. Viņa sāka uzpost dzīvokli, iekārtot viņa istabu (pati savējo), spodrināja mēbeles, mazgāja un karināja jaunus aizkarus un tā tālāk. Dūņa par to stipri uztraucās, tomēr klusēja un pat palīdzēja sakārtot istabu brāļa uzņemšanai. Pēc uztraukuma pilnās, nebeidzamās fantāzijās, priecīgos sapņojumos un asarās pavadītās dienas naktī māte saslima un pret rītu jau gulēja karsonī un murgos. Iesākās drudzis. Pēc divām nedēļām viņa nomira. Drudža murgos viņai izsacījās vārdi, kas liecināja, ka viņa daudz tuvāk nojautusi dēla briesmīgo likteni, nekā citi domāja.

Raskoļņikovs ilgi nezināja par mātes nāvi, lai gan sa

rakstīšanās ar Pēterburgu iesākās jau tūlīt pēc viņa nometināšanas Sibīrijā. Šo sarakstīšanos kārtoja Soņa, kas akurāti katru mēnesi rakstīja uz Pēterburgu uz Razumihina vārda un tikpat akurāti ik mēnesi saņēma no Pēterburgas atbildi. Sākumā Soņas vēstules Razumihinam un Dūņai likās sausas un neapmierinošas; bet vēlāk viņi abi saprata, ka labāk uzrakstīt nav arī iespējams, jo gala iznākumā tomēr radās vispilnīgākais un pareizākais priekšstats par nelaimīgā brāļa likteni. Soņas vēstules bija pilnas ar visikdienišķāko īstenību, un tāpēc arī tas bija visvienkāršākais un skaidrākais Raskoļņikova katordznieka dzīves apraksts. Šais vēstulēs nebija runa ne par viņas pašas cerībām un jūtām, ne par nākotnes minējumiem. Tur nebija mēģinājumu izskaidrot Raskoļņikova noskaņojumu vai vispār parādīt viņa iekšējo — dvēseles dzīvi, bet tā vietā bija pastāstīti fakti, viņa paša vārdi, sīkas ziņas par viņa veselību, kādas viņš satikšanās reizēs izteicis vēlēšanās, ko viņš tai lūdzis, ko uzdevis izdarīt utt. Tas viss tika ziņots ārkārtīgi sīki. Nelaimīgā brāļa tēls beidzot pats no sevis izveidojās skaidri un pilnīgi. Te nevarēja būt arī nekādas kļūdīšanās, jo viss bija tikai patiesi fakti.

Maz priecīga Dūņa un viņas vīrs varēja izlobīt no šīm vēstulēm, it īpaši sākumā. Soņa pastāvīgi ziņoja, ka viņš vienmēr ir drūms, nerunīgs un pat gandrīz nemaz neinteresējoties par ziņām, ko viņa tam pastāsta pēc katras vēstules saņemšanas. Pa reizei viņš esot jautājis par māti; bet, kad viņa, redzēdama, ka viņš noskārš patiesību, pēdīgi pastāstījusi, ka māte mirusi, tad, viņai par lielu pārsteigumu, pat ziņa par mātes nāvi neatstājusi uz viņu necik stipru iespaidu; vismaz pēc ārējā izskata viņai tā licies. Starp citu viņa rakstīja, ka, nevērojot Rodjas acīm redzamo dziļo nogremdēšanos sevī un atraušanos no visiem, savu jauno dzīvi viņš uztverot ļoti tieši un vienkārši; vispār viņš skaidri apzinoties savu stāvokli, negaidot tuvākā nākotnē nekā labāka, viņam neesot nekādu vieglprātīgu cerību (kas viņa stāvoklī būtu tik parasts), un viņš gandrīz ne par ko nebrīnoties savā jaunajā apkārtnē, kas tik maz līdzinoties jel kam viņa agrākajā dzīvē. Viņa rakstīja, ka Raskoļņikova veselība esot apmierinoša. Viņš kārtīgi ejot darbos, no tiem neizvairoties, bet ari nedzenoties pēc tiem. Pret ēdienu esot gandrīz pilnīgi vienaldzīgs, lai gan pārtika, izņemot svēt

dienas un svētku dienas, esot tik slikta, ka pēdīgi viņš labprāt pieņēmis no viņas naudu, lai varētu ik dienas padzert tēju, bet par visu pārējo lūdzis nerūpēties, apgalvodams, ka visa šī gādība viņu tikai kaitinot. Tālāk Soņa ziņoja, ka viņš cietumā dzīvojot kopējā telpā ar visiem pārējiem; cietuma iekšieni viņa neesot redzējusi, bet varot spriest, ka tas esot pārpildīts, netīrs un neveselīgs; ka viņš guļot uz dēļu lāvas, paklādams apakšā tūbas gabalu, un cita nekā sev negribot. Viņš dzīvojot tik nolaidīgi un nabadzīgi nevis pēc kāda iepriekš pieņemta plāna vai ar kādu nolūku, bet vienkārši aiz nevērības un ārējās vienaldzības pret savu likteni. Soņa tieši rakstīja, ka viņš — it īpaši sākumā — ne tikvien neinteresējies par viņas apmeklējumiem, bet bijis uz viņu gandrīz dusmīgs, nerunīgs un pat rupjš; bet pēdīgi tomēr viņam šie apciemojumi kļuvuši par paradumu, gandrīz par nepieciešamību, tā ka viņš pat ļoti noilgojies, kad viņa dažas dienas slimojusi un nevarējusi to apmeklēt. Viņu satikšanās notiekot svētdienās un svinamās dienās pie cietuma vārtiem vai sargtelpā, kur viņš tiekot izsaukts uz pāris minūtēm pie viņas; bet darbdienās viņa aizejot pie viņa darbā — vai nu darbnīcās, vai ķieģeļceplī, vai šķūņos Irtišas krastā. Par sevi Soņa rakstīja, ka viņai jau izdevies pilsētā iegūt dažus paziņas un labvēļus; viņa nodarbojoties ar šūšanu, un, tā kā pilsētā modistes tikpat kā neesot, tad viņa dažā mājā tapusi pat nepieciešama; viņa neminēja nekā vienīgi par to, ka ar viņas gādību priekšniecība izturas pret Raskoļņikovu saudzīgāk, ka viņam tiek atviegloti darbi un tā joprojām. Pēdīgi atnāca ziņa (pēdējā laikā vēstulēs Dūņa saskatīja pat zināmas bažas un uztraukumu), ka viņš no visiem atraujoties, ka cietumā pārējie katordznieki viņu nelabprāt ieredzot, ka viņš caurām dienām klusējot un kļūstot ļoti bāls. Un savā pēdējā vēstulē Soņa atrakstīja, ka viņš ļoti nopietni saslimis un guļot slimnīcā, arestantu palātā …

II

Viņš jau sen bija slims, bet ne jau katorgas dzīves šausmas, ne spaidu darbi, ne uzturs, ne noskūtā galva, ne skrandainās drēbes viņu salauza: kas viņam daļas gar visām šim grūtībām un mokām! Gluži otrādi, par darbu viņš pat priecājās: darbā fiziski nomocījies, viņš varēja vismaz dažas stundas aizmirsties mierīgā miegā. Un ko viņam nozīmēja ēdiens — šie kāposti bez pavalga, ar tarakāniem? Agrākajā studenta dzīvē viņam daudzreiz pat tā nebija. Viņa apģērbs bija silts un pielāgots tagadējam dzīves veidam. Važas uz savām kājām viņš pat nejuta. Vai viņam būtu jākaunas par noskūto galvu un arestanta drēbēm? Un no kā? No Soņas? Soņa baidījās no viņa, kas viņam no tās būtu ko kaunēties?

Un tomēr! Viņam bija kauns pat no Soņas, ko viņš tāpēc spīdzināja ar savu nievājošo un rupjo izturēšanos. Bet ne skūtās galvas dēļ un ne važu dēļ viņš kaunējās, bet viņa lepnums bija pārāk dziļi ievainots. Viņš tāpēc arī saslima. Ai, cik laimīgs viņš būtu, ja arī pats varētu sevi apvainot noziegumā! Tad viņš panestu visu, pat kaunu un negodu. Bet, lai viņš tiesāja sevi, cik stingri tiesādams, tomēr viņa nocietinātā sirdsapziņa neatrada viņa pagātnē nekādas sevišķi briesmīgas vainas, bet gan tikai vienkāršu neveiksmi, tādu, kāda var gadīties kuram katram. Viņš kaunējās par to, ka viņš, Raskoļņikovs, aizgājis bojā tik akli, bez cerības, bez jēgas, pēc kaut kāda akla likteņa lēmuma un ka nu viņam jāsamierinās un jānorimst šāda lēmuma «bezjēdzības» priekšā, ja grib sevi kaut cik nomierināt.

Nemiers bez cēloņa un bez mērķa tagadnē, bet visa nākotne viens vienīgs nepārtraukts upuris, ar kuru nekas nav iegūstams, — lūk, kas viņam pasaulē bija sagaidāms. Ko tas līdz, ka pēc astoņiem gadiem viņam būs tikai trīsdesmit divi gadi un varēs sākt dzīvi no jauna! Kādēļ viņam dzīvot? Kāds mērķis? Pēc kā lai cenšas? Dzīvot, lai dzīvību vilktu? Bet viņš jau arī senāk tūkstoš reižu bija gatavs ziedot savu dzīvi par ideju, par cerību, pat par fantāziju. Ar dzīvības vilkšanu vien viņam nekad nebija pieticis: viņš vienmēr bija alcis kaut kā lielāka. Kas zina, varbūt tikai tāpēc, ka viņa vēlēšanās bija tik stipras, viņš tolaik bija uzskatījis sevi par cilvēku, kam atļauts vairāk nekā citiem.

Un kaut liktenis būtu sūtījis viņam jel nožēlu — kveldējošu nožēlu, tādu nožēlu, kas satriec sirdi, aizdzen miegu, tādu nožēlu, kuras moku drausmīgais smagums liek murgot par cilpu vai atvaru! O, par tādu nožēlu

viņš būtu priecājies! Mokas un asaras — tā ari ir dzīve. Bet viņš savu noziegumu nenožēloja.

Kaut viņš varētu vismaz just sašutumu par savu muļķību, tāpat kā agrāk bija sašutis par savu nejēdzīgo un stulbo izturēšanos, kas viņu iedzina cietumā! Bet tagad, būdams jau cietumā, brīvībā, viņš no jauna bija pārdomājis un pārbaudījis visas savas agrākās gaitas un nepavisam neatzina tās par tik muļķīgām un nejēdzīgām, kādas tās bija viņam rādījušās tajās liktenīgajās dienās.

«Kādā ziņā gan,» viņš prātoja, «kādā ziņā mana doma bija muļķīgāka par citām domām un teorijām, kas strāvo un saduras cita ar citu, kopš pasaule pastāv? Vajag tikai palūkoties uz visu ar pilnīgi neatkarīgu, plašu, no ikdienišķīgām ietekmēm atbrīvotu skatienu, un mana doma tad neizrādīsies nemaz tik … dīvaina. Ak, jūs noliedzēji un dziļgudrie, kas esat piecus sudraba grašus vērti, kāpēc apstājaties pusceļā!»

«Kāpēc viņiem mana rīcība liekas tik nejauka?» viņš sev sacīja. «Vai tāpēc, ka tā ir ļaundarība? Ko nozīmē vārds «ļaundarība»? Mana sirdsapziņa ir mierīga. Protams, ir izdarīts kriminālnoziegums; protams, ir pārkāpts likuma burts un izlietas asinis… nu, tad ņemiet par likuma burtu manu galvu… un diezgan! Tādā gadījumā, zināms, pat daudzi cilvēces labdari, kas savu varu nav mantojuši, bet ir paši patvarīgi to sagrābuši, bija sodāmi ar nāvi, jau sperot pirmos soļus. Bet tie cilvēki izturēja, un tāpēc viņi ir taisni, bet es neizturēju, un tāpēc man nebija tiesību atļauties šo soli.»

Lūk, ko vienīgo viņš savā noziegumā atzina: tikai to, ka nebija izturējis un bija sevi nodevis.

Viņu mocīja ari vēl kāda doma: kāpēc viņš toreiz nenonāvējās? Kāpēc tai dienā, stāvēdams virs dzelmes, viņš izvēlējās atzīšanos? Vai tiešām šai gribā dzīvot ir tāds spēks, ka to tik grūti pārvarēt? Bet Svidrigailovs, kas baidījās no nāves, taču pārvarēja?

Viņš nomocījās ar šo jautājumu un nespēja saprast to, ka jau toreiz, virs dzelmes stāvot, viņš varbūt bija nojautis sevī un savos uzskatos dziļu nepatiesību. Viņš nesaprata, ka šī toreizējā priekšsajūta varēja būt vēstnesis, ka nāks lūzums viņa turpmākajā dzīvē, varēja būt nākamās augšāmcelšanās un jauna dzīves uzskata pare-, ģotāja.

Drīzāk viņš pieļāva tikai rupju instinkta varu, kuru uzveikt viņam nebija lemts, pār kuru pārkāpt viņš tāpat nebija varējis (aiz savas nespēcības un niecības). Viņš noraudzījās savos katorgas biedros un bija pārsteigts, ka arī tie visi mīlēja dzīvi un tā viņiem bija dārga. Viņam pat likās, ka šeit, cietumā, dzīvi mīl vēl vairāk, vērtē augstāk un tā ir dārgāka nekā brīvībā. Cik daudz briesmīgu moku un spīdzināšanas daži no viņiem izcietuši, piemēram, klaidoņi! Vai tiešām viņiem tik milzīgi daudz nozīmē kaut kāds saules stars, mūža mežs, vēss avotiņš kaut kur dziļā biezoknī, kuru viņš jau aizpērn ir iezīmējis? Avotiņš, kuru atkal redzēt viņš ilgojās tāpat kā satikšanos ar līgavu. Viņš redz to sapnī, redz zaļo zālīti tam apkārt, putniņu krūmā. Ielūkojoties dziļāk, Raskoļņikovs redzēja arī vēl grūtāk izskaidrojamus piemērus.

Cietumā, ap viņu esošajā vidē, protams, daudz kas paslīdēja garām neievērots, un viņam nemaz arī negribējās neko ievērot. Viņš dzīvoja, it kā acis nodūris; viņam riebīgi un nepanesami bija skatīties. Bet pēdīgi viņu tomēr daudz kas pārsteidza un viņš pret paša gribu sāka saredzēt to, ko agrāk nebija pat iedomājies. Bet visvairāk viņu pārsteidza tas nepārejamais bezdibenis, kas bija starp viņu un šiem ļaudīm. Likās, ka viņš un viņi būtu divu dažādu nāciju cilvēki. Viņš un viņi noraudzījās viens otrā ar neuzticību un naidīgumu. Viņš gan zināja un saprata šādas atšķirības vispārējos cēloņus, taču nekad agrāk nebūtu pieļāvis pat domu, ka šie cēloņi var īstenībā būt tik dziļi un stipri. Cietumā bija arī trimdā izsūtīti poļi, politiskie noziedznieki. Tie uzskatīja visu šo pūli vienkārši par stulbeņiem un vergiem un augstprātīgi tos nicināja; bet Raskoļņikovs nevarēja tā domāt: viņš skaidri redzēja, ka šie stulbeņi daudzējādā ziņā ir gudrāki par šiem pašiem poļiem. Bija te arī krievi, kuri tāpat pārmērīgi nicināja šos ļaudis, — viens bijušais virsnieks un divi semināristi; Raskoļņikovs skaidri saskatīja arī viņu maldus.

Raskoļņikovu pašu cietumnieki necieta un no viņa vairījās. Beidzot sāka pat ienīst. Par ko? Viņš to nezināja. Viņu nicināja, smējās par viņu un vina noziegumu — arī tie, kas daudz vairāk noziegušies nekā viņš.

— Tu esi kungs! — viņi tam teica. — Kur nu tev ar cirvi staigāt; tā nav kungu darīšana.

Lielā gavēņa otrajā nedēlā pienāca Raskoļņikova kārta kopā ar savu kazarmu iet pie dievgalda. Viņš gāja baznīcā un lūdza dievu kopā ar citiem. Viņš pat nezināja, par ko, bet reiz iznāca ķilda, pārējie visi reizē neganti uzbruka viņam.

— Tu esi bezdievis! Tu dievam netici! — kliedza uz viņu. — Nosist tevi vajag!

Viņš nekad nebija runājis ar viņiem par dievu un ticību, bet nu viņi to gribēja nosist par bezdievību; viņš klusēja un nerunāja tiem pretī. Kāds katordznieks ārprātīgā niknumā gribēja mesties viņam virsū; Raskoļņikovs mierīgi un klusu gaidīja: viņam ne uzacs nepakustējās, neviens vaibsts sejā nenoraustījās. Ja nebūtu konvojs paguvis nostāties starp viņiem, būtu lijušas asinis.

Viņam neatrisināms bija vēl kāds jautājums: kāpēc viņi visi tā iemīļojuši Soņu? Soņa viņu draudzību nemeklēja; redzēt tie viņu redzēja reti, dažreiz tikai darbos, kad viņa atnāca uz brītiņu satikt Raskoļņikovu. Tomēr visi jau viņu pazina, zināja pat to, ka Soņa sekojusi viņam; zināja arī, kā viņa dzīvo, kur dzīvo. Naudu viņa tiem nedeva, nekādus sevišķus pakalpojumus neizdarīja. Tikai reiz ziemsvētkos atnesa visam cietumam dāvanu: pīrāgus un veģus. Bet pamazām starp viņiem un Soņu nodibinājās arī tuvāki sakari: Soņa rakstīja viņu piederīgiem vēstules un nogādāja tās pastā. Viņu tuvinieki, atbraukuši pilsētā, pēc ieslodzīto norādījuma atstāja Soņas rokās viņiem paredzētās mantas un pat naudu. Viņu sievas un mīļākās Soņu pazina un apmeklēja. Un, kad Soņa ieradās satikties ar Raskoļņikovu darbos vai viņai gadījās sastapt kādu arestantu grupu ejam uz darbiem, — visi ņēma nost cepures, visi sveicināja. «Mūsu mīļā Sofja Semjonovna, dārgā, žēlotāja un līdzjutēja!» šim sīkajam, maigajam radījumam teica šie rupjie katordznieki, kas nesa kauna zīmi. Viņa sveicināja pretī un smaidīja, un visiem patika, ka viņa tiem uzsmaida. Tiem bija mīļa pat viņas gaita, tie apgriezās un noraudzījās viņai pakal, lai paskatītos, kā viņa iet, un visi viņu slavēja: slavēja pat par to, ka viņa tik sīciņa; pat nezināja, par ko vēl viņu slavēt. Pie viņas gāja pat ārstēties.

Visu gavēņa otro pusi un svētku nedēļu Raskoļņikovs nogulēja slimnīcā. Veselībai uzlabojoties, viņš sāka atminēties sapņus, ko bija redzējis, gulēdams karsonī un murgos. Viņš bija sapņojis, it kā visa pasaule būtu nolemta par upuri kādai briesmīgai, vēl nedzirdētai un neredzētai sērgai, kas no Āzijas dziļumiem tuvojas Eiropai. Visiem bija jāaiziet bojā, izņemot dažus, ļoti nedaudzus izredzētos. Bija parādījušās kādas jaunas trihīnas — mikroskopiskas būtnes, kas iespiedās cilvēka miesas audos. Bet šīs būtnes bija apveltītas ar saprātu un gribu. Cilvēki, tās sevī uzņēmuši, tūdaļ kļuva par velna apsēstiem un ārprātīgiem. Bet nekad, nekad cilvēki vēl nebija uzskatījuši sevi par tik gudriem un savā taisnībā nesatricināmiem, par kādiem sevi uzskatīja šie sērgas apsēstie ļaudis. Nekad vēl viņi savus spriedumus, savus zinātniskos slēdzienus, savus tikumiskos uzskatus un ticējumus nebija turējuši par tik neapšaubāmiem. Veseli ciemati, veselas pilsētas un tautas aplipa ar šo kaiti un darīja ārprāta darbus. Visi bija uzbudināti, cits citu nesaprata, ikviens domāja, ka viņam vienīgajam taisnība, un, citus uzlūkodams, mocījās, sita sev pie krūtīm, vaimanāja un lauzīja rokas. Nezināja, ko un kā tiesāt, nespēja vienoties, ko uzskatīt par labu, ko par ļaunu. Nezināja, ko nosodīt, ko attaisnot. Cilvēki nokāva cits citu bezjēdzīgā ienaidā. Cēlās cits pret citu veselām armijām, bet šīs armijas jau ceļā piepeši iesāka pašas sevi nomaitāt, rindas izira, kareivji uzbruka cits citam, dūra, cirta, zobiem plēsa un ēda cits citu. Pilsētās baznīcu torņos augas dienas bankšķēja briesmu zvani: sauca visus kopā, bet, kas un kāpēc sauc, to nezināja neviens, un visi dzīvoja trauksmē. Tika pamesti novārtā paši parastākie amati, tāpēc ka katrs uzplijās ar savām domām, ierosināja savus labojumus un nespēja vienoties; zemkopība panīka. Šur un tur ļaudis sagāja kopā pulkos, vienojās visi kopā kaut ko darīt, deva zvērestu neizklīst — bet tūdaļ iesāka kaut ko pavisam citu, nekā paši nupat bija nolēmuši, ņēmās cits citu vainot, kāvās un slepkavoja. Sākās ugunsgrēki, iestājās bads. Itin viss gāja bojā. Sērga auga un plētās, un virzījās tālāk un tālāk. Izglābties visā pasaulē spēja tikai nedaudzi cilvēki; tie bija šķīstie un izredzētie, kuriem nolemts sākt jaunu cilvēku cilti un jaunu dzīvi, atjaunot un spodrināt zemi; bet neviens un nekur šos cilvēkus neredzēja, neviens nedzirdēja viņu vārdus un balsis.

Raskoļņikovu nomāca tas, ka šie neprātīgie murgi tik skumīgi un tik mocoši atbalsojas viņa atmiņā, ka tik ilgi neizzūd šo karsoņa sapņu iespaidi. Bija jau otrā nedēļa pēc lieldienām, ārā iestājušās siltas un skaidras pavasara dienas; slimnīcas arestantu palātā atvēra logus (restotus,

ar sardzi aiz tiem). Soņa visā viņa slimības laikā bija varējusi viņu apmeklēt palātā tikai divas reizes: katru reizi bija jāizlūdzas atļauja, bet to dabūt nenācās viegli. Tomēr viņa bieži ieradās slimnīcas pagalmā pie logiem, visvairāk novakarēs, bet dažreiz arī tāpat vien, tikai lai varētu kaut notālēm uz šiem logiem paskatīties. Kādā pavakarē Raskoļņikovs, jau gandrīz izveseļojies, bija ! iemidzis; pamodies viņš nejauši piegāja pie loga un pie; peši tālumā pie slimnīcas vārtiem ieraudzīja Soņu. Viņa 1 tur stāvēja un, likās, kaut ko gaidīja. Viņam šai mirklī ; it kā kas iedzēla sirdī; viņš nodrebēja un žigli aizgāja no loga. Otrā dienā Soņa neatnāca, trešajā — tāpat. Viņš juta, ka gaida to pilns nemiera. Pēdīgi viņu no slimnīcas izrakstīja. Pārgājis uz cietumu, viņš no arestantiem dabūja zināt, ka Sofja Semjonovna saslimusi, guļ mājās un nekur laukā neiet.

Ļoti noraizējies, viņš sūtīja par viņu apvaicāties. Drīz viņš uzzināja, ka viņas slimība nav bīstama. Dabūjusi savukārt zināt, ka Raskoļņikovs pēc viņas tā sērojas un raizējas, Soņa atsūtīja viņam ar zīmuli rakstītu īsu vēsļ tulīti, kurā ziņoja, ka viņai bijusi tikai neliela saaukstē! šanās, tagad esot jau daudz labāk un drīz, drīz viņa atnākšot ar viņu satikties darbā. Šo zīmīti lasot, viņa sirds spēcīgi un sāpīgi pukstēja.

Bija atkal dzidra un jauka diena. Agrā rītā, ap sešiem, viņš devās darbā uz upes krastu, kur šķūnī bija ierīkota ģipša dedzinātava un maltuve. Uz turieni šorīt gāja pavisam trīs strādnieki. Viens no arestantiem pasauca līdz konvoju un aizgāja ar to uz cietoksni pēc kāda instrumenta, otrs sāka skaldīt un likt ceplī malku. Raskoļņikovs izgāja no šķūņa upes krastā, apsēdās uz šķūnim blakus sakrautajiem baļķiem un lūkojās uz plašo, tuksnesīgo upi. No augstā krasta skatienam atklājās plaša apkārtne. No tālā viņpuses krasta atlidoja tikko sadzirdama dziesma. Tur, saules mirdzuma pielietajā, nepārredzamajā stepē, kā mazi punktiņi bija saskatāmas klejotāju cilts jurtas. Tur bija brīvība, tur dzīvoja citi ļaudis, kam nav nekā kopīga ar šejienes iedzīvotājiem; tur, šķiet, pats laiks apstājies, it kā vēl nebūtu pagājis Ābrama un viņa ganāmpulku laikmets. Raskoļņikovs sēdēja un skatījās nekustīgi, acu nenovērsdams; viņš nedomāja nekā, bet dziļa grūtsirdība iegūlās viņā un viņu sāpināja.

Piepeši viņam līdzās nez kur gadījās Soņa. Viņa gandrīz nedzirdami bija pienākusi klāt un apsēdusies viņam blakus. Bija vēl ļoti agrs, vēl rīta dzestrums nebija atlaidies. Viņai ap pleciem bija viņas vecais, nonēsātais burnusiņš un zaļais lakats ap galvu. Viņas sejā vēl varēja saskatīt pārciestās slimības pēdas, tā bija kļuvusi vājāka, bālāka, sīkāka. Viņa mīļi un priecīgi tam uzsmaidīja, bet roku sniedza, kā paradusi, bikli.

Viņa vienmēr savu roku sniedza viņam nedroši, dažreiz nesniedza nemaz, it kā bīdamās, ka viņš to neatstumj. Raskoļņikovs viņas roku allaž mēdza saņemt it kā ar pretīguma sajūtu, vienmēr sagaidīja viņu ar īgnumu, dažreiz visu apciemojuma laiku ietiepīgi klusēja. Bija gadījumi, kad Soņa baidījās no viņa un ar dziļām skumjām gāja projām. Bet šoreiz viņu rokas palika viena otrā; viņš uzmeta tai žiglu skatienu un, nekā nesacījis, nodūra acis. Viņi bija vieni, neviens viņus neredzēja. Konvojs pašreiz bija aizgriezies prom.

Viņš pats nezināja, kā tas notika, tikai pēkšņi viņu it kā kaut kas sagrāba un nosvieda pie viņas kājām. Viņš raudādams apkampa Soņas ceļus. Pirmajā mirklī viņa briesmīgi izbijās, viņas seja sastinga. Viņa uztrūkās kājās un drebēdama skatījās viņā. Bet tūlīt — tai pašā acumirklī viņa visu saprata. Viņas acis iemirdzējās bezgalīgā laimē: viņa saprata, tagad viņai nebija vairs šaubu, ka viņš mīl, bezgalīgi mīl viņu un ka pēdīgi šis brīdis ir tomēr klāt…

Viņi gribēja kaut ko runāt, bet nespēja. Viņu acis bija pilnas asaru. Viņi abi bija bāli un vāji; bet šais slimajās un bālajās sejās jau zaigoja atjaunotas nākotnes, pilnīgas augšāmcelšanās rītausma. Viņus jaunai dzīvei bija atmodinājusi mīlestība, viena sirds bija kļuvusi par dziļdziļu dzīvības avotu otrai sirdij.

Viņi nolēma gaidīt un paciesties. Viņiem priekšā bija vēl septiņi gadi, bet līdz tam laikam — cik daudz gandrīz nepanesamu moku un cik daudz bezgalīgas laimes! Viņš bija augšāmcēlies, viņš to noteikti zināja un juta ar visu savu atdzimušo būtni; bet viņa — viņas dzīve taču piederēja tikai viņam!

Tās pašas dienas vakarā, kad cietums bija jau aizslēpts, Raskoļņikovs gulēja uz lāvas un domāja par viņu. Šai dienā viņam likās, ka visi katordznieki, viņa bijušie ienaidnieki, lūkojas uz viņu it kā citādi. Viņš pats iesāka ar tiem sarunas, un tie viņam laipni atbildēja. Tagad

guļot viņš to atcerējās; bet tā jau tam arī vajadzēja būt: vai gan tagad nebija visam jāpārvēršas?

Viņš domāja par Soņu. Viņš atminējās, kā bija viņu pastāvīgi mocījis, kā bija plosījis viņas sirdi; atcerējās viņas bālo, vājo sejiņu, bet šīs atmiņas viņu tagad gandrīz nemaz neapbēdināja: viņš zināja, ar kādu bezgalīgu mīlestību viņš tagad izpirks visas viņas ciešanas.

Un kas gan ir visas, visas šīs pagājušās ciešanas! \ Viss — pat viņa noziegums, pat tiesas lēmums un trimda ; tagad, pirmajā jūtu uzplūdumā, viņam šķita tikai kā tāds ārējs, dīvains, it kā pat ne ar viņu pašu noticis fakts. Šinī vakarā viņš nespēja ilgi un pastāvīgi par kaut ko domāt, saistīt pie kaut kā savas domas; bet viņš jau arī nebūtu šovakar nekā sev apzināti noskaidrojis: viņš tikai juta. Dialektikas vietā bija stājusies pati dzīve, un apziņā vajadzēja izveidoties kaut kam pavisam jaunam.

Zem spilvena viņam gulēja evaņģēlijs. Viņa roka it kā pati no sevis to paņēma. Šī grāmata piederēja viņai, tā bija tā pati, no kuras viņa bija lasījusi viņam par Lācara uzmodināšanu. Katorgas sākumā viņš bija baidījies, ka Soņa viņu nomocīs ar reliģiju, uzplīsies viņam ar evaņģēliju, uzspiedīs viņam grāmatas. Viņam par lielu brīnumu, Soņa ne reizes par to neieminējās, ne reizes nepiedāvāja arī evaņģēliju. Viņš pats bija to viņai palūdzis pirms saslimšanas, un viņa klusēdama bija šo grāmatu atnesusi. Līdz šim vakaram viņš nebija to atvēris.

Viņš neatvēra to arī tagad, bet viņam pavīdēja kāda doma: «Vai ir iespējams, ka viņas pārliecība tagad nebūtu arī manējā? Vismaz viņas jūtas, viņas tieksmes. ..»

Arī Soņa visu šo dienu bija stipri uztraukta un naktī atkal pat saslima. Bet viņa bija tik laimīga, ka gandrīz pati izbijās no savas laimes. Septiņi gadi, tikai septiņi gadi! Dažubrīd savas laimes sākumā viņi abi bija gatavi domāt par šiem septiņiem gadiem kā par septiņām dienām. Viņš pat nenojauta vēl, ka jaunā dzīve nebūs viņam par velti iegūstama, ka tā būs vēl dārgi jāizpērk, jāsamaksā par to ar lielu nākotnes varoņdarbu. ..

Bet te iesākas jau jauns stāsts — stāsts par cilvēka pakāpenisku atjaunošanos, stāsts par viņa pamazītnēju atdzimšanu, par viņa pakāpenisku pāreju no vienas pasaules otrā, par iepazīšanos ar jaunu, līdz šim pilnīgi nepazītu īstenību. Tas viss varētu kļūt par tematu jaunam stāstam, bet šis — mūsu tagadējais stāsts ir galā.

PIEZĪMES

Romāns «Noziegums un sods» pirmoreiz bija publicēts žurnālā «Pycckhh bēcthhk» 1866. gadā (janvāri, februārī, aprīlī, jūnijā, jūlijā, augustā, novembri un decembrī).

1867. gadā iznāca pirmais atsevišķais izdevums: «Noziegums un sods. F. M. Dostojevska romāns sešās dajās ar epilogu. Pārlabots izdevums.» Tajā bija izdarīts ļoti daudz stilistisku labojumu un saīsinājumu (piemēram, bija stipri saīsināts Lužina monologs bēru mielastā, izsvītrota vesela lappuse Raskoļņikova spriedelējumu par iemesliem, kas pamudinājuši Lužinu apmelot Soņu). Tomēr šie labojumi neietekmēja ne romāna idejisko saturu, ne tēlu pamatsatvaru.

1870. gadā romāns bez papildlabojumiem bija ievietots Dostojevska Kopotu rakstu ceturtajā sējumā. 1877. gadā iznāca pēdējais romāna izdevums rakstnieka dzīves laikā un tajā bija izdarīti nenozīmīgi stilistiski labojumi un saīsinājumi.

1956. gadā izdotajos Kopotos rakstos romāns «Noziegums un sods» iespiests pēc 1877. gada izdevuma, izlabojot drukas kļūdas, kas ieviesušās iepriekšējos izdevumos.

Romāna pilnigs rokraksts nav saglabājies. V. I. Ļepina Valsts bibliotēkā glabājas nelieli romāna «Noziegums un sods» rokraksta fragmenti, gan agrāki, gan vēlāki varianti, kuru teksts visai tuvs galīgajai redakcijai. Tos publicēšanai krājumā «JlHTepaTypHoe HacjieACTBO» sagatavojusi V. S. Ņečajeva. Viens no šiem fragmentiem ievietots izdevumā «H3BecTHH AH CCCP. OiAe^eHHe JiHTepaiypbi h H3biKa», 1956, No l.

Centrālajā Valsts literatūras un mākslas arhīvā glabājas Dostojevska piezimju burtnīcas. Trijās no tām izdarīti pieraksti par romāna «Noziegums un sods» ideju un uzbūvi, atsevišķu ainu, varoņu monologu un repliku uzmetumi. Daļēji šos materiālus publicējis I. I. Glivenko žurnālā «KpacHbifi apxHB» (1924, t. 7), bet pēc tam pilnībā 1931. gadā atsevišķā grāmatā: «H3 apxHBa O. M. JlocToeBCKoro. «npecTyruieHne h HaKa3aHHē». HēH3flaHHbie Maiepnajībi.» Visagrākie pieraksti attiecas uz 1865. gada otro pusi, visvēlākie, kuri ietver arī autora komentāru par romānu, attiecas uz 1866. gada sākumu, tas ir, uz romāna iespiešanas laiku (skat. iepriekš minētās I. I. Glivenko grāmatas ievadu, kā arī publikāciju: K o m a p o b h m B. JlnTepa rypHoe Hac.ne;icTBO RoctoeBCKoro 3a roAbi peBOJiiouHH. «JlHTepaTypnoe nacjieflCTBO», t. 15,1934).

F. M. Dostojevskis bija neparasti jutīgs pret sava laika problēmām, viņu «māca ilgas pēc tagadnīgā». Romāns «Noziegums un sods», tāpat kā visi Dostojevska sacerējumi, vārda tiešā nozīmē ir piesātināts ar idejām, kas «vēdī gaisā», ar faktiem, kuri smelti pašā dzīves īstenībā. Autors gribējis «šajā romānā pārspriest it visus jautājumus». (riepBafl 3an kh., c. 107.)

Tomēr nākamā sacerējuma tēma uzreiz neizkristalizējās, rakstnieks uzreiz nepalika pie noteikta sižeta. 1865. gada 8. jūnijā Dostojevskis žurnāla «OīēMēCTBeHHbie 3ariHCKH» redaktoram A. A. Krajevskim rakstīja: «Mana romāna nosaukums ir «Pļēguri», un es to rakstu sakarā ar pašreiz bieži cilāto žūpības problēmu. Taču tiks risināts ne tikai pats šis jautājums, bet ari parādīts viss, kas ar to saistās, galvenokārt ģimenes ainas, bērnu audzināšana tādos apstākļos un tā joprojām. Būs ne mazāk kā divdesmit lokšņu, iespējams, ari vairāk.» (Jļ o c t o e b • CKHH O. M. FlHCbMa, t. 1, 1928, c. 408.)

Tomēr pēc kāda laika romāna iecere, kurā galvenais varonis, acīm redzot, būtu Marmeladovs, rakstniekam sāka likties maznozīmīga, jo radās doma uzrakstīt vēstījumu par jaunās paaudzes pārstāvi. Jaunajā sacerējumā Dostojevskis tiecās attēlot tā laika jaunatni, tās plašās sabiedriskās intereses, dedzīgos strīdus par aktuālajiem ētikas un politikas jautājumiem, materiālistiskos un ateistiskos uzskatus, kurus viņš raksturo kā «tikumisku nenosvērtību». 1865. gada septembra pirmajā pusē Dostojevskis žurnāla «PyccKHH bccthhk» redaktoram paziņo, ka jau divus mēnešus strādājot pie stāsta, kura apjoms būšot piecas līdz sešas loksnes un kuru domājot pabeigt pēc divām nedēļām vai mēneša. Šajā vēstulē izklāstīta ne tikai galvenā sižetiskā līnija, bet arī stāsta idejiskā iecere. Vēstules melnraksts atrodams vienā no tām piezīmju burtnīcām, kurās ir arī romāna «Noziegums un sods» uzmetumi. «Stāsta ideja nekādi… Jūsu žurnālam nevar būt nepieņemama; taisni otrādi,» Dostojevskis raksta Katkovam. «Tas ir kāda nozieguma psiholoģisks apskats. Darbība notiek mūsdienās, šajā pašā gadā. Jauneklis, kas izslēgts no universitātes, cēlies no pilsoniskām aprindām, dzīvo ārkārtīgā trūkumā, vieglprātības un uzskatu nenosvērtības dēļ… aizrāvies ar dažām dīvainām, «līdz galam neizdomātām» idejām, kuras vēdī gaisā, izlemj ar vienu rāvienu grozīt savus bēdīgos apstākļus. Viņš nolemj nogalināt kādu veceni, titulārpadomnieci, kura aizdod naudu, atrēķinādama procentus. Veča ir stulba, kurla, slima, alkatīga, ņem milaum lielus procentus, ir ļauna un posta otra cilvēka mūžu, jo nokalpina par strādnieci savu jaunāko māsu. «Viņa ir nekur nederīga», «kāpēc gan viņa dzīvo?», «vai ir jel kādam vajadzīga?» utt. Sie jautājumi jauneklim samulsina prātu. Viņš nolemj veceni nogalināt, aptīrīt, lai darītu laimīgu savu māti, kas dzīvo apriņķī, māsu, guvernanti kādā muižnieku ģimenē, atpestītu no šīs ģimenes galvas baudkārīgajiem tīkojumiem, kuri meiteni draud pazudināt; lai pabeigtu universitāti, aizbrauktu uz ārzemēm un pēc tam visu mūžu būtu godīgs, nelokāms un stingrs, izpildot «humāno pienākumu pret cilvēci», un tā «izpirktu noziegumu».»

Taču pēc slepkavības, raksta Dostojevskis, «sākas nozieguma psiholoģiskais process. Sleplcavam nedod miera neatrisināmi jautājumi, viņa sirdi nomoka neparedzētas un negaidītas jūtas. Svētā patiesība, uz zemes valdošie likumi uzvar, un galu galā viņš spiests pats sevi nodot. Spiests to darīt, lai atkal varētu piebiedroties cilvēkiem, kaut ari katorgā būtu jāaiziet bojā; tūdaļ pēc nozieguma izdarīšanas viņš saprot, ka ir atšķelts, atrauts no cilvēces, un šīs jūtas pārvēršas mocībā. Taisnības likums un cilvēka daba ir uzvarējusi… Noziedznieks pats nolemj uzņemties ciešanas, lai izpirktu savu vainu …

Bez tam savā stāstā esmu gribējis izsacīt domu, ka uzliktais juridiskais sods noziedznieku biedē mazāk, nekā domā likumdevēji, pa daļai tas tāpēc, ka viņam pašam ir morāla prasība pēc šī soda.» («lliiCLMa», t. 1, c. 418—419.)

Dostojevskis vēstulē pasvītro, ka materiālistiskie un ateistiskie uzskati (tieši to viņš ir domājis, runādams par «dīvainām, «līdz galam neizdomātām idejām», kuras vēdī gaisā») Raskoļņikovu ir noveduši līdz noziegumam. Taču vienlaik autors norāda arī uz varoņa galējo nabadzību un bezcerīgo stāvokli. Agrīnajās melnraksta piezīmēs atrodama doma, ka grūtie dzīves apstākļi pamudinājuši Raskoļņikovu izdarīt noziegumu: «Palūkosimies, kāpēc es to izdarīju, kā es izšķīros, palīdzējis ļaunais gars (te var sākt analizēt visu — niknumu, trūkumu), spiež nepieciešamība, un iznāk, ka rīcība loģiska.» (Biopaa 3an. kh.[19], c. 10.)

Dostojevskis pats jūt, ka Raskoļņikova nozieguma motivācija ir divpusīga. Tas pirmo reizi ticis atzīmēts I. I. Glivenko rakstā «Raskoļņikovs un Dostojevskis» («nenaTb h peBo;iionHH», 1926, kh. qeTBepTan). Piezīmē, kurai dots virsraksts «Romāna anatomijas galvenās līnijas», Dostojevskis izvirza uzdevumu: «Katrā ziņā ievadīt visu īstajā gultnē un darīt galu nenoteiktībai, tas ir, vienādi vai otrādi izskaidrot nozieguma iemeslus…» (IlepBaH 3an. kh., c. 118.) Pilnīgi atrisināt šo uzdevumu rakstniekam tā arī nav izdevies.

Dostojevskis aizrautīgi strādā pie stāsta, cer, ka tas būs «labāks par visu», ko viņš līdz šim uzrakstījis («IlHCbMa», t. 1, c. 422). 1865. gada novembra beigās, kad jau bija daudz uzrakstīts, Dostojevskis saprata, ka darba uzbūvei jābūt citādai, un iznīcināja rokrakstu. «Es visu sadedzināju… Man pašam nepatika,» viņš 1866. gada 18. februāri rakstīja baronam A. E. Vrangelim. «Mani aizrāva jauna forma, jauns plāns, un es sāku no gala. Strādāju dienām un naktīm un tomēr strādāju par maz.» (Turpat, 430. Ipp.) «Jaunais plāns», acīm redzot, bija romāna galīgais plāns, kurā ne tikai Marmeladova tēma (iecerētais romāns «Pļēguri») savijas ar Raskoļņikova tēmu (stāsts par «teorētisko noziegumu»), bet sava vieta ierādīta arī Svidrigailovam un jo sevišķi Porfīrijam Petrovičam, kurš nemaz nebija pieminēts pašās pirmajās piezīmju burtnīcās.

Dostojevskis devis šādu romāna pamatidejas izklāstu.

«1. Pareizticīgais skatījums, kas ir pareizticības būtība.

Komforts nedod laimi, laime tiek pirkta, maksājot ar ciešanām.

Cilvēks nav radīts laimei. Cilvēks izpelnās savu laimi un aizvien ar ciešanām. Te nav nekā netaisnīga, jo dzīves aicinājums un apziņa (tas, ko tieši sajūt ar miesu un garu, tātad ar visu dzīves procesu) nāk līdz ar pieredzi pro un contra, kas jāiznes pašam uz saviem kamiešiem. Ar ciešanām, tāds ir mūsu planētas likums; bet šī tiešā apzināšanās, šis sajūtamais dzīves process sniedz tik lielu prieku, ka par to vērts samaksāt ar gariem ciešanu gadiem.

2. Viņa tēlā romāns pauž domu par neizmērojami lielu lepnību, augstprātību un sabiedrības nicināšanu. Viņa ideja ir sagrābt varu šajā sabiedrībā (tālāk izsvītrots: lai darītu tai labu). Viņa rakstura iezīme ir despotisms… Viņš grib valdīt un nezina, ar kādiem līdzekļiem.

Grib drīzāk sagrābt varu un iegūt bagātību. Tā neviļus rodas slepkavības ideja.» (TpēTbn 3an. kh., c. 3—4.)

Dostojevska reakcionārais uzskats, ka ciešanas ir vienīgais ceļš uz laimi, radis atspoguļojumu romāna tēlos — gan Soņā, kura pazemīgi nes upuri, gan «dumpiniekā» Raskoļņikovā, kuram, pēc rakstnieka ieceres, pa nomaldu, nozieguma un morālo ciešanu taku jānonāk pie «svētās patiesības».

Taču darba procesā aizvien lielāku vietu un nozīmi romānā iegūst kapitālistiskās pilsētas zemāko sociālo slāņu baismās dzīves atainojums, un tas ievērojamā mērā pastiprina romāna humānistisko skanējumu. Bet apgalvojums, ka ciešanas ir vienīgais ceļš uz laimi, šī ideja, kas, pēc autora ieceres, tik svarīga, līdz ar to atvirzās otrajā plānā.

Dostojevskis iesākumā bija nodomājis risināt stāstījumu autora vārdā, sniegt dienasgrāmatu, grēksūdzi vai Raskoļņikova atmiņas par izdarīto slepkavību. Piezīmju burtnīcās atrodami fragmenti, kuros stāstījums rit pirmajā personā — te grēksūdzes, te dienasgrāmatas formā. «Nozieguma un soda» melnrakstos sastopami arī fragmenti, kas uzrakT stīti pirmajā personā, bet tajos pirmā persona pārlabota par trešo personu. Rakstnieku mulsināja doma, ka «grēksūdzē daža laba vieta iznāks netikumīga un būs grūti izprast, kāpēc tas viss rakstīts», un viņš atsacījās no šīs formas. «Stāstītājs esmu es, nevis viņš. Ja tā būs grēksūdze, tad jau jāaiziet līdz pēdējai galējībai, viss jānoskaidro. Lai katrs stāstījuma brīdis būtu skaidrs.» «Jāiedomājas, ka autors ir viszinoša un nemaldīga būtne, kas vienu no jaunās paaudzes pārstāvjiem izlicis vispārējai apskatei.» (IlepBaH 3an. kh., c. 107.)

Dostojevskis atmasko Raskoļņikova individuālismu, lepnību, patvaļu, «Napoleona idejas», kuras viņš sludina. Raskoļņikovs sapņo par cilvēces laimi, taču viņš izraugās tādu «cīņas ceļu», kurš vispirms nodrošina viņam personisko brīvību. Viņš tiecas pacelties pāri sabiedrībai. Viņa devīze ir: «Brīvība un vara, bet galvenais — vara! Vara pār visiem trīcošajiem radījumiem, pār visu skudru pūzni!»

Tolaik, kad romāns tika rakstīts, tamlīdzīgas idejas, kas tik raksturīgas buržuāziskajam individuālismam, patiešām sabiedrībā tika ļoti plaši apspriestas. Interesi par tādām idejām apliecina Napoleona III grāmatas «Jūlija Cēzara dzīves stāsts» tulkojums krievu valodā. Šīs grāmatas priekšvārds bija publicēts vienlaikus franču, vācu, angļu un krievu valodā un, kā norādīja angļu žurnāls «Saturday Review», atgādināja «politisku runu, kas vēršas pie visām tautām, nācijām un ciltīm», lai parādītu «privileģēto personu kolosālos sasniegumus un prioritāti» («Tojioc», 186,5, N« 66). Žurnāls atzīmēja, ka priekšvārda idejai sasaucas ar Kārlaila (reakcionāra buržuāziskā filozofa un vēsturnieka) mācību par varoņu izšķirošo lomu sabiedribas attīstībā. Vispār grīmata izraisīja asu kritiku, jo sevišķi progresīvajās aprindās Arī krievu avīzes un žurnāli šai grāmatai veltīja lielu uzmanību. Piemēram, avīzē «To.ioe» 1865. gada marta sākumā par to rakstīja gandrīz katru dienu (61 , 62., 64., 65., 66. numurā). Sevišķi asi priekšvārdu kritizēja demokrātiskie žurnāli «CoBpeMeHHHK» un «PyccKoe cjiobo».

Uz Raskoļņikova teorijas saistību ar šīs grāmatas priekšvārda atsevišķām tēzēm pirmo reizi norādījis V. V. Daņilovs rakstā «Par kompozīcijas paņēmieniem Dostojevska romānā «Noziegums un sods» («M> BecTHH AH CCCP. OTAe^ēHne o6iuecTBeHHbix HayK», 1933. N» 3).

«Jūlija Cēzara dzīves stāsta» priekšvārdā tiek uzsvērta doma, ka, parasto cilvēku rīcību tiesājot, vadās pēc vienas loģikas un vieniem likumiem, bet, tiesājot «varoņu», «pasaulslavenu ģēniju» rīcību, vadās pēc citas loģikas un citiem likumiem.

Žurnāls «CoBpeMeHHHK» rakstā «Kas ir diženie cilvēki vēsturē?» (1865, Ns 2) norādīja, ka viss «Jūlija Cēzara dzīves stāsts» uzrakstīts tāpēc, lai pierādītu to ideju pareizību, kuras sludinātas priekšvārdā. Bet grāmatas uzdevums ir aizstāvēt bonapartismu un pierādīt, ka «viņa paša (Napoleona III) pārvaldes sistēma ir likumīga, nepieciešama un labdarīga». Tikpat asu pretsparu šīm idejām deva arī žurnāls «PyccKoe cjiobo» (1865, JSfo 3).

Tā laika preses ironiskie izteikumi šajā jautājumā (piemēram: «Ja nu mēs spriedīsim par kādu cilvēku kā par vienkāršu mirstīgo, bet izrādīsies, ka viņš ir ģēnijs, vai arī mums kāds pēkšņi liksies ģēnijs, bet izrādīsies, ka viņš ir gluži parasts cilvēciņš.» — «CoBpeMeHHHK», 1865, N° 2) sasaucas ar likumu sargātāja Porfīrija Petroviča spriedelējumiem romānā. Raskoļņikova sludinātās Napoleona idejas, viņa individuālistisko izpratni par personības brīvību rakstnieks piedēvē sociālistiem. «Visi nihilisti ir sociālisti,» viņš 1866. gada 25. aprīlī rakstīja Katkovam. «Sociālisms (it sevišķi krievu variantā) tieši prasa saraut visas saites.» («nncbMa», t. 4.) Dostojevska 60.—70. gadu pārliecību labi raksturo apgalvojums, ka «sociālisms — tā ir pārdroša tieksme kādreiz nokārtot cilvēka dzīvi; viņi ļauj izpausties cilvēka despotismam un domā, ka tā tad ari ir brīvība!» (TpeTbH 3an. kh., c. 62). Dostojevskis par sociālismu dēvē despotismu, buržuāziski individuālistiskos uzskatus, bet Raskoļņikovu padara par šādu — itin kā sociālistisko ideju piekritēju.

Tomēr, vēršoties pret sešdesmito gadu revolucionāro kustību, Dostojevskis tajā pašā laikā ar dziļām simpātijām runā par tiem krievu jaunatnes pārstāvjiem, kuri «pašaizliedzīgi pievērsušies nihilismam, lai aizstāvētu godu, patiesību un nestu īstenu labumu», kuru pārliecība «sakņojas entuziasmā darīt labu un glabāt skaidru sirdi». Šie vārdi no 1866. gada 26. aprīlī Katkovam rakstītās vēstules («FlHCbMa», t. 4) palīdz izprast Raskoļņikova tēlu un Dostojevska attieksmi pret viņu.

Jau pats Raskoļņikova raksturs nepieļauj iespēju, ka noziegums būtu izdarīts zemiskā nolūkā, lai iegūtu bagātību sev. Viņu ik uz soļa vajā īstenības tumšās ēnas: Marmeladovu ģimenes dzīve, ņirgāšanās un pazemojumi, kas jāizcieš Duņečkai Svidrigailovu muižā, sastapšanās ar iereibušo un piekrāpto meiteni Konnogvardeiskas bulvāri. Visi šie iespaidi sakopojas Raskoļņikova drausmā sapņa ainā, kurā līdz nāvei tiek nodzīts kleperis; te simboliski iemiesotas nomocīto un pazemīgo cilvēku ciešanas viņiem naidīgajā privātīpašnieciskajā pasaulē, un šī aina liecina, ka nabadzīgajiem ļaudīm nav iespējams cilvēciski eksistēt uz zemeslodes, kur sekmes gūst privātīpašnieki Lužini. Tādējādi Raskoļņikova noziegumu lasītājs pirmām kārtām uztver kā mēģinājumu atrast kādu izeju no šī strupceļa.

Sešdesmito gadu vidū Dostojevskis bija tālu aizgājis no savas jaunības ideāliem, kas viņu saistīja ar Petraševska pulciņu. Viņš vairs neatzina, ka cilvēkam ir tiesības cīnīties ar to sociālo ļaunumu, kuru viņš pats romānā «Noziegums un sods» atsedz ar tik gigantisku mākslas spēku. Viņš apgalvoja, ka jebkāds cilvēka protests un cīņa, lai mainītu pastāvošo iekārtu, ir bezjēdzīgi. Viņš centās pārliecināt, ka vispārēja harmonija un laime sasniedzama ar morālo pilnveidošanos.

Dostojevskis ne vienu reizi vien attēlojis tādus varoņus, kuri, nostaigājot smagu pārbaudījumu ceļu, sasnieguši tikumisku pilnību. Melnrakstu burtnīcās par Raskoļņikovu tieši sacīts: «Līdz ar šo noziegumu sākas viņa tikumiskā attīstība, kļūst iespējamas tādas pr,oblēmas, kuras pirms tam nebūtu bijušas.

Pēdējā nodaļā, katorgā, viņš risina domu, ka bez šī nozieguma viņā nebūtu modušies tādi jautājumi, vēlmes, jūtas, prasības, tieksmes un augsme.» (nepBaa 3an. kh., c. 123.)

Individuālists Raskoļņikovs smagi pārdzīvo to, ka sabrūk viņa ticība savam pārākumam pār apkārtējiem. Vienlaikus viņš nomokās tāpēc, ka ir zaudējis morālo skaidrību, jo cilvēks, kas iznīcinājis otru cilvēku, pēc Dostojevska uzskata, pirmām kārtām ir pašnāvnieks. Dostojevskis balstās uz abstraktajām, «kristiāniskajām», mūžīgajām un nemainīgajām morāles normām. Par «nelaimīgo, aklo pašnāvnieku» viņš, piemēram, nosauc Karakozovu, kurš 1866. gada 4. aprīlī neveiksmīgi izdarīja atentātu pret Aleksandru II (3anHCHbie TeTpa^H O. M. RoctoeBCKoro, 1935, c. 341). Tātad viņš neredz atšķirību starp kriminālnoziegumu un revolucionāru terora aktu.

Dostojevskis ilgi nevarēja izšķirties, kā nobeigt romānu. Visās rakstnieka piezīmju burtnīcās atrodami pieraksti gar par to, ka Raskoļņikovs izjūt nepieciešamību atzīt vainu, gan par lēmumu bēgt uz ārzemēm, pat par pašnāvību. Tā Otrajā piezīmju burtnīcā, kas sākta visagrāk, lasām: «Uz rīta pusi pa miegam man vienā gabalā tēlojās projekts aizbraukt, aizbēgt… iesākumā uz Somiju, pēcāk uz Ameriku.» (31. lpp.) Savukārt Pirmajā piezīmju burtnīcā ierakstīts: «Es visiem esmu par traucēkli: lodi pierē. Nāk atvadīties.» (122. lpp.) Un Trešajā piezīmju burtnīcā lasām: «Romāna fināls. Raskoļņikovs iet nošauties.» (150. lpp.) Rakstnieks saprata, ka nožēla būtu pretrunā ar Raskoļņikova raksturu, ar šī literārā tēla attīstības loģiku. Ļoti interesants ir viens no pierakstiem par tp, kā Raskoļņikovs nožēlo izdarīto: «Lūdz ļaudīm piedošanu… Soņa uh mīlestība salauzusi.» (FlepBan 3an. kh., c. 133.) Galīgajā redakcijā Raskoļņikovs nepavisam nenožēlo nodarījumu pat tad, kad viņš iet «nodot sevi», kad izcieš sodu katorgas darbos.

Runājot par citām romāna personām, ļoti interesanti ir izsekot Svidrigailova tēla izveidei. Melnraksta piezīmēs šis varonis nosaukts par A-vu, Omskas cietuma katordznieka Aristova uzvārdā. «Piezīmēs no mirušo nama» šo cilvēku raksturo galējs «morāls pagrimums… klaja izvirtība un … nekrietns zemiskums». «Šis piemērs liecināja, kā var deģenerēties cilvēka miesa, ja to neiegrožo nekādas garīgas normas, nekādi likumi .. Tas bija briesmonis, Kvazimodo tikumiskā ziņā. Turklāt viltīgs un gudrs, izskatīgs, zināmā mērā pat izglītots, talantīgs. Nē, tad jau labāk ugunsgrēks, labāk mēris un bads nekā tāds cilvēks sabiedrībā!» Bija iecerēts, ka Svidrigailovs arī iemiesos tādu pilnīgu tikiimisko kroplību. Tomēr izrādījās, ka gan pats šis tēls, gan autora attieksme pret to ir daudz sarežģītāka: līdzās blēdībai, netīrai izvirtībai un nežēlībai, kas Svidrigailova upuri novedusi pašnāvībā, viņā negaidot parādās spēja darīt labus darbus, cilvēkmīlestība un augstsirdība. Svidrigailovs ir cilvēks, kurš apveltīts ar milzīgu iekšējo spēku, bet viņš zaudējis nojēgu, kur beidzas labais un sākas ļaunais.

Visu pārējo tēlu izveidē romāna rakstīšanas gaitā nav izdarītas lielas izmaiņas. Šeptmanis un karjerists Lužins, kuram visi līdzekļi pieņemami, ka tikai sasniegtu savtīgus mērķus, banālais Ļebezjatņikovs, kas pieder pie tādiem cilvēkiem, kuri, Dostojevska vārdiem runājot, «steidzas pieslieties katrā ziņā ikvienai pašreiz modē nākušai populārai idejai, lai to tūlīt sagandētu, ar skubu pārvēršot karikatūrā visu, kam paši dažkārt no sirds kalpo», — šīs personas bija iecerētas tieši tādas, kādas mēs tās redzam romāna galīgajā redakcijā. Starp citu, pasvītrojot Ļebezjatņikova tēla tipiskumu, Dostojevskis pat rada terminu «pieglaimniecība»[20] (flepbah 3ari. kh., c. 103).

Arī Razumihina tēls, strādājot pie romāna «Noziegums un sods», savā idejiskajā satvarā netika pārveidots, kaut gan pēc sākotnējās ieceres tam romānā bija paredzēts ierādīt daudz lielāku vietu. Dostojevskis viņā saskatīja pozitīvo varoni. Razumihins pauž «augsnes» programmas piekritēju uzskatus, kurus aizstāv pats Dostojevskis. Viņš nostājas pret revolucionārajām, no Rietumiem nākušajām vēsmām, lielu nozīmi piešķir «augsnei», tas ir, slavofiliski saprastiem tautas dzīves pamatiem — patriarhālismam, reliģiski ētiskajiem postulātiem, iecietībai. Razumihina spriedelējumi pie Porfīrija Petroviča, viņa iebildumi pret «vides teoriju», kuras aizstāvji cilvēka rīcību izskaidroja ar sociālajiem apstākļiem, viņa uzstāšanās pret furjeristiem un materiālistiem, kuri itin kā cenšoties nonivelēt cilvēka dabu, iznīcināt brīvo gribu, Razumihina apgalvojums, ka sociālisms ir Rietumu ideja, kas sveša Krievijai, — tas viss tieši sasaucas ar Dostojevska publicistiskajiem un polemiskajiem rakstiem.

Razumihins daudzos jautājumos kļūst par autora pozīcijas paudēju, tāpēc viņam ir sevišķi dārgs. Tomēr šis tēls rakstniekam nav īsti izdevies. Viņa darbošanās izglītības izplatīšanas laukā nesniedzas tālāk par buržuāziski komerciālu darbību. Melnrakstu burtnīcās ir pavisam maz atzīmju, kas atklāj Razumihina tēlu, tās nedod neko būtiski jaunu salīdzinājumā ar pēdējo redakciju.

Soņas Marmeladovas tēls neizkristalizējās uzreiz. Pašos pirmajos pierakstos tiek pieminēta tikai «ierēdņa meita», «viņa». Rakstnieks, acīm redzot, iesākumā bija domājis vairāk pasvītrot šīs varones profesionālās iezīmes: «Reiz satiek viņu nodarbojamies ar savu amatu. Uz ielas izceļas skandāls. Viņa pieķerta zādzībā.» (B-ropaa 3an. kh , c. 15.) Tās pašas piezīmju burtnīcas beigās atrodamas pārdomas par šī tēla raksturu: «Ierēdņa meita parādīta garām ejot, izzīmēt mazliet skaidrāk un oriģinālāk. Vienkārša un nomākta būtne. Labāk rādīt netīru un piedzērušu, ar zivi rokā.» (149. lpp.) «Piedzērusi un ar zivi rokā» — tā, acīm redzot, ir iereibuši, piekautā, uz ielas izmestā staigule, kas ar sālītu zivi dauza pret kāpņu pakāpieniem, tēls, kura atveidu devis stāsta «Piezīmes no pagrīdes» varonis (šī izdevuma 4. sēj., 204. lpp.)

Taču jau nākamajā piezīmju burtnīcā Soņa Marmeladova parādās lasītājam tāda, kāda viņa ir romāna galīgajā tekstā, — kā kristiānisma idejas paudēja: «Viņa visu laiku sevi uzskata par lielu grēcinieci, pagrimušu izvirtuli, kura nemūžam sev nevarēs izlūgties piedošanu.» (nepbaji 3an. kh., c. 105.) Soņas tēls ir ciešanu apoteoze, vislielākās varonības, cēlākās pašaizliedzības piemērs. Soņas dzīve nav iedomājama bez ticības dievam un dvēseles nemirstībai. «Kas gan es biju bez dieva,» viņa saka. Šo domu romāna melnraksta uzmetumos ļoti spilgti izteicis arī Marmeladovs. Atbildot uz Raskoļņikova piezīmi, ka dieva varbūt nemaz nav, Marmeladovs saka: «Ja dieva nav un nebūs arī viņa atnākšanas … tad … tad dzīvot nav iespējams … Viss par daudz zvēriski… tad man arī tūdaļ prāts mesties Ņevā. Bet, godātais kungs, tas būs, tas ir solīts dzīvo labad, jo citādi kas gan, kas gan mums tad paliks… Kas vien ir dzīvajo pulkā, kaut arī (…) līdz kaklam, bet, ja vien viņš patiesi ir dzīvajo pulkā, tad viņš cieš, tālabad viņam Kristus vajadzīgs un tālabad Kristus nāks. Mans dievs, ko gan jūs sacījāt? Kristum netic tikai tie, kuri pēc viņa nejūt vajadzību, kuri īsteni nedzīvo un kuriem sirds ir līdzīga neorganiskajam akmenim.» (BTopan 3an. kh., c. 13.) (Šo Marmeladova vārdu nav galīgajā redakcijā, acīm redzot, tāpēc, ka, apvienojot divas ieceres — romānu «Pļēguri» un stāstu par Raskoļņikovu, Marmeladova tēls atkāpās otrajā plānā.)

Tajā pašā laikā kapitālistiskās pilsētas zemāko sociālo slāņu smagā dzīve, ko Dostojevskis attēlojis tik spilgti un reljefi, nevar neizraisīt protestu, kas izpaužas dažādās formās, taču aizvien ir pretrunā ar reliģijas pamatprasību — samierināšanos un lēnprātību. Tā Katerina Ivanovna mirstot atsakās no grēksūdzes: «Man grēku nav! … Dievam tā kā tā vajadzēs man piedot… Viņš pats zina, cik daudz es esmu cietusi… Bet, ja nepiedos, — nav ari vajadzīgs!»

Romāna publicēšanas laikā rakstniekam ar žurnāla «PyccKHH bccthhk» redakciju izcēlās domstarpības. Redakcija pieprasīja svītrot romāna nodaļu, kurā Soņa Raskoļņikovam lasa evaņģēliju (ceturtās daļas ceturto nodaļu), bet Dostojevskis tam nepiekrita.

1866. gada jūlijā Dostojevskis pavēstīja A. P. Miļukovam par savām nesaskaņām ar žurnāla «PyccKim bccthhk» redakciju: «Es viņiem abiem (Ļubimovam un Katkovam. — K.P.) paskaidroju, bet viņi paliek pie sava! Par šo nodaļu nekā pats nemāku teikt, es to uzrakstīju īstenas iedvesmas brīdī, bet varbūt tā ir slikta; taču viņiem galvenais nav literārā vērtība, viņi nobažījušies par morāli. Šai ziņā taisnība manā pusē — tur nekā nemorāla nebija, tieši otrādi, bet viņi jau redz kaut ko gluži citu, turklāt nez kāpēc saskata nihilisma pēdas. Ļubimovs kategoriski paziņoja, ka jāpārstrādā. Es paņēmu atpakaļ, bet šī garās nodaļas pārveidošana man nozīmēja to pašu, ko uzrakstīt trīs jaunas, tas prasīja lielu darbu un bija bezgala apnicīgi, tomēr es izlaboju un atdevu.» (IlHCbMa, t. 1, c 444.1

Nosūtot redakcijai pārstrādāto nodaļu, Dostojevskis N. A. Ļubimovam rakstīja: «Ļaunais un labais tagad skaidri jo skaidri nošķirts, tos sajaukt vai nepareizi iztulkot jau vairs nekādi nevarēs. Arīdzan citus jūsu ieteiktos labojumus izdarīju un, kā šķiet, vēl pārpārēm.. . Visu, ko jūs teicāt, esmu izpildījis, viss nodalīts, salikts pa plauktiem un skaidrāks par skaidru. Evaņģēlija lasīšanai esmu piešķīris citu kolorītu.» («FlHCbMa», t. 1, c. 442.)

Iecerētā daiļdarba ideja atbilda žurnāla «PyccKHH bccthhk» virzienam, bet vēlāk izrādijās, ka romāns visumā nesaskan ar žurnāla reakcionāro līniju, jo darba gaitā romāna «Noziegums un sods» atmaskojošais spēks aizvien pieauga; tāpēc kļuva arvien skaidrāks, ka ne tikai Soņa Marmeladova, bet arī Raskoļņikovs jāuztver kā pastāvošās kārtības upuris. «Nezinu, kā būs turpmāk,» Dostojevskis rakstīja Miļukovam, «bet romāna tapšanas gaitā atklājušās uzskatu pretišķības ar redakciju mani ļoti uztrauc.» (Turpat, 444. lpp.)

Dostojevska romāna polemisko raksturu un tā aktualitāti neparasti krasi uztvēra rakstnieka laikabiedri: tikko parādījās romāna pirmās nodaļas, kritiķi tūdaļ izteica savas domas. Žurnāla «CoBpeMeHHHK» 1866. gada februāra numura kārtējā apskatā Jeļisejevs rakstīja, ka Dostojevska jaunā romāna sākums pamudina «izteikt dažus novēlējumus». Nesaskatīdams «Nozieguma un soda» objektīvi progresīvo nozīmi, Jeļisejevs asi uzbruka romāna idejai, kas naidīga revolucionārajai demokrātijai. Jeļisejevs uzskatīja, ka Dostojevskis jaunajā romānā piebiedrojas tiem cilvēkiem, kurus «savienojusi pēdējā laikā izplatījusies kustība», un cenšas iegalvot, ka mūsdienu jaunatne slepkavībā un laupīšanā saredz līdzekli, kas ļautu uzlabot pašreizējos dzīves apstākļus. Jeļisejevs atzīmēja, ka Dostojevskis Raskoļņikova teoriju raksturo kā tipisku parādību, kā «visparastākās un bieži sastopamās, ne vienu reizi vien jaunatnes vidū noklausītās sarunas un domas». Un šis «kaunpilnais izdomājums» kritiķi likumsakarīgi modina sašutumu. Žurnāla «CoBpeMeHHHK» trešajā — marta numurā Jeļisejevs apgalvo, ka jaunais romāns nomelno visu studentu korporāciju, kura itin kā uzskatot slepkavību par «sava veida varoņdarbu» un īstenībā atbalstot reakcionārus: «Piemēram, kāds saprātīgs mērķis var būt par attaisnojumu tam, ka jauneklis, jauns students, attēlots kā slepkava, ka šī slepkavība ir zinātniski pamatota un, beidzot, ka šie uzskati attiecināti uz veselu studentu korporāciju? Kam tiek izdarīts pakalpojums, ja ne obskurantiem, kuri gara gaismas izplatīšanā saskata visa ļaunuma sakni šajā pasaulē?» Žurnāls «CoBpeMeHHHK» nevarēja būt vienis prātis ar liberālajiem kritiķiem, kuri pret romānu izturējās labvēlīgi, visu uzmanību koncentrējot uz Raskoļņikova traģēdijas psiholoģisko analīzi un nepieskaroties sabiedriskās dzīves parādībām, kas attēlotas romānā un novedušas varoni līdz šai traģēdijai («Tojioc», 1866, JMb 48).

Citas demokrātiskā novirziena avīzes un žurnāli atbalstīja žurnālu «CoBpeMeHHHK». Žurnālā «HcKpa» Raskoļņikova tēls bija novērtēts kā nihilista karikatūra un atzīmēta vēlēšanās «nomaskēt» šo «tendenci ar ainām, kas atgādina «Mirušo namu» un «Pazemotos un apvainotos»» («HcKpa», 1866, N° 12). Avīzes «He/Lejin» recenzents atzīmēja, ka romānā sniegta brīnišķīga Raskoļņikova tēla psiholoģiskā analīze, tomēr apvainoja Dostojevski «netīrā insinuācijā», jo rakstnieks dodot mājienus, «ka liberālās idejas un dabzinātnes noved jaunekļus pie slepkavības, bet jaunas meitenes pie prostitūcijas» («He^ejin», 1866, N° 5).

Šie kritiķi, kuri visi kā viens nostājās pret rakstnieka reakcionārajiem uzskatiem, kas atspoguļojās šī daiļdarba idejiskajā iecerē, polemikas karstumā nebija pamanījuši, ka romāns atsedz drausmīgos dzīves apstākļus kapitālistiskajā sabiedrībā.

Dostojevska apgalvojums, ka Raskoļņikovs izdarījis noziegumu jaunāko materiālistisko un sociālistisko ideju ietekmē, ka tā ir tipiska parādība studējošās jaunatnes vidē, demokrātiskajā nometnē pilnīgi pamatoti izraisīja sašutumu. Bet reakcionārajā presē, taisni otrādi, šis apgalvojums pilnībā izpelnījās atzinību. Filozofs ideālists N. N. Strahovs tūlīt, tikko romānu beidza publicēt, atzīmēja, cik «vērīgs» ir Dostojevskis, kurš atklājis tā laika sabiedrības «gara slimības». «Morālās struktūras nestabilitāte, kas izpaudusies dažās mūsu sabiedriskajās parādībās, ir viņa jaunā romāna «Noziegums un sods» galvenā tēma,» rakstīja N. N. Strahovs («OreMecTBeHHbie 3anHCKH», 1867, Ne 2).

Strahovs, kas vienmēr cīnījies pret «nihilistu» — tā viņš dēvēja revolucionāros demokrātus — materiālistiskajiem un ateistiskajiem uzskatiem, visu romāna saturu reducē uz nihilisma attēlošanu «tā galējā izpausmē», uzskatot to par rakstnieka nenovērtējamu nopelnu. Tomēr Strahovs «Noziegumu un sodu» neuzskata par antinihilistisku romānu, kurā nihilists būtu kariķēts, attēlots kā sīkmanīgs mutes bajārs vai zvēram līdzīga būtne» Strahovs uzsver, ka Dostojevska Raskoļņikovs ir apdāvināts, vērienīgs cilvēks, kuru pazudinājusi kaitīga teorija, un Dostojevskis attēlo nevis karikatūru, bet nihilisma traģēdiju.

Augstu novērtēdams romānu, pasvītrodams, ka tajā ārkārtīgi spēcīgi parādīta «varoņa izkropļota morālo kategoriju izpratne», Strahovs nožēlo, ka daiļdarbā nav ietverts otrs, no viņa viedokļa, ļoti svarīgs uzdevums — nav attēlots, kā Raskoļņikovā notiek «iekšējais apvērsums», kā «viņā mostas īsteni cilvēciskas jūtas un domas» («OieMecTBeiiHbie 3anncKH», 1867, Ne 3, 4).

īstenībā tas pats vēlāk uztrauca arī Pobedonoscevu, kurš, atzīmēdams Ivana Karamazova nelokāmo, ateistisko, dumpiniecisko nostāju, jautāja, vai rakstnieks iespēs tam likt pretī tikpat spēcīgu pretmetu Zosimas tēlā («KpacHbifi apxHB», 1922, t 2, c. 246).

Strahovs pilnīgi ignorēja romāna sociālo saturu. Viņš runāja tikai par Raskoļņikova amorālo teoriju, kas to novedusi pie slepkavības. Nesaudzīgā kapitālistiskās pasaules šausmu atmaskošana bija tik spēcīga, ka antidemokrātiskās nometnes kritika centās vai nu to nemaz nepieminēt, vai arī par to pārmest rakstniekam. Tā, piemēram, «tīrās mākslas» teorijas piekritējs N. Ahšarumovs pat izteica sašutumu, ka romānā lasītāju acīm paveras nabadzības šausmu ainas — šauri ūķi, smirdošas kāpnes, netīri pagalmi, kankari, romāna varoņi ir žūpas, ielasmeitas, slepkava. Kritiķis tālāk pārmeta Dostojevskim, ka viņš nav bez ierunām nosodījis Raskoļņikovu, ka rakstnieka attieksmei pret savu varoni esot tāda kā «melīga pieskaņa»; Ahšarumovs uzskatīja, ka Raskoļņikovam «krituša eņģeļa bālais oreols nepavisam nepiestāv» Pēc šī kritiķa domām, Raskoļņikova nozieguma iemesls, pirmkārt, ir Rietumu sociālo ideju ietekme, otrkārt, pretruna starp prasībām, ko Raskoļņikovs izvirza dzīvei, un viņa iespējām. Tāpēc jaunais cilvēks iesveļas niknumā, kļūst par «pastāvošās kārtības ienaidnieku», un tas, pēc Ahšarumova uzskata, ir raksturīgi visai nenodrošinātajai studējošai jaunatnei, kuru kritiķis dēvē par «proletariātu» («BceMupubiii TpyA», 1867, Ns 3).

Sai antidemokrātiskajai kritikai asi nostājās pretī D. I. Pisarevs rakstā «Dzīves cīņa». Pisareva raksta pirmā daļa ar nosaukumu «Ikdienas dzīves parādības» bija publicēta radikālā žurnāla «Jļejio» 1867. gada maija numurā. Raksta otrā daļa, ko cenzūra bija aizliegusi, pēc Pisareva nāves parādījās tā paša žurnāla 1868. gada augusta numurā ar nosaukumu «Eksistences cīņa».

Jau pats raksta nosaukums «Dzīves cīņa» atklāj, kur kritiķis demokrāts saskata romāna jēgu. Analizēdams «Noziegumu un sodu», Pisarevs parāda, ka Raskoļņikova izdarītās slepkavības iemesls ir briesmīgā nabadzība. Un tas, ka pasvītroti varoņa rīcības sociālie motīvi, ko pilnīgi ignorēja reakcionārā kritika, Pisareva rakstam piešķir progresīvu skanējumu un polemisku raksturu.

Pisarevs noraida izdevuma «PyccKHH HHba^Mfl» kritiķa viedokli par Raskoļņikova gara slimību (1867, Ns 63) un pierāda, ka «viņa slimības cēlonis slēpās nevis smadzenēs, bet gan kabatā».

Pisarevs parāda, ka pie «dīvainās», «trakās» teorijas «Raskoļņikovs nonāca tāpēc, ka viņa šausmīgie apstākļi guva virsroku pār viņa spēku un vīrišķību». «Šo teoriju nekādā ziņā nedrīkst uzskatīt par nozieguma iemeslu,» raksta Pisarevs, «tāpat kā slimnieka halucinācijas nevar uzskatīt par slimības izraisītāju. Šī teorija ir tikai forma, kurā izpaudās Raskoļņikova gara spēju pavājināšanās un izkropļošanās. To gluži vienkārši radījuši smagie apstākļi, ar kuriem Raskoļņikovs bija spiests cīnīties un kuri noveda viņu pie spēku izsīkuma. īstais un vienīgais iemesls tomēr ir galējā nabadzība.» (n h c a p e b J\. H. Comhhehhh, t. 4. 1956, c. 359.) Pisarevs tāpat pārliecinoši pierādīja lasītājam, ka Raskoļņikova teorijai ne tikai nav nekā kopīga ar revolucionāro demokrātu uzskatiem, bet tā daudzējādā ziņā ir tiem naidīga.

Pisarevs sniedz Raskoļņikova grūtā stāvokļa, viņa un daudzu citu nabadzīgo ļaužu pilnīgi bezperspektīvās un bezcerīgās dzīves sīku analīzi. Viņš palīdzēja lasītājam saskatīt, ka Dostojevska romāna saturā slēpjas liela progresīva nozīme, necilvēcīgās buržuāziskās un dzimtnieciskās iekārtas skaudrs atmaskojums. Tomēr Pisarevs nepieskārās Dostojevska pasaules skatījuma reakcionārajām pusēm, tāpēc arī viņa kritika ir vienpusīga. Kaut gan Pisareva pozīcijas izskaidrojamas ar polemikas īpašiem apstākļiem, ar cīņu pret antidemokrātisko kritiku, kura cildināja romāna reakcionāro ideju un pilnīgi noklusēja sacerējuma atmaskojošo lomu, tomēr viņa kritika zināmā mērā ir ierobežota un nepietiekama.

paskaidrojumi

18. lpp. «Redziet, kāds cilvēks!» — Poncija Pilāta vārdi, kas izsaka cieņu pret Jēzus Kristus nelokāmību un pacietību, kad viņam jāizcieš mokas un ņirgāšanās. (Jāņa evaņģēlija 19. nodaļa, 5. pants.)

21. lpp. Pie Persijos Ķīra apstājāmies. — Tātad seno laiku vēstures kursa pašā sākumā. Kīrs (VI gs. p.m.ē.) — Senās Persijas valsts dibinātājs.

.. . vienu grāmatiņu, Lūisa «Fizioloģiju» — varbūt jūs zināt? — Pazīstamā angļu rakstnieka, filozofa pozitīvista un fiziologa darvinista Džordža Lūisa (1817—1878) grāmata «Sadzīves fizioloģija» krievu tulkojumā iznāca 1861. gadā un bija ļoti populāra krievu sabiedrības progresīvajās aprindās.

23. lpp. … sāka dziedāt «Ciematiņu». — Populāra dziesmiņa ar A. V. Koļcova vārdiem.

46. lpp. .. . par visu Slēsvigu-Holšteinu neatdos… — Cīņa par Šlēsvigas un Holšteinas hercogistes sagrābšanu bija vācu-dāņu (1864) un prūšu-austriešu (1866) kara iemesls. 1867. gadā Šlēsviga un Holšteina kļuva par Prūsijas provincēm. Sešdesmitajos gados krievu avīzes sistemātiski apgaismoja šīs cīņas gaitu.

… drīzāk ies strādāt kā nēģeris pie plantatora… — Tā laika avīzēs daudz rakstīja par nēģeru stāvokli, jo pavisam nesen ASV bija beidzies pilsoņu karšs (1861—1865), kurā Ziemeļu štati cīnījās pret Dienvidu štatiem.

… kā latvietis pie Baltijas vācieša… — Par nežēlīgi ekspluatēto latviešu bēgšanu no Baltijas guberņām sešdesmito gadu vidū vairākkārt rakstīja avīzes. Piemēram, šāda veida ziņojums bija ievietots laikraksta «Mockobckh€ be^omocth» 1865. g. 139. nr.

no. lpp. «Coniessions» — «Atzīšanās» (franču vai.) — Zana Zaķa Ruso (1712—1778) autobiogrāfisks stāsts, kas uzrakstīts XVIII gadsimta septiņdesmitajos gados un izdots pēc viņa nāves (1782—1789).

112. lpp. Ar to tādi pelnās… — Tā laika avīzēs bija ziņots, ka nabadzīgi ļaudis tīšām metušies zem riteņiem, lai pēc tam saņemtu pabalstu par sakropļojumiem.

145. lpp. Turpretī zinātne saka. «Tev būs mīlēt vispirms sevi pašu, jo pasaulē viss dibināts uz personīgajām interesēm.» — Šo spriedelējumu vulgāro ekonomistu garā ieliekot šeptmaņa un privātīpašnieka Lužina mutē, Dostojevskis grib diskreditēt Cerniševska saprātīgā egoisma teoriju.

155. lpp. lzlers Ivans Ivanovičs — Pēterburgas ārpilsētas dārza «Minerālūdeņi» īpašnieks.

Bar tola—Masimo—Acteki. — 1865. gada vasarā Pēterburgā rādija liliputus — jaunekli Masimo un meiteni Bartolu, kurus reklamēja kā reiz ļoti varenās acteku cilts pēdējos pārstāvjus. Pēc tam kad Amerikā ieradās spāņu iekarotāji, acteki bija nolemti izmiršanai. Ar reklāmas ziņojumiem par actekiem bija pilnas visas Pēterburgas avīzes.

…ugunsgrēks Peskos — ugunsgrēks Pēterburgas Pusē… — 1865. gadā Pēterburgā ugunsgrēki plosījās ļoti plašos apmēros. «Visas avīzes pilnas ar ziņojumiem par ugunsnelaimēm, gan lielākām, gan mazākām,» rakstīja avīze «rojioc» (1865. g. 166. nr.).

265. lpp. … īsts v a 1 d o n i s, kuram viss atļauts, sagrauj Tulonu, sarīko slaktiņu Parīzē, aizmirst armiju Ēģiptē, izšķiež pusmiljonu cilvēku karagājienā uz Maskavu un atjokojas ar kalambūru Viļņā… — Šeit runa ir par Napoleonu I; 1793. gada 17. decembrī kapteinis Bonaparts, kas atradās revolucionārās armijas daļu priekšgalā, triecienā ieņēma Tulonu, kas tika uzskatīta par neieņemamu. 1795. gada oktobrī Bonaparts nežēlīgi apspieda rojālistu sacelšanos Parīzē. 1799. gadā ģenerālis Bonaparts, kurš vadīja ekspedīciju uz Ēģipti, pameta armiju, kas atradās ļoti grūtā stāvoklī, un aizsteidzās uz Franciju, kur sagrāba varu, izdarīdams valsts apvērsumu. Pēc Napoleona armijas sakāves Tēvijas karā 1812. gadā imperators Napoleons, kā apliecina Kolenkūrs, sacījis šādus vārdus: «No diženā līdz smieklīgam ir tikai viens solis, un lai nākamās audzes izsaka savu spriedumu.» Sī frāze kļuvusi par spārnotu izteicienu.

266. lpp. «Sak, arī es nesu savu ķieģelīti vispārējai laimei…» — Trīsdesmitajos gados Francijas progresīvajās aprindās vispārpieņemtās formulas apporter sa pierre ā l'ēdilice nouveau (atnest savu akmeni jaunās pasaules celšanai) pārfrazējums. Furjē pēctecis Viktors Konsiderāns (1808—1893) savā grāmatā «Sabiedrības liktenis» (1834—1838) apgalvo, ka tieši tādos vārdos savus uzdevumus formulē visdažādākie rakstnieki, sākot ar tiem, kuri nodarbojas ar transcendentālo filozofiju, un beidzot ar tiem, kuri raksta pasakas bērniem.

270. lpp. … et nihil humanum… — vārdi no romiešu rakstnieka Terencija (II gs. p.m.ē.) komēdijas «Pašmocītājs»: «Homo sum, et nihil humanum a me alienum puto» — esmu cilvēks, un nekas cilvēciska man nav svešs.

272. lpp. … pie mums visu laužu priekšā tika apkaunots kāds muižnieks … tas pats, kas bija vagonā iepļaukājis kādu vācu madāmu… — 1860. gada beigās daudzas avīzes ziņoja, ka muižnieks Kozļainovs nežēlīgi piekāvis kādu sievieti no Rīgas. Dostojevska žurnāls «BpeMfl» (1861. g. 1. nr.), izteikdams sašutumu par «pašrocīgo izrēķināšanos», rakstīja, ka avīze «CeBepnan rmejia» Kozļainovu ņēmusies aizstāvēt.

…laikraksta «Vek» «neglītais izlēciens». — Šajā avīzē 1861. g. 8. nr. bija publicēts Kameņa-Vinogorova (P. I. Veinberga) raksts, kurā • autors ar sašutumu stāstīja, ka Permā literāri muzikālā vakarā kāda valsts padc/mnieka sieva, neievērodama «kauna jūtas un sabiedrībā pieņemto pieklājību», ar «izaicinošiem» žestiem publiski nodeklamējusi A. S. Puškina «Ēģiptes naktis». Šie pārmetumi un raksta aizvainojošais tonis progresīvajā presē modināja sašutumu. Dostojevska žurnālā «Bpe\ifl» (1861. g. 3. nr., 109.—118. lpp.) arī bija publicēts speciāls raksts, kas vērsās pret avīzes «Ben» «neglīto izlēcienu».

274. lpp. … Disotiem, par šīm jūsu puantēm… — Diso (Dussot) — pazīstama Pēterburgas restorāna īpašnieks. Puante (franču valodā pointe) — moderna pastaigu vieta.

275. lpp. Stāsta, ka Bergs svētdien Jusupova dārzā laidīšoties gaisā ar milzīgu balonu… — Bergs — izpriecu vietas īpašnieks, kurš sludinājumos par viņa rīkotajām atrakcijām dēvē sevi par baletmeistaru un aeronautu.

282. lpp. …Vjazemska namā pie Siena laukuma… naktis pārgulējis — tas ir, naktspatversmē.

318 lpp. «Tiem pieder debesu valstība» — citāts no Kristus Kalna sprediķa (Mateja evaņģēlija 5. nodala, 10. pants).

327. lpp. Stāsta, ka Sevastopolē tūlīt pēc kaujas pie Almas… — 1854. gada septembrī Krimas kara laikā krievu karaspēks cieta sakāvi izšķirošā kaujā pie Almas upes un atkāpās līdz Sevastopolei.

… atklāj pirmo paralēli… — tas nozīmē — sāk rakt pirmo tranšeju joslu.

329. lpp. … uz papīra viņi Napoleonu sakāva … bet, paskat, ģenerālis Maks padodas ar visu savu armiju… — 1805. gada 20. oktobrī ģenerāļa Maka komandēto austriešu armiju, uz kuru trešā koalīcija (Austrija, Anglija un Krievija) lika sevišķi lielas cerības, Napoleons saņēma gūstā.

357. lpp. … jautājumu par roku skūpstīšanu, tas ir, ka, skūpstot roku, vīrietis apvaino sievieti, it kā uzsverot nevienlīdzību. — Šeit Ļebezjatņikovs pārfrāzē šādus Veras Pavlovnas prātojumus no Černiševska romāna «Ko darīt?»: «Vīriešiem nevajag skūpstīt roku sievietēm. Tas, mans mīļais, ir ļoti apvainojoši sievietēm; tas nozīmē, ka tās neuzskata par tādiem pašiem cilvēkiem, domā, ka vīrietis nevar pazemot savu cieņu sievietes priekšā…» (Otrā nodaļa, XVIII.)

darbība, kas nav vērtējama zemāk par jebkuru citu un, protams, visādā ziņā daudz augstāk nekā, piemēram, kaut kāda Rafaela vai Puškina darbība, tāpēc ka derīgāka! — Ļebezjatņikovs šeit pārspīlē Pisareva izteikumus, jo tas no jebkuras darbības, tāpat arī

no mākslas pirmām kārtām prasīja lietderību. %

363. lpp. … jūsu sieva ar to jums tikai pierāda, ka viņa jūs ciena, uzskatīdama par nespējīgu pretoties viņas laimei… — Ļebezjatņikova monologā tiek banalizēta morāle, kurai seko sešdesmito gadu «jaunā virziena cilvēki», kas aizstāv jūtu brīvību un pilnīgu atklātību laulāto starpā. Salīdzinājumam var minēt vārdus, ko Čemiševska romānā «Ko

darīt?» saka Lopuhovs, kad viņš uzzina, ka Vera Pavlovna iemīlējusi Kirsanovu: «Vai tu vairs necienīsi mani?… Mans liktenis nemaznebūs tāpēc nožēlojams, ka tu manis dēl nezaudēsi laimi.» (Trešā nodaļa, XXV.)

385 lpp. … «Pozitīvās metodes kopsavilkumu» — tulkotu dabzinātnisku rakstu krājums, kas Pēterburgā nācis klajā 1866. gada N. Nekļudova redakcijā. Krājumā bija sakopoti dažādu autoru darbi, to vidū vācu rakstnieka un ārsta Teodora Piderita raksts «Smadzenes un gars. Fizioloģiskās psiholoģijas apskats, veltīts visiem domājošiem lasītājiem» un vācu ekonomista Ādolfa Vāgnera raksts «Likumsakarība šķietami patvaļīgā cilvēku rīcībā no statistikas viedokļa».

414, lpp …dziedāt par huzāiu, kas stāv atspiedies uz zobena…— tas ir, dziesmu ar K. N. Batjuškova vārdiem (dzejolis «Šķiršanās»). Sīs dziesmas mūzika tiek piedēvēta M. J. Vijelgorskim.

«Malboiough sen va t-en guerre» — populāra franču humoristiska

dziesmiņa.

418. lpp … «Du hast Diamanten und Perlen» — populāra romance ar Heines vārdiem. Šis dzejolis krievu valodā atdzejots vairākkārt, viena atdzejojuma autors ir Dobroļubovs.

… «Zem karstas saules svelmes Dagestānā» — pazīstama romance ar M. J. Ļermontova vārdiem (dzejolis «Sapnis»).

443. lpp. . .. kā mičmanim Dirkam… — Šeit Dostojevskis kļūdaini nosauc Gogoļa «Precībās» minēto mičmani Dirku, domādams lielo smējēju mičmani Petuhovu (otrais cēliens, 8. aina).

508. lpp. … Livingstona piezīmes… — Dāvids Livingstons (1813— 1873) — ievērojams angļu ceļotājs un Āfrikas pētnieks. Acīm redzot, šeit domāta viņa grāmata «Ceļojums pa Zambezi», kas iznākusi Londonā 1865. gadā. Dostojevskis droši vien par to bija ne tikai lasījis presē, bet ari dzirdējis no N. N. Strahova, kura redakcijā 1867. gadā iznāca šīs grāmatas tulkojums krievu valodā.

… Un tad vēl kas: vecmāšu pēdējā laikā saradies pārlieku daudz. — Šajos poručika Pulvera vārdos izteikta nicinoša attieksme pret sieviešu emancipāciju. Sešdesmitajos gados Krievijā sievietēm iespējas tikt pie izglītības bija ierobežotas, viņas varēja iegūt tikai vecmātes un skolotājas profesiju.

K. P o 1 o n s ka

Fjodors Mihailovičs Dostojevskis KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS V sējums

Redaktore T. Jarmolinska. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1974. g. 30. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 21. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 17,45 fiz. Iespiedi.; 29,31 uzsk. iespiedi.; 33,35 izdevn. t. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 32 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 169/2704l/D-585. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3195-L.

9 — F. Dostojevskis, V

1 Stāvi taisni! (Franču vai.)

1 Runā ar mani franciski! (Franču vai.)

1 Daba un patiesība (franču vai).

1 Tāda pati teorija kā visas citas. (Fianču. vai.)

1 Nav nekas. (Lat. vai.)

[1] no franču vārda «b/anc-bec» — pienapuika.

[2] lai dzīvo mūžīgs karš! (Franču vai.)

[3] godīgs karš (franču vai).

[4] ceļojumu (franču vai.).

[5] tas ir ks likums (franču vai).

[6] vārdu pa vārdam (franču vai.).

[7] Žēlīgais dievs! (vācu vai)

[8] «pieci sū» (franču vai).

[9] malboro karā dodas,

Kas to zin, kad pārnāks viņš… (Franču vai.)

[10] pieci sū, pieci sū

Mums kaut ko iepirkties … (Franču vai)

[10] Slīdiet, slīdiet basku dejā! (Franču vai.)

[11] tev dimanti pieder un pērles… (vācu vai.)

8 Tev pieder visskaistākās acis —

Ko, mījotā, gribi vēl? (Vācu vai.) Atdzejojusi A. Elksne.

[13] atdzejojis i. auziņš.

[14] kapa runa (fianču vai).

[15] Dārgais draugs (franču vai.).

[16] pretimdejotājs (franču vai).

[17] lūk, kur tikumība novijusi sev ligzdu! (Franču vai.)

[17] Diezgan tērzēts! (Franču vai.)

[18] ardievu, mans prieks! (franču vai.)

[19] Visagrāk aizsākto piezīmju burtnīcu A. G. Dostojevska kļūdaini apzīmējusi par otro.

[20] Ļebezjatņikova uzvārds atvasināts no krievu darbības vārda «Jie6e3HTb» — pieglaimoties.

Content

Dostojevskis Fjodors Noziegums un sods

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠA DAĻA

CETURTA DAĻA

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DAĻA

EPILOGS

PIEZĪMES

paskaidrojumi