Dostojevskis Fjodors

Pazemotie un apvainotie

Fjodors Dostojevskis

Pazemotie un apvainotie

PAZEMOTIE UN APVAINOTIE

Tulkojis Jānis Medenis

romāns

četrās daļās ar epilogu

PIRMĀ DAĻA

I nodala

Pērngad divdesmit otrā marta vakarā es piedzīvoju visai dīvainu gadījumu. Visu šo dienu biju nostaigājis pa pilsētu, meklēdams sev dzīvokli. Vecais bija ļoti mitrs, un es jau toreiz sāku nelāgi klepot. Gribēju pārcelties rudens pusē, bet novilku līdz pavasarim. Visu dienu neko jēdzīgu nevarēju atrast. Pirmkārt, vēlējos atsevišķu dzīvokli, nevis pie īrniekiem un, otrkārt, kaut vienu istabu, toties katrā ziņā lielu, protams, līdz ar to arī pēc iespējas lētāku. Biju ievērojis, ka šaurā dzīvoklī pat domām ir šauri. Bet man, kad es apdomāju savus nākamos stāstus, vienmēr tikās staigāt šurpu turpu pa istabu. Jāpiebilst: man vienmēr bija patīkamāk apdomāt savus sacerējumus un sapņot, kā es tos uzrakstīšu, nekā tiešām tos rakstīt, un nudien tas nebija aiz slinkuma. Kāpēc gan tad?

Jau no rīta jutos nevesels, bet pret saules rietu man kļuva pavisam slikti: sākās kaut kas līdzīgs drudzim. Turklāt visu dienu biju pavadījis uz kājām un noguris. Pret vakaru, tikko iestājās mijkrēslis, es gāju pa Vozņesenskas prospektu. Man tīkas marta saule Pēterburgā, it sevišķi riets, protams, skaidrā vakarā, kad salst. Visa iela piepeši iemirdzas spilgtas gaismas pielieta. Visi nami it kā pēkšņi iezalgojas. To pelēkās, dzeltenās un netīri zaļās krāsas zaudē uz mirkli visu savu drūmumu; it kā dvēsele kļūtu skaidrāka, it kā tu būtu nodrebējis vai kāds tev piegrūdis ar elkoni. Jauns viedoklis, jaunas domas… Apbrīnojami, ko iespēj viens saules stars ar cilvēka dvēseli 1

Bet saules stars nodzisa; sals pieņēmās un sāka knaibīt degunu; mijkrēslis biezēja; no veikaliem un bodītēm atspīdēja gāzes gaisma. Nonācis pie Millera konditorejas, es pēkšņi apstājos kā sasalis un sāku raudzīties uz ielas otru malu, it kā nojauzdams, ka tūlīt te ar mani notiks kas neparasts, un taisni šai acumirklī pretējā pusē ieraudzīju sirmgalvi un viņa suni. Es ļoti labi atceros, ka sirds man sažņaudzās it kā visnetīkamākajā sajūtā un es pats nevarēju izprast, kas tā bija par sajūtu.

Neesmu mistiķis; nojautām un pareģojumiem gandrīz neticu; tomēr man, tāpat kā varbūt visiem citiem, nācies savā mūžā piedzīvot vairākus atgadījumus, kas diezgan neizprotami. Piemēram, kaut vai šis sirmgalvis: kādēļ, kad toreiz ar viņu sastapos, es tūlīt izjutu, ka tanī pašā vakarā man atgadīsies kaut kas ne visai ikdienišķs? Taču es biju slims; bet slimīgas izjūtas gandrīz vienmēr ir mā nīgas.

Sirmgalvis savā gausajā, nevarīgajā solī, cilādams kājas kā koka gabalus, it kā nelokot tās, sakumpis, viegli sizdams ar spieķi pa ietves plātnēm, tuvojās konditorejai. Savu mūžu nebiju sastapis tik dīvainu, ērmotu cilvēku. Arī agrāk, pirms šīs sastapšanās, kad mēs ar viņu reizē sagadījāmies pie Millera, viņš vienmēr slimīgi pārsteidza mani. Viņa garais augums, līkā mugura, nedzīvā astoņdesmit gadus veca cilvēka seja, nonēsātais mētelis, kas saplīsis šuvēs, salauzītā, apaļā, divdesmit gadus valkātā platmale, kas sedza viņa pliko galvu, uz kuras pašā pakausī bija palicis ne vairs sirmu, bet balti dzeltenu matu kušķis, visas viņa kustības, ko viņš izdarīja kaut kā bezjēdzīgi, it kā uzvilkta atspere, — tas viss negribot pārsteidza katru, kas viņu sastapa pirmo reizi. Tiešām, kaut kā savādi bija redzēt tādu savu mūžu nodzīvojušu sirmgalvi vienu, bez uzraudzības, jo vairāk tāpēc, ka viņš bija līdzīgs Vājprātīgam, kas izbēdzis no saviem uzraugiem. Pārsteidza mani ari viņa neparastais vājums: miesas viņam gandrīz nebija, it kā uz kauliem viņam būtu uzlipināta tikai āda vien. Viņa lielās, taču nespodrās acis, it kā ieliktas zilos lokos, vienmēr raudzījās taisni uz priekšu, nekad sāņus un nekad nekā neredzēja — par to esmu pārliecināts. Viņš gan skatījās uz jums, bet gāja taisni jums virsū, it kā viņa priekšā būtu tukša telpa. To es biju ievērojis vairākkārt. Pie Millera viņš sāka ierasties nesen — nezin no kurienes un vienmēr kopā ar savu suni. Nekad neviens no konditorejas apmeklētājiem neuzdrošinājās ar viņu runāt, un viņš pats ne ar vienu no tiem neuzsāka sarunas.

«Ko gan viņš velkas pie Millera, kas viņam tur darāms?» es domāju, stāvēdams otrpus ielas un nevarēdams atraut no viņa skatienu. Manī sāka vārīties tāds kā īgnums — slimības un noguruma sekas. «Par ko viņš domā?» turpināju pie sevis. «Kas viņam prātā? Un vai viņš vispār vēl domā par kaut ko? Viņa seja kļuvusi tik nedzīva, ka vairs itin nekā neizteic. Un kur viņš ņēmis šo riebīgo suni, kas neatkāpjas no viņa, it kā tie kopā būtu kas vesels, nešķirams, — šo suni, kas viņam tik līdzīgs?»

Šim nelaimīgajam sunim, liekas, arī bija gadu astoņdesmit; jā, tam katrā ziņā bija tā jābūt. Pirmkārt, pēc izskata tas bija tik vecs, cik vecs nemēdz būt neviens suns, bet, otrkārt, kāpēc gan man no pirmās reizes, kolīdz to ieraudzīju, tūlīt ienāca prātā, ka šis suns nevar būt tāds kā visi suņi; ka tas ir neparasts suns; ka viņā katrā ziņā jābūt kaut kam fantastiskam, apburtam; ka tas varbūt ir kāds Mefistofelis suņa izskatā un ka viņa liktenis kādā noslēpumainā, neizprotamā kārtā saistīts ar viņa saimnieka likteni. Noraugoties tajā, jūs tūlīt būtu ar mani vienis prātis, ka droši vien pagājis jau gadu divdesmit, kopš tas beidzamo reizi ēdis. Tas bija kārns kā ģindenis vai (ko vēl vairāk?) kā viņa kungs. Spalva tam gandrīz pavisam bija nogājusi — arī no astes, kas stīvi nokarājās, arvien cieši iemiegta starp kājām. Galva ar garajām ausīm bija drūmi nodurta. Savu mūžu nebiju sastapis tik riebīgu suni. Kad viņi abi gāja pa ielu — kungs pa priekšu un suns viņam pa pēdām —, tad tā purns tieši skāra viņa drēbju stērbeli, gluži kā pielipis tai. Kā viņu gaita, tā viss viņu izskats toreiz gandrīz vai atkārtoja līdz ar katru soli:

Veci mēs esam, veci, ak kungs, cik mēs vecil

Atceros, man vēl kādreiz iešāvās prātā, ka sirmgalvis un suns it kā izķepurojušies no kādas Hofmaņa lappuses ar Gavarnī ilustrācijām un klejo pa plašo pasauli kā izdevuma staigājošās afišas. Es devos pāri ielai un tūlīt aiz sirmgalvja iegāju konditorejā.

Konditorejā sirmgalvis bija parādījis sevi no visai dīvainas puses, un Millers, stāvēdams aiz savas letes, beidzamā laikā sāka jau savilkt neapmierinātu vaibstu, ienākot nelūgtajam apmeklētājam. Pirmkārt, dīvainais viesis nekad nekā nepasūtīja. Katru reizi viņš devās taisni kaktā pie krāsns un tur apsēdās krēslā. Bet, ja viņa vieta pie krāsns bija aizņemta, tad viņš, pastāvējis kādu laiciņu bezjēdzīgā neizpratnē iepretī kungam, kas aizņēmis viņa vietu, it kā norūpējies gāja uz otru kaktu pie loga. Tur izmeklēja kādu krēslu, lēnām apsēdās tajā, noņēma platmali, nolika to sev līdzās uz grīdas, spieķi novietoja blakus platmalei un tad, atgāzies pret krēsla atzveltni, palika nekustīgs trīs vai četras stundas ilgi. Nekad viņš nepaņēma rokā nevienu avīzi, nepateica nevienu vārdu, neizdvesa nevienļi skaņu; viņš tikai sēdēja, raudzīdamies sev priekšā plaši ieplestām acīm, bet tik trulu, nedzīvu skatienu, ka varēja saderēt — viņš nekā neredz no visa apkārtējā un nekā arī nedzird. Bet suns, vienā vietā apgriezies riņķī reizes divas vai trīs, drūmi nolikās viņam pie kājām, iedūra purnu starp viņa zābakiem, dziļi nopūtās un, izstiepies visā garumā uz grīdas, arī palika nekustīgs visu vakaru, it kā nomira uz šo laiku. Likās — šie divi radījumi augu dienu guļ kaut kur beigti un, kolīdz noriet saule, piepeši atdzīvojas vienīgi tādēļ, lai aizietu līdz Millera konditorejai un tā izpildītu kādu noslēpumainu, nevienam nezināmu pienākumu. Izsēdējies stundas trīs četras, sirmgalvis beidzot piecēlās, paņēma platmali un devās nez uz kurieni mājup. Piecēlās arī suns un, atkal ierāvis asti un nodūris galvu, lēnā solī, tāpat kā vienmēr, mehāniski viņam sekoja. Konditorejas apmeklētāji beidzot sāka visādi no sirmgalvja vairīties un pat nesēdās viņam blakus, it kā viņš iedvestu tiem riebumu. Taču viņš nekā no tā nemanīja.

Šīs konditorejas apmeklētāji pa lielākai daļai bija vācieši. Viņi te sapulcējās no visa Vozņesenskas prospekta — visi dažādu uzņēmumu saimnieki: atslēdznieki, maiznieki, krāsotāji, cepuru meistari, seglinieki — visi patriarhāli cilvēki vārda vāciskajā nozīmē. Millera konditorejā vispār bija vērojams patriarhālisms. Bieži vien saimnieks piegāja klāt pazīstamiem viesiem un sēdās kopā ar viņiem pie galda, pie tam tika tukšots zināms daudzums punša. Saimnieka suņi un mazie bērni arī dažreiz iznāca pie apmeklētājiem, un apmeklētāji glaudīja bērnus un suņus. Visi bija savā starpā pazīstami, un visi cienīja cits citu. Un, kad viesi nogrima vācu avīžu lasīšanā, aiz durvīm, saimnieka dzīvoklī, dārdēja «Augustiņš», ko uz plarkšķošām klavierēm nospēlēja saimnieka vecākā meita, vāciete gaišiem, cirtainiem matiem; tā bija ļoti līdzīga baltai pelītei. Valsi uzņēma ar labpatiku. Es gāju pie Millera katra mēneša pirmajos datumos lasīt krievu žurnālus, kurus viņš saņēma.

Ieejot konditorejā, es ieraudzīju, ka sirmgalvis jau sēž pie loga, bet suns, tāpat kā vienmēr, guļ izstiepies viņam pie kājām. Klusēdams nosēdos kaktā un domās sev jautāju: «Kādēļ es te esmu ienācis, kad man te gluži nekā nav ko darīt, kad esmu slims un labāk man vajadzētu steigties mājās, padzert tēju un likties gultā? Vai tiešām esmu te tikai tādēļ, lai aplūkotu šo sirmgalvi?» īgnums pārņēma mani. «Kāda man daļa gar viņu,» es domāju, atcerēdamies to dīvaino, slimīgo jutoņu, ar kādu viņā raudzījos jau uz ielas. «Un kāda man daļa gar visiem šiem garlaicīgajiem vāciešiem? Kādēļ šis fantastiskais garastāvoklis? Kādēļ par niekiem šis tukšais satraukums, ko es manu sevī pēdējā laikā un kas traucē dzīvot un raudzīties dzīvē skaidru skatienu? Par to man jau aizrādījis kāds dziļdomīgs kritiķis, ar sašutumu iztirzādams manu beidzamo stāstu.» Tā pārdomādams un gauzdamies, es tomēr paliku turpat, bet pa to laiku slimība pieveica mani arvien vairāk un vairāk, un beidzot man kļuva žēl atstāt silto istabu. Es paņēmu Frankfurtes avīzi, izlasīju divas rindas un aizsnaudos. Vācieši mani netraucēja. Viņi lasīja, pīpēja un tikai paretam — pusstundā reizi aprauti un pusbalsī cits citam paziņoja kādu jaunu ziņu no Frankfurtes, kā arī kādu slavenā vācu asprāša Safīra vici vai šarfzinnu [1] ; pēc tam ar divkāršu nacionālu lepnumu atkal nogrima lasīšanā.

Biju snaudis kādu pusstundu un pamodos no stipriem drebuļiem. Katrā ziņā vajadzēja doties mājup. Bet tai brīdī kāda mēma aina, kas norisinājās istabā, vēlreiz aizturēja mani. Es jau sacīju, ka sirmgalvis, kolīdz nosēdās savā krēslā, tūlīt ieurbās kaut kur ar skatienu un vairs nenovērsa to uz citu priekšmetu visu vakaru. Gadījās, ka arī uz mani vērsās šis skatiens, kas bija stulbi neatlaidīgs un nekā neizšķīra; sajūta bija visai nepatīkama, pat nepanesama, un es parasti pēc iespējas ātrāk mainīju vietu. Šai brīdī sirmgalvja upuris bija kāds mazs, apaļīgs un ārkārtīgi tīrīgs vācietītis ar stāvu, cieši iestērķelētu apkaklīti un neparasti sarkanu seju, atbraucējs viesis, tirgotājs no Rīgas, Adams Ivaničs Šulcs, kā vēlāk dabūju zināt, Millera tuvs draugs, bet viņš vēl nepazina sirmgalvi un daudzus no apmeklētājiem. Ar baudu lasīdams «Dorfbarbier» [2] un dzerdams punšu, viņš pēkšņi, pacēlis galvu, ievēroja uz sevi vērsto sirmgalvja nekustīgo skatienu. Tas viņu apmulsināja. Adams Ivaničs bija ļoti viegli aizvainojams un jūtelīgs cilvēks, kā vispār visi «dižciltīgie» vācieši. Viņam likās ērmoti un aizvainojoši, ka viņu tik cieši un nekautrīgi aplūko. Ar apspiestu sašutumu viņš novērsa acis no nesmalkjūtīgā viesa, kaut ko nomurmināja pie sevis un klusu aizslēpās aiz avīzes. Tomēr nenocietās un pēc pāris minūtēm aizdomīgi pavērās no avīzes apakšas: tas pats neatlaidīgais skatiens, tā pati bezjēdzīgā aplūkošana. Arī šoreiz Ādams Ivaničs neko neteica. Bet, kad tas pats atkārtojās trešo reizi, viņš pietvīka un uzskatīja par pienākumu aizstāvēt savu dižciltību un nepamest kaunā dižciltīgās publikas priekšā skaisto pilsētu Rīgu, par kuras pārstāvi droši vien sevi turēja. Ar nepacietīgu žestu viņš nometa avīzi uz galda, enerģiski piesizdams ar kociņu, pie kura tā bija piestiprināta, un, kvēlodams aiz pašcieņas, gluži sarkans no punša un no ambīcijas savukārt ieurbās ar savām mazajām, iekaisušajām ačelēm nepatīkamajā vecī. Likās, viņi abi, ij vācietis, ij viņa pretinieks, gribēja pārspēt viens otru ar savu skatienu magnētisko spēku un nogaidīja, kurš pirmais apkaunēsies un nolaidīs acis. Kociņa piesitieni un Ādama Ivaniča ekscentriskā pozīcija pievērsa sev visu apmeklētāju uzmanību. Visi tūdaļ pameta to, ar ko katrs nodarbojās, un ar cienīgu, klusu ziņkārību novēroja abus pretiniekus. Aina kļuva ļoti komiska. Taču piesarkušā Ādama Ivaniča izaicinošo ačteļu magnētisms izrādījās gluži veltīgs. Sirmgalvis, nebēdādams ne par ko, turpināja cieši raudzīties satrakotajā Šulca kungā un nepavisam nemanīja, ka kļuvis par vispārējas ziņkāres objektu, it kā viņa galva būtu uz mēness, nevis uz zemes. Ādama Ivaniča pacietībai beidzot pienāca gals.

—    Kādēļ jūs manī tik uzmanīgi raugāties? — viņš vāciski nokliedza asā, griezīgā balsī un draudoši izslējās.

Bet viņa pretinieks joprojām klusēja, it kā nesaprata un pat nedzirdēja jautājumu. Ādams Ivaničs nolēma runāt krieviski.

—    Es jūs pras — aiz ko jūs tik cītīg uz man lūko? — viņš uzkliedza ar divkāršu niknumu. — Man pie galm pazīst, bet jūs nav pazīst pie galm! — viņš piebilda, pietrūkdamies no krēsla.

Taču sirmgalvis pat nepakustējās. Vāciešu vidū atskanēja sašutuma pilna kurnēšana. Izdzirdējis troksni, istabā ienāca pats Millers. Iedziļinājies notiekošajā, viņš nodomāja, ka sirmgalvis kurls, un noliecās viņam pie pašas auss.

—   Šulc kunks jūs lūdza cītīgi nelūkot viņā, — viņš sacīja cik spēdams skaļi, cieši raudzīdamies dīvainajā apmeklētājā.

Sirmgalvis mehāniski paskatījās Millerā, un piepeši viņa līdz šim nekustīgajā sejā parādījās it kā satrauktas domas, it kā nemiera pilna uzbudinājuma pazīmes. Viņš sāka rosīties, stenēdams noliecās pie savas platmales, steigšus paķēra to kopā ar nūju, piecēlās no krēsla un ar tādu kā žēlu smaidu taisījās iziet no istabas, — tik pazemoti smaida nabags, kuru padzen no vietas, ko viņš aiz pārskatīšanās ieņēmis. Šī nabaga vārgā sirmgalvja pazemīgā, padevīgā steiga modināja tik bezgala lielu žēlumu, tādu žēlumu, no kura dažreiz sirds krūtīs vai pušu lūst, tāpēc visi apmeklētāji, sākot ar Ādamu Ivaniču, tūlīt mainīja savas domas. Bija skaidrs, ka sirmgalvis ne vien nevarēja kādu apvainot, bet pats ik brīdi saprata, ka viņu var no jebkuras vietas padzīt kā ubagu.

Millers bija labs un līdzcietīgs cilvēks.

—   Nē, nē, — viņš uzsāka, iedrošinot sizdams sirmgalvim uz pleca, — sēdīt! Aber Herr Šulc ļot lūdz jūs cītīgi nelūkot viņu. Viņš galmā pazīstams.

Tomēr nabadziņš arī tagad nesaprata; viņš sarosījās vēl vairāk, noliecās, lai paceltu kabatas drānu, vecu, caurumainu, zilu drāniņu, kas izkrita no platmales, un sāka saukt suni, kurš gulēja nekustēdamies uz grīdas, kā redzams, dziļā miegā, aizsedzis purnu ar abām ķepām.

—    Azoriņ, Azoriņ, — viņš nošļupstēja drebošā, vecīgā balsī, — Azoriņ!

Azoriņš pat nepakustējās.

—    Azoriņ, Azoriņ! — skumji atkārtoja sirmgalvis un pakustināja suni ar nūju, bet tas palika agrākajā stāvoklī.

Nūja izkrita viņam no rokām. Viņš noliecās, nometās uz abiem ceļiem un abām rokām pacēla Azora purnu. Nabaga Azoriņš! Tas bija beigts. Tas bija nobeidzies nedzirdami pie sava kunga kājām — varbūt no vecuma, bet varbūt arī no bada. Sirmgalvis kādu brīdi noskatījās viņā kā sastindzis, it kā nesaprazdams, ka Azoriņš jau pagalam; tad klusu noliecās pie bijušā kalpa un drauga un piespieda savu bālo seju pie viņa beigtā purna. Iestājās klusuma brīdis. Mēs visi bijām aizkustināti… Beidzot nabags piecēlās. Viņš bija ļoti bāls un drebēja, kā drudža kratīts.

—    Var bāzen iztaist, — ieteicās līdzcietīgais Millers, gribēdams kaut jele kā iepriecināt sirmgalvi. (Bāzens nozīmēja izbāzni.) — Var labi iztaist bāzen; Fjodors Karlovičs Krīgers ļot lab iztaist bāzen; Fjodors Karlovičs Krīgers lēls meistars iztaist bāzen, — atkārtoja Millers, paceldams no grīdas nūju un pasniegdams to sirmgalvim.

—    Jā, es ļoti lab iztaist bāzen, — kautri piekrita pats Krīgera kungs, panākdamies uz priekšu. Tas bija garš, kalsens un labsirdīgs vācietis ar rūsganiem, kušķainiem matiem un acenēm uz līkā deguna.

—    Fjodors Karlovičs Krīgers ir lēls talent, lai iztaist visādi lēliski bāzeņ, — piebilda Millers jau sajūsmā par savu ideju.

—    Jā, es ir lēls talent, lai iztaist visād lēlisk bāzeņ, — no jauna apstiprināja Krīgera kungs. — Un es jums par velti iztaist no jūsu šunel bāzen, — viņš piebilda augstsirdīgas pašaizliedzības uzplūdumā.

—    Nē, es jums samaksāt par to, ka jūs iztaist bāzen! — briesmīgi iekliedzās Adams Ivaničs Šulcs, divkārt sasarcis, tagad degdams augstsirdībā un bez vainas uzskatīdams sevi par visu nelaimju cēloni.

Sirmgalvis klausījās, kā redzams, nekā nesaprazdams un joprojām drebēdams pie visas miesas.

—    Pagaidīt! Izdzerat vēnu glāzīt lab konjak! — Millers iesaucās, redzēdams, ka noslēpumainais viesis grasās aiziet.

Pasniedza konjaku. Sirmgalvis mehāniski paņēma glāzīti, bet rokas viņam drebēja; vēl nepielicis glāzīti pie lūpām, viņš jau pusi bija izšļakstinājis un, neiedzēris ne pilītes, nolika to atpakaļ uz paplātes. Tad, pasmaidījis dīvainu, notikumam gluži nepiemērotu smaidu, paātrinātiem, nevienādiem soļiem izgāja no konditorejas, atstājis Azoru turpat. Visi stāvēja pārsteigti; atskanēja saucieni.

—   Švērnot! Vas-fīr-eine gešihte![3] — sacīja vācieši, ieplestām acīm uzlūkodami cits citu.

Bet es metos pakaļ sirmgalvim. Dažus soļus no konditorejas, pagriežoties no tās pa labi, ir šķērsiela, šaura un tumša, apbūvēta milzīgiem namiem. Kāds it kā piebikstīja man, ka sirmgalvis katrā ziņā pagriezies turp. Otro namu pa labi vēl cēla, un tas bija vienās sastatnēs. Sēta, kas iežogoja namu, stiepās gandrīz līdz šķērsielas vidum; pie sētas bija pierīkots dēļu klājs gājējiem. Tumšajā kaktā, ko veidoja sēta un nams, es atradu sirmgalvi. Viņš sēdēja uz koka ietves pakāpiena, un, atspiedis abus elkoņus uz ceļiem, atbalstīja galvu. Es nosēdos viņam blakus.

—   Klausieties, — es sacīju, gandrīz nezinādams, ka uzsākt sarunu, — neskumstiet par Azoru! Iesim, es jūs aizvedīšu mājās. Nomierinieties! Es tūlīt aiziešu pec važoņa. Kur jūs dzīvojat?

Sirmgalvis neatbildēja. Es nezināju, ko uzsākt. Garāmgājēju nebija. Pēkšņi viņš sāka tvarstīt mani aiz rokas.

—   Trūkst elpas! — viņš sacīja aizsmakušā, tikko dzirdamā balsī. — Trūkst elpas!

—    Iesim uz jūsu mājām! — es iesaucos, pieceldamies un ar varu celdams viņu. — Jūs iedzersit tēju un tiksities gultā … Es tūlīt atvedīšu važoni. Pasaukšu ārstu … man pazīstams kāds ārsts …

Neatceros, ko vēl viņam sacīju. Viņš jau gribēja piecelties, taču, drusku pacēlies, atkal atkrita pie zemes un atkal sāka kaut ko murmināt tai pašā piesmakušajā, slāpstošajā balsī. Es noliecos pie viņa vēl tuvāk un klausījos.

—   Vasilija salā, — sirmgalvis gārdza, — Sestajā līnijā … Ses-ta-jā lī-ni-jā …

Viņš apklusa.

—   Jūs dzīvojat Vasilija salā? Bet jūs devāties uz citu pusi; tas būs pa kreisi, nevis pa labi. Es jūs tūlīt aizvedīšu …

Sirmgalvis nekustējās. Es saņēmu viņu aiz rokas; roka atkrita kā nedzīva. Es paskatījos viņam sejā, pieskāros viņam — viņš bija jau miris. Man likās, ka tas viss notiek sapnī.

Šis atgadījums man sagādāja daudz rūpju, un pa to laiku pats no sevis beidzās mans drudzis. Sirmgalvja dzīvokli izdevās sameklēt. Viņš tomēr dzīvoja nevis Vasilija salā, bet pāris soļu no tās vietas, kur nomira, Klūgena namā zem paša jumta, piektajā stāvā, atsevišķā dzīvoklī, kurā bija mazs priekšnams un liela, ļoti zema istaba ar trim šķirbām līdzīgiem logiem. Viņš bija dzīvojis briesmīgi nabadzīgi. No mēbelēm bija tikai galds, divi krēsli un vecs, vecs dīvāns, ciets kā akmens, no kura visās malās līda laukā izplūkāti lūki; izrādījās, ka ari tās pašas ir saimnieka mēbeles. Krāsns, kā redzams, jau sen nebija kurināta; ari sveci nevarēja sameklēt. Es nopietni tagad domāju, ka sirmgalvis bija izgudrojis iet pie Millera vienīgi tādēļ, lai pasēdētu sveču gaismā un pasildītos. Uz galda atradās tukša māla krūzīte un veca, sacietējusi maizes garoza. Naudas neatrada ne kapeikas. Nebija pat otras veļas kārtas, lai viņu apglabātu; kāds atdeva savu kreklu. Skaidrs, ka viņš nevarēja dzīvot tā, gluži viens pats, un droši vien kāds kaut retumis būs viņu apmeklējis. Galda atvilktnē atrada viņa pasi. Nelaiķis bija no ārzemniekiem, bet Krievijas pavalstnieks, Jeremija Smits, mašīnists, septiņdesmit astoņus gadus vecs. Uz galda atradās divas grāmatas: īsa ģeogrāfija un Jaunā derība krievu tulkojumā, kura bija aprakstīta ar zīmuli uz lappušu malām un ar nagu vilktām atzīmēm. Šīs grāmatas es ieguvu savā īpašumā. Iztaujāju īrniekus, namsaimnieku — neviens par viņu gandrīz nekā nezināja. īrnieku šai namā liels daudzums, gandrīz visi amatnieki un vācietes, kas izdeva istabas ar pilnu uzturu un apkalpošanu. Nama pārvaldnieks, no dižciltīgajiem, arī daudz neko nevarēja pasacīt par savu bijušo iemītnieku, varbūt tikai to, ka dzīvoklis maksājis seši rubļi mēnesī, ka nelaiķis nodzīvojis tajā četrus mēnešus, bet par diviem pēdējiem mēnešiem nav samaksājis ne kapeikas, tā ka vajadzējis jau izlikt viņu no dzīvokļa. Radās jautājums, vai kāds nav pie viņa nācis. Bet neviens nevarēja par to neko apmierinošu pasacīt. Nams ir liels: vai mazums ļaužu nāk tādā Noasa šķirstā, visus nevar atcerēties. Sētnieks, kas nokalpojis šai namā gadi pieci un droši vien varētu kaut jele ko paskaidrot, divas nedēļas pirms šā notikuma bija devies uz savu dzimto pusi pasērst, atstājot savā vietā brāļadēlu, jaunu puisi, kas nebija vēl iepazinis ne pusi iemītnieku. Nezinu skaidri, ar ko tieši toreiz beidzās visas šīs izziņas, beidzot tomēr sirmgalvi apglabāja. Šais dienās citiem rūpestiem pa starpu es devos arī uz Vasilija salu, uz Sesto līniju, un, tikai nonācis tur, pavīpsnāju pats par sevi: ko gan es varēju ieraudzīt Sestajā līnijā kā vien virkni parasto namu? «Bet kādēļ gan,» es domāju, «sirmgalvis mirdams runāja par Sesto līniju un par Vasilija salu? Vai tas nebija murgos?»

Es apskatīju Smita dzīvokli, kas bija kļuvis tukšs, un man tas iepatikās. Es to paturēju sev. Galvenais, bija liela istaba, kaut arī ļoti zema, tā ka sākumā arvien likās, ka galva man skars griestus. Tomēr drīz vien pieradu. Par

F. M. Dostojevskis. Fotogrāfi fa, 1860.

«osiem rubļiem mēnesi labāku nemaz nevarēju atrast. Atsevišķs dzīvoklis mani iekārdināja; atlika tikai parūpēties p&lt;u apkalpotāju, jo gluži bez apkalpotāja nevarēja iztikt. Sētnieks apsolīja pienākt sākumā kaut reizi dienā pakalpot man šādā vai tādā ārkārtējā gadījumā. «Ko var zināt,» es domāju, «varbūt kāds vēl apjautāsies par veco!» Bija tomēr pagājušas jau piecas dienas, kopš viņš miris, bet vēl neviens nebija ieradies.

II n o d a ļ a

Tanī laikā, taisni pirms gada, es vēl biju žurnālu līdzstrādnieks, sacerēju rakstiņus un cieši ticēju, ka man izdosies uzrakstīt kādu lielu, labu darbu. Es sēdēju toreiz pie liela romāna; bet viss tomēr beidzās ar to, ka es, lūk, esmu iestrēdzis tagad slimnīcā un, liekas, drīz miršu. Bet, ja drīz miršu, tad kādēļ vēl, liktos, rakstīt piezīmes?

Neviļus un pastāvīgi man nāk prātā viss šis smagais, beidzamais mana mūža gads. Gribu tagad visu pierakstīt, un, ja es nebūtu izgudrojis sev šo nodarbošanos, man liekas, nomirtu aiz skumjām. Visi šie pagājušie iespaidi dažreiz saviļņo mani sāpīgi, mokoši. Uzrakstīti uz papīra, tie iegūs mierinošāku, saskanīgāku veidolu, mazāk līdzināsies murgiem, lietuvēnam. Tā man šķiet. Pati rakstīšana vien ir ko vērts: tā nomierinās, atvēsinās, ierosinās manī agrākos autora ieradumus, pārvērtīs manas atmiņas un slimīgos sapņus lietišķā darbībā… Jā, esmu labi izdomājis. Turklāt tiks mantojums feldšerim: kaut logus aizlipinās ar manām piezīmēm, kad liks iekšā ziemas rāmjus.

Tomēr esmu sācis savu stāstu nezin kāpēc no vidus. Ja jau gribam visu pierakstīt, tad jāsāk viss no gala. Nu tad arī iesāksim. Nebūs taču mana autobiogrāfija nekāda garā.

Esmu dzimis nevis šeit, bet talu no šejienes, N. guberņā. Jādomā, ka mani vecāki bijuši krietni cilvēki, bet viņi atstāja mani bāriņos jau bērnībā, un es izaugu sīka muižnieka Nikolaja Sergejeviča Ihmeņeva namā; viņš bija pieņēmis mani aiz līdzcietības. Viņam bija viens pats bērns — meitiņa Nataša, trīs gadi jaunāka par mani. Mēs abi augām kā brālis ar māsu. Ai, mana mīļā bērnība! Cik muļķīgi skumt pēc tevis un nožēlot tevi divdesmit piektajā mūža gadā, un mirstot atcerēties vienīgi tevi ar sajūsmu un pateicību! Toreiz pie debesīm bija tik spoža saule — ne tāda kā Pēterburgā — un tik moži, jautri pukstēja mūsu mazās sirsniņas! Tad visapkārt bija lauki un meži, nevis nedzīvu akmeņu grēdas kā tagad. Cik brīnišķīgs bija dārzs un parks Vasiļjevskā, kur Nikolajs Sergejičs bija par pārvaldnieku! Šai dārzā mēs ar Natašu gājām pastaigāties, bet aiz dārza atradās liels, mitrs mežs, kur mēs, bērni, abi divi reiz apmaldījāmies … Jaukie zelta laiki! Dzīve izpauda sevi pirmo reizi — noslēpumaini un vilinoši, un kāda saldme bija to iepazīt! Toreiz aiz katra krūma, aiz katra koka it kā vēl kāds dzīvotu — noslēpumains un mums neizprotams; teiksmainā pasaule saplūda ar tiešamību; un, kad dziļajās gravās nereti biezēja vakara migla un sirmām, pinkainām šķipsnām ķērās aiz krūmiem, kas lipa pie mūsu lielās gravas klinšainajiem izciļņiem, mēs ar Natašu krastā roku rokā baiļu pilnā ziņkārē ieskatījāmies dziļumos un gaidījām, ka tūlīt, tūlīt kāds izkāps pie mums vai atsauksies miglā no gravas dibena un aukles pasakas kļūs īsta, dabiska patiesība. Kādreiz vēlāk, jau ilgi pēc tam, man gadījās Natašai atgādināt, kā reiz mums bija sadabūjuši «Bērnu lasāmgrāmatu», kā mēs tūlīt aizskrējām uz dārzu pie dīķa, kur zem vecas, kuplas kļavas stāvēja mūsu iemīļotais zaļais sols, nosēdāmies tur un sākām lasīt «Alfonsu un Dalindu» — brīnumstāstu. Vēl tagad nevaru atcerēties šo stāstu bez dīvaina aizkustinājuma, un, kad pirms gada atgādināju Natašai divas pirmās rindas: «Alfonss, mana stāsta varonis, dzimis Portugālē; dons Ramirs, viņa tēvs …» utt., — tikko nesāku raudāt. Jādomā, tas iznāca briesmīgi muļķīgi, un droši vien taisni tāpēc Nataša toreiz tik dīvaini pasmaidīja par manu sajūsmu. Tomēr tūlīt apķērās (es to atceros) un, lai mani iepriecinātu, pati ņēmās atcerēties bijušo. Vārds pa vārdam, un arī viņa pati jutās aizkustināta. Tik jauks bija šis vakars; mēs visu pārcilājām: ir to, kad mani sūtīja projām uz guberņas pilsētu pansijā — ak kungs, kā viņa toreiz raudāja! — ir mūsu pēdējo šķiršanos, kad es jau uz visiem laikiem atstāju Vasiļjevsku. Es jau toreiz biju beidzis savu pansiju un devos uz Pēterburgu sagatavoties universitātei. Man bija tad septiņpadsmit gadu, viņai piecpadsmit. Nataša saka — toreiz es bijis tik neveikls, tik izstīdzējis, ka manī bez smiekliem ne paskatīties nevarējis. Atvadu brīdī es pavedu viņu sāņus, lai pasacītu viņai kaut ko briesmīgi svarīgu; bet mēle man nezin kāpēc pēkšņi kjuva mēma un nekustīga. Viņa atcerējās, ka es bijis ļoti uztraukts Protams, saruna mums nevedās. Es nezināju, ko sacīt, un viņa varbūt nemaz nebūtu mani sapratusi. Es tikai sāku rūgti raudāt un tā arī aizbraucu, neko nepateicis. Mēs satikāmies tikai pēc ilga laika Pēterburgā. Tas notika pirms pāris gadiem. Vecajam Ihmeņevam vajadzēja braukt šurp sakarā ar prāvu, bet es biju tikko izsities literātos.

III nodaļa

Nikolajs Sergejičs Ihmeņevs bija cēlies no labas, bet sen jau paputējušas ģimenes. Pēc vecāku nāves viņam tomēr tika pusotra simta dvēseļu liels īpašums. Kad viņam bija gadu divdesmit, viņš izlēma iestāties huzāros. Viss gāja labi; taču dienesta sestajā gadā viņam kādā nelaimīgā vakarā gadījās paspēlēt visu savu mantu. Viņš negulēja augu nakti. Nākamajā vakarā viņš atkal ieradās pie kāršu galda un lika uz kārts savu zirgu — beidzamo, kas viņam bija palicis. Kārts laimēja, pēc tās otra, trešā, un pēc pusstundas viņš bija atspēlējis vienu no savām sādželēm, Ihmenevku, kurā skaitīja piecdesmit dvēseļu pēc pēdējās revīzijas. Viņš pārtrauca spēli un tūlīt otrā dienā iesniedza atlūgumu. Simt dvēseļu pazuda neglāb jami. Pēc diviem mēnešiem viņš tika atvaļināts poručika pakāpē un devās uz savu sādželi. Nekad savu mūžu viņš vairs nerunāja par šo paspēli un, neraugoties uz viņa pazīstamo labsirdību, visādā ziņā būtu saķildojies ar cilvēku, kas iedrošinātos viņam to atgādināt. Sādžā viņš cītīgi nodevās saimniekošanai un trīsdesmit piecu gadu vecumā apprecēja nabadzīgu muižnieka meitu Annu Andrejevnu Šumilovu, kas bija gluži bez jebkāda pūra, bet guvusi izglītību guberņas dižciltīgo pansijā pie emigrantes Monrevešas; ar šo izglītību Anna Andrejevna lepojās visu mūžu, lai gan neviens nekad nevarēja izprast, kas īsti tā bijusi par izglītību. Saimnieks no Nikolaja Sergejiča iznāca labu labais. Pie viņa saimniekot mācījās kaimiņu muižnieki. Pagāja vairāki gadi, un pēkšņi kaimiņu muižā Vasiļjevskas ciemā, kurā skaitījās deviņsimt dvēseļu, no Pēterburgas atbrauca muižnieks — kņazs Pjotrs Aleksandrovičs Valkovskis. Viņa atbraukšana visā apkaimē radīja diezgan spēcīgu iespaidu. Kņazs bija vēl pajauns cilvēks, kaut arī ne gluži jaunais, ne jau nu zema dienesta pakāpē, ar ievērojamiem sakariem, skaists, mantīgs un( beidzot, arī atraitnis, kas sevišķi interesanti likās dāmām un jaunavām visā apriņķī. Stāstīja par lielisko uzņemšanu, ko viņam guberņas pilsētā sarīkojis gubernators, ar kuru viņš kaut kā sanākot rados, par to, ka visas guberņas dāmas «zaudējušas prātu no viņa laipnībām», u. tml., u. tml. Vārdu sakot, tas bija viens no spožajiem Pēterburgas augstākās sabiedrības pārstāvjiem, kuri reti kad parādās guberņās un parādījušies rada ārkārtīgu efektu. Kņazs tomēr nebija no laipnajiem, sevišķi pret tādiem, kuri viņam nebija vajadzīgi un kurus viņš uzskatīja kaut par mazdrusciņ zemākiem nekā sevi. Ar savas muižas kaimiņiem viņam nelabpatikās iepazīties, tā viņš tūlīt iemantoja daudz ienaidnieku. Un tāpēc visi ārkārtīgi izbrīnījās, kad pēkšņi viņam bija ienācis prātā apmeklēt Nikolaju Sergejiču. Tiesa, Nikolajs Sergejičs bija viens no viņa vistuvākajiem kaimiņiem. Ihmeņevu namā kņazs atstāja spēcīgu iespaidu. Viņš tūdaļ apbūra viņus abus; jo sevišķi sajūsmā par viņu bija Anna Andrejevna. Nedaudz vēlāk viņš apmeklēja tos jau kā pašu cilvēks, brauca katru dienu, aicināja viņus pie sevis, runāja asprātības, stāstīja anekdotes, spēlēja viņu sagrabējušās klavieres, dziedāja. Ihmeņevi nevarēja vien beigt brīnīties: kā par tādu dārgu, visai mīļu cilvēku spēja sacīt, ka viņš lepns, uzpūtīgs, sauss egoists, par ko vienā balsī brēca visi kaimiņi? Jādomā, ka kņazam tiešām iepaticies Nikolajs Sergejičs, vienkāršais, taisnīgais, nesavtīgais, cēlais cilvēks. Tomēr drīz vien viss noskaidrojās. Kņazs bija atbraucis uz Vasiļjevsku, lai padzītu savu pārvaldnieku, kādu netiklu vācieti, uzpūtīgu cilvēku, agronomu, kas apveltīts ar cienījamiem, sirmiem matiem, acenēm un līku degunu, bet, par spīti visām šīm priekšrocībām, bija zaglis bez kauna un goda, turklāt vēl nomocījis vairākus zemniekus. Ivans Karlovičs tika beidzot pieķerts, notverts pašā nedarbā, ļoti apvainojās, daudz runāja par vācu godīgumu; bet, neraugoties uz visu to, viņu padzina un pat ar zināmu negodu. Kņazam bija vajadzīgs pārvaldnieks, un viņš izvēlējās Nikolaju Sergejiču, vislabāko saimnieku un visgodīgāko cilvēku, par ko, protams, nevarēja būt ne vismazāko šaubu. Likās, kņazam ļoti gribētos, lai Nikolajs Sergejičs pats piedāvātos par pārvaldnieku; bet tas nenotika, un kņazs kādā jaukā rītā pats izteica priekšlikumu visdraudzīgākā un padevīgākā lūguma veidā. Ihmeņevs sākumā atteicās, bet ievērojamā alga

Iekārdināja Annu Andrejevnu, un lūdzēja pārlieku lielā laipnība izklīdināja arī visas citas šaubas. Kņazs sasniedza savu mērķi. Jādomā, ka viņš bija liels cilvēku pazinējs. īsā laikā, kamēr viņš bija pazīstams ar Ihmeņevu, viņš pilnībā uzzināja, ar ko viņam darīšana, un saprata, ka Ihmeņevs jāsavaldzina draudzīgā, sirsnīgā kārtā, jāsaista pie sevis viņa sirds, saprata, ka bez tā nauda daudz ko nepanāks. Bet viņam bija vajadzīgs tāds pārvaldnieks, kuram viņš varētu akli un uz visiem laikiem uzticēties, lai nekad vairs nebūtu jāiegriežas Vasiļjevskā, ko viņš tiešām arī cerēja. Viņš tā apbūra Ihmeņevu, ka tas no sirds noticēja viņa draudzībai. Nikolajs Sergejičs bija viens no tiem krietnajiem un naivi romantiskajiem cilvēkiem, kuri tik jauki pie mums Krievzemē, lai runā par viņiem ko runādami, un kuri, ja jau iemīl kādu (dažreiz diezin par ko), tad no visas sirds, dažreiz ar savu pieķeršanos aizejot līdz komismam.

Pagāja daudz gadu. Kņaza muiža zēla un plauka. Vasiļjevskas īpašniekam un tās pārvaldniekam nebija nekādas nesaprašanās, un viņu sakari aprobežojās ar sausu, lietišķu sarakstīšanos. Kņazs, it nemaz neiejaukdamies Nikolaja Sergejiča rīkojumos, deva viņam dažreiz tādus padomus, kas radīja Ihmeņevā izbrīnu ar savu neparasto praktiskumu un lietišķību. Bija redzams, ka viņš ne tikai nav paradis izdot lieku naudu, bet prata pat iedzīvoties. Gadi pieci pēc apmeklējuma Vasiļjevskā viņš atsūtīja Nikolajam Sergej ičam pilnvaru pirkt otru ļoti labu muižu — ar četrsimt dvēselēm — tai pašā guberņā. Nikolajs Sergej ičs bija sajūsmā; kņaza panākumi, valodas par tā veiksmēm, par tā ceļu uz augšu viņu ļoti iepriecināja, it kā runa būtu par viņa miesīgo brāli. Bet viņa sajūsma sasniedza pēdējo pakāpi, kad kņazs tiešām kādā gadījumā parādīja viņam savu ārkārtīgo uzticību. Tas notika tā… Tomēr te es uzskatu par nepieciešamu pieminēt dažus sevišķus sīkumus no šā kņaza Valkovska dzīves, jo daļēji viņš ir viens no mana stāsta galvenajiem varoņiem.

IV nodaļa

Es jau agrāk pieminēju, ka viņš atraitnis. Precējies viņš bija jau agrā jaunībā un apprecējis naudu. No saviem vecākiem, kas Maskavā galīgi izputējuši, viņš nesaņēma gandrīz nekā. Vasiļjevska bija ieķīlāta un pārķīlāta; uz tās gūlās milzīgi parādi. Divdesmit gadus vecajam kņazam, kas bija spiests toreiz dienēt Maskavā kādā kancelejā, nepalika ne kapeikas, un viņš uzsāka dzīvi kā «gan vecas cilts, bet pēcnieks nabadzīgs». Laulības ar kādu tirgotāja — nodokļu atpircēja ne vairs gluži jauno meitu izglāba viņu. Atpircējs, protams, piekrāpa viņu ar meitas pūru, tomēr ar sievas naudu varēja izpirkt dzimto muižu un tikt uz kājām. Tirgotāja meita, ko dabūja kņazs, tikko prata rakstīt, nevarēja tekoši izlasīt pāris vārdu, bija neglītu seju, un viņai piemita tikai viena svarīga, laba īpašība: viņa bija labsirdīga un pacietīga. Kņazs šo īpašību izmantoja pilnīgi: pēc pirmā laulībā nodzīvotā gada viņš savu sievu, kas šai laikā bija viņam dzemdējusi dēlu, pameta Maskavā viņas tēva — atpircēja ziņā, bet pats aizbrauca dienēt uz N. guberņu, kur ar kāda ievērojama Pēterburgas radinieka protekciju beidzot tika diezgan augstā amatā. Viņa sirds alka atzinības, paaugstinājuma, karjeras, un, apsvēris, ka ar savu sievu nevar dzīvot ne Pēterburgā, ne Maskavā, viņš nolēma, gaidot ko labāku, sākt karjeru no provinces. Stāsta, ka jau pirmajā viņu kopdzīves gadā viņš tikko neesot sievu nomocījis ar savu rupjo izturēšanos. Šīs baumas vienmēr radīja sašutumu Nikolajā Sergejičā, un viņš dedzīgi nostājās kņaza pusē, apgalvodams, ka kņazs neesot spējīgs tik nekrietni rīkoties. Bet pēc gadiem septiņiem kņaziene beidzot nomira, un viņas vīrs, kļuvis par atraitni, nekavējoties pārcēlās uz Pēterburgu. Tur viņš atstāja pat zināmu iespaidu. Vēl jauns, skaists, mantīgs, apveltīts ar daudzām spožām īpašībām, neapšaubāmu asprātību, labu gaumi, neizsīkstošu jautrību, viņš ieradās nevis kā laimes un protekciju meklētājs, bet diezgan patstāvīgi. Stāstīja, ka viņā tiešām bijis kaut kas valdzinošs, kaut kas pievilcīgs, spēka pilns. Viņš ārkārtīgi paticis sievietēm, un sakari ar kādu no augstākās sabiedrības skaistulēm sagādāja viņam skandalozu slavu. Viņš mētājās ar naudu, nežēlodams to, par spīti iedzimtajam taupīgumam, kas nogāja līdz skopumam, paspēlēja uz kārtīm un neviebās pat no milzīgām paspēlēm. Taču ne izklaidēšanos meklēt viņš bija braucis uz Pēterburgu; viņam vajadzēja galīgi nostāties uz ceļa un nostabilizēt savu karjeru. Viņš panāca to. Grāfs Nainskis, viņa ievērojamais radinieks, kas nepiegrieztu viņam nekādas vērības, ja viņš ierastos kā vienkāršs lūdzējs, pārsteigts par viņa panākumiem sabiedrībā, atrada par iespējamu un pieklājīgu pievērst viņam savu sevišķo uzmanību un pat pagodināt ar to, ka pieņēma savā namā audzināšanā viņa septiņus gadus veco zēnu Taisni šai laikā arī notika kņaza brauciens uz Vasiļjevsku un viņa iepazīšanās ar Ihmeņevu. Beidzot, dabūjis ar grāfa starpniecību ievērojamu vietu kādā no vissvarīgākajām sūtniecībām, viņš devās uz ārzemēm. Tālāk baumas par viņu kļuva mazliet neskaidras: runāja par kādu nepatīkamu atgadījumu ar viņu ārzemēs, bet neviens nevarēja izskaidrot, kas tur īsti noticis. Zināms bija tikai tas, ka viņš paspēja piepirkt klāt četrsimt dvēseļu, ko es jau minēju. Atgriezās viņš no ārzemēm pēc daudziem gadiem augstā dienesta pakāpē un tūlīt ieņēma Pēterburgā visai ievērojamu vietu. Ihmeņevkā klīda baumas, ka viņš dodoties otrā laulībā un saradojoties ar kādu ievērojamu., bagātu un varenu dzimtu. «Rauga tikt augstmaņos!» sacīja Nikolajs Sergejičs, berzēdams rokas aiz labpatikas Es biju toreiz Pēterburgā universitātē un atceros, ka Ihmeņevs īpaši rakstīja man un lūdza apjautāties, vai runas par laulībām ir patiesas. Viņš rakstīja arī kņazam, lūgdams tam protekciju manā labā, bet kņazs atstāja viņa vēstuli bez atbildes. Es zināju tikai to, ka viņa dēls, kas tika audzināts sākumā pie grāfa, vēlāk licejā, beidzis to reiz kursu deviņpadsmit gadu vecumā. Es aizrakstīju par to Ihmeņeviem, arī par to, ka kņazs ļoti mīl savu dēlu, lutina viņu, apcer jau tagad viņa nākamību. Visu to es dabūju zināt no saviem biedriem studentiem, jaunā kņaza paziņām. Taisni tanī laikā Nikolajs Sergejičs kādā jaukā rītā saņēma no kņaza vēstuli, kas viņu ļoti pārsteidza …

Kņazs, kas līdz šim laikam, kā jau minēju, attiecībās ar Nikolaju Sergejiču aprobežojās tikai ar sausu, lietišķu sarakstīšanos, tagad rakstīja viņam visai sīki, atklāti un draudzīgi par saviem ģimenes apstākļiem: viņš sūdzējās par dēlu, rakstīja, ka dēls apbēdina viņu ar savu slikto uzvedību, ka, protams, uz tāda zēna nedarbiem nevar vēl raudzīties pārāk nopietni (viņš, kā redzams, centās to attaisnot), bet ka viņš nolēmis sodīt dēlu, pabaidīt viņu, proti, aizsūtīt viņu kādu laiku uz laukiem Ihmeņeva uzraudzībā. Kņazs rakstīja, ka pilnīgi paļaujoties uz «savu tik labo un cēlo Nikolaju Sergejiču un it īpaši Annu Andrejevnu», lūdza tos abus pieņemt viņa vējagrābsli savā ģimenē, pamācīt vientulībā, lai viņš pieņemtos prāta, iemīlēt viņu, ja iespējams, bet galvenais — labot viņa vieglprātīgo raksturu un «iedvest veselīgus un stingrus principus, kas tik nepieciešami cilvēka dzīvē». Protams, vecais Ihmeņevs ar sajūsmu ķērās pie lietas. Ieradās arī jaunais kņazs; viņi to uzņēma kā pašu dēlu. Drīz vien Nikolajs Sergejičs viņu karsti iemīlēja, ne mazāk kā savu Natašu; pat vēlāk, kad jau visi sakari kņazam — tēvam ar Ihmeņevu bija pārtraukti, vecais jautru prātu dažreiz atcerējās savu Aļošu — tā viņš bija paradis saukt kņazu Alekseju Petroviču. Tiešām, viņš bija ļoti mīļš zēns: skaistulis, pavājš un nervozs kā sieviete, bet reizē ar to jautrs un vienkāršs, atklātu dvēseli, kas spējīga uz viscildenākajām izjūtām, mīlestības pilnu, taisnīgu un atzinīgu sirdi — viņš kļuva par elku Ihmeņevu namā. Kaut gan jau deviņpadsmit gadus vecs, viņš bija vēl gluži bērns. Grūti bija iedomāties, par ko viņu varēja izsūtīt tēvs, kurš, kā stāstīja, ļoti mīlēja viņu. Stāstīja, ka jauneklis Pēterburgā dzīvojis dīki un aušīgi, dienēt negribējis un tā sarūgtinājis tēvu. Nikolajs Sergejičs neiztaujāja Aļošu, tāpēc ka kņazs Pjotrs Aleksandrovičs, kā redzams, noklusēja savā vēstulē dēla trimdas īsteno iemeslu. Tomēr klīda baumas par kādu nepiedodamu Aļošas vieglprātību, par sakariem ar kādu dāmu, par kādu izaicinājumu uz dueli, par kādu neticami lielu paspēli uz kārtīm; nogāja pat līdz runām par kādu svešu naudu, ko viņš it kā izšķērdējis. Klīda arī baumas, ka kņazs izšķīries sūtīt projām dēlu nepavisam ne viņa vainas dēļ, bet sakarā ar kādiem sevišķiem, egoistiskiem apsvērumiem. Nikolajs Sergejičs ar sašutumu noraidīja šīs baumas, jo vairāk tāpēc, ka Aļoša ārkārtīgi mīlēja savu tēvu, kuru nebija pazinis visus savas bērnības un pusaudža gadus; par viņu tas runāja ar sajūsmu, ar aizrautību; bija redzams, ka tas pilnīgi pakļāvies viņa ietekmei. Aļoša pļāpāja reizēm arī par kādu grāfieni, ar kuru lakstojušies ir viņš, ir tēvs reizē, bet viņš, Aļoša, guvis virsroku, un tēvs uz viņu tāpēc briesmīgi noskaities. Viņš vienmēr stāstīja šo notikumu ar sajūsmu, ar bērnišķīgu vientiesību, skanīgi, jautri smiedamies, bet Nikolajs Sergejičs arvien viņu tūdaļ atturēja. Aļoša apstiprināja arī baumas, ka viņa tēvs gribot precēties.

Viņš bija nodzīvojis jau gandrīz veselu gadu trimdā, zināmos termiņos rakstījis tēvam godbijīgas un prātīgas vēstules un beidzot tā saradis ar Vasiļjevsku, ka tad, kad kņazs pats atbrauca uz laukiem (par ko jau iepriekš paziņoja Ihmeņeviem) pavadīt vasaru, trimdinieks pats saka lūgt tēvu, lai atļauj viņam pēc iespējas ilgāk palikt Vasiļjevskā, apgalvodams, ka lauku dzīve esot viņa īstais aicinājums. Visi Aļošas lēmumi un aizraušanās cēlās no viņa ārkārtīgā, vājo nervu radītā jūtīguma, no sirds dedzības, no vieglprātības, kas dažreiz nogāja līdz nejēdzībai, no ārkārtējās spējas pakļauties jebkurai ārējai ietekmei un pilnīga gribas trūkuma. Bet kņazs kaut kā aizdomīgi klausījās viņa lūgumā … Vispār Nikolajam Sergejičam grūti bija pazīt savu agrāko «draugu»: kņazs Pjotrs Aleksandrovičs bija ārkārtīgi pārvērties. Viņš pēkšņi bija kļuvis sevišķi ērcīgs ar Nikolaju Sergejiču, muižas rēķinu pārbaudē izrādīja pretīgu mantkārību, skopulību un neizprotamu aizdomību. Tas viss briesmīgi sarūgtināja labsirdīgo Ihmeņevu; viņš ilgi pūlējās neticēt pats sev. Šoreiz viss tika darīts gluži pretēji, salīdzinot ar pirmo Vasiļjevskas apmeklējumu pirms četrpadsmit gadiem: šoreiz kņazs iepazinās ar visiem kaimiņiem, protams, ar ievērojamākiem, bet pie Nikolaja Sergejiča viņš nebrauca nemaz un izturējās pret viņu itin kā pret savu apakšnieku. Pēkšņi notika kaut kas neizprotams: bez jebkāda redzama iemesla visam sekoja nikna saraušanās starp kņazu un Nikolaju Sergejiču. Kāds bija noklausījies svelošus, apvainojošus vārdus, ko izteikušas abas puses. Ihmeņevs ar sašutumu atstāja Vasiļjevsku, bet viss notikums ar to vēl nebeidzās. Pa visu apvidu pēkšņi izplatījās riebīgas tenkas. Apgalvoja, ka Nikolajs Sergejičs, uzminējis jaunā kņaza raksturu, nodomājis izmantot visus viņa trūkumus savā labā, ka viņa meita Nataša (kurai toreiz bija jau septiņpadsmit gadu) pratusi iemīlināt sevī divdesmit gadus veco jaunekli; ka ij tēvs, ij māte šo mīlestību sekmējuši, lai gan izlikušies, ka neko nemana; ka, beidzot, viltīgā un «netiklā» Nataša nobūrusi gluži jauniņo puisi, kas ar viņas gādību veselu gadu nav redzējis gandrīz nevienu īsteni dižciltīgu jaunavu, kuras tik kuplā skaitā briest kaimiņu muižnieku godājamos namos. Apgalvoja beidzot, ka starp mīlniekiem bijusi jau noruna salaulāties piecpadsmit verstis no Vasiļjevskas, Grigorjevas ciemā, acīm redzot, slepus no Natašas vecākiem, lai gan viņi tomēr zinājuši visu līdz pēdējam sīkumam un vadījuši meitu ar saviem neģēlīgajiem padomiem. Vārdu sakot, veselā grāmatā nevarētu ievietot visu to, ko apriņķī abu dzimumu tenku vāceles bija paspējušas satenkot sakarā ar šo

notikumu. Bet vispārsteidzošākais, ka kņazs bi ja visam tam pilnīgi noticējis un pat atbraucis uz Vasiļjevsku vienīgi aiz šā iemesla — sakarā ar kādu anonīmu denunciāciju,! kas bija atsūtīta viņam uz Pēterburgu no provinces. ProJ tams, katrs, kas jele kaut cik pazina Nikolaju Sergejiču, nevarētu, kā liekas, noticēt ne vienam vienīgam vārdam no visiem viņam uzkrautajiem apvainojumiem; un tomēr,1 kā jau tas notiek, visi rosījās, visi runāja, visi pārmeta! visi purināja galvu un . . . nosodīja bargi jo bargi. Taču Ihmeņevs bija pārāk lepns, lai censtos attaisnot savu; meiiu tenkotāju priekšā, un stingri jo stingri aizliedza sa ļ vai Annai Andrejevnai ielaisties jebkādos izskaidrojumos ar kaimiņiem. Pati Nataša, tā aprunāta, pat vēl pēc vesela gada nezināja gandrīz ne vārda no visiem šiem apmelojumiem un tenkām: no viņas visu rūpīgi slēpa, un viņa bija jautra un nevainīga kā divpadsmit gadus vecsj bērns.

Pa to laiku ienaids vērsās plašumā. Pakalpīgi cilvēki) nesnauda. Radās denuncētāji un liecinieki, un kņazu beidzot pārliecināja, ka Nikolaja Sergejiča ilggadējā Vasiļjevskas pārvaldīšana nepavisam nav izcēlusies ar priekšzīmīgu godīgumu, vēl jo vairāk: ka pirms trim gadiem, pārdodot birzi, Nikolajs Sergejičs noslēpis sev par labu divpadsmit tūkstošu sudrabā, ka šai lietā var iesniegt pavisam skaidrus, likumīgus pierādījumus tiesā, jo vairāk! tāpēc, ka birzs pārdošanai viņam neesot bijis no kņaza nekādas likumīgas pilnvaras, bet viņš rīkojies pēc sava ieskata, tikai vēlāk pārliecinot kņazu par pārdevuma nepieciešamību un uzrādot par birzi dabūto summu nesalīdzināmi mazāku, nekā patiesībā saņemts. Saprotams, visi tie bija tikai apmelojumi, kas arī vēlāk atklājās, beM kņazs noticēja visam un liecinieku klātbūtnē nosauca Nikolaju Sergejiču par zagli. Ihmeņevs nenocietās un atbildēja ar tikpat smagu apvainojumu; izcēlās briesmīga sadursme. Nekavējoties sākās prāvošanās. Nikolajs Sergejičs, kuram trūka kādu nekādu papīru un, galvenais, nebija ne aizstāvju, ne piedzīvojumu šādās lietās, tūlīt sākumā bija zaudētājs prāvā. Viņa muiža tika apķīlāta Saniknotais vecais vīrs pameta visu un nolēma beidzot pārcelties uz Pēterburgu, lai personīgi aizstāvētu savas intereses, bet guberņā atstāja savā vietā piedzīvojušu pilnvaroto. Kā liekas, kņazs drīz vien sāka saprast, ka viņš veltīgi apvainojis Ihmeņevu. Bet apvainojums abpusēji bija tik smags, ka nevarēja būt ne runas par izlīgšanu, un satracinātais kņazs pielika visas pūles, lai piešķirtu prāvai sev labvēlīgu virzienu, tas ir, būtībā atņemtu savam bijušajam pārvaldniekam beidzamo maizes kumosu.

v nodaļa

Tātad Ihmeņevi pārcēlās uz Pēterburgu. Neņemšos aprakstīt savu satikšanos ar Natašu pēc tik ilgas atšķirtības. Visus šos četrus gadus nebiju viņu aizmirsis ne brīdi. Protams, es pats neizpratu pilnīgi tās jūtas, ar kādām viņu pieminēju, bet, kad mēs atkal satikāmies, es drīz vien nojautu, ka viņu man nolēmis liktenis. Sākumā, pirmajās dienās pēc viņu atbraukšanas, man arvien likās, ka viņa it kā maz attīstījusies pa šiem gadiem, nepavisam :t kā nav pārmainījusies un palikusi gluži tāda pati meitene, kāda bija pirms mūsu šķiršanās. Bet vēlāk ik dienas es atklāju viņā kaut ko jaunu, kas līdz šim bijis man gluži nepazīstams, it kā tīši man to nerādītu, it kā jaunava būtu tīši no manis slēpusies, — un kādu baudu sagādāja šī atminēšana! Vecais, pārcēlies uz Pēterburgu, pirmajā laikā bija satraukts un žultains. Ar darīšanām viņam neveicās; viņš bija sašutis, zaudējis savaldīšanos, nopūlējās ar dokumentiem, un viņam nebija laika par mums domāt. Bet Anna Andrejevna staigāja kā apjukusi 1 'n sākumā nekā nevarēja apjēgt. Pēterburga viņu biedēja. Viņa skuma un baiļojās, runāja par bijušo dzīvi, par Ihmeņevku, par to, ka Nataša pieaugusi, bet pat nav kas par viņu padomātu, un ielaidās ar mani visai dīvainās vaļsirdīgās sarunās, jo nebija neviena cita, kas vairāk spētu parādīt draudzīgu uzticību.

Taisni šinī laikā, neilgi pirms viņu atbraukšanas, es pabeidzu savu pirmo romānu, to pašu, ar ko sākās mana literārā karjera, un, kā jau iesācējs, sākumā nezināja, kur romānu likt. Pie Ihmeņeviem es par to neieminējos, bet viņi tikko ar mani nesaķildojās par to, ka es dzīvojot bezdarbībā, tas ir, nedienot un necenšoties sameklēt sev vietu. Vecais rūgti un pat žultaini man to pārmeta, protams, aiz tēvišķām jūtām pret mani. Bet es gluži vienkārši kaunējos pateikt viņiem, ar ko nodarbojos. Nu kā gan patiesi skaidri paziņot, ka negribu dienēt, bet gribu sacerēt romānus; tāpēc pagaidām viņus krāpu, sacīju, ka vietu man nedod un ka meklēju to visiem spēkiem. Viņam nebija laika pārbaudīt mani. Atceros, ka kādreiz Nataša, saklausījusies mūsu sarunas, noslēpumaini paveda mani sāņus un ar asarām acīs lūdza mani padomāt par savu likteni, izprašņāja mani, centās izdibināt, ko es īsti darot, un, kad es viņai to neatklāju, lika man zvērēt, ka es nepazudināšu sevi kā sliņķis un dīkdienis. Tiesa, lai gan neatzinos arī viņai, ar ko nodarbojos, atceros, ka par vienu pamudinošu viņas vārdu par manu darbu, par manu pirmo romānu es atdotu visas man visglaimojošākās kritiķu un cienītāju atsauksmes, kādas vēlāk par sevi dzirdēju. Un, lūk, beidzot iznāca mans romāns. Jau labu laiku pirms tā parādīšanās sacēlās troksnis un kņada literārajā pasaulē. B. priecājās kā bērns, izlasījis manu rokrakstu. Nē! Ja es kādreiz esmu bijis laimīgs, tad tas bija nevis manu panākumu pirmajos reibuma brīžos, bet tad, kad es vēl nebiju lasījis un nevienam nebiju rādījis savu rokrakstu: tais ilgajās naktīs ar jūsmīgajām cerībām un sapņiem, un kaislo mīlestību uz darbu, kad es saradu ai savu fantāziju, ar personām, ko pats biju radījis, kā ar sev radniecīgām, it kā ar patiesi esošām; mīlēju tās, priecājos un bēdājos līdz ar tām, bet dažreiz pat arī raudāju vissirsnīgākās asaras par savu vienkāršo varoni. Pat aprakstīt nespēju, kā nopriecājās vecie par maniem panākumiem, kaut arī sākumā briesmīgi izbrīnījās: tik dīvaini tas viņus pārsteidza! Anna Andrejevna, piemēram, nekādi negribēja noticēt, ka jaunais, visu slavinātais rakstnieks ir tas pats Vaņa, kurš utt., utt., un visi grozīja galvas. Vecais ilgi nepadevās un sākumā, dzirdot pirmās baumas, pat izbijās; sāka runāt par zaudēto dienesta karjeru, vispār par visu sacerētāju nekārtīgo uzvešanos. Bet nemitīgās jaunās valodas, sludinājumi žurnālos un beidzot daži uzslavas vārdi, ko viņš bija dzirdējis par mani no tādām personām, kurām viņš godbijīgi ticēja, lika viņam grozīt savus uzskatus. Bet, kad viņš ieraudzīja, ka man pēkšņi uzradusies nauda, un dabūja zināt, kādu maksu var saņemt par literāru darbu, arī viņa pēdējās šaubas izgaisa. Atrs pārejās no šaubām uz pilnīgu, jūsmīgu ticību, priecādamies kā bērns par manu laimi, viņš pēkšņi nodevās gluži neapvaldītām cerībām, visžilbinošākajiem sapņiem par manu nākotni. Ik dienas viņš sadomāja man jaunas karjeras un plānus, un kā gan visa nebija šajos plānos! Viņš sāka man parādīt sevišķu, līdz šim vēl neredzētu cieņu. Un tomēr, atceros, gadījās, ka šaubas pēkšņi atkal apsēda viņu — bieži vien visjūsmīgākās fantazēšanas laikā — un atkal viņu samulsināja.

«Sacerētājs, dzejnieks! Kaut kā dīvaini. .. Kad gan dzejnieki tikuši uz augšu pie činām? Šie cilvēki visi tādi papīra ķērnātāji vien ir, neuzticami!»

Biju ievērojis, ka tamlīdzīgas šaubas un visi šie kutelīgie jautājumi viņam visbiežāk uzmācās mijkrēslī (tik dzīvi atmiņā man visi sīkumi un viss šis zelta laiks!). Mijkrēslī mūsu vecais arvien kļuva kaut kā sevišķi nervozs, jūtīgs un aizdomīgs. Mēs ar Natašu zinājām to un jau iepriekš klusībā pasmējāmies. Atceros, es uzmundrināju viņu ar anekdotēm par Sumarokova ģenerāļa pakāpi, par to, kā Deržavinam atsūtīta tabakas doze ar červonciem, kā pati ķeizariene apmeklējusi Lomonosovu; pastāstīju par Puškinu, par Gogoli.

— Zinu, brālīt, visu zinu, — iebilda vecais, varbūt pirmo reizi mūžā dzirdēdams visus šos nostāstus. — Hm! Paklausies, Vaņa, es taču tomēr priecājos, ka tavs putrojums nav pantos sarakstīts. Panti, brālīt, ir muļķības, — tu te nestrīdies, bet tici man, vecam vīram, es tev vēlu labu, — tīrās muļķības, nelietīga laika nosišana! Pantus lai raksta ģimnāzisti; panti mūsējos, mūsu jaunatni, noved līdz trako namam .. . Pieņemsim, ka Puškins ir liels, kas to apstrīd. Un tomēr pantiņi vien un nekas vairāk: tā — kaut kas gaisīgs … Es gan maz esmu viņu lasījis … Proza — cita lieta! Tur sacerētājs var pat pamācīt — nu, par tēvzemes mīlestību ko pieminēt vai tā — vispār par tikumiem… jā! Es, brāl, tikai neprotu izteikties, bet tu mani saproti; tevi mīlēdams, runāju. Un nu ņem un izlasi! — viņš teica ar tādu kā aizgādnību, kad es beidzot biju atnesis grāmatu un pēc tējas mēs visi nosēdāmies pie apaļā galda. — Izlasi, ko tur esi uzskrīvējis; daudz par tevi klaigā! Redzēsim, redzēsim!

Es atvēru grāmatu un gatavojos lasīt. Tanī vakarā tikko bija iznācis mans romāns un es, beidzot saņēmis eksemplāru, atskrēju pie Ihmeņeviem lasīt savu sacerējumu.

Kā es bēdājos un pukojos, ka nevarēju viņiem to izlasīt jau agrāk — rokrakstā, kas bija pie izdevēja! Nataša pat raudāja aiz piktuma, ķildojās ar mani, pārmeta man, ka sveši cilvēki izlasīs manu romānu agrāk nekā viņa . .. Un nu mēs beidzot sēžam pie galda. Vecais savilcis neparasti nopietnu un kritisku seju. Viņš gribēja spriest stingri jo stingri, «pats pārliecināties». Vecīte arī raudzījās neparasti svinīgi: tik tikko neuzlika uz šo lasīšanu jaunu aubīti. Viņa jau sen bija ievērojusi, ka es skatos ar bezgalīgu mīlestību uz viņas dārgo Natašu, ka man elpa aizraujas un satumst acis, kad es sāku ar viņu runāt, un ka Nataša arī kaut kā gaišāk nekā agrāk noraugās manī. Jā, ir pienācis beidzot šis laiks, pienācis panākumu, zelta cerību un vispilnīgākās laimes brīdis, viss reizē, viss reizē ir pienācis! Vecīte tāpat ievērojusi, ka arī viņas vecais kaut kā jau pārāk sācis mani uzslavēt un kaut kā sevišķi aplūko mani un meitu… un pēkšņi izbijās: es tomēr nebiju ne grāfs, ne kņazs, ne valdošais princis vai vismaz kolēģiju padomnieks no tiesībniekiem, jauns, ar ordeņiem un skaistulis! Anna Andrejevna nemēdza vēlēties tikai pusi.

«Slavē cilvēku,» viņa domāja par mani, «bet, par ko, nav zināms. Sacerētājs, dzejnieks… Bet kas gan īsti ir sacerētājs?»

vi nodaja

Izlasīju viņiem savu romānu vienā paņēmienā. Mēs sākām tūlīt pēc tējas un nosēdējām līdz diviem pēc pus nakts. Vecais sākumā rauca pieri. Viņš bija sagaidījis kaut ko neaizsniedzami cēlu, tādu, ko viņš varbūt arī pats nevarētu izprast, bet tikai katrā ziņā cēlu; taču tā vietā pēkšņi tāda ikdiena un viss tik pazīstams — uz mata viss tas pats, kas parasti notiek visapkārt. Un ja nu vēl varonis būtu liels vai interesants cilvēks vai arī kaut kas vēsturisks, kā Roslavļevs vai Jurijs Miloslavskis; bet te izvirzīts kāds sīks, nospiests un pat pamuļķīgs ierēdnis, kam pat pogas vicmundierim notrūkušas; un tas viss tik vienkāršiem vārdiem aprakstīts, uz mata, kā mēs paši runājam … Savādi!" Vecīte jautājoši noraudzījās Nikolaja Sergejičā un pat mazliet uzmeta lūpu, kā aizvainota par kaut ko. «Nu vai tiešām vērts tādas muļķības iespiest un klausīties, un pat vēl naudu par to maksā,» bija lasāms viņas sejā. Nataša līdz pēdējam sasprindzinātu uzmanību kāri klausījās, nenolaida no manis acu, lūkodamās uz manām lūpām, kā es izrunāju katru vārdu, un pati kustināja savas skaistās lūpiņas. Un kas notika? Nebiju vēl izlasījis līdz pusei, kad visiem maniem klausītājiem plūda no acīm asaras. Anna Andrejevna gauži raudāja, no visas sirds nožēlodama manu varoni un visai naivi vēlēdamās kaut jele kā palīdzēt viņam viņa nelaimēs, ko es sapratu no viņas izsaucieniem. Vecais jau bija atmetis visus Sijpņus par cildeno. — No pirmā soļa redzams, kas dos nabagam bajāra medu; var iztikt, vienkāršs stāstelis; loties sirdi aizgrābj, — viņš sacīja, — toties kļūst saprotams un paliek prātā, kas apkārt notiek; toties atzīstam, ka pats nospiestākais, pats pēdējais cilvēks arī ir cilvēks un sauc viņu par manu brāli! — Nataša klausījās, raudāja un zem galda paslepus cieši spieda man roku. Lasīšana beidzās. Viņa piecēlās; vaidziņi viņai kvēloja, asaru pilīte mirdzēja acīs, piepeši viņa satvēra manu roku, noskūpstīja to un izskrēja no istabas. Tēvs ar māti saskatījās.

—   Hm! Re, cik viņa jūsmīga! — noteica vecais, pārsteigts par meitas soli. — Tas nekas, patiesībā tas ir labi, labi, cēls jūtu uzplūdums! Viņa ir laba meitene … — viņš murmināja, skatīdamies kā garām ejot sievā, it kā vēlēdamies attaisnot Natašu, bet līdz ar to nezin kāpēc gribēdams attaisnot arī mani.

Bet Anna Andrejevna, lai gan pati, kamēr lasīju, bija zināmā uzbudinājumā un aizkustināta, raudzījās tagad tā, it kā gribētu sacīt:

«Protams, Maķedonijas Aleksandrs ir varonis, bet kāpēc gan jālauž krēsli?» — utt.

Nataša atgriezās drīz jautra un laimīga un, iedama garām, slepus ieknieba man. Vecais vīrs jau atkal ņēmās «nopietni» novērtēt manu stāstu, bet aiz prieka nevarēja savaldīties un aizrāvās:

—    Nu, brāl, Vaņa, labi, labi! Iepriecināji! Tā iepriecināji, kā es pat negaidīju. Nekas augsts, nekas liels nav, tas redzams. .. Lūk, man tur guļ «Maskavas atbrīvošana», Maskavā arī sacerējuši, — nu tad tur, brālīt, no pirmās rindas redzams, ka cilvēks, tā sakot, kā ērglis pacēlies… Bet vai zini, Vaņa, tev tas kaut kā vienkāršāk, saprotamāk. Taisni tāpēc arī patīk, ka saprotamāk! Sirdij tā kā tuvāk; it kā ar mani pašu tas viss būtu noticis. Un kas gan ir tas augstais? Es pats arī nebūtu sapratis. Stilu es būtu palabojis; es gan lielīju, bet saki, ko gribi, tomēr maz pacilātības … Taču nu jau par vēlu: iespiests. Varbūt vēl otrajā izdevumā? Ko domā, brālīt, arī otrs izdevums taču laikam būs? Tad atkal nauda … Hm!

—    Un vai tiešām jūs tik daudz naudas saņēmāt, Ivan Petrovič? — piebilda Anna Andrejevna. — Skatos uz jums, un vēl tā kā negribētos ticēt. Ak tu kungs, par ko gan tagad sākuši naudu maksāt!

—    Vai zini, Vaņa? — vecais turpināja, aizraudamies arvien vairāk. — Tas nu gan nav nekāds dienests, tomēr karjera. Izlasīs arī augsti stāvošas personas. Nu, lūk, tu sacīji, Gogolis saņemot gadskārtēju pabalstu un uz ārzemēm aizsūtīts. Kā būtu, ja arī tu? Ko? Jeb vai vēl par agru? Vēl kaut kas jāsacer! Tad saceri, brāl, saceri ātrāk! Neguli uz lauriem! Ko te vēl gaidīt!

Un viņš sacīja to ar tādu pārliecību, ar tādu labsirdību, ka trūka apņēmības apturēt un atvēsināt viņa fantāziju.

—    Vai arī, piemēram, iedos tabakas dozi… Kā ne? Kas to zina, cik tālu var sniegties žēlastība. Pamudināt gribēs. Un ko var zināt, varbūt arī galmā nonāksi, — viņš piebilda pusčukstus un ar svarīgu izteiksmi, piemiedzis kreiso aci, — jeb vai ne? Vēl par agru pie galma?

—    Nu jau pie galma! — sacīja Anna Andrej evna it kā apvainojusies.

—   Vēl drusku trūkst, un jūs paaugstināsit mani par ģenerāli, — es atbildēju, sirsnīgi smiedamies.

Vecais arī sāka smieties. Viņš bija ārkārtīgi apmierināts.

—    Jūsu ekselence, vai nevēlaties ēst? — iesaucās ņiprā Nataša, kas pa to laiku bija salikusi mums vakariņas galdā.

Viņa skaļi iesmējās, pieskrēja pie tēva un cieši viņu apkampa ar savām karstajām rociņām.

—    Labo, labo tētiņ!

Tēvs jutās aizkustināts.

—    Nu, nu, labi, labi! Es taču tāpat, bez kāda nodoma saku. Ģenerālis vai ne, bet iesim vakariņās. Ak tu jūtīgā! — viņš piebilda, paplikšķinādams savu Natašu pa sasarkušo vaidziņu, kā mēdza darīt katrā izdevīgā gadījumā. — Es, vai redzi, Vaņa, aiz mīlestības to teicu. Nu, kaut arī ne ģenerālis (līdz ģenerālim vēl tālu), tomēr ievērojama persona, sacerētājs! '

—   Tagad, tētiņ, saka: rakstnieks!

—    Un nevis sacerētājs? Es nezināju. Nu, teiksim, lai arī rakstnieks, bet es, lūk, ko gribēju sacīt: par kambarkungu, protams, neiztaisīs, tāpēc ka romānu sacerējis, — par to nav pat ko domāt; un tomēr var izkulties ļaudīs, nu, tikt par kaut kādu atašeju. Uz ārzemēm var aizsūtīt, uz Itāliju — veselības uzlabošanai vai arī lai papildinātos zinībās; ar naudu palīdzēs. Protams, jābūt tā, lai tas viss arī no tavas puses iznāktu krietni; lai par darbu, par īstenu darbu saņemtu naudu un godināšanu, nevis tā, kaut kā, pēc protekcijas …

—   Tu tik nesāc tad lepoties, Ivan Petrovič! — smiedamās piebilda Anna Andrejevna.

—    Kaut jele ātrāk viņam to zvaigzni, tētiņ, ko te tik daudz runāt, atašejs un atašejs!

Un viņa atkal ieknieba man rokā.

—    Bet šī te visu laiku par mani smejas! — vecais iesaucās, sajūsmā raudzīdamies Natašā, kurai iekvēlojās vaidziņi un actiņas jautri mirdzēja kā zvaigznītes. — Es, bērniņ, kā liekas, tiešām par tālu esmu aizgājis, Alnaskaros pieteicies; un vienmēr jau esmu tāds bijis … bet tikai zini, Vaņa, es noskatos tevī: tu nu gan mums esi tāds gluži vienkāršs …

—    Ak tu kungs! Kādam gan viņam jābūt, tētiņ?

—    Nē, es par citu ko. Tikai, Vaņa, tev tāda seja … tas ir, it kā gluži nedzejiska . . . Viņi, šie dzejnieki, vai zini, kā stāsta, esot tādi bāli, nu, un ar tādiem matiem, arī acīs kaut kas tāds … Zini, kaut kāds Gēte vai … es to «Abadonnā» izlasīju … nu, kas ir? Atkal ko samelsu? Vai re, nerātne, cik gardi smejas par mani! Es, mani draugi, neesmu mācīts cilvēks, varu tikai izjust. Nu, seja paliek seja, tā taču nav nekāda lielā nelaime — tā seja; man arī tavējā laba, pat ļoti patīk … Es taču ne uz to vedināju . . . Tikai esi godīgs, Vaņa, esi godīgs, tas ir galvenais; dzīvo godīgi, nesāc lepoties! Tev priekšā plats ceļš. Kalpo godīgi savam darbam; lūk, ko es gribēju sacīt, taisni to es taču gribēju sacīt!

Jauks bija tas laiks! Visas brīvās stundas, visus vakarus es pavadīju pie viņiem. Vecajam atnesu ziņas par literāro pasauli, par literātiem, par kuriem viņš piepeši nezin kāpēc bija sācis ārkārtīgi interesēties; bija sācis pat lasīt B. kritiskos rakstus, bet par B. es viņam daudz biju sastāstījis, un to viņš gandrīz nesaprata, bet slavēja jūsmīgi un rūgti žēlojās par tā ienaidniekiem, kas rakstīja «Ziemeļu Tranā». Vecīte acīgi pieskatīja mani un Natašu; bet nespēja viņa mums izsekot! Mūsu starpā jau bija izteikts kāds vārdiņš, un es beidzot uzdzirdu, kā Na» taša, nodūrusi galviņu un puspavērusi lūpiņas, gandrīz čukstus sacīja man: jā. Bet uzzināja arī vecie; pazīlēja, pagudroja; Anna Andrejevna ilgi kratīja galvu. Dīvaini un baisi bija viņai. Neticēja viņa man.

—    Labi, ja veicas, Ivan Petrovič, — viņa sacīja, — bet, ja pēkšņi neveiksme vai kas atgadās, ko tad? Kaut jele jūs kur dienētu!

—    Paklau, ko es tev sacīšu, Vaņa, — nosprieda vecais, gana izdomājies, — es jau pats to redzēju, pamanīju un, atzīstos, pat nopriecājos, ka tu un Nataša … nu, ko tur daudz! Redzi, Vaņa: abi jūs vēl esat ļoti jauniņi, un manai Annai Andrejevnai taisnība. Pagaidīsim. Tu, pieņemsim, esi talants, pat ievērojams talants . .. nu, ne jau ģēnijs, kā par tevi tur sākumā kliedza, bet tā — vienkārši talants (es vēl tikko šodien lasīju par tevi šo kritiku «Tranā», pārāk jau tevi tur noniecina; bet kas gan tā par avīzi!). Jā, nu redzi: tā taču vēl nav nauda lombardā — šis talants; bet jūs abi esat nabadzīgi. Nogaidīsim tā gadiņa pusotra vai kaut gadu: ja tev ies labi, tu nostāsies stingri uz sava ceļa — Nataša būs tava; ja tev neizdosies — pats saproti! … Tu esi goda vīrs, padomā! .. .

Pie tā arī palikām. Bet pēc gada, lūk, kas notika.

Jā, tas bija gandrīz taisni pēc gada. Skaidras septembra dienas pievakarē iegāju pie saviem vecīšiem slims, pamirušu sirdi un nokritu uz krēsla gandrīz ģībonī, tā ka pat viņi izbijās, skatīdamies manī. Bet nevis tāpēc man toreiz apreiba galva un sirds tā skuma, ka es desmit reizes pienācu pie viņu durvīm un desmit reizes griezos atpakaļ, kamēr gāju iekšā; nevis tāpēc, ka nebija izdevusies mana karjera un ka man nebija vēl ne slavas, ne naudas; nevis tāpēc, ka es vēl neesmu nekāds «atašejs» un tālu biju no tā, lai mani sūtītu veselības uzlabošanai uz Itāliju; bet tāpēc, ka var nodzīvot desmit gadus vienā gadā, — un šinī gadā desmit gadus nodzīvoja arī mana Nataša. Bezgalība bija nostājusies starp mums … Un, lūk, atceros, es sēdēju vecā vīra priekšā, klusēju un burzīju ar izklaidīgu roku savas platmales jau tā sabužinātās malas; sēdēju un gaidīju nezin kāpēc, kad iznāks Nataša. Mans uzvalks bija nožēlojams un stāvēja nelāgi; sejā es biju sakrities, novājējis, nodzeltējis — un tomēr ne tuvu nebiju līdzīgs dzejniekam, manās acīs tomēr nebija nekā diža, par ko kādreiz tā rūpējās labais Nikolajs Sergejičs. Vecīte raudzījās manī ar neliekuļotu un jau pārāk acīm redzamu nožēlu, bet pati pie sevis domāja:

«Tad, lūk, šiten tāds tikko nekļuva Natašai par līgavaini, kungs apžēlojies un pasargi!»

— Ivan Petrovič, vai nevēlaties tēju (patvāris šņāca uz galda), un kā labi, dārgais, dzīvojat? Jūs tā kā būtu pavisam slims? — viņa man jautāja žēlabu pilnā balsī — kā šodien viņu dzirdu.

Un kā šodien redzu: viņa man to saka, bet acīs lasāmas citas rūpes — tās pašas, no kurām sadrūmis ari viņas vecītis un ar kurām viņš sēdēja tagad pie atdzisušās tasītes un domāja savu domu. Es zināju, ka viņi šai brīdī ļoti nobažījušies par prāvu ar kņazu Valkovski, jo tā ievirzījusies viņiem ne visai labvēlīgi, un ka viņiem gadījušās vēl jaunas nepatikšanas, kas padarījušas Nikolaju Sergejiču gandrīz vai slimu. Jaunais kņazs, kura dēļ bija sākusies visa šī prāvošanās, pirms mēnešiem pieciem bija atradis izdevību apmeklēt Ihmeņevus. Vecītis, kas mīlēja savu dārgo Aļošu kā miesīgu dēlu un gandrīz ik dienas pieminēja viņu, pieņēma viņu ar prieku. Anna Andrejevna atcerējās Vasiļjevsku un apraudājās. Aļoša sāka nākt pie viņiem arvien biežāk, paslepšus no tēva; Nikolajs Sergejičs, būdams godīgs, atklāts, vaļsirdīgs cilvēks, ar sašutumu noraidīja jebkuru piesardzību. Aiz cildena lepnuma viņš negribēja ne domāt, ko sacīs kņazs, ja dabūs zināt, ka viņa dēls atkal tiek uzņemts Ihmeņevu namā, un savā prātā nicināja visas viņa nejēdzīgās aizdomas. Bet vecais vīrs nezināja, vai viņam pietiks spēka paciest jaunus apvainojumus. Jaunais kņazs sāka apmeklēt viņus gandrīz ik dienas. Jautri bija ar viņu vecīšiem! Augus vakarus un ilgi pāri pusnaktij viņš nosēdēja pie tiem. Saprotams, tēvs beidzot visu dabūja zināt. Izplatījās visriebīgākās tenkas. Viņš apvainoja Nikolaju Sergej iču, ka tas rakstījis briesmīgu vēstuli — atkal par to pašu tematu, bet dēlam galīgi aizliedza apmeklēt Ihmeņevus. Tas notika divas nedēļas pirms manas ierašanās pie viņiem. Vecītis bija briesmīgi noskumis. Kā! Viņa Natašu, nevainīgo, cēlo, iejaukt atkal šajos nejaukajos apmelojumos, šai zemiskumā! Viņas vārdu bija aizskaroši izrunājis cilvēks, kas arī jau agrāk viņu apvainojis . .. Un atstāt visu to bez gandarījuma! Pirmajās dienās viņš nolikās gultā aiz izmisuma. Visu to es zināju. Šis stāsts nonāca līdz manām ausīm visos sīkumos, lai gan es, slims un satriekts, beidzamo laiku — nedēļas trīs — pie viņiem nerādījos un gulēju savā dzīvoklī. Bet es zināju arī… nē! Es toreiz vēl tikai nojautu — zināju, bet neticēju, ka bez šā notikuma viņiem tagad ir vēl kaut kas, kam vajag satraukt viņus vairāk par visu citu pasaulē, un ar moku pilnām skumjām viņos noraudzījos. Jā, es mocījos; es baidījos uzminēt, baidījos ticēt un visiem spēkiem centos attālināt liktenīgo brīdi. Un tomēr es atnācu šā brīža dēļ. Mani kā vilktin vilka pie viņiem šai vakarā!

—    Jā, Vaņa, — pēkšņi jautāja vecais vīrs it kā atjēgdamies, — vai tikai nebiji slims? Kāpēc tik ilgi nenāci? Esmu vainīgs tavā priekšā: sen gribēju tevi apciemot, bet arvien kaut kas … — Un viņš atkal nogrima domās.

—    Biju nevesels, — es atbildēju.

—    Hm, nevesels! — viņš atkārtoja pēc piecām minūtēm. — Nevesels gan! Es toreiz sacīju, brīdināju — neklausīji! Hm! Nē, brāl Vaņa, mūza, kā redzams, no laika gala tupējusi uz bēniņiem izsalkumā un tupēs arī. Tā gan!

Jā, vecais nebija labā omā. Nebūtu viņam savas brūces sirdī, viņš neuzsāktu ar mani runāt par izsalkušo mūzu. Es ieskatījos viņa sejā: tā bija dzeltena, viņa acis izteica it kā neizpratni, it kā domu jautājuma veidā, kuru izšķirt nebija viņa spēkos. Viņš bija tāds kā brāzmains un neparasti žultains. Sieva noraudzījās viņā nemiera pilna un grozīja galvu. Kad tas reiz aizgriezās, viņa paslepšus pameta uz to ar galvu.

—   Kā jūtas Natālija Nikolajevna? Vai viņa mājās? — es jautāju raižu nomāktajai Annai Andrejevnai.

—    Mājās, mīļais, mājās, — viņa atbildēja, it kā mans jautājums viņu apgrūtinātu. — Tūlīt pati iznāks uz jums paraudzīties. Nav nekādi joki! Trīs nedēļas neesat tikušies. Tikai viņa mums kļuvusi tāda savāda, nevar saprast no viņas nekā: vai vesela vai slima, dievs to zina!

Un viņa bikli paskatījās vīrā.

—   Ko niekus! Nekas viņai nekait, — nelabprāt un aprauti atsaucās Nikolajs Sergejičs, — vesela. Nāk gados jaunava, nav vairs mazais bērns, tas ir viss. Kas tās izpratīs — šīs jaunavu skumjas un untumus!

—   Nu ir gan untumi! — uztvēra Anna Andrejevna aizvainotā balsī.

Vecītis apklusa un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. «Dieviņ, vai tiešām jau kas noticis viņu starpā?» es bailēs nodomāju.

—   Nu, kas jauns, kā tur pie jums? — viņš uzsāka no jauna. — Ko B., vēl arvien raksta kritikas?

—   Jā, raksta, — es atbildēju.

—   Ek, Vaņa, Vaņa! — viņš nobeidza, atmezdams aī roku. — Ko tur līdz kritika!

Durvis atvērās, un ienāca Nataša.

VII nodaļa

Viņa nesa rokā cepuri un ienākusi uzlika to uz kla vierēm, tad pienāca pie manis un klusēdama sniedza man roku. Lūpas viņai viegli sakustējās; viņa it kā gribēja man ko sacīt, kādu sveicienu, bet nekā nepateica.

Trīs nedēļas mēs nebijām tikušies. Es raudzījos viņā neizpratnē un bailēs. Kā viņa bija pārvērtusies šais trīs nedēļās! Sirds man sažņaudzās skumjās, kad es ieraudzīju iekritušos, bālos vaigus, kā drudzī apkaltušās lūpas un acis, kas zibsnīja zem garajām, tumšajām skropstām drudžainā ugunī un it kā kvēlā apņēmībā.

Bet, ak dievs, cik viņa bija skaista! Nekad, ne agrāk, ne pēc tam, es nebiju redzējis viņu tādu kā šinī liktenīgajā dienā. Vai tā viņa, vai tā ir Nataša, vai tā ir šī meitene, kura vēl tikai pirms gada nenolaida no manis acu un, kustinādama man pakaļ lūpas, klausījās manu romānu un kura tik jautri, tik bezrūpīgi smējās un jokoja tanī vakarā ar tēvu un ar mani pie vakariņu galda? Vai tā ir Nataša, kas tur, tanī istabā, noliekusi galviņu un pietvīkusi gluži sārta, sacīja man: jā.

Atskanēja dobjas zvana skaņas, kas aicināja uz vakara dievkalpojumu. Viņa nodrebēja, vecīte pārmeta krustu.

—    Tu taisījies uz vakara dievkalpojumu, Nataša, un zvans jau aicina, — viņa sacīja. — Aizej, Natašiņ, aizej, pielūdz dievu, nav jau tālu! Arī izstaigāsies pie viena. Ko tā istabā vien sēdēt? Skaties, cik tu bāla, kā būtu noskauduši.

—    Es … varbūt… neiešu šodien, — atteica Nataša lēnām un klusām, gandrīz čukstus. — Es … neesmu vesela, — viņa piebilda un kļuva balta kā audekls.

—    Labāk aizej vien, Nataša, tu taču pirmīt gribēji, cepurīti lai atnesi. Pielūdz dievu, Natašiņ, pielūdz, lai tev dievs dotu veselību, — centās pierunāt Anna Andrejevna, bikli raudzīdamās meitā, kā baidīdamās no viņas

—    Nu jā( aizej, pie viena izstaigāsies, — piebilda vecītis, arī bažīgi ieskatīdamies meitai sejā, — mātei taisnība. Re, Vaņa tevi pavadīs.

Man likās, ka rūgts izsmiekls pavīdēja uz Natašas lūpām. Viņa piegāja pie klavierēm, paņēma cepuri un uzlika to galvā; rokas viņai drebēja. Visas viņas kustības bija it kā neapzinātas, it kā viņa nesaprastu, ko dara. Tēvs un māte cieši viņā ieskatījās.

—    Ardievu! — viņa tikko dzirdami noteica.

—    Eņģelīt manu, kam ardievoties, nav nekāds garais ceļš! Tev kaut jele vējš uzpūtīs; paveries, cik tu bāliņa! Ak! Es pavisam aizmirsu (aizvien es aizmirstu!) — es tev amuletu pabeidzu; lūgšanu tajā iešuvu, eņģelīt manu; pērn mūķene no Kijevas pamācīja; derīga lūgšana; jau pirmīt iešuvu. Mauc kaklā, Nataša! Varbūt dievs kungs dos tev veselību. Tu mums esi vienīgā.

Un vecīte izņēma no rokdarbu lādītes Natašas kaklā valkājamo zelta krustiņu; tai pašā lentītē bija piekārts nupat izšūtais amulets.

—    Valkā vesela! — viņa piebilda, uzlikdama krustu un pārkrustīdama meitu. — Kādreiz es tev ik nakti tā pārmetu krustu pirms gulētiešanas, lūgšanu noskaitīju un tu man skaitīji pakaļ. Bet nu tu esi kļuvusi citāda un dievs tev nedod mierīgu prātu. Ak, Nataša, Nataša! Nepalīdz tev arī manas mātes lūgšanas! — Un vecīte sāka raudāt.

Nataša klusēdama noskūpstīja viņai roku un paspēra soli uz durvju pusi, bet pēkšņi strauji atgriezās un piegāja pie tēva. Krūtis viņai smagi cilājās.

—    Tētiņ! Pārmetiet krustu arī jūs… savai meitai, — viņa izrunāja apslāpētā balsī un nometās tēva priekšā ceļos.

Mēs visi stāvējām apmulsuši no viņas negaidītā, pārāk svinīgā soļa. Dažus mirkļus tēvs raudzījās viņā pavisam apjucis.

—    Natašiņ, manu bērniņ, manu meitiņ, mīlulīt, kas tev kaiš! — viņš beidzot iesaucās, un asaras straumēm sāka plūst viņam no acīm. — Kam tu skumsti? Kam tu raudi dienu un nakti? Es taču visu redzu; es naktis neguļu, pieceļos un klausos pie tavas istabas … Saki man visu, Nataša, atklāj man visu — savam vecajam tēvam, un mēs …

Viņš nepabeidza, piecēla meitu un cieši apkampa. Tā drudžaini pieglaudās pie viņa krūtīm un paslēpa uz viņa pleca galvu.

—          Nekas, nekas, tas tāpat. .. neesmu vesela … — viņa atkārtoja, slāpdama no apspiestām asarām.

—           Lai svēti tevi dievs, kā es tevi svētīju, bērniņ manu mīļo, dārgo bērniņ! — sacīja tēvs. — Lai viņš sūta uz visiem laikiem mieru tavai dvēselei un pasargā no visām bēdām. Lūdz dievu, mans draugs, lai mana grēcīgā lūgšana sasniedz viņu!

—          Arī mana, arī mana svētība pār tevi! — piebilda vecīte, gauži raudādama.

—    Ardievu! — nočukstēja Nataša.

Pie durvīm viņa apstājās, vēlreiz paskatījās viņos, it kā gribēja vēl ko sacīt, bet nespēja un ātri izgāja no istabas. Es metos viņai pakaļ, nojauzdams ko ļaunu.

VIII nodaļa

Viņa gāja klusēdama, steigšus, nodūrusi galvu, neskatīdamās manī. Bet, pārgājusi pāri ielai un nonākusi krastmalā, pēkšņi apstājās un satvēra mani aiz rokas.

—          Trūkst elpas, — viņa nočukstēja, — sirdi spiež… trūkst elpas!

—    Ej atpakaļ, Nataša! — es bailēs iesaucos.

—          Vai tiešām tu neredzi, Vaņa, ka es iznācu pavisam, aizgāju no viņiem un nekad neatgriezīšos? — viņa teica, ar neizsakāmām skumjām raudzīdamās manī.

Sirds man sažņaudzās. Visu to es nojautu, jau dodamies pie viņiem; visu to jau biju iedomājies kā miglā, varbūt jau sen pirms šīs dienas; bet tagad viņas vārdi pārsteidza mani kā pērkona spēriens.

Mēs skumji soļojām pa krastmalu. Es nevarēju parunāt; apsvēru, pārliku un galīgi apjuku. Galva man sāka reibt. Man tas likās tik nekrietni, tik neiespējami!

—    Tu vaino mani, Vaņa? — viņa beidzot sacīja.

—          Nē, bet. .. bet es neticu; tas nevar būt!… — es atbildēju, nesaprazdams, ko runāju.

—          Nē, Vaņa, tā tas ir! Esmu aizgājusi no viņiem un nezinu, kas ar viņiem notiks… nezinu arī, kas būs ar mani!

—   Tu ej pie viņa, Nataša? Jā?

—    Jā, — viņa atbildēja.

—          Tas taču nav iespējams! — es iesaucos ārkārtīgi satraukts. — Vai tu zini, ka tas nav iespējams, Nataša, bēdulīt manu! Jo tas ir neprāts. Tu taču viņus satrieksi un sevi pazudināsi! Vai tu zini to, Nataša?

—    Zinu, bet ko gan lai daru, tā nav mana griba, — viņa sacīja, un viņas vārdos bija dzirdams tāds izmisums, it kā viņa ietu uz soda vietu.

—    Atgriezies, atgriezies, kamēr nav par vēlu, — es viņu lūdzos un, jo karstāk, jo neatlaidīgāk lūdzos, jo vairāk pats apzinājos visu manas pārliecināšanas bezcerību un visu tās nejēdzību šai brīdī. — Vai tu saproti, Nataša, ko tu nodarīsi tēvam? Vai tu esi to pārdomājusi? Viņa tēvs taču tavējam ienaidnieks; kņazs taču apvainojis tavu tēvu, tur viņu aizdomās naudas nolaupīšanā; tas taču nosaucis viņu par zagli! Viņi taču prāvojas . . . Tas nav viss! Tas vēl nieks, bet vai tu zini, Nataša (ak dievs, tu taču visu to zini!) . .. vai tu zini, ka kņazs tur aizdomās tavu tēvu un māti, ka viņi paši tīšām saveduši tevi ar Aļošu, kad Aļoša ciemojās pie jums laukos? Padomā, iedomājies vien, kā tavs tēvs toreiz cieta no šā apmelojuma. Viņš taču gluži nosirmojis šais divi gados — paskaties viņā! Bet galvenais: tu tak visu to zini, Nataša, ak tu kungs! Es taču nemaz nerunāju par to, ko viņiem abiem nozīmē pazaudēt tevi uz mūžu! Jo tu esi viņu dārgums, viss, kas viņiem atlicies vecuma dienās. Es pat runāt par to negribu, pašai jāzina; atceries, ka tēvs tevi uzskata par šo augstprāšu netaisni apmelotu, apvainotu, neatriebtu! Un tagad — tieši tagad tas viss no jauna iededzies, kļuvis spēcīgāks viss šis vecais sasāpējis naids, tāpēc ka uzņēmāt pie sevis Aļošu. Kņazs atkal ir apvainojis tavu tēvu, sirmgalvī vēl kūsā niknums no šā jaunā apvainojuma, un pēkšņi izrādīsies, ka viss, viss — visi šie apvainojumi tagad ir pamatoti! Visi, kam tas zināms, attaisnos tagad kņazu un vainos tevi un tavu tēvu. Nu, kas tagad notiks ar viņu? Tas taču satrieks viņu uzreiz! Kauns, negods — un kādēļ? Tevis — viņa meitas dēļ, viņa vienīgā, dārgā bērna dēļ! Un māte? Viņa taču nepārdzīvos tēvu … Nataša, Nataša! Ko tu dari? Atgriezies! Atjēdzies!

Viņa klusēja; beidzot paskatījās manī it kā pārmezdama, un tik daudz skaudru sāpju, tik daudz ciešanu bija viņas skatienā, ka es sapratu — arī bez maniem vārdiem viņas ievainotā sirds tagad asiņot asiņo. Es sapratu, ko no viņas prasījis viņas lēmums un kā es esmu mocījis, plosījis viņu ar saviem veltīgajiem, novēlotajiem vārdiem; es visu to sapratu un tomēr nespēju atturēties un runāju tālāk:

—   Un tu taču pati sacīji nupat Annai Andrejevnai, ka varbūt nemaz neiziesi no mājām … uz vakara dievkalpojumu. Tātad tu gribēji arī palikt; tātad nebiji vēl izšķīrusies galīgi?

Viņa tikai rūgti pasmaidīja atbildes vietā. Un kādēļ es to jautāju? Es taču varēju saprast, ka viss bija izlemts negrozāmi. Bet arī es biju pārāk satraukts.

—    Vai tiešām tu esi viņu tā iemīlējusi? — es iesaucos drebošā balsī, raudzīdamies viņā un gandrīz pats nesaprazdams, ko jautāju.

—   Ko lai tev atbildu, Vaņa? Tu redzi! Viņš lika man atnākt, un es esmu te, gaidu viņu, — Nataša atteica, tāpat rūgti smaidīdama.

—    Bet paklausies, paklausies taču, — es atkal sāku viņu lūgties, ķerdamies pie salmiņa, — visu to vēl var labot, vēl var nokārtot citādi, kaut kā gluži citādi! Var neaiziet no mājām. Es tevi pamācīšu, kā darīt, Natašiņ. Es apņemos jums visu iekārtot, visu, ir satikšanos, ir visu … Tikai neaizej no mājām! … Es nesīšu jūsu vēstules; kāpēc gan nenest? Tas ir labāk nekā tagad. Es pratīšu to izdarīt; es jums abiem izdabāšu; gan redzēsit, kā izdabāšu… Un tu nepazudināsi sevi, Natašiņ, kā tagad . .. Citādi tu pavisam sevi tagad pazudini, pavisam! Piekriti man, Nataša: viss ies tik jauki un laimīgi, arī mīlēsit jūs viens otru, cik vien gribēsit. . . Un, kad tēvi beigs ķildoties (jo viņi katrā ziņā beigs ķildoties), tad . . .

—    Diezgan, Vaņa, lai paliek! — viņa pārtrauca, cieši saspiezdama man roku un pasmaidīdama caur asarām. — Labais, labais Vaņa! Labais, godīgais cilvēk! Un ne vārda par sevi! Es taču tevi atstāju pirmā, bet tu visu esi piedevis, tikai par manu laimi vien domā. Vēstules mums gribi iznēsāt…

Viņa sāka raudāt.

—    Es taču zinu, Vaņa, kā tu mīlēji mani, kā vēl tagad mīli, un neviena pārmetuma, neviena rūgta vārda tu neesi man sacījis visu šo laiku! Bet es, es. . . Mans dievs, cik vainīga es esmu tavā priekšā! Vai atceries, Vaņa, vai atceries arī mūsu jaukās dienas? Ak, labāk nekad nebūtu pazinusi, nebūtu satikusi viņu!… Dzīvotu es kopā ar tevi, Vaņa, ar tevi, labulīt manu, balodīt manu! .. . Nē, neesmu tevis cienīga! Redzi, kāda es esmu: tādā brīdī atgādinu tev mūsu bijušo laimi, bet tev tāpat jau jācieš! Trīs nedēļas tu nenāci; zvēru tev, Vaņa, ne reizi man nav ienākusi prātā doma, ka tu esi mani nolādējis un ienīsti. Es zināju, kādēļ tu aizgāji: tu negribēji mūs traucēt un būt mums par dzīvu pārmetumu. Bet vai tev pašam nebija grūti uz mums noraudzīties? Un kā es gaidīju tevi, Vaņa, kā gaidīju! Vaņa, klausies, ja es arī mīlu Aļošu ko neprātīga, kā jukusi, tad tevi varbūt mīlu vēl vairāk — kā savu draugu. Es jau jūtu, zinu, ka bez tevis nespēšu dzīvot; tu esi man vajadzīgs, man vajadzīga tava sirds, tava zelta dvēsele … Ak, Vaņa! Cik bēdu pilni, cik grūti laiki tuvojas!

Viņa sāka gauži raudāt. Jā, grūti viņai bija!

—   Ak, kā es gribēju tevi redzēt! — viņa turpināja, valdīdama asaras. — Cik vājš tu esi kļuvis, kāds tu bāls, nevesels! Vai tiešām tu biji nevesels, Vaņa? Un es pat neapjautājos! Par sevi vien runāju; nu kā tev tagad sokas ar žurnālistiem? Kā ar tavu jauno romānu, vai iet uz priekšu?

—   Ko te tagad, Nataša, runāt par romāniem, par mani! Un kas gan ir manas darīšanas! Nekas, pa vidām, lai tas paliek! Bet zini ko, Nataša: vai viņš pats lika, lai tu dodies pie viņa?

—    Nē, ne jau viņš viens, vairāk es. Tiesa, viņš sacīja, un arī es pati. . . Redzi, draugs, es tev visu pastāstīšu: viņam precina līgavu, bagātu un ļoti dižciltīgu, ar ļoti dižciltīgiem cilvēkiem rados. Tēvs katrā ziņā grib, lai viņš to precētu, bet tēvs, tu taču zini, ir briesmīgs intrigants; viņš laidis darbā visus līdzekļus: ne desmit gados tādas izdevības nesameklēt. Sakari, nauda… Un viņa, kā stāsta, esot ļoti jauka; viņai izglītība, laba sirds — viss viņā jauks; Aļoša jau aizrāvies. Turklāt tēvs arī grib viņu jo drīzāk no pleciem dabūt nost, lai pats varētu precēties, tāpēc visādā ziņā, lai maksātu ko maksādams, nolēmis saraut mūsu sakaru. Viņš baidās no manis un no manas ietekmes uz Aļošu …

—   Vai tad kņazs, — es izbrīnījies viņu pārtraucu — par jūsu mīlestību zina? Viņam taču bijušas tikai aizdomas un tās pašas nenoteiktas.

—    Zina, visu zina.

—    Kas tad viņam pastāstījis?

—   Aļoša pats visu pastāstījis — nesen. Viņš pats man sacīja, ka visu to pastāstījis tēvam.

—   Ak kungs! Kas gan pie jums notiek! Pats viņš visu izstāstījis un vēl tādā laikā? …

—    Nepārmet viņam, Vaņa, — pārtrauca Nataša, — nesmejies par viņu! Viņu nedrīkst tā tiesāt kā visus citus, fisi taisnīgs! Viņš taču nav tāds kā mēs abi. Viņš ir bērns; arī audzināts viņš nav kā citi. Vai tad viņš saprot, ko dara? Pirmais iespaids, pirmā svešā ietekme spēj viņu atraut no visa, kam viņš pirms brīža atdevies ar zvērestu. Viņam nav rakstura. Te viņš zvērēs tev un tai pašā dienā tikpat patiesīgi un sirsnīgi atdosies citam — un pats pirmais vēl atnāks pie tevis to pastāstīt. Viņš droši vien var izdarīt arī ļaunu darbu, bet apvainot viņu par šo ļauno darbu droši vien nevarēs, varbūt tikai pažēlot. Viņš spējīgs arī uzupurēties — un kā vēl! Bet tikai līdz kādam jaunam iespaidam: tad viņš atkal visu aizmirsīs. Tā arī marti aizmirsis, ja nebūšu pastāvīgi pie viņa. Tāds viņš ir!

—    Ak, Nataša, varbūt tas viss nav patiesība, tikai tenkas vien. Nu kā gan viņš, vēl gluži puika būdams, lai

precas!

—    Viņa tēvam kādi sevišķi apsvērumi, es tev saku.

—    Bet kā gan tu zini, ka viņa līgava tik skaista un ka viņš arī aizrāvies?

—    Viņš taču pats man sacīja.

—    Kā! Pats arī sacīja tev, ka spēj mīlēt citu, bet no tevis tagad prasa tādu uzupurēšanos?

—     Nē, Vaņa, nē! Tu nepazīsti viņu, tu maz esi bijis ar viņu kopā; viņu vajag tuvāk iepazīt un tikai tad spriest. Nav pasaulē sirds, kas būtu patiesāka un šķīstāka par viņa sirdi. Kā tad? Vai tad labāk, ja viņš melotu? Bet, ja viņš aizrāvies, tad taču man vajag tikai kādu nedēļu viņu nesatikt, un viņš aizmirsīs mani un iemīlēs citu, bet pēc tam — kā ieraudzīs mani, tā atkal būs pie manām kājām. Nē! Tas vēl ir labi, ka es zinu, ka tas nav man apslēpts, citādi es nomirtu no aizdomām. Jā, Vaņa! Esmu jau izšķīrusies: ja es nebūšu pie viņa vienmēr, pastāvīgi, kairu acumirkli, viņš vairs nemīlēs mani, aizmirsis un pametīs. Tāds viņš ir; viņu jebkura cita var aizvilināt sev līdz. Un ko tad es darīšu? Es tad nomiršu .. . bet kas gan u nāve! Es ar prieku arī tagad mirtu! Bet kā lai spēju dzīvot bez viņa? Tas ir ļaunāk par pašu nāvi, ļaunāk par visām mokām! Ak, Vaņa, Vaņa! Tas taču kaut ko nozīmē, ja tagad viņa dēļ esmu pametusi ij māti, ij tēvu!

Necenties atrunāt mani: viss ir nolemts! Viņam jābūt man līdzās ik stundu, ik brīdi; es nevaru atgriezties. Es zinu, ka esmu pazudusi un citus pazudinājusi… Ak, Vaņa! — viņa pēkšņi iesaucās un sāka drebēt pie visām miesām. — Ja nu viņš patiesi vairs nemīl mani! Ja nu tu nupat par viņu sacīji patiesību (es nekad to nebiju teicis), ka viņš tikai krāpj mani un tikai izliekas tik patiess un atklāts, bet pats ir ļauns un godkārīgs! Te nu es aizstāvu viņu tavā priekšā, bet viņš varbūt šai pašā brīdī ar citu smejas klusībā… bet es, es, zemiskā, esmu pametusi visu un eju pa ielām, meklēju viņu . .. Ak, Vaņa!

Šis vaids ar tādām sāpēm izlauzās viņai no sirds, ka visa dvēsele man iesmeldzās skumjās. Es sapratu, ka Nataša jau pazaudējusi visu varu pār sevi. Tikai akla, neprātīga greizsirdība augstākajā pakāpē varēja novest viņu pie tāda neprātīga lēmuma. Taču manī pašā iedegās greizsirdība un izlauzās no sirds. Es neizturēju: riebīgās jūtas aizrāva mani.

—    Nataša, — es sacīju, —tikai vienu es nesaprotu: kā tu vari viņu mīlēt pēc tam, ko pati par viņu tikko sacīji? Tu necieni viņu, netici pat viņa mīlestībai, ej pie viņa uz neatgriešanos un visus viņa dēļ gāz postā. Ko tas nozīmē? Izmocīs viņš tevi uz visu mūžu un tu viņu arī. Pārāk stipri tu mīli viņu, Nataša, pārāk stipri! Nesaprotu tādu mīlestību.

—    Jā, mīlu kā ārprātīga, — viņa atbildēja, nobālēdama it kā aiz sāpēm. — Tevi nekad neesmu tā mīlējusi, Vaņa. Es taču pati zinu, ka esmu zaudējusi prātu un nemīlu, kā vajag. Nelāgi es viņu mīlu.. . Klausies, Vaņa: es taču arī agrāk zināju un pat mūsu vislaimīgākajos brīžos nojautu, ka viņš sagādās man vienīgi mokas. Bet ko lai dara, ja man tagad pat mokas viņa dēļ ir laime? Vai tad es prieka pēc eju pie viņa? Vai es nezinu jau iepriekš, kas mani pie viņa sagaida un kas būs viņa dēļ jāpārcieš? Jo viņš gan zvērēja man, ka mīlēs mani, aizvien deva solījumus, bet es taču neticu viņa solījumiem, nekādas nozīmes tiem nepiešķiru un arī agrāk neesmu piešķīrusi, lai gan zināju, ka viņš man nav melojis un nemaz nespēj samelot. Es pati viņam sacīju, es pati, ka negribu viņu ne ar ko saistīt. Viņam tā labāk; valgu neviens necieš, es pati pirmā ne. Un tomēr esmu priecīga būt par , viņa verdzeni, brīvprātīgo verdzeni, paciest visu, visu, lai tikai viņš būtu pie manis, lai tikai es raudzītos viņā!

Liekas — ja arī viņš citu mīlētu, tad lai tas notiktu, man klāt esot, lai arī es būtu tur līdzās… Zemiski, vai ne, Vaņa? — viņa pēkšņi jautāja, raudzīdamās manī drudžainu, iekaisušu skatienu. Kādu brīdi man likās, ka viņa murgo. — Tas taču zemiskums — šādas vēlēšanās? Vai ne? Pati saku, ka zemiskums, bet, ja viņš atstās mani, es skriešu viņam pakaļ līdz pasaules malai, kaut viņš atgrūdis, kaut dzīs mani projām. Tu centies tagad pierunāt mani, lai es atgriežos, — bet kas no tā iznāks? Atgriezīšos, bet rīt pat atkal aiziešu, pavēlēs — un aiziešu; pasvilps, pasauks mani kā sunīti, un es skriešu viņam pakaļ … Mokas! Nebīstos nekādu moku viņa dēļ! Es zināšu, ka ciešu viņa dēļ… Ak, to taču nevar izstāstīt, Vaņa!

«Un tēvs un māte?» es nodomāju. Likās, ka viņa tos jau aizmirsusi.

—    Tātad viņš nemaz neprecēs tevi, Nataša?

—    Apsolīja, visu apsolīja. Viņš taču tādēļ mani tagad aicina, lai jau rīt salaulātos slepeni — ārpus pilsētas, bet viņš taču nezina, ko dara. Viņš varbūt nemaz nezina, kā laulājas. Un kas viņš par vīru! Tiešām jāsmejas. Bet, ja apprecēsies, tad būs nelaimīgs, sāks pārmest… Es negribu, ka viņš kādreiz kaut jele ko man pārmestu. Visu viņam atdošu, bet viņš man lai nedod nekā. Un, ja viņS apprecēdamies kļūs nelaimīgs, kam tad viņu darīt nelaimīgu?

—    Nē, tā ir kaut kāda apmātība, Nataša, — es sacīju. — Un tu tagad dodies tieši pie viņa?

—   Nē, viņš solījās atnākt šurp, paņemt mani; mēs norunājām •..

Un viņa alkatīgi paraudzījās tālē, bet neviena vēl nebija.

—    Un viņa vēl nav! Tu pirmā esi atnakusi! — es sašutumā iesaucos. Nataša sagrīļojās kā no sitiena. Seja viņai sāpīgi saviebās.

—    Viņš varbūt nemaz neatnāks, — viņa noteica, rūgti pasmaidīdama. — Aizvakar viņš rakstīja, ja es nedošot viņam vārdu, ka nākšu, tad viņam gribot negribot būšot jāatliek savs lēmums — braukt un salaulāties ar mani; bet tēvs viņu aizvedīs pie līgavas. Un tik vienkārši, tik dabiski viņš uzrakstījis, it kā tas nebūtu nekas … Ja nu viņš tiešām aizbraucis pie viņas, Vaņa?

Es neatbildēju. Viņa cieši paspieda man roku — un acis viņai iezibsnījās.

—    Viņš ir pie viņas, — Nataša noteica tikko dzirdami, — Viņš cerējis, ka es neatnākšu šurp, lai dotos pie viņas! un pēc tam sacītu, ka viņam taisnība, ka viņš laikus paziņojis, bet es pati nebiju atnākusi. Es viņam esmu apnikusi, tāpēc viņš arī atstāj … Ak dievs! Es, ārprātīgā! Viņš taču pats man beidzamo reizi sacīja, ka esmu viņam apnikusi… Ko es vēl gaidu!

—    Redz, kur viņš ir! — es iesaucos, ieraudzīdams viņu tālumā nākam pa krastmalu.

Nataša nodrebēja, iekliedzās, ieskatījās AJošā, kas tuvojās, un pēkšņi, atlaidusi manu roku, devās pie viņa. Viņš arī paātrināja soļus, un pēc brīža tā jau bija viņa apkampienos. Uz ielas, izņemot mūs, gandrīz neviena nebija. Viņi skūpstījās, smējās; Nataša smējās un raudāja — visu reizē, it kā viņi būtu satikušies pēc bezgalīgi ilgas šķirJ šanās. Sārtums ielija viņas bālajos vaigos; viņa bija kā neprātīga . .. Aļoša pamanīja mani un tūdaļ pienāca man klāt.

IX nodaļa

Es alkatīgi viņā ieskatījos, lai gan jau agrāk biju daudzkārt viņu redzējis; es raudzījos viņam acīs, it kā viņa skatiens varētu atrisināt visu to, ko neizpratu, varētu izskaidrot man: ar ko, kā šis bērns varējis savaldzināt Natašu, varējis modināt tik neprātīgu mīlestību — mīlestību, kas liek aizmirst vispirmo pienākumu, bez apdoma liek upurēt visu, kas līdz šim bijis Natašai vislielākais svētums? Kņazs saņēma mani aiz abām rokām, cieši paspieda tās, un viņa skatiens, bikls un skaidrs, iespiedās man sirdī.

Es sajutu, ka varēju maldīties savos spriedumos par viņu jau tāpēc vien, ka viņš bija mans ienaidnieks. Jā, es nemīlēju viņu un, atzīstos, nekad nespēju viņu iemīlēt — tikai varbūt es vienīgais no visiem viņa paziņām. Daudz kas viņā man gaužām nepatika — pat viņa elegantā āriene — un varbūt taisni tāpēc, ka tā bija kaut kā pārāk eleganta. Vēlāk es sapratu, ka arī šai ziņā nebiju spriedis taisnīgi. Viņš bija gara auguma, stalts, kalsnējs; seja viņam bija iegarena, vienmēr bāla; gaiši mati, lielas, zilas acis, lēnprātīgas un domīgas, tajās pēkšņi — brāzieniem brīžam iemirdzējās visvaļsirdīgākā, visbērnišķīgākā jautrība. Viņa pilnīgajās, nelielajās, koši sarkanajās, tik lieliski iezīmētajās lūpās gandrīz vienmēr vīdēja kāda nopietna kroka; tāpēc tik negaidīts un tik valdzinošs bija tajās pēkšņi parādījies smaids, tik naivs un vaļsirdīgs, ka jūs pats viņam līdzi, lai kādā garastāvoklī jūs būtu, sajutāt vajadzību tūlīt par atbildi viņam uzsmaidīt, gluži kā viņš. Viņš neģērbās izmeklēti, taču vienmēr eleganti; bija redzams, ka šī elegance visās lietās viņam neprasīja ne mazāko pūļu, ka tā viņam iedzimta. Tiesa, arī viņam bija dažas nelabas manieres, dažas labā toņa sliktās paražas: vieglprātība, pašapmierinātība, pieklājīga pārdrošība. Bet viņš bija pārāk skaidrs un vienkāršs savā sirdī un pats pirmais atklāja sevī šīs paražas, nožēloja tās un smējās par tām. Man liekas, ka šis bērns nekad — pat pa jokam nespētu samelot, bet, ja arī samelotu, tad tiešām nenojauzdams tur nekā ļauna. Pat pats egoisms viņā bija it kā pievilcīgs, varbūt taisni tāpēc, ka tas bija atklāts, nevis apslēpts. Viņā nebija nekā apslēpta. Viņš bija nevarīgs, uzticīgs un sirdī bikls; gribas viņam nebija itin nemaz. Apvainot, piekrāpt viņu būtu ir grēcīgi, ir nožēlojami, jo grēks ir piekrāpt un apvainot bērnu. Viņš bija pārāk naivs saviem gadiem un gandrīz nekā nezināja no īstenās dzīves; tomēr arī četrdesmit gadu vecumā, liekas, nekā no tās nebūtu uzzinājis. Tādi cilvēki it kā nosodīti ar mūžīgu nepilngadību. Man liekas, nav bijis cilvēka, kas spētu viņu neiemīlēt; viņš pielabinātos jums kā bērns. Nataša bija teikusi patiesību: viņš varētu izdarīt arī sliktu darbu kāda spēcīgā ietekmē; taču, apzinājies tāda darba sekas, domājams, viņš mirtu aiz nožēlas. Nataša instinktīvi juta, ka būs viņa kundze, pavēlniece, ka viņš pats būs tās upuris. Viņa jau iepriekš izjuta baudu mīlēt neprātīgi un mocīt līdz sāpēm to, kuru mīl, taisni tāpēc, ka mīl, un tāpēc vien varbūt viņa pasteidzās pirmā tam sevi upurēt. Bet arī viņa acīs mirdzēja mīlestība, un viņš ar sajūsmu raudzījās Natašā. Viņa svinīgi paskatījās manī. Viņa bija aizmirsusi šai brīdī visu — ir vecākus, ir ardievas, ir aizdomas… Viņa bija laimīga.

— Vaņa! — viņa iesaucās. — Es esmu vainīga viņa priekšā un neesmu viņa cienīga! Es domāju, ka tu vairs nenāksi, Aļoša. Aizmirsti manas ļaunās domas, Vaņa! Es izlīdzināšu to! — Nataša piebilda, ar bezgalīgu mīlestību raudzīdamās viņā. Viņš pasmaidīja, noskūpstīja viņai roku un, neizlaizdams viņas roku, sacīja, vērsdamies pie manis:

—    Nenosodiet arī mani! Cik sen jau es gribēju jūs apkampt kā savu brāli; cik daudz viņa man par jums stāstījusi! Mēs abi līdz šim tikko esam iepazinušies un nezin kāpēc neesam sadraudzējušies. Būsim draugi, un . .. piedodiet mums! — viņš piebilda pusbalsī un mazliet nosarcis, bet tik brīnum jauki smaidot, ka es nespēju neatsaukties ar visu savu sirdi viņa apsveikumam.

—    Jā, jā, Aļoša, — uztvēra Nataša, — viņš ir mūsējais, viņš ir mūsu brālis, viņš mums jau piedevis, un bez viņa mēs nebūsim laimīgi. Es jau tev sacīju … Ak, cik cietsirdīgi bērni mēs esam, Aļoša! Bet mēs dzīvosim trijatā! … Vaņa! — viņa turpināja, un lūpas viņai sāka drebēt. — Tu atgriezīsies tagad pie viņiem, mājās; tev ir tāda zelta sirds; kaut viņi arī nepiedos man, bet, redzēdami, ka arī tu esi piedevis, varbūt kaut drusciņ atmaigs pret mani. Izstāsti viņiem visu, visu saviem vārdiem, no sirds; atrodi tādus vārdus… Aizstāvi mani, glāb; pastāsti viņiem visus iemeslus, visu — kā pats esi izpratis. Zini, Vaņa, ka es varbūt nemaz nebūtu izšķīrusies par to, ja tu nebūtu atgadījies šodien pie manis! Tu esi mans glābiņš; es tūlīt liku cerības uz tevi, ka tu pratīsi viņiem tā izklāstīt, ka, mazākais, atvieglosi viņiem šīs pirmās šausmas. Ak mans dievs, mans dievs!… Pasaki viņiem no manis, Vaņa, ka es zinu — piedot tagad vairs man nevar: viņi piedos, dievs nepiedos; bet, ja viņi pat nolādēs mani, tad es tomēr svētīšu viņus un lūgšu dievu par viņiem visu mūžu. Visa mana sirds ir pie viņiem. Ak, kāpēc mēs visi neesam laimīgi! Kāpēc, kāpēc! . . . Ak dievs! Ko gan es esmu nodarījusi! — viņa pēkšņi iesaucās kā atjēgdamās un, viscaur drebot no šausmām, aizsedza ar rokām seju. Aļoša apkampa viņu un klusēdams cieši spieda sev klāt. Pagāja dažas minūtes klusējot.

—    Un jūs varējāt prasīt tādu ziedošanos! — es sacīju, pārmetoši raudzīdamies viņā.

—    Nenosodiet mani! — viņš atkārtoja. — Ticiet man, tagad vfsas šīs nelaimes, lai gan tās ļoti lielas, tikai uz vienu brīdi. Par to esmu pilnīgi pārliecināts. Vajadzīga tikai izturība, lai pārciestu šo brīdi; to pašu arī viņa man sacīja. Jūs zināt: visam par iemeslu šī ģimenes lepnība, šīs pilnīgi nevajadzīgās ķildas, kaut kādas prāvas . .. Bet (es par to ilgi esmu domājis, ticiet man) … visam tam

jāizbeidzas. Mēs visi atkal būsim vienoti un tad jau pilnīgi laimīgi, tā ka pat vecie salabs, raudzīdamies uz mums. Ko var zināt, varbūt taisni mūsu laulības kļūs par sākumu viņu izlīgšanai! Es domāju, ka nemaz nevar būt citādi. Kā jūs domājat?

—   Jūs sakāt: laulības. Kad tad jūs salaulāsities? — es jautāju, pavērdamies Natašā.

—    Rīt vai parit; vēlākais, parīt — visādā ziņā. Nu redziet, es pats vēl labi nezinu un, taisnību sakot, nekā tur vēl neesmu nokārtojis. Es domāju, ka Nataša varbūt vēl nemaz šodien neatnāks. Turklāt tēvs visādā ziņā gribēja mani šodien aizvest pie līgavas. (Man taču precina līgavu, — Nataša jums stāstīja? Bet es nevēlos.) Nu, tad es vēl nemaz nevarēju aprēķināt visu tik droši. Bet mēs droši vien salaulāsimies parīt. Man, mazākais, tā liekas, tāpēc ka nevar taču citādi. Rīt pat mēs izbraucam pa Pleskavas ceļu. Te man netālu laukos ir biedrs, licejists, ļoti labs cilvēks; es jūs varbūt iepazīstināšu. Tur sādžā ir arī mācītājs, tomēr droši nezinu — ir vai nav. Vajadzēja laikus apjautāties, bet es nepaspēju… Taču īstenībā tas viss ir sīkumi. Ka tikai galvenais acu priekšā Var tak no kādas kaimiņu sādžas ataicināt mācītāju; kā jūs domājat? Jo ir taču tur kaimiņu sādžas! 2ēl tikai, ka es līdz šim laikam neesmu paspējis ne rindiņu aizrakstīt turp; vajadzētu brīdināt. Jādomā, ka mans draugs nav nemaz tagad mājās … Bet — tas ir tīrais nieks! Būtu tik apņēmība, tad viss pats no sevis nokārtosies, vai nav tiesa? Bet pagaidām — līdz rītam vai kaut līdz parītam viņa paliks te pie manis. Es noīrēju īpašu dzīvokli, kurā mēs arī pēc atgriešanās dzīvosim. Es vairs neiešu dzīvot pie tēva, vai nav tiesa? Jūs nāksit pie mums; esmu tik jauki iekārtojies. Pie manis nāks mūsējie licejisti; es rīkošu vakarus …

Ar neizpratni un skumjām es raudzījos viņā. Nataša ar skatienu lūdza mani netiesāt viņu bargi un būt iecietīgākam. Tā klausījās viņa stāstos ar skumju smaidu, bet reizē arī priecājās par viņu, gluži kā priecājas par mīļu, jautru bērnu, klausoties viņa nesaprātīgajā, bet mīļajā pļāpāšanā. Es pārmetoši palūkojos viņā. Man kļuva neizsakāmi smagi.

—    Bet jūsu tēvs? — es jautāju. — Vai jūs esat noteikti pārliecināts, ka viņš jums piedos?

—    Visādā ziņā; ko citu lai viņš dara? Tas ir, protams, viņš sākumā mani nolādēs; es pat esmu pārliecināts par to. Tāds nu viņš ir — un pret mani tik stingrs. Droši vien vēl kādam žēlosies, vārdu sakot, izlietos tēva varu . .. Bet tas viss taču nav nopietni. Viņš mani mīl neprātīgi; padusmosies un piedos. Tad visi saderēs mieru un visi mēs būsim laimīgi. Viņas tēvs arī.

—    Bet ja nepiedos? Vai esat padomājis par to?

—    Visādā ziņā piedos, tikai varbūt ne tik drīz. Kas par to? Es pierādīšu viņam, ka arī man ir raksturs. Viņš vienmēr rāj mani, ka man neesot rakstura, ka es esot vieglprātīgs. Nu tad viņš tagad redzēs, vai esmu vieglprātīgs vai neesmu! Jo kļūt par ģimenes cilvēku nav joks; tad jau es vairs nebūšu puika … tas ir, es gribēju sacīt, ka es būšu tāds pats kā citi. .. nu, tie ģimenes cilvēki. Es dzīvošu no sava darba. Nataša saka, tas esot daudz labāk nekā dzīvot uz citu rēķina, kā mēs visi dzīvojam. Ja jūs tikai zinātu, cik daudz laba viņa man saka! Es pats to nekad nebūtu izdomājis — esmu citādi audzis, mani citādi audzinājuši. Tiesa, es jau pats zinu, ka esmu vieglprātīgs un gandrīz neko neesmu spējīgs darīt; bet, vai zināt, man aizvakar radās apbrīnojama doma. Kaut tagad nav īstais laiks, bet es jums pastāstīšu, tāpēc ka jādzird taču arī Natašai, bet jūs mums dosit padomu. Nu redziet: es gribu rakstīt stāstus un pārdot žurnāliem tāpat kā jūs. Jūs man palīdzēsit ar žurnālistiem, vai nav tiesa? Es cerēju uz jums un vakar augu nakti apdomāju vienu romānu tāpat izmēģinājuma pēc, un, vai zināt, varētu iznākt itin jauks darbiņš. Sižetu es ņēmu no kādas Skriba komēdijas .. . Bet es jums vēlāk izstāstīšu. Galvenais, par to maksās naudu … jums taču maksā!

Es nevarēju nepasmaidīt.

—    Jūs smejaties, — viņš sacīja, pasmaidīdams tāpat kā es. — Nē, paklausieties, — viņš piebilda neiedomājami vaļsirdīgi, — to nevajag ņemt vērā, ka liekos tāds; tiešām — man ārkārtīgi labas novērošanas spējas; gan jūs pats redzēsit. Kādēļ gan nepamēģināt? Varbūt kaut kas iznāks .. . Bet varbūt jums tomēr taisnība: es taču nekā nezinu no patiesās dzīves; tā man saka arī Nataša; to pašu man visi saka; kas gan es būšu par rakstnieku? Smejieties, smejieties, labojiet mani; to taču jūs viņas dēļ darīsit, bet viņu jūs mīlat. Es jums teikšu patiesību: neesmu viņas cienīgs; es to jūtu; man to ļoti grūti panest, un es nezinu, par ko viņa mani tā iemīlējusi. Bet es, šķiet, dzīvību par viņu atdotu! Tiesām, es līdz šim brīdim ne no kā nebijos, bet tagad bīstos: ko gan mēs uzsākam! Ak kungs! Vai tiešām cilvēkam, kad viņš pilnīgi uzticīgs savam pienākumam, kā par spīti, nepietiks prasmes un noteiktības pildīt savu pienākumu? Palīdziet mums kaut jūs, mūsu draugs! Jūs vienīgais draugs mums esat palicis. Jo ko gan es saprotu viens pats! Piedodiet, ka uz jums tā paļaujos; es jūs uzskatu par pārāk cēlu cilvēku un daudz krietnāku par mani. Bet es labošos, varat būt drošs, un būšu jūsu abu cienīgs.

Te viņš atkal paspieda man roku, un viņa skaistajās acīs atmirdzēja krietnas, skaistas jūtas. Viņš tik uzticīgi sniedza man roku, tā ticēja, ka esmu viņa draugs!

—   Viņa man palīdzēs laboties, — viņš turpināja. — Jūs tomēr nedomājiet kaut ko pārāk ļaunu, pārāk nebēdājieties par mums! Man tomēr daudz cerību, bet materiālā ziņā mēs būsim pilnīgi nodrošināti. Es, piemēram, ja neizdosies romāns (es, patiesību sakot, jau pirmīt nodomāju, ka romāns ir muļķības, un tagad tikai tāpat vien par to pastāstīju, lai dzirdētu jūsu spriedumu) — ja neizdosies romāns, tad es taču sliktākā gadījumā varu pasniegt mūzikas stundas. Jūs nezinājāt, ka esmu mācījies mūziku? Es nekaunos dzīvot arī no tāda darba. Man ir gluži jaunas idejas šai ziņā. Un bez tam man ir daudz dārgu lietiņu tualetes nieciņu; kam tie vajadzīgi? Es pārdošu tos, un mēs, vai zināt, cik ilgu laiku iztiksim no tiem! Beidzot — vissliktākajā gadījumā es varbūt tiešām iestāšos dienestā Tēvs būs pat priecīgs; viņš visu laiku dzen mani dienēt, bet es vienmēr aizbildinos ar neveselību. (Es, starp citu, kaut kur jau esmu pierakstīts.) Bet, kolīdz viņš redzēs, ka precēšanās man nākusi par labu, padarījusi mani nosvērtāku, redzēs, ka es tiešām esmu sācis dienēt, — kļūs priecīgs un piedos man …

—   Bet, Aleksej Petrovič, vai jūs esat padomājis, kas tagad notiks starp jūsu un viņas tēvu? Kā jūs domājat, kas šovakar norisināsies viņu mājās?

Un es norādīju viņam uz Natašu, kas bija pamirusi no maniem vārdiem. Es biju nežēlīgs.

—   Jā, jā, jums taisnība, tas ir briesmīgi! — viņš atbildēja. — Es jau esmu domājis par to un savā sirdī cietis … Bet ko lai dara? Jums taisnība: kaut jele tikai viņas vecāki mums piedotu! Kā es viņus abus mīlu, ja jūs zinātu! Viņi taču man gluži kā savējie, un kā gan es viņiem atmaksāju! … Ak, šis ķildas, šīs prāvas! Jūs neticēsit, cik tas mums tagad nepatīkami! Par ko viņi ķildojas! Visi mēs cits citu tā mīlam, bet ķildojamies! Būtu salabuši — un beigas visam tam! Tiešām — es tā būtu darījis viņu vietā… Man baisi top no jūsu vārdiem. Nataša, tās ir šausmas, ko mēs abi uzsākam! Es to jau agrāk sacīju … Tu pati uzstāj . .. Bet paklausieties, Ivan Petrovič, varbūt tas viss nokārtosies labvēlīgi; kā jūs domājat? Viņi taču beidzot salabs! Mēs viņus samierināsim. Tas tā būs, visādā ziņā būs; viņi nespēs pretoties mūsu mīlestībai… Lai viņi mūs nolād, bet mēs viņus tomēr mīlēsim; tad viņi nespēs pretoties. Jūs neticēsit, cik laba sirds ir dažreiz manam tētiņam! Viņš taču tāpat tikai skatās caur pieri, bet citos gadījumos ir visai saprātīgs. Ja jūs zinātu, cik laipni viņš šodien ar mani runāja, centās mani pārliecināt! Bet es jau šodien pat rīkojos pret viņa gribu, tāpēc man ļoti skumji. Un tas viss no šiem nelietīgajiem aizspriedumiem! Tīrais ārprāts! Bet ja tēvs ieskatītos viņā labi un pabūtu ar viņu kopā kaut pusstundiņu! Viņš taču uzreiz mums visu ko atļautu. — To sacīdams, Aļoša maigi un kaislīgi paskatījās Natašā.

— Es tūkstoškārt ar baudu iedomājos, — viņš pļāpāja tālāk, — kā tas viņu iemīlēs, kad iepazīs, un kā viņa visus pārsteigs. Jo viņi visi nekad nav redzējuši tādu jaunavu! Tēvs pārliecināts, ka viņa tikai tāda intrigante. Mans pienākums ir atdot viņai viņas godu, un to es darīšu! Ak, Nataša, tevi visi iemīlēs, visi; nav tāda cilvēka, kas spētu tevi nemīlēt, — viņš jūsmīgi piebilda. — Kaut nepavisam neesmu tevis cienīgs, bet tu mīli mani, Nataša, un es tad … tu taču pazīsti mani! Un vai daudz mums vajadzīgs mūsu laimei! Nē, es ticu, ticu, ka šis vakars atnesīs mums visiem ir laimi, ir mieru, ir saticību! Lai svētīts šis vakars! Vai ne tā, Nataša? Bet kas tev noticis? Ak dievs, kas tev noticis?

Viņa bija bāla kā līķis. Visu laiku, kamēr Aļoša spriedelēja, Nataša cieši lūkojās viņā; taču tās skatiens kļuva arvien neskaidrāks un nekustīgāks, seja bālāka un bālāka. Man likās, ka viņa beidzot nemaz neklausījās, bet bija tādā kā nemaņā. Aļošas izsauciens it kā pēkšņi pamodināja viņu. Viņa atguvās, palūkojās apkārt un pēkšņi — metās pie manis. Aši, kā steigdamās un itin kā slēpdamās no Aļošas, viņa izvilka no kabatas vēstuli un pasniedza to man. Vēstule bija vecākiem, jau vakar uzrakstīta. Atdodama to man, viņa cieši lūkojās manī, gluži kā pieplaka man ar savu skatienu. Šai skatienā bija izmisums; es nekad neaizmirsīšu šo briesmīgo skatienu. Bailes pārņēma arī mani; es redzēju, ka viņa tikai tagad pilnīgi apjēguši, cik šausmīga viņas rīcība. Viņa pūlējās man kaut ko pasacīt, sāka pat runāt un pēkšņi krita ģībonī. Es paspēju viņu atbalstīt. Aļoša nobālēja aiz bailēm; viņš berzēja tai deniņus, skūpstīja rokas, lūpas. Pēc pāris minūtēm viņa atžirba. Netālu stāvēja važoņa kariete, kurā bija atbraucis Aļoša; viņš pasauca to. Sēzdamās karietē, Nataša kā neprātīga satvēra manu roku, un karsta asara apdedzināja man pirkstus. Kariete sāka braukt. Es vēl ilgi stāvēju tai vietā, pavadīdams viņu ar acīm. Visa mana laime izgaisa šai brīdī, un dzīve it kā pārtrūka pušu. Es to sāpīgi izjutu … Lēnām devos atpakaļ pa agrāko ceļu pie vecīšiem. Es nezināju, ko lai saku, kad ieiešu pie viņiem. Domas man sastinga, kājas grīļojās . ..

Tas ir viss manas laimes stāsts; tā beidzās mana mīlestība, un tāds bija tās atrisinājums. Tagad turpināšu pārtraukto stāstījumu.

X nodala

Dienas piecas pēc Smita nāves es pārvācos viņa dzīvoklī. Visu to dienu man bija neizturami skumji. Laiks bija apmācies un auksts; sniga mikls sniegs ar lietu. Tikai pievakarē uz acumirkli paraudzījās saule un kāds nomaldījies stars droši vien aiz ziņkārības ieskatījās manā istabā. Es sāku nožēlot, ka pārvācos šurp. Istaba bija liela, bet tik zema, piekvēpuši, piesmakusi un tik nepatīkami tukša, neraugoties uz šādām tādām mēbelēm. Tad arī nodomāju, ka visādā ziņā galīgi sabojāšu šai dzīvoklī savu veselību. Tā arī notika.

Visu šo rītu es nopūlējos ar saviem papīriem, šķirojot tos un savedot kārtībā. Tā kā man nebija portfeļa, es pārvedu tos spilvendrānā; viss tur bija sagumzīts un sajaukts. Tad sēdos rakstīt. Es toreiz vēl arvien rakstīju savu lielo romānu; bet darbs atkal krita no rokām ārā; galva bija pilna ar citu …

Es nometu spalvu un nosēdos pie loga. Sāka tumst, un man kļuva aizvien skumjāk un skumjāk. Visādas smagas domas mācās virsū. Tā vien likās, ka Pēterburgā es beidzot aiziešu bojā. Tuvojās pavasaris; es gluži atdzīvotos, domāju, ja izrautos no šīs čaumalas dieva pasaulē, ja ieelpotu svaigo lauku un mežu smaržu: es tik sen nebiju tos redzējis… Atceros, man arī iešāvās prātā, cik labi būtu, ja kāda burvestība vai brīnums man palīdzētu pilnīgi aizmirst visu, kas bijis, kas pārdzīvots beidzamajos gados; visu aizmirst, atsvaidzināt galvu un atkal sākt ar jauniem spēkiem. Tad vēl es sapņoju par to un cerēju uz atdzimšanu. «Kaut vai ārprātīgo namā iestātos,» es beidzot nospriedu, «lai apvēršas kaut vai visas smadzenes galvā un novietojas pa jaunam, bet pēc tam atkal izārstēšos.» Bija taču dzīves alkas un ticība dzīvei… Bet, atceros, es tūlīt iesmējos. «Ko gan vajadzētu darīt pēc šā ārprātīgo nama? Vai tiešām atkal romānus rakstīt? …»

Tā es sapņoju un bēdājos, bet pa tam laiks pagāja. Uznāca nakts. Šai vakarā man bija norunāta satikšanās ar Natašu; viņa pārliecinoši aicināja mani pie sevis jau vakar atsūtītajā zīmītē. Es pietrūkos un sāku posties. Man arī tāpat tikās izrauties ātrāk no dzīvokļa kaut jele kurp, kaut lietū, slapjdraņķī.

Jo vairāk biezēja tumsa, jo šķietami plašāka kļuva mana istaba, it kā tā izplestos vairāk un vairāk. Es iztēlojos, ka katru nakti ik kaktā redzēšu Smitu:_viņš sēdēs un nekustīgi raudzīsies manī kā konditorejā Ādamā Ivanovičā, bet viņam pie kājām gulēs Azoriņš. Un, lūk, taisni šinī mirklī man atgadījās kaut kas tāds, kas mani stipri pārsteidza.

Tomēr jāatzīstas vaļsirdīgi: vai nu no nervu saspīlējuma, vai no jauniem iespaidiem jaunajā dzīvoklī, vai no nesenās grūtsirdības, bet es pamazām un pakāpeniski, jau krēslai iestājoties, sāku ieslīgt tai dvēseles stāvoklī, kas tik bieži man uznāk tagad manas slimības laikā pa naktīm un ko es saucu par mistiskām šausmām. Tās ir visgrūtākās, mocošākās bailes no kaut kā, ko es pats nespēju noteikt, no kaut kā neizprotama un allažībā neesoša, bet kas visādā ziņā, varbūt šai pašā brīdī kļūs īstenība, kā par apsmieklu visiem prāta argumentiem, atnāks pie manis un nostāsies manā priekšā kā neatvairāms fakts, šausmīgs, nejēdzīgs un nepielūdzams. Šīs bailes parasti pieņemas arvien lielākā spēkā, par spīti visiem prāta argumentiem, tā ka beidzot prāts, neraugoties uz to, ka iegūst šajos brīžos varbūt vēl lielāku skaidrību, tomēr zaudē jebkuru iespēju pretoties sajūtām. To neuzklausa, tas kļūst lieks, un šī sadalīšanās divās dalās vēl vairāk pastiprina gaidu tramīgās skumjas. Man liekas, tādas pa daļai ir to cilvēku skumjas, kuri baidās no miroņiem. Bet manās skumjās briesmu nenoteiktība mokas dara vēl lielākas.

Atceros — es stāvēju ar muguru pret durvīm un ņēmu no galda platmali, un pēkšņi tai pašā acumirklī man iešāvās prātā, ka, pagriezies atpakaļ, es visādā ziņā ieraudzīšu Smitu: vispirms viņš klusi pavērs durvis, nostāsies uz sliekšņa un apskatīs istabu; tad klusi, nodūris galvu, nāks iekšā, nostāsies manā priekšā, cieši raudzīsies manī ar savām neskaidrajām acīm un pēkšņi sāks smieties man tieši acīs ilgus, nedzirdamus bezzobja smieklus, un viss viņa stāvs sāks šūpoties un ilgi šūposies no šiem smiekliem. Visa šī parādība ārkārtīgi spilgti un skaidri attēlojās piepeši manās iedomās, un līdz ar to pēkšņi manī nobrieda pilnīga, neatvairāma pārliecība, ka tas viss katrā ziņā — nenovēršami notiks, ka tas ir jau noticis, tikai es neredzu, tāpēc ka stāvu ar muguru pret durvīm, un ka taisni šai pašā acumirklī varbūt jau atveras durvis. Es aši atskatījos — un kas notika? Durvis tiešām vērās vaļā — klusi, nedzirdami, gluži tā, kā biju iedomājies pirms brīža. Es iekliedzos. Ilgi neviens nerādījās, it kā durvis būtu atvērušās pašas no sevis; pēkšņi uz sliekšņa parādījās kāda dīvaina būtne; kādas acis, cik es varēju izšķirt tumsā, aplūkoja mani cieši un neatlaidīgi. Sermuļi izskrēja pa visiem maniem locekļiem. Vislielākajās šausmās es ieraudzīju, ka tas ir bērns, meitenīte, un, ja tas būtu vai pats Smits, tad ari viņš varbūt nebūtu mani tā pārbaidījis kā šā nepazīstamā bērna negaidītā parādīšanās manā istabā tādā stundā un tādā laikā.

Es jau teicu, ka durvis viņa pavēra tik nedzirdami un lēni, it kā baidītos ienākt. Parādījusies viņa stāvēja uz sliekšņa un ilgi raudzījās manī ar izbrīnu, kas pārgāja sastingumā; beidzot klusu, lēnām paspēra divus soļus uz priekšu un apstājās manā priekšā, vēl arvien nerunādama ne vārda. Es aplūkoju vinu tuvāk. Tā bija meitenīte, div padsmit vai trīspadsmit gadus veca, sīka auguma, kalsna, bāla, kā tikko piecēlusies pēc grūtas slimības. Jo spožāk mirdzēja viņas lielās, melnās acis. Ar kreiso roku viņa pieturēja pie krūtīm vecu, caurumainu lakatu, ar ko bija apsegusi savas vēl vakara vēsumā drebošās krūtis. Viņas apģērbu pilnīgi varēja nosaukt par skrandām; biezie, melnie mati bija nepieglausti un sapinkojušies. Mēs nostāvējām tā minūtes divas, cieši aplūkodami viens otru.

—    Kur vectētiņš? — viņa beidzot jautāja tikko dzirdamā un piesmakušā balsī, it kā viņai sāpētu krūtis vai kakls.

Visas manas mistiskās šausmas uzreiz pārgāja, dzirdot šo jautājumu. Jautāja pēc Smita; negaidot atklājās viņa pēdas.

—    Tavs vectētiņš? Viņš taču jau miris! — es pēkšņi sacīju, nepavisam nesagatavojies atbildēt uz viņas jautājumu, un tūdaļ nožēloju. Kādu brīdi viņa palika agrākajā stāvoklī un pēkšņi visa nodrebēja — tik stipri, it kā viņai nāktu virsū kāda bīstama nervu lēkme. Es metos viņu pieturēt, lai viņa nenokristu. Pēc kāda brīža viņai kļuva labāk, un es skaidri redzēju, ka viņa nedabiski piepūlas, lai slēptu no manis savu uztraukumu.

—   Piedod, piedod man, meitenīt! Piedod, mans bērns! — es sacīju. — Es tik pēkšņi tev paziņoju, bet varbūt tas pavisam cits … nabadzīt! … Ko tu meklē? Vecīti, kurš te dzīvoja?

—    Jā, — viņa nočukstēja ar pūlēm, nemiera pilna raudzīdamās manī.

—    Viņa uzvārds bija Smits? Jā?

—   J-jā!

—    Tad viņš… nu jā, tad viņš gan ir miris … Tikai tu neskumsti, manu dārgumiņ! Kam tad tu neatnāci? No kurienes tu tagad nāc? Viņu apglabāja vakar; viņš nomira negaidot, pēkšņā nāvē. Tad tu esi viņa mazmeita?

Meitene neatbildēja uz maniem steidzīgajiem un juceklīgajiem jautājumiem. Klusēdama viņa aizgriezās un klusu gāja laukā no istabas. Es biju tā pārsteigts, ka vairs nedz atturēju, nedz izjautāju viņu. Viņa apstājās vēlreiz uz sliekšņa un, pa pusei pagriezusies pret mani, jautāja:

—    Azoriņš arī miris?

—    Jā, Azoriņš arī miris, — es atbildēju, un man likās dīvains viņas jautājums: it kā arī viņa būtu pārliecināta, ka Azoriņam visādā ziņā bija jānomirst reizē ar veco vīru. Noklausījusies manu atbildi, meitene nedzirdami izgāja no istabas, uzmanīgi aizvērdama aiz sevis durvis.

Pēc brīža es izskrēju viņai pakaļ, briesmīgi pukodamies, ka ļāvu viņai aiziet. Viņa tik klusu bija izgājusi, ka es nedzirdēju, kā viņa atvēra otras durvis uz kāpnēm.

No kāpnēm viņa vēl nebūs paspējusi aiziet, es domāju, un apstājos priekšiņā klausīties. Bet viss bija klusu, un nebija dzirdami nekādi soļi. Tikai kaut kur apakšstāvā noklaudzēja durvis, un atkal viss bija klusu.

Es steigšus devos lejā. Kāpnes tieši no mana dzīvokļa — no piektā stāva uz ceturto gāja spirālveidīgi, bet no ceturtā sākās taisnās. Tās bija netīras, melnas un vienmēr tumšas kāpnes, vienas no tām, kādas parasti ir lielos namos ar maziem dzīvokļiem. Tai brīdī kāpnēs bija jau pavisam tumšs. Taustīdamies nogājis līdz ceturtajam stāvam, es apstājos, un pēkšņi man radās nojausma, ka te, priekšiņā, kāds ir un slēpjas no manis. Es sāku taustīt ar rokām; meitene bija te, pašā kaktā, un, pagriezusies ar seju pret sienu, klusi un nedzirdami raudāja.

— Klausies, no kā gan tu bīsties? — es uzsāku. — Es tā tevi nobaidīju; esmu vainīgs. Vectētiņš, kad mira, runāja par tevi; tie bija viņa pēdējie vārdi… Man arī grāmatas palika — droši vien tavas. Kā tevi sauc? Kur tu dzīvo? Viņš sacīja, ka Sestajā līnijā . ..

Bet es nepabeidzu. Viņa iekliedzās izbailēs, it kā tāpēc, ka es zinu, kur viņa dzīvo, atgrūda mani ar savu vājiņo, kaulaino roku un metās lejā pa kāpnēm. Es tai līdzi; tās soļus es vēl dzirdēju lejā. Pēkšņi tie apklusa … Kad es izskrēju uz ielas, viņas vairs nebija. Aizskrējis līdz pat Vozņesenskas prospektam, es redzēju, ka visa mana meklēšana veltīga: viņa bija pazudusi. «Droši vien kaut kur paslēpusies no manis, jau kāpjot lejup pa kāpnēm,» es nodomāju.

XI nodaļa

Bet, tiklīdz es spēru soli uz prospekta netīrā, mitrā trotuāra, pēkšņi sadūros ar kādu gājēju, kas soļoja, kā redzams, dziļās domās nogrimis, galvu nodūris, ātri kaut kur steigdamies. Es biju ļoti izbrīnījies, kad pazinu veco Ihmeņevu. Šajā vakarā ik brīdi trāpījās negaidīta satikšanās. Es zināju, ka vecais vīrs pirms dienām trim bija stipri savārdzis, — un pēkšņi es satieku viņu tik mitrā laikā uz ielas. Turklāt viņš arī agrāk gandrīz nekad nebija izgājis vakara stundā, bet no tā laika, kad aizgāja Nataša, tas ir, gandrīz jau pusgadu, bija kļuvis par īstu mājās tupētāju. Viņš kaut kā neparasti nopriecājās par mani — kā tāds cilvēks, kas beidzot atradis draugu, ar ko viņš varēja dalīties savās domās, — satvēra mani aiz rokas, cieši to saspieda un, nejautādams, kur es eju, vilka mani sev līdzi. Kaut kas viņu bija satraucis, viņš bija steidzīgs un straujš. «Kurp gan viņš bija gājis?» es pie sevis nodomāju. Izjautāt viņu būtu veltīgi; viņš bija kļuvis briesmīgi aizdomīgs un dažreiz visvienkāršākajā jautājumā vai piezīmē sadzirdēja aizskarošu mājienu, apvainojumu.

Es aplūkoju viņu no sāniem: seja viņam bija neveselīga; beidzamajā laikā viņš bija ļoti novājējis; bārda nebija skūta kādu nedēļu. Gluži nosirmojušie mati nekārtīgi spiedās ārā no saņurcītās platmales un garām cirtām krita uz viņa vecā, nonēsātā mēteļa apkakles. Es jau agrāk biju ievērojis, ka dažreiz viņš aizmirsās; aizmirsa, piemēram, ka nav viens pats istabā, sarunājās pats ar sevi, žestikulēja ar rokām. Grūti bija noraudzīties viņā.

—   Kā klājas, Vaņa, ko? — viņš uzsāka. — Kurp iedams? Bet es, brāl, iznācu laukā; darīšanas. Kā ar veselību?

—   Vai tikai jūs esat vesels? — es atbildēju. — Vēl nesen slimojāt, bet ejat ārā.

Vecais vīrs neatbildēja, it kā nebūtu mani sadzirdējis

—    Kā klājas Annai Andrejevnai?

—    Vesela, vesela … Mazliet tomēr arī viņa sirgst. Viņa man tāda noskumusi… tevi piemin, kāpēc tu neatnāc. Un tu taču tagad nākdams pie mums, Vaņa, vai ne? Es varbūt tevi kavēju, atrauju tevi no kaut kā? — viņš pēkšņi jautāja, it kā neuzticīgi un aizdomīgi manī ieskatīdamies. Slimīgi aizdomīgais sirmgalvis bija kļuvis tik jūtīgs un viegli uzbudināms, ka, saņemot tagad atbildi, ka neeju pie viņiem, viņš katrā ziņā apvainotos un vēsi šķirtos no manis. Es pasteidzos atbildēt, apstiprinot, ka tieši dodos apraudzīt Annu Andrejevnu, lai gan zināju, ka nokavēšu bet varbūt nemaz nepaspēšu nokļūt pie Natašas.

—   Nu tad ir labi, — sacīja sirmgalvis, ko mana atbilde gluži nomierināja, — tas ir labi… — Un pēkšņi apklusa un nogrima domās, it kā neizteicis kaut ko līdz galam.

—   Jā, tas ir labi! — viņš mehāniski atkārtoja pēc minūtēm piecām, it kā atmozdamies no dziļām domām — Hm, hm . .. vai redzi, Vaņa, tu vienmēr esi bijis mums kā pašu dēls; dievs nav mums ar Annu Andrejevnu devis … dēlu … un sūtījis mums tevi; es tā vienmēr esmu domājis. Vecīte arī.. . jā! Un tu vienmēr esi izturējies pret mums godbijīgi, maigi, kā mūsu pašu pateicīgs dēls. Lai dievs svētī tevi par to, Vaņa, kā arī mēs abi, vecīši, svētījam un mīlam tevi… jā!

Viņa balss iedrebējās; viņš brītiņu nogaidīja.

—   Jā . . . nu, kā iet? Vai nebiji slims? Kāpēc tik ilgi pie mums neatnāci?

Es pastāstīju viņam visu notikumu ar Smitu, atvainodamies, ka Smita lieta mani aizkavēja, ka bez tam es tikko nesaslimu un ka visu šo rūpju dēļ pie viņiem uz Vasilija salu (viņi toreiz dzīvoja Vasilija salā) bija pārāk tāls ceļš. Es tikko neizpļāpāju, ka tomēr biju atradis iespēju apciemot Natašu arī šinīs dienās, taču laikus apklusu.

Stāsts par Smitu ļoti ieinteresēja veco vīru. Viņš kļuva uzmanīgāks. Dabūjis zināt, ka mans jaunais dzīvoklis ir mitrs un varbūt vēl sliktāks par iepriekšējo, bet maksā seši rubļi mēnesī, viņš pat iekarsa. Vispār viņš bija kļuvis ārkārtīgi straujš un nepacietīgs. Tikai Anna Andrejevna prata vēl tikt galā ar viņu tādos brīžos un arī ne vienmēr.

—    Hm … tā tikai tava literatūra, Vaņa! — viņš iesaucās gandrīz nikni. — Novedusi līdz bēniņiem, novedīs arī līdz kapsētai! Es tev sacīju toreiz, paredzēju … Bet ko B., vēl arvien kritikas raksta?

—   Viņš taču jau miris ar diloni. Es jums, kā liekas, stāstīju par to.

—    Miris, hm … miris! Tā arī vajadzēja. Nu kā, vai ir atstājis kaut ko sievai un bērniem? Tu taču teici, ka viņam sieva, kā liekas, bijusi… Un kādēļ gan šie cilvēki precas!

—   Nē, nekā nav atstājis, — es atbildēju.

—    Nu, redzi nu! — viņš iesaucās ar tādu aizrautību, it kā ar šiem cilvēkiem viņam būtu tuvas, radnieciskas attiecības un it kā mirušais B. būtu viņam miesīgs brālis. •— Nekā! Protams, nekā! Bet vai zini, Vaņa, es taču to jau agrāk nojautu, ka tā ar viņu beigsies, jau tad, kad, atceries, tu man viņu arvien slavēji. Viegli pasacīt: nekā nav atstājis. Hm . .. slavu iemantojis. Pieņemsim, varbūt pat nemirstīgu slavu, bet no slavas taču nevar paēst. Es, brāl, arī par tevi jau toreiz visu paredzēju, Vaņa; lielīju tevi, bet pie sevis visu paredzēju. Tātad B. miris? Un kā gan lai nenomirtu? Ij dzīve laba, ij . . . vieta laba, pielūko!

Un viņš ar ātru, neapzinātu rokas kustību norādīja man uz ielas miglaino perspektīvu, ko apgaismoja mitrajā miglā vāji mirgojošās laternas, uz netīrajiem namiem, uz mitrumā mirdzošajām trotuāru plātnēm, uz drūmajiem, niknajiem, izmirkušajiem gājējiem, uz visu šo ainu, ko ietvēra melnais, kā ar tušu aplietais Pēterburgas debesu jumols. Mēs jau iznācām laukumā; mums priekšā no tumsas pacēlās piemineklis, kuru no apakšas apgaismoja gāzes radziņi, un vēl tālāk pacēlās tumšā, milzīgā īzaka katedrāle, kas neskaidri atdalījās no debesu drūmā kolorīta

—   Tu taču teici, Vaņa, ka viņš bijis labs cilvēks, augstsirdīgs, simpātisks, jūtīgs, sirsnīgs. Nu tad, lūk, viņi visi ir tādi — šie tavi sirsnīgie, simpātiskie cilvēki! Tik vien prot kā bāreņus laist pasaulē! Hm … un arī mirt viņam, es domāju, bija jautri.. . Ē-ē-k! Labāk būtu aizbraucis kaut kur no šejienes, kaut uz Sibīriju! … Ko tu, meitenīt? — viņš pēkšņi jautāja, ieraudzījis uz trotuāra bērnu, kas lūdza dāvanas.

Tā bija sīka, vāja meitenīte, gadi septiņi astoņi veca. ne vairāk, ģērbusies netīros kankaros; viņas mazās kājiņas bija ieautas kailas cauros zābakos. Viņa pūlējās apsegt savu aukstumā drebošo augumiņu ar kaut ko līdzīgu maziem, izdilušiem rītasvārkiem, no kuriem jau sen bija paspējusi izaugt. Viņas vājā, bālā un slimīgā sejiņa bija pievērsta mums; viņa bikli klusēdama raudzījās uz mums un ar pazemīgām bailēm, ka tiks atraidīta, pastiepa savu drebošo rociņu. Veco vīru pārņēma drebuļi, ieraugot meiteni, un viņš tik aši pret to pagriezās, ka to pat pārbaidīja. Viņa nodrebēja un spēji novērsās no tā.

—   Ko tev, meitenīt, ko tev? — viņš iesaucās. — Kas ir? Tu lūdz? Jā? Še tev, še … Ņem, še!

Un viņš rosīdamies, trīsēdams no uztraukuma, sāka rakņāties kabatā un izņēma divas vai trīs sudraba monētas Bet viņam likās par maz; viņš izvilka naudas maku un, paņēmis no tā papīra rubli — visu, kas tur bija, — ielika naudu mazajai ubadzei rokā.

—   Kristus lai tevi sargā, maziņā … tu manu bērniņ! Dieva eņģelis lai stāv tev klāt!

Un viņš vairākkārt ar drebošu roku pārmeta nabadzītei krustu; bet pēkšņi, ieraudzīdams, ka arī es te esmu un noraugos viņā, sarauca pieri un ātriem soļiem devās tālāk.

—         Es, redzi, Vaņa, nespēju noskatīties, — viņš uzsāka pēc diezgan ilgas, niknas klusēšanas, — kā šīs mazās, nevarīgās radībiņas aukstumā dreb uz ielas … un vainīgas nolādētās mātes un tēvi. Un tomēr kura māte gan sūtīs tādu bērniņu šādās šausmās, ja ne pati nelaimīgākā! … Jādomā, tur kaktā viņai sēž vēl bārenīši, bet šī ir vecākā; pati slima — šī vecīte; un . . . hm! Nav jau kņazu bērni! Nav daudz, Vaņa, pasaulē… kņazu bērnu! Hm!

Viņš brīdi klusēja, it kā viņu kas apgrūtinātu.

— Es, vai redzi, Vaņa, apsolīju Annai Andrejevnai, — viņš iesāka mazliet juceklīgi un neskaidri, — apsolīju viņai… tas ir, mēs vienojāmies kopā ar Annu Andrejevnu ņemt audzināšanā kādu bārenīti… tāpat kādu; protams, nabadzīgu un maziņu, ņemt mājās, pavisam; saproti? Citādi mums, veciem cilvēkiem, garlaicīgi vieniem pašiem, hm … tikai redzi: Anna Andrejevna nezin kāpēc sākusi tam pretoties. Tad tu parunā ar viņu — tā, vai zini, nevis manā vārdā, bet it kā no savas puses … pārliecini viņu … saprati? Es jau sen taisījos tev to palūgt. .. lai tu pierunā viņu piekrist, bet man pašam kaut kā neveikli tik ļoti lūgt. . . nu, bet ko par niekiem pļāpāt! Kam man meitene? Nav nemaz vajadzīga; tā, prieka pēc… lai kādu bērna balstiņu dzirdētu… Un tomēr, taisnību sakot, es taču vecītes dēļ to daru; viņai būs jautrāk nekā ar mani vienu pašu. Bet tas viss nieki! Zini, Vaņa, tā mēs neaiziesim, pasauksim važoni; tālu, ko iet, bet Anna Andrejevna mūs nogaidījušies …

Bija pusastoņi, kad mēs atbraucām pie Annas Andrejevnas.

XII nodaļa

Vecīši ļoti mīlēja viens otru. Ir mīlestība, ir ilgais saradums tos bija vienojis nesaraujami. Taču Nikolajs Sergejičs ne tikai tagad, bet pat jau agrāk, vislaimīgākajos laikos, itin kā nebija atklāts pret Annu Andrejevnu, dažreiz likās pat bargs, jo sevišķi citu klātbūtnē. Dažu maigu un smalkjūtīgu cilvēku dabā dažreiz pavīd tāda kā stūrgalvība, tāda kā cildena nevēlēšanās izteikties un izrādīt pat mīļajai būtnei savu maigumu, ne tikai citu klātbūtnē, bet pat divatā esot; divatā vēl vairāk; tikai paretam viņiem izlaužas glāsts un izlaužas jo karstāk, jo straujāk, jo ilgāk tas bijis apspiests. Tāds pa daļai bija arī vecais Ihmeņevs pret Annu Andrejevnu no pašas jaunības. Nikolajs Sergejičs cienīja viņu un mīlēja bezgalīgi, neraugoties uz to, ka viņa bija tikai krietna sieviete un neko vairāk neprata kā tikai mīlēt vīru, un briesmīgi pukojās par to, ka viņa savukārt aiz savas vientiesības bija pret to reizēm pat pārāk nepiesardzīga uz āru. Bet pēc Natašas aiziešanas viņi kļuva it kā maigāki viens pret otru; viņi sāpīgi izjuta, ka palikuši vieni pasaulē. Un, lai gan Nikolajs Sergejičs kļuva reizēm ārkārtīgi drūms, tomēr viņi abi pat uz pāris stundām nevarēja šķirties viens no otra bez skumjām un bez sāpēm. Par Natašu viņi kaut kā klusēdami bija vienojušies nerunāt ne vārda, it kā viņas nemaz nebūtu pasaulē. Anna Andrejevna neiedrošinājās pat skaidri likt noprast par viņu vīra klātbūtnē, lai gan tas viņai bija ļoti grūti. Viņa jau sen savā sirdī bija piedevusi Natašai. Mūsu starpā kaut kā bija parasts, ka katrā nācienā es atnesu viņai ziņu par viņas mīļo, neaizmirstamo bērnu.

Vecīte kļuva slima, ja ilgi nesaņēma ziņas, bet, kad es atnācu ar tām, interesējās par vissīkākajiem nieciņiem, iztaujāja ar drudžainu ziņkārību, «atvieglojot sirdi» at maniem stāstiem, un tikko nenomira aiz bailēm, kad Na taša kādreiz bija saslimusi, pat tikko neaizgāja pie viņas pati. Bet tas bija ārkārtējs gadījums. Sākumā viņa, pat arī man klātesot, neiedrošinājās izsacīt vēlēšanos satikt meitu un gandrīz vienmēr pēc mūsu sarunām, kad jau visu bija man izprašņājusi, uzskatīja par nepieciešamu kaut kā ierauties sevī manā klātbūtnē un visādā ziņā ap liecināt, ka, lai gan viņa interesējas par meitas likteni, tomēr Nataša ir tāda noziedzniece, ka tai nemaz nevar piedot. Taču tas viss bija izlikšanās. Bija gadījumi, kad Anna Andrejevna skuma līdz sagurumam, raudāja, man dzirdot, sauca Natašu vismīļākajos vārdos, rūgti sūdzējās par Nikolaju Sergejiču, bet, viņam klāt esot, kaut arī ar lielu piesardzību, sāka aplinkus pieminēt cilvēku lepnumu, cietsirdību, to, ka neprotam piedot apvainojumus un ka dievs nepiedos nepiedevējiem, bet vairāk par to viņa klātbūtnē neizteicās. Šādos brīžos vecais vīrs tūlīt kļuva ciets un sadrūma, klusēja, pieri saraucis, un pēkšņi — parasti ārkārtīgi neveikli un skaļi — sāka runāt par citu vai beidzot aizgāja savā galā, atstādams mūs vienus un tādējādi dodams Annai Andrejevnai iespēju pilnīgi atklāt man savas bēdas, asaras un žēlabas. Ciluži tāpat viņš vienmēr aizgāja savā galā manu apmeklējumu laikā, tikko bija paspējis ar mani sasveicināties, lai dotu man iespēju paziņot Annai Andrejevnai visus pēdējos jaunumus par Natašu. Tā viņš darīja arī tagad.

—    Esmu izmircis, — viņš tai sacīja, tikko ienācis istabā, — iešu savā galā, bet tu, Vaņa, pasēdi te! Re, kas tam atgadījies — ar dzīvokli; pastāsti viņai! Bet es tūlīt atgriezīšos.

Un viņš pasteidzās aiziet, cenzdamies pat nepaskatīties uz mums, it kā kaunēdamies, ka pats mūs savedis kopā. Tādos gadījumos, jo sevišķi atgriezdamies pie mums, viņš arvien kļuva bargs un žultains kā pret mani, tā pret Annu Andrejevnu, pat pieķērās sīkumiem, it kā dusmojās pats uz sevi un pukojās par savu labsirdību un piekāpību.

—    Redzi, kāds viņš ir, — sacīja vecīte, kas pēdējā laikā manā klātbūtnē bija atmetusi visu klīrību un visas savas apslēptās domas, — vienmēr viņš tāds ar mani, bet zina taču, ka mēs visas viņa viltības saprotam. Kādēļ gan manā priekšā tā izlikties! Vai tad es viņam esmu sveša? Tāpat viņš izturas pret meitu. Varētu taču piedot, pat varbūt grib piedot, dievs to zina. Pa naktīm raud, pati dzirdēju. Bet uz āru ir ciets. Lepnība viņu pārņēmusi. .. Dārgumiņ, Ivan Petrovič, pastāsti drīzāk — kur viņš bijis?

—   Nikolajs Sergejičs? Nezinu; es jums gribēju pavaicāt.

—    Bet es gluži kā pamiru, kad viņš izgāja. Viņš taču slims — un tādā laikā, kad nakts nāk virsū; nu, es domāju, droši vien pēc kaut kā svarīga; bet kas gan var būt svarīgāks par mums zināmo lietu? Tā es domāju pie sevis, bet pajautāt nav drosmes. Jo tagad es viņu nepavisam neiedrošinos izjautāt. Dievs kungs, es taču gluži pamirstu ir viņa, ir viņas dēļ. Ja nu viņš, es domāju, devies pie viņas; vai tikai nav nolēmis piedot? Viņš taču visu dabūjis zināt, visus pēdējos jaunumus par viņu; es droši pieņemu, ka zina, bet, no kurienes viņam ziņas pienāk, nespēju izdomāt. Pārāk viņš vakar bija nobēdājies un šodien tāpat. Bet ko tad jūs klusējat? Pastāstiet, dārgais, — kas tur vēl noticis? Kā dieva eņģeli es gaidīju jūs, visas acis izskatīju. Nu ko, vai nelietis atstāj Natašu?

Es tūlīt pastāstīju Annai Andrejevnai visu, ko zināju. Pret viņu vienmēr biju pilnīgi atklāts. Es paziņoju viņai, ka Natašai ar Aļošu tiešām iet it kā uz šķiršanos un ka tas ir nopietnāk nekā viņu agrākās nesaskaņas;

ka Nataša vakar bija atsūtījusi man zīmīti, kurā lūdza, lai es aizejot pie viņas šovakar pulksten deviņos, tāpēc es pat nebiju domājis šodien iegriezties pie viņiem; bet mani atveda pats Nikolajs Sergejičs. Pastāstīju un izskaidroju viņai sīki, ka stāvoklis tagad vispār kritisks; ka Aļošas tēvs, kas bija projām un pirms pāris nedēļām atgriezies, pat dzirdēt negrib nekā un ķēries stingri pie Aļošas lietas; bet svarīgākais tas, ka Aļošam, kā liekas, arī pašam nav iebildumu pret līgavu un, kā dzirdams, tas iemīlējies viņā. Es vēl piebildu, ka Natašas zīmīte, cik var noprast, uzrakstīta lielā uztraukumā; viņa raksta, ka šovakar viss izšķiršoties, bet, kas, nav zināms; dīvaini arī, ka viņa raksta vakar, bet liek aiziet šodien, arī stundu noteikusi: pulksten deviņos. Tāpēc man visādā ziņā jāaiziet un labi drīz.

— Ej, ej, dārgais, katrā ziņā aizej, — vecīte sarosījās, — lūk, tiklīdz viņš iznāks, tu tējiņu padzersi. . . Ak, patvāri vēl nenes! Matrjona! Kas tev ar patvāri? Negantniece, ne skuķis . . . Nu, tējiņu taču padzersi, atrodi pieklājīgu ieganstu un tad dodies! Bet rīt visādā ziņā esi pie manis un visu pastāsti; un atteci labi agri! Ak kungs! Vai tikai nav notikusi atkal kāda nelaime! Liekas, kas gan varētu būt vēl ļaunāks! Nikolajs Sergejičs taču visu uzzinājis, mana sirds nojauš, ka uzzinājis. Es, vai zini, no Matrjonas daudz ko dabūju zināt, viņa no Agašas, bet šī Agaša ir krustmeita Marjai Vasiļjevnai, kas dzīvo kņaza namā … nu, tu taču pats zini. Briesmīgi nikns bija šodien manējais, nu, Nikolajs. Es gan šā, gan tā, bet viņš tikko nesāka kliegt uz mani, pēc tam tā kā žēl viņam kļuva, teica: naudas maz. It kā viņš naudas dēļ kliegtu Pēc pusdienām devās atgulties. Es ieskatījos viņa istabā pa šķirbu (durvīs ir tāda šķirba; viņš nemaz to nezina), bet viņš, manu draudziņ, ceļos pie svētbildēm dievu lūdz Kolīdz to ieraudzīju, man pašai kājas sāka grīļoties. Ne tēju dzēra, ne gulēja, paņēma cepuri un aizgāja. Pēc četriem izgāja. Neiedrošinājos pat jautāt: viņš būtu sakliedzis uz mani. Bieži viņš pasācis uzkliegt, visvairāk Matrjonai, bet arī man; kolīdz sāk kliegt, man tūdaļ kājas pamirst un sirds vai lūst. Viņš tikai gražojas, zinu, ka gražojas, un tomēr bail. Dievu lūdzu veselu stundu, kolīdz viņš aizgāja, lai uzvedina viņu uz labām domām Kur tā viņas zīmīte, parādi man!

Es parādīju. Es zināju, ka Annai Andrejevnai ir kāda 'mīļa, klusībā lolota doma, ka Aļoša, ko viņa saukāja gan par ļaundari, gan nejūtīgu muļķa puiku, beidzot apprecēs Natašu un ka viņa tēvs, kņazs Pjotrs Aleksandrovičs, viņam to atļaus. Viņa pat izpļāpāja man to, lai gan palaikam nožēloja un noliedza savus vārdus. Bet neparko viņa neiedrošinātos izsacīt savas cerības Nikolaja Sergejiča klātbūtnē, kaut arī zināja, ka vecais šīs cerības nojauš un pat dažreiz viņai to netieši pārmetis. Es domāju, vipš galīgi nolādētu Natašu un izrautu viņu no savas sirds uz mūžu, ja uzzinātu, ka šīs laulības var notikt.

Visi mēs toreiz tā domājām. Viņš gaidīja meitu ar visām savas sirds tieksmēm, bet viņš to gaidīja vienu, gaidīja, ka tā nožēlos, izraus no savas sirds pat atmiņas par Aļošu. Tas bija vienīgais piedošanas noteikums, lai gan neizsacīts, bet, raugoties viņā, saprotams un neapšaubāms.

—    Viņš ir vāja rakstura, šis puika ir vāja rakstura, vāja rakstura un cietsirdīgs, es vienmēr to esmu sacījusi, — atkal atsāka Anna Andrejevna. — Arī audzināt viņu nav pratuši — tā ar tik tāds vējagrābslis iznācis; pamet Natašu par tādu mīlestību, ak dievs! Kas notiks ar viņu, ar nabadzīti! Un brīnos, ko viņš tai jaunajā atradis!

—    Dzirdēju, Anna Andrejevna, — es iebildu, — ka šī līgava esot apburoša jaunava, arī Natālija Nikolajevna par viņu stāstīja …

—    Bet tu netici! — vecīte mani pārtrauca. — Kas pai apburošu! Jums, skrīvētājiem, kura katra ir apburoša, ja tikai brunči plivinās. Bet, ja Nataša viņu lielī, tad to viņa dara aiz sirds cēluma. Neprot viņu noturēt pie sevis, visu viņam piedod un pati cieš. Cik reižu jau viņš to pievīlis! Cietsirdīgie ļaundari! Bet mani, Ivan Petrovič, taisni šausmas pārņem. Lepnība visus sagrābusi. Būtu kaut manējais savaldījis sevi, būtu piedevis viņai, manai dūjiņai, un būtu atvedis viņu šurp! Es apkamptu viņu, paraudzītos viņā! Vai viņa kļuvusi vājāka?

—    Jā, Anna Andrejevna, ir vājāka.

—    Mana dūjiņa! Bet man, Ivan Petrovič, nelaime! Augu nakti un augu dienu esmu noraudājuši… ko nu! Vēlāk pastāstīšu. Cikkārt esmu ieminējusies viņam aplinkus, lai piedod; tieši sacīt nedrīkstu, tad aplinkus, ar tādu veiklu manieri uzsāku runu. Bet pašai sirds vai pamirst: pārskaitīsies, es domāju, un nolādēs viņu pavisam! Lāstu es vēl no viņa neesmu dzirdējusi… tad nu arī baidos, lai lāstu neuzkrautu. Jo kas tad notiks? Tēvs nolādējis, un arī dievs sodīs. Tā vien dzīvoju, katru dienu drebu aiz šausmām. Arī tu, Ivan Petrovič, kaunies! Liekas, mūsu mājās esi uzaudzis un tēvišķīgus glāstus no mums visiem saņēmis; izdomājis, ka šī apburoša! Bet viņējā Marja Vasiļjevna citādi pastāsta. (Es taču nogrēkoju un viņu reiz ielūdzu uz kafiju, kad manējais uz visu rītu bija aizbraucis darīšanās.) Viņa man visu līdz pēdējam sīkumam izskaidroja. Pats kņazs, Aļošas tēvs, ar grāfieni bijis neatļautos sakaros. Grāfiene jau sen esot pārmetuši viņam, ka viņš šās neprecot, bet viņš visu laiku izvairījies. Šī grāfiene, kad vēl viņas vīrs bijis dzīvs, bijusi pazīstama ar piedauzīgu uzvedību. Vīrs miris — viņa projām uz ārzemēm; itālieši un franči nākuši pēc kārtas, kaut kādus baronus sev sagādājusi; tur arī kņazu Pjotru Aleksandroviču notvērusi. Bet viņas pameita, viņas pirmā vīra — nodokļu atpircēja meita, pa to laiku augusi un augusi. Grāfiene, viņas pamāte, visu nodzīvojusi, bet Katerina Fjodorovna pa to laiku pieaugusi un divi miljoni, ko viņai tēvs — atpircējs lombardā atstājis, arī pieauguši. Tagad, kā runā, viņai trīs miljoni; kņazs tad arī atģidies: labi būtu Aļošu apprecināt! (Trāpījis gan! To viņš garām nepalaidīs.) Tas grāfs, galminieks, augstmanis, vai atceries, tas viņu radinieks, arī piekritis; trīs miljoni nav nieka lieta. Labi, viņš teicis, parunājiet ar šo grāfieni! Kņazs tad arī paziņo grāfienei savu vēlēšanos. Tā ar rokām un kājām pretī; stāsta, šai sievietei neesot nekādu principu; tāda trakule! Viņu šeit vairs visi nepieņemot; nav tā kā ārzemēs. Nē, viņa teikusi, tu, kņaz, pats preci mani, bet mana pameita neies pie Aļošas. Šī jaunava, viņas pameita, ar sirdi un dvēseli pieķērusies pamātei; gandrīz vai pielūdzot viņu un aizvien viņai paklausot. Esot tāda bikla, sirds kā eņģelim. Kņazs nu redz, kas par lietu, un saka: tu, grāfien, neraizējies! Savu muižu tu esi nodzīvojusi, un tavi parādi nav samaksājami. Bet, kad tava pameita apprecēsies ar Aļošu, tad tas tik būs pāris: ij tava nevainīgā, ij mans muļķītis Aļoša; mēs tad viņus ņemsim valdīšanā un būsim kopīgi par aizbildņiem; tad arī tev būs nauda. Kā gan cita dēļ, viņš sacījis, tev vajadzētu precēties ar mani? Viltīgs cilvēks! Brīvmūrnieks! Tā bijis pirms pusgada, grāfiene nav varējusi izšķirties, bet tagad esot braukuši uz Varšavu, tur arī vienojušies. Lūk, ko es esmu dzirdējusi. Visu to Marja Vasiļjevna man pastāstīja, visu līdz pēdējam sīkumam, no uzticama cilvēka pati esot dabūjusi zināt. Nu, tad redzi, kas tur slēpjas: naudiņa, miljoni, bet tu saki — apburoša!

Annas Andrejevnas stāsts mani pārsteidza. Tas pilnīgi saskanēja ar visu to, ko es nesen biju dzirdējis no paša Aļošas. Stāstīdams viņš drošu dūšu apgalvoja, ka neparko neprecēšot naudu. Bet Katerina Fjodorovna pārsteidza un aizrāva viņu. Es tāpat no AJošas biju dzirdējis, ka ari viņa tēvs pats varbūt precēšoties, kaut gan noraidot šīs baumas, lai pagaidām neaizkaitinātu grāfieni. Es jau teicu, ka Aļoša ļoti mīlēja tēvu, dievināja un dižojās ar viņu, un ticēja viņam kā orākulam.

—    Nav taču no grāfu cilts arī viņa, tava apburošā! — Anna Andrejevna turpināja, ārkārtīgi uztraukta par to, ka es uzslavēju jaunā kņaza nākamo līgavu. — Nataša viņam būtu vēl labāka partija. Tā ir nodokļu atpircēja, bet Nataša no veca muižnieku nama, dižciltīga jaunava. Mans vecītis vakar (es aizmirsu jums pastāstīt) atslēdza savu lādīti, to apkalto — zināt? — un visu vakaru nosēdēja man pretī un šķirstīja mūsu vecos papīrus. Un sēž tik nopietns. Es adu zeķi un nemaz neskatos viņā, baidos Nu, tad viņš redz, ka es ciešu klusu, saskaitās un pats man uzkliedza, un visu vakaru man savus ciltsrakstus klāstīja Tad tā nu iznāk, ka mēs, Ihmeņevi, jau Ivana Vasiļjeviča Bargā laikā esam bijuši muižnieki un ka mana cilts, Šumilovi, jau Alekseja Mihailoviča laikā bijusi pazīstama, mums ir ij dokumenti, ij Karamzina vēsturē tas minēts. Tad raugi nu, dārgais, mēs, kā redzams, šajā ziņā arī neesam sliktāki par citiem. Kā sāka man vecītis klāstīt, es tūdaļ nopratu, kas viņam prātā. Proti, arī viņš aizskarts, ka Natašu noniecina. Ar bagātību vien guvuši virsroku pār mums. Nu, lai viņš, šis laupītājs Pjotrs Aleksandrovičs, dzenas pēc bagātības; visiem zināms: cietsirdīga, alkatīga dvēsele. Jezuītos, kā runā, slepeni Varšavā esot ierakstījies. Vai tiesa?

—    Muļķīgas baumas, — es atbildēju, neviļus ieinteresēts, ka šīs baumas tik noturīgas. Taču ziņa par Nikolaju Sergejiču, kas pārcilājis savus dokumentus, arī bija interesanta. Agrāk viņš nekad nebija lielījies ar saviem ciltsrakstiem.

—    Ak, šie ļaundari, cietsirdīgie! — turpināja Anna Andrejevna. — Nu, ko dara viņa, mana dūjiņa, bēdājas, raud? Ak, laiks tev doties pie viņas! Matrjona! Matrjona!

Palaidniece, ne skuķis! Vai nav viņai pāri nodarījuši? Runā taču, Vaņa!

Ko es varēju viņai atbildēt? Vecīte sāka raudāt. Es jautāju, kāda nelaime viņai vēl notikusi, par ko viņa pirmīt taisījās man pastāstīt.

— Ak, dārgais, par maz šīs nelaimes, nu, redzams, vēl biķeris nav bijis pilns! Atceries, dārgais, vai varbūt neatceries, bija man medaljoniņš zelta apkalumā, atmiņai darināts, un tajā Natašas ģīmetne, viņa bērna gados; astoņi gadiņi toreiz bija manam eņģelītim. Toreiz mēs vēl ar Nikolaju Sergejiču ceļojošam gleznotājam to pasūtījām, bet tu, kā redzu, esi aizmirsis, dārgais! Tas bija labs gleznotājs, kā Kupidonu bija viņu attēlojis: matiņi viņai toreiz bija tādi gaiši, uzbužināti; muslīna krekliņā viņu parādījis, tā ka pat miesiņa spīd cauri, un tik jauka viņa iznākusi, ka nevar beigt skatīties. Palūdzu gleznotājam, lai spārniņus viņai uzzīmē, bet gleznotājs nepiekrita. Nu, lūk, dārgumiņ, es pēc mūsu toreizējām šausmām šo medaljoniņu no šķirstiņa izņēmu un pakāru sev uz krūtīm aukliņā, tā arī valkāju blakus krustam, bet pati tā baidos, ka tikai manējais neierauga. Viņš taču tūdaļ visas viņas mantas pavēlēja no mājas izmest vai sadedzināt, lai nekas šeitan pat neatgādinātu viņu. Bet man kaut viņas ģīmetnē paraudzīties! Dažreiz noraudu kādu asaru, viņā raudzīdamās, tomēr vieglāk paliek, un citureiz, kad viena palieku, nevaru beigt skūpstīt, it kā viņu pašu skūpstītu; maigus vārdiņus viņai izmeklēju, arī gulēt iedama, katrreiz pārmetu krustu. Runāju ar viņu balsī, kad palieku viena, pajautāju šo to un iedomājos, it kā viņa man atbildētu, un atkal jautāju. Ak, draugs Vaņa, grūti pat pastāstīt! Esmu priecīga, ka kaut par medaljonu viņš nekā nezina un nav to pamanījis; tikai atjēdzos vakarrīt, bet medaljona vairs nav, aukliņa vien karājas, jādomā — pārdilusi un medaljons man nokritis. Es gluži pamiru. Ņemos meklēt; meklēju, meklēju — nav! Beigts un pagalam! Un kur tas varēja pazust? Droši vien, es domāju, gultā nokritis; visu apgriezu otrādi — nav! Ja tas notrūcis un nokritis kaut kur, tad varbūt kāds to atradis, bet kurš cits var atrast, tikai viņš vai Matrjona! Nu, par Matrjonu ne domas nav; viņa man no visas sirds uzticīga . .. (Matrjona, vai tu drīz ar to patvāri?) Nu, es domāju, ja viņš atradīs, kas tad būs? Sēžu viena un bēdājos, un raudu, raudu, asaras nespēju valdīt. Bet Nikolajs Sergejičs arvienu laipnāks un laipnāks pret mani; raudzīdamies manī, skumst, it kā arī viņš zinātu, par ko es raudu, un žēlotu mani. Tad es domāju pie sevis: kā viņš to var zināt? Vai tikai viņš tiešām nav atradis medaljonu un izsviedis pa vēdlodziņu. Dusmās taču viņš to spējīgs izdarīt; izsviedis, bet pats tagad bēdājas — žēl viņam, ka izsviedis. Es jau zem loga, zem vēdlodziņa, devos meklēt kopā ar Matrjonu — neko neatradu. Kā ūdenī iekritis. Cauru nakti noraudāju. Pirmo reizi es viņu pirms gulētiešanas nepārkrustīju. Ak, tas uz Jaunu, uz ļaunu, Ivan Petrovič, tas nav uz labu; jau otro dienu, asaru nenoslaucījusi, raudu. Jūs vien gaidīju, dārgais, kā dieva eņģeli, lai kaut sirdi atvieglotu . ..

Un vecīte sāka rūgti raudāt.

—    Ak jā, aizmirsu jums pasacīt! — viņa pēkšņi uzsāka, priecādamās, ka atcerējusies. — Vai esat dzirdējis no viņa kaut ko par bārenīti?

—    Dzirdēju, Anna Andrejevna, viņš man sacīja, ka jūs abi esot nodomājuši un vienojušies pieņemt audzināšanā nabaga meitenīti, bārenīti. Vai tas tiesa?

—    Ne prātā nav nācis, dārgais, ne prātā! Nekādas bārenītes es negribu! Atgādinās tā man mūsu grūto likteni, mūsu nelaimi. Izņemot Natašu, neviena negribu. Bija viena meita, viena arī paliks. Tikai ko gan tas nozīmē, dārgais, ka viņš šo bārenīti sadomājis? Kā tev šķiet, Ivan Petrovič? Varbūt man par mierinājumu, manās asarās vērdamies, vai arī lai miesīgo meitu pavisam no miņas izdzītu un pieķertos citam bērnam? Ko viņš par mani ceļā runāja ar jums? Kāds viņš jums likās — drūms, nikns? Tss! Nāk! Vēlāk, dārgais, nobeigsit vēlāk!… Rīt neaizmirsti atnākt…

XIII nodaļa

Ienāca vecītis. Viņš ziņkārīgi un it kā kaunēdamies uzlūkoja mūs, sarauca pieri un pienāca pie galda.

—    Kas ar patvāri, — viņš jautāja, — vai tiešām vēl līdz šim laikam nevarēja pasniegt?

—    Nes jau, tētiņ, nes; nu jau ir klāt, — Anna Andrejevna sarosījās.

Matrjona, kolīdz ieraudzīja Nikolaju Sergejiču, parādījās ar patvāri, it kā būtu gaidījusi viņu ienākam, lai to pasniegtu.

Tā bija veca, pārbaudīta un uzticama kalpone, bet visuntumainākā īgņa no visām kalponēm pasaulē, ar neatlaidīgu un stūrgalvīgu raksturu. No Nikolaja Sergejiča viņa baidījās un tā klātbūtnē vienmēr valdīja mēli. Toties pilnīgi atlīdzināja sev Annas Andrejevnas klātbūtnē, runāja viņai rupjības uz katra soļa un izrādīja atklātas pretenzijas valdīt pār savu kundzi, lai gan tai pašā laikā no visas sirds un dedzīgi mīlēja viņu un Natašu. So Matrjonu es pazinu jau Ihmeņevkā.

—    Hm… nav taču patīkami, kad cilvēks izmircis; bet šeitan tev pat tēju negrib pasniegt, — vecītis pusbalsī ņurdēja.

Anna Andrejevna tūlīt pamirkšķināja man, norādot uz viņu. Viņš nevarēja ciest šo noslēpumaino samirkšķināšanos, un, lai gan šai brīdī centās neskatīties uz mums, pēc viņas sejas varēja nomanīt, ka Anna Andrejevna taisni tagad man pamirkšķinājusi uz viņa pusi un ka viņš to skaidri zina.

—    Darīšanās gāju, Vaņa, — viņš pēkšņi ierunājās. — Tādas nebūšanas iznākušas. Vai es tev stāstīju? Mani pavisam notiesās. Pierādījumu, redziet, nav; vajadzīgo papīru nav; iznāk aplamas izziņas . , . Hm …

Viņš runāja par savu prāvošanos ar kņazu; šī prāva vēl vilkās garumā, bet ievirzījās Nikolajam Sergejičam ļoti nelabvēlīgi. Es klusēju, nezinādams, ko viņam atbildēt. Viņš aizdomīgi palūkojās manī.

—    Ko tur! — viņš pēkšņi uztvēra, it kā mūsu klusēšanas satraukts. — Jo ātrāk, jo labāk. Par nelieti mani nepadarīs, kaut arī nospriestu, ka man jāmaksā. Manā pusē mana sirdsapziņa, un lai viņi spriež. Mazākais, šī lieta būs galā; nobeigs, izputinās. . . Pametīšu visu un aizbraukšu uz Sibīriju.

—   Ak kungs, kur vēl ne! Kādēļ gan tik tālu! — Anna Andrejevna nenocietās nepasacījusi.

—    Bet kas mums šeitan tik tuvs? — viņš rupji noprasīja, it kā priecādamies par iebildumu.

—   Nu tomēr … cilvēki… — Anna Andrejevna noteica un skumji paskatījās manī.

—    Kādi cilvēki? — viņš iesaucās, vērsdams dedzīgo skatienu no manis uz viņu un atpakaļ. — Kādi cilvēki? Laupītāji, apmelotāji, nodevēji? Tādu visur papilnam; neraizējies, arī Sibīrijā atradīsim. Bet, ja negribi braukt man līdzi, tad manis pēc paliec šeit; es neuzspiežu.

—    Tētiņ Nikolaj Sergejič! Pie kā gan es bez tevis palikšu! — iesaucās nabaga Anna Andrejevna. — Man taču bez tevis visā pasaulē nav ne . ..

Viņa sastomījās, apklusa un pievērsa man izbiedēto skatienu, it kā lūdzot aizstāvību un palīdzību. Vecais vīrs bija uzbudināts, piesējās visam; runāt viņam pretī nedrīkstēja.

—    Ko nu, Anna Andrejevna, — es sacīju, — Sibīrijā nemaz nav tik slikti, kā liekas. Ja notiks nelaime un jums būs jāpārdod Ihmeņevka, tad Nikolaja Sergejiča nodoms pat ļoti labs. Sibīrijā var atrast kārtīgu vietu privātā uzņēmumā un tad . ..

—    Nu, lūk, vismaz kaut tu, Ivan, runā prātīgi. Tā jau domāju. Pametīšu visu un aizbraukšu.

—    Nu, to gan nebiju gaidījusi! — iesaucās Anna Andrejevna, noplātīdama rokas. — Arī tu, Vaņa, to pašu! No tevis gan, Ivan Petrovič, to nebiju gaidījusi.. . Lie kas, ka bez laipnības jūs nekā cita neesat saņēmis no mums, un tagad . . .

—    Ha-ha-ha! Ko gan citu tu biji gaidījusi! No kā tad mēs te dzīvosim, padomā vien! Nauda nodzīvota, beidzamo kapeiku notriecam! Vai tikai neliksi iet pie kņaza Pjotra Aleksandroviča un lūgt piedošanu?

Uzdzirdējusi par kņazu, vecīte aiz bailēm sāka drebēt. Tējkarote viņas rokā skaņi nošķindēja pret apakštasīti.

—    Nē, patiesi, — uztvēra Ihmeņevs, satraukdams pats sevi ar ļaunu, stūrgalvīgu prieku, — kā tu domā, Vaņa: būs taču jāiet! Kā lai aizbrauc uz Sibīriju! Labāk tad es rīt uzģērbšos, sasukāšu un pieglaudīšu matus; Anna Andrejevna jaunas aproces sagatavos (pie tādas personas taču citādi nevar!), cimdus nopirksim, lai būtu pilnīgs labais tonis, un dosimies pie viņa gaišības: tētīt, jūsu gaišība, labdari, tu mūsu tēvs! Piedod un apžēlojies, dod maizes kumosu, — sieva, mazi bērniņi… Vai tā, Anna Andrejevna? Vai to tu gribi?

—    Tētiņ… es nekā negribu! Tāpat vien aiz muļķības sacīju; piedod, ja esmu aizdevusi dusmas, tikai nekliedz! — viņa sacīja, arvien vairāk un vairāk drebēdama no bailēm.

Esmu pārliecināts, ka viņam sirdī smeldza un mutuļoja šai brīdī, noraugoties nabaga draudzenes asarās un bailēs; esmu pārliecināts, ka viņam bija daudz sāpīgāk nekā viņai, bet viņš nespēja noturēties. Tā dažreiz notiek ar ļoti labiem, bet nervoziem cilvēkiem, kuri, neraugoties uz visu savu labsirdību, tā aizraujas, ka izjūt baudu savās bēdās un dusmās un, cenzdamies izteikties, lai notiktu kas notikdams, pat apvaino otru, nevainīgu un lielākoties vienmēr vistuvāko cilvēku. Sievietei, piemēram, dažreiz rodas vajadzība sajust sevi par nelaimīgu, aizvainotu, lai gan nav bijis ne apvainojumu, ne nelaimju. Ir daudz vīriešu, kas šai ziņā līdzinās sievietēm, un pat spēcīgu vīriešu, kuros nepavisam nav tik daudz sievišķības. Vecais vīrs juta nepieciešamību ķildoties, lai gan pats cieta no šīs nepieciešamības.

Atceros, man tūlīt pazibēja doma: vai tikai viņš patiesi pirms tam nav izdarījis kādu izlēcienu, līdzīgu tam, kādu bija iedomājusies Anna Andrejevna! Kas var zināt, vai dievs nav pamudinājis viņu un vai tiešām viņš nav gājis pie Natašas, bet apdomājies ceļā vai arī kaut kas nav izdevies, pārtrūcis viņa nodoms — kā tam arī bija jānotiek —, un nu viņš atgriezies mājās saniknots un iznīcināts, kaunēdamies no savām nesenajām iegribām un jūtām, meklēdams, uz ko izgāzt dusmas pats par savu vājumu, un izvēlēdamies taisni tos, par kuriem visvairāk domāja, ka tiem tādas pašas vēlēšanās un jūtas. Varbūt, gribēdams piedot meitai, viņš iedomājās tieši savas nabaga Annas Andrejevnas sajūsmu un prieku, un neveiksmes gadījumā, protams, viņai pirmajai bija par to jācieš.

Taču tās satriektais izskats, tas, ka tā drebēja aiz bailēm viņa priekšā, aizkustināja viņu. Viņš it kā sakaunējās no savām dusmām un uz brīdi savaldījās. Mēs visi klusējām; es centos neskatīties viņā. Bet labais brīdis nevilkās ilgi. Visādā ziņā vajadzēja izteikties — kaut eksplodējot, kaut nolādot.

— Redzi, Vaņa, — viņš pēkšņi sacīja, — man žēl, man negribētos runāt, bet pienācis tāds laiks, un man jāizskaidrojas vaļsirdīgi, bez aplinkiem, kā pienākas katram taisnīgam cilvēkam … saproti, Vaņa? Esmu priecīgs, ka tu atnāci, un tāpēc gribu skaļi sacīt tavā klātbūtnē — tā, lai arī citi dzirdētu, ka visas šīs blēņas, visas šīs asaras, nopūtas, nelaimes man beidzot apnikušas. Tas, ko esmu izrāvis no savas sirds, varbūt ar asinīm un sāpēm, nekad vairs neatgriezīsies manā sirdī. Jā! Es esmu teicis un izdarīšu. Es runāju par to, kas bija pirms pusgada, saproti, Vaņa! Un runāju par to tik atklāti, tik tieši taisni tādēļ, lai tu nekādi nevarētu nepareizi saprast manus vārdus, — viņš piebilda, iekaisušām acīm skatīdamies manī un, kā redzams, vairīdamies no sievas baiļu pilnajiem skatieniem. — Atkārtoju: tās ir blēņas; es negribu! … Mani sanikno taisni tas, ka mani kā muļķi, kā viszemiskāko nelieti visi uzskata par tādu, kam var būt tādas zemiskas, tādas nevarīgas jūtas… domā, ka es zaudēju prātu aiz bēdām … Nieki! Esmu atmetis, esmu aizmirsis senās jūtas! Nav man vairs atmiņu … jā! ja! jā! un vēlreiz jā! . ..

Viņš pietrūkās no krēsla un sita ar dūri pa galdu tā, ka tasītes nošķindēja.

—    Nikolaj Sergejič! Vai tiešām jums nav žēl Annas Andrejevnas? Paskatieties, ko jūs ar viņu darāt, — es sacīju, nespēdams atturēties un gandrīz ar sašutumu raudzīdamies viņā. Taču es tikai ielēju ugunī eļļu.

—    Nav žēl! — viņš iekliedzās drebēdams un nobālēdams. — Nav žēl, tāpēc ka arī mani nežēlo! Nav žēl, tāpēc ka mana paša mājā rīko sazvērestības pret manu nonicināto galvu palaidnīgās meitas dēļ, kas pelnījusi lāstus un visas sodības! …

—    Tētiņ, Nikolaj Sergejič, nenolādi… dari, ko gribi, tikai meitu nenolādi! — iesaucās Anna Andrejevna.

—    Nolādēšu! — kliedza vecītis divkārt skaļāk nekā pirmīt. — Tāpēc ka taisni no manis — no aizvainotā, apsmietā prasa, lai es ietu pie šīs nolādētās un no viņas lūgtu piedošanu! Jā, jā, tā ir! Ar to moka mani ik dienas, dienu un nakti, tepat manās mājās, ar asarām, nopūtām, muļķīgiem mājieniem! Grib mani iežēlināt… Skaties, skaties, Vaņa, — viņš piebilda, drebošām rokām steigšus izvilkdams no sānkabatas papīrus, — te ir izraksti no mūsu lietas! No. šīs lietas tagad izriet, ka es esmu zaglis, ka esmu krāpnieks, ka esmu apzadzis savu labdari! … Es esmu nozākāts, apkaunots viņas dēļ! Lūk, lūk, skaties, skaties! …

Un viņš citu pēc cita sāka sviest laukā uz galda no svārku sānkabatas dažādus papīrus, nepacietīgi meklēdams starp tiem to, kuru gribēja man parādīt, bet vajadzīgais papīrs, kā par spīti, nebija atrodams. Nepacietībā viņš rāva no kabatas visu, ko vien tur roka aizķēra, un pēkšņi — kaut kas skaņi un smagi nokrita uz galda …

Anna Andrejevna iekliedzās. Tas bija pazudušais medaljons.

Es tikko ticēju savām acīm. Asinis iesitās galvā vecajam vīram, un vaigi viņam nosarka; viņš nodrebēja. Anna Andrejevna stāvēja, rokas saņēmusi, un kā lūgdamās raudzījās viņā. Viņas seju apmirdzēja gaiša, priecīga cerība. Šis sārtums sejā, šis vecīša apjukums mūsu priekšā … jā, viņa nebija maldījusies, viņa saprata tagad, kā pazudis viņas medaljons!

Viņa saprata, ka viņš to bija atradis, nopriecājies par savu atradumu un, varbūt drebēdams aiz sajūsmas, greizsirdībā paslēpis to no visu acīm; ka kaut kur vienatnē, paslepšus no visiem viņš ar bezgalīgu mīlestību skatījies sava mīļā bērna sejiņā — skatījies un nav varējis diezgan noskatīties, ka varbūt viņš, tāpat kā nabaga māte, ieslēdzies vienatnē, lai sarunātos ar savu dārgo Natašu, lai izdomātu viņas atbildes, lai atbildētu uz tām pats, bet naktī moku pilnās skumjās, ar krūtīs apspiestām elsām viņš glaudījis un skūpstījis mīļo tēlu un lāstu vietā piesaucis piedošanu un svētību tai, ko viņš negribēja redzēt un lādēja visu priekšā.

—   Manu dārgo, tad tu vēl viņu mīli? — iesaucās Anna Andrejevna, vairs nespēdama savaldīties bargā tēva priekšā, kas pirms brīža lādēja viņas Natašu.

Bet, kolīdz viņš uzdzirdēja tās saucienu, neprātīgs niknums iezibējās viņa acīs. Viņš paķēra medaljonu, ar spēku svieda to pret grīdu un trakumā sāka to spārdīt kājām.

—   Uz mūžu, uz mūžu esi nolādēta! — viņš gārdza elsodams. — Uz mūžu, uz mūžu!

—    Ak kungs! — iekliedzās vecīte. — Viņu, viņu! Manu Natašu! Viņas sejiņu . .. spārda kājām! Kājām! … Tirāns! Nejūtīgais, cietsirdīgais augstprāti!

Uzdzirdējis sievas vaimanas, neprātīgais vecis aprima šausmās par to, kas bija izdarīts. Pēkšņi viņš paķēra no grīdas medaljonu un metās laukā no istabas, bet, paspēris divus soļus, nokrita ceļos, atspiedās ar rokām uz dīvāna, kas bija viņa priekšā, un nespēkā nodūra galvu.

Viņš skaļi raudāja — kā bērns, kā sieviete. Skaļās raudas žņaudza viņam krūtis, kā vēlēdamās tās pušu plēst Bargais, vecais virs vienā mirklī bija kļuvis vājāks par bērnu. Ak, tagad viņš vairs nespēja nolādēt; viņš vairs nekaunējās neviena no mums un drudžainā mīlestības uzplūdā, mums redzot, apbēra neskaitāmiem skūpstiem ģīmetni, ko pirms brīža bija spārdījis kājām. Likās, ka viss maigums, visa viņa mīlestība uz meitu, kura tik ilgi viņā bija apspiesta, traucās tagad izlauzties ar nevaldāmu spēku un ar savas trauksmes sparu satrieca visu viņa būtni.

—    Piedod, piedod viņai! — skaļi raudot, iesaucās Anna Andrejevna, noliekdamās pār viņu un apkampdama viņu. — Ved viņu atpakaļ vecāku namā, mīļais, un pats dievs savā pastarajā tiesā pieminēs tavu pazemību un žēlsirdību! . ..

—   Nē, nē! Neparko, nekad! — viņš iesaucās aizsmakušā, apslāpētā balsī. — Nekad! Nekad!

XIV nodaļa

Es aizgāju pie Natašas jau vēlu, desmitos vakarā. Viņa dzīvoja toreiz Fontankā, pie Semjonovskas tilta, tirgoņa Kolotuškina lielajā, netīrajā namā, ceturtajā stāvā. Pirmajā laikā pēc aiziešanas no mājām viņa un Aļoša dzīvoja Ļiteinija prospektā, trešajā stāvā, skaistā dzīvoklī, nelielā, taču jaukā un ērtā. Bet drīz vien jaunā kņaza līdzekļi izsīka. Par mūzikas skolotāju viņš nekļuva, bet sāka aizņemties naudu un iestiga milzīgos parādos. Naudu viņš izlietoja dzīvokļa izgreznošanai, dāvanām Natašai, kura sacēlās pret viņa izšķērdību, pārmeta viņam, dažreiz pat raudāja. Jūtīgais un vērīgais Aļoša, kas dažreiz veselu nedēļu ar baudu apdomāja, kā viņai ko uzdāvināt un kā viņa pieņems dāvanu, Aļoša, kas šos gadījumus iztēlojās par īstām svētku dienām un ar lielu sajūsmu stāstīja man jau iepriekš savas gaidas un sapņus, ieslīga grūtsirdībā no viņas pārmetumiem un asarām, tā ka kļuva viņa žēl, bet vēlāk viņiem dāvanu dēļ izcēlās vārdu pārmaiņa, nesaprašanās un ķildas. Bez tam Aloša daudz naudas notrieca paslepen no Natašas; kopā ar biedriem ielaidās dēkās, krāpa viņu; braukāja pie dažādām Zozefīnēm un Minnām; un tomēr viņš ļoti mīlēja Natašu. Viņš mīlēja to ar moku pilnu mīlestību; bieži vien ieradās pie manis satraukts un skumjš, sacīdams, ka neesot vērts savas Natašas mazā pirkstiņa, ka viņš esot rupjš un ļauns, neesot spējīgs saprast Natašu, neesot viņas mīlestības cienīgs. Viņam pa daļai bija taisnība; viņi bija katrs pilnīgi citāds; tās priekšā viņš jutās kā bērns, un tā arī viņu vienmēr uzskatīja par bērnu. Ar asarām acīs viņš man izteica nožēlu par savu pazīšanos ar Zozefīni, tai pašā laikā lūgdamies, lai es nesaku par to Natašai; un, kad bikls un drebošs viņš devās pēc visām šīm atklāsmēm kopā ar mani pie viņas (visādā ziņā kopā ar mani, apgalvodams, ka baidoties paskatīties viņā pēc sava nozieguma un ka vienīgi es varot viņam palīdzēt), tad Nataša jau no pirmā acu uzmetiena zināja visu. Viņa bija ļoti greizsirdīga, un es nesaprotu, kā un kāpēc vienmēr piedeva viņam visas viņa aušības. Parasti notika tā: Aļoša ienāk kopā ar mani, bikli sāk runāt ar viņu, ar biklu maigumu raugās viņai acīs. Viņa tūdaļ nojauš, ka Aļoša ko nodarījis, bet neliekas to manām, nekad nesāk runāt par to pirmā, neko neizprašņā, gluži otrādi, tūdaļ kļūst divkārt mīļāka un maigāka pret viņu, jautrāka — un tā nebija nekāda viņas rotaļa vai pārdomāta viltība. Nē, šai brīnum jaukajai būtnei sagādāja bezgalīgu baudu piedot un žēlot; itin kā pašā šai norisē, kad viņa piedeva Aļošam, viņa rastu kādu sevišķu, izsmalcinātu burvīgumu. Tiesa, tad vēl runa bija tikai par Zozefīnēm. Redzēdams viņu lēnprātīgu un piedodošu, Aļoša vairs nevarēja nociesties un tūlīt pats visu nožēloja, nemaz netaujāts, — lai atvieglotu sirdi un «viss būtu pa vecam», kā viņš sacīja. Kad viņam piedeva, viņš bija sajūsmā, reizēm pat raudāja aiz prieka un jūsmas, skūpstīja, apkampa viņu. Pēc tam tūlīt kļuva līksms un ar bērnišķīgu atklātību sāka izklāstīt visos sīkumos savas dēkas ar Zozefīni, skaļi smējās, svētīja un slavēja Natašu, un vakars beidzās laimīgi un jautri. Kad viņš bija izdevis visu naudu, viņš sāka pārdot mantas. Kad Nataša uzstāja, tika sameklēts mazs un lēts dzīvoklis Fontankā. Mantu pārdošana turpinājās, Nataša pārdeva pat savus tērpus un sāka meklēt darbu; kad Aļoša dabūja to zināt, viņa izmisumam nebija robežu: viņš nolādēja sevi, brēca, ka pats sevi nicinot, un tomēr neko nedarīja, lai stāvokli uzlabotu. Beidzamajā laikā izbeidzās pat šie pēdējie resursi; palika vienīgi darbs, bet maksa par to bija visniecīgākā.

No paša sākuma, kad viņi vēl dzīvoja kopā, Aļoša sastrīdējās par to ar tēvu. Kņaza toreizējie nodomi apprecināt dēlu ar Katerinu Fjodorovnu Fiļimonovu, grāfienes pameitu, bija vēl tikai projektā, bet viņš stingri palika pie šā projekta; viņš veda Aļošu pie nākamās līgavas, pierunāja viņu, lai viņš cenšoties tai patikt, pārliecināja viņu gan ar bardzību, gan prāta slēdzieniem; taču viss izjuka grāfienes dēļ. Tad arī tēvs sāka raudzīties uz dēla sakariem ar Natašu caur pirkstiem, pamezdams visu laika ziņā, un cerēja, pazīdams Aļošas aušību un vieglprātību, ka viņa mīlestība drīz pāries. Bet par to, ka viņš varētu apprecēt Natašu, kņazs līdz pat pēdējam laikam gandrīz vairs neraizējās. Kas attiecas uz mīlniekiem, tad viņi precēšanos atlika līdz formālai salabšanai ar tēvu un vispār — kamēr mainīsies apstākļi. Tomēr Nataša, kā redzams, negribēja uzsākt par to sarunas. Aļoša man paslepen izpļāpāja, ka tēvs bijis mazliet pat priecīgs par visu šo notikumu: viņam patikusi visā šai lietā Ihmeņevu pazemošana. Formas pēc viņš tomēr turpināja izrādīt savu neapmierinātību ar dēlu: samazināja jau tā nelielo iztikas naudu (viņš bija ārkārtīgi skops pret dēlu), draudēja atņemt visu; bet drīz viņš aizbrauca uz Poliju pēc grāfienes, kurai tur bija darīšanas, vēl arvien nenogurstoši aizstāvēdams precību projektu. Tiesa, Aļoša bija vēl pārāk jauns, lai precētos, bet līgava bija pārlieku bagāta, un palaist garām tādu gadījumu nebija iespējams. Kņazs beidzot sasniedza mērķi. Pie mums atklīda baumas, ka precību lieta beidzot nokārtojusies. Tanī laikā, ko es aprakstu, kņazs tikko bija atgriezies Pēterburgā. Dēlu viņš sagaidīja laipni, bet tā stūrgalvīgais sakars ar Natašu viņu nepatīkami pārsteidza. Viņš sāka šaubīties, baiļoties. Stingri un nelokāmi viņš pieprasīja saraut šīs saites, bet drīz atģidās izlietot daudz labāku līdzekli un aizveda Aļošu pie grāfienes. Viņas pameita bija gandrīz skaistule, vēl gluži meitene, bet ar labu sirdi, skaidru, nevainīgu dvēseli, jautra, prātīga, maiga. Kņazs cerēja, ka nodzīvotais pusgads tomēr būs atstājis pēdas, ka Natašai viņa dēla acīs vairs nav svaiguma burvīguma un ka tagad jau viņš pavisam citādi nekā pirms pusgada raudzīsies uz savu nākamo līgavu. Viņš bija uzminējis tikai pa daļai. . . Aļoša tiešām aizrāvās. Piebildīšu vēl, ka tēvs piepeši kļuva neparasti laipns pret dēlu (lai gan tomēr naudu viņam nedeva). Aļoša juta, ka aiz šīs laipnības slēpjas nelokāms, negrozāms lēmums, un skuma — tomēr ne tā, kā viņš būtu skumis, ja katru dienu neredzētu Katerinu Fjodorovnu. Es zināju, ka viņš jau piekto dienu nav rādījies pie Natašas. Dodamies pie viņas no Ihmeņeviem, es satraukts minēju, ko gan viņa gribēja man sacīt. Jau no tālienes es manīju gaismu viņas logā. Mums sen bija norunāts, lai viņa noliek svecīti logā, ja viņai ļoti, visādā ziņā vajag mani satikt; ja man gadījās iet tuvu garām (bet tas gadījās gandrīz katru vakaru), tad es tomēr pēc neparastās gaismas logā varēju noprast, ka mani gaida un esmu viņai vajadzīgs. Beidzamajā laikā viņa bieži nolika sveci…

XV nodala

Es atradu Natašu vienu. Viņa lēnām soļoja turp un atpakaļ pa istabu, salikusi rokas uz krūtīm, dziļās domās nogrimusi. Dziestošais patvāris bija uz galda un jau sen gaidīja mani. Klusēdama un ar smaidu viņa sniedza man roku. Viņas seja bija bāla, ar slimīgu izteiksmi. Viņas smaidā bija kaut kas ciešanu pilns, maigs, pacietīgs. Viņas zilās, skaidrās acis bija kļuvušas it kā lielākas nekā agrāk, mati it kā biezāki — tas viss tā likās aiz viņas vājuma un slimības.

—   Bet es domāju, ka tu vairs neatnāksi, — viņa sacīja, sniegdama man roku, — gribēju jau Mavru sūtīt pie tevis paraudzīties; domāju, vai neesi atkal saslimis

—   Nē, nebiju saslimis, mani aizkavēja, tūlīt pastāstīšu Nu, kā tev iet, Nataša? Kas noticis?

—   Nekas nav noticis, — viņa atbildēja it kā izbrīni jusies. — Kāpēc tu tā domā?

—   Tu taču rakstīji… vakar rakstīji, lai es atnākot, pat stundu noteici, lai ne agrāk ne vēlāk; tas jau bija gluži neparasti.

—    Ak jā! Es taču viņu vakar gaidīju.

—    Ko tad viņš — vēl arvien nav bijis?

—   Nē. Tad es domāju: ja neatnāks, tad ar tevi būs jāpārrunā, — viņa piebilda, brītiņu klusējusi.

—    Arī šovakar gaidīji viņu?

—    Nē, negaidīju; vakarā viņš ir tur.

—    Kā tu domā, Nataša, vai viņš vairs it nekad nenāks?

—   Protams, nāks, — viņa atbildēja, kaut kā sevišķi nopietni paskatīdamās manī.

Viņai nepatika mani spējie jautājumi. Mēs apklusām turpinādami staigāt pa istabu.

—   Es visu laiku tevi gaidīju, Vaņa, — viņa atkal uz sāka smaidīdama, — un vai zini, ko es darīju? Soļoju te šurp un turp un skaitīju pantus no galvas; vai atceries — zvaniņš, ziemas ceļš: «Kad uz ozola galda mans patvāris sīc …» Mēs vēl kopīgi lasījām:

Rimis putenis; vizuļo ceļš, raugās nakts Zvaigžņu miljonu blāvajām acīm …

Un tālāk:

Pēkšņi ieklausos es — dzied tik kaislīgi balss,

Līdzi zvaniņam draudzīgi dūc:

«Ak, kad mīļais mans nāks, būs šai vienatnei gals,

Nāks un galvu man spiedīs pie krūts!

Jauka dzīve man šeit! Tikko uzsācis rīts

Staru rotaļu rūtī, ko rakstījis sals,

Kad uz ozola galda mans patvāris sīc,

Krāsnī pagales sprakst, kaktā atspīdums tric,

Kur aiz priekškara māj gultas gals…»

Cik tas jauki! Cik mocoši šie panti, Vaņa, un cik fantastiska, uzplaukstoša aina! Vienīgi kanva, tikko iezīmēts raksts — izšuj, ko gribi. Divas izjūtas: agrākā un pēdējā. Šis patvāris, šis katūna priekškars — cik tas viss tuvs . . . Gluži kā namnieku nameļos mūsu apriņķa pilsētiņā; es pat šo namu itin kā redzētu: jauns, no baļķiem, vēl nav apsists ar dēļiem … Bet pēc tam cita aina:

Pēkšņi ieklausos es — balss tā pati vēl dzied, Līdzi zvaniņam skumīgi dūc:

«Kur mans bijušais draugs? Bail, viņš tuvojas, šķiet,

Mani glāstīs un spiedīs pie krūts!

Kāda dzīve te man! — Tumšā šaurībā grūt,

Skumja istaba šī, vējus pūšam te jūt…

Tur aiz lodziņa aug tikai ķirsis viens pats,

Bet aiz salušā stikla to nemana skats,

Un tas nokaltis sen jau varbūt.

Dzīves nav! Raibais priekškars, kā bālējis, bāl;

Slima klaiņoju es, ciemos nebraucu vairs,

Nav, kas sabārtu mani, — mans mīļais tik tāl…

Tikai vecene ņurd …»

«Slima klaiņoju es» … šī «slima» — cik labi te iederas! «Nav, kas sabārtu mani,» — cik daudz maiguma, cik tīksmes šai pantā, un cik daudz moku, kas izriet no atmiņām, un tādu moku, kuras pats esi radījis un ar kurām tīksminies . . . Ak kungs, cik tas labi! Kā gan tas notiek!

Viņa apklusa, kā apspiezdama iesākušos rīkles spazmu.

— Manu draudziņ, Vaņa! — viņa man sacīja pēc brīža un pēkšņi atkal apklusa, it kā pati būtu aizmirsusi, ko gribēja sacīt, vai arī sacīja tāpat, bez domas, aiz kādas piepešas izjūtas.

Mēs visu laiku staigājām pa istabu. Svētbildes priekšā dega lampiņa. Pēdējā laikā Nataša kļuva arvien dievbijīgāka, un viņai nepatika, ka par to sāka ar viņu runāt.

—           Kā, vai rīt svētki? — es jautāju. — Tev lampiņa deg.

—           Nē, ne jau svētki… nu, Vaņa, sedies, droši vien esi noguris. Vai gribi tēju? Tu taču vēl neesi dzēris?

—    Apsēdīsimies, Nataša. Tēju es padzēru.

—    No kurienes tu tagad nāc?

—           No viņiem. — Mēs ar viņu vienmēr tā saucām vecāku mājas.

—          No viņiem? Kā tu paguvi? Pats iegriezies? Vai aicināja? …

Viņa apbēra mani ar jautājumiem. Viņas seja kļuva vēl bālāka no uztraukuma. Es izstāstīju viņai sīki savu satikšanos ar tēvu, sarunu ar māti, scēnu ar medaljonu — izstāstīju sīki un ar visām niansēm. Es nekad neko neslēpu no viņas. Viņa klausījās kāri, tverdama katru manu vārdu. Asaras iemirdzējās viņai acīs. Scēna ar medaljonu viņu stipri uzbudināja.

—           Pagaidi, pagaidi, Vaņa, — viņa sacīja, bieži pārtraukdama manu stāstu, — pastāsti sīkāk, visu, visu pēc iespējas sīkāk, tu pietiekami sīki man nestāsti! …

Es atkārtoju otru un trešo reizi, ik brīdi atbildēdams uz viņas nemitīgajiem jautājumiem par dažādiem sīkumiem.

—    Un tu tiešām domā, ka viņš ir nācis pie manis?

—           Nezinu, Nataša, un nespēju tikt nekādā skaidrībā. Ka skumst pēc tevis un mīl tevi, tas ir skaidrs, bet, ka viņš būtu nācis pie tevis, tas … tas …

—           Un viņš skūpstīja medaljonu? — Nataša pārtrauca. — Ko viņš sacīja, kad skūpstīja?

—          Bija kaut kas nesakarīgs, tikai izsaucieni; sauca tevi vismaigākajos vārdos, aicināja tevi…

—    Aicināja?

—    Jā.

Viņa sāka klusi raudāt.

—           Nabadziņi! — viņa sacīja. — Bet, ja viņš visu zina, — viņa piebilda, brītiņu klusējusi, — tad par to nav ko brīnīties. Viņam arī par Aļošas tēvu ir sīkas ziņas.

—    Nataša, — es bikli sacīju, — iesim pie viņiem..,

—    Kad? — viņa jautāja nobālējusi, tik tikko pacēlusies no krēsla. Viņa domāja, ka es aicinu viņu tūlīt.

—    Nē, Vaņa, — viņa piebilda, uzlikdama man abas rokas uz pleciem un skumji smaidīdama, — nē, balodīt; tā tava parastā runa, bet… labāk nerunā par to!

—    Vai tad tiešām nekad, nekad nebeigsies šī briesmīgā ķilda! — es skumji iesaucos. — Vai tiešām tu esi tik lepna, ka negribi spert pirmo soli! Tev tas jādara; tev tas pirmajai jāsper, varbūt tēvs tikai to vien gaida, lai piedotu tev… Viņš ir tēvs; tu esi viņu aizvainojusi! Pagodini viņa lepnumu; tas ir likumīgs, tas ir dabisks! Tev tas jādara! Pamēģini, un viņš tev piedos bez kādiem noteikumiem.

—    Bez noteikumiem! Tas nav iespējams; un nepārmet man, Vaņa, veltīgi! Esmu par to augas dienas un naktis domājusi un domāju. Pēc tam kad es viņus atstāju, varbūt nav bijis dienas, kad es par to nebūtu domājusi. Un cikreiz mēs abi esam par to runājuši! Tu taču zini pats, ka tas nav iespējams.

—    Pamēģini!

—    Nē, mans draugs, nevar. Ja arī mēģināšu, tad vēl vairāk saniknošu viņu pret sevi. Kas zudis, nav atgūstams, un vai zini, ko īsti te nevar atgūt? Tās laimīgās bērnības dienas, ko esmu pavadījusi kopā ar viņiem. Ja tēvs arī piedotu, tomēr viņš mani tagad nepazītu. Viņš mīlēja vēl meiteni, lielu bērnu. Viņš priecājās par manu bērnišķīgo vientiesību; lolodams viņš glaudīja manu galvu, tāpat kā tad, kad es vēl biju septiņi gadi veca meitenīte un, sēdēdama viņam uz ceļiem, dziedāju viņam savas bērna dziesmiņas. No manas agrās bērnības līdz pat beidzamajām dienām viņš nāca pie manas gultas, lai pārmestu man krustu pirms gulētiešanas. Mēnesi pirms mūsu nelaimes viņš nopirka man auskarus — paslepšus no manis (bet es visu dabūju zināt) — un priecājās kā bērns, iedomādamies, cik priecīga es būšu par dāvanu, un briesmīgi saskaitās uz visiem un uz mani pašu pirmo, kad dabūja zināt no manis, ka man jau sen zināms par auskaru pirkumu. Dienas trīs pirms manas aiziešanas viņš bija ievērojis, ka esmu skumja, tūdaļ arī pats noskuma, kļūdams vai gluži slims, un — ko tu domā? — lai mani uzjautrinātu, viņš bija sadomājis nopirkt biļeti uz teātri! … Nudien — viņš gribēja ar to izārstēt mani! Atkārtoju tev, viņš pazina un mīlēja meiteni un negribēja ne domāt par to, ka ari es kādreiz kļūšu sieviete … Tas viņam ne prātā nenāca. Un tagad, ja es atgrieztos mājās, viņš nemaz mani nepazītu. Ja viņš arī piedotu, tad ko gan viņš sastaps tagad? Es vairs neesmu tā, neesmu vairs bērns, es daudz esmu pārdzīvojusi. Ja es arī izdarīšu viņam pa prātam, viņš tomēr nopūtīsies par pagājušo laimi, skums, ka es esmu pavisam citāda nekā agrāk, kad viņš vēl mani mīlēja kā bērnu; bet vecais vienmēr liekas labāks. Ar mokām to atceramies. Ak, cik jauka ir pagātne, Vaņa! — viņa iesaucās aizraudamās, pārtraukdama sevi ar šo izsaucienu, kas sāpīgi izlauzās no viņas sirds.

—    Tas viss ir tiesa, ko tu sacīji, Nataša, — es atbildēju. — Tātad viņam vajag tagad iepazīt un iemīlēt tevi no jauna. Bet galvenais: iepazīt. Nu un tad? Viņš arī iemīlēs tevi. Vai tiešām tu domā, ka viņš nav spējīgs iepazīt un saprast tevi, viņš, viņš, tāda sirds!

—    Ak, Vaņa, neesi netaisns! Un kas gan sevišķs manī ko saprast? Es nerunāju par to. Redzi, kas vēl: tēva mīlestība arī ir greizsirdības pilna. Viņš aizvainots, ka bez viņa ziņas sācies un norisinājies viss ar Aļošu, bet viņš nav zinājis, palaidis to garām. Viņš zina, ka nav pat nojautis to, un mūsu mīlestības nelaimīgās sekas — manu bēgšanu viņš piedēvē taisni manai «nepateicīgajai» noslēgtībai. Es nenācu pie viņa no paša sākuma, es nenožēloju pēc tam viņa priekšā katru savas sirds pukstienu — no paša manas mīlestības sākuma; gluži otrādi, es slēpu visu sevī, es vairījos no viņa, un, tici man, Vaņa, klusībā viņu tas aizskar, aizvaino vēl vairāk nekā pašas mīlestības sekas — tas, ka es aizgāju no viņiem un atdevu sevi mīļākajam. Pieņemsim, viņš sagaidītu tagad mani kā tēvs — dedzīgi un laipni, bet naida dīgļi paliks. Otrajā trešajā dienā sāksies sarūgtinājumi, pārpratumi, pārmetumi. Turklāt viņš nepiedos bez noteikumiem. Es, pieņemsim, pateikšu — un pateikšu taisnību — no sirds dziļumiem, ka saprotu, ka esmu viņam pāri darījusi, cik ļoti esmu viņa priekšā vainīga. Un, lai gan man būs sāpīgi, ja viņš negribēs saprast, ko no manis pašas prasījusi visa šī laime ar Aļošu, kādas ciešanas man pašai tā sagādājusi, taču es apspiedīšu savas sāpes, visu panesīšu — bet viņam arī tas vēl būs par maz. Viņš pieprasīs no manis neiespējamo gandarījumu: viņš pieprasīs, lai es nolādu savu pagātni, nolādu Aļošu un nožēloju savu

mīlestību uz viņu. Viņš vēlēsies neiespējamo — atgriezt pagātni un izsvītrot no mūsu dzīves pēdējo pusgadu. Bet es nenolādēšu nevienu, es nespēju nožēlot… jo tā tam visam bija jānotiek, tā arī notika… Nē, Vaņa, tagad nevar. Laiks vēl nav pienācis.

—    Kad tad pienāks laiks?

—    Nezinu… Kaut kā ar ciešanām jāatgriež atkal mūsu nākamā laime; jāiegūst tā ar kādām jaunām mokām. Ciešanās viss top šķīstīts … Ak, Vaņa, cik daudz dzīvē ir sāpju!

Es apklusu un domīgi raudzījos viņā.

—    Ko tu tā raugies manī, Aļoša, — vai, pārteicos! — Vaņa? — viņa sacīja, kļūdīdamās un pasmaidīdama par savu kļūdu.

—    Es raugos tagad tavā smaidā, Nataša. Kur tu to ņēmi? Agrāk tev tāda nebija.

—    Kas tad ir manā smaidā?

—    Agrākā bērnišķīgā atklātība, tiesa, tajā vēl ir… bet, kad tu smaidi, taisni tai pašā laikā tev kaut kā stipri iesāpas sirds. Kā tu esi novājējusi, Nataša, bet mati tev kļuvuši it kā biezāki… Kas šis tev par tērpu? Vai tas vēl pie viņiem šūts?

—    Kā tu mani mīli, Vaņa! — viņa atbildēja, laipni paraudzīdamās manī. — Nu un tu, ko tu tagad dari? Kā tev labi iet?

—    Nav nekā jauna; rakstu to pašu romānu, bet iet grūti, neveicas. Iedvesma izsīkusi. Uz ātru roku varbūt varētu uzrakstīt, interesanti jau iznāktu; taču labu ideju žēl samaitāt. Šī ir no iemīļotajām. Bet termiņā visādā ziņā žurnālam jānodod. Es pat domāju mest pie malas romānu un sadomāt stāstu labi ātri — tā kaut ko viegliņu un graciozu, un pavisam bez drūmas noskaņas… Gluži bez tās … Visiem jābūt jautriem un priecīgiem! …

—    Ak tu nabaga darbarūķi! Un ko tad Smits?

—    Smits taču miris.

—    Neatnāca pie tevis? Es nopietni saku tev, Vaņa: tu esi slims, tev nervi nav kārtībā, tādi visādi sapņi. Kad tu man pastāstīji, ka esi noīrējis šo dzīvokli, es visu to tevī pamanīju. Ko, dzīvoklis mitrs, nav labs?

—    Jā! Man vēl kaut kas atgadījās — šodien pievakarē . . . Bet es pastāstīšu vēlāk.

Viņa vairs manī neklausījās un sēdēja, dziļās domās nogrimusi.

—    Nesaprotu, kā es varēju aiziet toreiz no viņiem; es biju drudzī, — beidzot viņa izrunāja, vērdamās manī ar tādu skatienu, kas negaidīja atbildes.

Ja es būtu sācis ar viņu runāt šai brīdī, viņa nebūtu pat mani dzirdējusi.

—    Vaņa, — viņa sacīja tikko dzirdami, — es aicināju tevi kādā vajadzībā.

—    Kas tā būtu?

—    Es šķiros no viņa.

—    Esi šķīrusies vai šķirsies?

—    Jāizbeidz tāda dzīve. Tāpēc pasaucu tevi, lai izteiktu visu, visu, kas sakrājies tagad un ko es slēpu no tevis līdz šim laikam. — Viņa vienmēr tā iesāka ar mani, uzticēdama man savus slepenos nodomus, un gandrīz vienmēr iznāca tā, ka visus šos noslēpumus es uzzināju no viņas pašas.

—    Ak, Nataša, es tūkstoškārt esmu no tevis to dzirdējis! Protams, kopā dzīvot jūs nevarat; jūsu sakars ir kaut kāds dīvains; jums abiem nav nekā kopīga. Bet… vai tev nepietrūks spēka?

—    Agrāk bija tikai nodomi, Vaņa; tagad esmu cieši nolēmusi. Es mīlu viņu bezgalīgi, un tomēr iznāk tā, ka esmu viņam lielākais ienaidnieks; es pazudinu viņa nākotni. Viņš ir jāatbrīvo. Apprecēt mani viņš nevar; nav viņa spēkos nostāties pret tēvu. Es arī negribu viņu saistīt. Un tāpēc esmu pat priecīga, ka viņš iemīlējies līgavā, ar kuru viņu grib apprecināt. Viņam būs vieglāk šķirties no manis. Tas man jādara! Tas ir pienākums … Ja es mīlu viņu, tad man viss jāziedo viņa labā, jāpierāda viņam mana mīlestība, tas ir pienākums! Vai nav tiesa?

—    Bet tu taču nevarēsi viņu pierunāt.

—    Es nemaz necentīšos pierunāt. Es izturēšos pret viņu tāpat kā agrāk, lai viņš nāktu kaut tūlīt. Bet man jāatrod līdzeklis, lai viņam būtu viegli atstāt mani, bez sirdsapziņas pārmetumiem. Lūk, kЈ3 mani moka, Vaņa; palīdzi! Vai nedosi man kādu padomu?

—    Tāds līdzeklis ir viens, — es sacīju, — viņu vairs nemaz nemīlēt un iemīlēt citu. Bet diezin vai tas būs labs līdzeklis. Tu taču pazīsti viņa raksturu? Viņš pie tevis piecas dienas nebrauc. Iedomājies, ka viņš pavisam atstās tevi; tev tikai jāuzraksta viņam, ka tu pati viņu atstāj, un viņš tūdaļ atskries pie tevis.

—    Kāpēc tu viņu neciet, Vaņa?

—    Es!

—    Jā, tu, tu! Tu esi viņa ienaidnieks, slepens un atklāts! Tu nespēj runāt par viņu bez atriebes. Es tūkstoškārt esmu manījusi, ka tev vislielāko patiku sagādā pazemot un nomelnot viņu! Tieši nomelnot, es saku taisnību!

—   Un tūkstoškārt jau esi man to sacījusi. Pietiek, Nataša! Izbeigsim šo sarunu.

—    Es gribētu pārvākties uz citu dzīvokli, — viņa atsāka pēc neliela klusuma brīža. — Tu tikai nedusmojies, Vaņa …

—    Kas tur, viņš nāks arī uz citu dzīvokli, bet es nudien nedusmojos.

—    Mīlestība ir stipra; jaunā mīlestība var aizkavēt viņu. Ja viņš arī atgriezīsies pie manis, tad varbūt tikai uz brīdi — kā tu domā?

—    Nezinu, Nataša, viņā viss ir augstākā mērā ne ar ko nesaskanīgs, viņš grib ij viņu precēt, ij tevi mīlēt. Viņš kaut kā spējīgs darīt visu to reizē.

—    Ja es droši zinātu, ka viņš to mīl, es izšķirtos… Vaņa! Neslēp no manis itin neko! Vai tu zini kaut ko, ko negribi man sacīt, vai ne?

Viņa raudzījās manī ar nemiera pilnu, pētošu skatienu.

—    Nekā nezinu, mans draugs, dodu tev goda vārdu; ar tevi vienmēr esmu bijis atklāts. Tomēr, vai zini, ko es vēl domāju: varbūt viņš nemaz nemīl grāfienes pameitu tik stipri, kā tu domā. Tikai tāpat, aizraušanās…

—    Tu tā domā, Vaņa? Ak dievs, ja es to droši zinātu! Ak, kā es gribētu viņu redzēt šai brīdī, tikai paskatīties viņā! Es pēc viņa sejas visu uzzinātu! Bet viņa nav! Viņa nav!

—    Vai tad tu gaidi viņu, Nataša?

—    Nē, viņš ir pie viņas; es zinu; es aizsūtīju, lai dabū zināt. Kā es vēlētos paskatīties arī viņā, šai sievietē… Klausies, Vaņa, es teikšu muļķības, bet vai tiešām man nekādi nav iespējams viņu redzēt, nekur nav iespējams ar viņu satikties? Kā tu domā?

Viņa nemiera pilna gaidīja, ko es sacīšu.

—    Redzēt jau varēs. Taču tikai redzēt — tas ir par maz.

—    Diezgan būtu kaut tikai redzēt, tad es pati nojaustu tālāko. Klausies: es taču esmu kļuvusi tāda muļķe; staigāju un staigāju te visu laiku viena pati, viena pati — visu laiku domāju; domas kā tāds viesulis, tik grūti! Tad arī izdomāju, — Vaņa, vai tu nevari ar viņu iepazīties? Grāfiene taču (toreiz tu pats stāstīji) esot lielījusi tavu romānu; tu taču dažreiz apmeklē vakarus pie kņaza R.; viņa tur bieži ir. Izdari tā, lai tur tevi viņai stādītu priekšā. Varbūt ari Aļoša varētu tevi ar viņu iepazīstināt. Tad tu man visu pastāstītu par viņu.

—    Nataša, mans draugs, par to runāsim vēlāk. Bet zini ko: vai tiešām tu nopietni domā, ka tev pietiks spēka šķirties? Paraugies tagad sevī: vai tiešām tu esi mierīga?

—    Pie-tiks! — viņa atbildēja tikko dzirdami. — Viss viņa labā! Visa mana dzīve viņa labā! Bet vai zini, Vaņa, es nespēju paciest, ka viņš tagad pie viņas, mani aizmirsis, sēž blakus viņai, stāsta, smejas, vai atceries, kā šeit nereti sēdēja… Skatās viņai taisni acīs; viņš vienmēr tā skatās; ne prātā viņam nenāk tagad, ka es esmu šeit… kopā ar tevi.

Viņa nepabeidza un izmisumā paskatījās manī.

—    Kā tad tu, Nataša, vēl nupat, tikko sacīji…

—    Lai mēs reizē, visi reizē izšķirtos! — viņa pārtrauca ar zvērojošu skatienu. — Es pati viņam dodu svētību uz to. Bet grūti, Vaņa, kad viņš pirmais aizmirst mani. Ak, Vaņa, kas tās par mokām! Es pati sevi nesaprotu: ar prātu iznāk tā, bet patiesībā tā nav. Kas ar mani notiks!

—    Diezgan, diezgan, Nataša, apmierinies! …

—    Un nu jau piecas dienas, katru stundu, katru brīdi… vai sapņoju, vai guļu — tikai par viņu vien, par viņu vien! Vai zini, Vaņa: dosimies turp, pavadi mani!

—    Beidz, Nataša!

—    Nē, iesim! Es tevi vien gaidīju, Vaņa! Es jau trīs dienas par to domāju. Taisni par to es rakstīju tev. .. Tev mani jāpavada; tu nedrīksti man atteikt… Es tevi gaidīju … trīs dienas … Tur šodien rīkots vakars . .. Viņš ir tur … iesim!

Viņa bija kā murgos. Priekšnamā atskanēja troksnis. Mavra it kā strīdējās ar kādu.

—    Pag, Nataša, kas tas? — es jautāju. — Klausies!

Viņa klausījās, neticīgi smaidīdama, un pēkšņi briesmīgi nobālēja.

—   Mans dievs! Kas tur ir? — viņa sacīja tikko dzirdami.

Viņa gribēja atturēt mani, bet es izgāju priekšnamā pie Mavras. Kā tad! Tas bija Aļoša. Viņš kaut ko prašņāja Mavrai; tā sākumā nelaida viņu iekšā.

—          No kurienes te tāds uzradies? — viņa sacīja kā liela noteicēja. — Ko? Kur dauzījies? Nu ej jau, ej! Bet mani tu nepielabināsi! Nu ej, ej; ko nu atbildēsi?

—          Es ne no viena nebaidos! Es iešu! — Aļoša sacīja, tomēr mazliet sakaunējies.

—   Nu, ej! Varen ņiprs tu esi!

—          Iešu ar! A! Arī jūs esat te! — viņš sacīja, ieraudzīdams mani. — Cik tas labi, ka arī jūs esat te! Es arī esmu klāt; redziet, kā man tagad …

—    Ejiet tik iekšā, — es atbildēju, — ko jūs baidāties?

—           Es ne no kā nebaidos, ticiet man, tāpēc ka es nudien neesmu vainīgs. Jūs domājat, ka esmu vainīgs? Tad redzēsit, es tūlīt attaisnošos. Nataša, var ieiet pie tevis? — viņš iesaucās ar liekuļotu drošsirdību, apstādamies pie aizvērtajām durvīm.

Neviens neatbildēja.

—    Kas tas? — viņš jautāja nemiera pilns.

—          Nekas, viņa nupat tur bija, — es atbildēju, — varbūt kaut kas …

Aļoša uzmanīgi atvēra durvis un bikli pārlaida skatienu istabai. Neviena nebija.

Pēkšņi viņš ieraudzīja to kaktā starp skapi un logu. Viņa stāvēja tur, it kā būtu noslēpusies, ne dzīva, ne mirusi. Kad es atceros to, līdz šai dienai nevaru nepasmaidīt. Aļoša klusi un uzmanīgi piegāja viņai klāt.

—          Nataša, kas tev? Sveika, Nataša! — viņš bikli sacīja, kā bailēs raudzīdamies viņā.

—          Nu, kas gan … nekas! … — viņa atbildēja, briesmīgi samulsusi, it kā viņa pati būtu vainīga. — Tu… gribi tēju?

—           Nataša, klausies … — Aļoša teica, galīgi apjucis. — Tu varbūt esi pārliecināta, ka tā mana vaina … Bet es neesmu vainīgs; es nemaz neesmu vainīgs! Nu redzēsi, es tev tūlīt pastāstīšu.

—           Kādēļ tas vajadzīgs? — Nataša nočukstēja. — Nē, nē, nevajag … labāk sniedz roku, un … cauri… kā vienmēr … — Un viņa iznāca no kakta; sārtums atkal parādījās viņai vaigos.

Viņa bija nodūrusi acis, kā baidīdamās paraudzīties uz Aļošu.

—    Ak mans dievs! — viņš sajūsmā iesaucās. — Ja vien es būtu vainīgs, es neiedrošinātos, liekas, ne paskatīties viņā pēc visa tā! Redziet, redziet! — viņš sauca, griezdamies pie manis. — Re, viņa tur mani par vainīgu; viss pret mani, viss šķietamais pret mani! Es piecas dienas neesmu braucis! Klīst baumas, ka esmu pie līgavas, — un ko domājat? Viņa jau piedod man! Viņa jau saka: «Sniedz roku, un cauri!» Nataša, dūjiņa mana, eņģei manu! Es neesmu vainīgs, un tas tev jāzina! Neesmu vainīgs ne par matu! Gluži otrādi! Gluži otrādi!

—    Bet.. . Bet tu taču tagad esi tur . .. Tevi tagad turp aicināja … Kā tad tu esi šeit? Cik … cik pulkstenis?

—    Pusvienpadsmit. Es jau arī biju tur … Bet es pateicu, ka esmu slims, un aizbraucu, un — tā ir pirmā, pirmā reize šais piecās dienās, kad esmu brīvs, kad man bija iespējams izrauties no viņiem, un es atbraucu pie tevis, Nataša. Tas ir, es varēju arī agrāk atbraukt, bet es tīši nebraucu! Un kāpēc? Tu tūdaļ dabūsi zināt, izskaidrošu; es tādēļ vien atbraucu, lai izskaidrotu; tikai nudien šoreiz es nemaz neesmu vainīgs tavā priekšā, nemaz! Nemaz!

Nataša pacēla galvu un paskatījās viņā… Bet viņa atbildes skatienā mirdzēja tāds patiesīgums, viņa seja bija tik priecīga, tik godīga, tik jautra, ka nebija iespējams viņam nenoticēt. Es domāju, ka viņi iekliegsies un metīsies viens otra apkampienos, kā jau daudzkārt agrāk bija noticis, kad viņi tāpat samierinājās. Bet Nataša, kā laimes nomākta, nolieca galvu uz krūtīm un pēkšņi… sāka klusi raudāt. To Aļoša vairs nespēja paciest. Viņš metās viņai pie kājām. Viņš skūpstīja tai rokas, kājas; viņš bija kā neprātīgs. Es piebīdīju viņai krēslu. Viņa apsēdās. Kājas viņai grīļojās.

OTRA DAĻA

I nodaļa

Pēc brīža mēs visi smējāmies kā neprātīgi.

—    Ļaujiet jel, ļaujiet man izstāstīt līdz galam, — Aļošas skaļā balss skanēja pāri visām. — Viņi domā, ka nekas nav mainījies… ka es nieku dēļ esmu šurp atbraucis … Es jums saku, man ir ļoti interesanta vēsts. Vai jūs beidzot apklusīsit!

Viņam ārkārtīgi gribējās izstāstīt. Pēc viņa izskata varēja spriest, ka viņam ir svarīgi jaunumi. Bet viņa uzpūstais cienīgums, kas cēlies no naivā lepnuma, ka viņa ziņā ir tādi jaunumi, tūdaļ sasmīdināja Natašu. Es neviļus smējos viņai līdzi. Un, jo vairāk viņš skaitās uz mums, jo vairāk mēs smējāmies. Aļošas piktums un pēc tam bērnišķīgais izmisums noveda mūs beidzot līdz tādai pakāpei, kad jāparāda tikai pirkstiņš kā Gogoļa mičmanim, lai tūlīt vai plīstu no smiekliem. Mavra, iznākusi no virtuves, stāvēja durvīs un nopietnā sašutumā raudzījās uz mums, pukodamās, ka Aļoša nav dabūjis krietnu brāzienu no Natašas, ko viņa ar baudu bija gaidījusi visas šīs piecas dienas, un ka te iet tik jautri.

Beidzot Nataša, redzēdama, ka mūsu smiekli aizvaino Aļošu, mitējās smieties.

—    Ko tad tu gribi pastāstīt? — viņa jautāja.

—   Varbūt man uzlikt patvāri? — jautāja Mavra, bez mazākās cienības pārtraukdama Aļošu.

—    Ej vien, Mavra, ej, — viņš atbildēja, mādams ar rokām un steigdamies aizdzīt viņu. — Es pastāstīšu visu, kas ir bijis, visu, kas ir, un visu, kas būs, tāpēc ka es visu to zinu. Redzu, mani draugi, jūs gribat zināt, kur es esmu bijis šīs piecas dienas, — taisni to es gribu pastāstīt, bet jūs man neļaujat. Nu, un pirmkārt es tevi visu laiku krāpu, Nataša, visu šo laiku, sen jau krāpu, un tas tad arī ir pats galvenais.

—    Krāpi?

—    Jā, krāpu — veselu mēnesi; jau pirms tēva atbraukšanas sāku; tagad pienācis laiks būt pilnīgi atklātam. Pirms mēneša, kad tēvs vēl nebija atbraucis, es pēkšņi saņēmu no viņa biezu vēstuli un slēpu to no jums abiem. Vēstulē viņš tieši un vienkārši — un, ievērojiet, tik nopietnā tonī, ka es pat izbijos, — paziņoja man, ka manas precības jau izlemtas, ka mana līgava ir pati pilnība, ka es, protams, neesmu viņas cienīgs, bet ka man tomēr visādā ziņā viņa jāprec. Un tāpēc lai es sagatavojoties, lai izmetot no galvas visas savas muļķības un tā tālāk, un tā tālāk, — nu, zinām jau, kas tās 'par muļķībām. Lūk, šo vēstuli es no jums tad noslēpu . ..

—    Nepavisam nenoslēpi! — Nataša viņu pārtrauca. — Atradis, ar ko lielīties! Patiesībā visu tūlīt mums pastāstīji. Es vēl atceros, ka tu pēkšņi kļuvi tik paklausīgs, tik maigs un neatkāpies no manis ne soli, it kā būtu nodarījis kaut ko, un visu vēstuli pa gabaliņam vien mums pastāstīji.

—    Nevar būt, galveno droši vien neesmu pastāstījis. Varbūt jūs abi nojautāt kaut ko, tā jau ir jūsu darīšana, bet es neesmu stāstījis. Es to noklusēju un briesmīgi cietu.

—    Es atceros, Aļoša, jūs ar mani toreiz ik brīdi apspriedāties un visu man pastāstījāt, pa gabaliņam, protams, pieņēmumu veidā, — es piebildu, raudzīdamies Natašā.

—    Visu pastāstīji! Nemaz nelielies, lūdzams! — viņa uztvēra. — Nu ko gan tu vari noslēpt? Nu, vai tu vari būt krāpnieks? Pat Mavra visu uzzināja. Mavra, vai tu zināji?

—    Nu kā nu nezināju! — atsaucās Mavra, iebāzusi mūsu istabā galvu. — Visu jau pirmajās trijās dienās pastāstīji. Vai tu spēj mānīties!

—    Tpū, cik nepatīkami ar jums sarunāties! Tu visu to aiz niknuma dari, Nataša! Un tu, Mavra, arī maldies. Atceros, es biju toreiz kā ārprātīgs; vai atceries, Mavra?

—    Kā nu neatceros! Tu arī tagad esi kā ārprātīgs.

—    Nē, nē, es par citu ko runāju. Atceries! Tad vēl mums nebija naudas, un tu gāji ieķīlāt manu sudraba iemuti; bet, galvenais, atļauj piebilst, Mavra, ka tev pret mani nav nekādas cieņas. Pie tā tevi Nataša pieradinājusi. Nu, pieņemsim, ka es tiešām visu jums pastāstīju tūdaļ, pa gabaliņam (es to tagad atceros). Taču, kāds vēstulei tonis, to jūs nezināt, bet vēstulē tak galvenais ir tonis. Taisni par to es runāju.

—    Nu, kāds tad ir tas tonis? — Nataša jautāja.

—          Klausies, Nataša, tu jautā gluži kā jokodamās. Nejokojies! Es tev saku, tas ir ļoti svarīgi. Tāds tonis, ka es pat rokas nolaidu. Nekad vēl tēvs nebija ar mani tā runājis. Tas ir, drīzāk Lisabona nogrims, nekā nepiepildīsies viņa vēlēšanās; re, kāds tonis!

—   Nu, nu, pastāsti; kādēļ tad tev vajadzēja to slēpt no manis?

—    Ak mans dievs! Lai tevi nenobaidītu. Es cerēju pats visu nokārtot. Nu tad, lūk, pēc šīs vēstules, kolīdz tēvs atbrauca, sākās manas mocības. Es taisījos viņam atbildēt stingri, skaidri, nopietni, bet arvien kaut kā neveicās. Un viņš pat nemaz neizjautāja; viltnieks! Gluži otrādi, rādīja tādu seju, it kā viss jau būtu izlemts un mūsu starpā vairs nevarētu būt nekādu ķildu, nevarētu būt nesaprašanās. Dzirdi, pat nevarētu būt; tāda pašapziņa! Bet ar mani viņš kļuva tik laipns, tik mīļš. Es biju gluži izbrīnījies, cik viņš gudrs, Ivan Petrovič, ja jūs tikai zinātu! Viņš visu ir lasījis, visu zina; jūs viņā tikai reizi paskatāties, bet viņš jau zina visas jūsu domas kā savējās. Taisni tāpēc droši vien viņu nosaukuši par jezuītu. Natašai nepatīk, ka es viņu slavēju. Tu neskaisties, Nataša! Nu, lūk … bet pie viena! Viņš man naudu sākumā nedeva, bet tagad iedeva — vakar. Nataša! Eņģei manu! Nu ir gals mūsu nabadzībai! Re, skaties! Visu, ko viņš samazināja man par sodu, par visu šo pusgadu — visu vakar atdeva; redziet, cik daudz; neesmu vēl saskaitījis. Mavra, skaties, cik daudz naudas! Nu vairs nevajadzēs karotes un apkakļu podziņas ieķīlāt!

Viņš izvilka no kabatas diezgan prāvu summu naudas — ap pusotra tūkstoša sudrabā un uzlika uz galda. Mavra ar labpatiku paskatījās naudā un palielīja Aļošu. Nataša stipri steidzināja viņu.

—    Nu, lūk, domāju — ko lai es daru? — Aļoša turpināja. — Kā gan lai uzstājos pret viņu? Tas ir, zvēru jums abiem — ja viņš būtu ļauns pret mani, ne tik labs, es nemaz nebūtu domājis ne par ko. Es tieši viņam pasacītu, ka negribu, ka es jau pats esmu pieaudzis un kļuvis par cilvēku un tagad — diezgan. Un, ticiet man, es paliktu pie sava. Bet te nu — ko es viņam sacīšu? Tomēr nevainojiet arī mani. Es redzu, tu it kā neesi apmierināta, Nataša. Ko jūs abi saskatāties? Droši vien domājat: re, kā viņu nupat tur apstrādājuši, nemaz nav viņā stingrības. Ir stingrība, ir, vēl vairāk, nekā jūs domājat! Un pierādījums tāds, ka, neraugoties uz savu stāvokli, es tūdaļ sacīju sev: tas ir mans pienākums, man viss, viss jāpasaka tēvam; sāku runāt un pateicu, un viņš mani uzklausīja.

—    Ko tad, ko īsti tu pasacīji? — Nataša jautāja nemiera pilna.

—    Nu to, ka negribu nekādas citas līgavas, ka man ir sava — tā esi tu. Tas ir, es tieši to vēl līdz šim neesmu pateicis, bet esmu viņu uz to sagatavojis un rīt pateikšu; to esmu jau nolēmis. Sākumā es runāju par to, ka precēties naudas dēļ ir kauna lieta, tas nav cildeni un ka mums uzskatīt sevi par kādiem aristokrātiem ir pavisam muļķīgi (es taču ar viņu gluži atklāti, kā brālis ar brāli). Pēc tam paskaidroju viņam tūlīt, ka esmu tiers-йtat un ka tiers-йtat — c'est l'essentiel ka es lepojos ar to, ka esmu līdzīgs visiem, un negribu ne no viena atšķirties … Es runāju dedzīgi, aizrautīgi. Es pats par sevi brīnījos, es pierādīju viņam beidzot arī no viņa redzes viedokļa … Es tieši sacīju: kas mēs par kņaziem? Tikai pēc cilts, bet būtiski — kas gan mums ir kņazisks? Pirmkārt, sevišķas bagātības nav, bet bagātība ir galvenais. Tagad pats galvenais kņazs ir Rotšilds. Otrkārt, īstajā augstākajā sabiedrībā par mums jau sen nav dzirdējuši. Beidzamais bija tēvocis Semjons Valkovskis, bet tas tikai Maskavā bija pazīstams un arī tikai ar to, ka pēdējās trīssimt dvēseles bija notriecis, un, ja tēvs nebūtu pats iedzīvojies naudā, tad viņa mazdēli varbūt paši zemi artu, kas nu šie par kņaziem! Tāpēc arī mums nav jāceļ deguns gaisā. Vārdu sakot, es visu izteicu, kas manī bija sakrājies, visu — dedzīgi un vaļsirdīgi, pat vēl pieliku šo to. Viņš nemaz nerunāja man pretī, tikai sāka pārmest, ka es esot pametis grāfa Nainska namu, pēc tam sacīja, ka vajagot pielabināties kņazienei K., manai krustmātei; ja kņaziene K. mani labi uzņemšot, tad visur uzņemšot un karjera nodrošināta, un tā tik ņēmās klāstīt bez gala. Tie visi ir norādījumi uz to, ka es, kolīdz sagājos ar tevi, Nataša, tā visus viņus pametu, ka tas tātad noticis tavā ietekmē. Bet tieši viņš līdz šim nebija runājis par tevi; kā liekas, pat izvairās. Mēs abi mānāmies, nogaidām, ķeram viens otru, un esi droša, ka arī mums reiz būs svētki.

—    Nu labi, labi; ar ko tad beidzās, ko viņš nolēma? Tas ir galvenais. Un kāds gan pļāpa tu esi, Aļoša …

1 Trešā kārta… trešā kārta — tas ir galvenais (/r.).

—    Dievs to zina, nemaz nevar saprast, ko viņš nolēmis; bet es nepavisam neesmu pļāpa, es runāju nopietni; viņš pat neizlēma, tikai par visiem maniem spriedumiem smaidīja un ar tādu smaidu, it kā viņam būtu manis žēl. Es taču saprotu, ka tas ir pazemojoši, bet es nekaunos. Es, viņš saka, pilnīgi tev piekrītu, bet, kad brauksim pie grāfa Nainska, tad pielūko, tur nekā tamlīdzīga nesaki! Es jau tevi saprotu, bet viņi tevi nesapratīs. Liekas, arī viņu pašu tie visi gluži labi neuzņem; par kaut ko dusmojas. Vispār sabiedrībā tēvu tagad nezin kāpēc necieš. Grāfs sākumā pieņēma mani ārkārtīgi lielmanīgi, pavisam augstprātīgi, pat it kā pavisam aizmirsis, ka esmu izaudzis viņa namā, sāka tikai atcerēties, nudien! Viņš gluži vienkārši uz mani dusmīgs, ka esmu nepateicīgs, bet tiešām no manas puses nebija nekādas nepateicības; viņa namā briesmīgi garlaicīgi — nu, es tad arī nebraucu. Viņš arī tēvu uzņēma ārkārtīgi nevērīgi; tik nevērīgi, tik nevērīgi, ka es pat nesaprotu, kā viņš turp brauc. Tas viss manī sacēla sašutumu. Nabaga tēvam viņa priekšā gandrīz vai mugura jāliec; es saprotu, ka tas viss manis dēļ, bet man taču nekas nav vajadzīgs. Es jau gribēju pēc tam izsacīt tēvam visas savas jūtas, bet atturējos. Un kādēļ gan! Viņa pārliecību es negrozīšu, tikai viņu sarūgtināšu; un viņam tāpat jau grūti. Nu, es domāju, ķeršos pie viltības, apvedīšu ap stūri viņus visus, likšu grāfam cienīt sevi, — un kas iznāca? Tūlīt es panācu visu, gandrīz vai vienā dienā viss grozījās! Grāfs Nainskis vairs nezina, kur mani nosēdināt. Un visu to es panācu, es viens pats ar savu viltību, tā ka tēvs tikai rokas vien noplātīja …

—    Klausies, Aļoša, labāk būtu pastāstījis par to, kas skar mūs! — iesaucās nepacietīgā Nataša. — Es domāju, tu to pastāstīsi, bet tev tikai gribas stāstīt, kā tu tur izcēlies pie grāfa Nainska. Kas man daļas par tavu grāfu!

—    Kas daļas! Dzirdiet, Ivan Petrovič, — kas daļas? Bet tas taču ir pats galvenais. Gan tu pati redzēsi; viss beigās noskaidrosies. Tikai ļaujiet man izstāstīt… Un beidzot (kāpēc gan nepateikt vaļsirdīgi!), lūk, kas, Nataša, jūs arī, Ivan Petrovič, es varbūt tiešām dažreiz esmu ļoti, ļoti neapdomīgs, nu, jā, pieņemsim — pat (jo dažreiz arī tā ir bijis) vienkārši muļķis. Bet te, ticiet man, es parādīju daudz viltības… nu… un galu galā pat prāta; tā ka es domāju — jūs paši būsit priecīgi, ka es ne vienmēr esmu .. . negudrs.

—    Nu ko tu, Aļoša, diezgan! Manu mīļo! …

Nataša nevarēja paciest, ka Aļošu uzskatīja par negudru. Cik reižu jau viņa bija sabozusies uz mani, neizteikdama to vārdos, ja es, pārāk nekautrēdamies, centos pierādīt Aļošam, ka viņš izdarījis kādu muļķību; šī bija sāpīga vieta viņas sirdī. Viņa nevarēja paciest, ka Aļošu pazemo, droši vien jo vairāk tāpēc, ka sirds dziļumos apzinājās viņa aprobežotību. Bet savu domu viņam nepavisam neizpauda un baidījās to darīt, lai neaizvainotu viņa patmīlību. Tomēr viņš šais gadījumos bija kaut kā sevišķi vērīgs un vienmēr nojauta viņas slepenās jūtas. Nataša to redzēja un ļoti skuma, tūdaļ glaimoja viņam, bija laba pret viņu. Lūk, kāpēc tagad Aļošas vārdi sāpīgi atsaucās viņas sirdī…

—    Beidz, Aļoša, tu esi tikai vieglprātīgs, taču tu nepavisam neesi tāds, — viņa piebilda, — kāpēc tu sevi pazemo?

—    Tad jau labi; tāpēc ļaujiet man izstāstīt līdz galam! Pēc pieņemšanas pie grāfa tēvs pat noskaitās uz mani. Es nodomāju — pagaidi vien! Mēs toreiz braucām pie kņazienes; es jau sen biju dzirdējis, ka viņa aiz vecuma gandrīz prātu izdzīvojusi, turklāt ir kurla un briesmīgi mīl šuneļus. Viņai to vesels bars, un viņa tos dievināt dievina. Neraugoties uz visu to, viņai milzīgs iespaids sabiedrībā, tā ka pat grāfs Nainskis, le superbe viņai antichambre dara[4] . tad nu ceļā es arī iecerēju visas tālākās darbības plānu, un ko jūs domājat — uz ko to dibināju? Uz to, ka mani visi suņi mīl, nudien! To es esmu ievērojis. Vai nu manī kāds magnētisms paslēpts, vai tāpēc, ka es pats ļoti mīlu visus dzīvniekus, pats nezinu, tikai suņi mani mīl, tas ir viss. Starp citu, par magnētismu es tev vēl neesmu pastāstījis, Nataša; mēs pirms dažām dienām izsaucām garus, es biju pie viena garu saucēja; briesmīgi interesanti, Ivan Petrovič, tas pat pārsteidza mani. Es izsaucu Jūliju Cēzaru.

—    Ak mans dievs! Nu kādēļ tev vajadzīgs Jūlijs Cēzers? — skaļi smiedamās, iesaucās Nataša. — Tā tik vēl trūka!

—    Kāpēc gan ne … it kā es kāds . .. Kādēļ gan man nebūtu tiesību izsaukt Jūliju Cēzaru? Kas viņam lēksies? Smejas vēl!

—   Nu nekas, protams, nelēksies… ak tu manu mīļo! Nu ko tad tev Jūlijs Cēzars pateica?

—    Nu, neko nepateica. Es tikai turēju zīmuli, bet zīmulis pats kustējās pa papīru un rakstīja. Ar to esot rakstījis Jūlijs Cēzars. Es tam neticu.

—    Ko tad viņš uzrakstīja?

—   Nu, uzrakstīja kaut ko līdzīgu kā Gogolim … Ko jūs smejaties!

—    Pastāsti labāk par kņazieni!

—     Nu jā, bet jūs mani visu laiku pārtraucat. Mēs aizbraucām pie kņazienes, un es iesāku ar to, ka sāku draudzēties ar Mimī. Šī Mimī ir vecs, riebīgs, pavisam nejauks šunelis, turklāt vēl ietiepīgs un uz košanu. Kņaziene vai ģībst pēc viņa; suns ar viņu laikam vienos gados. Es iesāku ar to, ka ņēmos pamielot Mimī ar konfektēm un kādās desmit minūtēs izmācīju pasniegt ķepiņu, ko visu mūžu tam nebija varējuši iemācīt. Kņaziene bija pilnīgi sajūsmā, gandrīz vai raud aiz prieka. «Mimī! Mimī! Mimī, dod ķepiņu!» Atbrauca kāds viesos: «Mimī, dod ķepiņu! Re, krustdēls iemācījis!» Ienāca grāfs Nainskis: «Mimī, sniedz ķepiņu!» Manī noraugās gandrīz ar sajūsmas asarām. Ļoti laba vecenīte; pat žēl viņas. Es protos, atkal viņai paglaimoju: viņai uz tabakas dozes viņas pašas ģīmetne, kad viņa vēl līgava bijusi — pirms kādiem sešdesmit gadiem. Doze viņai izkrīt no rokām, es paceļu to un saku, it kā nezinādams: «Quelle charmante peinture![5] Tas ir ideāls skaistums!» Nu, tad jau viņa pavisam atmaiga; runā ar mani gan par šo, gan par to — kur es mācījies, pie kā eju viesos, un cik man lieliski mati, un tā tālāk bez mitas. Es arī: sasmīdināju viņu, pastāstīju skandalozu notikumu. Tas viņai patīk; tikai ar pirkstu man padraudēja, tomēr ļoti smējās. Atlaizdama mani, skūpsta un pārmet man krustu, pieprasa, lai es atbraucot katru dienu viņai pakavēt laiku. Grāfs man spiež roku, acis viņam kļuvušas gluži valgas; un tēvs, lai gan viņš pats labākais, pats godīgākais, pats cēlākais cilvēks, bet, ticiet vai neticiet, gandrīz vai raudāja no prieka, kad mēs divatā pārbraucām mājās; apkampa mani, kļuva gluži vaļsirdīgs, runāja atklāti par kādām noslēpumainām lietām — par karjeru, sakariem, naudu, precībām, tā ka es daudz ko nemaz nesapratu. Tad viņš man arī naudu iedeva. Tas notika vakar. Rīt es atkal došos pie kņazienes; bet tēvs tomēr ir viscēlākais cilvēks — nedomājiet neko sliktu, kaut arī viņš atrauj mani no tevis, Nataša, taču tas tāpēc, ka viņš kļuvis akls, tāpēc ka viņš tīko pēc Katjas miljoniem, bet tev to nav; un viņš tos grib iegūt tikai manā labā un tikai aiz nezināšanas ir netaisns pret tevi. Un kurš tēvs gan negrib laimi savam dēlam? Viņš taču nav vainīgs, ka paradis saskatīt laimi miljonos. Tāpat jau viņi visi. Viņā taču jāraugās tikai no šā viedokļa, ne citādi — tad arī tūdaļ izrādīsies, ka viņam taisnība. Es tīši steidzos pie tevis, Nataša, pārliecināt tevi par to, jo es zinu, ka tev pret viņu aizspriedumi, un, saprotams, tā nav tava vaina. Es tevi nevainoju …

—    Tad tas vien tikai noticis ar tevi, ka tu pie kņazienes taisīji karjeru? Vai tik vien tās viltības? — Nataša jautāja.

—    Kā tā! Vai tev prāts! Tas tikai sākums … Es tāpēc pastāstīju par kņazieni, ka, saproti, es ar viņas starpniecību ietekmēšu tēvu, bet mans galvenais stāsts vēl nemaz nav sācies.

—    Nu tad stāsti to!

—    Es šodien piedzīvoju vēl kādu atgadījumu un pat ļoti dīvainu, es vēl tagad esmu pārsteigts, — Aļoša turpināja. — Man jāpiebilst — lai gan tēvs ar grāfieni jau izlēmuši mūsu precības, oficiāli vēl līdz šim laikam itin nekas nav bijis, tā ka mēs kaut tūlīt varam šķirties bez jebkāda skandāla; vienīgi grāfs Nainskis zina, bet viņu taču uzskata par radinieku un aizgādni. Vēl vairāk, lai gan es šais divās nedēļās esmu ar Katju ļoti saradis, līdz pat šim vakaram mēs ar viņu ne vārda neesam runājuši par nākotni, tas ir, par laulībām un … arī par mīlestību. Bez tam nolemts vispirms izlūgties kņazienes K. piekrišanu; no viņas pie mums gaida visvisādas protekcijas un zelta lietu. Ko sacīs viņa, to sacīs arī sabiedrība; viņai tādi sakari… Bet mani katrā ziņā grib ievest sabiedrībā un cilvēkos, un jo sevišķi to visu pieprasa grāfiene, Katjas pamāte. Kņaziene, ņemot vērā visus grāfienes ārzemju stiķus, varbūt nemaz viņu nepieņemtu, bet, ja kņaziene nepieņems, tad droši vien arī citi darīs to pašu; tad nu ir izdevīgs gadījums — manas precības ar Katju. Un tāpēc grāfiene, kas agrāk bija pret precībām, briesmīgi šodien nopriecājās par maniem panākumiem pie kņazienes, bet to pie malas, lūk, kas galvenais: Katerinu Fjodorovnu es pazinu jau no pagājušā gada, bet es taču toreiz biju vēl gluži zēns un nekā nevarēju saprast, tāpēc arī toreiz nekā viņā nesaskatīju . ..

—    Tu gluži vienkārši toreiz vairāk mīlēji mani, — Nataša pārtrauca, — tāpēc arī nesaskatīji, bet tagad…

—    Ne vārda vairāk, Nataša, — Aļoša dedzīgi iesaucās, — tu maldies un apvaino mani! … Es pat neceļu iebildumus; uzklausies tālāk, un tu visu redzēsi… Ak, ja tu pazītu Kātiņu! Ja tu zinātu, kas tā par maigu, skaidru dvēseli, kā dūjiņai! Bet tu viņu iepazīsi; tikai uzklausies līdz galam! Pirms divām nedēļām, kad viņas bija atbraukušas un tēvs mani veda pie Katjas, es sāku viņā cieši ieskatīties. Es ievēroju, ka arī viņa manī ieskatās. Tas sakurināja manu ziņkārību pilnīgi; es nemaz nerunāju par to, ka man bija savs īpašs nodoms iepazīt viņu tuvāk — nodoms, kas radies jau kopš tās tēva vēstules, kura mani tā pārsteidza. Neko jums nesacīšu, neslavēšu viņu, teikšu tikai vienu: viņa ir spilgts izņēmums savā vidē. Tas ir tik savdabīgs raksturs, tik spēcīga un patiesīga dvēsele, spēcīga taisni ar savu skaidrību un patiesīgumu, ka es viņas priekšā esmu gluži zēns, viņas jaunākais brālis, neraugoties uz to, ka viņai tikai septiņpadsmit gadu. Vienu es vēl ievēroju: viņā daudz skumju, it kā kāds noslēpums; viņa ir mazrunīga, mājās gandrīz vienmēr klusē — kā iebiedēta… Viņa it kā apdomā kaut ko. No mana tēva tā kā baidās. Pamāti nemīl — es to nojautu; pati grāfiene daudzina diezin kādos nolūkos, ka pameita viņu briesmīgi mīlot; tas viss nav tiesa: Katja tikai paklausa viņai bez ierunām un it kā vienojusies ar viņu par to; pirms četrām dienām, pēc visiem maniem novērojumiem, es nolēmu izpildīt savu nodomu un šovakar to izpildīju. Tas ir: pastāstīt visu Katjai, atklāt viņai visu, dabūt viņu mūsu pusē un tad uzreiz izbeigt šo lietu …

—   Kā! Ko pastāstīt, ko atklāt? — Nataša jautāja nemiera pilna.

—    Visu, itin visu, — Aļoša atbildēja, — un paldies dievam, kas man iedvesis šo domu! Bet klausieties, klausieties! Pirms četrām dienām es nolēmu tā: aiziet no jums un izbeigt visu pašam. Ja es būtu kopā ar jums, es visu laiku šaubītos, es klausītu jūs un nekad nespētu izšķirties. Bet viens pats, nostādījis sevi taisni tādā stāvoklī, ka katru brīdi man vajadzēja sev atkārtot, ka jāizdara un ka man vajag izdarīt, es saņēmu spēkus un — izdarīju! Es nolēmu atgriezties pie jums ar lēmumu un arī atgriezos ar lēmumu!

—    Kā tad, kā? Kā tas notika? Stāsti ātrāk!

—    Ļoti vienkārši. Es viņai tuvojos tieši, godīgi un droši… Taču pirmām kārtām man jums jāpastāsta kāds notikums pirms tam, kurš mani briesmīgi pārsteidza. Pirms mūsu izbraukšanas tēvs saņēma kādu vēstuli. Es šai laikā devos viņa kabinetā un apstājos pie durvīm. Viņš mani neredzēja. Viņš bija tā pārsteigts par šo vēstuli, ka runāja pats ar sevi, iesaucās kaut ko, kā nemaņā staigāja pa istabu un beidzot sāka pēkšņi skaļi smieties, bet rokās viņam vēstule. Es pat baidījos iet iekšā, nogaidīju vēl un tad gāju. Tēvs bija tik priecīgs par kaut ko, tik priecīgs, sāka runāt ar mani kaut kā dīvaini, pēc tam pēkšņi pārtrauca un lika man tūdaļ saposties izbraukšanai, lai gan vēl bija ļoti agrs. Pie viņiem šodien neviena nebija, tikai mēs vieni paši, un tu aplam domāji, Nataša, ka tur viesības. Tev nav pareizi atstāstīts …

—   Ak, nenovirzies sāņus, Aļoša, esi tik labs; saki, kā tu visu pastāstīji Katjai!

—    Laime, ka mēs ar viņu veselas divas stundas palikām vieni. Es vienkārši paziņoju viņai, ka, lai gan mūs grib saprecināt, taču mūsu laulības nav iespējamas, ka mana sirds ir pilna simpātiju pret viņu un ka viņa vienīgā var glābt mani. Te es atklāju viņai visu. Iedomājies, viņa nekā nezināja par mums, par mani un tevi, Nataša! Ja tu būtu redzējusi, cik viņa bija aizkustināta; sākumā pat izbijās. Gluži nobālēja. Es viņai pastāstīju visu par mums: kā tu manis dēļ pameti savu māju, kā mēs dzīvojām vieni, kā mēs tagad mokāmies, baidāmies no visa un ka mēs tagad griežamies pie viņas (es arī tavā vārdā runāju, Nataša), lai viņa pati nostātos mūsu pusē un tieši pasacītu pamātei, ka negrib precēties ar mani, ka tas mums vienīgais glābiņš un ka mums vairs cita nav ko gaidīt ne no kurienes. Viņa ar tādu ziņkāri klausījās, ar tādām simpātijām. Kādas acis viņai bija šai brīdī! Liekas, visa dvēsele ielikta viņas skatienā. Viņai gluži zilas acis. Viņa pateicās man, ka neesmu par viņu šaubījies, un deva vārdu palīdzēt mums visiem spēkiem. Tad par tevi sāka izjautāt, sacīja, ka ļoti gribot iepazīties ar tevi, lūdza pateikt, ka jau mīlot tevi kā māsu un lai arī tu viņu mīlot kā māsu, bet, kad uzzināja, ka es jau piekto dienu tevi neesmu redzējis, tūdaļ sāka dzīt mani pie tevis…

Nataša bija aizkustināta.

—     Un tu pirms tam varēji stāstīt par saviem varoņdarbiem pie kaut kādas kurlas kņazienes! Ak, Aļoša, Aļoša! — Nataša iesaucās, pārmetoši viņā raudzīdamās. — Nu, un ko Katja? Bija priecīga, jautra, kad aizvadīja tevi?

—    Jā, viņa bija priecīga, ka viņai izdevies izdarīt cēlu darbu, bet pati raudāja. Tāpēc ka viņa taču arī mīl mani, Nataša! Viņa atzinās, ka sākusi jau mani mīlēt, ka viņa cilvēkus neredzot un ka es viņai iepaticies jau sen; viņa ievērojusi mani sevišķi tāpēc, ka visapkārt tikai viltus un meli, bet es viņai licies sirsnīgs un godīgs cilvēks. Viņa piecēlās un sacīja: «Nu, dievs ar jums, Aleksej Petrovič, bet es domāju …» Nepateica līdz galam, sāka raudāt un aizgāja. Mēs nolēmām, ka jau rīt viņa pasacīs pamātei, ka negrib pie manis nākt, un ka jau rīt man viss jāpasaka tēvam un jāpasaka stingri un droši. Viņa pārmeta man, kāpēc es agrāk neesot viņam teicis. «Godīgs cilvēks ne no kā nedrīkst baidīties!» Viņa ir tik cēla. Mans tēvs viņai arī nepatīk; saka — viņš esot viltīgs un dzenoties pēc naudas. Es aizstāvēju tēvu; viņa man nenoticēja. Bet, ja neveiksies rīt pie tēva (un viņa pārliecināta, ka neveiksies), tad arī viņa piekrīt, lai es griežoties pēc protekcijas pie kņazienes K. Tad jau vairs neviens no viņiem neiedrošināsies nostāties pretī. Mēs abi devām viens otram vārdu, ka būsim kā brālis un māsa. Ak, ja tu zinātu arī par viņu, cik viņa nelaimīga, ar kādu riebumu raugās uz savu dzīvi pie pamātes, uz visu šo apkārtni … Viņa tieši nesacīja, it kā arī no manis baidītos, bet es pēc dažiem vārdiem nopratu. Nataša, mana dārgā! Viņa nevarētu vien noskatīties tevī, ja tevi ieraudzītu! Un cik viņai laba sirds! Ar viņu tik viegli! Jūs abas esat radītas būt par māsām viena otrai un mīlēt viena otru. Es par to vien domāju. Un tiešām: es būtu savedis jūs abas kopā, bet pats stāvētu blakus un acu nenovērstu no jums. Tikai nedomā neko sliktu, Natašiņ, un ļauj man par viņu runāt! Man taisni ar tevi tīkas par viņu runāt, bet ar viņu par tevi. Tu taču zini, ka es tevi mīlu vairak par visiem, vairāk par viņu … Tu man esi viss!

Nataša klusēdama raudzījās viņā, laipni un kaut kā skumji. Aļošas vārdi it kā glāstīja un it kā mocīja viņu.

—    Un jau sen — jau pirms divām nedēļām es sāku novērtēt Katju, — viņš turpināja. — Es taču katru vakaru pie viņiem braucu. Atgriezies mājās, es vienmēr domāju, vienmēr domāju par jums abām, vienmēr salīdzinu jūs vienu ar otru.

—    Kura tad no mums iznāk labāka? — Nataša smaidīdama jautāja.

—    Dažreiz tu, citreiz viņa. Tomēr tu vienmēr labāka. Bet, kad es runāju ar viņu, es vienmēr jūtu, ka pats kļūstu labāks, gudrāks, it kā cēlāks. Bet rīt — rīt viss izšķirsies.

—    Un tev nav žēl viņas? Viņa taču mīl tevi; tu teici, ka pats to esot manījis.

—    Ir žēl, Nataša! Bet mēs visi trīs mīlēsim cits citu un tad …

—    Un tad arī ardievu! — Nataša klusu noteica it kā pie sevis. Aļoša neizpratnē palūkojās viņā. Bet mūsu saruna pēkšņi tika pārtraukta pavisam negaidītā kārtā. Virtuvē, kas tai pašā laikā bija arī priekšnams, atskanēja viegls troksnis, it kā būtu kāds ienācis. Pēc brītiņa Mavra atvēra durvis un paslepen sāka māt Aļošam, saukdama viņu ārā. Visi mēs pagriezāmies pret viņu.

—    Te, lūk, jautā pēc tevis, esi tik laipns! — viņa sacīja tādā kā noslēpumainā balsī.

—   Kas pēc manis var tagad jautāt? — Aļoša sacīja, neizpratnē raudzīdamies uz mums. — Jāiet.

Virtuvē stāvēja livrejā tērpies kņaza — viņa tēva sulainis. Izrādījās, ka kņazs, atgriezdamies mājās, bija apturējis savu karieti pie Natašas dzīvokļa un aizsūtījis uzzināt, vai pie viņas nav Aļošas. To pateicis, sulainis tūlīt izgāja.

—    Savādi! Tas vēl nekad nav noticis, — Aļoša sacīja, apmulsumā raudzīdamies uz mums, — ko tas nozīmē?

Nataša nemierīgi skatījās viņā. Piepeši Mavra atkal atvēra mūsu durvis.

—   Pats nāk, kņazs! — viņa sacīja ašiem čukstiem un tūdaļ paslēpās.

Nataša nobālēja un piecēlās. Viņas acis pēkšņi iekvēlojās. Viņa stāvēja, viegli atspiedusies pret galdu, un uzbudināta skatījās uz durvīm, pa kurām vajadzēja ienākt negaidītajam viesim.

— Nataša, nebīsties, es esmu pie tevis! Neļaušu tev pāri nodarīt, — nočukstēja samulsušais Aļoša, tomēr nezaudēdams galvu.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa visā savā godībā parādījās kņazs Valkovskis.

II nodaļa

Viņš uzmeta mums ātru, vērīgu skatienu. Pēc šā skatiena vēl nevarēja nojaust, vai viņš ieradies kā ienaidnieks vai kā draugs. Bet aprakstīšu sīki viņa ārieni. Šai vakarā viņš sevišķi pārsteidza mani.

Es biju redzējis viņu jau agrāk. Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs, ne vairāk, ar pareiziem un ārkārtīgi skaistiem sejas pantiem, kuru izteiksme mainījās atkarībā no apstākļiem — un mainījās krasi, pilnīgi, ar neparastu ātrumu pārejot no pašas patīkamākās visdrūmākajā vai neapmierinātības pilnā, it kā pēkšņi būtu pārtrūkusi kāda atspere. Mazliet melnīgsnējās sejas pareizais ovāls, lieliskie zobi un mazās, paplānās, skaisti iezīmētās lūpas, taisnais, drusku iegarenais deguns, augstā piere, uz kuras vēl nebija redzama ne mazākā grumbiņa, pelēkās, diezgan lielās acis — tas viss izveidoja gandrīz skaistuli, un tomēr viņa seja neatstāja patīkamu iespaidu. Šī seja it kā atgrūda tāpēc, ka tās izteiksme bija svešāda, vienmēr mākslota, apsvērta, aizgūta, un jums radās it kā akla pārliecība, ka jums nekad neizdosies redzēt tās īsto izteiksmi. Ieskatoties ciešāk, jums sāka likties, ka zem parastās maskas slēpjas kaut kas ļauns, viltīgs un visaugstākā mērā egoistisks. Jo sevišķi jūsu uzmanību pievērsa viņa ļoti skaistās acis, pelēkas, atklātas. Vienīgi tās it kā nespēja pilnīgi pakļauties viņa gribai. Viņš gan gribētu paraudzīties maigi un laipni, bet viņa skatienu stari it kā sadalījās divās daļās, un starp maigajiem, laipnajiem stariem pazibēja cietsirdīgie, neuzticīgie, pētošie, ļaunie … Viņš bija diezgan gara auguma, elegantu, mazliet kalsnu stāvu un likās nesalīdzināmi jaunāks par saviem gadiem. Viņa tumšbrūnie, mīkstie mati gandrīz nemaz nebija sākuši sirmot. Ausis, rokas, kājas viņam bija apbrīnojami skaistas. Tas bija dižciltīgs skaistums. Viņš bija ģērbies ar izsmalcinātu eleganci un svaigumu, bet ar dažām jauneklīgām manierēm, kas tomēr viņam piestāvēja. Likās, ka viņš ir Aļošas vecākais brālis. Vismaz viņu nekādi nevarēja noturēt par tik pieauguša dēla tēvu.

Viņš devās tieši pie Natašas un sacīja viņai, cieši lūkodamies viņā:

—    Mana ierašanās pie jums tādā stundā un bez pieteikšanās ir dīvaina un ārpus pieņemtajiem noteikumiem, bet es ceru — jūs noticēsit, ka es vismaz esmu spējīgs apzināties, cik mans solis ekscentrisks. Es zinu arī, ar ko man darīšana; zinu, ka jūs esat vērīgu prātu un augstsirdīga. Ziedojiet man tikai desmit minūtes, un es ceru — jūs pati mani sapratīsit un attaisnosit.

Viņš visu to pateica pieklājīgi, taču uzsvērti neatlaidīgi.

—    Sēdieties! — sacīja Nataša, kas vēl nebija atbrīvojusies no pirmā samulsuma un pat bailēm.

Viņš viegli palocījās un apsēdās.

—    Vispirms atļaujiet man pasacīt pāris vārdu viņam, — kņazs iesāka, norādīdams uz dēlu. — Aļoša, kolīdz tu biji aizbraucis, nesagaidījis mani un pat neatvadījies no mums, grāfienei ziņoja, ka Katerinai Fjodorovnai kļuvis slikti. Viņa jau metās pie tās, bet Katerina Fjodorovna pēkšņi ienāca pie mums pati — nomākta un stipri uzbudināta. Viņa pasacīja mums tieši, ka nevarot kļūt par tavu sievu. Viņa vēl pateica, ka iestāšoties klosterī, ka tu esot lūdzis viņas palīdzību un pats atzinies viņai, ka mīlot Natāliju Nikolajevnu … Tādu Katerinas Fjodorovnas neticamu atzīšanos un, beidzot, tādā brīdī, protams, bija izraisījusi tava ārkārtīgi dīvainā izskaidrošanās ar viņu. Viņa bija gandrīz zaudējusi jēgu. Tu saproti, kā es biju pārsteigts un izbijies. Braukdams tagad garām, es pamanīju jūsu logos gaismu, — viņš turpināja, griezdamies pie Natašas. — Tad doma, kas jau sen bija mani vajājusi, tik pilnīgi pārņēma mani, ka es nebiju spējīgs pretoties pirmajai tieksmei un ienācu pie jums. Kādēļ? Pateikšu tūlīt, bet jau iepriekš lūdzu nebrīnīties, ka mans paskaidrojums būs dažā ziņā ass. Tas viss tik piepeši…

—    Ceru, ka sapratīšu un pienācīgi. .. novērtēšu to, ko jūs sacīsit, — Nataša stomīdamās izrunāja.

Kņazs cieši viņā ieskatījās, it kā steigdamies izpētīt viņu pilnīgi vienas minūtes laikā.

—          Es ceru uz jūsu vērīgo prātu, — viņš turpināja, — un, ja es atļāvos ierasties pie jums tagad, tad tieši tāpēc, ka zināju, ar ko man darīšana. Es jau sen pazīstu jūs, neraugoties uz to, ka kādreiz biju tik netaisns pret jums un vainīgs jūsu priekšā. Uzklausiet: jūs zināt, mums ar jūsu tēvu ir vecas nepatikšanas. Es neattaisnoju sevi; varbūt es esmu vairāk vainīgs viņa priekšā, nekā domāju līdz šim. Bet, ja tā, tad es pats esmu maldināts. Es neuzticos un atzīstu to. Man ir tieksme saredzēt ļauno pirms labā — nelaimīga īpašība, kas raksturīga nejūtīgai sirdij. Bet neesmu paradis slēpt savas vājības. Es noticēju visiem apmelojumiem, un, kad jūs atstājāt savus vecākus, es stipri baidījos par Aļošu. Bet es jūs vēl nepazinu. Ziņas, ko es ievācu pamazām, iedrosmināja mani pilnīgi. Es vēroju, iedziļinājos un beidzot pārliecinājos, ka manām aizdomām nav pamata. Es uzzināju, ka jūs esat saķildojusies ar savu ģimeni, zinu arī, ka jūsu tēvs visiem spēkiem pretojas jūsu laulībām ar manu dēlu. Un jau vienīgi tas, ka jūs, kam tāda ietekme, tāda, varētu sacīt, vara pār Aļošu, neesat līdz šim izmantojusi šo varu un neesat likusi viņam sevi apprecēt, — jau vienīgi tas rāda jūs no pārāk labas puses. Un tomēr, atzīstos jums pilnīgi, es nolēmu toreiz visiem spēkiem pretoties jebkurai iespējai jums salaulāties ar manu dēlu. Es zinu, ka izsakos pārāk vaļsirdīgi, bet šai brīdī vaļsirdība no manas puses visvairāk vajadzīga; jūs pati tam piekritīsit, kad uzklausīsit mani līdz galam. Drīz pēc tam, kad jūs atstājāt savu māju, es aizbraucu no Pēterburgas, bet aizbraukdams es vairs nebaidījos par Aļošu. Es paļāvos uz jūsu cēlsirdīgo lepnumu. Es sapratu, ka jūs pati negribējāt salaulāties, pirms nav beigušās mūsu ģimenes nepatikšanas; negribējāt izjaukt saskaņu starp Aļošu un mani, tāpēc ka es nekad nebūtu piedevis viņam, ka viņš salaulājies ar jums; jūs negribējāt arī, lai par jums runātu, ka esat meklējusi līgavaini kņazu un sakarus ar mūsu namu. Gluži otrādi, jūs pat izrādījāt nevērību pret mums un varbūt gaidījāt to brīdi, kad es pats atnākšu lūgt, lai jūs parādītu mums godu un dotu savu roku manam dēlam. Un tomēr es stūrgalvīgi paliku par jūsu nelabvēli. Es negribu taisnoties, taču savus nolūkus no jums neslēpšu. Lūk, tie: jūs neesat dižciltīga un neesat bagāta. Lai gan man ir īpašumi, bet mums vajag vairāk. Ar mūsu ģimeni iet uz galu. Mums vajadzīgi sakari un nauda. Grāfienes Zinaīdas Fjodorovnas pameita ir gan bez sakariem, bet ļoti bagāta. Ja mēs mazliet nokavētos, tūlīt rastos gribētāji un atņemtu mums līgavu; bet nevarēja palaist garām tādu gadījumu, un, neraugoties uz to, ka Aļoša vēl pārak jauns, es nolēmu viņu apprecināt. Redziet, es neslēpju neko. Jūs varat ar nicināšanu skatīties tēvā, kas pats atzīstas, ka aiz mantkārības un aizspriedumiem pavedinājis dēlu uz sliktu darbu; tāpēc ka pamest augstsirdīgu jaunavu, kura ziedojusi viņam visu un kuras priekšā viņš tik vainīgs, — tas ir ļauns darbs. Bet es neattaisnoju sevi. Otrs iemesls mana dēla nodomātajai laulībai ar grāfienes Zinaīdas Fjodorovnas pameitu ir tas, ka šī jaunava ir augstākā mērā cienīga, lai viņu mīl un godā. Viņa ir skaista, lieliski audzināta, ar brīnišķīgu raksturu un ļoti gudra, lai gan daudzējādā ziņā vēl bērns. Aļošam nav rakstura, viņš ir vieglprātīgs, ārkārtīgi neapdomīgs, divdesmit divu gadu vecumā vēl pilnīgi bērns un varbūt tikai ar vienu labu īpašību — ar labu sirdi, un tā ir īpašība, kas pat bīstama kopā ar šiem trūkumiem. Jau sen esmu pamanījis, ka mana ietekme uz viņu sāk atslābt: dedzība, jauneklīgās aizrautības prasa savu un pat gūst pārsvaru pār dažiem īstiem pienākumiem. Es viņu varbūt pārāk karsti mīlu, bet pārliecinos, ka viņam vairs nepietiek vienīgi ar manu vadību. Un tomēr viņam katrā ziņā jābūt pastāvīgā labdarīgā ietekmē. Viņa raksturs ir pakļāvīgs, vājš, tāds, kas mīl, kas labāk grib mīlēt un paklausīt nekā pavēlēt. Tāds viņš arī paliks visu savu mūžu. Varat iedomāties, kā es priecājos, sastapis Katerinā Fjodorovnā ideālu jaunavu, ko es gribētu savam dēlam par sievu. Bet es nopriecājos par vēlu; pār viņu jau nesagraujami valdīja cita ietekme — jūsējā. Es modri vēroju viņu, kad pirms mēneša atgriezos Pēterburgā, un izbrīnījies pamanīju viņā ievērojamu pārmaiņu uz labo pusi. Vieglprātība, bērnišķība viņā vēl gandrīz tāda pati, bet nostiprinājušās arī dažas cildenas ietekmes; viņš sāk interesēties ne tikai par rotaļlietām, bet arī par to, kas ir cēls, cildens, godīgs. Viņa idejas ir dīvainas, nepastāvīgas, dažreiz aplamas, bet vēlēšanās, tieksmes, bet sirds — labāka, un tas ir visa pamats; un viss šis labākais viņā neapšaubāmi nācis no jums. Jūs esat viņu pāraudzinājusi. Atzīstos jums, man tūlīt pazibēja doma, ka jūs vairāk nekā jebkurš cits varētu darīt viņu laimīgu. Bet es aizgainīju šo domu, es nevēlējos šo domu. Man vajadzēja novērst viņa uzmanību no jums, lai notiktu kas notikdams; es sāku rīkoties un domāju, ka esmu sasniedzis savu mērķi. Vēl pirms stundas domāju, ka uzvara manā pusē. Bet notikums grāfienes namā uzreiz apgāza visus manus pieņēmumus, un pirmām kārtām mani pārsteidza negaidītais fakts: Aļošas dīvainā nopietnība, stingrā pieķeršanās jums, šīs pieķeršanās neatlaidība, tās sīkstums. Atkārtoju: jūs esat pāraudzinājusi viņu galīgi. Es pēkšņi ieraudzīju, ka pārmaiņa viņā iet vēl tālāk, nekā biju domājis. Šodien viņš pēkšņi parādīja man prāta pazīmes, prāta, ko es nepavisam nenojautu viņā, un tai pašā laikā neparasti smalkjūtīgu un atjautīgu sirdi. Viņš bija izvēlējies visdrošāko ceļu, kā izkļūt no stāvokļa, ko uzskatīja par sarežģītu. Viņš bija aizskāris un pamodinājis cilvēka sirds viscildenākās spējas, proti, spējas piedot un atmaksāt ļaunu ar augstsirdību. Viņš bija atdevies tās būtnes varā, kuru bija apvainojis, un griezies taisni pie tās, lūgdams līdzjūtību un palīdzību. Viņš bija aizskāris tās sievietes lepnumu, kura jau viņu mīlēja, tieši atzīdamies, ka viņai ir sāncense, un tajā pašā laikā pamodinājis viņā simpātijas pret viņas sāncensi, bet sev guvis piedošanu un nesavtīgas, brālīgas draudzības solījumu. Uzsākt tādu izskaidrošanos un tai pašā laikā neapvainot, nenodarīt pāri — to dažreiz nav spējīgi pat visveiklākie prātnieki, bet spējīgas taisni neskartās, skaidrās un labajam pievērstās sirdis, kāda ir viņam. Esmu pārliecināts, Natālija Nikolajevna, ka viņa šīsdienas rīcībā nav jūsu līdzdalības ne ar kādu vārdu, ne ar padomu. Jūs varbūt tikai nupat dabūjāt visu zināt no viņa paša. Es nemaldos? Vai nav tiesa?

—    Jūs nemaldāties, — atkārtoja Nataša, kurai kvēloja visa seja un acis spīdēja it kā dīvainā zaigā, kā iedvesmā. Kņaza dialektika sāka iedarboties. — Es piecas dienas neesmu redzējusi Aļošu, — viņa piebilda. — Visu to viņš pats izdomājis, pats ari izpildījis.

—    Katrā ziņā tā ir, — kņazs apstiprināja, — bet, neraugoties uz to, visa šī viņa negaidītā gaišredzība, visa šī noteiktība, pienākuma apziņa, beidzot, visa šī cēlā stingrība — tas viss izriet no jūsu ietekmes uz viņu. Visu to es galīgi apsvēru un apdomāju nupat, braukdams mājās, bet apdomājis pēkšņi jutu sevī spēku izšķirties. Mūsu precības ar grāfienes namu ir izjauktas, un tās nevar atjaunot, bet, ja arī varētu, tās vairs nevar notikt. Kā gan citādi, ja es pats esmu pārliecināts, ka tikai jūs varat dot viņam laimi, ka jūs esat viņa īstais ceļa rādītājs, ka jūs jau esat likusi pamatus viņa nākamajai laimei! Es neesmu slēpis no jums nekā, neslēpju ari tagad: es ļoti mīlu karjeru, naudu, dižciltību, pat dienesta pakāpes; es apzinīgi uzskatu daudz ko no tā par aizspriedumiem, taču mīlu šos aizspriedumus un nepavisam negribu tos mīdīt kājām. Bet ir apstākļi, kad jāpieļauj arī citi apsvērumi, kad nevar visu mērīt ar vienu mēru… Bez tam es karsti mīlu savu dēlu. Vārdu sakot, esmu nācis pie slēdziena, ka Aļoša nedrīkst šķirties no jums, tāpēc ka bez jums viņš aizies bojā. Un vai atzīties? Es varbūt jau pirms vesela mēneša biju to izlēmis un tikai tagad pats uzzināju, ka esmu izlēmis pareizi. Protams, lai pasacītu jums visu to, es būtu varējis jūs apmeklēt arī rīt, nevis traucēt gandrīz pusnaktī. Bet mana tagadējā steiga varbūt rādīs jums, cik dedzīgi un, galvenais, cik sirsnīgi es ķēros pie šīs lietas. Es neesmu zēns; savos gados es nevarētu iedrošināties spert neapdomātu soli. Kad es te ienācu, viss jau bija izlemts un pārdomāts. Bet es jūtu — man vēl ilgi būs jāgaida, lai jūs pilnīgi pārliecinātu, ka to daru no tīras sirds … Taču pie lietas! Vai lai tagad jums paskaidroju, kādēļ esmu te ieradies? Esmu ieradies, lai izpildītu savu pienākumu pret jums, un — svinīgi, ar visu savu bezgalīgo cieņu pret jums lūdzu jūs darīt laimīgu manu dēlu un dot viņam savu roku. O, nedomājiet, ka esmu ieradies kā bargs tēvs, kas beidzot nolēmis piedot saviem bērniem un žēlsirdīgi piekrist viņu laimei. Nē! Nē! Jūs pazemosit mani, pieņemot, ka manī ir tādas domas. Nedomājiet arī, ka es biju jau iepriekš pārliecināts par jūsu piekrišanu, pamatojoties uz to, ko jūs esat ziedojusi manam dēlam; arī nē! Es pirmais pasacīšu skaļi, ka viņš nav jūsu cienīgs, un (viņš ir labs un ar skaidru sirdi)… viņš pats to apstiprinās. Bet tas nav viss. Mani vilināja šurp tik vēlā stundā ne tikai tas vien … Es atnācu šurp… (Un viņš godbijīgi un svinīgi piecēlās no savas vietas.) Es atnācu šurp tādēļ, lai kļūtu par jūsu draugu. Es zinu, man nav uz to ne mazāko tiesību, gluži otrādi. Bet — atļaujiet man izpelnīties šīs tiesības! Atļaujiet man cerēt!

Godbijīgi noliecies Natašas priekšā, viņš gaidīja tās atbildi. Visu laiku, kamēr viņš runāja, es cieši vēroju viņu. Viņš to manīja.

Viņš noteica savu runu vēsi, ar zināmām pretenzijām uz dialektiku, bet dažās vietās pat ar zināmu nevērību. Visas viņa runas tonis dažreiz pat neatbilda jūtu uzplūdūmam, kas viņam bija licis doties pie mums pirmo reizi tik neparastā stundā un jo sevišķi — pastāvot tādām attiecībām. Daži viņa izteicieni bija manāmi izpušķoti, bet citās vietās garajā un ar savu garumu dīvainajā runā viņš it kā māksloti pūlējās izlikties par savādnieku, kas pamodušās jūtas cenšas apslēpt ar humora, nevērības un joku aizsegu. Bet visu to es apjēdzu vēlāk; tas bija pavisam citā sakarā. Beidzamos vārdus viņš izrunāja tik apgaroti, tik iejūtīgi, tā izrādot vissirsnīgāko cieņu Natašai, ka iekaroja mūs visus. Pat kaut kas līdzīgs asarai pazibēja uz viņas skropstām. Natašas cēlā sirds bija uzvarēta galīgi. Viņa, tāpat kā viņš, piecēlās no savas vietas un klusēdama, dziļā saviļņojumā sniedza viņam savu roku. Viņš satvēra to un maigi, iejūtīgi noskūpstīja. Aļoša bija ārkārtīgi sajūsmināts.

—    Ko es tev sacīju, Nataša! — viņš iesaucās. — Tu man neticēji! Tu neticēji, ka tas ir viscēlākais cilvēks pasaulē! Redzi nu, redzi pati! …

Viņš metās pie tēva un dedzīgi to apkampa. Tēvs atbildēja viņam ar to pašu, taču pasteidzās saīsināt jūtelīgo scēnu, it kā kaunēdamies izrādīt savas jūtas.

—    Diezgan, — viņš sacīja un paņēma platmali, — es braucu. Es lūdzu jums tikai desmit minūtes, bet nosēdēju veselu stundu, — viņš piebilda pasmīnēdams. — Bet es aizeju ar visdedzīgāko nepacietību redzēt jūs atkal pēc iespējas ātrāk. Vai atļausit man apmeklēt jūs pēc iespējas biežāk?

—    Jā, jā! — Nataša atbildēja. — Pēc iespējas biežāk! Es gribu drīzāk … iemīlēt jūs… — viņa piebilda samulsumā.

—    Cik jūs sirsnīga, cik jūs godīga! — sacīja kņazs, smaidīdams par viņas vārdiem. — Jūs pat negribat izlikties, lai pasacītu vienkāršu pieklājību. Bet jūsu vaļsirdība ir dārgāka par visām viltotajām pieklājības izpausmēm. Jā! Es apzinos, ka man vēl ilgi, ilgi jācenšas iemantot jūsu mīlestību!

—    Ko jūs sakāt, neslavējiet mani… diezgan! — apjukumā čukstēja Nataša. Cik skaista viņa bija šai brīdī!

—    Lai notiek! — nosprieda kņazs. — Bet vēl pāris vārdu. Vai jūs varat iedomāties, cik nelaimīgs es esmu! Jo rīt es nevaru būt pie jums, ne rīt, ne parīt. Šovakar es saņēmu vēstuli, kas man tik svarīga (tā liek man nekavējoties piedalīties kādā darījumā), un es nekādā ziņā nevaru izvairīties. Rīt no rīta es aizbraucu no Pēterburgas. Lūdzu, nedomājiet tikai, ka es iegriezos pie jums tik vēlu taisni tāpēc, ka rīt vairs nebūtu laika, ne rīt, ne parīt. Jūs, protams, tā nedomāsit, bet te nu jums ir mana aizdomīguma piemērs! Kāpēc man likās, ka jums katrā ziņā būtu tā jādomā? Jā, daudz man kaitējis šis aizdomīgums manā dzīvē, un visa mana nesaticība ar jūsu ģimeni ir varbūt tikai mana nožēlojamā rakstura sekas… Šodien otrdiena. Trešdien, ceturtdien, piektdien manis nebūs Pēterburgā. Bet sestdien es katrā ziņā ceru atgriezties un tai pašā dienā būšu pie jums. Sakiet — vai es varu nākt pie jums uz visu vakaru?

—    Katrā ziņā, katrā ziņā! — Nataša iesaucās. — Sestdienas vakarā es jūs gaidu! Gaidu ar nepacietību!

—    Cik gan laimīgs es esmu! Es vairāk un vairāk jūs iepazīšu. Bet nu .. . eju. Un tomēr es nevaru aiziet nepaspiedis jums roku, — viņš turpināja, pēkšņi griezdamies pie manis. — Piedodiet! Mēs visi tagad runājam tik nesakarīgi … Man bijis jau vairākkārt prieks satikties ar jums, un reiz pat mūs abus iepazīstināja. Nespēju aiziet no šejienes nepateicis, cik patīkami man būtu atjaunot pazīšanos ar jums.

—    Mēs esam tikušies, tas tiesa, — es atbildēju, saņemdams viņa roku, — bet, piedodiet, neatceros, ka mēs būtu iepazinušies.

—    Pie kņaza R. pagājušajā gadā.

—    Piedodiet, esmu piemirsis. Bet, ticiet man, šoreiz neaizmirsīšu. Šis vakars man sevišķi paliks atmiņā.

—    Jā, jums taisnība, man arī. Es jau sen zinu, ka jūs esat īsts, sirsnīgs draugs Natālijai Nikolajevnai un manam dēlam. Es ceru kļūt jūsu triju pulkā par ceturto. Vai ne tā? — viņš piebilda, griezdamies pie Natašas.

—    Jā, viņš ir mums sirsnīgs draugs, un mums jābūt visiem kopā! — Nataša dziļās jūtās atbildēja. Nabadzīte! Viņa gluži atplauka no prieka, redzot, ka kņazs nav aizmirsis pienākt pie manis. Kā viņa mīlēja mani!

—    Esmu sastapis daudz jūsu talanta cienītāju, — kņazs turpināja, — un pazīstu divas jūsu visdedzīgākās pielūdzējas. Viņām tik patīkami būs iepazīties ar jums personīgi. Tā ir grāfiene, mana labākā draudzene, un viņas pameita Katerina Fjodorovna Fiļimonova. Atļaujiet cerēt, ka jūs man neliegsit prieku iepazīstināt jūs ar šīm dāmām.

—         Jūtos ļoti glaimots, lai gan tagad man maz paziņu …

—         Bet man jūs dosiet savu adresi! Kur jūs dzīvojat? Man būs prieks …

—    Es nepieņemu pie sevis, kņaz, vismaz tagad ne.

—         Tomēr, lai gan neesmu pelnījis, ka es būtu izņēmums … bet…

—         Lūdzu, ja jūs vēlaties, man ir ļoti patīkami. Es dzīvoju N. šķērsielā. Klūgena namā.

—         Klūgena namā! — viņš iesaucās, it kā pārsteigts par kaut ko. — Kā! Jūs … sen tur dzīvojat?

—          Nē, nesen, — es atbildēju, negribot viņā ieskatīdamies. — Mans dzīvoklis ir četrdesmit ceturtajā numurā.

—    Četrdesmit ceturtajā? Jūs dzīvojat viens?

—    Gluži viens.

—          J-jā! Es tāpēc … ka, liekas, man šis nams ir pazīstams. Jo labāk… Es katrā ziņā būšu pie jums, katrā ziņā! Man par daudz ko jāparunā ar jums, un es daudz ko gaidu no jums. Es daudzās lietās būšu jums pateicīgs. Redziet, es sāku tieši ar lūgumu. Taču uz redzēšanos! Vēlreiz jūsu roku!

Viņš paspieda roku man un Aļošam, vēlreiz noskūpstīja rociņu Natašai un aizgāja, neaicinādams Aļošu sekot viņam.

Mēs trīs palikām stipri samulsuši. Tas viss bija noticis tik negaidīti, tik necerēti. Mēs sajūtām, ka acumirklī viss mainījies un sākas kaut kas jauns, nezināms. Aļoša, nerunādams ne vārda, nosēdās Natašai līdzās un klusi skūpstīja viņai roku. Paretam viņš ieskatījās tai sejā, it kā gaidīdams, ko tā sacīs.

—          Mīļais Aļoša, brauc jau rīt pie Katerinas Fjodorovnas! — viņa beidzot izrunāja.

—          Es pats tā domāju, — viņš atbildēja, — katrā ziņā braukšu.

—          Bet varbūt viņai būs grūti tevi redzēt… Ko lai dara?

—          Nezinu, mans draugs. Par to arī esmu domājis. Es paskatīšos … redzēšu… tā arī darīšu. Bet, Nataša, mums taču viss tagad gluži citādi, — Aļoša nenocietās.

Viņa pasmaidīja un noraudzījās Aļošā ar ilgu un maigu skatienu.

—          Un kāds viņš delikāts. Redzēja, cik tev nabadzīgs dzīvoklis, un ne vārda …

—    Par ko?

—          Nu… lai pārvāktos uz jaunu … vai citu ko, — viņš piebilda nosarkdams.

—    Pietiek, Aļoša, kādēļ tas vajadzīgs!

—          Tāpēc jau es saku, ka viņš tik delikāts. Un kā slavēja tevi! Es taču tev teicu … teicu! Nē, viņš spēj visu saprast un sajust! Bet par mani runāja kā par bērnu; visi viņi mani tā godina! Ko lai dara, es taču tiešām esmu tāds.

—          Tu esi bērns, bet vērīgāks par mums visiem. Tu esi labs, Aļoša!

—           Bet viņš sacīja, ka mana labā sirds man kaitējot. Kā tā? Nesaprotu. Zini ko, Nataša! Vai man nebraukt drīzāk pie viņa? Rīt mazā gaismiņā būšu pie tevis.

—           Brauc, brauc, mīļais! To tu esi labi izdomājis. Un katrā ziņā parādies viņam, vai dzirdi? Bet rīt atbrauc pēc iespējas agrāk. Nu tu vairs nebēguļosi no manis piecas dienas, — Nataša šķelmīgi piebilda, glāstīdama viņu ar skatienu. Visi mēs bijām kāda klusa, kāda liela prieka varā.

—          Nāksiet man līdzi, Vaņa? — iesaucās Aļoša, iziedams no istabas.

—          Nē, viņš paliks; mēs vēl parunāsimies ar tevi, Vaņa. Pielūko, rīt mazā gaismiņā!

—    Mazā gaismiņā! Ardievu, Mavra!

Mavra bija stipri uzbudināta. Viņa bija visu dzirdējusi, ko sacīja kņazs, visu noklausījusies, bet daudz ko nebija sapratusi. Viņai gribētos uzminēt un iztaujāt. Bet pagaidām viņa raudzījās tik nopietni, pat lepni. Viņa arī nojauta, ka daudz kas mainījies.

Mēs palikām vieni. Nataša saņēma mani aiz rokas un kādu laiku klusēja, kā meklēdama vārdus.

—          Esmu nogurusi, — viņa beidzot sacīja vājā balsī. — Klausies: tu taču aiziesi rīt pie mūsējiem?

—    Katrā ziņā.

—    Māmiņai pasaki, bet viņam ne.

—    Es taču tāpat jau nekad nerunāju ar viņu par tevi.

—          Tā gan; viņš tāpat dabūs zināt. Bet tu iegaumē, ko viņš sacīs. Kā to uzņems. Ak kungs, Vaņa! Kā, vai tiešām viņš patiesi nolādēs mani par šo laulību? Nē, nevar būt!

—    Viss jānokārto kņazam, — es steigšus uztvēru.

— Viņam katra ziņā jāsalīgst miers ar to, un tad viss nokārtosies.

—         Ak mans dievs! Kaut tā būtu! Kaut tā būtu! — viņa x saucās kā lūgdamās.

—          Neuztraucies, Nataša, viss nokārtosies. Uz to pusi Iet.

Viņa cieši paskatījās manī.

—   Vaņa! Ko tu domā par kņazu?

—          Ja viņš runāja vaļsirdīgi, tad, manuprāt, viņš ir gluži kārtīgs cilvēks.

—          Ja viņš runāja? Ko tas nozīmē? Vai tad viņš varēja runāt nevaļsirdīgi?

—          Man arī tā liekas, — es atbildēju. «Tātad viņai pazib kādas šaubas,» es nodomāju pie sevis. «Dīvaini!»

—    Tu visu laiku raudzījies viņā … tik cieši…

—    Jā, viņš ir mazliet dīvains; man likās.

—           Un man arī. Viņš tā vien runā … Esmu nogurusi, mīļais. Zini ko? Ej arī tu mājās, bet rīt no viņiem atnāc pie manis pēc iespējas agrāk. Un klausies vēl: vai tas nebija apvainojoši, ka es sacīju viņam, ka gribu drīzāk viņu iemīlēt?

—    Nē … kāpēc gan apvainojoši?

—          Un … nebija muļķīgi? Tas taču nozīmēja, ka pagaidām es vēl nemīlu viņu.

—           Gluži otrādi, tas bija ļoti skaisti, naivi, strauji. Tu biji tik jauka šai brīdī! Muļķis viņš būs, ja ar visu savu augstākās sabiedrības viedokli to nesapratīs.

—           Liekas, ka tu uz viņu dusmotos, Vaņa? Cik es tomēr esmu ļauna, aizdomīga un cik godkārīga! Nesmejies; es taču no tevis nekā neslēpju. Ak, Vaņa, tu mans dārgais draugs! Ja es atkal būšu nelaimīga, ja atkal uznāks bēdas, tu taču droši vien būsi te man blakus; varbūt viens pats arī būsi! Kā es tev atmaksāšu par visu! Nenolādi mani nekad, Vaņa! …

Pārnācis mājās, es tūlīt izģērbos un likos gulēt. Manā istabā bija mitrs un tumšs kā pagrabā. Daudz dīvainu domu un sajūtu virmoja manī, un es vēl ilgi nevarēju aizmigt.

Bet kā droši vien šai brīdī smējās kāds cilvēks, aizmigdams savā ērtajā gultā, — ja vien viņš vēl turēja mūs par apsmiekla cienīgiem! Laikam gan ne.

III nodaļa

Otrā rītā ap pulksten desmitiem, kad es devos laukā no sava dzīvokļa, steigdamies uz Vasilija salu pie Ihmeņeviem, lai no viņiem drīzāk dotos pie Natašas, es pēkšņi durvīs sadūros ar savu vakardienas viešņu — Smita mazmeitu. Viņa nāca iekšā pie manis. Nezinu, kāpēc, bet, atceros, es ļoti priecājos par viņas apmeklējumu. Vakar es vēl nepaguvu viņu labi apskatīt, un dienu viņa mani pārsteidza vēl vairāk. Tiešām, grūti bija sastapt dīvaināku, oriģinālāku būtni, vismaz pēc ārējā izskata. Būdama maziņa, ar zibošām, melnām, kā likās, svešzemnieces acīm, ar ļoti bieziem, melniem, pinkainiem matiem un ar mīklainu, mēmu un neatlaidīgu skatienu — viņa saistīja pat katra garāmgājēja uzmanību uz ielas. Sevišķi pārsteidza viņas skatiens: tajā dzirkstīja prāts, bet reizē ar to arī it kā inkvizitoriska neuzticība un pat aizdomīgums. Viņas ļoti vecā un netīrā kleitiņa dienas gaismā vēl vairāk nekā vakar izskatījās pēc kankariem. Man likās, ka viņa slimo ar kādu lēni progresējošu, neatlaidīgu un pastāvīgu slimību, kas pamazām, bet nepielūdzami grauj viņas organismu. Viņas bālajai un vājajai sejai bija nedabiska, tumšdzeltena, žultaina nokrāsa. Bet vispār, kaut arī nabadzības un slimības izķēmota, viņa bija pat diezgan glīta. Uzacis viņai bija asi iezīmētas, šauras un daiļas; sevišķi skaista bija viņas platā, pazemā piere un daiļi veidotās lūpas ar lepnu, drosmīgu kroku, tomēr bālas, tikai mazliet iesārtas.

—    Ak tu atkal esi klāt! — es iesaucos. — Nu, tā jau domāju, ka tu ieradīsies. Nāc iekšā!

Viņa ienāca, lēni kāpdama pār slieksni tāpat kā vakar un neuzticīgi raudzīdamās apkārt. Viņa vērīgi aplūkoja istabu, kurā bija dzīvojis viņas vectētiņš, it kā iegaumējot, kā pārveidojis istabu cits iemītnieks. «Nu, kāds vectētiņš, tāda arī mazmeitiņa,» es nodomāju. «Vai tikai viņa nav vājprātīga?» Viņa vēl arvien klusēja; es gaidīju.

—    Pēc grāmatām! — viņa beidzot nočukstēja, nodurdama acis.

—    Ak jā! Tavas grāmatas; te tās ir, ņem! Es tīšām tās paglabāju tev.

Viņa ziņkāri paskatījās manī un kaut kā dīvaini sašķieba muti, it kā gribētu neuzticīgi pasmaidīt. Bet

vēlēšanas pasmaidīt pārgāja, un tās vietā tūlīt stājās agrākā bargā un noslēpumainā izteiksme.

—          Vai tad vectētiņš jums stāstīja par mani? — viņa l-iutaja, ironiski aplūkodama mani no galvas līdz kājām.

—   Nē, par tevi viņš nestāstīja, bet viņš…

—          Kā tad jūs zinājāt, ka es atnākšu? Kas jums sacīja? — viņa jautāja, aši mani pārtraukdama.

—          Nu, man likās, ka tavs vectētiņš nevarēja dzīvot viens, visu pamests. Viņš bija tik vecs, vājš; tad es arī domāju, ka pie viņa kāds ir nācis. Ņem, te ir tavas grāmatas! Tu no tām mācies?

—   Nē.

—    Kam tev tās vajadzīgas?

—    Mani mācīja vectētiņš, kad es nācu pie viņa.

—    Bet vēlāk vairs nenāci?

—          Vēlāk nenācu… es biju slima, — viņa piebilda kā taisnodamās.

—    Vai tev ir piederīgie — māte, tēvs?

Viņa pēkšņi sarauca uzacis un gluži kā izbijusies paskatījās manī. Tad viņa nodūra galvu, klusēdama aizgriezās un klusām gāja laukā no istabas, nemaz man neatbildot, gluži tāpat kā vakar. Es ar izbrīnu nolūkojos viņai pakaļ. Bet viņa apstājās uz sliekšņa.

—          Kāpēc viņš nomira? — viņa aprauti jautāja, mazliet pagriezdamās pret mani — gluži ar tādu pašu žestu un kustību kā vakar, kad, arī iedama laukā un stāvēdama ar seju pret durvīm, jautāja par Azoriņu.

Piegāju viņai klāt un sāku steidzīgi stāstīt. Viņa klusēdama vērīgi klausījās, nodūrusi galvu un pagriezusi man muguru. Es viņai arī pastāstīju, kā sirmgalvis mirdams runāja par Sesto līniju. — Es tad nojautu, — piebildu, — ka tur droši vien dzīvo kāds no viņam dārgiem cilvēkiem, tāpēc viņš bija gaidījis, ka nāks viņu apraudzīt. Droši vien viņš tevi mīlēja, ja beidzamajā acumirklī tevi pieminēja.

—    Nē, — viņa nočukstēja kā negribot, — nemīlēja.

Viņa bija stipri uztraukta. Stāstīdams es noliecos pie viņas un ieskatījos viņai sejā. Es ievēroju, ka viņa ar briesmīgu piepūli cenšas apspiest uztraukumu, it kā aiz lepnības. Viņa kļuva bālāka un bālāka un bija stipri iekodusi zobus apakšlūpā. Bet sevišķi mani pārsteidza viņas sirds dīvainā pukstēšana. Tā pukstēja aizvien stiprāk un stiprāk, tā ka beidzot to varēja dzirdēt divu vai triju soļu atstatumā — kā aneirismā. Es domāju, ka viņa pēkšņi sāks skaļi raudāt tāpat kā vakar, bet viņa savaldījās.

—    Kur ir tā sēta?

—    Kāda sēta?

—    Pie kuras viņš nomira.

—    Es tev to parādīšu… kad iesim laukā. Jā, klausies — kā tevi sauc?

—   Nevajag …

—    Ko nevajag?

—    Nevajag; nekā … nekādi nesauc, — viņa noteica saraustīti un it kā ar nepatiku, grasīdamās iet projām. Es apturēju viņu. »

—    Pagaidi, cik tu esi savāda meitene! Es taču vēlu tev labu; man tevis žēl no vakardienas, kad tu tur kaktā uz kāpnēm raudāji. Man tik grūti, to atceroties … Turklāt vēl tavs vectētiņš nomira uz manām rokām, un droši vien viņš tevi atminējās, kad runāja par Sesto līniju, tātad it kā atstāja tevi manā gādībā. Viņš man sapņos rādās… Re, arī grāmatiņas es tev saglabāju, bet tu esi tik bikla, it kā baidies no manis. Tu droši vien esi ļoti trūcīga un bārenīte, varbūt pie svešiem dzīvo; vai tā ir?

Es dedzīgi centos pārliecināt viņu un pats nezinu, ar ko viņa mani tā saistīja pie sevis. Manās jūtās bija vēl kaut kas cits, ne tikai līdzjūtība. Vai nu visu šo apstākļu noslēpumainība, vai iespaids, ko bija atstājis Smits, vai mans paša fantastiskais noskaņojums — nezinu, bet kaut kas neatvairāmi vilka mani pie viņas. Mani vārdi, kā likās, viņu aizkustināja; viņa kaut kā dīvaini paskatījās manī, ne vairs drūmi, bet maigi un ilgi; pēc tam atkal nodūra galvu kā pārdomās.

—    Elena, — viņa pēkšņi nočukstēja negaidīti un ārkārtīgi klusi.

—   Tevi sauc par Elenu?

—    Jā …

—    Vai tu nāksi mani apciemot?

—    Nedrīkst… nezinu … nākšu, — viņa nočukstēja it kā iekšējā cīņā un pārdomās. Šai brīdī kaut kur nosita sienas pulkstenis. Viņa nodrebēja un, ar neizteicamām, sāpīgām skumjām raudzīdamās manī, nočukstēja; — Cik nosita?

—   Laikam pusvienpadsmit.

Vi pa izbailēs iekliedzās.

—   Ak kungs! — viņa sacīja un pēkšņi metās skriet, bet es viņu apturēju vēlreiz priekšnamā.

—   Es tevi tā nelaidīšu projām, — es sacīju. — No kā lu baidies? Tu esi nokavējusies?

—   Jā, jā, es izgāju paslepus! Laidiet! Viņa sitīs mani! — meitene iekliedzās, kā redzams, negribot to pateikusi, raudamās ārā no manām rokām.

—   Klausies un neraujies ārā! Tev jāiet uz Vasilija s.ilu, arī man tur jātiek uz Trīspadsmito līniju. Es arī esmu nokavējies un gribu ņemt važoni. Vai brauksi man līdzi? Ivs aizvedīšu. Būs ātrāk nekā kājām …

—   Pie manis nedrīkst, nedrīkst, — viņa iesaucās vēl lielākās izbailēs. Pat viņas seja saviebās it kā šausmās, jau domājot vien par to, ka es varētu aiziet tur, kur viņa dzīvo.

—   Es taču tev saku, ka došos uz Trīspadsmito līniju — savās darīšanās, nevis pie tevis. Es tev neiešu līdzi. Ar važoni ātri aizbrauksim. Iesim!

Mēs steigšus noskrējām lejā. Es pasaucu pirmo pagadījušos važoni ar čīkstošiem ratiem. Redzams, Elena ļoti steidzās, ja bija ar mieru sēsties pie manis. Visneizprotamākais bija tas, ka es pat izjautāt viņu nedrīkstēju. Viņa tikai sāka plātīt rokas un tikko neizlēca no ratiem, kad es jautāju, no kā viņa mājās tā bīstas. «Kas par noslēpumainību?» es nodomāju.

Ratos viņai bija ļoti neērti sēdēt. Pie katra grūdiena viņa, lai noturētos, ieķērās man mētelī ar kreiso roku, kas bija netīra, maziņa, vienos sarepējumos. Otrā rokā viņa cieši turēja savas grāmatas; no visa bija redzams, ka šīs grāmatas viņai ļoti dārgas. Nosēžoties ērtāk, viņa pēkšņi atsedza kāju, un, man par lielu izbrīnu, ieraudzīju, ka tā bija apauta tikai cauros zābaciņos, bez zeķēm. Lai gan biju nolēmis viņu ne par ko neizvaicāt, tomēr te atkal nespēju nociesties.

—    Vai tiešām tev nav zeķu? — es jautāju. — Kā gan var staigāt basām kājām tik mitrā un aukstā laikā?

—   Nav, — viņa aprauti atbildēja.

—    Ak mans dievs, tu taču tomēr dzīvo pie kāda! Būtu jel palūgusi no citiem zeķes, ja jāiet laukā.

—    Es pati tā gribu.

—    Tu taču saslimsi, nomirsi.

—    Lai nomirstu.

Viņa, kā redzams, negribēja atbildēt un dusmojās par maniem jautājumiem.

—   Lūk, tepat viņš nomira, — es sacīju, norādīdams uz namu, pie kura sirmgalvis nomira.

Viņa cieši paskatījās un pēkšņi, kā lūdzot uzrunādama mani, sacīja:

—   Dieva dēļ, nenāciet man līdzi, bet es atnākšu, atnākšu! Kolīdz tikai varēs, tūlīt atnākšu!

—    Labi, es jau sacīju, ka neiešu pie tevis. Bet no kā tu baidies? Tu droši vien esi tik nelaimīga. Man sāpīgi skatīties tevī…

—    Es ne no viena nebaidos, — viņa atbildēja satrauktā balsī.

—    Bet nupat tu sacīji: «Viņa mani sitīs!»

—    Lai sit! — meitene atbildēja, un viņas acis iezibsnījās. — Lai sit! Lai sit! — viņa rūgti atkārtoja, un viņas augšējā lūpiņa kaut kā nicinoši parāvās uz augšu un iedrebējās.

Beidzot mēs bijām atbraukuši Vasilija salā. Viņa apturēja važoni Sestās līnijas sākumā un nolēca no ratiem, nemierīgi raudzīdamās apkārt.

—    Brauciet projām; es aiziešu, aiziešu! — viņa atkārtoja briesmīgā satraukumā, lūgdama viņai nesekot. — Brauciet taču ātrāk, ātrāk!

Es braucu tālāk. Bet, nobraucis pa krastmalu dažus soļus, atlaidu važoni un, atgriezies atpakaļ uz Sesto līniju, ātri pārskrēju ielas otrā pusē. Es ieraudzīju viņu; viņa vēl nebija paspējusi tālu aiziet, lai gan gāja ļoti ātri un visu laiku atskatījās; pat apstājās uz brītiņu, lai labāk izlūkotu, vai es sekoju viņai vai nesekoju. Bet es paslēpos vārtos, kas man pagadījās, un viņa mani nepamanīja. Viņa devās tālāk, es viņai pakaļ visu laiku pa ielas otru pusi.

Mana ziņkāre bija iekairināta augstākā mērā. Es gan biju nolēmis pie viņas neiegriezties, tomēr noteikti katram gadījumam gribēju uzzināt to namu, kurā viņa ieies. Es biju smaga, dīvaina iespaida varā, kurš atgādināja to, ko konditorejā uz mani atstāja viņas vectētiņš, kad nobeidzās Azoriņš…

IV nodaļa

Mēs gājām ilgi — līdz pat Mazajam prospektam. Viņa y&lt;indrīz vai skrēja; beidzot iegāja bodītē. Es apstājos uzgaidīt viņu. «Viņa taču nedzīvo bodītē,» es nodomāju.

Tiešām — pēc brītiņa viņa iznāca, bet grāmatu viņai vairs nebija. Grāmatu vietā viņa rokā turēja māla bļodu. Pagājusi gabaliņu, meitene iegriezās kāda neizskatīga nama vārtos. Tas bija vecs, neliels divstāvu mūra nams, nokrāsots netīri dzeltenā krāsā. Kādā no apakšstāva logiem, Kuru bija pavisam trīs, rēgojās mazs, sarkans zārciņš — %ika zārcinieka izkārtne. Augšstāva logi bija ārkārtīgi maziņi un pavisam kvadrātveidīgi, ar nespodrām, zaļām un ieplaisājušām rūtīm, pie kurām varēja redzēt rožainus kalikona aizkarus. Es pārgāju pāri ielai, pienācu pie nama un izlasīju uz skārda plāksnes virs nama vārtiem: sīkpilsones Bubnovas nams.

Bet, tikko biju paguvis salasīt uzrakstu, pēkšņi Bubnovas sētā atskanēja griezīga sievietes spiegšana un pēc tam lamas. Es ieskatījos pa vārtiņiem; uz koka lievenīša pakāpiena stāvēja resna sieva, ģērbusies kā sīkpilsone, ar aubi galvā un zaļu šalli ap pleciem. Viņas seja bija riebīgi mēļi sarkanā krāsā; mazās, aiztūkušās un sasarkušās acis zvēroja dusmās. Varēja redzēt, ka viņa ieskurbuši, lai gan bija tikai priekšpusdiena. Viņa brēca uz nabaga Elenu, kas stāvēja viņas priekšā kā sastingusi ar bļodu rokās. No kāpnēm aizmugurē sievai ar sarkano seju raudzījās sapinkojusies sieviešu kārtas būtne, kas bija nokrāsojusies ar balto un sārto smiņķi. Pēc laiciņa atvērās durvis no pagraba kāpnēm uz pirmo stāvu un uz tām, droši vien kliedzienu iztraucēta, parādījās nabadzīgi ģērbusies pusmūža sieviete, pēc izskata pieklājīga un pieticīga. Bet pa pavērtajām durvīm noraudzījās arī citi apakšējā stāva iemītnieki — vārgs vecis un meitene. Liela auguma spēcīgs vīrs, laikam sētnieks, stāvēja pagalma vidū ar slotu rokā un laiski noraudzījās visā šai ainā.

— Ak tu nolādētā, ak tu asinssūcēja, gnīda tu tāda! — spiedza sieva, vienā paņēmienā izgrūzdama visas sakrājušās lamas, lielākoties bez komatiem un bez punktiem, it kā aizrīdamās. — Vai tā tu par manu gādību atmaksā, lupatlase! Tikai pēc gurķiem aizsūtīju viņu, bet viņa jau aizlavījusies prom! Sirds mana nojauta, ka aizlavīsies, kad viņu sūtīju. Smeldza mana sirds, smelgtin smeldza. Vakar pievakarē tik pamatīgi sadevu viņai pa mizu tā paša dēļ, bet viņa arī šodien laižas lapās! Nu kur gan tev jāiet, netikle, kur tev jāiet! Pie kā tu ej, spoks nolādētais, greizacainā riebekle, indes pūzni, pie kā! Runā, purva puvekli, vai uz vietas tevi nožņaugšu!

Un satrakotā sieva metās virsū nabaga meitenei, bet, pamanījusi sievieti, kas raudzījās no lieveņa, apakšējā stāva iemītnieci, pēkšņi apstājās un, pagriezusies pret to, sāka ķērkt vēl spiedzīgākā balsī, rokas vicinādama, it kā piesaukdama to par viņas nabaga upura briesmīgā nozieguma liecinieci.

—    Māte viņai nosprāga. Paši zināt, labie ļaudis: viņa taču palika viena pati pasaulē. Redzu, ka jums, nabaga ļaudīm, sēž uz kakla, pašiem nav ko ēst; nu tad, domāju, kaut vai svētā Nikolaja labā papūlēšos, pieņemšu sērdienīti. Pieņēmu ar. Un ko gan jūs domājat? Nu jau divi mēneši uzturu — manas asinis viņa pa šiem diviem mēnešiem izdzērusi, manu balto miesu apēdusi! Dēle! Klaburčūska! Stūrgalvīgais velns! Cieš klusu, vai nu dauzi, vai gāz gar zemi, ne vārda; kā ūdeni mutē ieņēmusi — ne vārda! Sirdi man pušu plēš — cieš klusu! Par ko tu gan sevi turi, vīzdegune tāda, zaļais mērkaķi? Bez manis tu būtu uz ielas badā nomirusi. Manas kājas tev būtu jāmazgā un samazgas jāizdzer, briesmone, ak tu melnais putnu biedēkli! Nosprāgusi tu būtu bez manis!

—    Kāpēc jūs tā, Anna Trifonovna, sevi sarūgtināt? Ko viņa jums atkal sariebusi? — cienīgi jautāja sieviete, pie kuras griezās satrakotā fūrija.

—    Kā tad ne, manu labo sieviņ, kā tad ne? Negribu, lai pret mani uzstātos! Nedari savu labo, bet dari manu slikto — tāda es esmu! Viņa mani gandrīz vai kapā šodien iedzina! Pēc gurķiem uz bodīti pasūtīju, bet viņa atgriezās pēc trim stundām! Mana sirds paredzēja, kad sūtīju; smeldza, tā smeldza; smelgtin smeldza! Kur bijusi? Uz kurieni gājusi? Kādus aizstāvjus sev sameklējusi? Vai es neesmu tai laba darījusi! Es taču viņas pagānietei mātei četrpadsmit rubļu parāda atlaidu, uz sava rēķina apglabāju, viņas velnēnu pieņēmu audzināšanā, mīļo sieviņ, tu zini, pati zini! Kā, vai man nav uz viņu tiesības pēc visa tā? Viņai būtu jāatzīst, bet atzīšanas vietā šī turas pretī! Es viņai vēlēju laimi. Es viņu, pagānieti, muslīna kleitās vadāt gribēju. Tirgoņu sētā puszābaciņus nopirku, kā pāvu mātīti izgreznoju — līksmojies, dvēselīti Un ko gan jūs domājat, labie ļautiņi! Divi dienās visas kleitas saplēsusi, skrandu skrandās saplēsusi un tā nu staigā, tā nu staigā! Un ko jūs domājat, tīšām saplēsusi, — negribu melot, pati noskatījos; gribot darba drēbēs staigāt, negribot muslīnā! Nu, tad nu gan es viņai sadevu, piekāvu viņu, pēc tam vēl ārstu pasaucu, naudu tam maksāju. Tevi taču nosist vajadzētu, gnīda tu tāda, bet tikai nedēļu piena nedzēri — tik vien tā soda tev bija uzlikts! Par sodu liku viņai grīdas mazgāt; ko gan jūs domājat: mazgā! Mazgā, maita, mazgā! Uzbudina man sirdi — mazgā! Nu, es domāju: aizmuks viņa no manis. Kā tikai nodomāju, skaties — viņa arī vakar aizmukusi! Paši dzirdējāt, labie ļautiņi, kā es vakar par to viņu pēru, visas rokas apdauzīju gar viņu, zeķes, zābaciņus atņēmu, lai neaizbēg basām kājām, nodomāju; bet viņa arī šodien prom! Kur tu biji? Runā! Kam tu, odžu dzimums, žēlojies, kam par mani sūdzējies? Runā, čigāniete, putnu biedēkli, runā!

Un trakumā tā metās virsū aiz bailēm prātu zaudējušajai meitenei, ieķērās viņai matos un notrieca viņu gar zemi. Bļoda ar gurķiem aizlidoja sāņus un saplīsa; tas padarīja vēl trakāku piedzērušo fūriju. Viņa sita savu upuri pa seju, pa galvu; Elena stūrgalvīgi klusēja, un nevienu skaņu, nevienu kliedzienu, nevienu vaidu tā neizdvesa, arī saņemot sitienus. Es iedrāžos pagalmā, gandrīz vai prātu zaudējis aiz sašutumu, — taisni pie piedzērušās sievas.

—   Ko jūs darāt? Kā jūs drīkstat tā apieties ar nabaga bāreni! — es iesaucos, saķerdams šo fūriju aiz rokas.

—    Kas tad tas! Kas tad tu tāds esi? — viņa iespiedzās, pametusi Elenu, iespiezdama rokas sānos. — Kas jums manā namā meklējams?

—   Tas meklējams, ka jūs esat nežēlīga! — es kliedzu. — Kā jūs drīkstat tā tiranizēt nabaga bērnu? Viņa nav jūsējā; es pats dzirdēju, ka viņa jums tikai audžubērns, nabaga bārene …

—    Ak kungs Jēzus! — iegaudojās fūrija. — Kas tu tāds esi, ka man piesienies! Tu ar viņu reizē atnāci, vai? Tad es tūliņ pie iecirkņa pristava! Mani pats Androns Timofejičs godā, es no labas dzimtas! Ko gan viņa, vai pie tevis sākusi iet? Kas tu tāds esi? Svešā namā kauties esi atnācis? Palīgā!

Un viņa metās man virsū ar dūrēm. Bet šai brīdī pēkšņi atskanēja griezīgs, necilvēcisks kliedziens. Es paskatījos — Elena, kas bija stāvējusi, kā samaņu zaudējusi, pēkšņi ar šausmīgu, nedabisku kliedzienu nogāzās zemē briesmīgos krampjos. Seja viņai pārvērtās. Viņai bija uznākusi krītamās kaites lēkme. Sapinkojies skuķis un sieviete no lejas pieskrēja klāt, pacēla viņu un steigšus uznesa augšā.

—    Sprāgsti kaut nost, nolādētā! — iespiedzās sieva viņai nopakaļ. — Mēneša laikā jau trešā lēkme … Arā, utubunga! — Un viņa atkal metās man virsū.

—    Ko tu,_sētniek, stāvi? Par ko algu saņem?

—    Arā! Arā! Vai gribi dabūt pa kaklu! — kūtri nodārdināja sētnieks, it kā tikai formas pēc. — Kur divi plūcas, trešajam nav jālien. Ardievu — un vācies!

Neko darīt, es izgāju pa vārtiem, pārliecinājies, ka mana uzstāšanās bijusi gluži veltīga. Taču sašutums kūsāja manī. Es nostājos uz trotuāra vārtiem pretī un skatījos pa mazajiem blakus vārtiņiem. Tikko biju izgājis, sieva steigšus uzskrēja augšā, bet sētnieks, padarījis savu darāmo, arī kaut kur pazuda. Pēc brītiņa sieviete, kas palīdzēja aiznest Elenu, nokāpa no lieveņa, steigdamās lejup savā dzīvoklī. Ieraudzījusi mani, viņa apstājās un ziņkārīgi manī palūkojās. Viņas labsirdīgā un lēnprātīgā seja iedrošināja mani. Es atkal iegāju pagalmā un devos tieši pie viņas.

—    Atļaujiet jautāt, — es iesāku, — kas te ir šī meitene, un ko ar viņu dara tā riebīgā sieva? Nedomājiet, lūdzu, ka es tikai aiz ziņkārības iztaujāju. Šo meiteni es esmu agrāk saticis un kāda apstākļa dēļ ļoti par viņu interesējos.

—    Ja jūs interesējaties, tad labāk būtu ņēmuši viņu pie sevis vai atraduši viņai kādu vietu, lai viņa te neaiziet postā, — sieviete izrunāja kā negribot, jau sakustēdamās, lai ietu prom no manis.

—    Bet, ja jūs mani nepamācīsit, ko tad es izdarīšu? Es jums saku, ka nekā nezinu. Tā droši vien pati Bubnova, namsaimniece?

—    Pati namsaimniece.

—    Kā tad gan meitene pie viņas nokļuvusi? Viņai te māte nomira?

—    Nu, nokļuva… Nav jūsu darīšana. — Un viņa atkal taisījās aiziet.

—          Izdariet jel pakalpojumu; es jums saku, mani tas ļoti interesē. Varbūt manos spēkos tomēr ir kaut ko izdarīt. Kas ir šī meitene? Kas bija viņas māte — vai jūs zināt?

—          Esot bijusi no ārzemniecēm, atbraucēja; dzīvoja pie mums lejā, bija gluži slima; ar diloni arī nomira.

—   Tātad bija ļoti nabadzīga, ja dzīvoja pagraba kaktā?

—           Vai, cik nabadzīga! Sirds par viņu smelgtin smeldza. Mēs paši kā nekā sitamies, bet arī no mums sešus rubļus piecos mēnešos, ko te nodzīvoja, aizņēmās. Mēs arī apglabājām; vīrs uztaisīja zārku.

—    Kā tad Bubnova saka, ka viņa apglabājusi?

—    Ko tā melš!

—    Kāds tad viņai bija uzvārds?

—    Nevaru nemaz izrunāt, mīļais; ērmīgs, laikam vācu.

—   Smits?

—          Nē, tā kā nebūtu. Anna Trifonovna bārenīti paņēma pie sevis; audzināšanā, viņa saka. Bet tas nemaz nav labi.

—   Droši vien ar sevišķu nolūku viņu pieņēma?

—           Nav labi viņas darbi, — sieviete atbildēja it kā pārdomās un šaubās: teikt vai neteikt. — Kas mums, mums te nav nekāda teikšana …

—          Bet tu labāk būtu valdījusi mēli! — mums aiz muguras atskanēja vīrieša balss. Tas bija padzīvojis cilvēks rītasvārkos un kaftānu virs rītasvārkiem, pēc izskata sīkpilsonis — amatnieks, manas sarunu biedres vīrs.

—           Viņai, mīļais, ar jums nav ko runāt; tā nav mūsu darīšana … — viņš noteica, greizi manī noskatījies. — Un tu, siev, vācies! Ardievu, kungs; mēs esam zārku taisītāji. Ja kas pēc amata vajadzīgs, mēs ar lielāko prieku… Bet par citu mums nav ko runāt…

Es izgāju no šā nama domīgs un dziļi satraukts. Darīt es neko nevarēju, bet jutu, ka man grūti visu to tā atstāt. Daži zārku taisītāja sievas vārdi manī sevišķi radīja sašutumu. Te slēpās kaut kas nelabs: es to nojautu.

Es gāju, galvu nodūris un nogrimis pārdomās, kad pēkšņi spalga balss sauca manu uzvārdu. Skatos — nama priekšā stāv iedzēries cilvēks, mazliet grīļojas, diezgan tīrīgi ģērbies, bet apvalkātā mētelī un notaukotā naģenē. Seja ļoti pazīstama. Es sāku ieskatīties. Viņš pameta man ar acīm un ironiski pasmaidīja.

—    Nepazīsti?

V nodaļa

—    Ā! Tu tas esi, Maslobojev! — es iesaucos, pēkšņi pazinis agrāko skolas biedru, vēl no guberņas ģimnāzijas. — Nu ir gan satikšanās!

—    Jā, tā tik ir satikšanās! Gadi seši neesam tikušies. Tas ir, sastapušies gan esam, bet jūsu ekselencei netikās ne acis man uzmest. Jūs taču esat ģenerāļi, tas ir, literārie … — To sacīdams, viņš zobgalīgi pasmaidīja.

—    Nu, brāl Maslobojev, to tu samelsi, — es viņu pārtraucu. — Pirmkārt, ģenerāļi, kaut arī literārie, arī paskatā ir citādi nekā es, un, otrkārt, atļauj tev sacīt, es tiešām atceros, ka pāris reižu esmu tevi uz ielas saticis, bet tu pats, acīm redzot, no manis izvairījies, un ko gan es iešu klāt, ja redzu, ka cilvēks izvairās. Un vai zini, ko es domāju? Ja tu nebūtu tagad ieskurbis, tu arī tagad mani nepasauktu. Vai nav tiesa? Nu, sveiks! Es, brāl, esmu ļoti, ļoti priecīgs, ka tevi satiku.

—    Patiesi? Un es nekompromitēju tevi ar savu … nepiedienīgo izskatu? Nu, par to nav ko jautāt; tas nav svarīgi; es, brāl Vaņa, vienmēr atceros, cik lielisks zēns tu biji. Vai atminies, ka tevi manis dēļ nopēra? Tu noklusēji, mani nenodevi, un es pateicības vietā tevi veselu nedēļu ķircināju. Ak tu neapgrēcīgā dvēsele! Sveiks, manu sirsniņ, sveiks! (Mēs saskūpstījāmies.) Es taču tik daudz gadu viens pats noņēmos — dienu dienā — pūliņā vienā, bet bijušo neesmu aizmirsis. Nespēju aizmirst! Un tu, ko tu?

—    Ko gan es, arī viens pats noņēmos …

Viņš ilgi noraudzījās manī ar spēcīgām tāda cilvēka jūtām, ko mīkstu padarījis degvīns. Tomēr arī bez visa tā viņš bija ārkārtīgi labsirdīgs cilvēks.

—    Nē, Vaņa, tu neesi tas, kas es! — viņš beidzot noteica traģiskā tonī. — Es taču lasīju; lasīju, Vaņa, lasīju… Paklausies: izrunāsimies no sirds! Tu steidzies?

—   Steidzos; atzīstos tev, mani kaut kas briesmīgi satraucis. Saki labāk: kur tu dzīvo?

—    Pateikšu. Bet tas nav labāk; vai pasacīt, kas ir labāk?

—    Nu, kas?

—    Lūk, kas! Redzi? — Un viņš norādīja man uz izkārtni desmit soļu no tās vietas, kur mēs stāvējām. — Redzi: konditoreja un restorāns, tas ir, vienkārši restorācija, bet vieta nav slikta. Brīdinu, telpas pieklājīgas un degvīns — nav ko runāt! No Kijevas. Esmu dzēris, daudzkārt dzēris, zinu; bet sliktu man te nemaz nedrīkst pasniegt. Pazīst Filipu Filipiču. Es taču esmu Filips Filipičs. Ko? Tu viebies? Nē, ļauj man izrunāt līdz galam. Tagad ceturksnis uz divpadsmitiem, nupat skatījos; nu tad taisni trīsdesmit piecas minūtes uz divpadsmitiem es tevi palaidīšu. Bet pa šo laiku iemetīsim krikšķīti. Divdesmit minūtes vecajam draugam — vai iet?

—   Ja tikai divdesmit minūtes, lai iet; jo, manu sirsniņ, nudien darīšanas …

—   Ja iet, tad lai iet! Tikai, zini ko, vispirms pāris vārdu: izskats tev nelāgs, it kā nupat tu būtu piedzīvojis nepatikšanas, vai tiesa?

—    Tiesa.

—    Nu re, kā uzminēju. Es, brāl, tagad fizionomistikai esmu nodevies, arī nodarbošanās! Nu tad iesim parunāties! Divdesmit minūtēs, pirmkārt, paspēšu iekampt «admirāli Čainski» un nomēģināšu bērzu pumpuru, pēc tam lupstāju šņabi, pēc tam pomeranci, pēc tam parfait amour, bet pēc tam vēl kaut ko sagudrošu. Iedzeru, brāl! Tikai svētku dienās pirms liturģijas esmu skaidrā. Bet tu vari nemaz nedzert. Man tikai tu vien esi vajadzīgs. Ja iedzersi, tad parādīsi sevišķu dvēseles cēlumu. Iesim! Papļāpāsim pāris vārdu — un atkal gadus desmit šķirti ļaudis. Es, brāl Vaņa, nevaru tev līdzināties!

—   Nu, tu daudz nepļāpā, iesim ātrāk! Divdesmit minūtes ir tavas, tad ļausi man iet.

Restorācijā varēja iekļūt, uzkāpjot pa divlaidu koka kāpnēm ar lievenīti otrajā stāvā. Bet uz kāpnēm mēs pēkšņi sastapāmies ar diviem stipri iedzērušiem kungiem. Ieraudzījuši mūs, viņi grīļodamies pagāja sāņus.

Viens no viņiem bija izskatā ļoti jauneklīgs puisis vēl bez bārdas, ar tikko dīgstošām ūsiņām un ar stipri pamuļķīgiem sejas pantiem. Viņš bija ģērbies līdzīgi frantam, bet kaut kā smieklīgi — it kā būtu uzvilcis cita cilvēka drēbes, ar dārgiem gredzeniem pirkstos, dārgu adatu kaklasaitē un ārkārtīgi muļķīgi safrizēts, ar dīvainu cekulu. Viņš tikai smaidīja un ķiķināja. Viņa biedram bija jau gadu piecdesmit, tas bija resns, lielu vēderu, ģērbies diezgan nevīžīgi, arī ar lielu adatu kaklasaitē, ar pliku pauri, uzblīdušu un bakurētainu seju, ar brillēm uz pogai līdzīgā deguna. Šīs sejas izteiksme bija ļauna un juteklīga. Nejaukās, ļaunās un aizdomu pilnās acis bija aptaukojušās un raudzījās kā pa spraudziņām. Redzams, viņi abi pazina Maslobojevu, tikai resnais, ar mums sastapdamies, savieba īgnu vaibstu, kaut tikai uz acumirkli, bet jaunais izplūda tādā kā lišķīgi saldā smaidā. Viņš pat pacēla naģeni. Galvā viņam bija naģene.

—   Atvainojiet, Filip Filipič! — tas nomurmināja, glaimīgi skatīdamies viņā.

—    Kas ir?

—    Piedodiet… tā … (Viņš uzsita ar knipi pa apkakli.) Tur Mitroška sēž. Tad iznāk tā, Filip Filipič, ka viņš ir nelietis.

—    Kāpēc tā?

—    Tā tas ir… Un viņam, lūk (viņš pamāja uz biedra pusi), pagājušo nedēļu tā paša Mitroškas dēļ nepieklājīgā vietā ģīmi ar krējumu nozieda … khi!

Biedrs īgni iegrūda viņam ar elkoni sānos.

—    Bet jūs ar mums, Filip Filipič, būtu iedzēruši pusducīti pie Diso, vai pavēlēsit lolot cerību?

—   Nē, draudziņ, tagad nevar, — Maslobojevs atbildēja. — Darīšanas.

—    Khi! Arī man pie jums mazas darīšanas … — Biedrs atkal iegrūda viņam ar elkoni.

—    Vēlāk, vēlāk!

Maslobojevs, acīm redzot, it kā centās neskatīties uz viņiem. Bet, tikko mēs bijām iegājuši pirmajā istabā, kurai cauri visā tās garumā stiepās diezgan spodra lete, piekrauta pilna ar uzkožamiem, uz krāsns klona ceptiem pīrāgiem, raušiem un karafēm ar dažādu krāsu liķieriem, kad Maslobojevs ātri noveda mani kaktā un sacīja:

—    Jaunākais — tas ir tirgoņa dēls Sizobrjuhovs, pazīstamā miltu un labības tirgotāja dēls, saņēmis pusmiljonu pēc tēva nāves un tagad uzdzīvo. Brauca uz Parīzi, tur milzumu naudas notrieca, tur varbūt pat visu būtu izšķērdējis, bet pēc tēvoča nāves vēl saņēma mantojumu un atgriezās no Parīzes; tad te nu arī notriec, kas palicis pāri. Pēc gada viņš, protams, ies ubagot. Tīrais muļķis — gan pa labākajiem restorāniem, gan pa pagrabiņiem un krodziņiem, gan pie aktrisēm, gan huzāros pieteicies — lūgumu nesen iesniedzis. Otrais, kas jau gados, — Arhipovs, tāpat kaut kas līdzīgs tirgonim vai pārvaldniekam, nodauzījies arī par nodokļu atpircēju; blēdis, krāpnieks un tagadējais Sizobrjuhova biedrs, Jūdass un Falstafs — viss kopā, divreiz bankrotējis un riebīgi jūtelīgs radījums nr dažādiem untumiem. Šai ziņā man zināma kāda viņa krimināllieta — izlocījies. Kāda gadījuma dēļ esmu tagad ļoti priecīgs, ka viņu te sastapu; es viņu gaidīju… Arlūpovs, protams, aplaupa Sizobrjuhovu. Daudz dažādu ūķu zina, tāpēc arī tik dārgs šādiem jaunekļiem. Man, brāl, uz viņu jau sen zobs. Uz viņu zobs arī Mitroškam, lūk, tas brašais puisis izrakstītajā svārkā — stāv tur pie loga, seja kā čigānam. Viņš ar zirgiem tirgojas un ar visiem šejienes huzāriem pazīstams. Es tev teikšu, tāds blēdis, ka tev acu priekšā taisīs viltotu naudu un tu gan redzēsi, tomēr viņam to samainīsi. Viņš ir krievu svārkā — tiesa, tas no samta — un līdzīgs slavofilam (tas, manuprāt, viņam arī piestāv), bet uzpos viņu tagad lieliskā frakā un tamlīdzīgi, aizved viņu uz angļu klubu un pasaki tur: tāds un tāds valdošais grāfs Barabanovs, — tad tur viņu divas stundas par grāfu arī noturēs; gan vistu spēlēs, gan runās kā grāfs, un tie nenoģidīs; viņš tos apvedīs ap stūri. Viņš neņems labu galu. Tad, lūk, šis Mitroška uz resnvēderi stipri vien zobus griež, tāpēc ka Mitroškam tagad iet paplāni, bet resnais viņam atņēmis Sizobrjuhovu, agrāko draugu, kuru viņš nebija paspējis aptīrīt. Ja viņi sanākuši tagad kopā restorācijā, tad te droši vien kaut kas noticis. Es pat zinu, kas īsti, un apjaušu, ka Mitroška un neviens cits paziņoja man, ka Arhipovs ar Sizobrjuhovu būs te un ložņā pa šīm vietām vai tiem padomā kāds netīrs darbs. Mitroškas naidu pret Arhipovu es gribu izmantot, jo man ir savi iemesli; esmu arī ieradies šeit gandrīz šā iemesla dēļ. Bet es negribu to Mitroškam izrādīt, un tu tāpat viņā daudz neskaties! Kad iesim no šejienes ārā, tad viņš droši vien pats pienāks man klāt un pasacīs to, ko man vajag … Bet tagad dosimies, Vaņa, lūk, tajā istabā — vai redzi? Nu, Stepan, — viņš turpināja, griezdamies pie sulaiņa, — saproti, ko man vajag?

—   Saprotu.

—   Un pasniegsi?

—   Pasniegšu.

—    Dod šurp! Sēdies, Vaņa! Nu, ko tu tā manī skaties? Es taču redzu, ka tu manī skaties. Tu brīnies? Nebrīnies! Viss cilvēkam var gadīties, ko viņš nekad pat sapnī nav redzējis, un jo sevišķi tad … nu, kaut vai tad, kad mēs abi kalām no galvas Kornēliju Nepotu. Klausies, Vaņa, tici man: Maslobojevs ir gan noklīdis no ceļa, bet sirds viņam palikusi tā pati, tikai apstākļi mainījušies. Esmu gan apkvēpis melns, bet neesmu sliktāks par citiem. Gan par ārstu taisījos, gan par tēvzemes rakstniecības skolotāju gatavojos, gan par Gogoli rakstu sacerēju, arī par zelta rūpnieku gribēju kļūt, pat precēties taisījos — dzīva radība grib savu daļu —, un viņa bija ar mieru, lai gan mājās tāda svētība, ka nebija ar ko kaķi no istabas izvilināt. Es gandrīz jau kāzu ceremonijai pat stiprus zābakus gribēju aizņemties, jo pašam savējie pusotra gada bija cauri. . . Un tomēr neapprecējos. Viņa apprecēja skolotāju, bet es sāku dienēt kantorī, nevis kādā tirdzniecības kantorī, bet vienkārši kantori. Nu, tur sākās pavisam cita dziesma. Pagāja gadi, un es gan tagad vairs nekalpoju, bet naudiņā iedzīvojos viegli; kukuļus ņemu un par taisnību stāvu; vilks esmu pret aitām, bet pret vilku — pats aita. Ir savi likumi: zinu, piemēram, ka viena cilvēka spēki ir vāji, un — daru savu darāmo. Bet tas ir lielāko tiesu okšķera darbs … saproti?

—    Vai tik tu neesi kāds detektīvs?

—   Nē, ne jau gluži detektīvs, bet ar dažām lietām nodarbojos pa daļai oficiāli, pa daļai arī pats aiz savām tieksmēm. Vai redzi, Vaņa: degvīnu dzeru. Bet, tā kā prātu es nekad nenodzeru, tad zinu arī savu nākotni. Mans laiks ir pagājis, melnu suni nepataisīsi par baltu. Un sacīšu vienu: ja manī vēl nebūtu pamodies cilvēks, es nebūtu šodien gājis tev klāt, Vaņa. Tev taisnība, esmu tevi sastapis, redzējis un agrāk daudzreiz gribējis pieiet klāt, bet nekad neiedrošinājos, arvien atliku. Neesmu tevis cienīgs. Un patiesību tu sacīji, Vaņa, — ja arī piegāju klāt, tad tikai tāpēc, ka biju iedzēries. Un, lai gan tas viss ir beidzamās muļķības, par mani mēs vairs nerunāsim. Labāk sāksim runāt par tevi. Nu, sirsniņ: lasīju! Lasīju, arī es taču izlasīju! Es, draudziņ, runāju par tavu pirmdzimto. Kolīdz biju izlasījis — es, brāl, gandrīz vai kļuvu par kārtīgu cilvēku! Gandrīz, gandrīz; tikai pārdomāju un atzinu par labāku palikt par nekārtīgu cilvēku. Tā gan …

Un daudz viņš man vēl pastāstīja. Viņš apreiba vairāk un vairāk un kļuva ļoti jūtelīgs, gandrīz līdz asarām. Maslobojevs bija vienmēr lāga zēns, bet vienmēr sevī noslēdzies un attīstījies kaut kā nesamērīgi ar iespējām; viltīgs, glums, līdējs un āķīgs jau no skolas gadiem, bet būtībā cilvēks ne gluži bez sirds; pazudis cilvēks. Tādu &lt; ilvēku starp krievu ļaudīm ir daudz. Bieži vien viņiem ir lielas spējas, bet tas viss viņos kaut kā samudžinājies, lurklāt viņi ir spējīgi apzināti rīkoties pret savu sirdsapziņu aiz vājības dažos punktos un ne tikai vienmēr iet bojā, bet arī paši jau iepriekš zina, ka tuvojas bojā ejai. Maslobojevs, starp citu, noslīka degvīnā.

—   Tagad, draugs, vēl vienu vārdu, — viņš turpināja. — Es dzirdēju, kā tava slava sākumā nodimdēja; lasīju pēc tam par tevi dažādas kritikas (tiešām lasīju; tu domā, es vairs neko nelasu); sastapu vēlāk tevi sliktos zābakos, dubļos bez galošām, saņurcītā platmalē un šo to nojautu. Vai ar žurnālistiku tagad nodarbojies?

—   Jā, Maslobojev.

—    Tātad esi ierakstījies pasta kleperos?

—    Gandrīz vai tā.

—    Nu, par to es, brāl, sacīšu tā: tad jau labāk dzert! Es te piedzeršos, likšos mājās uz dīvāna (man ir lielisks dīvāns ar atsperēm) un domāšu, ka esmu, piemēram, kaut kāds Homērs vai Dante, vai kaut kāds Fridrihs Barbarusa, jo visu taču mēs spējam iedomāties. Nu, bet tu nevari iedomāties, ka tu esi Dante vai Fridrihs Barbarusa, pirmkārt, tāpēc, ka gribi būt patstāvīgs, un, otrkārt, tāpēc, ka tev jebkura iegriba ir liegta, jo tu esi pasta kleperis. Man ir iztēle, bet tev īstenība. Taču klausies vaļsirdīgi un tieši, kā brālis (citādi uz desmit gadiem apvainosi un pazemosi mani) — vai tev nevajag naudas? Ir. Tu nevaibsties! Ņem naudu, norēķinies ar antreprenieriem, met nost sakas, pēc tam nodrošini savu dzīvi uz veselu gadu un ķeries pie lolojamās domas, raksti diženu darbu! Nu? Ko tu teiksi?

—    Klausies, Maslobojev! Tavu brālīgo priekšlikumu augsti vērtēju, bet neko nevaru tagad atbildēt, un, kāpēc, — tas ir garš stāsts. Ir tādi apstākļi. Tomēr es solu: visu pastāstīšu tev vēlāk kā brālis. Par priekšlikumu pateicos; apsolos, ka aiziešu pie tevis un daudzreiz aiziešu. Bet redzi: tu ar mani esi atklāts, tāpēc arī es iedrošinos lūgt no -tevis padomu, jo vairāk tāpēc, ka tu šajās lietās esi pieredzējis cilvēks.

Un es pastāstīju viņam visu notikumu ar Smitu un viņa mazmeitiņu, pastāstīju, sākot jau ar konditoreju. Dīvaina lieta: kad es stāstīju, man pēc viņa acīm likās, ka viņam šis tas zināms par šo notikumu. Es pavaicāju par to.

—    Nē, tā nav, — viņš atbildēja. — Tomēr šo to par Smitu esmu dzirdējis; esmu dzirdējis, ka nomiris kāds vecis konditorejā. Bet par Bubnovas madāmu es tiešām šo to zinu. No šīs dāmas es jau pirms diviem mēnešiem paņēmu kukuli. Je prends mon vien, ou je le trouve un tikai šai ziņā līdzinos Moljēram. Un, lai gan es izspiedu no viņas simt rubļu, tomēr tūlīt devu sev vārdu izdabūt no viņas nevis vairs simt, bet piecsimt rubļu. Nelāga mātīte! Ar neatjautām lietām nodarbojas. Nekas jau nebūtu, bet dažreiz aiziet pārāk tālu. Tu, lūdzams, neuzskati mani par donu Kihotu! Te man var atlēkt labums, un, kad es pirms pusstundas sastapu Sizobrjuhovu, tad ļoti nopriecājos. Sizobrjuhovu, acīm redzot, šurp atveduši, un atvedis viņu resnvēderis; un, tā kā es zinu, ar kādām lietām resnais īpaši nodarbojas, tad secinu … Nu, gan es viņu notveršu! Esmu ļoti priecīgs, ka no tevis uzzināju par šo meiteni; nu jau esmu nācis uz citām pēdām. Es taču, brāl, nodarbojos ar dažādām privātām komisijām — un ar kādiem cilvēkiem esmu pazīstams! Es nesen izdarīju izziņu kāda kņaza uzdevumā, tad es tev teikšu — kaut ko tādu no šī kņaza itin nemaz nevarēja gaidīt. Bet, ja vēlies, pastāstīšu citu notikumu — par precētu sievu. Tu, brāl, atnāc pie manis biežāk, es tev tādus sižetus esmu sagatavojis — ja tos aprakstīsi, tev nemaz nenoticēs …

—    Kāds tam kņazam uzvārds? — es viņu pārtraucu, kaut ko nojauzdams.

—    Kam tev tas vajadzīgs? Lūdzu: Valkovskis.

—    Pjotrs?

—    Tas pats. Tu viņu pazīsti?

—    Pazīstu, bet pavirši. Nu, Maslobojev, es par šo kungu tev ne vienreiz vien apvaicāšos, — es sacīju pieceldamies, — tu mani briesmīgi ieinteresēji.

—    Nu redzi, vecais draugs, apvaicājies, cik vien gribi! Pasakas es māku stāstīt, bet tikai līdz zināmai robežai — skaidrs? Citādi var zaudēt kredītu un godu, proti, veikalniecisko, un tā tālāk.

—    Nu, cik tālu tev gods atļaus.

Es biju pat uztraucies. Viņš to manīja.

—    Ko tagad sacīsi par to notikumu, ko nupat tev pastāstīju? Vai sadomāji kaut ko?

1 Es ņemu savu labumu tur, kur to atrodu (//.).

—   Par tavu notikumu? Uzgaidi mani pāris minūšu; es samaksāšu.

Viņš devās pie bufetes un tur kā netīšām pēkšņi gadījās kopā ar to puisi krievu svārkā, kuru tik familiāri sauca par Mitrošku. Man likās, ka Maslobojevs pazina viņu drusku tuvāk, nekā pats man atzinās. Vismaz bija redzams, ka viņi nesastopas tagad pirmo reizi. Mitroška no izskata bija diezgan oriģināls puisis. Savā svārkā, sarkanā zīda kreklā, asiem, bet cienīgiem sejas pantiem, vēl diezgan jauneklīgs, melnīgsnējs, drošu, zibošu skatienu — viņš atstāja ij interesantu, ij tīri patīkamu iespaidu. Viņa žesti bija kaut kā māksloti braši, bet līdz ar to viņš šai brīdī, acīm redzot, savaldīja sevi, par visu vairāk gribēdams izskatīties ārkārtīgi lietišķs un solīds.

—    Zini ko, Vaņa, — teica Maslobojevs, atnācis atpakaļ, — iegriezies šodien pie manis pulksten septiņos, tad varbūt tev šo to pastāstīšu. Vienam pašam man, vai redzi, nav nekādas nozīmes; agrāk bija, bet tagad esmu tikai žūpa un atsvešinājies no darba. Bet man palikuši agrākie sakari; varu šo to noskaidrot, ar dažādiem smalkiem cilvēkiem sadziedāties; ar to arī gūstu panākumus; tiesa, brīvajā laikā, tas ir, kad esmu skaidrā, arī es pats šo to daru, tāpat ar paziņu starpniecību… vairāk ar izziņām … Nu, ko tur! Diezgan… Te būs mana adrese: Sešveikalu ielā. Bet tagad, brāl, esmu jau pārāk sameties. Iemetīšu vēl ceļakāju — un uz mājām. Pagulēšu. Atnāksi — iepazīstināšu ar Aleksandru Semjonovnu, bet, ja būs laiks, parunāsim par dzeju.

—    Nu, bet par to?

—    Varbūt arī par to.

—    Laikam ieradīšos, droši vien ieradīšos …

VI nodaļa

Anna Andrejevna jau sen mani gaidīja. Tas, ko es vakar viņai pateicu par Natašas zīmīti, bija stipri iekairinājis viņas ziņkārību, un viņa gaidīja mani daudz agrāk no rīta, vēlākais, ap pulksten desmitiem. Kad es ierados pie viņas ap diviem pēc pusdienas, nabaga vecītes gaidīšanas mokas bija sasniegušas sava spēka augstāko pakāpi. Bez tam viņai ļoti gribējās pastāstīt man par to, ka viņā kopš vakardienas atdzimušas jaunas cerības, un par Nikolaju

Sergejiču, kas kopš vakardienas bija sanīcis, kļuvis drūms un tomēr arī kaut kā sevišķi maigs pret viņu. Kad es ierados, viņa saņēma mani ar neapmierinātības pilnu un vēsu vaibstu sejā, tikko ņurdēja caur zobiem un neizrādīja ne mazāko ziņkāri, gandrīz it kā gribēdama sacīt: «Kam tu nāci? Ir gan tev patika katru dienu te vazāties!» Viņa dusmojās, ka tik vēlu biju atnācis. Bet es steidzos un tāpēc bez liekas vilcināšanās pastāstīju viņai visu vakardienas scēnu pie Natašas. Kolīdz vecīte uzdzirdēja par vecā kņaza apmeklējumu un par viņa svinīgo priekšlikumu, tā tūlīt izgaisa visa viņas mākslotā grūtsirdība. Man trūkst vārdu, lai aprakstītu, cik priecīga viņa kļuva, pat it kā apmulsa, meta krustus, raudāja, klanījās svētbilžu priekšā līdz zemei, apkampa mani un gribēja tūdaļ skriet pie Nikolaja Sergejiča un paziņot viņam par savu prieku.

— Apžēlojies, draudziņ, viņš taču tikai no dažādiem pazemojumiem un apvainojumiem tik grūtsirdīgs, bet nu, kad dabūs zināt, ka Natašai dots pilnīgs gandarījums, uzreiz visu aizmirsīs.

Ar pūlēm es atrunāju viņu. Labā vecīte, lai gan divdesmit piecus gadus bija nodzīvojusi kopā ar vīru, vēl to labi nepazina. Viņai arī briesmīgi iegribējās tūdaļ braukt man līdzi pie Natašas. Es viņai izklāstīju, ka Nikolajs Sergejičs varbūt ne tikai nepiekritīs viņas solim, bet mēs ar to vēl visam varam kaitēt. Ar pūlēm viņa apdomājās, bet noturēja mani vēl lieku pusstundu un visu laiku runāja viena pati. — Ar ko gan tagad lai palieku kopā, — viņa sacīja, — man tāds prieks un jāsēž vientuļai četrās sienās. — Beidzot es pārliecināju viņu, lai Jauj man iet, iestāstot, ka Nataša tagad gaida mani un nevar vien sagaidīt. Vecīte vairākkārt pārmeta man krustu ceļam, sūtīja īpašu svētību Natašai un tikko nesāka raudāt, kad es galīgi atteicos pienākt tai pašā dienā vēlreiz, pie vakara, ja vien ar Natašu nebūs atgadījies kas sevišķs. Nikolaju Sergejiču es šoreiz nesatiku: viņš neesot gulējis visu nakti, sūdzoties par galvas sāpēm, par drebuļiem un tagad guļot savā kabinetā.

Arī Nataša bija nogaidījušies mani visu rītu. Kad es ienācu, viņa pa paradumam staigāja pa istabu, sakrustojusi rokas, kaut ko pārdomādama. Pat vēl tagad, kad atceros viņu, es nevaru iedomāties viņu citādi kā allaž vientuļu nabadzīgajā istabiņā, domās nogrimušu, atstātu, gaidu pilnu, ar sakrustotām rokām, ar zemu nodurtām acīm staigājam bez mērķa šurp un turp.

Viņa klusi, vēl joprojām staigādama, jautāja man, kāpēc es tik vēlu. Es īsumā pastāstīju viņai visus savus piedzīvojumus, bet viņa gandrīz nemaz manī neklausījās. Varēja manīt, ka viņa par kaut ko ļoti norūpējusies. — Kas no jauna? — es jautāju. — Nekā jauna, — viņa atbildēja, bet ar tādu izteiksmi, pēc kuras tūlīt nojautu, ka viņai ir kas jauns un ka viņa tikai tādēļ gaidījusi mani, lai pastāstītu šo jaunumu, tikai pa savam paradumam stāstīs to nevis tūlīt, bet kad iešu projām. Tā vienmēr mums bija. Es jau bija pielāgojies viņai un gaidīju.

Mēs, protams, sākām sarunu par vakarējo. Mani sevišķi pārsteidza tas, ka mēs esam pilnīgi vienādos uzskatos par veco kņazu: viņai tas nepavisam nepatika, daudz vairāk nekā vakar. Un, kad mēs pēc punktiem pārcilājām visu viņa vakardienas vizīti, Nataša pēkšņi sacīja:

—    Paklausies, Vaņa, tā taču vienmēr notiek — ja sākumā cilvēks nav paticis, tad tā gandrīz jau pazīme, ka viņš katrā ziņā patiks vēlāk. Vismaz ar mani tā vienmēr ir bijis.

—    Lai dievs dod, ka tā būtu, Nataša! Turklāt es pateikšu savus uzskatus, un tie ir negrozāmi: es visu esmu pārlicis un secinu, ka kņazs gan varbūt rīkojas jezuītiski, tomēr viņš piekrīt jūsu laulībām patiesi un nopietni.

Nataša apstājās istabas vidū un drūmi paskatījās manī. Visa viņas seja pārvērtās; pat lūpas viegli nodrebēja.

—   Kā gan viņš tādā gadījumā varētu sākt mānīties un … melot? — viņa jautāja augstprātīgā neizpratnē.

—    Nu jā, nu jā! — es aši jo aši piebalsoju.

—    Protams, nemeloja. Man liekas, par to pat nav ko domāt. Nevar pat iemeslu atrast kādai viltībai. Un, beidzot, kas gan es esmu viņa acīs, lai tā mani apsmietu? Vai tiešām cilvēks var būt spējīgs tā apvainot!

—    Protams, protams! — es apstiprināju, bet klusībā nodomāju: «Tu laikam par to vien tagad domā, staigādama pa istabu, manu nabadzīt, un varbūt vēl vairāk šaubies nekā es.»

—    Ak, kā es gribētu, lai viņš ātrāk atgrieztos! — viņa sacīja. — Visu vakaru gribēja nosēdēt pie manis un tad… Jādomā, svarīgas darīšanas, ja visu pameta un aizbrauca. Vai nezini, kādas, Vaņa? Vai neesi ko dzirdējis?

—    Dievs to zina! Viņš taču pēc naudas vien dzenas. Es dzirdēju, ka pie kāda uzņēmēja tepat Pēterburgā saņemot apbūves gabalu. Mēs, Nataša, no tādām darīšanām nekā nejēdzam.

—   Protams, nejēdzam; Aļoša vakar runāja par kādu vēstuli.

—   Jādomā, kāda ziņa. Vai Aļoša bija?

—    Bija.

—    Agri?

—    Pulksten divpadsmitos: viņš taču ilgi guļ. Pasēdēja. Es aizdzinu viņu pie Katerinas Fjodorovnas; nevar citādi, Vaņa.

—    Bet vai tad viņš pats neposās turp?

—   Nē, arī pats posās …

Viņa gribēja vēl kaut ko piebilst un apklusa. Es raudzījos viņā un nogaidīju. Viņas seja bija skumja. Es būtu pavaicājis viņai, bet viņai reizēm ļoti nepatika, ka viņu iztaujā.

—    Dīvains gan ir šis zēns, — viņa beidzot sacīja, mazliet saviebdama muti un it kā cenzdamās neskatīties manī.

—    Kas tad ir? Droši vien jūsu starpā kas noticis?

—    Nē, nekas; tāpat vien … Viņš tomēr bija mīļš … Tikai …

—    Nu jau visi viņa sarūgtinājumi un rūpes ir galā, — es sacīju.

Nataša cieši un vērīgi paskatījās manī. Viņa pati varbūt vēlējās atbildēt man: «Cik tad viņam sarūgtinājumu un rūpju bijis arī agrāk,» — bet viņai likās, ka manos vārdos tā pati doma, un viņa sabozās.

Tomēr tūlīt atkal kļuva ir laipna, ir mīļa. Šoreiz Nataša bija ārkārtīgi lēnprātīga. Es nosēdēju pie viņas vairāk par stundu. Viņa bija ļoti noraizējusies. Viņa baidījās no kņaza. Es manīju no dažiem viņas jautājumiem, ka viņa ļoti gribētu nemaldīgi uzzināt, kādu iespaidu īsti vakar uz to atstājusi. Vai pareizi bija izturējusies? Vai nebija pārāk izpaudusi savu prieku? Vai nav bijusi pārāk viegli aizvainojama? Vai, gluži otrādi, pārāk iecietīga? Vai viņš nav iedomājies ko sliktu? Vai nav apsmējis? Nav jutis nicināšanu pret viņu? … No šīs domas vaigi viņai iekvēlojās kā ugunī.

—    Vai tiešām var tā uztraukties tikai tāpēc, ka sliktam cilvēkam kaut kas ienācis prātā? Nu lai viņš domā! — es sacīju.

—    Kāpēc tad viņš slikts? — viņa jautāja.

Nataša bija slimīgi aizdomīga, bet ar skaidru sirdi un atklāta. Viņas aizdomība cēlās no skaidra avota. Viņa bija lepna — cildeni lepna un nespēja paciest, ka tas, ko viņa vērtēja augstāk par visu, kristu apsmieklā viņas pašas acīs. Uz zemiska cilvēka nicināšanu viņa, protams, atbildētu tikai ar nicināšanu, un tomēr sirds viņai sāpētu, ja nonievātu to, ko viņa uzskatīja par svētumu, lai šis smējējs būtu kas būdams. Tas cēlās ne jau no stingrības trūkuma. Pa daļai tas cēlās no tā, ka viņa pārāk maz pazina pasauli, nebija pieradusi pie cilvēkiem, — cēlās no noslēgtības. Viņa visu mūžu bija nodzīvojusi savā kaktā, gandrīz neiziedama no tā. Un, beidzot, vislabsirdīgāko cilvēku īpašība, kas varbūt bija mantota no tēva, — uzslavēt cilvēku, stūrgalvīgi turēt viņu par labāku, nekā viņš patiesībā ir, pārsteidzīgi pārspīlēt viņā visu labo — bija viņā attīstīta lielā mērā. Grūti tādiem cilvēkiem pēc tam piedzīvot vilšanos; vēl grūtāk, ja jūti, ka pats esi vainīgs. Kāpēc cerēt vairāk, nekā tev spēj dot? Bet šādus cilvēkus ik brīdi sagaida tāda vilšanās. Vislabāk, ja viņi mierīgi sēž savos kaktos un neiziet laukā pasaulē; esmu pat novērojis, ka viņi tiešām mīl savus kaktus tik ļoti, ka pat ieraujas sevī. Tomēr Nataša bija pārcietusi daudz nelaimju, daudz pārestību. Tā bija jau slimīga būtne, un viņu neVar vainot, ja vien manos vārdos ir apvainojums.

Bet es steidzos un piecēlos, lai ietu. Viņa izbrīnījās un gandrīz sāka raudāt, ka eju projām, lai gan visu laiku, kamēr es sēdēju, neizrādīja nekāda sevišķa maiguma, taisni otrādi, šķita, ka bija pret mani pat vēsāka nekā parasti. Viņa karsti noskūpstīja mani un kaut kā ilgi raudzījās man acīs.

—    Klausies, — viņa sacīja, — Aļoša bija tik smieklīgs šodien un pat pārsteidza mani. Viņš bija ļoti mīļš, ļoti laimīgs pēc izskata un ielidoja kā tāds tauriņš, kā ģeķis, pie spoguļa vien nogrozījās. Viņš tagad jau ir pārāk netaktisks … arī pasēdēja tikai īsu laiciņu. Iedomājies: atveda man konfektes.

—    Konfektes? Tas taču ļoti mīļi un sirsnīgi. Ak, kādi jūs abi esat! Nu jau galu galā sākuši novērot viens otru, izspiegot, pētīt viens otra seju, lasīt tajā slepenas domas (un nekā taču jūs no tā nesaprotat!). Viņš vēl neko. Viņš ir jautrs, īsts skolnieks tāpat kā agrāk. Bet tu, bet tu!

Un vienmēr, kad Nataša pārgāja uz citu toni un nereti pienāca pie manis, vai nu sūdzēdamās par Aļošu, vai lai atrisinātu kaut kādus kutelīgus pārpratumus, vai ar kādu noslēpumu un ar vēlēšanos, lai es saprastu to no pusvārdiņa, — tad, atceros, viņa vienmēr raudzījās manī, zobiņus atņirgusi, it kā izlūgdamās, lai es katrā ziņā izlemtu tā, lai viņas sirdij tūdaļ kļūtu vieglāk. Bet atceros arī, ka es tādos gadījumos vienmēr pārgāju uz bargu un asu toni, it kā norādams kādu, un tas ar mani notika pilnīgi neviļus, tomēr allaž izdevās. Mana bardzība un uzpūtība bija vietā, šķita, ka tad ir lielāka autoritāte, bet dažreiz taču cilvēks jūt nepārvaramu vēlēšanos, lai viņu kāds izrātu. Vismaz Nataša dažreiz gāja projām no manis pilnīgi apmierināta.

—    Nē, vai redzi, Vaņa, — viņa turpināja, turēdama vienu rociņu man uz pleca, ar otru spiezdama manu roku, bet ar actiņām glaimīgi lūkodamās man acīs, — man likās, ka viņš bija it kā neiejūtīgs … viņš man likās tāds mari] — zini, it kā būtu jau desmit gadu precējies, bet vēl arvien pret sievu laipns. Vai tas nav pārāk agri? … Smējās, grozījās, bet it kā tas viss uz mani tikai tā — vairs tikai daļēji attiektos, nevis kā agrāk… Ļoti steidzās pie Katerinas Fjodorovnas … Es viņam stāstu, bet viņš neklausās vai sāk runāt par citu; zini, tas ir šis sliktais, augstākai sabiedrībai raksturīgais paradums, no kura mēs abi viņu tā centāmies atradināt. Vārdu sakot, bija tāds … it kā pat vienaldzīgs… Bet ko es te! Kā sāku, tā nevaru apstāties! Ak, cik mēs visi esam prasīgi, Vaņa, kādi untumaini despoti! Tikai tagad to redzu. Tukšas pārmaiņas cilvēka sejā nepiedodam, bet viņam vēl diezin kāpēc tā mainījusies seja! Tev taisnība, Vaņa, ka nupat pārmeti man! Es viena esmu pie visa vainīga! Paši sev sagādājam raizes un vēl sūdzamies… Paldies, Vaņa, tu mani pilnīgi nomierināji. Ak, kaut viņš šodien atbrauktu! Ko nu! Varbūt vēl saskaitīsies par pirmītējo.

—   Vai tiešām jūs jau saķildojāties! — es izbrīnā iesaucos.

—    Pat nelikos zinis! Es biju tikai mazliet skumja, bet viņš bija jautrs un pēkšņi kļuva domīgs un, man likās, vēsi no manis atvadījās. Bet es aizsūtīšu viņam pakaļ… Atnāc arī tu, Vaņa, šodien!

1 Vīrs (//.).

—   Katrā ziņā, ja vien neaizkavēs kādas darīšanas.

—   Ko vēl ne, kas tās par darīšanām?

—   Pats sev uzkrāvu. Tomēr, liekas, katrā ziņā atnākšu.

VII nodala

Taisni pulksten septiņos es biju pie Maslobojeva. Viņš dzīvoja Sešveikalu ielā, neliela nama vienā spārnā, diezgan netīrā dzīvoklī ar trim istabām, kurās tomēr mēbeles nebija trūcīgas. Bija redzama pat zināma pārticība un tai pašā laikā ārkārtīgs nesaimnieciskums. Durvis man atvēra visai glīta meiča, gadus deviņpadsmit veca, ļoti vienkārši, bet ļoti pievilcīgi ģērbusies, visai spodriņa un ar ļoti labsirdīgām, jautrām actiņām. Es tūlīt nojautu, ka šī ir tā pati Aleksandra Semjonovna, ko viņš kā garām ejot pirmit pieminēja, kā vilinādams mani ar viņu iepazīties. Viņa jautāja, kas es esot, un, izdzirdusi uzvārdu, sacīja, ka viņš gaidot mani, bet pašlaik guļot savā istabā, kur mani arī ieveda. Maslobojevs gulēja uz lieliska mīkstā dīvāna, apsedzies ar savu netīro mēteli, apdilušu ādas spilvenu pagalvī. Miegs viņam bija ļoti modrs; tikko mēs bijām iegājuši, viņš tūdaļ sauca mani vārdā.

—    Ā! Tas esi tu? Gaidu tevi. Nupat sapnī redzēju, ka tu esi atnācis un mani modini. Tātad laiks. Braucam.

—    Uz kurieni?

—   Pie dāmas.

—   Pie kādas? Kādēļ?

—    Pie Bubnova madāmas, lai no tās iekasētu. Ak, kas par skaistulīti! — viņš novilka, uzrunādams Aleksandru Semjonovnu, un pat noskūpstīja pirkstu galiņus, atcerēdamies Bubnova madāmu.

—    Nu jau sākas, re, ko sadomājis! — noteica Aleksandra Semjonovna, uzskatīdama par savu pienākumu mazliet noskaisties.

—    Nepazīsti? Iepazīsties, brāl: lūk, Aleksandra Semjonovna, stādu tev priekšā, tas ir literatūras ģenerālis; viņus tikai reizi gadā apskata par velti, citā laikā par naudu.

—    Nu, atradis muļķīti! Jūs viņā, lūdzami, neklausieties, zobojas vien par mani. Kas viņi par ģenerāļiem?

—          To jau es jums saku, ka sevišķi, bet tu, jūsu ekselence, nedomā, ka mēs esam muļķi; mēs esam daudz gudrāki, nekā no pirmā acu uzmetiena liekas.

—     Labāk neklausieties viņā! Mūžam viņš mani apkauno labu ļaužu priekšā, nekauņa tāds. Kaut vai uz teātri kādreiz būtu aizvedis.

—     Mīliet, Aleksandra Semjonovna, savas mājas … Vai tikai neesat aizmirsusi, kas īsti jāmīl? To vārdiņu neesat aizmirsusi? To, ko es jums iemācīju?

—    Protams, neesmu. Kaut kādas blēņas.

—    Nu, kas tas bija par vārdiņu?

—     Neiešu sev kaunu darīt, visiem dzirdot. Varbūt tas nozīmē kādu bezkaunību. Mēle nokaltīs, ja pateikšu.

—    Tātad esat aizmirsusi?

—     Neesmu vis aizmirsusi; penāti! Mīliet savus penātus … re, ko sadomājuši! Varbūt nekādu penātu nemaz nav bijis; un kālab viņi jāmīl? Melš vien.

—    Toties Bubnova madāmai…

—     Tpu, tu ar savu Bubnovu! — Un Aleksandra Semjonovna izskrēja ārā visdziļākajā sašutumā.

—    Laiks! Ejam! Ardievu, Aleksandra Semjonovna!

Mēs izgājām laukā.

—      Redzi, Vaņa, pirmkārt, sēdīsimies šai važonī. Tā. Un, otrkārt, kad pirmīt no tevis atvadījos, šo to vēl uzzināju un uzzināju nevis pēc minējumiem, bet pilnīgi droši. Es vēl paliku Vasilija salā veselu stundu. Tas resnvēderis ir briesmīgs nelietis, netīrs, riebīgs, ar dīvainībām un ar dažādām neģēlīgām tieksmēm. Šī Bubnova jau sen pazīstama ar šādiem tādiem nedarbiem tai pašā virzienā. Viņa viendien ar kādu meiteni no godīgas ģimenes tikko neiekrita. Šīs muslīna kleitas, kurās viņa ģērbusi bārenīti (kā tu pirmīt pastāstīji), nedeva man miera, tāpēc ka es šo to jau agrāk biju dzirdējis. Nupat es šo to vēl uzzināju, tiesa, pilnīgi nejauši, taču, liekas, droši. Cik gadu ir meitenei?

—    Pēc sejas spriežot, gadu trīspadsmit.

—      Bet pēc auguma mazāk. Nu, tā viņa arī izdarīs. Teiks vai nu vienpadsmit, vai piecpadsmit, pēc vajadzības. Un, tā kā nabadzītei nav ne aizstāvja, ne ģimenes, tad…

—    Vai tiešām?

—     Ko tad tu domāji? Bubnova madāma aiz līdzcietības vien jau nu gan nebūtu pieņēmusi bāreni. Bet, ja jau resnais turp pasācis vilkties, tad tā ir. Viņš ar to šorīt esot saticies. Bet šim lempim Sizobrjuhovam šodien apsolīta skaistule, precēta sieva, ierēdnīša un štāba virsnieka kundze. Uzdzīvotāji tirgoņu dēli uz tādām kāri; vienmēr noprasīs dienesta pakāpi. Gluži kā latīņu gramatikā, atcerieties, nevis galotne, bet nozīme ir svarīgākā. Tomēr, liekas, es vēl no pirmītējās dzeršanas esmu pilnā. Nu, bet Bubnova ar tādām lietām nodarboties lai neiedrošinās. Viņa arī policiju grib apvest ap stūri, bet nekā! Un tāpēc arī pabaidīšu, jo viņa zina, ka es labi atceros… un tā tālāk — saproti?

Es biju briesmīgi pārsteigts. Visas šīs ziņas satrauca man sirdi. Es baidījos, ka mēs nokavēsim, un skubināju važoni.

—    Neuztraucies, ir sperti soļi, — Maslobojevs sacīja. — Tur ir Mitroška. Sizobrjuhovs viņam būs spiests samaksāt naudā, bet resnais neģēlis — graudā. Tas jau pirmīt tika nospriests. Nu, bet Bubnova kritīs man … Jo viņa lai neiedrošinās …

Mēs piebraucām un apstājāmies pie restorācijas; bet cilvēka, ko sauca par Mitrošku, tur nebija. Pieteikuši važonim gaidīt mūs pie restorācijas lieveņa, mēs devāmies pie Bubnovas. Mitroška gaidīja mūs pie vārtiem. Logos laistījās spilgta gaisma, un bija dzirdami skurbuma pilnie, dārdošie Sizobrjuhova smiekli.

—   Tur viņi visi — jau kādu stundas ceturksni, — Mitroška ziņoja. — Tagad pats īstākais laiks.

—    Kā gan mēs iekļūsim? — es jautāju.

—    Kā viesi, — Maslobojevs atteica. — Viņa mani pazīst, arī Mitrošku pazīst. Tiesa, viss ir noslēgts, bet mēs tiekam iekšā.

Viņš klusi pieklauvēja pie vārtiem, un tie tūlīt atvērās. Atvēra sētnieks un samirkšķinājās ar Mitrošku. Mēs klusi iegājām; namā mūs nedzirdēja. Sētnieks uzveda mūs pa kāpnēm un pieklauvēja. Viņam ko uzsauca, viņš atbildēja, ka esot viens: «Ir vajadzība.» Durvis atvēra, un mēs iegājām visi reizē. Sētnieks pazuda.

—    Ai, kas tie tādi? — iekliedzās Bubnova, kura piedzērusies, pinkainiem matiem stāvēja šaurajā priekšiņā ar sveci rokās.

—    Kas tie tādi? — uztvēra Maslobojevs. — Kā gan jūs, Anna Trifonovna, nepazīstat dārgos viesus? Kas cits, ja ne mēs? … Filips Filipičs.

—    Ak, Filip Filipič! Tas esat jūs … dārgie viesi… Kā tad jūs … es … neko … lūdzu, šeit.

Un viņa sāka šaudīties šurpu turpu.

—    Kur tad? Te taču šķērssiena … Nē, jūs mūs uzņemiet labāk! Mēs pie jums iedzersim atdzesēto, — un vai skaistulītes būtu?

Saimniece uzreiz kļuva mundrāka.

—   Tādiem dārgiem viesiem no zemes apakšas izraušu; no ķīniešu valsts izrakstīšu.

—   Pāris vārdu, dūjiņ, Anna Trifonovna: vai Sizobrjuhovs šeit?

—    § … šeit.

—   Taisni viņš man vajadzīgs. Kā gan viņš, nelietis, uzdrīkstējies bez manis uzdzīvot?

—    Jūs viņš droši vien nav aizmirsis. Visu laiku gaida kādu, droši vien jūs.

Maslobojevs atgrūda durvis, un mēs nokļuvām nelielā istabā ar diviem logiem, ar ģerānijām, pītiem krēsliem un pagalam sliktām klavierēm; viss te bija, kā nākas. Bet jau agrāk, pirms mūsu ienākšanas, kad mēs vēl sarunājāmies priekšiņā, Mitroška bija pazudis. Vēlāk es dabūju zināt, ka viņš nemaz nav nācis iekšā, bet nogaidījis aiz durvīm. Viņam tās bija vēlāk citam jāatver. Saņurcītā un sārti nosmiņķētā sieviete, kas pirmīt, rīta pusē, raudzījās pār Bubnovas plecu, bija viņam kūma.

Sizobrjuhovs sēdēja uz šaura sarkankoka dīvāniņa pie apaļa galda, kas bija apklāts ar galdautu. Uz galda stāvēja divas pudeles silta šampanieša, pudele slikta ruma, šķīvji ar konfektēm, piparkūkām un treju šķirņu riekstiem. Pie galda pretī Sizobrjuhovam sēdēja riebīga persona, gadu četrdesmit veca un bakurētainu seju, melnā tafta tērpā, ar bronzas rokassprādzēm un brošiņām. Tā bija štāba virsnieka kundze, acīm redzot, viltota. Sizobrjuhovs bija piedzēries un ļoti apmierināts. Viņa resnā pavadoņa kopā ar viņu nebija.

—   Vai tā cilvēki rīkojas! — Maslobojevs pilnā balsī ierēcās. — Un vēl pie Diso uzaicina!

—    Filip Filipič, kāda laime! — nomurmināja Sizobrjuhovs, ar svētlaimīgu seju pieceldamies mums pretī.

—    Dzer?

—    Atvainojiet!

—          Tu nevis atvainojies, bet aicini viesus! Esam atbraukusi pie tevis uzdzīvot. Re, atvedu vēl viesi: mans draugs! — Maslobojevs norādīja uz mani.

—   Priecājos, tas ir, kāda laime … Khi!

—   Re, tas esot šampanietis! Gluži kā skābie kāposti.

—   Jūs mūs apvainojat.

—   Jādomā, tu pie Diso ne parādīties nedrīksti; bet vēl uzaicini!

—   Viņš nupat stāstīja, ka Parīzē bijis, — uztvēra štāba oficiera sieva, — tikai melš vien, vai dzi!

—   Fedosja Titišna, nevajag apvainot! Esam bijuši. Esam braukuši.

—   Nu, vai nu tāds mužiks varētu būt bijis Parīzē?

—   Ir bijis. Varēja. Mēs tur ar Karpu Vasiļjiču palepojāmies. Karpu Vasiļjiču pazīstat?

—   Kam man jāpazīst tavs Karps Vasiļjičs?

—    Tāpat vien… aiz politiskiem iemesliem. Bet mēs abi tur, tai miestiņā Parīzē, pie Zubēra madāmas angļu trimu sadauzījām.

—    Ko sadauzījāt?

—    Trimu. Bija tāda trima, pa visu sienu līdz griestiem sniedzās; bet Karps Vasiļjičs tik tālu pilnā, ka ar 2ubēra madāmu jau krieviski sāka runāt. Viņš tur pie trimas nostājās un vēl atspiedās ar elkoņiem. Bet Zubēra kliedz viņam savā mēlē, protams: «Trima maksā septiņsimt franku (mūsu naudā tikpat kvartu), sasitīsi!» Viņš pavīpsnā un raugās manī, bet es sēžu iepretim uz kanapē, un skaistule man blakus, tikai ne ar tādu ģīmi kā šī te, bet ar šiku, vārdu sakot. Viņš nu kliedz: «Stepan Terentjič, dzirdi, Stepan Terentjič! Lai iet uz pusēm, jā?» Es saku: «Lai iet!» Un kā viņš ar dūri belž pa to trimu — džinks! Šķembas vien pajuka. Zubēra iespiedzas un gāžas šim taisni virsū: «Ko tu, laupītāj, kālab šurp nāci?» (Savā mēlē, protams.) Bet viņš atbild: «Tu, madām Zubēr, saņem naudu, bet manai dabai nepretojies,» — un tūlīt uz vietas sešsimt piecdesmit franku arī nosvieda viņai. Pussimtu nokaulējām.

Šai brīdī kaut kur aiz vairākām durvīm atskanēja briesmīgs, griezīgs kliedziens — divas vai trīs istabas tālāk no tās, kurā mēs atradāmies. Es nodrebēju un arī sāku kliegt. Es pazinu šo kliedzienu: tā bija Elenas balss. Tūlīt pēc šā žēlabainā kliedziena atskanēja citi kliedzieni, lamas, kņada un beidzot skaidri, skaņi un labi atšķirami plaukstas sitieni pa seju. Tur droši vien Mitroška izrēķinājās savā nozarē. Pēkšņi ar sparu atdarījās durvis, un Elena, bāla un satumsušām acīm, baltā muslīna kleitā, taču pavisam saņurcītā un saplēstā, ar sasukātiem, bet it kā cīniņā sabužinātiem matiem iebrāzās istabā. Es stāvēju iepretim durvīm, un viņa metās taisni pie manis un aptvēra mani ar rokām. Visi uzlēca kājās, visi satrūkās. Viņai parādoties, atskanēja spiedzieni un klaigas. Tūlīt pēc viņas durvīs parādījās Mitroška, vilkdams aiz matiem savu resno naidnieku, kas bija gluži saplosīts. Viņš pievilka to pie sliekšņa un iegrūda pie mums istabā.

—   Te viņš ir! Saņemiet viņu! — Mitroška sacīja pavisam apmierināts.

—    Klausies, — sacīja Maslobojevs, mierīgi pienākdams pie manis un uzsizdams man uz pleca, — ņem mūsu važoni, ņem meiteni un brauc mājās, šeit tev vairs nekas nav darāms. Rīt nokārtosim arī pārējo.

Man nebija divreiz jāsaka. Saķēris aiz rokas Elenu, aizvedu viņu no šā zaņķa. Nemaz nezinu, kā tur viņiem viss beidzās. Mūs neaizturēja: saimniece bija šausmu pārņemta. Viss bija noticis tik ātri, ka viņa nespēja neko aizkavēt. Važonis mūs gaidīja, un pēc divdesmit minūtēm es jau atrados savā dzīvoklī.

Elena bija ne dzīva, ne mirusi. Es attaisīju viņas drēbju āķīšus, apslacīju viņu ar ūdeni un noguldīju uz dīvāna. Viņai sākās drudzis un murgi. Es raudzījos viņas bālajā sejiņā, viņas nobālušajās lūpās, viņas melnajos, sāņus noslīdējušajos, bet mats pie matiņa sasukātajos un ieziestajos matos, visā viņas tualetē, šais rožainajās lentītēs, kas vēl šur tur bija saglabājušās pie kleitas, — un galīgi sapratu visu šo pretīgo notikumu. Nabadzīte! Viņai kļuva aizvien sliktāk un sliktāk. Es neatgāju no viņas un nolēmu neiet šovakar pie Natašas. Reizēm Elena pacēla garās skropstas un paraudzījās manī — un ilgi un cieši skatījās, kā pazinusi mani. Jau vēlu, ap pulksten vieniem naktī, viņa aizmiga. Es aizmigu viņai blakus uz grīdas.

VIII nodala

Piecēlos ļoti agri. Visu nakti es modos gandrīz ik pēc pusstundas, gāju pie savas nabaga viešņas un uzmanīgi viņā noraudzījos. Viņai bija drudzis un viegli murgi. Bet uz rīta pusi viņa cieši iemiga. Laba zīme, es nodomāju, betf no rīta pamodies, nolēmu drīzāk, kamēr nabadzīte vēl guļ, aizskriet pēc ārsta. Es pazinu kādu ārstu, vecpuisi, labsirdīgu večuku, kas no neatminamiem laikiem dzīvoja Vladimira ielā divatā ar savu saimnieci — vācieti. Pie viņa es arī devos. Viņš solījās būt pie manis pulksten desmitos. Bija astoņi, kad aizgāju pie viņa. Man briesmīgi gribējās pa ceļam iegriezties pie Maslobojeva, bet pārdomāju: viņš droši vien vēl gulēja no vakardienas, turklāt arī Elena varēja pamosties un bez manis droši vien nobītos, ieraugot sevi manā dzīvoklī. Būdama slima, viņa varēja aizmirst, kā, kad un kādā ceļā nokļuvusi pie manis.

Viņa pamodās taisni tai brīdī, kad es ienācu istabā. Piegāju pie viņas un uzmanīgi jautāju, kā viņa jūtas. Viņa neatbildēja, bet ilgi, ilgi un cieši manī nolūkojās ar savām izteiksmīgajām, melnajām acīm. Es vēroju no viņas skatiena, ka viņa visu saprot un pilnīgi apzinās. Bet viņa man neatbildēja, varbūt pēc sava vecā paraduma. Kā vakar, tā aizvakar, kad viņa atnāca pie manis, uz dažiem maniem jautājumiem nebilda ne vārda, tikai sāka pēkšņi skatīties man acīs ar savu ilgo, ciešo skatienu, kurā kopā ar neizpratni un biklu ziņkārību slēpās vēl kāds dīvains lepnums. Bet tagad es pamanīju viņas skatienā drūmumu un pat it kā neuzticību. Es jau pieliku roku viņai pie pieres, lai pataustītu, vai ir karstums, bet viņa klusēdama lēnām ar savu mazo rociņu atbīdīja manējo un aizgriezās ar seju pret sienu. Pagāju nost, lai vairs nemaz netraucētu viņu.

Man bija liela vara tējkanna. Es jau sen lietoju to patvāra vietā un vārīju tajā ūdeni. Malka man bija, sētnieks uzreiz to uznesa man dienām piecām. Es aizkurināju krāsni, nokāpu pēc ūdens un uzliku tējkannu. Uz galda saliku tējas traukus. Elena pagriezās pret mani un ziņkārīgi noskatījās uz visu to. Es jautāju viņai, vai viņa kaut ko nevēlas. Bet viņa atkal no manis aizgriezās un nekā neatbildēja.

«Kādēļ gan viņa uz mani skaišas?» es nodomāju. «Savāda meitene!»

Mans vecīgais ārsts atnāca, kā bija sacījis, pulksten desmitos. Viņš izmeklēja slimnieci ar visu vācisko uzmanību un deva man stipras cerības, sacīdams, ka drudža stāvoklis gan esot, bet nekādas sevišķas briesmas nedraudot. Viņš piebilda, ka meitene sirgst ar kādu citu pastāvīgu kaiti, ar kaut ko līdzīgu nepareizai sirdsdarbībai, «bet šis punkts prasīs sevišķus novērojumus, taču tagad viņai briesmas nedraud». Viņš parakstīja mikstūru un kaut kādus pulverīšus — vairāk ieraduma pēc, bez sevišķas vajadzības — un tūdaļ sāka mani iztaujāt: kā meitene pie manis nokļuvusi? Tai pašā laikā viņš ar izbrīnu aplūkoja manu dzīvokli. Šis večuks bija briesmīgs pļāpa.

Par Elenu viņš bija pārsteigts; tā atrāva roku, kad viņš taustīja tai pulsu, un negribēja viņam rādīt mēli. Uz visiem viņa jautājumiem neatbildēja ne vārda, bet visu laiku tikai cieši aplūkoja milzīgo Staņislavu, kas viņam šūpojās kaklā. — Viņai droši vien stipri sāp galva, — večuks piebilda, — un kā gan viņa skatās! — Es neatradu par vajadzīgu viņam stāstīt par Elenu un aizbildinājos ar to, ka tas ir garš stāsts.

—   Dodiet man ziņu, ja būs vajadzīgs, — viņš aiziedams sacīja, — bet tagad briesmas nedraud.

Es nolēmu visu dienu palikt pie Elenas un, kamēr viņa izveseļosies, pēc iespējas retāk atstāt viņu vienu. Bet, zinādams, ka Nataša un Anna Andrejevna var pārāk nomocīties, veltīgi gaidot mani, nolēmu kaut Natašai paziņot pa pilsētas pastu ar vēstuli, ka šodien pie viņas nebūšu. Bet Annai Andrejevnai es nedrīkstēju rakstīt. Viņa pati man lūdza, lai es reizi par visām reizēm nesūtot viņai vēstules, pēc tam kad es kādreiz biju nosūtījis ziņu Natašas slimības laikā. «Arī vecais kļūst drūms, kad ierauga tavu vēstuli,» viņa sacīja, «viņš gan ļoti grib uzzināt, kas ir vēstulē, bet pajautāt nevar, neuzdrošinās. Un tā viņš staigā sapīcis visu dienu. Turklāt, dārgais, ar vēstuli tu mani tikai aizkaitināsi. Kas gan ir desmit rindas! Uznāks vēlēšanās izjautāt sīkāk, bet tevis taču nav.» Tāpēc es uzrakstīju tikai Natašai — un, kad nesu uz aptieku recepti, nosūtīju pie reizes arī vēstuli.

Pa to laiku Elena bija atkalaizmigusi. Miegā viņa drusku kunkstēja un drebinājās. Ārsts bija nojautis: viņai stipri sāpēja galva. Brīžam viņa klusi iekliedzās un pamodās. Manī viņa pavērās pat ar nepatiku, it kā viņai sevišķi grūti būtu paciest manu uzmanību. Atzīstos, tas man bija ļoti sāpīgi.

Pulksten vienpadsmitos atnāca Maslobojevs. Viņš likās norūpējies un it kā izklaidīgs; viņš bija iegriezies tikai uz brīdi un kaut kur ļoti steidzās.

—          Nu, brāl, es jau zināju, ka tu dzīvo nepievilcīgos apstākļos, — viņš piezīmēja, skatīdamies apkārt, — bet tiešām nedomāju, ka atradīšu tevi tādā šķirstā. Tas taču ir šķirsts, nevis dzīvoklis. Nur pieņemsim, ka tas vēl nav nokas, bet lielākā nelaime tā, ka tevi visas šīs blakus i.fpes tikai atrauj no darba. Es par to domāju jau vakar, kad braucām pie Bubnovas. Es taču, brāl, pēc savas dabas un pēc sava sociālā stāvokļa piederu pie tiem cilvēkiem, kas paši nekā prātīga nedara, bet citiem dod pamācības, lai dara tie. Tagad klausies: es varbūt rīt vai parīt iegriezīšos pie tevis, bet tu katrā ziņā atnāc pie manis svētdienas rītā! Ap to laiku šīs meitenes liktenis, es ceru, būs jau izšķirts; tai pašā reizē es ar tevi nopietni parunāšu, tāpēc ka par tevi nopietni jāpadomā. Tā dzīvot nevar. Es tev vakar tikai liku saprast, bet tagad loģiski izklāstīšu. Un galu galā saki: vai tu tiešām turi par negodu uz laiku aizņemties no manis naudu? …

—   Nestrīdies! — es viņu pārtraucu. — Saki labāk — kā jums tur vakar viss beidzās?

—    Kas tur, beidzās viss ļoti labi, arī mērķis sasniegts — saproti? Bet tagad man nav laika. Uz brīdi iegriezos tikai paziņot, ka man nav laika ar tevi nodarboties; pie reizes arī uzzināt, vai tu viņu kaut kur nodosi vai gribi paturēt pie sevis. Tas ir jāapdomā un jāizlemj.

—   To es vēl skaidri nezinu un, jāatzīstas, gaidīju tevi, lai ar tevi apspriestos. Nu, uz kāda pamata, piemēram, es viņu turēšu pie sevis?

—   E, ko tur, kaut vai par kalponi…

—   Tikai, lūdzu tevi, runā klusāk! Viņa ir gan slima, bet pie pilnas apziņas, un, kad tevi ieraudzīja, es pamanīju, ka viņa it kā nodrebēja. Tātad atcerējās vakar notikušo …

Te es Maslobojevam pastāstīju par viņas raksturu un visu, ko biju viņā novērojis. Mani vārdi ieinteresēja Maslobojevu. Es piebildu, ka varbūt nodošu to kādā ģimenē, un mazliet pastāstīju viņam par saviem vecīšiem. Man par brīnumu, viņš jau pa daļai zināja notikumu ar Natašu un uz manu jautājumu, kā viņš to zina, atbildēja:

—    Tā iznāca, sen jau kaut kā pa ausu galam biju dzirdējis. Es taču jau sacīju tev, ka pazīstu kņazu Valkovski. To tu labi dari, ka gribi aizvest viņu pie tiem vecīšiem. Citādi viņa tevi tikai apgrūtinās. Un vēl kas: viņai vajadzīgs kāds papīrs. Par to nerūpējies: es nokārtošu. Ardievu, pienāc biežāk! Ko viņa tagad dara, guļ?

—    Liekas gan, — es atbildēju.

Bet, kolīdz viņš bija izgājis, Elena tūlīt mani pasauca.

—    Kas tas bija? — viņa jautāja. Balss viņai drebēja, bet raudzījās viņa manī joprojām ar to pašu ciešo un it kā augstprātīgo skatienu. Citādi es neprotu izteikties.

Es pasacīju tai Maslobojeva uzvārdu un piebildu, ka taisni ar viņa palīdzību es to izrāvu no Bubnovas nagiem un ka Bubnova no viņa ļoti bīstas. Viņas vaigi pēkšņi sārti iekvēlojās, droši vien no atmiņām.

—    Un viņa tagad nekad vairs nenāks šurp? — Elena jautāja, vērīgi raudzīdamās manī.

Es pasteidzos viņu iedrošināt. Viņa apklusa, saņēma savos degošajos pirkstiņos manu roku, bet tūlīt to atgrūda, it kā atjēgdamās. «Nevar būt, ka viņa tiešām justu pret mani tādu pretīgumu,» es nodomāju. Tāda viņas maniere, vai… vai gluži vienkārši nabadzīte pieredzējusi tik daudz bēdu, ka vairs neuzticas nevienam visā pasaulē.

Noteiktajā stundā es aizgāju pēc zālēm un reizē ar to iegriezos pazīstamā traktierī, kur dažreiz ēdu pusdienas un kur man deva uz parāda. Šoreiz, iziedams no mājas, paķēru līdzi zupas trauku un paņēmu traktierī porciju vistas zupas Elenai. Bet viņa negribēja ēst, un zupa kādu laiku palika krāsniņā.

Iedevis viņai zāles, es sēdos pie sava darba. Domāju, ka viņa guļ, bet, nejauši paskatījies uz viņas pusi, pēkšņi ieraudzīju, ka viņa pacēlusi galvu un cieši vēro, kā es rakstu. Izlikos, ka neesmu viņu pamanījis.

Beidzot viņa arī tiešām iemiga, man par lielu prieku — mierīgi, bez murgiem un bez vaidiem. Es iegrimu pārdomās; Nataša, nezinādama iemeslu, ne tikai varēja noskaisties uz mani par to, ka es šodien nebiju aizgājis pie viņas, bet pat droši vien, es domāju, būs apbēdināta par manu neuzmanību taisni tādā laikā, kad varbūt es viņai visvairāk esmu vajadzīgs. Droši vien viņai varēja tagad būt kādas rūpes, kaut ko viņai vajadzēja uzticēt man, bet manis, kā par spīti, nebija.

Kas attiecas uz Annu Andrejevnu, tad es nepavisam nezināju, kā rīt aizbildināšos. Es domāju, domāju un pēkšņi nolēmu aizskriet pie vienas un pie otras. Mana prombūtne varēja ilgt tikai pāris stundu. Bet Elena guļ un nedzirdēs, ka es aizeju. Es pietrūkos kājās, uzmetu plecos mēteli, paņēmu cepuri, bet, kolīdz gribēju aiziet, te Elona pēkšņi pasauca mani. Es brīnījos: vai tiešām viņa izlikusies, ka guļ?

Te piebildīšu: lai gan Elena izlikās, ka it kā negribētu iimāt ar mani, — šie diezgan biežie uzsaucieni, šī vajadzība allaž griezties pie manis, kad viņa kaut ko nesaprata, pierādīja pretējo un, atzīšos, bija man pat patīkama.

—    Kur jūs gribat mani nodot? — viņa jautāja, kad es piegāju pie viņas. Vispār viņa uzdeva jautājumus kaut kā pēkšņi, man gluži negaidot. Šoreiz es pat uzreiz viņu nesapratu.

—   Pirmīt jūs runājāt ar savu paziņu, ka gribot atdot mani kādā ģimenē.

Es noliecos pie viņas; viņa atkal bija karsonī; viņai atkal bija drudža krīze. Es sāku mierināt viņu un iedvest cerības; centos pārliecināt, sacīju — ja viņa grib palikt pie manis, tad es nekur viņu nenodošu. To sacīdams, novilku mēteli un noņēmu cepuri. Atstāt viņu vienu tādā stāvoklī neuzdrošinājos.

—    Nē, ejiet vien! — viņa sacīja, tūlīt nojautusi, ka esmu nolēmis palikt. — Es gribu gulēt; tūdaļ aizmigšu.

—    Kā tad tu viena paliksi? … — sacīju neizpratnē. — Es tomēr droši vien pēc divām stundām būšu atpakaļ . ..

—    Nu ejiet taču! Varbūt visu gadu bušu slima, tad jūs visu gadu no mājām neiziesit. — Un viņa mēģināja pasmaidīt un kaut kā dīvaini paskatījās manī, it kā cīnīdamās ar kādām labām jūtām, kas bija pamodušās viņas sirdī. Nabadzīte! Viņas krietnā, maigā sirds bija skaidri redzama, par spīti visam viņas biklumam un gribētajai cietsirdībai.

Vispirms es aizskrēju pie Annas Andrejevnas. Viņa gaidīja mani drudžainā nepacietībā un saņēma ar pārmetumiem; viņa pati bija briesmīgi uztraukta: Nikolajs Sergej ičs tūlīt pēc pusdienas esot izgājis, bet, uz kurieni, neesot zināms. Es nojautu, ka vecīte nav nocietusies un pastāstījusi viņam visu, kā viņa bija paradusi, ar mājieniem. Viņa arī gandrīz man atzinās pati, sacīdama, ka nevarējusi nociesties nepastāstījusi tādu prieka vēsti, bet Nikolajs Sergejičs, kā viņa izteicās, kļuvis melnāks par negaisa padebesi, neko neesot sacījis — «tikai klusēja, pat uz maniem jautājumiem neatbildēja» — un pēkšņi pēc pusdienas saģērbies un aizgājis. Stāstīdama Anna Andrejevna gandrīz vai drebēja no bailēm un lūdza mani sagaidīt kopā ar viņu Nikolaju Sergejiču. Es aizbildinājos un sacīju viņai gandrīz kategoriski, ka varbūt arī rīt neatnākšu un ka es tikai tāpēc vien ieskrēju tagad, lai to iepriekš paziņotu. Šoreiz mēs tikko nesaķildojāmies. Viņa sāka raudāt, asi un rūgti man pārmeta, un, tikai kad es jau gāju laukā pa durvīm, viņa pēkšņi metās man ap kaklu, cieši apkampa mani ar abām rokām un sacīja, lai es nedusmojoties uz viņu, «sērdieni», un neņemot ļaunā viņas vārdus.

Nebiju sagaidījis, ka Natašu sastapšu atkal vienu, un dīvaini — man likās, ka viņa nepavisam šoreiz tā nepriecājas par mani kā vakar un vispār citas reizes. It kā es viņai būtu kaut ko sariebis vai viņu traucētu. Uz manu jautājumu, vai Aļoša šodien ir bijis, viņa atbildēja: — Protams, bija, bet uz īsu laiku. Solījās šovakar atnākt, — viņa piebilda, kā domās nogrimusi.

—    Arī vakar vakarā bija?

—    N-nē. Viņu aizkavējuši, — viņa aši piebilda. — Nu, Vaņa, kā tev labi iet?

Es redzēju, ka viņa nezin kāpēc grib mūsu sarunu novirzīt uz citu pusi. Es aplūkoju viņu vērīgāk: viņa bija acīm redzami satraukta. Tomēr, pamanījusi, ka es vērīgi sekoju viņai un viņā noraugos, viņa pēkšņi aši un kaut kā dusmīgi paskatījās manī — un ar tādu sparu, ka gluži kā apdedzināja mani ar skatienu. «Viņai atkal bēdas,» es nodomāju, «tikai viņa negrib man sacīt.»

Atbildot uz viņas jautājumu, kā man labi gājis, es visos sīkumos pastāstīju viņai atgadījumu ar Elenu. Viņu ārkārtīgi ieinteresēja un pat pārsteidza mans stāsts.

—   Ak dievs! Un tu varēji pamest viņu vienu, slimu! — Nataša iesaucās.

Es paskaidroju Natašai, ka gribēju jau šodien nemaz nenākt pie viņas, bet nodomāju, ka viņa uz mani sadusmosies un ka es varētu būt viņai vajadzīgs.

—    Vajadzīgs, — viņa nosacīja pie sevis, kaut ko apdomādama, — vajadzīgs tu tomēr esi, Vaņa, bet labāk lai paliek uz citu reizi. Vai biji pie mūsējiem?

Es pastāstīju viņai.

—   Jā, diezin kā tēvs uzņems tagad visas šīs ziņas? Tomēr kas tur ko uzņemt…

—   Kā — kas tur ko uzņemt? — es jautāju. — Tāds apvērsums!

—Nu, tā ir… Kurp gan viņš atkal būtu devies? Tomēs domājām, ka viņš nāca pie manis. Redzi, Vaņa,

ja vari, iegriezies pie manis rit! Varbūt es tev ko pastāstīšu .. . Man tikai neērti tevi traucēt, un tagad labāk dodies mājās pie savas viešņas! Būs jau droši vien pagājušas divas stundas, kamēr tu iznāci no mājām.

—   Būs gan. Ardievu, Nataša! Nu, bet kā šodien pret tevi izturējās Aļoša?

—   Ko nu Aļoša, neko… Es pat brīnos par tavu ziņkāri.

—    Uz redzēšanos, mans draugs!

—    Ardievu! — Viņa sniedza man roku kaut kā nevērīgi un aizgriezās no mana pēdējā atvadu skatiena. Es aizgāju no viņas mazliet izbrīnījies. «Un tomēr,» es nodomāju, «ir taču viņai par ko padomāt. Nav joks. Bet rīt viņa pirmā man visu pastāstīs.»

Es atgriezos mājās skumju prātu un biju briesmīgi pārsteigts, tikko pārkāpu pār slieksni. Bija jau tumšs. Es saskatīju, ka Elena sēž uz dīvāna, noliekusi galvu uz krūtīm, kā dzijās domās nogrimusi. Manī viņa pat nepaskatījās, it kā būtu nemaņā. Es piegāju viņai klāt; viņa kaut ko čukstēja pie sevis. «Vai tikai nemurgo,» nodomāju.

—    Elena, mans draugs, kas tev kaiš? — es jautāju, nosēzdamies viņai blakus un aplikdams viņai apkārt roku.

—    Gribu prom no šejienes . .. Labāk gribu pie viņas, — tā nosacīja, galvu uz mani nepaceldama.

—    Uz kurieni? Pie kā? — es jautāju izbrīnā.

—    Pie viņas, pie Bubnovas. Viņa arvien saka — es viņai esot parādā daudz naudas, ka māmiņu viņa par savu naudu apglabājusi… Negribu, ka viņa lamātu māmiņu, gribu pie viņas strādāt un visu viņai atstrādāšu… Tad no viņas pati aiziešu. Bet tagad es atkal došos pie viņas.

—    Apmierinies, Elena, pie viņas nevar, — es sacīju.

—    Viņa tevi nomocīs; viņa tevi iedzīs postā …

—    Lai dzen postā, lai moca, — Elena dedzīgi uztvēra,

—    nebūšu pirmā; citas vēl labākas par mani un tāpat mocās. Tā man ubadze uz ielas sacīja. Esmu nabadze un gribu būt nabadze. Visu mūžu būšu nabadze; tā man māte lika, kad mira. Es strādāšu … Es negribu valkāt šīs drēbes …

—         Es rīt pat tev nopirkšu citas. Es arī tavas grāmatiņas tev atnesīšu. Tu dzīvosi pie manis. Es tevi nevienam neatdošu, ja pati negribēsi, esi mierīga . ..

—    Es saderēšu par kalponi.

—    Labi, labi! Tikai nomierinies, liecies gulēt, aizmiedz!

Bet nabaga meitene sāka gauži raudāt. Pamazām viņas

raudas pārgāja skaļās elsās. Es nezināju, ko ar viņu iesākt, pasniedzu viņai ūdeni, saslapināju deniņus, galvu. Beidzot viņa nokrita uz dīvāna pilnīgā bezspēkā, un viņai atkal sākās drudžaini drebuļi. Es uzsedzu viņai, kas gadījās pie rokas, un viņa aizmiga, bet nemierīgi, ik brīdi nodrebot un pamostoties. Lai gan es šodien nebiju daudz staigājis, bet jutos briesmīgi noguris un domāju pats likties gulēt pēc iespējas agrāk. Moku pilnas rūpes drūzmējās man galvā. Es nojautu, ka ar šo meiteni man būs daudz raižu. Bet visvairāk rūpju man sagādāja Nataša un viņas darīšanas. Vispār, kā tagad atceros, es reti kad esmu bijis tik nomāktā garastāvoklī, kā aizmiegot šai nelaimīgajā naktī.

ix nodaļa

Es pamodos slims ļoti vēlu — ap pulksten desmitiem no rīta. Man reiba un sāpēja galva. Es paskatījos uz Elenas gultu: tā bija tukša. Tai pašā laikā no priekšistabiņas, kas atradās labajā pusē, atlidoja kaut kādas skaņas, it kā skrāpētu grīdu ar slotu. Es izgāju paskatīties. Elena ar slotu vienā rokā, ar otru roku pieturēdama savu goda kleitiņu, kuru no vakardienas vēl nebija novilkusi, slaucīja grīdu. Krāsnij sagatavotā malka bija sakrauta kaktiņā; galds noberzts, tējkanna nospodrināta; vārdu sakot, Elena saimniekoja.

—    Klausies, Elen, — es iesaucos, — kas tad tev liek grīdu slaucīt? Es to negribu, tu esi slima; vai tad tu pie manis esi atnākusi par kalponi?

—    Kas tad šeit grīdu slaucīs? — viņa atbildēja, izstiepdamās taisna un droši skatīdamās manī. — Es vairs neesmu slima.

—    Bet es neesmu ņēmis tevi darbam, Elen. Tu it kā baidies, ka pārmetīšu tev tāpat kā Bubnova, ka tu par velti pie manis dzīvo? Kur gan tu ņēmi šo nejauko slotu? Man nebija slotas, — es piebildu, izbrīnā viņā raudzīdamies.

—    Tā ir mana slota. Es to pati šurp atnesu. Es arī vecInvam te grīdu slaucīju. Bet slota, lūk, še, zem krāsns, no tā laika stāvēja.

Es atgriezos istabā un nogrimu domās. Varēja būt, ka es grēkoju, bet man taisni likās, ka viņai būtu grūti panest manu viesmīlību un ka viņa visādi pūlas man pieradīt, ka nedzīvo pie manis par velti. «Tādā gadījumā — kas tas par ļaunuma pilnu raksturu?» es nodomāju. Pēc paris minūtēm ienāca arī viņa un klusēdama nosēdās savā vakarējā vietā uz dīvāna, vērīgi manī raudzīdamās. Pa to laiku es uzvārīju tējkannā ūdeni, uzlēju tēju, pielēju viņai krūzīti un pasniedzu ar baltmaizes gabaliņu. Viņa paņēma klusēdama un bez ierunām. Veselu dienu viņa gandrīz nekā nebija ēdusi.

—    Rau, arī labās drēbītes esi notraipījusi ar slotu, — es sacīju, ievērojis platu, netīru svītru uz viņas brunču stērbeles.

Viņa paskatījās un pēkšņi, man par lielu izbrīnu, atstūma krūzīti, ar abām rokām acīm redzami aukstasinīgi un mierīgi saknieba brunču muslīna drēbi un ar vienu rāvienu pārplēsa to no augšas līdz apakšai. To izdarījusi, viņa klusēdama pacēla uz mani savu stūrgalvīgo, zibošo skatienu. Viņas seja bija bāla.

—   Ko tu dari, Elen? — es iesaucos, pārliecināts, ka redzu savā priekšā vājprātīgo.

—    Tās nav labas drēbes, — viņa sacīja gandrīz bez elpas no uztraukuma. — Kāpēc jūs sacījāt, ka tās ir labas drēbes? Es tās negribu valkāt, — viņa pēkšņi iesaucās, pietrūkdamās kājās. — Es tās saplēsīšu. Es nelūdzu, lai viņa mani uzpoš. Viņa pati saposa mani — ar varu. Es jau vienu kleitu saplēsu, saplēsīšu arī šo, saplēsīšu! Saplēsīšu! Saplēsīšu! …

Un viņa nikni ieķērās savā nelaimīgajā kleitiņā. Vienā mirklī viņa saplēsa to gandrīz skrandās. Kad Elena beidza, viņa bija tik bāla, ka tikko turējās kājās. Es izbrīnījies nolūkojos šajā lielajā niknumā. Viņa turpretim raudzījās manī ar izaicinošu skatienu, it kā es arī būtu kaut kā noziedzies pret viņu. Bet es jau zināju, kas man jādara.

Es nolēmu nekavējoties — jau šorīt pat nopirkt viņai jaunu kleitu. Šo mežonīgo, saniknoto būtni vajadzēja ietekmēt ar labu. Viņa skatījās tā, it kā nekad nebūtu redzējusi labus cilvēkus. Ja viņa jau reiz, par spīti bargajam sodam, bija skrandās saplēsusi savu pirmo kleitu, tad ar kādu gan niknumu viņai vajadzēja raudzīties uz to tagad, kad tā atgādināja viņai tādu briesmīgu nesenu bridi.

Sīkumtirgū varēja ļoti lēti nopirkt glītu un vienkāršu kleitiņu. Nelaime tikai tā, ka man tai brīdī gandrīz nemaz nebija naudas. Bet es jau vakar, likdamies gulēt, nolēmu doties šodien uz kādu vietu, kur cerēju naudu dabūt, un man nācās iet taisni uz to pašu pusi, kur sīkumtirgus. Es paņēmu platmali. Elena vērīgi sekoja man, kā kaut ko gaidīdama.

—   Jūs atkal ieslēgsit mani? — viņa jautāja, kad es paņēma atslēgu, lai aizejot noslēgtu dzīvokli tāpat kā vakar un aizvakar.

—    Mans draugs, — es sacīju, pieiedams viņai klāt, — nedusmojies par to! Es tāpēc slēdzu ciet, ka var kāds atnākt. Bet tu esi slima, vēl nobīsies. Un diezin kas vēl var atnākt; varbūt Bubnova sadomā atnākt…

Es ar nolūku viņai to pasacīju. Es viņu ieslēdzu, tāpēc ka neuzticējos viņai. Man likās, ka viņai pēkšņi ienāks prātā aiziet no manis. Kādu laiku es nolēmu būt uzmanīgāks. Elena neko neteica, un es ieslēdzu viņu arī šoreiz.

Es pazinu kādu izdevēju, kas nu jau trešo gadu laida klajā grāmatu daudios sējumos. Pie viņa es bieži dabūju darbu, kad vajadzēja uz ātru roku nopelnīt kaut cik naudas. Maksāja viņš kārtīgi. Es devos pie viņa, un man izdevās dabūt divdesmit piecus rubļus uz priekšu, apņemoties pēc nedēļas piegādāt kompilatīvu rakstu. Bet es cerēju ietaupīt laiku uz sava romāna rēķina. Tā es bieži darīju, kad uzbruka galīgs trūkums.

Saņēmis naudu, devos uz sīkumtirgu. Tur es drīz vien sameklēju pazīstamo vecenīti, kas pārdeva visādas skrandas. Es viņai aptuveni pastāstīju, kāds Elenai augums, un viņa acumirklī sameklēja man gaišu katūna kleitiņu, gluži veselu un ne vairāk kā vienu reizi mazgātu, par ārkārtīgi lētu maksu. Pie reizes es paņēmu arī kakla lakatiņu. Maksādams naudu, nodomāju, ka Elenai taču vajadzīgs kaut kāds kažociņš, mētelis vai kaut kas tamlīdzīgs. Laiks bija auksts, bet viņai gluži nekā nebija. Tomēr es atliku šo pirkumu līdz citai reizei. Elena bija tik viegli aizvainojama, lepna. Diezin kā viņa pieņems arī šo kleitu, neraugoties uz to, ka es ar nodomu sameklēju pēc iespējas vienkāršāku — neizskatīgu, pašu parastāko, kādu vien varēja izmeklēt. Tomēr es nopirku divus pārus diedziņu zeķu un vienu pāri vilnas zeķu. To es varēju nodot viņai ar ieganstu, ka viņa ir slima, bet istaba auksta. Viņai bija vajadzīga arī veļa. Bet visu to es atliku līdz tam laikam, kamēr tuvāk ar viņu iepazīšos. Toties es nopirku vecus gultas aizkarus — nepieciešamu mantu, kas varēja viņai sagādāt lielu prieku.

Nesdams visu to, es atgriezos mājās jau pulksten vienos pēc pusdienas. Mana atslēga slēdzās gandrīz nedzirdami, tā ka Elena tūlīt neuzdzirdēja, ka esmu atgriezies. Es pamanīju, ka viņa stāvēja pie galda un cilāja manas grāmatas un papīrus. Padzirdējusi mani nākam, viņa aši aizcirta grāmatu, ko lasīja, un gluži nosarkusi atgāja no galda. Es paskatījos uz šo grāmatu: tas bija mans pirmais romāns, izdots atsevišķā grāmatā, uz kuras titullapas bija iespiests mans vārds.

—    Te kāds klauvēja, kamēr nebijāt mājās, — viņa sacīja tādā tonī, kā kaitinādama mani: sak, kāpēc tu mani ieslēdzi?

—    Varbūt tas bija ārsts, — es sacīju, — vai tu viņu neuzrunāji, Elen?

—    Nē.

Es neatbildēju, paņēmu sainīti, atraisīju to un izņēmu nopirkto kleitu.

—    Lūk, Elen, mans draugs, — es sacīju, pieiedams pie viņas, — tādās skrandās, kādās tu tagad esi, staigāt nevar. Es tad arī nopirku tev kleitu darbdienai, pašu lētāko, tā ka tu vari būt mierīga; tā maksā tikai rubli un divdesmit kapeikas. Valkā vesela!

Es noliku kleitu viņai līdzās. Viņa notvīka un kādu laiku raudzījās manī ieplestām acīm.

Viņa bija ārkārtīgi pārsteigta, un līdz ar to man likās, ka viņa par kaut ko briesmīgi kaunas. Taču kaut kas maigs un liegs iemirdzējās viņai acīs. Redzēdams, ka viņa klusē, es pagriezos uz galda pusi. Mans solis, acīm redzot, viņu pārsteidza. Bet viņa par varēm savaldījās un sēdēja, acis nodūrusi.

Galva man sāpēja un reiba arvien vairāk. Svaigais gaiss man nebija atnesis nekāda labuma. Un tomēr vajadzēja doties pie Natašas. Mans nemiers par viņu nebija mazinājies no vakardienas, gluži otrādi, tas bija audzis augumā. Pēkšņi man likās, ka Elena mani sauca. Es pagriezos pret viņu.

—    Kad izejat, neieslēdziet mani! — viņa sacīja, raudzīdamās sāņus un ar pirkstiņu plūkādama dīvāna apmali, it kā pavisam nodziļinājusies šai nodarbībā. — Es no jums nekur projām neiešu.

—    Labi, Elen, esmu ar mieru. Bet ja atnāks kāds svešs? Varbūt vēl nezin kas?

—    Tad atstājiet atslēgu man! Es ieslēgšos no iekšpuses, bet, ja klauvēs, pateikšu: nav mājās. — Un viņa zobgalīgi paskatījās manī, it kā sacīdama: «Redziet, cik tas vienkārši izdarāms!»

—    Kas jums mazgā veļu? — viņa pēkšņi vaicāja, iekams es biju paspējis viņai kaut ko atbildēt.

—    Tepat šinī mājā ir kāda sieviete.

—    Es protu mazgāt veļu. Bet kur jūs vakar ņēmāt ēdienu?

—    Traktierī.

—    Es arī gatavot protu. Es jums vārīšu ēdienu.

—   Diezgan, Elen; ko gan tu vari prast gatavot? To visu tu saki nevietā . ..

Elena apklusa un saduga. Viņu, acīm redzot, apbēdināja mana piezīme. Pagāja vismaz desmit minūtes; mēs abi klusējum.

—    Zupu, — viņa pēkšņi sacīja, galvu nepaceldama.

—    Kā — zupu? Kādu zupu? — es jautāju brīnīdamies.

—    Zupu protu vārīt. Es māmiņai vārīju, kad viņa slimoja. Es gāju arī uz tirgu.

—    Nu redzi, Elen, nu redzi, cik tu esi lepna, — es sacīju, pieiedams viņai klāt un nosēzdamies uz dīvāna viņai blakus. — Es izturos pret tevi, kā man liek sirds. Tu tagad esi viena, bez piederīgiem, nelaimīga. Es tev gribu palīdzēt. Tāpat tu arī man palīdzētu, ja man būtu slikti. Bet tu tā negribi spriest, un tāpēc tev grūti pieņemt no manis vissīkāko dāvanu. Tu tūdaļ gribi par to samaksāt, to nopelnīt, it kā es būtu Bubnova un tev ko pārmestu. Ja tā, tad kauns par to, Elen.

Viņa neatbildēja, viņas lūpas nodrebēja. Likās, ka viņa gribēja kaut ko man sacīt, bet saņēmās un neteica ne vārda. Es piecēlos, lai dotos pie Natašas. Šoreiz es atstāju Elenai atslēgu, lūgdams viņu, ja kāds atnāktu un klauvētu, atsaukties un pajautāt, kas viņš ir. Es biju gluži pārliecināts, ka ar Natašu noticis kaut kas slikts, bet ka viņa pagaidām to slēpj no manis, kā jau vairākkārt noticis. Lai būtu kā būdams, es nolēmu iegriezties pie viņas

fikai uz mazu brīdi, citādi es varētu satraukt viņu ar savu uzbāzību.

Tā arī notika. Viņa atkal sagaidīja mani ar neapmierinātu, skarbu skatienu. Būtu tūlīt jāiet projām, bet man kājas neklausīja.

—          Es pie tevis uz brītiņu, Nataša, — es iesāku, — gribu apspriesties. Ko lai es daru ar savu viešņu? — Un es sāku steigšus stāstīt visu par Elenu. Nataša klausījās manī klusēdama.

—          Nezinu, kādu padomu tev dot, Vaņa, — viņa atbildēja. — No visa redzams, ka tā ir pārāk dīvaina būtne. Varbūt viņa ir ļoti aizvainota, ļoti iebaidīta. Ļauj viņai vismaz izveseļoties. Tu gribi nodot viņu pie mūsējiem?

—          Viņa atkārto, ka nekur no manis prom neiešot. Un diezin kā tur viņu uzņemtu, tā ka nezinu, ko darīt. Un tu, mans draugs, kā tu jūties? Tu vakar biji tāda kā nevesela? — es nedroši jautāju.

—          Jā… man arī šodien drusku sāp galva, — viņa izklaidīgi atbildēja. — Vai neesi saticis kādu no mūsējiem?

—    Nē. Rīt aiziešu. Rīt taču sestdiena ..,

—    Un kas par to?

—    Vakarā būs kņazs …

—    Un tad? Neesmu aizmirsusi.

—    Es tikai tāpat vien …

Viņa apstājās taisni manā priekšā un ilgi un cieši lūkojās man acīs. Viņas skatienā bija it kā apņēmība, it kā stūrgalvība, kaut kas drudžaini satraukts.

—          Zini ko, Vaņa, — viņa sacīja, — esi tik labs, ej prom no manis, tu mani ļoti traucē…

Es piecēlos no krēsla un lielā izbrīnā skatījos viņā.

—          Mans draugs, Nataša! Kas tev ir? Kas noticis? — es bailēs iesaucos.

—           Nekas nav noticis! Visu, visu rīt uzzināsi, bet tagad es gribu būt viena. Dzirdi, Vaņa: ej tūlīt prom! Man tik grūti, tik grūti skatīties tevī.

—    Bet saki man vismaz . ..

—    Visu, visu rīt uzzināsi! Ak dievs! Vai tu iesi projām?

Es izgāju. Biju tik pārsteigts, ka gandrīz nezināju, ko

daru. Mavra izskrēja man pakaļ priekšiņā.

—          Ko, skaišas? — viņa man jautāja. — Man pat bail viņai tuvoties.

—    Kas īsti viņai ir?

—    Nu tas( ka mūsējais jau trešo dienu ne acu nav pie

mums rādījis!

—    Kā — trešo dienu? — es pārsteigts jautāju. — Viņa pati vakar sacīja, ka vakarrīt bijis un vēl vakar vakarā gribējis atbraukt. ..

—    Kas par vakaru! Viņš arī no rīta nemaz nav bijis! Es tev saku — trešo dienu acu nav rādījis. Vai tiešām pati vakar sacīja, ka no rīta bijis?

—    Pati sacīja.

—    Nu, — Mavra domīgi noteica, — tātad viņa sāpīgi aizskarta, ja jau tev negrib atzīties, ka nav bijis. Braši izturas!

—    Ko tas īsti nozīmē! — es iesaucos.

—    Tas nozīmē, ka arī es nezinu, ko ar viņu lai dara, — Mavra turpināja, rokas plātīdama. — Vēl vakar mani sūtīja pie viņa, bet divi lāgi sauca atpakaļ. Taču šodien pat ar mani vairs negrib runāt. Kaut tu būtu pie viņa aizgājis! Es vairs no viņas nedrīkstu atiet ne soli

Es kā neprātīgs metos lejā pa kāpnēm.

—   Vai pievakarē būsi pie mums? — Mavra man nokliedza pakaļ.

—    To redzēsim, — es atbildēju jau ceļā. — Es varbūt tikai pie tevis ieskriešu un pajautāšu, kas un kā. Ja tikai pats būšu dzīvs.

Es tiešām sajutu, it kā man kaut kas būtu iedūries pašā sirdī.

X n o d aļa

Es devos taisni pie Aļošas. Viņš dzīvoja pie tēva Mazajā Jūras ielā. Kņazam bija diezgan liels dzīvoklis, lai gan viņš dzīvoja viens pats. Aļoša šai dzīvoklī aizņēma divas ļoti skaistas istabas. Es reti gāju pie viņa, līdz šim, kā liekas, esmu bijis vienu reizi. Viņš turpretim iegriezās pie manis biežāk, sevišķi pirmajā laikā, kad bija sācies viņa sakars ar Natašu.

Aļošas nebija mājās. Es devos taisni viņa galā un uzrakstīju viņam šādu zīmīti:

«Aļoša, Jūs, liekas, esat prātu zaudējis. Tā kā otrdienas vakarā Jūsu tēvs pats lūdza Natašu parādīt Jums godu un kļūt par Jūsu sievu, bet Jūs par šo lūgumu priecājāties, ko es pats redzēju, tad, atzīstiet pats, Jūsu izturēšanās šai gadījumā ir mazliet dīvaina. Vai Jūs zināt, ko nodarāt Natašai? Lai kā, mana zīmīte Jums atgādinās, ka Jūsu izturēšanās pret Jūsu nākamo sievu ir augstākā mērā necienīga un vieglprātīga. Es ļoti labi zinu, ka man nav nekādu tiesību Jūs pamācīt, bet nepievēršu tam nekādu uzmanību.

P. S. Par šo vēstuli viņa nekā nezina un man nav pat neko sacījusi par Jums.»

Es aizlīmēju zīmīti un atstāju viņam uz galda. Uz manu jautājumu sulainis atbildēja, ka Alekseja Petroviča gandrīz nekad neesot mājās un ka arī tagad viņš atgriezīšoties ne agrāk kā naktī, uz rīta pusi.

Es tikko pārvilkos mājās. Galva man griezās, kājas ļodzījās un drebēja. Manas durvis bija vaļā. Istabā sēdēja Nikolajs Sergejičs Ihmeņevs un gaidīja mani. Viņš sēdēja pie galda un klusēdams izbrīnā raudzījās Elenā, kas arī ne mazāk pārsteigta aplūkoja viņu, lai gan stūrgalvīgi klusēja. «Tā ir,» es nodomāju, «viņam liekas, ka tā ir savādniece.»

—    Re, brāl, veselu stundu gaidu tevi un, jāatzīstas, nekādi nebiju cerējis… ka tevi tā ieraudzīšu, — viņš turpināja, pārlaizdams skatu istabai un nemanāmi pamirkšķinādams uz Elenas pusi.

Viņa acīs atspoguļojās izbrīns. Bet, ieskatījies viņā tuvāk, es pamanīju nemieru un skumjas. Viņa seja bija bālāka nekā parasti.

—    Sēdies taču, sēdies! — viņš turpināja kā norūpējies un noraizējies. — Tā steidzos pie tevis, ir darīšanas; bet kas tev noticis? Tevi vairs nevar pazīt.

—    Neesmu vesels. No paša rīta galva reibst.

—   Nu, pielūko, ar to nav joki. Varbūt esi saaukstējies?

—    Nē, tikai nervu lēkme. Ar mani tas dažreiz notiek. Bet kā jūs jūtaties?

—   Nekas, nekas! Tas tā, steigā. Darīšanas. Sēdies!

Es piebīdīju krēslu un nosēdos pie galda ar seju pret viņu. Vecītis viegli noliecās pie manis un sāka, pa pusei čukstēdams:

—    Pielūko, neskaties viņā un izliecies, ka mēs runātu par blakus lietām. Kas tā tāda par viešņu pie tevis?

—   Vēlāk jums visu paskaidrošu, Nikolaj Sergejič. Tā ir nabaga meitenīte, apaļa bārene, mazmeitiņa tam pašam Smitam, kas te bija dzīvojis un nomira konditorejā.

—    A, tad viņam bijusi arī mazmeita! Nu, brālīt, tā ir gan savādniece! Kā viņa skatās, kā skatās! Taisni jāsaka: ja vēl minūtes piecas tu būtu kavējies, es te nenosēdētu. Tik tikko atslēdza durvis un līdz šim ne vārda; gluži baigi ar viņu, cilvēciskai būtnei nav līdzīga. Kā viņa te nokļuvusi? A, saprotu, droši vien atnākusi pie vectēva, nezinādama, ka viņš miris.

—    Jā. Viņa bijusi ļoti nelaimīga. Vecais vēl mirdams viņu pieminēja.

—    Hm, kāds vectēvs, tāda arī mazmeita. Vēlāk visu to man pastastīsi. Varbūt varēs kaut kā palīdzēt, šā vai tā, ja jau viņa tik nelaimīga … Nu, bet vai tagad, brāl, nevarētu pateikt viņai, lai iet projām, tāpēc ka jāparunā ar tevi nopietni.

—   Viņai taču nav kur iet. Viņa te arī dzīvo.

Es paskaidroju vecītim pāris vārdos un piebildu, ka var runāt arī viņas klātbūtnē, jo viņa ir bērns.

—    Nūja… protams, bērns. Tikai tu, brāl, mani pārsteidzi. Pie tevis dzīvo, ak kungs dievs!

Un vecītis izbrīnā vēlreiz paskatījās viņā. Elena, sajuzdama, ka runājam par viņu, sēdēja klusēdama, nodūrusi galvu, un plucināja ar pirkstiņiem dīvāna apmali. Viņa bija jau paspējusi uzvilkt jauno kleitiņu, kas viņai bija pašā laikā. Mati viņai bija pieglausti rūpīgāk nekā parasti, varbūt tāpēc, ka mugurā jaunā kleita. Vispār, ja viņas skatiens nebūtu tik dīvaini mežonīgs, viņa izskatītos ļoti piemīlīga meitene.

—    īsi un skaidri, redzi, brāl, ko es tev teikšu, — vecītis atsāka, — pagarš stāsts, ļoti svarīgs .. .

Viņš sēdēja, acis nodūris, norūpējušos seju un, neskatoties uz steigu un uz «īsi un skaidri», nevarēja atrast vārdus, kā uzsākt. «Ko nu viņš sacīs?» es nodomāju.

—    Redzi, Vaņa, es atnācu pie tevis ar lielu lūgumu. Bet vispirms … tā kā es pats tagad apsveru, vajadzētu tev izskaidrot dažus apstākļus, ārkārtīgi kutelīgus apstākļus …

Viņš noklepojās un uzmeta man ātru skatienu; palūkojās un nosarka; nosarka un sadusmojās par savu neapķērību; sadusmojās un sadūšojās:

—    Nu, ko tur vēl daudz skaidrot! Pats saproti. Gluži vienkārši — es izsaucu kņazu uz divkauju, bet tevi lūdzu izkārtot šo lietu un būt par manu sekundantu.

Es atsprāgu pret krēsla atzveltni un skatījos viņā gluži mēms no brīnumiem.

—    Nu, ko skaties! Es taču neesmu prātu zaudējis.

—    Bet, atļaujiet, Nikolaj Sergejičl Kāds gan iegansts, kāds mērķis? Un, beidzot, kā tas iespējams…

—   Iegansts! Mērķis! — vecītis iesaucās. — Tas ir lieliski! …

—    Labi, labi, zinu, ko jūs teiksit; bet ko gan jūs panāksit ar savu izlēcienu! Kāda gan izeja var būt divkauja? Atzīstos, nekā nesaprotu.

—    Tā jau domāju, ka tu nekā nesapratīsi. Klausies: mūsu prāva beigusies (tas ir, beigsies tuvākajās dienās; palikušas tikai tukšas formalitātes); esmu notiesāts. Man jāsamaksā tepat desmit tūkstoši — tā nosprieduši. Tos nodrošina Ihmeņevka. Tātad tagad jau šis nelietīgais cilvēks nodrošinājis savu naudu, bet es, atdodams Ihmeņevku, esmu samaksājis un kļūstu par blakus personu. Tad nu es paceļu galvu. Tā un tā, ļoti godājamais kņaz, jūs esat man pāri darījis divus gadus; jūs esat apkaunojis manu vārdu, manas ģimenes godu, un man tas viss ir bijis jāpacieš. Es nevarēju tad jūs izaicināt uz divkauju. Tad jūs man tieši pasacītu: «A, viltīgais cilvēk, tu gribi nogalināt mani, lai nebūtu jāmaksā man nauda, ko tev, kā tu jau nojaut, agri vai vēlu piespriedīs samaksāt. Nē, vispirms redzēsim, kā beigsies prāva, pēc tam izsauc.» Tagad, godājamais kņaz, prāva beigusies, jūs esat nodrošināts, tātad nav nekādu sarežģījumu, tāpēc lūdzam šurp, pie barjeras! Lūk, kas par lietu. Vai tad man nav tiesību beidzot atriebt par sevi, par visu, par visu!

Acis viņam zvēroja. Es ilgi raudzījos viņā klusēdams. Gribēju iejusties viņa slepenajā domā.

—    Klausieties, Nikolaj Sergejič! — es beidzot atbildēju, nolēmis pasacīt svarīgākos vārdus, bez kuriem mēs nesaprastu viens otru. — Vai jūs varat būt ar mani pavisam atklāts?

—    Varu, — viņš apņēmīgi noteica.

—    Tad sakiet vaļsirdīgi — vai tikai atriebības jūtas jūs mudina izsaukt uz divkauju, vai jums padomā arī citi mērķi?

—    Vaņa, — viņš atbildēja, — tu zini, ka es neļaušu nevienam sarunā ar mani pieskarties dažiem punktiem, bet šoreiz es pieļauju izņēmumu, tāpēc ka tu ar savu skaidro prātu tūlīt apķēri, ka apiet šo punktu nav iespējams. Jā. Man ir cits mērķis. Šis mērķis ir glābt manu pazudušo meitu un novērst viņu no posta ceļa, kurā viņu noveduši pēdējā laika apstākļi.

— Bet kā tad jūs glābsit viņu ar šo divkauju — tas ir jautājums.

—   Neļaujot notikt visam tam, kas tur tagad tiek uzsākts. Klausies: nedomā, ka manī runā kāds tēvišķīgs maigums vai tamlīdzīgas vājības! Tas viss ir nieki. Kas slēpjas manā sirdī, es nevienam nerādu. To nezini arī tu Meita mani ir atstājusi, aizgājusi no manas mājas ar mīļāko, un es esmu izrāvis viņu no savas sirds, izrāvis reizi par visām reizēm — tai pašā vakarā, — atceries? Ja tu redzēji mani skaļi raudam pie viņas ģīmetnes, tad no tā vēl neizriet, ka es gribu viņai piedot. Es nepiedevu arī tad. Es raudāju par zudušo laimi, par veltīgo sapni, nevis par viņu, kāda viņa tagad. Es varbūt jo bieži raudu; es nekaunos atzīties, tāpat kā nekaunos arī atzīties, ka mīlēju agrāk savu bērnu vairāk par visu pasaulē. Tas viss acīm redzami ir pretrunā ar manu tagadējo nodomu. Tu vari man sacīt: ja tā, ja jums vienaldzīgs tās liktenis, kuru jūs vairs neuzskatāt par savu meitu, tad kādēļ gan jūs iejaucaties tais lietās, kas tur tagad tiek pasāktas? Atbildu: pirmkārt, tādēļ, ka negribu pieļaut, lai virsroku gūst zemisks un viltīgs cilvēks, un, otrkārt, aiz visparastākajām cilvēkmīlestības jūtām. Ja viņa vairs nav mana meita, tad tomēr viņa ir vāja, neaizsargāta un piekrāpta būtne, ko pieviļ vēl vairāk, lai pazudinātu galīgi. Iejaukties tieši es nevaru, bet netieši — ar divkauju varu. Ja mani nogalinās vai izlies manas asinis, vai tiešām viņa spers soli pār mūsu barjeru, varbūt pār manu līķi un ies ar mana slepkavas dēlu pie altāra, kā tā valdnieka meita (atceries, mums bija grāmatiņa, no kuras tu mācījies lasīt), kas pārbraukusi pār sava tēva līķi kaujas ratos? Un, beidzot, ja notiks divkauja, tad mūsu kņazi arī paši vairs negribēs kāzu. Vārdu sakot, es negribu, lai notiek šīs laulības, un pūlēšos cik spēdams, lai tās nenotiktu. Vai saprati mani tagad?

—   Nē. Jūs, protams, vēlat Natašai labu, bet tagad nu esat nolēmis izjaukt viņas laulības, tas ir, taisni to, ar ko viņa varētu atgūt vārdu. Viņai taču vēl ilgi jādzīvo pasaulē; viņai nepieciešama laba slava.

—   Uzspļaut uz visiem sabiedrības spriedumiem — tā viņai jādomā! Viņai jāapzinās, ka viņas lielākais negods būtu šīs laulības, tieši sakari ar šiem nelietīgajiem cilvēkiem, ar šo nožēlojamo sabiedrību. Cildens lepnums — tā ir viņas atbilde sabiedrībai. Tad varbūt arī es būšu ar mieru sniegt viņai roku, un redzēsim, kas tad iedrošināsies grūst kaunā manu bērnu!

Tāds izmisuma pilns ideālisms mani pārsteidza, bet es tūlīt nojautu, ka viņš bija pārāk uzbudināts un runāja pārsteidzīgi.

—   Tas ir pārāk ideāli, — es viņam atbildēju, — un cietsirdīgi. Jūs prasāt no viņas spēku, kuru varbūt neesat viņai devis piedzimstot. Un vai tad viņa piekrīt laulībām tāpēc, ka grib kļūt par kņazieni? Viņa taču mīl; tā taču kaislība, tas ir fatums. Un, beidzot, jūs prasāt, lai viņa nicinātu sabiedrības domas, bet jūs pats to priekšā lokāt ceļus. Kņazs jūs ir apvainojis, publiski pārmetis jums zemisko nodomu ar viltu saradoties ar viņa kņazisko namu, un, lūk, jūs tagad spriežat: ja viņa pati atsacīs viņiem tagad — pēc viņu formālā bildinājuma, tad, saprotams, tas būs pats pilnīgākais un skaidrākais atspēkojums agrākajam apmelojumam. Lūk, ko jūs cenšaties panākt, jūs respektējat paša kņaza uzskatus, jūs gribat panākt, lai viņš pats atzītu savu kļūdu. Jūs tiecaties viņu apsmiet, atriebties viņam, un šo tieksmju dēļ jūs ziedojat savas meitas laimi. Vai tas nav egoisms?

Sirmgalvis sēdēja drūms un sapīcis un ilgi neatbildēja ne vārda.

—    Tu esi netaisns pret mani, Vaņa, — viņš beidzot sacīja, un viņa skropstās iemirdzējās asaras, — zvēru tev, ka netaisns, bet nerunāsim par to! Es nespēju parādīt tev visu savu sirdi, — viņš turpināja, pieceldamies un ņemdams platmali. — Teikšu vienu: tu tikko ierunājies par meitas laimi. Es noteikti un pilnīgi neticu šai laimei, turklāt šīs laulības arī bez manas iejaukšanās nekad nenotiks.

—    Kā tā! Kāpēc jūs tā domājat? Jūs varbūt kaut ko zināt? — es ziņkārīgi iesaucos.

—    Nē, neko sevišķu nezinu. Bet šis nolādētais lapsa nevarēja izšķirties par to. Tas viss blēņas, tikai intrigas. Esmu pārliecināts par to, un piemini manus vārdus — tā arī būs. Otrkārt, ja šīs laulības arī notiktu, tas ir, tādā gadījumā, ja šim nelietim ir savs īpašs, apslēpts, nevienam nezināms aprēķins, pēc kura šīs laulības viņam izdevīgas, — aprēķins, ko es galīgi neizprotu, tad spried pats, prasi pats savai sirdij: vai viņa būs laimīga šajā laulībā? Pārmetumi, pazemojumi; draudzene puišelim, kas jau tagad sajūt kā slogu viņas mīlestību, bet, kolīdz apprecēsies, tūdaļ sāks viņu necienīt, apvainot, pazemot; tai pašā laikā jo spēcīgāk pieņemsies viņas kaislība, kolīdz viņš kļūs vēsāks; greizsirdība, mokas, elle, šķiršanās, varbūt pat noziegums … Nē, Vaņa! Ja jūs šo putru ievārīsit un tu vēl palīdzēsi, tad es tev iepriekš pasaku — tu atbildēsi dieva priekšā, bet būs jau par vēlu! Ardievu!

Es aizturēju viņu.

—    Klausieties, Nikolaj Sergejič, norunāsim tā: nogaidīsim. Esiet drošs, ka daudz acu seko visam, un varbūt viss beigsies pavisam labi, pats no sevis, bez varmācīgiem un mākslīgiem atrisinājumiem, kā, piemēram, šī divkauja. Laiks ir pats labākais atrisinātājs. Un beidzot atļaujiet jums sacīt, ka jūsu projekts ir gluži neiespējams. Vai jūs tiešām varējāt kaut brītiņu iedomāties, ka kņazs pieņems jūsu uzaicinājumu?

—    Kā — nepieņems? Ko jūs, atjēdzieties!

—    Zvēru jums, ka nepieņems, un ticiet, ka atradīs pilnīgi pietiekamu aizbildinājumu; izdarīs visu to ar pedantisku cieņu, bet jūs būsit galīgi izsmiets …

—    Apžēlojies, brālīt, apžēlojies! Tu mani galīgi satrieci! Kā gan viņš nepieņems? Nē, Vaņa, tu esi tikai tāds dzejnieks; tiešām, īsts dzejnieks! Kā tad pēc tavām domām — nav pieklājīgi ar mani cīnīties? Neesmu sliktāks par viņu. Esmu vecs vīrs, apvainots tēvs; tu esi krievu literāts un tāpēc arī godājama persona, vari būt par sekundantu un … un … Es nemaz vairs nesaprotu, ko tev vēl vajag …

—    Gan jus redzēsit. Viņš atradis tādus ieganstus, ka jūs pats — jūs pirmais atzīsit, ka ar viņu duelēties ir augstākā mērā neiespējami.

—    Hm … labi, mans draugs, lai notiek pēc tava prāta! Es nogaidīšu — līdz zināmam laikam, protams. Redzēsim, ko darīs laiks. Bet zini ko, mans draugs: dod man goda vārdu, ka ne tur, ne Annai Andrejevnai tu nestāstīsi par mūsu sarunu!

—    Dodu to.

—    Otrkārt, Vaņa, esi tik labs, nekad vairs nesāc runāt ar mani par to!

—    Labi, dodu vārdu.

—    Un beidzot — vēl lūgums: es zinu, mans mīļais, tev pie mums varbūt ir garlaicīgi, bet apciemo mūs biežāk, ja vien vari! Mana nabaga Anna Andrejevna tā tevi mīl un … un … tā bez tevis garlaikojas . .. saproti, Vaņa?

Un viņš cieši paspieda man roku. Es no visas sirds viņam apsolīju.

—   Un nu, Vaņa, beidzamais kutelīgais jautājums: vai tev ir nauda?

—    Nauda! — es izbrīnījies atkārtoju.

—    Jā (un vecais vīrs nosarka un nodūra acis); es skatos, brāl, kāds tev dzīvoklis … kādi tavi apstākļi… un, kad padomāju, ka tev varbūt citi ārkārtēji izdevumi (un varbūt taisni tagad), tad … te, brāl, simt piecdesmit rubļu, sākumam . ..

—   Simt piecdesmit un vēl sākumam, kad jūs pats esat zaudējis prāvu!

—    Vaņa, tu, kā redzams, nemaz mani nesaproti! Var būt ārkārtējas vajadzības, saproti to! Dažos gadījumos nauda palīdz iegūt neatkarību, pieņemt neatkarīgu lēmumu. Varbūt tev pašlaik tā nav vajadzīga, bet vai nevajag kaut kam uz priekšdienām? Lai nu kā, es tev to atstāšu. Tas ir viss, ko varēju sadabūt. Ja neiztērēsi, tad atdosi. Un nu ardievu! Ak dievs, cik tu bāls! Tu taču esi gluži slims …

Es neiebildu un paņēmu naudu. Bija pārāk skaidrs, kādai vajadzībai viņš man to atstāja.

—    Es tikko turos uz kājām, — es viņam atbildēju.

—    Ar to nejokojies, Vaņa, draugs, ar to nejokojies! Šodien nekur neej! Annai Andrejevnai pastāstīšu, kādā stāvoklī tu esi. Vai nevajag ārsta? Rīt tevi apciemošu; vismaz pacentīšos visiem spēkiem, ja vien pats spēšu kājas pavilkt. Un nu labāk būtu licies gulēt… Nu, sveiks! Ardievu, meitenīt! Aizgriezās. Klausies, mans draugs! Še vēl pieci rubļi; tie meitenītei. Tu tomēr viņai nesaki, ka es iedevu, bet tāpat ņem un izdod viņas vajadzībām, kādi zābaciņi jānopērk, veļa … vai nu mazums vajadzību! Ardievu, mans draugs . . .

Es pavadīju viņu līdz vārtiem. Man bija jāpalūdz sētnieks, lai aiziet pēc ēdamā. Elena vēl nebija ēdusi pusdienas …

XI nodaļa

Bet, tiklīdz es atgriezos savā istabā, man sāka reibt galva un es nokritu istabas vidū. Atceros tikai Elenas kliedzienu: viņa sasita plaukstas un steidzās mani pieturēt. Šis pēdējais mirklis man palicis atmiņā.

Pēc tam atceros sevi jau gultā. Elena man vēlāk pastāstīja, ka viņa kopā ar sētnieku, kas tanī laikā atnesis mums ēdienu, pārnesusi mani uz dīvāna. Vairākkārt es pamodos un katru reizi redzēju pār sevi pārliekušos līdzcietības un rūpju pilno Elenas sejiņu. Bet visu to es atceros kā pa sapņiem, kā pa miglu, un šai nesamaņā nabaga meitenītes mīļais tēls zibēja man gar acīm kā parādība, kā glezniņa; viņa pienesa man dzeramo, sakārtoja man gultu vai sēdēja pie manis skumja, baiļu pilna un saglauda ar saviem pirkstiņiem man matus. Vienreiz atceros viņas liego skūpstu uz savas sejas. Citreiz, pēkšņi naktī pamodies, atspīdot apdegušajai svecei man priekšā uz galdiņa, kas bija piebīdīts pie dīvāna, es ieraudzīju Elenu, kas bija atzvilusi ar seju uz mana spilvena un bikli gulēja, pa pusei pavērusi savas bālās lūpiņas un pielikusi plaukstu pie sava siltā vaidziņa. Es pamodos pavisam tikai agrā rītā. Svece bija pilnīgi izdegusi; spožais, rožainais austošā rīta stars jau rotaļājās uz sienas. Elena sēdēja uz krēsla pie galda un, noliekusi nogurušo galviņu uz kreisās rokas, kas balstījās uz galda, cieši gulēja; atceros, ka es aizmirsies skatījos viņas bērna sejiņā, kas bija apaļa un miegā pauda bērnam nepiemītošas skumjas un dīvainu, slimīgu skaistumu; tā bija bāla, ar garām skropstu ēnām uz vājajiem vaidziņiem, un to ieskāva ogļu melnie mati, kas biezi un smagi krita lejup nevērīgi sasietā mezglā. Viņas otra roka atdusējās uz mana spilvena. Es klusi, klusi noskūpstīju šo vājo rociņu, bet nabaga bērns nepamodās, tikai it kā smaids paplaiksnījās uz viņas bālajām lūpiņām. Es ilgi raudzījos viņā un klusi aizmigu mierīgā, veselīgā miega. Šoreiz es biju nogulējis gandrīz līdz pusdienai. Kad pamodos, jutos gandrīz pilnīgi vesels. Tikai nespēks un smagums visos locekļos liecināja par pārciesto slimību. Līdzīgas nervozas un ātras lēkmes biju pārcietis arī agrāk; es tās labi pazinu. Slimība parasti gandrīz pilnīgi pārgāja vienā dienā; tas tomēr šajā dienā netraucēja tai izpausties nežēlīgi un krasi.

Bija gandrīz pusdienas laiks. Vispirms es ieraudzīju kaktā uz auklas uzvilktus aizkarus, ko vakar biju nopircis. Elena bija rīkojusies un norobežojusi istabā savu kaktiņu. Viņa sēdēja krāsns priekšā un vārīja tēju. Pamanījusi, ka esmu pamodies, viņa priecīgi pasmaidīja un tūlīt pienāca man klāt.

—          Mans draugs, — es sacīju, saņēmis viņu aiz rokas, — tu cauru nakti par mani rūpējies. Es nezināju, ka tu esi tik laba.

—           Kā gan jūs zināt, ka es par jums rūpējos; varbūt es visu nakti nogulēju? — viņa jautāja, kā šķelme raudzīdamās manī labsirdīgi un kautri un tai pašā laikā kaunīgi sarkdama no saviem vārdiem.

—          Es pamodos un redzēju visu. Tu aizmigi tikai pirms ausmas …

—           Vai gribat tēju? — viņa pārtrauca mani, it kā viņai būtu grūti turpināt šo sarunu, kā mēdz būt ar visiem šķīstsirdīgiem un nelokāmi godīgiem cilvēkiem, kad viņus, pašiem dzirdot, sāk uzslavēt.

—           Gribu, — es atbildēju. — Bet vai tu vakar ēdi pusdienas?

—           Pusdienas neēdu, vakariņas gan. Sētnieks atnesa. Jūs tomēr nerunājiet, bet guliet mierīgi: vēl neesat gluži vesels, — viņa piebilda, pienesdama man tēju un nosēzdamās uz manas gultas.

—          Ko nu par gulēšanu! Līdz krēslai tomēr gulēšu, tad iziešu pastaigāties. Katrā ziņā jāiet, Elenīt.

—          Nu kādēļ jāiet! Pie kā jūs iesit? Varbūt pie vakardienas viesa?

—    Nē, pie viņa ne.

—          Tas ir labi, ka neiesit pie viņa. Viņš jūs vakar satrauca. Vai tad pie viņa meitas?

—    Kā tu zini par viņa meitu?

—          Es vakar visu dzirdēju, — viņa atbildēja, acis no dūrusi.

Viņas seja sadrūma. Uzacis saraucās.

—    Viņš ir ļauns vecis, — Elena piebilda pēc brīža.

—    Vai tu viņu pazīsti? Gluži otrādi, viņš ir ļoti labs

cilvēks.

—          Nē, nē, viņš ir ļauns; es dzirdēju, — viņa aizrautīgi atbildēja.

—    Ko tad tu dzirdēji?

—    Viņš savai meitai negrib piedot…

—          Bet viņš to mīl. Tā viņam nodarījusi pāri, taču viņš par to rūpējas, nomocās.

—          Bet kāpēc nepiedod? Ja arī tagad piedotu, meita vairs neatgrieztos pie viņa.

—    Kā tā? Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka nav pelnījis, lai viņa meita viņu mīlētu,—

Elena dedzīgi atbildēja. — Lai viņa aiziet no tā uz visiem laikiem un labāk lai lūdz dāvanas, un lai tas redz, ka meita lūdz dāvanas un cieš mokas.

Viņas acis zvēroja, vaigi iekvēlojās. «Laikam gan viņa velti tā nerunā,» es klusībā nodomāju.

—          Vai jūs mani pie viņa gribējāt nodot? — meitene piebilda, brīdi klusējusi.

—    Jā, Elen!

—    Nē, es labāk salīgšu par kalponi.

—          Ak, cik tas viss nejauki, ko tu runā, Elenīt! Kas par niekiem: pie kā gan tu varētu salīgt?

—           Pie kura katra zemnieka, — viņa nepacietīgi atbildēja, arvien zemāk nodurdama galvu. Varēja redzēt, ka viņa allaž viegli iekarst.

—          Zemniekam nemaz nav vajadzīga tāda strādniece, — es smaidīdams sacīju.

—    Nu, pie kungiem.

—    Vai ar tavu raksturu var dzīvot pie kungiem?

—          Var gan. — Jo vairāk viņa uzbudinājās, jo aprautāk atbildēja.

—    Tu taču neizturēsi.

—          Izturēšu. Mani bārs, bet es tīšām klusēšu. Mani sitīs, bet es tikai klusēšu, tikai klusēšu, lai sit, neparko nesākšu raudāt. Viņi vai plīsīs aiz dusmām, ka es neraudu.

—          Ko tu runā, Elen! Cik daudz tevī rūgtuma, un cik lepna tu esi! Cik daudz bēdu gan tu esi pieredzējusi…

Es piecēlos kājās un piegāju pie galda. Elena palika uz dīvāna, domīgi raudzīdamās grīdā, un ar pirkstiņiem plucināja apmali. Viņa klusēja. «Varbūt viņa sadusmojusies par maniem vārdiem?» es nodomāju.

Stāvēdams pie galda, es mehāniski šķirstīju vakardienas grāmatas, ko biju paņēmis kompilācijai, un pamazām nogrimu lasīšanā. Ar mani tā bieži notika: pieeju, atšķiru uz brīdi izziņai grāmatu un nogrimstu lasīšanā tā, ka aizmirstu visu.

—          Ko jūs te visu laiku rakstāt? — Elena jautāja, bikli smaidot, un klusu pienāca pie galda.

—    Tāpat, Elenīt, šo un to. Par to man dod naudu.

—    Lūgumrakstus?

—          Nē, lūgumrakstus ne. — Un es paskaidroju viņai kā mācēdams, ka aprakstu dažādus notikumus par dažādiem cilvēkiem: no tā rodas grāmatas, ko sauc par stāstiem un romāniem. Viņa klausījās ar lielu interesi.

—    Vai jūs tur patiesību vien aprakstāt?

—    Nēr izdomāju.

—    Kādēļ tad jūs rakstāt nepatiesību?

—          Ņem un izlasi, ņem, raugi, šo grāmatiņu; tu jau reiz to apskatīji. Tu taču proti lasīt?

—    Protu.

—    Nu tad redzēsi. Šo grāmatu es esmu sarakstījis.

—   Jūs? Izlasīšu …

Viņai kaut ko ļoti gribējās man pasacīt, bet, acīm redzot, bija neērti, un viņa bija stipri satraukta. Viņas jautājumos kaut kas slēpās.

—          Vai jums daudz par to maksā? — viņa beidzot jautāja.

—          Kā pagadās. Dažreiz daudz, bet dažreiz it nekā, tāpēc ka darbs neveicas. Šis darbs ir grūts, Elenīt.

—    Vai tad jūs neesat bagāts?

—    Nē, neesmu bagāts.

—    Tad es strādāšu un jums palīdzēšu …

Viņa uzmeta man ašu skatienu, nosarka, nodūra acis un, paspērusi uz manu pusi pāris soļu, pēkšņi apkampa mani abām rokām un seju cieši, cieši piespieda pie manas krūts. Es izbrīnā raudzījos viņā.

—          Es jūs mīlu … es neesmu lepna, — viņa noteica. — Jūs sacījāt vakar, ka es esot lepna. Nē, nē … es neesmu tāda … es jūs mīlu. Jūs tikai viens pats mani mīlat…

Bet asaras jau aizžņaudza viņai kaklu. Pec brītiņa elsas izlauzās no viņas krūts ar tādu spēku kā vakar lēkmes laikā. Viņa nometās manā priekšā ceļos, skūpstīja man rokas, kājas …

—          Jūs mīlat mani!… — viņa atkārtoja. — Tikai jūs vienīgais, vienīgais! …

Viņa drudžaini spieda manus ceļus ar savām rokām. Visas viņas jūtas, kas tik ilgi bija apspiestas, pēkšņi uzreiz izlauzās uz āru nevaldāmā dziņā, un man kļuva saprotama šī dīvainā, stūrgalvīgā sirds, kas šķīsta slēpusies līdz zināmam laikam, un, jo stūrgalvīgāk, jo skarbāk, — jo lielāka bijusi nepieciešamība parādīt sevi, izteikties, un tas viss līdz tai neizbēgamajai brāzmai, kad visa būtne pēkšņi kā aizmirsdamās atdodas šai mīlestības, pateicības nepieciešamībai, glāstiem, asarām …

Viņa raudāja tik stipri, ka krita histērijā. Ar pūlēm es atsvabināju viņas rokas, kas bija aptvērušas mani.

Pacēlu viņu un aiznesu uz dīvānu. Vēl ilgi viņa skaļi elsoja, paslēpusi seju spilvenos, kā kaunēdamās skatīties manī, taču stipri saspiedusi manu roku savā mazajā rociņā, neatņemdama to no savas sirds.

Pamazām viņa nomierinājās, bet vēl arvien nepacēla uz mani seju. Pāris reižu īsu brīdi viņas skatiens pārslīdēja pār manu seju, un tajā bija tik daudz maiguma un biklu, atkal sevi nogrimušu jūtu. Beidzot viņa nosarka un pasmaidīja.

—   Vai tev vieglāk, — es jautāju, — tu manu jūtīgo Elenīt, manu slimo bērniņ?

—   Nevis Elenīte, nē … — viņa nočukstēja, vēl arvien slēpjot no manis sejiņu.

—   Elenīte ne? Kā tad?

—    Nellija.

—   Nellija? Kāpēc tad taisni Nellija? Un tomēr tas ir ļoti jauks vārdiņš. Tā es tevi arī saukšu, ja tu pati gribi.

—    Tā mani sauca māmiņa … Un neviens mani tā nav saucis — nekad, tikai viņa … Un es pati negribēju, ka mani kāds sauktu tā, tikai māmiņa . . . Bet jūs sauciet; es gribu … Es jūs vienmēr mīlēšu, vienmēr mīlēšu . . .

«Mīlestības pilnā un lepnā sirsniņa,» es nodomāju, «bet cik ilgi man bija jācenšas, lai tu kļūtu man . .. Nellija.» Bet nu jau es zināju, ka viņas sirds man uzticīga mūžam.

—    Nellij, klausies, — es jautāju, kolīdz viņa bija nomierinājusies. — Tu nupat teici, ka tevi mīlējusi vienīgi māmiņa un cits neviens. Vai tad tavs vectēvs tiešām tevi nemīlēja?

—   Nemīlēja …

—    Bet tu taču te viņu apraudāji, vai atceries, uz kāpnēm?

Viņa brītiņu nogrima domās.

—   Nē, nemīlēja . . . Viņš bija ļauns. — Un kāda sāpīga izjūta parādījās viņas sejā.

—    No viņa taču nemaz nevarēja to prasīt, Nellij. Liekas, ka viņš jau bija pavisam izdzīvojis prātu. Viņš arī nomira kā neprātīgs. Es taču tev stāstīju, kā viņš nomira.

—    Jā, bet viņš tikai beidzamajā mēnesī kļuva gluži kā bez prāta. Nereti sēž te augu dienu, un, ja es nebūtu nākusi pie viņa, viņš arī otru un trešo dienu tā nosēdētu — ne dzēris, ne ēdis. Bet agrāk viņam bija daudz labāk.

—   Kad agrāk?

—    Kad māmiņa vēl nebija mirusi.

—   Tātad tu biji tā, kas nesa viņam dzert un ēst, Nellij?

—   Jā, ari es nesu.

—    Kur tad tu ņēmi, no Bubnovas?

—          Nē, es nekad neko neesmu ņēmusi no Bubnovas, — viņa cieši noteica it kā drebošā balsi.

—    Kur tad tu ņēmi, tev taču nekā nebija?

Nellija klusēja un briesmīgi nobālēja; pēc tam ar ilgu, ilgu skatienu noraudzījās manī.

—           Es gāju pa ielu ubagodama … Saubagoju piecas kapeikas un nopirku viņam maizi un šņaucamo tabaku.,.

—    Un viņš to ļāva! Nellij! Nellij!

—           Sākumā es pati gāju un viņam neteicu. Bet, kolīdz viņš dabūja zināt, tad jau pats mani dzina ubagot. Es stāvu uz tilta, lūdzu no garāmgājējiem, bet viņš staigā tilta tuvumā un gaida; un, kolīdz ierauga, ka man ko iedod, tūdaļ metas man virsū un atņem naudu, it kā es gribētu paslēpt no viņa, nevis viņam ubagotu.

To sacīdama, viņa smaidīja dzēlīgu, rūgtu smaidu.

—          Tas viss notika, kad māmiņa bija nomirusi, — viņa piebilda. — Tad jau viņš kļuva gluži kā bez prāta.

—          Tātad viņš ļoti mīlēja tavu māmiņu? Kāpēc tad nedzīvoja ar viņu kopā?

—          Nē, nemīlēja… Viņš bija ļauns un viņai nepiedeva … kā tas ļaunais vecis, kas te bija vakar, — viņa noteica klusi, gandrīz čukstēdama un kļūdama arvien bālāka.

Es nodrebēju. Sarežģījumi veselam romānam uzreiz pazibēja manā iztēlē. Šī nabaga sieviete, kas mirst pagrabā pie zārku taisītāja, viņas meita bārenīte, kura šad tad apciemo vectēvu, kas nolādējis viņas māti; prātu zaudējušais ērmotais vecis, kas mirst konditorejā, kad nobeidzies viņa suns …

—          Bet Azoriņš taču agrāk piederēja māmiņai, — Nellija pēkšņi sacīja, pasmaidīdama par kādu atmiņu. — Vectētiņš agrāk ļoti mīlēja māmiņu, un, kad māmiņa aizgāja no viņa, pie viņa palika māmiņas Azoriņš. Tāpēc viņš tā mīlēja Azoriņu … Māmiņai nepiedeva, bet, kad suns nobeidzās, arī pats nomira, — Nellija drūmi piebilda, un smaids nozuda no viņas sejas.

—          Nellij, kas tad viņš bija agrāk? — es jautāju, mazliet nogaidījis.

—    Agrāk viņš bija bagāts… Es nezinu, kas viņš ir bijis, — viņa atbildēja. — Viņam piederējusi kāda rūpnīca … Tā māmiņa man sacīja. Sākumā viņa domāja, ka es esmu maziņa, un visu man nesacīja. Arvien tikai skūpsta mani, bet pati saka: visu uzzināsi; pienāks laiks, un dabūsi zināt, nabadzīte, nelaimīgā! Un visu laiku sauca mani par nabadzīti un nelaimīgo. Un, kad naktīs domāja mani aizmigušu (bet es tīšām neguļu, izliekos, ka guļu), viņa tikai raud par mani, skūpsta mani un saka: nabadzīte, nelaimīgā!

—    Ar ko mira tava māmiņa?

—    Ar diloni; nu jau būs sešas nedēļas.

—   Vai tu atceries, kad vectētiņš bija bagāts?

—   Es taču tad vēl nebiju piedzimusi. Māmiņa jau pirms manas dzimšanas aizgājusi no vectētiņa.

—    Ar ko viņa aizgājusi?

—    Nezinu, — Nellija atbildēja klusi, it kā nogrimusi domās. — Viņa aizbraukusi uz ārzemēm, un tur es esot piedzimusi.

—    Ārzemēs? Kur tad?

—    Šveicē. Es visur esmu bijusi, arī Itālijā; arī Parīzē esmu bijusi.

Es pabrīnījos.

—    Un tu atceries, Nellij?

—    Daudz ko atceros.

—    Kā tad tu tik labi proti krieviski, Nellij?

—    Māmiņa man jau tur mācīja krieviski. Viņa bija krieviete, tāpēc ka viņas māte bija krieviete, bet vectēvs bija anglis, tomēr arī gluži kā krievs. Kad mēs ar māmiņu šurp atgriezāmies pirms pusotra gada, es iemācījos pavisam labi. Māmiņa jau toreiz bija slima. Te mēs kļuvām arvien nabadzīgākas. Māmiņa visu laiku raudāja. Sākumā viņa šeit, Pēterburgā, ilgi meklēja vectētiņu un visu laiku sacīja, ka esot nodarījusi viņam pāri, un visu laiku raudāja … Tā raudāja, tā raudāja! Bet, kad dabūja zināt, ka vectēvs ir nabadzīgs, tad raudāja vēl vairāk. Viņa tam bieži vien arī vēstules rakstīja, bet vectēvs nemaz neatbildēja.

—    Kāpēc tad māmiņa atgriezās šurp? Tikai pie tēva?

—    Nezinu. Bet tur mums bija tik jauka dzīve! — Un Nellijai acis iemirdzējās. — Māmiņa dzīvoja viena, kopā ar mani. Viņai bija kāds draugs, labs, tāds kā jūs. .. Viņš jau te esot viņu pazinis. Bet viņš tur nomira, māmiņa tad arī atgriezās …

—    Vai tad ar viņu tava māmiņa aizgāja no vectēva?

—   Nē, ar viņu ne. Māmiņa no vectēva aizgāja ar citu, bet tas viņu pameta …

—   Ar ko tad, Nellij?

Nellija paskatījās mani un neko neatbildēja. Viņa, acīm redzot, zināja, ar ko aizgājusi viņas māmiņa un kas droši vien bija arī viņas tēvs. Viņai bija grūti pat nosaukt viņu vārdā …

Es negribēju viņu mocīt ar iztaujāšanu. Tas bija dīvains, nenosvērts un dedzīgs raksturs, bet tāds, kas apspiež sevī jūtu brāzmas; simpātisks, taču noslēdzies, lepns un nepieejams. Visu laiku, kamēr es viņu pazinu, viņa, neskatoties uz to, ka mīlēja mani ar visu savu sirdi, ar savu gaišo un skaidro mīlestību, gandrīz tāpat kā mirušo māti, kuru pat atcerēties nespēja bez sāpēm, — neraugoties uz to, viņa reti kad bija ar mani atklāta un, izņemot šo dienu, reti kad juta vajadzību runāt ar mani par pagātni; gluži otrādi — pat kaut kā drūmi vairījās no manis. Bet šajā dienā vairākas stundas no vietas — starp mokām un drudžainiem šņukstiem, kuri pārtrauca viņas stāstu, — viņa izstāstīja man visu, kas visvairāk satrauca un nomocīja viņu viņas atmiņās, un nekad es neaizmirsīšu šo briesmīgo stāstu. Taču galvenais stāsts par viņu vēl priekšā …

Tas bija briesmīgs stāsts: stāsts par pamestu sievieti, kas pārdzīvojusi savu laimi; kas ir slima, nomocījusies un visu atstāta; ko atstūmusi beidzamā būtne, uz kuru viņa varēja cerēt, — viņas tēvs, kuru viņa kādreiz apvainojusi un kurš savukārt izdzīvojis prātu no nepanesamām ciešanām un pazemojumiem. Tas ir stāsts par sievieti, kas novesta līdz izmisumam; kas ar savu meitiņu, kuru viņa turējusi vēl par bērnu, staigājusi pa aukstajām, netīrajām Pēterburgas ielām ubagodama; par sievieti, kas pēc tam gaidījusi nāvi veseliem mēnešiem mitrā pagrabā un kuras tēvs atteicies piedot līdz pat viņas mūža beidzamajam mirklim un tikai beidzamajā brīdī atjēdzies un atskrējis viņai piedot, bet atradis vairs tikai aukstu līķi tās vietā, kuru mīlējis par visu vairāk pasaulē. Tas bija dīvains stāsts par noslēpumainām, pat tikko saprotamām attiecībām starp prātu izdzīvojušo veco vīru un viņa mazmeitiņu, kas jau sapratusi viņu, kas, par spīti saviem bērnības gadiem, sapratusi daudz no tā, pie kā nenonāk dažs labs sava nodrošinātā un gludenā mūža daudzajos gados.

Šis drūmais stāsts — viens no tiem drūmajiem un moku pilnajiem stāstiem, kas tik bieži un nemanāmi, gandrīz noslēpumaini risinās zem smagajām Pēterburgas debesīm, milzīgās pilsētas tumšajos, slepenajos kaktos, kur ērmīgi mutuļo dzīve, kur valda truls egoisms, pretrunīgas intereses, drūma izvirtība, apslēpti noziegumi, risinās visas šīs nejēdzīgās un nenormālās dzīves elle .., Taču šis stāsts vēl priekšā …

TREŠA DAĻA

1 nodaļa

Jau sen bija uznācis mijkrēslis, vakars klāt, un tikai tad es pamodos no drūmajiem murgiem un atcerējos īstenību.

—    Nellij, — es sacīju, — tu nu esi slima, satraukta, bet es esmu spiests tevi atstāt vienu, uzbudinātu un asarās. Mans draugs! Piedod man un liec vērā, ka ir vēl kāda mīlama būtne, kas nav saņēmusi piedošanu, ir nelaimīga, aizvainota un atstāta. Viņa gaida mani. Arī mani pašu tagad pēc tava stāsta tā velk turp, ka es, šķiet, neizturēšu, ja nesatikšu viņu tūlīt, šai pašā acumirklī…

Nezinu, vai Nellija saprata visu, ko es viņai sacīju. Mani bija uztraucis gan Nellijas stāsts, gan nesenā slimība, bet es steidzos pie Natašas. Bija jau vēls, pāri astoņiem, kad es iegāju pie viņas.

Jau uz ielas, pretī vārtiem pie nama, kurā dzīvoja Nataša, es ievēroju karieti, un man likās, ka tā ir kņaza kariete. Ieeja pie Natašas bija sētas pusē. Tikko biju sācis iet augšā pa kāpnēm, es izdzirdēju sev priekšā, vienu stāvu augstāk, ka taustīdamies, uzmanīgi, acīm redzot, nepazīdams apkārtni, kāpa kāds cilvēks. Man likās, ka tam vajadzētu būt kņazam, bet drīz vien jau domāju citādi. Svešinieks, kāpdams augšup, pukojās un lādējās par ceļu — jo skaļāk un enerģiskāk, jo augstāk viņš bija uzkāpis. Protams, kāpnes bija šauras, netīras, stāvas, nekad tās neapgaismoja, bet tādas lamas, kādas sākās trešajā stāvā, es nekad nevarētu piedēvēt kņazam: kungs, kas kāpa augšā, lamājās kā ormanis. Bet no trešā stāva sākās gaisma; pie Natašas durvīm dega neliels lukturis. Pie pašām durvīm es panācu svešinieku, un cik liels bija mans pārsteigums, kad es pazinu viņā kņazu! Likās, ka viņam bija ārkārtīgi nepatīkami tik nejauši sastapties ar mani. Pirmajā brīdī viņš mani nepazina, bet pēkšņi visa viņa seja pārvērtās. Viņa pirmais niknais un naidīgais man uzmestais skatiens pēkšņi kļuva laipns un jautrs, un viņš ar tādu kā neparastu prieku sniedza man abas rokas.

—          A, tas esat jūs! Bet es tikko gribēju krist ceļos un lūgt dievu, lai glābj manu dzīvību. Dzirdējāt, kā es lamājos?

Un viņš sāka skaļi un labsirdīgi smieties. Bet pēkšņi viņa seja kļuva nopietna un norūpējusies.

—    Un Aļoša varēja nometināt Natāliju Nikolajevnu tādā dzīvoklī! — viņš sacīja, šūpodams galvu. — Lūk, taisni šie tā sauktie sīkumi arī raksturo cilvēku. Es baidos par viņu. Viņš ir labsirdīgs, viņam cēla sirds, bet te jums piemērs: mīl kā negudrs, bet nometina to, kuru mīl, tādā suņu būdā. Esmu pat dzirdējis, ka reizēm maizes neesot bijis, — viņš čukstēdams piebilda, taustīdamies pēc zvaniņa roktura. — Man galva sprāgst pušu, kad domāju par viņa nākotni, bet galvenais — par Annas Nikolajevnas nākotni, kad tā kļūs viņa sieva …

Viņš kļūdījās, nosaucot vārdu, un nemanīja to, pavisam sašutis, ka nevar atrast zvaniņu. Bet zvaniņa nemaz nebija. Es paraustīju rokturi, un Mavra tūlīt mums atvēra durvis, bažīgi mūs sagaidīdama, bet virtuvē, kuru no ļoti mazās priekšiņas nodalīja koka šķērssiena, pa atvērtajām durvīm varēja manīt, ka kaut kam gatavojušies: viss bija it kā neikdienišķi noberzts un nospodrināts; krāsns kurējās; uz galda stāvēja daži jauni trauki. Bija redzams, ka mēs tiekam gaidīti. Mavra steidzās novilkt mums mēteļus.

—    Vai Aļoša ir te? — es jautāju.

—    Nav bijis, — viņa man noslēpumaini pačukstēja.

Mēs iegājām pie Natašas. Viņas istabā nebija nekādu

sevišķu pārmaiņu; viss bija pa vecam. Bet pie viņas tāpat vienmēr viss bija tik spodrs un piemīlīgs, ka pat nebija ko uzpost. Nataša mūs sagaidīja, stāvot pie durvīm. Mani pārsteidza viņas sejas slimīgais vājums un ārkārtīgais bālums, lai gan īsu mirkli viņas stingajos vaigos atspīdēja sārtums. Acis bija drudžainas. Viņa klusēdama steigšus sniedza kņazam roku, manāmi samulsusi un apjukusi. Bet uz mani viņa nemaz nepaskatījās. Es stāvēju un gaidīju klusēdams.

—    Te nu es esmu! — draudzīgi un jautri uzsāka kņazs. — Tikai pirms dažām stundām atgriezos. Visu šo laiku jūs man neesat izgājusi no prāta (viņš maigi noskūpstīja tai roku) — un cik daudz, cik daudz esmu pārdomājis par jums! Cik daudz izdomājis, ko jums teikt, pastāstīt.. . Nu, mēs tagad izrunāsimies! Pirmkārt, mans vējagrābslis, kura, kā redzu, vēl te nav ,..

—    Atļaujiet, kņaz, — Nataša viņu pārtrauca nosarkusi un apjukusi, — man jāpasaka pāris vārdu Ivanam Petrovičam. Vaņa, iesim . . . pāris vārdu …

Viņa saķēra mani aiz rokas un aizveda aiz aizslietņiem.

—    Vaņa, — viņa čukstus teica, ievezdama mani vistumšākajā kaktā, — vai tu piedosi man vai ne?

—   Nataša, rimsties, ko tu!

—    Nē, nē, Vaņa, tu pārāk daudz un pārāk bieži esi man piedevis, bet katrai pacietībai taču ir robežas. Tu mani nekad nebeigsi mīlēt, es zinu, bet tu sauksi mani par nepateicīgu, un vakar un aizvakar es biju nepateicīga, egoiste, cietsirdīga …

Viņa pēkšņi sāka gauži raudāt un piespieda seju man pie pleca.

—    Rimsties, Nataša! — es steidzos viņu mierināt. — Es taču biju ļoti slims visu nakti; pat tagad tikko turos kājās, tāpēc arī neatnācu ne vakar vakarā, ne šodien, bet tu jau domā, ka esmu sadusmojies … Mans dārgais draugs, vai tad es nezinu, kas tagad notiek tavā sirdī?

—    Nu tad labi… tātad esi piedevis, kā vienmēr, — viņa sacīja, pasmaidīdama caur asarām un sāpīgi saspiezdama man roku. — Par citu vēlāk. Man tev daudz jāsaka, Vaņa.JTaču tagad iesim pie viņa . ..

—    Ātrāk, Nataša, mēs tā pēkšņi viņu atstājām …

—    Tu redzēsi, redzēsi, kas notiks, — viņa steigšus man pačukstēja. — Es tagad zinu visu; visu esmu atminējusi. Pie visa vainīgs viņš. Šis vakars daudz ko izšķirs. Iesim!

Es nesapratu, bet jautāt nebija laika. Nataša iegāja pie kņaza ar gaišu seju. Viņš vēl joprojām stāvēja ar platmali rokā. Viņa jautri tam atvainojās, paņēma tā platmali, pati piebīdīja tam krēslu, un mēs trijatā apsēdāmies pie viņas galdiņa.

—    Es iesāku par savu vējagrābsli, — kņazs turpināja, — redzēju viņu tikai vienu brīdi, arī tad uz ielas, kad viņš sēdās, lai brauktu pie grāfienes Zinaidas Fjodorovnas. Viņš briesmīgi steidzās un, padomājiet vien, pat negribēja piecelties, lai ienāktu pie manis istabā pēc četras dienas ilgās šķiršanās. Un, kā liekas, es esmu vainīgs, Natālija Nikolajevna, ka viņa tagad nav pie jums un ka mēs esam atnākuši agrāk nekā viņš; es izmantoju gadījumu un, tā kā pats nevarēju būt šodien pie grāfienes, tad devu viņam kādu uzdevumu. Bet viņš ieradīsies kuru katru acumirkli.

—    Vai viņš jums noteikti apsolījās šodien atbraukt? — Nataša jautāja, pavisam nevainīgi raudzīdamās kņazā.

—    Ak mans dievs, kā gan viņš var neatbraukt, ko jūs vēl jautājat! — viņš iesaucās izbrīnījies, ielūkodamies viņā. — Tomēr es saprotu: jūs uz viņu dusmojaties. Tiešām, šķiet, ka viņš nedara labi, ierazdamies par visiem vēlāk. Bet, atkārtoju, vainīgais te esmu es. Nedusmojieties ari uz viņu! Viņš ir vieglprātis, auša; es viņu neaizstāvu, taču daži īpaši apstākli prasa, lai viņš tagad ne vien nepamestu novārtā grāfienes namu un dažus citus sakarus, bet, gluži otrādi, pēc iespējas biežāk tur ierastos. Nu, bet, tā kā viņš droši vien tagad pavada visu laiku pie jums un ir aizmirsis visu pasaulē, tad, lūdzama, nedusmojieties, ja es dažreiz atraušu viņu uz pāris stundām — ne ilgāk — saviem uzdevumiem. Esmu pārliecināts, ka no tā vakara viņš vēl ne reizes nav bijis pie kņazienes K., un man tik žēl, ka nepaspēju pirmīt viņam pajautāt…

Es paskatījos uz Natašu. Viņa klausījās kņazā ar vieglu, pa pusei zobgalīgu smaidu. Bet viņš runāja tik tieši, tik dabiski. Likās, ka nebija iespējams turēt viņu aizdomās.

—    Un jūs tiešām nezinājāt, ka viņš visas šīs dienas ne reizes nav bijis pie manis? — Nataša jautāja klusā un mierīgā balsi, it ka runadama par visparastāko notikumu.

—    Kā? Ne reizes nav bijis? Atļaujiet, ko jūs sakāt! — kņazs iesaucās, acīm redzot, ārkārtīgi izbrīnījies.

—   Jūs bijāt pie manis otrdien vēlu vakarā; otrā rītā viņš atbrauca uz pusstundu, un no tā laika neesmu viņu redzējusi ne reizes.

—    Tas taču neticami! (Viņš brīnījās arvien vairāk uri vairāk.) Es tieši domāju, ka viņš pie jums vien tik sastopams. Piedodiet, tas ir tik savādi… gluži neticami.

—    Un tomēr tā ir, un cik žēl: es gaidīt gaidīju jūs, domāju taisni no jums dabūt zināt, kur viņš atrodas.

—   Ak mans dievs! Viņš taču tūlīt būs šeit! Bet tas, ko jūs man pateicāt, mani tik ļoti pārsteidza, ka atzīstos — es visu ko gaidīju no viņa, bet to … bet to!

—   Jūs tā brīnāties! Bet es domāju, ka jūs ne tikai nebrīnīsities, bet jau iepriekš esat zinājis, ka taisni tā būs.

—   Zināju! Es? Es jums saku, Natālija Nikolajevna, ka redzēju viņu šodien tikai īsu brīdi un nevienam neesmu par viņu nekā jautājis; un man liekas dīvaini, ka jūs man it kā neticat, — viņš turpināja, uzlūkodams mūs abus.

—   Pasargi dievs, — Nataša uztvēra, — esmu gluži pārliecināta, ka jūs sacījāt patiesību.

Un viņa iesmējās atkal — taisni acīs kņazam, tā ka viņš gluži sarāvās.

—    Izskaidrojiet! — viņš apjucis sacīja

—   Te pat nav ko izskaidrot. Es runāju ļoti vienkārši. Jūs taču zināt, cik viņš aušīgs, aizmāršīgs. Un nu, kad viņam ļauta pilnīga brīvība, viņš ir aizrāvies.

—    Bet tā aizrauties nav iespējams, tur kaut kas ir; kolīdz viņš atbrauks, es likšu viņam visu paskaidrot. Bet visvairāk mani pārsteidz tas, ka, liekas, arī jūs mani par kaut ko vainojat, lai gan manis te nemaz nebija. Lai nu kā, Natālija Nikolajevna, es redzu, jūs uz viņu ļoti dusmojaties — un tas ir saprotams! Jums pilnīgas tiesības to darīt, un … un … protams, es pirmais esmu vainīgs, nu kaut tikai tāpēc, ka pirmais pagadījos ceļā; vai nav tiesa? — viņš turpināja, griezdamies pie manis un nervozi smīnēdams.

Nataša pietvīka.

—    Atļaujiet, Natālija Nikolajevna, — viņš pašapzinīgi turpināja, — piekrītu, ka esmu vainīgs, bet tikai tai ziņā, ka aizbraucu otrā dienā pēc mūsu iepazīšanās, tā ka jūs, kaut visai neuzticaties, ko es vēroju jūsu raksturā, esat jau paspējusi grozīt par mani savus uzskatus, jo vairāk tāpēc, ka apstākļi tam bijuši labvēlīgi. Nebūtu es aizbraucis — jūs mani iepazītu labāk un arī Aļoša nebūtu aušojies manā uzraudzībā. Šodien pat jūs dzirdēsit, kā es viņam sadošu.

—    Tas ir, panāksit, ka viņš mani sāks sajust par nastu. Nav iespējams, ka jūs ar jūsu prātu tiešām varētu domāt, ka tas man palīdzēs.

—    Vai tikai jūs negribat likt man manīt, ka es tīši būtu tā iekārtojis, lai viņš jūs sajustu par nastu? Jūs apvainojat mani, Natālija Nikolajevna.

—    Es cenšos pēc iespējas mazāk dot mājienus, lai runātu ar ko runādama, — Nataša atbildēja, — gluži otrādi, vienmēr cenšos runāt pēc iespējas tiešāk, un jūs varbūt jau šodien par to pārliecināsities. Apvainot es jūs negribu, un tas nav vajadzīgs, kaut tikai tāpēc vien, ka jūs mani vārdi neapvainos, kaut es jums sacītu nezin ko. Par to esmu pilnīgi pārliecināta, tāpēc ka pilnīgi saprotu mūsu savstarpējās attiecības: jūs taču uz tām nevarat raudzīties nopietni, vai nav tiesa? Bet, ja patiesi esmu jūs apvainojusi, tad esmu gatava lūgt piedošanu, izpildot pienākumu, ko prasa … viesmīlība.

Neraugoties uz vieglo un pat jautro toni, kādā Nataša izteica šo frāzi — ar smiekliem uz lūpām, es vēl nekad nebiju redzējis viņu tik stipri uzbudinātu. Tikai tagad sapratu, kā bija sasāpējusi viņas sirds šais trijās dienās. Viņas mīklainie vārdi, ka viņa jau visu zinot un visu nojaušot, biedēja mani; tie attiecās tieši uz kņazu. Viņa bija grozījusi par kņazu savus uzskatus un raudzījās uz viņu kā uz savu ienaidnieku — tas bija acīm redzams. Bija redzams, ka viņa piedēvē kņaza ietekmei visas savas neveiksmes ar Aļošu, un varbūt viņai tur bija savi iemesli. Es baidījos, ka viņu starpā nenotiek negaidīta scēna. Viņas zobgalīgais tonis bija pārāk atklāts, pārāk neslēpts Bet viņas pēdējie vārdi par to, ka viņš nespējot raudzīties uz viņu attiecībām nopietni, frāze par atvainošanos viesmīlības pienākumu pēc, viņas solījums, kas līdzinājās draudiem, pierādīt viņam jau šovakar, ka viņa prot runāt atklāti, — tas viss bija sacīts tik dzēlīgi un neapslēpti, un nevarēja būt, ka kņazs to visu nesaprastu. Es redzēju, kā viņa seja pārvērtās, bet viņš prata savaldīties. Viņš tūlīt izlikās, ka nav pamanījis šos vārdus, nav sapratis to īsto jēgu, un, protams izlocījās ar jokiem.

— Lai dievs sarga prasīt no jums atvainošanos! — viņš smiedamies iesaucās. — Es nepavisam to negribēju, un prasīt atvainošanos no sievietes nemaz nav manā dabā. Jau pirmo reizi mums satiekoties, es pa daļai brīdināju jūs par savu raksturu, un tāpēc jūs droši vien neņemsit rnan ļaunā kādu piezīmi, jo vairāk tāpēc, ka tā attieksies vispār uz visām sievietēm; jūs arī droši vien piekritīsit šai piezīmei, — viņš turpināja, laipni griezdamies pie manis. — Proti, esmu ievērojis, ka sievietes dabā ir tāds vilciens: piemēram, ja sieviete ko nodarījusi, tad drīzāk viņa būs ar mieru pēc tam — vēlāk izlīdzināt savu vainu ar tūkstoš glāstiem nekā šinī brīdī, kad pilnīgi atklāti pierādīts viņas pārkāpums, atzīsies un lūgs piedošanu. Tātad, ja tikai pieļaujam, ka jūs esat mani apvainojusi, tad tagad, šai brīdī, es tīši negribu, lai man atvainotos; man būs izdevīgāk vēlāk, kad jūs atzīsit savu kļūdu un gribēsit to izpirkt… ar tūkstoš glāstiem. Un jūs esat tik laba, tik šķīsta, svaiga, tik atklāta, ka tas brīdis, kad jūs nožēlosit

grēkus, es nojaušu to, būs apburošs. Bet atvainošanās vietā labāk sakiet man tagad — vai es jau šodien pat nevarētu jums kaut kā pierādīt, ka es daudz sirsnīgāk un atklātāk izturos pret jums, nekā jūs par mani domājat?

Nataša nosarka. Ari man likās, ka kņaza atbildē bija dzirdams it kā pārāk viegls, pat nevērīgs tonis, it kā nekautrīga jokošanās.

—   Jūs gribat man pierādīt, ka esat pret mani atklāts un sirsnīgs? — Nataša jautāja, izaicinoši raudzīdamās viņā.

—    Jā.

—    Ja tā, izpildiet manu lūgumu!

—    Apsolu to jau iepriekš.

—    Tas ir šāds: ne ar vienu vārdu, ne ar vienu mājienu par mani neapgrūtināt Aļošu ne šodien, ne rīt. Neviena pārmetuma par to, ka viņš aizmirsis mani, nevienas pamācības. Es gribu sagaidīt viņu taisni tā, it kā nekas mūsu starpā nebūtu noticis, lai viņš pat manīt neko nevarētu. Man tas vajadzīgs. Vai jūs man to apsolāt?

—   Ar lielāko prieku, — kņazs atbildēja, — un atļaujiet man piebilst no visas sirds, ka es reti kādā esmu sastapis prātīgāku un skaidrāku uzskatu par tādām lietām … Bet, liekas, arī Aļoša ir klāt.

Tiešām priekšiņā bija dzirdams troksnis. Nataša nodrebēja un, likās, uz kaut ko sagatavojās. Kņazs sēdēja nopietnu seju un gaidīja, kas notiks; viņš ciešu skatienu sekoja Natašai. Bet durvis atvērās, un pie mums lidot ielidoja Aļoša.

II nodaļa

Viņš vārda pilnā nozīmē lidot ielidoja ar starojošu seju, priecīgs, jautrs. Bija redzams, ka viņš jautri un laimīgi pavadījis šīs četras dienas. Viņa sejā bija gluži kā ierakstīts, ka viņš grib mums kaut ko pastāstīt. — Te nu esmu klāt! — viņš paziņoja pār visu istabu

—     Tas, kam vajadzēja būt agrāk par visiem. Bet tūlīt dabūsit zināt visu, visu, visu! Pirmīt, tētiņ, mēs nepaspējām ne pāris vārdu parunāt, bet man daudz ko vajadzēja tev pastāstīt. Viņš taču, tikai būdams pie laba prāta, ļauj man sacīt sev «tu», — Aļoša pārtrauca, uzrunādams mani,

—    nudien, citās reizēs aizliedz! un kāda viņam taktika: pats sāk sacīt man «jūs». Bet no šīs dienas es gribu, lai viņam vienmēr būtu labs prāts, un panākšu to! Vispār es esmu gluži pārvērties šais četrās dienās, pilnīgi, pilnīgi pārvērties un visu jums pastāstīšu. Bet tas vēl priekšā. Tagad galvenais: tā ir viņa! Tā ir viņa! Atkal! Nataša, mīļā, sveika, eņģei manu! — viņš sacīja, nosēzdamies viņai līdzās un kaisli skūpstīdams viņai roku. — Kā es ilgojos pēc tevis šīs dienas! Bet dari, ko gribi, — nevarēju! Nevarēju tikt galā. Mana mīļā! Tu it kā mazliet esi novājējusi, kļuvusi tāda bāla …

Aļoša sajūsmā apbēra viņas rokas ar skūpstiem, alkaini raudzījās viņā ar savām skaistajām acīm, it kā nevarēdams noskatīties vien. Es pavēros Natašā un no tās sejas nojautu, ka mums bija vienas domas: viņš bija pilnīgi nevainīgs. Un kā gan, kā šis nevainīgais varētu kļūt par vainīgo? Spilgts sārtums pēkšņi iesitās Natašas bālajos vaigos, it kā visas asinis, kas saplūdušas viņas sirdī, piepeši būtu sakāpušas galvā. Acis viņai iemirdzējās, un viņa lepni nolūkojās kņazā.

—    Bet kur gan… tu biji… tik daudz dienu? — viņa iejautājās atturīgā un aprautā balsī. Viņa smagi un nevienādi elpoja. Ak dievs, kā viņa to mīlēja!

—    Iznāk, ka es tiešām it kā esmu vainīgs tavā priekšā; ko nu: it kā! Protams, vainīgs — un pats to zinu; ari atbraucu, to zinot. Katja vakar un šodien man sacīja, ka sieviete nespējot piedot tādu nevērību (viņa taču visu zina, kas mums te otrdien notika; es jau otrā dienā pastāstīju). Es ar viņu strīdējos, centos viņai pierādīt, teicu, ka šo sievieti sauc par Natašu un ka visā pasaulē varbūt tikai viena ir līdzīga viņai: tā ir Katja; un es atbraucu šurp, protams, zinādams, ka man taisnība šai strīdā. Vai tad tāds eņģelis kā tu var arī nepiedot? «Nav bijis, tātad katrā ziņā kaut kas aizkavējis, nevis nemīl vairs,» — tā domās mana Nataša! Un kā lai tevi vairs nemīl? Vai tas iespējams? Visa mana sirds iztvīkusi pēc tevis. Un tomēr esmu vainīgs! Bet, kad visu dabūsi zināt, tu pirmā mani attaisnosi. Tūlīt visu pastāstīšu, man jāizkrata sirds jums visiem; tādēļ arī esmu atbraucis. Gribēju jau šodien (bija mazs brītiņš brīvs) ieskriet pie tevis, lai noskūpstītu tevi steigā, bet arī te neveiksme: Katja nekavējoties aizsauca pie sevis ļoti svarīgā jautājumā. Tas notika jau pirms tam, kad es, tēvs, sēdēju ratos un tu mani redzēji; tad es otrreiz, saņēmis no Katjas citu zīmīti, braucu pie tās.

Mums taču tagad augas dienas ziņneši ar zīmītēm skraida no mājas uz māju. Ivan Petrovič, jūsu zīmīti es tikai šonakt paspēju izlasīt, un jums pilnīga taisnība, ko jūs tur esat uzrakstījis. Bet ko lai dara: fiziski nav iespējams! Tā ari nodomāju: rītvakar par visu attaisnošos, tāpēc ka šovakar vairs nevarēju neatbraukt pie tevis, Nataša.

—    Kas tā par zīmīti? — Nataša jautāja.

—   Viņš atnācis pie manis, protams, nav sastapis un man atstātajā vēstulē stipri izlamājis mani par to, ka es neejot pie tevis. Viņam pilnīga taisnība. Tas bija vakar.

Nataša paraudzījās manī.

—   Bet ja tev bija pietiekami laika no rīta līdz vakaram pavadīt pie Katerinas Fjodorovnas… — iesāka kņazs.

—    Zinu, zinu, ko tu teiksi, — Aļoša pārtrauca. — «Ja varēji būt pie Katjas, tad tev divreiz vairāk iemeslu būt šeitan.» Esmu pilnīgi vienis prātis ar tevi un pat piebildīšu no savas puses: nevis divreiz vairāk, bet miljonu reižu vairāk iemeslu! Bet, pirmkārt, dzīvē taču mēdz būt dīvaini, negaidīti notikumi, kas visu sajauc un visu apgriež ačgārni. Nu, lūk, arī man gadījās kaut kas tāds. Es taču saku, ka šais dienās esmu pilnīgi pārvērties, līdz pat matu galiņiem; tātad ir taču bijuši svarīgi apstākļi!

—    Ak mans dievs, kas tad ar tevi noticis? Nemoci, lūdzams! — Nataša iesaucās, smaidīdama par Aļošas dedzību.

Tiešām viņš bija mazliet smieklīgs: viņš steidzās; vārdi bira aši, bieži, nekārtīgi, kā klaudzēdami. Viņam gribējās tikai runāt, runāt, stāstīt. Bet stāstīdams viņš tomēr nelaida vaļā Natašas roku un nemitīgi cēla to pie lūpām, kā nespēdams vien beigt to skūpstīt.

—    Tur jau tā lieta — kas ar mani noticis, — Aļoša turpināja. — Akr mani draugi! Ko es esmu redzējis, ko darījis, ar kādiem cilvēkiem iepazinies! Vispirms Katja: tā ir tāda pilnība! Es nepavisam, nepavisam neesmu viņu līdz šim pazinis! Un toreiz, otrdien, kad es, Nataša, ar tevi runāju par viņu, — atceries, es vēl runāju ar tādu sajusmu, — nu, arī pat toreiz es viņu gandrīz nemaz vēl nepazinu. Viņa pati it kā slēpās no manis līdz pat beidzamajam laikam. Bet tagad mēs esam pilnīgi iepazinuši viens otru. Mēs ar viņu jau tagad esam uz tu. Bet sākšu no gala: vispirms, Nataša, ja tikai tu dzirdētu, ko viņa man sacīja par tevi, kad es otrā dienā, trešdien, pastāstīju viņai, kas te mūsu starpā noticis .. . Pie reizes: atceros, cik muļķīgi es izturējos pret tevi, kad atbraucu pie tevis toreiz no rīta, trešdien! Tu sagaidi mani ar sajūsmu, tevi pilnīgi aizgrābis mūsu jaunais stāvoklis, tu gribi runāt ar mani par visu to; tu esi skumja un tai pašā laikā draiskojies un rotaļājies ar mani, bet es šeit tēloju tādu solīdu cilvēku! Ak, muļķis! Muļķis! Jo nudien man gribējās paplātīties, palielīties, ka es drīz būšu vīrs, solīds cilvēks, un kam gan es gribēju palielīties — tev! Ak, kā tu toreiz, jādomā, smējies par mani, un kā es biju pelnījis šo izsmieklu!

Kņazs sēdēja klusēdams un ar tādu kā svinīgi ironisku smaidu noskatījās Aļošā. Likās, viņš priecājās, ka dēls parāda sevi no tik vieglprātīgas un pat smieklīgas puses. Visu šo vakaru es cītīgi vēroju viņu un pilnīgi pārliecinājos, ka viņš nepavisam nemīl dēlu, lai gan cilvēki runāja par viņa pat pārāk karsto tēva mīlestību.

—    No tevis aizbraucu pie Katjas, — Aļoša bērtin bēra tālāk. — Es jau sacīju, ka mēs tikai šorīt pilnīgi iepazinām viens otru, un tik dīvaini tas notika … pat neatceros… Daži dedzīgi vārdi, dažas izjūtas, atklāti izsacītas domas, un mēs kļūstam draugi uz mūžu. Tev jāiepazīstas, jāiepazīstas ar viņu, Nataša! Kā viņa man izklāstīja, kā viņa iztulkoja tavu būtību! Kā izskaidroja, cik liels dārgums tu man esi! Pamazām vien viņa izskaidroja man visas savas idejas un savus uzskatus par dzīvi; viņa ir tik nopietna, tik jūsmīga meitene! Viņa runāja par pienākumu, par mūsu uzdevumiem, par to, ka mums visiem jākalpo cilvēcei, un, tā kā mēs pilnīgi bijām vienis prātis pēc piecu sešu stundu ilgas sarunas, tad beidzām ar to, ka zvērējām viens otram mūžīgu draudzību un solījāmies visu mūžu darboties kopā.

—    Kā tad jūs darbosities? — kņazs izbrīnījies jautāja.

—    Es esmu tā pārvērties, tēv, ka tas viss tevi, protams, pārsteigs; pat jau iepriekš nojaušu visus tavus iebildumus, — Aļoša svinīgi atbildēja. — Visi jūs esat praktiski cilvēki, jums tik daudz savu laiku nodzīvojušu likumu, nopietnu, bargu; uz visu jauno, uz visu augošo, svaigo jūs skatāties neuzticīgi, naidīgi, ar izsmieklu. Bet tagad es vairs neesmu tāds, kādu tu mani pazini pirms dažām dienām. Es esmu citāds! Es droši skatos acīs visam un visiem pasaulē. Jā, es zinu, ka mana pārliecība ir pareiza, es aizstāvu to līdz pēdējai iespējai; un, ja es nenoklīstu no ceļa, tad esmu godīgs cilvēks. Ar to man pieliek. Pec tam runājiet, ko vien gribat, es esmu par sevi drošs.

—    O-o! — kņazs zobgalīgi sacīja.

Nataša nemierīgi uzlūkoja mūs. Viņa baidījās par Aļošu. Viņam bieži gadījās aizrauties sarunā, kas viņam nāca par ļaunu, un viņa to zināja. Viņa negribēja, ka Aļoša mums un jo sevišķi tēvam parāda sevi no smieklīgās puses.

—   Ko tu, Aļoša! Tā jau ir kaut kāda filozofija, — viņa sacīja, — tevi droši vien kāds samācījis… Būtu labāk stāstījis tālāk.

—    Es jau arī stāstu! — Aļoša iesaucās. — Nu redzi: Katiņai ir divi tālīni radinieki, kaut kādi brālēni, Ļeviņka un Boriņka, viens students, bet otrs vienkārši jauns cilvēks. Viņa ar tiem satiekas, un tie ir gluži neparasti cilvēki. Grāfieni viņi gandrīz nemaz neapmeklē — principa pēc. Kad mēs ar Katju runājām par cilvēka uzdevumiem, par viņa misiju un par visu to, viņa norādīja man uz tiem un nekavējoties iedeva man viņiem adresētu zīmīti; es tūdaļ drāzos pie viņiem iepazīties. Tai pašā vakarā mēs jau pilnīgi sapratāmies. Tur bija kādi divpadsmit visvisādi cilvēki — studenti, virsnieki, mākslinieki; bija viens rakstnieks … Viņi visi jūs pazīst, Ivan Petrovič, tas ir, viņi lasījuši jūsu darbus un daudz gaida no jums nākamībā. Tā viņi paši man sacīja. Es pateicu viņiem, ka esmu ar jums pazīstams, un apsolīju iepazīstināt viņus ar jums. Visi viņi uzņēma mani kā brāli, ar atplestām rokām. Es jau pašā sākumā pateicu viņiem, ka drīz būšu precēts cilvēks; tā viņi arī skatījās uz mani kā uz precētu cilvēku. Viņi dzīvo piektajā stāvā, zem paša jumta; sapulcējas pēc iespējas biežāk, bet visbiežāk trešdienās pie Ļeviņkas un Boriņkas. Visa šī jaunatne ir svaiga; visi viņi karsti mīl cilvēci; visi mēs runājām par mūsu tagadni, nākotni, par zinātni, par literatūru un runājām tik jauki, tik atklāti un vienkārši… Tur ierodas arī kāds ģimnāzists. Kā viņi izturas cits pret citu, cik viņi cēli! Līdz šim es tādus vēl nebiju redzējis! Kur es esmu bijis līdz šim? Ko esmu redzējis? Kā es esmu audzināts? Vienīgi tu, Nataša, esi man sacījusi kaut ko tamlīdzīgu. Ak, Nataša, tev katrā ziņā jāiepazīstas ar viņiem! Katja viņus jau pazīst. Viņi runā par to gandrīz vai godbijīgi, un Katja jau sacīja Ļeviņkam un Boriņkam, ka, saņēmusi valdījumā savu īpašumu, viņa katrā ziņā tūlīt noziedošot miljonu vispārības labā.

—    Un ar šo miljonu droši vien rīkosies Ļeviņka un Boriņka un visa viņu kompānija?

—    Nav tiesa, nav tiesa; kauns tā runāt, tēv! — Aļoša dedzīgi iesaucās. — Es nojaušu tavu domu. Bet par šo miljonu mums tiešām bija saruna, un ilgi spriedām: kā to izlietot? Nospriedām beidzot, ka vispirmām kārtām vispārējai izglītībai . ..

—    Jā, es tiešām līdz šim ne visai labi esmu pazinis Katerinu Fjodorovnu, — kņazs piebilda it kā pie sevis, tāpat zobgalīgi smaidīdams. — Es daudz ko no viņas biju gaidījis, bet to …

—    Ko tad? — AJoša pārtrauca. — Kas tev liekas tik savādi? Ka tas mazliet atšķiras no jūsu paražām? Ka neviens līdz šim laikam nav ziedojis miljonu, bet viņa ziedo? Laikam tas! Nu jā, viņa negrib dzīvot uz citu rēķina, jo dzīvot no šiem miljoniem nozīmē dzīvot uz citu rēķina (es tikai nupat to dabūju zināt). Viņa grib būt derīga tēvzemei un visiem un ziedot vispārības labā savu artavu. Par artavu mēs jau rakstos esam lasījuši, bet, ja šī artava sāk ost pēc miljona, tad nav vairs labi. Un uz ko dibinās viss šis izslavētais saprāts, kam es tā ticēju! Ko tu tā skaties manī, tēv? It kā tu redzētu savā priekšā ākstu, mujķīti! Nu, kas par to, ka mujķītis! Būtu tu dzirdējusi, Nataša, ko par to sacīja Katja: «Nevis prāts ir galvenais, bet tas, kas to vada, — raksturs, sirds, cēlas īpašības, attīstība.» Bet galvenais — par to pastāv ģeniālais Bezmigina izteiciens. Bezmigins ir Ļeviņkas un Boriņkas paziņa, un, starp mums runājot, tam tik ir galva, tiešām ģeniāla galva! Vēl vakar pat viņš sacīja, kad iznāca runa: «Mujķis, kas atzinis, ka viņš ir muļķis, vairs nav muļķis.» Cik dziļa patiesība! Tādi izteicieni viņam rodas katru brīdi. Viņš bārstīt bārsta patiesības.

—    Tiešām ģeniāli! — kņazs piebilda.

—    Tu tikai smejies. Bet es taču no tevis nekad nekā līdzīga neesmu dzirdējis; un no visas jūsu sabiedrības arī nekad neesmu dzirdējis. Pie jums, taisni otrādi, visu to kaut kā apslēpj, ka tikai zemāk pie zemes, lai visi augumi, visi deguni iznāktu katrā ziņā pēc kādiem mēriem, pēc kādiem likumiem — it kā tas būtu iespējams! It kā tas nebūtu tūkstoškārt mazāk iespējams nekā tas, par ko mēs runājam un ko domājam. Un mūs vēl sauc par utopistiem! Ja tu paklausītos, kā viņi vakar man sacīja …

—   Bet ko tad, par ko jūs runājat un domājat? Pastāsti, Aļoša, es vēl līdz šim labi nesaprotu, — Nataša teica.

—    Vispār par visu, kas ved uz progresu, humānismu, mīlestību; tas viss tiek pārrunāts sakarā ar mūsdienu jautājumiem. Mēs runājam par atklātību sabiedrības priekšā, par iesāktajām reformām, par mīlestību uz cilvēci, par mūsdienu darbiniekiem; mēs viņus apspriežam, lasām. Bet galvenais — mēs devām cits citam vārdu, ka būsim pilnīgi vaļsirdīgi savā starpā un atklāti, nekautrēdamies pateiksim cits citam visu par sevi. Tikai vaļsirdība, tikai atklātība var sasniegt mērķi. To sevišķi cenšas panākt Bezmigins. Es pastāstīju to Katjai, un viņa pilnīgi piekrīt Bezmiginam. Tāpēc mēs visi Bezmigina vadībā nosolījāmies rīkoties godīgi un atklāti visu mūžu, lai ko par mums runātu, lai kā par mums spriestu, — nesamulst ne par ko, nekaunēties no savas pacilātības, no savas aizrautības, savām kļūdām un iet taisni uz priekšu Ja tu gribi, lai tevi cienītu, tad pirmais un galvenais — cienī pats sevi; tikai tā, tikai pats sevi cienīdams, tu liksi ari citiem sevi cienīt. To saka Bezmigins, un Katja viņam pilnīgi piekrīt. Vispār mēs tagad cenšamies vienoties par saviem uzskatiem un nolēmām nodoties sevis izpētīšanai katrs par sevi, bet visi kopā pārrunāt par katru …

—    Kas tā par niekošanos! — kņazs nemierīgi iesaucās, — Un kas ir šis Bezmigins? Nē, to tā nevar atstāt…

—    Ko nevar atstāt? — Aļoša uzķēra. — Klausies, tēv, — kāpēc es visu to tagad saku tavā klātbūtnē? Tāpēc, ka gribu un ceru ievest arī tevi mūsu pulciņā. Es jau devu tur arī par tevi solījumu. Tu smejies, nu, es jau tā domāju, ka tu smiesies! Bet uzklausies! Tu esi labs, cēlu sirdi, tu sapratīsi. Tu taču nepazīsti, tu nekad neesi redzējis šos cilvēkus, neesi dzirdējis viņus pašus. Pieņemsim, ka tu par visu to esi dzirdējis, visu izpētījis, tu esi briesmīgi gudrs; bet viņus pašus tu neesi redzējis, pie viņiem neesi bijis, un tāpēc — kā gan tu vari spriest par viņiem pareizi! Tu tikai iedomājies, ka pazīsti. Nē, tev jābūt pie viņiem, jāpaklausās viņos un tad — un tad es galvoju par tevi, ka tu būsi mūsējais! Bet galvenais — es gribu izlietot visus līdzekļus, lai glābtu tevi no bojā ejas tavā sabiedrībā, kurai tu tā esi pielipis, un no tavas pārliecības.

Kņazs klusēdams un ar visdzēlīgāko izsmieklu noklausījās šai izlēcienā; niknums bija viņa sejā. Nataša sekoja viņam ar neslēptu riebumu. Viņš redzēja to, taču izlikās, ka nemana. Bet, tiklīdz Aļoša beidza, kņazs pēkšņi sāka nevaldāmi smieties. Viņš pat atgāzās pret krēsla atzveltni, it kā nespēdams valdīties. Bet šie smiekli bija pavisam neīsti. Pārāk skaidri bija manāms, ka viņš smejas tikai tādēļ, lai pēc iespējas vairāk apvainotu un pazemotu savu dēlu. Aļoša tiešām kļuva bēdīgs; visa viņa seja pauda ārkārtīgas skumjas. Bet viņš pacietīgi nogaidīja, kad beigsies tēva jautrība.

—    Tēv, — viņš skumji uzsāka, — kāpēc tu smejies par mani? Es nācu pie tevis atklāti un vaļsirdīgi. Ja tu domā, ka es runāju muļķības, pamāci mani, bet nesmejies par mani! Par ko gan te būtu jāsmejas? Par to, kas man tagad svēts, cildens? Nu, lai es maldos, lai tas viss būtu nepareizi, maldīgi, lai es būtu muļķītis, kā tu vairākkārt esi nosaucis mani; bet, ja es arī maldos, tad no tīras sirds, godīgi; es neesmu zaudējis savu cildenumu. Mani sajūsmina cēlās idejas. Lai tās ir maldīgas, bet to pamats ir svēts. Es taču sacīju tev, ka tu un visi jūsējie vēl neesat sacījuši man neko tādu, kas virzītu mani, aizrautu sev līdzi. Atspēko viņus, saki man kaut ko labāku nekā viņi, un es sekošu tev, bet nesmejies par mani, jo tas mani ļoti apbēdina.

Aļoša to pateica ārkārtīgi cēli un ar tādu kā skarbu cienīgumu. Nataša līdzjūtīgi viņam sekoja. Kņazs pat ar izbrīnu noklausījās dēlā un tūlīt mainīja toni.

—    Es nepavisam negribēju apvainot tevi, mans draugs, — viņš atbildēja, — gluži otrādi, es tevi nožēloju. Tu taisies spert tādu soli dzīvē, tā ka būtu laiks atmest šādu zēna vieglprātību. Tās ir manas domas. Es smējos neviļus un nemaz negribēju tevi apvainot.

—    Kāpēc tad man tā likās? — Aļoša rūgti turpināja. — Kāpēc man jau sen liekas, ka tu skaties manī naidīgi, ar vēsu zobgalību, nevis kā tēvs uz dēlu? Kāpēc man liekas, ka, būdams tavā vietā, es nezobotos tik apvainojoši par savu dēlu kā tu tagad par mani? Klausies: izskaidrosimies vaļsirdīgi — tūlīt, uz visiem laikiem, tā, lai vairs nepaliktu nekādu pārpratumu. Un … es gribu pateikt visu patiesību: kad es ienācu šeit, man likās, ka arī te noticis kāds pārpratums; ne gluži tā es biju cerējis sastapt jūs te visus kopā. Vai tā nav? Ja tā ir, vai tad nav labāk izteikt katram savas jūtas? Cik daudz ļaunuma var novērst ar atklātību!

—    Runā vien, runā, Aļoša! — kņazs sacīja. — Tas, ko tu ieteic mums, ir ļoti prātīgi. Varbūt taisni ar to vajadzēja iesākt, — viņš piebilda, paskatīdamies Natašā.

—    Tad neļaunojies par manu pilnīgo vaļsirdību, — Aļoša iesāka, — tu pats to vēlies, pats izaicini. Klausies! Tu piekriti manām laulībām ar Natašu; tu neliedzi mums šo laimi un tās dēļ uzvarēji pats sevi. Tu biji augstsirdīgs, un mēs visi pienācīgi novērtējām tavu cēlo izturēšanos. Bet kāpēc tagad tu ar tādu savādu prieku nemitīgi dod man mājienus, ka es vēl esmu smieklīgs zēns un nemaz nederu par vīru? Vēl vairāk — tu it kā gribi izsmiet, pazemot, pat it kā nomelnot mani Natašas acīs. Tev vienmēr liels prieks, kad tu vari kaut kā parādīt mani no smieklīgās puses; to es esmu pamanījis ne tikai tagad, bet jau sen. Šķiet, it kā tu tieši censtos nezin kādēļ pierādīt mums, ka mūsu laulības ir smieklīgas, nejēdzīgas, ka no mums neiznāk pāris. Patiesi, liekas, ka tu pats netici tam, ko esi mums nolēmis, ka tu skaties uz visu to kā uz joku, uz amizantu izdomu, kā uz kādu smieklīgu vodeviļu … Es taču to secinu ne tikai no taviem vārdiem, ko šodien pateici. Es tai pašā vakarā, jau otrdien, kad atgriezos mājās no šejienes, dzirdēju no tevis vairākus dīvainus izteicienus, kas pārsteidza, pat apbēdināja mani. Un trešdien aizbraukdams tu arī izteici dažus tik savādus mājienus par mūsu tagadējo stāvokli, runāji arī par viņu — ne jau apvainojoši, gluži otrādi, tomēr kaut kā citādi, nekā es gribētu dzirdēt no tevis, kaut kā pārāk viegli, bez mīlestības, bez tādas cieņas pret viņu … To ir grūti izstāstīt, bet tonis skaidrs; sirds to sadzird. Saki jel man, ka es maldos! Pārliecini mani, ka tā nav, uzmundrini mani un … arī viņu, tāpēc ka tu arī viņu esi apbēdinājis. To es nojautu no pirmā acu uzmetiena, kolīdz šeit ienācu …

Aļoša to pateica dedzīgi un stingri. Nataša kaut kā svinīgi viņā noklausījās un gluži satraukta, ar kvēlojošu seju pāris reižu nosacīja pie sevis viņa runas laikā: «Jā, jā, tā ir!» Kņazs apmulsa.

—    Mans draugs, — viņš atbildēja, — es, protams, nevaru visu atcerēties, ko esmu tev sacījis, bet ļoti dīvaini, ka tu manus vārdus esi tā uztvēris. Esmu gatavs izklīdināt tavas šaubas kā vien spēdams. Ja es tagad smējos, tad ari tas ir saprotams. Sacīšu tev, ar smiekliem es pat gribēju apslēpt savu rūgto smeldzi. Kad es apsveru tagad, ka tu drīz taisies kļūt par vīru, tad tas liekas man gluži neiespējami, nejēdzīgi, piedod man, pat smieklīgi. Tu man pārmet šos smieklus, bet es saku, ka tas viss tavas vainas pēc. Vainoju arī sevi: varbūt es pats esmu maz sekojis tev beidzamajā laikā un tāpēc tikai tagad, šovakar, dabūju zināt, uz ko tu esi spējīgs. Tagad mani jau pārņem trīsas, domājot par tavu nākotni kopā ar Natāliju Nikolajevnu: esmu pārsteidzies; es redzu, ka jūs neesat piemēroti viens otram. Katra mīlestība pāriet, bet raksturu dažādība paliek uz visiem laikiem. Es nemaz nerunāju par tavu likteni, bet padomā, ja vien tev godīgi nolūki, ka līdz ar sevi tu pazudini arī Natāliju Nikolajevnu, galīgi pazudini! Nupat tu veselu stundu runāji par mīlestību uz cilvēci, par cēliem nodomiem, par krietniem cilvēkiem, ar kuriem esi iepazinies; bet pajautā īvanam Petrovičam, ko es sacīju viņam pirmīt, kad mēs kāpām ceturtajā stāvā pa šīm riebīgajām kāpnēm un apstājāmies te pie durvīm, pateikdamies dievam, ka tas paglābis mūsu dzīvības un kājas. Vai zini, kāda doma man negribot iešāvās prātā? Es brīnījos, kā tu, tā mīlēdams Natāliju Nikolajevnu, varēji paciest, ka viņa dzīvo tādā dzīvoklī. Ka tev neienāca prātā — ja tev nav līdzekļu, ja tu neesi spējīgs izpildīt savus pienākumus, tad tev nav tiesību ari būt par vīru, tev nav tiesību uzņemties nekādus pienākumus! Ar mīlestību vien nepietiek; mīlestību pierāda ar darbiem; bet kā tad tu spried: «Kaut tev jācieš pie manis, bet dzīvo kopā ar mani.» Tas taču nav humāni, tas nav krietni! Runāt par cilvēkmīlestību, sajūsmināties par jautājumiem, kas skar visu cilvēci, un tai pašā laikā izdarīt noziegumus pret mīlestību un tos nepamanīt — tas nav saprotams! Nepārtrauciet mani, Natālija Nikolajevna, ļaujiet man pabeigt! Tas ir pārāk rūgti, bet man jāpasaka viss. Tu teici, Aļoša, ka šais dienās esot aizrāvies ar visu, kas cēls, skaists, godīgs, un pārmeti man, ka mūsu sabiedrībā neesot tādas aizrautības, tikai vienīgi sauss saprāts. Bet paraugies: aizrauties ar cildeno un skaisto un pēc visa tā, kas te notika otrdien, četras dienas tik nevērīgi izturēties pret to, kurai, kā liktos, vajadzētu būt tavam lielākajam dārgumam pasaulē! Tu pat izklāstīji savu strīdu ar Katerinu Fjodorovnu, ka Natālija Nikolajevna tā mīlot tevi, esot tik augstsirdīga, ka piedošot tev tavu pārkāpumu. Bet kādas gan tev tiesības cerēt uz tādu piedošanu un piedāvāties slēgt par to derības? Un vai tiešām Iii ne reizi neesi padomājis, cik daudz rūgtu domu, cik daudz šaubu, aizdomu tu esi sagādājis šais dienās Natālijai Nikolajevnai? Vai tiešām tāpēc, ka tu tur aizrāvies ar kādām jaunām idejām, tev bija tiesības likt novārtā savu augstāko pienākumu? Piedodiet man, Natālija Nikolajevna, ka es neturēju vārdu. Bet šis jautājums ir nopietnāks nekā dotais vārds: jūs pati to sapratīsit… Vai tu zini, Aļoša, ka es sastapu Natāliju Nikolajevnu tādās ( iešanās, ka kļūst saprotams, par kādu elli tu esi pārvērtis viņai šīs četras dienas, kurām, gluži otrādi, vajadzētu būt labākajām dienām viņas mūžā. Tāda rīcība, no vienas puses, un — vārdi, vārdi, vārdi — no otras… vai tiešām man nav taisnība! Un tu vari pēc visa tā apvainot mani, kad pats esi caur un cauri vainīgs?

Kņazs beidza. Viņš pat bija aizrāvies ar daiļrunību un nespēja noslēpt no mums savu triumfu. Kad Aļoša dzirdēja par Natašas ciešanām, tas ar sāpju pilnām skumjām paskatījās viņā, bet Nataša bija jau izšķīrusies.

—   Rimsties, Aļoša, neskumsti, — viņa sacīja, — citi vēl vairāk vainīgi nekā tu. Sēdi un uzklausies, ko es tūlīt sacīšu tavam tēvam. Laiks izbeigt!

—    Izskaidrojiet, Natālija Nikolajevna, — kņazs uztvēra, — es ļoti lūdzu jūs! Es jau divas stundas dzirdu par to minējumus. Tas kļūst neciešami, un, jāatzīst, nebiju gaidījis tādu uzņemšanu.

—    Droši vien tāpēc, ka domājāt apburt mūs ar vārdiem, tā ka mēs nemaz nepamanīsim jūsu slepenos nolūkus. Ko jums izskaidrot! Jūs pats visu zināt un visu saprotat. Aļošam taisnība. Jūsu vispirmā vēlēšanās ir izšķirt mūs. Jūs jau iepriekš gandrīz no galvas zinājāt visu, kas te notiks pēc tā otrdienas vakara, un izrēķinājāt visu kā uz pirkstiem. Es jau jums sacīju, ka jūs neskatāties nopietni ne uz mani, ne uz jūsu sadomātajām precībām. Jūs jokojat ar mums; jūs spēlējaties, un jums ir mērķis, kas jums zināms. Jūsu spēle ir droša. Aļošam bija taisnība, kad viņš pārmeta jums, ka jūs visu to uzskatāt par vodeviļu. Jums, taisni otrādi, būtu jāpriecājas, nevis jāpārmet Aļošam, tāpēc ka viņš, neko nezinādams, ir izpildījis visu, ko jūs no viņa gaidījāt; varbūt pat vairāk.

Es sastingu no pārsteiguma. Biju gan gaidījis, ka šovakar notiks kāda katastrofa. Taču pārāk asā Natašas vaļsirdība un viņas vārdu neliekuļoti nicinošais tonis mani pārsteidza visaugstākajā mērā. Tātad viņa tiešām kaut ko zināja, es nodomāju, un ir nolēmusi nekavējoties šķirties. Varbūt pat nepacietīgi ir gaidījusi kņazu, lai uzreiz visu pasacītu viņam taisni acīs. Kņazs mazliet nobālēja. Aļošas seja pauda naivas bailes un moku pilnas gaidas.

—    Neaizmirstiet, ko jūs man nupat pārmetāt, — iesaucās kņazs, — un kaut drusku apdomājiet savus vārdus . .. Es nekā nesaprotu.

—    A! Tad jūs negribat saprast no pāris vārdiem, — Nataša sacīja. — Pat viņš — pat Aļoša ir sapratis jūs tāpat kā es, bet mēs neesam norunājuši, neesam pat satikušies! Un arī viņam ir licies, ka jūs esat uzsācis ar mums necienīgu, aizvainojošu spēli, bet viņš mīl jūs un tic jums kā dievam. Jūs neturējāt par vajadzīgu izturēties pret viņu uzmanīgāk, viltīgāk; domājāt, ka viņš nenopratīs. Bet viņam ir jūtīga, maiga, viegli ietekmējama sirds, un jūsu vārdi, jūsu tonis, kā viņš saka, palikuši viņam sirdī…

—    Neko, neko nesaprotu! — atkārtoja kņazs, it kā ārkārtīgā pārsteigumā griezdamies pie manis, kā aicinot mani par liecinieku. Viņš bija uzbudināts un sāka iekarst. — Jūs esat slimīgi aizdomīga, jūs esat satraukta, — viņš turpināja, vērsdamies pie viņas, — gluži vienkārši jūs esat greizsirdīga uz Katerinu Fjodorovnu un tāpēc esat gatava apvainot visu pasauli un mani pašu pirmo, un … un atļaujiet pateikt līdz galam: par jūsu raksturu var gūt dīvainu ieskatu… neesmu pieradis pie tādām scēnām; es ne brīdi vairs nepaliktu šeit pēc visa tā, tikai mana dēla intereses … Es vēl arvien gaidu, vai jums nelabpatiks izskaidroties.

—    Tad tomēr jūs ietiepjaties un negribat saprast no diviem vārdiem, nevērojot to, ka zināt visu no galvas? Jūs katrā ziņā vēlaties, lai es jums visu tieši pateiktu?

—    To vien es cenšos panākt.

—    Nu labi, tad klausieties, — Nataša iesaucās, acīm dusmās zvērojot, — es pateikšu visu, visu!

III nodaļa

Viņa piecēlās un sāka runāt, stāvēdama kājās, aiz uztraukuma to nemanīdama. Kņazs klausījās, klausījās un arī piecēlās kājās. Visa šī scēna kļuva pārāk svinīga.

Atcerieties pats savus otrdic.i sacītos vārdus, — Natuša uzsāka. — Jūs teicāt: man vajadzīga nauda, līdzeni h Ji, nozīme sabiedrībā, — atceraties?

—   Atceros.

—    Nu, tad taisni tādēļ, lai iegūtu šo naudu, lai gūtu visus panākumus, kas jums slīdēja ārā no rokām, jūs arī nlbraucāt šurp otrdien un sadomājāt šīs precības, cerot ka šis joks jums palīdzēs notvert to, kas slīdēja jums ērā no rokām.

—   Nataša, — es iesaucos, — padomā, ko tu runā!

—   Joks! Aprēķins! — kņazs atkārtoja, izlikdamies ārkārtīgi aizskarts.

Aļoša sēdēja, bēdu satriekts, un skatījās, gandrīz neko nesaprazdams.

—   Jā, jā, nepārtrauciet mani, esmu nozvērējusies visu pasacīt, — turpināja satrauktā Nataša. — Atcerieties pats: Aļoša jūs neklausīja. Veselu pusgadu jūs nopūlējāties ar viņu, lai atrautu no manis. Viņš jums nepadevās. Un pēkšņi bija pienācis brīdis, kad laiks vairs negaidīja. Palaist to garām, un līgava, nauda, galvenais, nauda — veseli trīs miljoni pūra izslīdēs jums no pirkstiem. Atlika viens — lai Aļoša iemīlētu to, ko jūs bijāt nolēmis viņam par līgavu; jūs domājāt: ja iemīlēsies, tad varbūt novērsīsies no manis …

—   Nataša, Nataša! — Aļoša skumji iesaucās. — Ko tu runā!

—    Tā jūs arī izdarījāt, — viņa turpināja, neievērodama Aļošas saucienu, — bet te atkal tā pati vecā nelaime! Viss varētu nokārtoties, tikai es atkal traucēju! Tikai viens varēja jums dot cerību: jūs kā piedzīvojis un viltīgs cilvēks varbūt jau tad bijāt pamanījis, ka Aļošu dažreiz it kā nomāc viņa agrākā pieķeršanās. Jūs nevarējāt neievērot, ka viņš sāk pret mani nevērīgi izturēties, garlaikoties, pat piecas dienas neatbrauc pie manis. Varbūt apniks pavisam un pametīs — kad pēkšņi otrdien Aļošas izšķirīgais solis jūs galīgi pārsteidza. Ko nu darīt! …

—   Atļaujiet, — kņazs iesaucās, — gluži otrādi, šis takts…

—    Es runāju! — Nataša uzstājīgi pārtrauca. — Jūs jautājāt sev tanī vakarā: «Ko lai tagad dara?» — un nolēmāt atļaut viņam precēt mani — nevis īstenībā, bet tikai tā, vārdos, lai viņu nomierinātu. Kāzu termiņu, jūs domājāt, var atlikt, uz cik ilgu laiku vien grib; bet jaunā mīlestība jau bija sākusies, to jūs manījāt. Un uz šīs jaunās mīlestības pamata jūs visu arī dibinājāt.

—    Romāni, romāni, — kņazs sacīja pusbalsī, kā pie sevis, — vientulība, sapņainība un romānu lasīšana!

—    Jā, uz šo jauno mīlestību jūs tad visu dibinājāt, — atkārtoja Nataša, nedzirdēdama kņaza vārdus un nepiegriezdama tiem vērību, visa drudžainā karsonī, aizvien vairāk aizraudamās, — un kādas izredzes šai jaunajai mīlestībai! Jo tā sākusies jau tad, kad viņš vēl nebija iepazinis visus šīs meitenes labos tikumus. Taisni tai brīdī, kad viņš tanī vakarā atklāj šai meitenei, ka nevar viņu mīlēt, tāpēc ka pienākums un cita mīlestība viņam to liedz, — šī meitene pēkšņi parāda viņam tik daudz cēluma, tik daudz līdzjūtības pret viņu un pret savu sāncensi, tik daudz sirsnīgas piedošanas, ka viņš, lai gan bija ticējis viņas skaistumam, ne domāt nebija domājis līdz šim brīdim, ka viņa ir tik brīnum jauka. Viņš arī pie manis tad atbrauca — tik vien runāja kā par viņu; tik ļoti meitene bija viņu pārsteigusi. Jā, jau rīt viņam katrā ziņā vajadzēja just neatvairāmu nepieciešamību redzēt atkal šo brīnum jauko būtni, kaut vai vienīgi aiz pateicības. Un kādēļ gan pie viņas neaizbraukt? Jo tā — agrāka vairs necieš, tās liktenis ir izšķirts, jo tai viss mūžs tiek atdots, bet te tikai dažs īss brītiņš … Un cik nepateicīga būtu Nataša, ja viņa justu greizsirdību pat par šo brītiņu! Un tad nemanot tiek atrauta šai Natašai brītiņa vietā diena, vēl otra, trešā. Bet pa to laiku meitene parādās viņam pilnīgi — negaidītā, jaunā gaismā; viņa ir tik cēla, tāda entuziaste un tai pašā laikā tik naivs bērniņš un tāpēc tik līdzīga viņam rakstura ziņā. Viņi ap zvēr viens otram draudzību, brālību, negrib šķirties visu mūžu. «Pēc piecu sešu stundu ilgas sarunas» visa viņa sirds atveras jaunajām izjūtām, un viņa sirds tiek atdota pavisam … Pienāks beidzot laiks, jūs domājat, viņš salīdzinās savu agrāko mīlestību ar jaunajām, svaigajām izjūtām: tur viss pazīstams, ikdienišķs; tur ir tik nopietni, prasīgi; tur greizsirdība, pārmetumi; tur asaras.. . Bet ja arī sāk ar viņu draiskoties, rotaļāties, tad nevis kā ar līdzīgu, bet kā ar bērnu … un galvenais: viss tāds ap rasts, izjusts …

Asaras un spazma kaklā smacēja viņu nost, bet Nataša saņēma spēkus vēl uz brīdi.

—          Kas tālāk? Tālāk laika diezgan, jo ne jau tūlīt noliktas kāzas ar Natašu; laika daudz, un viss grozīsies… Un te jūsu vārdi, mājieni, izskaidrojumi, daiļrunība … Var pat aprunāt šo apnicīgo Natašu; var parādīt viņu tik nepievilcīgā gaismā, un … kā tas viss nokārtosies — nav zināms, bet uzvara pieder mums! Aļoša! Nenosodi mani, mans draugs! Nesaki, ka es nesaprotu tavu mīlestību un zemu to vērtēju! Es taču zinu, ka tu arī tagad mīli mani un ka šai brīdī varbūt nemaz nesaproti manu žēlošanos. Es zinu — esmu izdarījusi ļoti, ļoti slikti, ka tagad visu to pateicu. Bet ko lai daru, ja es visu to saprotu un arvien vairāk un vairāk mīlu tevi… gluži… kā bez prāta!

Viņa paslēpa seju rokās, nokrita uz krēsla un sāka raudāt kā bērns. Aļoša iekliegdamies metās pie viņas. Viņš nekad nespēja redzēt bez asarām viņas asaras.

Likās, ka viņas raudas ļoti palīdzēja kņazam: visa Natašas aizrautība šīs garās izskaidrošanās laikā, visi krasie uzbrukumi viņam, par kuriem jau aiz pieklājības vien vajadzēja apvainoties, — visu to tagad, acīm redzot, varēja attiecināt uz bezprātīgo greizsirdības lēkmi, uz aizvainoto mīlestību, pat uz slimību. Vajadzēja pat izrādīt līdzjūtību …

—    Apmierinieties, rimstieties, Natālija Nikolajevna, — kņazs mierināja, — tas viss ir neprāts, sapņi, vientulība … Jūs tā bija satraukusi viņa vieglprātīgā izturēšanās… Bet tā jau ir tikai vieglprātība no viņa puses. Pats galvenais fakts, ko jūs sevišķi pieminējāt, — otrdienas notikums drīzāk pierāda jums visu viņa bezgalīgo pieķeršanos jums, jūs turpretim domājat. . .

—    Ak, nesakiet man to, nemociet mani kaut tagad! — Nataša pārtrauca, rūgti raudādama. — Man visu jau pateikusi sirds un jau sen pateikusi! Vai tiešām jūs domājat — es nesaprotu, ka viņa agrākā mīlestība pavisam pārgājusi… Te, šinī istabā, vientulībā … kad viņš bija atstājis, aizmirsis mani… es to visu pārdzīvoju… visu pārdomāju … Ko gan lai es būtu darījusi! Es tevi nevainoju, Aļoša … Kāpēc jūs mani krāpjat? Vai tiešām jūs domājat, ka neesmu mēģinājusi pati sevi piekrāpt! … Ak, daudzreiz, daudzreiz! Vai tad es neesmu ieklausījusies katrā viņa balss skaņā? Vai neesmu iemācījusies lasīt no viņa sejas, no viņa acīm? … Viss, viss ir zudis, viss aprakts … Ak es nelaimīgā!

Aļoša raudāja, nometies ceļos pie viņas.

—   Jā, jā, es esmu vainīgs! Tas viss manis dēļ! … — viņš atkārtoja šņukstēdams.

—    Nē, nepārmet sev, Aļoša… tie ir citi… mūsu ienaidnieki. Tie ir viņi… viņi!

—    Bet atļaujiet taču beidzot, — nepacietīgi iesāka kņazs, — uz kāda pamata jūs piedēvējat man visus šos… noziegumus? Jo tie ir tikai jūsu minējumi, ko nekas nepierāda …

—    Pierādījumi! — iesaucās Nataša, aši pieceldamās no krēsla. — Jums vajadzīgi pierādījumi, viltīgais cilvēk! Jūs nespējāt, nespējāt rīkoties citādi, kad atnācāt šurp ar savu priekšlikumu! Jums vajadzēja nomierināt savu dēlu, iemidzināt viņa sirdsapziņas pārmetumus, lai viņš brīvāk un mierīgāk pavisam atdotos Katjai, citādi viņš arvien atcerētos mani, nepakļautos jums, bet jums bija apnicis gaidīt. Ko, vai tas nav tiesa?

—    Atzīstos, — kņazs atbildēja, sarkastiski smaidīdams, — ja es gribētu jūs pievilt, es tiešām tā rīkotos; jūs esat ļoti… asprātīga, bet tas taču jāpierāda, un tikai tad var apvainot cilvēkus ar tādiem pārmetumiem …

—    Jāpierāda! Bet visa jūsu agrākā izturēšanās, kad jūs gribējāt viņu man atņemt? Tas, kurš māca dēlam izturēties nevērīgi pret tādiem pienākumiem un rotaļāties ar tiem pasaulīgu labumu dēļ, naudas dēļ, — samaitā viņu! Ko jūs runājāt pirmīt par kāpnēm un par citu dzīvokli? Vai tad jūs neatrāvāt viņam algu, ko agrāk maksājāt, lai ar trūkumu un badu piespiestu mūs izšķirties? Jūsu dēļ ir šis dzīvoklis un šīs kāpnes, bet jūs pats tagad viņam pārmetat, jūs — divkosīgais cilvēk! Un kur jums pēkšņi cēlās toreiz, tanī vakarā, tāda dedzība, tādi jauni uzskati, kas nav jums raksturīgi? Un kādēļ es jums tā ievajadzējos? Es te staigāju šīs četras dienas; es visu pārdomāju, visu apsvēru — katru jūsu vārdu, jūsu sejas izteiksmi — un pārliecinājos, ka tas viss bija liekulība, joks, komēdija, apvainojoša, zemiska un necienīga … Es taču pazīstu jūs, sen jau pazīstu! Katru reizi, kad Aļoša atbrauca no jums, es pēc viņa sejas nojautu visu, ko jūs viņam bijāt sacījis, iedvesis; visas jūsu ietekmes uz viņu izpētīju! Nē, jums neizdosies mani piekrāpt! Varbūt jums ir vēl kādi aprēķini, varbūt es neesmu pašu galveno tagad pateikusi, bet vienalga! Jūs mani krāpāt — tas ir galvenais! To man vajadzēja jums pasacīt taisni acīs! …

—          Tik vien? Tie ir visi pierādījumi? Bet padomājiet, neprātīgā sieviete: ar šo izlēcienu (kā jūs nosaucāt manu otrdienas priekšlikumu) es sevi pārāk saistīju. Tas būtu bijis pārāk vieglprātīgi.

—    Kā, kā jūs sevi saistījāt? Ko gan jums nozīmē piekrāpt mani, un ko vispār nozīmē apvainot kaut kādu meiteni! Viņa taču ir nelaimīga bēgle, tēva atgrūsta, bez aizstāvja, aptraipījusi sevi, netikumīga! Vai vērts ar viņu taisīt ceremonijas, ja šis joks var atnest kaut jel kādu, kaut visniecīgāko labumu!

—    Kādā stāvoklī jūs pati sevi nostādāt, Natālija Nikolajevna, padomājiet! Jūs neatlaidīgi paliekat pie tā, ka es esmu jūs apvainojis. Bet šis apvainojums taču tik svarīgs, tik pazemojošs, ka es nesaprotu, kā to var pat iedomāties, kur nu vēl uzstāties par to. Jums jābūt jau pārāk pieradinātai pie visa, lai tik viegli to pieļautu domās, piedodiet man! Man ir tiesības jums pārmest, tāpēc ka jūs kūdāt pret mani dēlu: ja viņš tagad nav sacēlies pret mani jūsu dēļ, tad viņa sirds ir pret mani…

—    Nē, tēv, nē, — Aļoša iesaucās, — ja neesmu sacēlies pret tevi, tad ticu, ka tu nevarēji apvainot, un nemaz nespēju noticēt, ka tā var apvainot!

—    Dzirdat? — kņazs iesaucās.

—    Nataša, es vien esmu vainīgs, nepārmet viņam! Tas ir grēcīgi un briesmīgi!

—    Vai dzirdi, Vaņa? Viņš jau ir pret mani! — iesaucās Nataša.

—    Pietiek! — kņazs sacīja. — Jādara gals šai smagajai scēnai. Šis aklais un niknais greizsirdības brāzmojums pāri visām robežām parāda man jūsu raksturu gluži jaunā gaismā. Esmu brīdināts. Mēs pārsteidzāmies, tiešām pārsteidzāmies. Jūs pat nemanāt, kā esat mani apvainojusi; tas jums nav nekas. Pārsteidzāmies… pārsteidzāmies… protams, manam vārdam jābūt svētam, bet… esmu tēvs un vēlu laimi savam dēlam …

—    Jūs atsakāties no sava vārda, — iesaucās Nataša bez valda, — jūs priecājaties par gadījumu! Bet ziniet, ka es pati jau pirms divām dienām šeit vienatnē nolēmu atbrīvot viņu no dotā vārda un tagad to apstiprinu, visiem dzirdot. Es atsakos!

—    Tas ir, varbūt jūs gribat atmodināt viņā visu agrāko nemieru, pienākuma apziņu, visas «ilgas pēc saviem pienākumiem» (kā jūs pati nesen izteicāties), lai ar to atkal saistītu viņu pie sevis pa vecam. Jo tas iznāk taisni pēc jūsu teorijas; tāpēc vien es tā runāju; taču diezgan; laiks izšķirs. Es nogaidīšu mierīgāku bridi, lai izskaidrotos ar jums. Ceru, ka mēs nesaraujam mūsu attiecības galīgi. Ceru arī, ka jūs mācīsities mani labāk novērtēt. Es jau šodien gribēju paziņot jums savu projektu par jūsu piederīgajiem, un jūs redzētu… bet diezgan! Ivan Petrovič! — viņš piebilda, pienākdams man klāt. — Tagad vairāk nekā jebkad man būs svarīgi iepazīties ar jums tuvāk, nemaz nerunājot par to, ka sen jau esmu to vēlējies. Ceru, jūs mani sapratīsit. Šinīs dienās es būšu pie jums; jūs atļausit?

Es palocījos. Man pašam likās, ka tagad vairs nevaru izvairīties no šīs pazīšanās. Viņš paspieda man roku, klusēdams palocījās Natašai un devās laukā aizvainotā pašcieņā.

IV nodaļa

Kādu brīdi mēs neviens nerunājām ne vārda. Nataša sēdēja, domās nogrimusi, skumja un satriekta. Visa viņas enerģija pēkšņi bija zudusi. Viņa raudzījās taisni uz priekšu, neko neredzēdama, kā aizmirsusies, turēdama Aļošas roku savējā. Tas klusi izraudāja savas bēdas, reizēm paraudzīdamies uz viņu biklā ziņkārē.

Beidzot viņš sāka bailīgi mierināt Natašu, lūdza nedusmoties, vainoja sevi; bija redzams, ka viņš ļoti gribēja attaisnot tēvu un ka tas jo sevišķi nospieda viņam sirdi; viņš vairākkārt uzsāka runāt par to, bet neiedrošinājās skaidri izteikties, baidīdamies no jauna ierosināt Natašas dusmas. Viņš zvērēja tai pastāvīgu, nevainīgu mīlestību un dedzīgi taisnojās par savu pieķeršanos Katjai; nemitīgi atkārtoja, ka mīlot Katju tikai kā māsu, kā mīļu, labu māsu, ko nevarot atstāt pavisam, jo tas būtu pat rupji un cietsirdīgi no viņa puses, un joprojām apgalvoja — ja Nataša iepazīšot Katju, tad viņas abas tūdaļ sadraudzēšoties, tā ka nekad vairs nešķiršoties, un tad vairs nebūšot nekādu pārpratumu. Šī doma viņam sevišķi patika. Nabadziņš nemeloja it nemaz. Viņš nesaprata Natašas bažas un arī vispār labi nesaprata, ko tā pirmīt bija sacījusi viņa tēvam. Saprata tikai, ka viņi bija saķildojušies, un tas gulēja kā akmens viņam uz sirds.

— Tu man pārmet tēva dēļ? — Nataša jautāja.

—    Vai es varu pārmest, — viņš rūgti atbildēja, — ja pats esmu par iemeslu visam un visās lietās vainīgs? Es taču novedu tevi līdz tādām dusmām, bet dusmās tu arī viņu apvainoji, tāpēc ka gribēji mani attaisnot; tu vienmēr mani attaisno, bet es neesmu tā cienīgs. Bija jāatrod vainīgais, tad tu arī nodomāji, ka tas ir viņš. Bet viņš tiešām, tiešām nav vainīgs! — Aļoša iesaucās iejūsminādamies. — Un vai gan tādēļ viņš brauca šurp! Vai to viņš gaidīja!

Taču, redzēdams, ka Nataša raugās viņā skumji un pārmetoši, tūlīt zaudēja drosmi.

—    Nu, neteikšu tā, neteikšu, piedod man! — viņš sacīja. — Es pie visa esmu vainīgs!

—    Jā, Aļoša, — viņa turpināja nospiestu sirdi. — Tagad viņš ienācis starp mums un iztraucējis mūsu mieru uz visu mūžu. Tu vienmēr esi ticējis man vairāk nekā citiem, bet tagad viņš ir sējis tavā sirdī aizdomas uz mani, neuzticību, tu vaino mani, viņš atņēmis man pusi tavas sirds. Melns kaķis pārskrējis pār mūsu ceļu.

—    Nesaki tā, Nataša! Kāpēc tu saki — «melns kaķis»? — Viņu apbēdināja šis izteiciens.

—    Viņš ar viltotu labsirdību, ar nepatiesu augstsirdību piesaistījis tevi pie sevis, — Nataša turpināja, — un tagad arvien vairāk un vairāk sakūdīs tevi pret mani.

—    Zvēru tev, ka ne! — Aļoša iesaucās vēl lielākā dedzībā. — Viņš bija uzbudināts, kad sacīja, ka «pārsteigušies». Tu redzēsi pati — jau rīt, tuvākajās dienās viņš atgūsies, un, ja viņš ir tik stipri noskaities, ka tiešām vairs negribēs mūsu laulību, tad, zvēru tev, es viņam neklausīšu. Man varbūt pietiks spēka to izdarīt… Un zini, kas mums palīdzēs, — viņš pēkšņi iesaucās, sajūsmināts par savu ideju, — Katja mums palīdzēs! Un tu redzēsi, tu redzēsi, cik tā ir brīnum jauka būtne! Tu redzēsi, vai viņa grib būt tev sāncense un izšķirt mūs! Un cik netaisna tu biji pirmīt, kad sacīji, ka es esmu no tādiem, kam mīlestība pariet otrā dienā pēc kāzām! Cik rūgti man to bija dzirdēt! Nē, es neesmu tāds, un ja es bieži braucu pie Katjas …

—    Diezgan, Aļoša, ej pie viņas, kad vien gribi! Ne jau par to es pirmīt runāju. Tu visu neesi sapratis. Esi laimīgs, ar ko gribi. Es taču nevaru prasīt no tavas sirds vairāk, nekā tā spēj man dot…

Ienāca Mavra.

—   Varbūt pasniegt tēju? Nav joki, divas stundas patvāris mutuļo; pulkstenis jau vienpadsmit.

Viņa jautāja strupi un nikni: bija redzams, ka viņa ļoti sliktā omā un dusmojas uz Natašu. Tas tāpēc, ka viņa visas šīs dienas — no otrdienas — bija tādā sajūsmā, ka viņas jaunkundze (ko viņa ļoti mīlēja) iziet pie vīra, un jau bija paspējusi izdaudzināt to pa visu namu, pa apkaimi, bodītē, sētniekam. Viņa lielījās un svinīgi stāstīja, ka kņazs esot ievērojams cilvēks, ģenerālis un briesmīgi bagāts, pats atbraucis lūgt piekrišanu no viņas jaunkundzes un ka viņa, Mavra, pati savām ausīm to dzirdējusi, — un nu pēkšņi tas viss bija pagalam. Kņazs aizbrauca saniknots, arī tēja netika pasniegta, un, protams, vainīga bija jaunkundze. Mavra bija dzirdējusi, cik necienīgi viņa ar to runāja.

—    Labi… pasniedz! — Nataša atbildēja.

—   Nu, un uzkožamos arī pasniegt?

—    Uzkožamos arī. — Nataša apjuka.

—    Gādājām, gādājām, — Mavra turpināja, — no vakardienas vai bez kājām! Pēc vīna uz Ņevas prospektu skrēju, bet te… — Un viņa izgāja, nikni aizcirzdama durvis.

Nataša nosarka un kaut kā dīvaini paskatījās manī. Te jau pasniedza tēju, arī uzkožamos; bija medījumi, kaut kāda zivs, divas pudeles lieliska vīna no Jeļisejeva. «Kam gan to visu sagādājuši?» es nodomāju.

—    Redzi nu, Vaņa, kāda es esmu! — sacīja Nataša, pieiedama pie galda un kaunēdamās pat no manis. — Es taču nojautu, ka viss šodien notiks tā, kā notika, un tomēr domāju, ka varbūt beigsies gluži citādi. Aļoša atbrauks, sāks līgt mieru, mēs salīgsim mieru, visas manas aizdomas izrādīsies nepamatotas, mani par to pārliecinās, un . . . katram gadījumam es arī sagādāju uzkožamos. Ko var zināt, nodomāju, mēs aizpļāpāsimies, pasēdēsim ilgāk …

Nabaga Nataša! Viņa tā nosarka, to sacīdama. Aļoša bija sajūsmā.

—    Redzi nu, Nataša! — viņš iesaucās. — Tu pati sev neticēji; pirms divām stundām tu vēl neticēji savām aizdomām! Nē, tas viss ir jāvērš par labu; es esmu vainīgs, visam esmu par iemeslu, es visu arī griezīšu par labu. Nataša, ļauj man doties tūlīt pie tēva! Man viņš jāredz; viņš ir aizskarts, apvainots; viņš jāiepriecina, es viņam pateikšu visu, visu savā vārdā, tikai savā; tu tur nebūsi iejaukta. Un es visu nokārtošu … Nedusmojies uz mani, ka es tā gribu doties pie viņa un tevi gribu atstāt! Tā nemaz nav; man viņa žēl; viņš attaisnosies tavā priekšā; redzēsi… Rīt mazā gaismiņā es būšu pie tevis un visu dienu palikšu pie tevis, pie Katjas nebraukšu …

Nataša viņu neaizturēja, vēl pati ieteica braukt. briesmīgi baidījās, ka Aļoša tagad tīšām par varēm sēdes pie viņas cauras dienas un viņa to garlaikos. Nataša tikai lūdza, lai viņš nerunātu neko viņas vārdā, un centās šķiroties jautrāk viņam uzsmaidīt. Aļoša jau posās iet, bet pēkšņi piegāja pie viņas, saņēma viņu aiz abām rokām un nosēdās viņai līdzās. Viņš raudzījās Natašā ar neizteicamu maigumu.

— Nataša, mans draugs, manu eņģei, nedusmojies uz mani, un nekad neķildosimies! Apsoli man, ka vienmēr ticēsi man un es tev! Re, manu eņģei, ko tev tagad pastāstīšu: mēs kādreiz bijām saķildojušies, neatceros, pai ko; es biju vainīgs. Mēs nerunājām viens ar otru. Es negribēju lūgt piedošanu pirmais, bet man bija briesmīgi skumji. Es staigāju pa pilsētu, klaiņoju visur, iegriezos pie draugiem, bet ap sirdi bija tik smagi, tik smagi… Un tad man ienāca prātā: ja nu tu, piemēram, saslimtu un nomirtu. Un, kad es to iedomājos, mani pēkšņi pārņēma tāds izmisums, it kā es tiešām uz mūžu būtu tevi zaudējis. Domas kļuva arvien smagākas, šausmīgākas. Tad pamazām es sāku iztēloties, it kā es būtu atnācis pie tava kapa, pakritis uz tā nemaņā, apkampis to un pamiris skumjās. Es iedomājos, kā es skūpstītu šo kapu, sauktu tevi laukā no tā kaut uz vienu brīdi un lūgtu no dieva brīnumu, lai tu kaut vienu acumirkli celtos augšām; es iedomājos, kā es mestos tevi apkampt, spiestu sev klāt, skūpstītu un, liekas, nomirtu no svētlaimības, ka jel vienu mirkli varu vēlreiz, tāpat kā agrāk, tevi apkampt. Un, kad es to iedomājos, man pēkšņi ienāca prātā: te nu es uz vienu brītiņu izlūgšu tevi no dieva, tomēr tu taču biji kopā ar mani sešus mēnešus, un šais sešos mēnešos cik daudzreiz mēs saķildojāmies, cik daudz dienu mēs nerunājām viens ar otru! Augas dienas mēs pavadījām ķildās un izturējāmies nevērīgi pret mūsu laimi, bet te tikai uz īsu mirkli izsaucu tevi no kapa un par šo brīdi esmu gatavs samaksāt ar visu mūžu! . .. Kolīdz es iedomājos visu to, es nevarēju izturēt un drīzāk drāzos pie tevis, skrēju šurp, bet tu jau gaidīji mani, un, kad mēs apkampāmies pēc ķildas, atceros, es tik stipri piespiedu tevi pie krūts, it kā tiešām zaudētu tevi. Nataša! Nekad neķildosimies! Tas man vienmēr tik grūti! Un vai var, ak kungs, domāt, ka es varētu atstāt tevi!

Nataša raudāja. Viņi cieši apkampa viens otru, un Aļoša vēlreiz zvērēja viņai, ka nekad viņu neatstāšot. Pēc tam viņš aizdrāzās pie tēva. Viņš bija cieši pārliecināts, ka visu nokārtos, visu izlīdzinās.

—    Visam beigas! Viss pagalam! — sacīja Nataša, drudžaini saspiezdama man roku. — Viņš mani mīl un nekad nebeigs mīlēt, bet viņš arī Katju mīl un pēc kāda laika mīlēs viņu vairāk nekā mani. Bet šis čūska kņazs nesnaudīs un tad .. .

—   Nataša! Es pats ticu, ka kņazs rīkojas negodīgi, bet…

—    Tu netici visam, ko es viņam pateicu! Es manīju to no tavas sejas. Bet pagaidi, tu pats redzēsi, vai man ir bijusi taisnība vai ne. Es taču vēl tikai runāju vispārīgi, bet diezin kas vēl viņam prātā! Tas ir briesmīgs cilvēks! Es staigāju šīs četras dienas te pa istabu un nopratu visu. Viņam tieši vajadzēja atbrīvot, atvieglot Aļošas sirdi no skumjām, kas traucēja dzīvot, no mīlestības pienākumiem pret mani. Viņš izdomājis šis precības vēl arī tādēļ, lai iespiestos starp mums ar savu ietekmi un apburtu Aļošu ar savu cēlumu un augstsirdību. Tas ir tiesa, tiesa, Vaņa! Aļošam ir taisni tāds raksturs. Viņš nomierinātos par mani; viņa satraukums par mani pārietu. Viņš domātu; tagad jau viņa ir mana sieva, mūžīgi pie manis, — un negribot piegrieztu lielāku vērību Katjai. Kņazs, kā redzams, izpētījis šo Katju un uzminējis, ka viņa tam noderīga, ka viņa spēj to spēcīgāk aizraut nekā es. Ak, Vaņa! Tagad tu esi visa mana cerība: viņš nezin kāpēc grib ar tevi sastapties, iepazīties. Nenoraidi to un centies, draugs, dieva dēļ, jo drīzāk tikt pie grāfienes! Iepazīsties ar šo Katju, ieskaties viņā labāk un pasaki man, kas viņa ir! Man vajag, lai tur būtu tava acs. Neviens mani tā nesaprot kā tu, un tu sapratīsi, kas man vajadzīgs. Ielūkojies vēl, cik liela ir viņu draudzība, kas notiek viņu starpā, par ko viņi runā; Katju, galvenais, Katju izpēti.., Pierādi man vēl šoreiz, mans mīļais, visumīļais Vaņa, pierādi man vēlreiz savu draudzību! Tu vien, tikai tu vien tagad esi mana cerība!

Kad es pārnācu mājās, bija jau pāri divpadsmitiem naktī. Nellija samiegojusies atvēra man durvis. Viņa pasmaidīja un uzmeta man gaišu skatienu. Nabadzīte ļoti pukojās par sevi, ka bija aizmigusi. Viņai arvien tikās mani sagaidīt. Viņa sacīja, ka atnācis kāds un jautājis pēc manis, sēdējis pie viņas un atstājis uz galda zīmīti. Zīmīte bija no Maslobojeva. Viņš aicināja mani pie sevis rīt pēc divpadsmitiem. Es gribēju iztaujāt Nelliju, bet atliku līdz rītam, piekodinādams, lai viņa tūlīt liekas gulēt; nabadzīte jau tāpat bija nogurusi, gaidīdama mani, un bija iemigusi tikai pusstundu pirms manas pārnākšanas.

v nodaļa

No rīta Nellija man par vakardienas apciemojumu pastāstīja diezgan dīvainas lietas. Jau tas vien likās savādi, ka Maslobojevam bija ienācis prātā šai vakarā atnākt: viņš droši zināja, ka manis nebūs mājās; es pats viņam to pateicu, kad mēs beidzamo reizi tikāmies, un ļoti labi to atcerējos. Nellija pastāstīja, ka sākumā viņa negribējusi atvērt durvis, jo baidījusies; pulkstenis bijis jau astoņi vakarā. Bet viņš pierunājis to caur aizslēgtām durvīm, apgalvodams — ja viņš neatstāšot tagad man zīmīti, tad rīt man nezin kāpēc iešot ļoti slikti. Kad tā viņu ielaidusi, viņš tūlīt uzrakstījis zīmīti, piegājis viņai klāt un nosēdies līdzās uz dīvāna. — Es piecēlos un negribēju ar viņu runāt, — Nellija stāstīja, — es no viņa ļoti baidījos; viņš sāka runāt par Bubnovu, kā viņa tagad dusmojoties, ka vairs nedrīkstot ņemt mani pie sevis, un sāka jūs slavēt; teica, ka viņš jums esot liels draugs un pazinis jūs kā mazu zēnu. Tad es sāku ar viņu runāt. Viņš izvilka konfektes un teica, lai arī es ņemot; es negribēju; tad viņš sāka mani pārliecināt, ka viņš esot labs cilvēks, protot dziedāt dziesmas un dancot; pietrūkās kājās un sāka dancot. Man uznāca smiekli. Pēc tam sacīja, ka pasēdēšot vēl mazliet: «Pagaidīšu Vaņu, varbūt pārnāks,» — un ļoti lūdza mani, lai es nebaidoties un sēžoties viņam līdzās. Es apsēdos, bet runāt neko ar viņu negribēju. Pēc tam viņš sacīja man, ka pazinis māmiņu un vectētiņu, un … tad es sāku runāt. Viņš ilgi nosēdēja.

— Par ko tad jūs runājāt?

—    Par māmiņu … par Bubnovu … par vectētiņu. Viņš nosēdēja pāris stundu.

Nellija it kā negribēja stāstīt, par ko viņi runājuši. Es neiztaujāju, cerēdams uzzināt visu no Maslobojeva. Man tikai šķita, ka Maslobojevs tīšām iegriezies, kad manis nav mājās, lai satiktu Nelliju vienu. «Kādēļ tas viņam vajadzīgs?» es nodomāju.

Viņa parādīja man trīs konfektes, ko viņš iedevis. Tās bija ledus karameles zaļos un sarkanos papīrīšos, ļoti draņķīgas un droši vien pirktas dārzeņu bodītē. Nellija iesmējās, man tās rādīdama.

—    Kāpēc tu tās neēd? — es jautāju.

—    Negribu, — viņa nopietni atbildēja, saraukdama uzacis. — Es arī neņēmu no viņa; viņš pats uz dīvāna atstājis. ..

Todien man bija daudz iešanu. Es sāku atvadīties no Nellijas.

—   Vai tev vienai nav garlaicīgi? — es jautāju aiziedams.

—   Ir garlaicīgi un nav. Garlaicīgi tāpēc, ka jūs tik ilgi esat projām.

Un viņa ar tādu mīlestību paskatījās manī, to pasacījusi. Visu šo rītu viņa raudzījās manī ar tikpat maigu skatienu un likās tik jautra, tik piemīlīga, un tai pašā laikā kaut kas kautrīgs, pat bikls bija viņā, it kā viņa baidītos kaut kā man sariebt, pazaudēt manas simpātijas un .. . pārāk daudz izteikt, kā kaunēdamās no tā.

—    Un kā tad nav garlaicīgi? Tu taču sacīji, ka tev «ir garlaicīgi un nav»? — es jautāju, neviļus viņai uzsmaidīdams, tik mīļa un dārga viņa man bija kļuvusi.

—    Gan es pati zinu, kā nav garlaicīgi, — viņa atbildēja pasmaidīdama un nezin kāpēc atkal sakaunējās. Mēs runājām uz sliekšņa pie atvērtajām durvīm. Nellija stāvēja man iepretī, nodūrusi actiņas, ar vienu roku pieķērusies man pie pleca, ar otru knibinādama manu svārku piedurkni.

—    Kā, vai tas noslēpums? — es jautāju.

—    Nē … nekas … es — es jūsu grāmatiņu sāku lasīt, kad jūs nebijāt, — viņa noteica pusbalsī un, pacēlusi uz mani maigo, vērīgo skatienu, gluži nosarka.

—    Ak tā! Un tev patīk? — Es biju apmulsis kā autors, kam pateikuši uzslavu taisni acīs, un es diezin ko dotu, ja varētu šai bridi noskūpstīt viņu. Bet noskūpstīt tā kā nevarēja. Nellija brīdi klusēja.

—   Kāpēc, kāpēc viņš nomira? — viņa jautāja visdziļākajās skumjās, mirkli uzmezdama man skatienu un pēkšņi atkal nodurdama acis.

—    Kurš tad?

—    Nu tas jauneklis ar diloni. . . tajā grāmatiņā.

—    Ko lai dara, tā vajadzēja, Nellij.

—    Nemaz nevajadzēja, — viņa atbildēja gandrīz čukstus, bet tā pēkšņi, aprauti, gandrīz nikni uzmezdama lūpiņu un vēl stūrgalvīgāk raudzīdamās grīdā.

Pagāja vēl brīdis.

—   Bet viņa . .. nu, lūk, arī viņi .. . meitene un vecītis, — Nellija čukstēja, vēl stiprāk knibinādama manu piedurkni, — kā, vai viņi dzīvos kopā? Un nebūs nabagi?

—    Nē, Nellij, viņa aizbrauks tālu; apprecēsies ar muižnieku, bet viņš paliks viens, — es atbildēju ar bezgalīgu nožēlu, tiešām nožēlodams, ka nevaru viņai pasacīt kaut ko vairāk iepriecinošu.

—   Nu re … Re! Re, kā notiek! 0, kādi… Es pat lasīt vairs negribu!

Un viņa nikni atgrūda manu roku, aši aizgriezās, piegāja pie galda un nostājās ar seju pret kaktu, acis nodūrusi. Viņa bija gluži nosarkusi un nevienādi elpoja, it kā aiz kādām briesmīgām bēdām.

—    Diezgan, Nellij, tu sadusmojies! — es atsāku, pienākdams pie viņas. — Tas viss taču nav patiesība, kas uzrakstīts, tā ir izdoma; nu kas tur ko skaisties! Tu esi jūtīga meitene.

—    Es nedusmojos, — viņa sacīja bikli, paceldama uz mani ļoti gaišu, mīlestības pilnu skatienu; pēc tam pēkšņi satvēra manu roku, piespieda man pie krūtīm seju un nezin kāpēc sāka raudāt.

Bet tai pašā brīdī arī iesmējās — raudāja un smējās reizē. Man arī gan nāca smiekli, gan bija kaut kā … saldi. Bet viņa neparko negribēja pacelt galvu, un, kad es taisījos atraut viņas sejiņu no sava pleca, viņa arvien ciešāk spiedās tam klāt un smējās arvien vairāk.

Galu galā beidzās šī sentimentālā scēna. Mēs atvadījāmies; es steidzos. Nellija, gluži sasarkusi un vēl arvien it kā nokaunējusies, actiņām mirdzot kā zvaigznītēm, izskrēja man pakaļ uz pašām kāpnēm un lūdza atgriezties labi drīz. Es apsolīju, ka katrā ziņā atgriezīšos uz pusdienām un pēc iespējas ātrāk.

Sākumā devos pie vecīšiem. Viņi abi sirga. Anna Andrejevna bija gluži slima; Nikolajs Sergejičs sēdēja savā kabinetā. Viņš dzirdēja, ka esmu ieradies, bet es zināju, ka pa savam paradumam viņš iznāks ne agrāk kā pēc stundas ceturkšņa, lai ļautu mums izrunāties. Es negribēju visai satraukt Annu Andrejevnu un tāpēc iespējami saudzīgak pastāstīju par vakarvakaru, tomēr pateicu patiesību; man par brīnumu, vecīte gan noskuma, bet kaut kā bez pārsteiguma uzņēma vēsti par iespējamo šķiršanos.

— Nu, draugs, tā jau domāju, — viņa sacīja. — Jūs aizgājāt toreiz, bet es ilgi pārdomāju un izdomāju, ka tas nevar notikt. Neesam mēs pelnījuši to no dieva kunga, un arī šis cilvēks tāds nelietis; nevar taču no viņa gaidīt labu. Nav joki, desmit tūkstošus no mums par neko paņem, zina taču, ka par neko, un tomēr ņem. Beidzamo maizes kumosu atņem; pārdos Ihmeņevku. Bet Natašiņa ir taisnīga un prātīga, ka nav tiem noticējusi. Un vai jūs arī zināt, draudziņ, — viņa turpināja klusākā balsī, — manējais, manējais! Pilnīgi uzstājas pret šīm laulībām. Sācis runāt: negribu un negribu! Sākumā domāju, ka viņš gražojas, bet nē, patiešām. Kas tad notiks ar meitiņu, ar mūsu dūjiņu? Tad jau viņš to pavisam nolādēs. Nu, bet tas tur, Aļoša, ko tad tas?

Vēl ilgi viņa mani izjautāja un, kā bija paradusi, vaimanāja un sūrojās pēc katras manas atbildes. Vispār es ievēroju, ka viņa pēdējā laikā kaut kā pavisam bija zaudējusi galvu. Katra vēsts viņu stipri uztrauca. Bēdas par Natašu sagrauza viņas sirdi un veselību.

Ienāca vecais vīrs rītasvārkos un tupelēs; viņš sūdzējās par drudzi, bet maigi noraudzījās sievā un visu laiku, kamēr es pie viņiem biju, noņēmās ar to kā aukle, skatījās tai acīs, pat it kā kautrējās no tās. Viņa skatienos bija tik daudz maiguma. Viņu bija nobaidījusi vecītes slimība; viņš juta, ka viņam nekas vairs nepaliks šai pasaulē, ja būs jāzaudē arī viņa.

Es nosēdēju pie viņiem kādu stundu. Atvadoties viņš iznāca man līdzi priekšnamā un ierunājās par Nelliju. Viņš bija nopietni nodomājis pieņemt to savā namā meitas vietā. Viņš sāka apspriesties ar mani, kā piedabūt arī Annu Andrejevnu. Ar sevišķu ziņkāri viņš izjautāja mani par Nelliju — vai es neesot dabūjis zināt par viņu vēl ko vairāk. Es ātrumā pastāstīju viņam. Mans stāsts atstāja uz viņu iespaidu.

—   Mēs vēl parunāsim par to, — viņš noteikti sacīja,

—    bet pagaidām… tomēr es pats pie tevis aiziešu, kolīdz tikšu druscīt veselāks. Tad arī izlemsim.

Taisni pulksten divpadsmitos es biju pie Maslobojeva. Man par lielum lielo brīnumu, pirmais cilvēks, ko es tur ieiedams sastapu, bija kņazs. Viņš priekšnamā vilka mugurā mēteli, bet Maslobojevs rosīgi viņam palīdzēja un pasniedza spieķi. Viņš gan bija sacījis, ka pazīstot kņazu, tomēr šī satikšanās mani ārkārtīgi pārsteidza.

Kņazs gluži kā apjuka, ieraudzījis mani.

—    Ak tas esat jūs! — viņš iesaucās, kā likās, pārlieku dedzīgi. — Iedomājieties, kāda tikšanās! Es nupat dabūju zināt no Maslobojeva kunga, ka jūs esat pazīstami. Priecājos, priecājos, esmu sevišķi priecīgs, ka jūs sastapu; es tieši gribēju jūs sastapt un ceru pēc iespējas drīzāk aizbraukt pie jums — jūs atļausit? Man ir lūgums jums: palīdziet man, izskaidrojiet mūsu tagadējo stāvokli. Jūs droši vien sapratāt, ka es runāju par vakardienu … Jūs tur esat draugs un paziņa, jūs sekojāt visai šai lietas norisei, jums ir ietekme … Briesmīgi nožēloju, ka nevaru ar jums tūlīt… darīšanas. Bet šinīs dienās un pat varbūt vēl ātrāk man būs prieks jūs apmeklēt. Un tagad …

Viņš, kā likās, pārāk cieši paspieda man roku, samirkšķinājās ar Maslobojevu un izgāja.

—    Saki man dieva dēļ… — es uzsāku, ieiedams istabā.

—    Gluži nekā es tev neteikšu, — pārtrauca Maslobojevs, steigā paķerdams cepuri un dodamies priekšnamā,

—    darīšanas! Es, brāl, pats skrienu, esmu nokavējies …

—   Bet tu taču pats rakstīji, ka pulksten divpadsmitos.

—    Un kas par to, ka rakstīju? Vakar tev rakstīju, bet šodien man uzrakstījuši un tā kā ar cirvi pa pieri — tādas tās lietas! Mani gaida. Atvaino, Vaņa! Viss, ko varu ļaut tev gandarījumam, tas ir — piekaut mani par to, ka veltīgi tevi iztraucēju. Ja vēlies gandarījumu, tad sit, tikai, dieva dēļ, ātrāk! Nekavē, darīšanas gaida.

—    Kādēļ man tevi sist? Ja darīšanas, tad steidzies, katram atgadās neparedzētas darīšanas. Bet tikai…

—    Nē, par tikai es tev pateikšu, — viņš pārtrauca, izsteigdamies priekšnamā un vilkdams mēteli (pēc viņa arī es sāku ģērbties). — Man pie tevis arī vajadzība; ļoti svarīga vajadzība, tādēļ arī aicināju tevi; attiecas tieši uz tevi un uz tavām interesēm. Bet, tā kā minūtes laikā tūlīt izstāstīt nevar, tad apsolies man, dieva dēļ, ka atnāksi pie manis šovakar taisni pulksten septiņos, ne agrāk, ne vēlāk. Būšu mājās.

—          Šovakar, — es sacīju nenoteikti, — nu, brāl, es šovakar gribēju iegriezties …

—          Iegriezies, mīļais, tur tūlīt, kur tu gribēji vakarā iegriezties, bet vakarā pie manis! Jo tu, Vaņa, nevari nemaz iedomāties, ko es tev pastāstīšu.

—          Nu, labi, labi; kas gan tas varētu būt? Atzīstos, tu dari mani ziņkārīgu.

Runādami mēs bijām iznākuši pa nama vārtiem un stāvējām uz trotuāra.

—   Tad tu būsi? — viņš uzstājīgi jautāja.

—   Teicu, ka būšu.

—   Nē, dod goda vārdu.

—    Vai, kāds tu esi! Nu, goda vārds.

—    Lieliski un cēli. Uz kuru pusi tu?

—    Uz šo, — es atbildēju, rādīdams pa labi.

—           Nu, bet man uz to, — viņš sacīja, rādīdams uz kreiso pusi. — Ardievu, Vaņa! Atceries, pulksten septiņos.

«Dīvaini,» es nodomāju, noskatīdamies viņam pakaļ.

Vakarā es gribēju būt pie Natašas. Bet, tā kā nupat biju devis vārdu Maslobojevam, tad arī nolēmu doties pie viņas tūlīt. Es biju pārliecināts, ka sastapšu pie viņas Aļošu. Tiešām viņš bija tur un briesmīgi priecājās, kad es iegāju.

Viņš bija ļoti mīļš, ārkārtīgi maigs pret Natašu un kļuva pat jautrs, man ienākot. Nataša gan centās izlikties līksma, bet varēja redzēt, ka ar pūlēm. Viņas seja bija slimīgi bāla; nakti viņa bija slikti gulējusi. Pret Aļošu viņa izturējās kaut kā pārspīlēti laipni.

Aļoša, lai gan daudz runāja, daudz stāstīja, acīm redzot, gribēdams viņu uzjautrināt un izraisīt smaidu uz viņas lūpām, kas negribot savilkās ne jau smaidam, — jūtami vairījās minēt sarunā Katju un tēvu. Jādomā, ka no viņa vakardienas mēģinājuma samierināt nekas nebija iznācis.

—           Vai zini ko? Viņam briesmīgi gribas iet projām no manis, — Nataša man steigšus pačukstēja, kad Aļoša uz brīdi bija izgājis kaut ko pasacīt Mavrai, — taču viņš baidās. Bet man pašai bail pasacīt viņam, lai viņš iet projām, jo tad viņš droši vien tīšām neies, tomēr par visu vairāk baidos, ka viņš sāks garlaikoties un tāpēc kļūs pavisam vēss pret mani. Ko lai daru?

—          Ak dievs, kādā stāvoklī jūs paši sevi nostādāt! Un cik jūs esat slimīgi aizdomīgi, kā jūs sekojat viens otram! Pietiktu jums izskaidroties, un viss būtu labi. Taisni šā stāvokļa dēļ viņš varbūt tiešām sāks garlaikoties.

—    Ko tad lai iesāku? — viņa izbīlī iesaucās.

—          Pagaidi, es jums visu nokārtošu … — Un es izgāju virtuvē ar ieganstu lūgt Mavrai noslaucīt vienu manu dubļaino galošu.

—    Uzmanīgāk, Vaņa! — viņa sauca man pakaļ.

Tikko es biju iegājis pie Mavras, Aļoša metās man

klāt, it kā būtu mani gaidījis.

—           Ivan Petrovič, dārgais, ko lai daru? Dodiet man padomu! Es jau vakar apsolījos, ka šodien, taisni tagad, būšu pie Katjas. Es taču nevaru neierasties! Es mīlu Natašu kā nezin ko, esmu gatavs skriet vai ugunī, bet, redziet pats, tur visu gluži pamest — tā taču nevar …

—    Tad brauciet vien …

—          Kā tad ar Natašu? Es taču apbēdināšu viņu, Ivan Petrovič, palīdziet kaut kā …

—          Manuprāt, labāk brauciet. Jūs zināt, kā viņa jūs mīl; viņai visu laiku liksies, ka jums ar viņu garlaicīgi un ka jūs pie viņas sēžat piespiedu kārtā. Labāk ir nepiespiesti. Bet iesim, es jums palīdzēšu.

—    Dārgais Ivan Petrovič, cik jūs labs!

Mēs iegājām; pēc brīža es viņam sacīju:

—    Nupat es satiku jūsu tēvu.

—    Kur? -Tviņš nobijies iesaucās.

—           Uz ielas, nejauši. Viņš apstājās kādu bridi, atkal lūdza neaizmirst mūsu pazīšanos. Apjautājās par jums: vai es nezinot, kur jūs tagad esot. Viņam ļoti vajagot jūs satikt, kaut ko jums pasacīt.

—          Ak, Aļoša, aizbrauc, parādies viņam! — uztvēra Nataša, sapratusi, uz ko es vedinu.

—    Bet… kur es viņu tagad satikšu? Vai viņš mājās?

—    Nē, atceros, viņš sacīja, ka būšot pie grāfienes.

—          Nu kā tad lai… — naivi sacīja Aļoša, skumji raudzīdamies Natašā.

—           Ak, Aļoša, kas par to! — viņa sacīja. — Vai tiešām tu gribi pamest šo pazīšanos, lai mani nomierinātu! Tas

taču ir bērnišķīgi. Pirmkārt, tas nav iespējams, un, otrkārt, tu gluži vienkārši izturēsies nekrietni pret Katju. Jūs esat draugi; vai tad var tik rupji pārtraukt sakarus? Galu galā tu mani vienkārši apvaino, ja domā, ka esmu tik greizsirdīga. Brauc, tūlīt brauc, es tevi lūdzu! Arī tavs tēvs nomierināsies.

—    Nataša, tu esi eņģelis, bet es neesmu tava mazā pirkstiņa vērts! — Aļoša iesaucās ar sajūsmu un ar nožēlu. — Tu esi tik laba, bet es… es … nu tad zini! Es tikko tur, virtuvē, lūdzu Ivanam Petrovičam, lai viņš palīdz man aizbraukt no tevis. Tad viņš to izdomāja. Bet nenosodi mani, eņģeli Nataša! Es neesmu gluži vainīgs, tāpēc ka mīlu tevi tūkstoškārt vairāk par visu pasaulē, un tāpēc izdomāju jaunu domu: atklāt visu Katjai un nekavējoties izstāstīt viņai par mūsu tagadējo stāvokli un visu, kas notika vakar. Viņa kaut ko izgudros, lai mūs glābtu, viņa mums uzticīga ar visu sirdi. . .

—    Nu tad ej, — Nataša smaidīdama atbildēja, — un zini ko, mans draugs, es pati ļoti gribētu iepazīties ar Katju. Kā lai to izdara?

Aļošas sajūsmai nebija gala. Viņš tūdaļ pārcilāja dažādas iespējas, kā iepazīties. Pēc viņa prāta iznāca ļoti viegli: Katja izdomāšot. Viņš risināja savu domu jūsmīgi, ar degsmi. Šodien pat apsolījās atnest arī atbildi — jau pēc divām stundām — un vakaru nosēdēt pie Natašas.

—    Vai tiešām atbrauksi? — jautāja Nataša, viņu izvadīdama.

—    Un tu vēl šaubies? Ardievu, Nataša, ardievu, tu mana visumīļā — mūžam mana visumīļā! Ardievu, Vaņa! Ak mans dievs, es jūs nejauši nosaucu par Vaņu; dzirdiet, Ivan Petrovič, es jūs mīlu, — kāpēc mēs neesam uz fu? Būsim uz tu\par—    Būsim uz tu.

—    Paldies dievam! Tas taču man simtkārt ienācis prātā Tikai arvien es kaut kā neiedrošinājos jums pasacīt. Arī tagad saku jūs. Ir taču ļoti grūti sacīt tu. Tas laikam kaut kur Tolstojam labi pateikts: divi apsolījušies viens otram sacīt tu, bet nekādi nespēj un arvien vairās no tādām frāzēm, kurās ir vietniekvārdi. Ak, Nataša! Pārlasīsim kādreiz «Bērnību un zēna gadus»; cik tas jauki!

—    Nu ej taču, ej, — Nataša smiedamās dzina viņu projām, — aizpļāpājies no prieka …

—    Ardievu! Pēc divām stundām būšu pie tevis!

Viņš noskūpstīja tai roku un steidzīgi izgāja.

—   Redzi, redzi, Vaņa! — viņa sacīja un sāka gauži raudāt.

Es nosēdēju pie viņas stundas divas, mierināju viņu un paguvu par visu pārliecināt. Protams, viņai bija taisnība, visas viņas šaubas dibinātas. Sirds man bija skumja, domājot par viņas tagadējo stāvokli; es baidījos par viņu. Bet ko gan varēja darīt?

Dīvains man likās arī Aļoša: viņš mīlēja Natašu tikpat stipri kā agrāk, pat varbūt stiprāk, mocošāk, aiz nožēlām un pateicības. Bet tai pašā laikā jaunā mīlestība spēcīgi iesakņojās viņa sirdī. Kā tas beigsies — nevarēju paredzēt. Man pašam briesmīgi interesanti būtu redzēt Katju. Es atkal nosolījos Natašai ar viņu iepazīties.

Beigās viņa pat it kā kļuva jautrāka. Starp citu, es pastāstīju viņai visu par Nelliju, par Maslobojevu, par Bubnovu, pastāstīju, ka šodien satiku pie Maslobojeva kņazu, kā arī par nolikto satikšanos pulksten septiņos. Tas viss viņu briesmīgi ieinteresēja. Par vecākiem es ar viņu daudz nerunāju un īhmeņeva apciemojumu pagaidām noklusēju; nodomātā Nikolaja Sergejiča divkauja ar kņazu varēja izbiedēt viņu. Arī viņai ļoti dīvaini likās kņaza sakari ar Maslobojevu un kņaza dedzīgā vēlēšanās iepazīties ar mani, lai gan visu to pietiekami izskaidroja tagadējais stāvoklis …

Ap pulksten trim es pārnācu mājās. Nellija sagaidīja mani ar savu gaišo sejiņu.

VI nodaļa

Taisni pulksten septiņos vakarā es jau biju pie Maslobojeva. Viņš saņēma mani ar skaļiem saucieniem un atplestām rokām. Pats par sevi saprotams, viņš bija pa pusei piedzēries. Bet visvairāk mani pārsteidza ārkārtīgā gatavošanās manai uzņemšanai. Bija redzams, ka mani gaida. Glīts tombaka patvāris šņāca uz apaļa galdiņa, kas bija apklāts ar skaistu un dārgu galdautu. Laistījās kristāla, sudraba un porcelāna tējas trauki. Uz otra galda, kas bija apklāts ar citādu, bet tikpat dārgu galdautu, uz šķīvjiem atradās ļoti labas konfektes, Kijevas ievārījumi, šķidrie un sausie, marmelāde, pastila, želeja, franču ievārījumi, apelsīni, āboli un triju vai četru šķirņu rieksti — vārdu sakot, vesels augļu veikals. Uz trešā galda, kas bija apklāts ar sniegbaltu galdautu, bija daždažādi uzkožamie: ikri, siers, pastēte, desas, sautēts šķiņķis, zivis un rindī lieliskas kristāla karafītes ar daudz dažādu šķirņu degvīniem brīnum jaukās krāsās — zaļā, rubīnsarkanā, brūnā, zeltainā. Beidzot, sāņus, uz maza galdiņa, kas arī bija apklāts ar baltu galdautu, stāvēja divi trauki ar šampanieša pudelēm. Uz galda pie dīvāna laistījās trīs pudeles: soterns, lafits un konjaks, — pie Jeļisejeva pirktas, ārkārtīgi dārgas pudeles. Pie tējas galdiņa sēdēja Aleksandra Semjonovna, gan vienkāršā, bet acīm redzami izmeklētā tērpā ar gaumīgām rotām. Viņa saprata, kas viņai piestāv, un, acīm redzot, ar to lepojās; saņemdama mani, viņa uz brīdi piecēlās ar zināmu svinīgumu. Prieks un jautrība atmirdzēja viņas svaigajā sejiņā. Maslobojevs sēdēja lieliskās ķiniešu tupelēs, dārgos rītasvārkos un svaigā, elegantā veļā. Viņa virskreklā visur, kur vien iespējams, bija saspraustas modernas pogas un podziņas. Mati bija sasukāti, ieziesti ar pomādi, izšķirti ar slīpu šķirtni — pēc moctes.

Es tā apmulsu, ka apstājos istabas vidū un skatījos, muli ieplētis, gan Maslobojevā, gan Aleksandrā Semjonovnā, kuras pašapmierinātība bija nonākusi līdz svētlaimei.

—   Kas tas, Maslobojev? Vai tad tev šovakar lūgti viesi? — es beidzot nemierīgi iesaucos.

—    Nē, tu viens pats, — viņš svinīgi atbildēja.

—   Bet kas tad te (es norādīju uz uzkožamiem), te taču var paēdināt veselu pulku?

—   Un padzirdīt arī, galveno aizmirsi — padzirdīti — piebilda Maslobojevs.

—    Un tas viss man vienam?

—   Arī Aleksandrai Semjonovnai. Visu to viņai labpatikās tā sacerēt.

—   Nu, atkali Es jau domāju! — sarkdama iesaucās Aleksandra Semjonovna — izskatā tomēr tikpat apmierināta. — Viesi nevar pieklājīgi uzņemt: tūlīt es vainīga!

—   No paša rīta, iedomājies vien, no paša rīta, kolīdz dabūja zināt, ka tu vakarā ieradīsies, sāka rosīties; tādas mokas piedzīvoja …

—         Atkal melš! Nepavisam ne no paša rīta, bet no vēla vakara. Tu jau vakar vakarā, kolīdz atnāci, tūdaļ runu pasacīji, ka viņš atnākšot viesos uz visu vakaru…

—   Jus esat pārklausījusies.

Nemaz neesmu pārklausījusies, tā bija. Es nekad nemeloju. Bet kāpēc gan neuzņemt viesi? Dzīvojam, dzīvojam, neviens pie mums nenāk, bet visa kā mums diezgan. Lai tad labi cilvēki redz, ka arī mēs protam kā cilvēki dzīvot.

—    Un galvenais — lai dabū zināt, kāda jūs esat lieliska saimniece un rīkotāja, — Maslobojevs piebilda. — Padomā, draudziņ, kāpēc gan es, kāpēc es tā esmu iekritis! Holandiešu kreklu man uzspīlēja, podziņas piesprauda, iedeva tupeles, ķīniešu rītasvārku, matus man pati sasukāja un iezieda ar pomādi: ar bergamoti; ar nez kādām smaržām gribēja iesvaidīt — ar krembrilē, bet tad es vairs neizturēju, sadumpojos, parādīju vīra varu…

—   Nevis bergamote, bet vislabākā franču pomāde no izrakstītās porcelāna bundžiņas! — uztvēra Aleksandra Semjonovna gluži sasarkusi. — Padomājiet pats, Ivan Petrovič, ne uz teātri, ne dancot — nekur nelaiž, tikai tērpus dāvina, bet kas man tie tērpi? Uzcērtos un staigāju viena pati pa istabu. Pirms dažām dienām pierunāju, bijām jau gluži sataisījušies uz teātri; tiklīdz aizgriezos, lai piespraustu brošiņu, viņš pie skapīša klāt: vienreiz, otrreiz — un jau piesūcies. Palikām mājās. Neviens, neviens, neviens nenāk pie mums viesos; tikai no rītiem darīšanās nāk šādi tādi cilvēki; tad dzen mani projām. Bet mums taču ir gan patvāri, gan servīze, arī labas tasītes — tas viss ir, viss dāvināts. Arī ēdamo mums nes, gandrīz vīnu vien pērkam un kaut kādu pomādi, un tur tos uzkožamos — pastēti, šķiņķi un konfektes — jums nopirkām.. . Kaut jel kāds būtu paskatījies, kā mēs dzīvojam! Veselu gadu domāju: atnāks pie mums viesis, īsts viesis, tad mēs visu to parādīsim un pacienāsim viņu: ij cilvēki uzlielīs, ij pašiem būs patīkami; bet, ka viņu, muļķi, ieziedu ar pomādi, to viņš nemaz nav pelnījis; viņš aizvien staigātu netīrs. Re, kāds viņam rītasvārks: uzdāvināja — bet vai viņš tāda rītasvārka vērts? Viņam tikai piesūkties par visām lietām. Redzēsit, ka viņš jums tējas vietā vispirms piedāvās degvīnu.

—   Kā tad! Lai iet: iedzersim, Vaņa, zeltaino un sudrabaino, bet pēc tam ar atsvaidzinātu sirdi ķersimies arī pie citiem dzērieniem.

—   Nu, es jau teicu!

—   Esiet mierīga, Sašiņ, arī tējiņu iedzersim — ar konjaciņu, uz jūsu veselību.

—    Nu kā tad! — viņa iesaucās, plaukstas sasizdama. — Hanu tēja — par seši rubļi, aizvakar tirgonis uzdāvināja, bet viņš to grib dzert ar konjaku. Neklausiet, Ivan Petrovič, es jums tūlīt ieliešu … Redzēsit, jūs pats redzēsit, kas tā par tēju!

Un viņa jau rosījās pie patvāra.

Bija saprotams, ka viņi nodomājuši mani noturēt visu vakaru. Aleksandra Semjonovna visu gadu bija gaidījusi viesi un tagad taisījās izkratīt man sirdi. Tas viss neietilpa manos aprēķinos.

—    Klausies, Maslobojev, — es sacīju sēzdamies, — es taču neesmu nācis pie tevis viesos, nācu darīšanās; tu pats mani aicināji, lai kaut ko pastāstītu …

—   Nu, darīšanas paliek darīšanas, bet draudzīgai sarunai savs laiks.

—    Nē, manu sirsniņ, nav ko domātPusdeviņos ardievu. Man kaut kas jānokārto; es solījos…

—    Nekā nebūs. Apžēlojies — ko tu ar mani dari? Ko gan tu dari ar Aleksandru Semjonovnu? Jel paveries viņā: gluži sastingusi. Kādēļ tad mani ar pomādi ieziedusi: man virsū taču bergamote, padomā!

—   Tu tikai joko, Maslobojev. Es Aleksandrai Semjonovnai nozvērēšos, ka jaunnedēļ — nu kaut vai piektdien ieradīšos pie jums pusdienās; bet tagad, brāl, esmu devis vārdu vai, labāk sakot, man vienkārši jābūt kādā vietā. Labāk paskaidro man: ko tu gribēji pastāstīt?

—    Vai tad tiešām jūs tikai līdz pusdeviņiem! — iesaucās Aleksandra Semjonovna biklā un žēlabainā balsī, gandrīz vai raudādama, pasniedzot man tasīti lieliskas tējas.

—    Neraizējieties, Sašiņ, tas viss nieki, — Maslobojevs uztvēra. — Viņš paliks; nieki. Labāk pasaki man, Vaņa, — kur tu tā arvien dodies? Kas tev par darīšanām? Vai drīkstu jautāt? Tu taču ik dienas kaut kur skraidi, nestrādā …

—   Kam tev to vajag zināt? Varbūt tomēr vēlāk pateikšu. Bet labāk paskaidro tu pats, kadeļ tu vakar ieradies pie manis, kad es pats sacīju tev, atceries, ka manis nebūs mājās.

—    Vēlāk atcerējos, bet vakar biju aizmirsis. Par kādu jautājumu tiešām gribēju ar tevi parunāt, bet visvairāk palīdzēja iepriecināt Aleksandru Semjonovnu. «Re,» viņa saka, «ir cilvēks, izrādās, ka draugs, kāpēc neuzaicini?» Un mani, brāl, četras dienas tevis dēļ rausta. Par bergainoti man, protams, viņpasaulē piedos četrdesmit grēkus, bet, domāju, kāpēc gan vienu vakaru nepavadīt draudzīgi? Tad arī izlietoju strategemu: uzrakstīju, ka svarīgas darīšanas, ja neieradīsies, tad visi mūsu kuģi nogrims.

Es palūdzu viņu uz priekšu vairs tā nedarīt, bet labāk iepriekš tieši paziņot. Arī viņa izskaidrojums mani ne gluži apmierināja.

—    Bet kāpēc tu pirmīt aizbēgi no manis? — es jautāju.

—   Pirmīt tiešām bija darīšanas, nemeloju ne par naga melnumu.

—    Vai ar kņazu?

—   Kā jums garšo mūsu tēja? — medainā balstiņā jautāja Aleksandra Semjonovna.

Jau piecas minūtes viņa bija gaidījusi, ka es uzlielīšu viņas tēju, bet es nemaz neatģidos.

—   Ļoti laba, Aleksandra Semjonovna, lieliska! Tādu vēl nebiju dzēris.

Aleksandra Semjonovna gluži sasarka aiz prieka un steidzās ieliet man vēl.

—    Kņazs! — Maslobojevs iesaucās. — Šis kņazs, brāl, ir tāds blēdis, tāds viltnieks… nu! Es, brāl, lūk, ko tev sacīšu: lai gan pats esmu blēdis, bet jau tikuma dēļ vien negribētu būt viņa ādā! Taču diezgan, klusu! To vien tik es arī varu par viņu pasacīt.

—    Bet es, ka par spīti, atnācu pie tevis, lai, starp citu, arī par viņu pajautātu. Taču par to vēlāk. Bet kādēļ tu vakar, kad manis nebija, manai Elenai devi ledenes un dancoji viņai priekšā? Un par ko tu varēji pusotras stundas ar viņu runāt!

—    Elena, tā ir maza meitene, gadus divpadsmit vai vienpadsmit veca, dzīvo pagaidām pie Ivana Petroviča, — Maslobojevs paskaidroja, pēkšņi griezdamies pie Aleksandras Semjonovnas. — Skaties, Vaņa, skaties, — viņš turpināja, rādīdams uz to ar pirkstu, — gluži sasarka, kolīdz uzdzirdēja, ka nepazīstamai jaunavai esmu nesis ledenes, tā pietvīka, tā nodrebēja, it kā mēs pēkšņi no pistoles būtu izšāvuši… Re, kādas actiņas, kvēlot kvēlo kā oglītes. Nu, nav taču, Aleksandra Semjonovna, nav ko slēpt! Greizsirdīga. Nebūtu es izskaidrojis, ka tas ir vienpadsmitie 211 gadīgs skuķis, tad tūdaļ sadotu man pa kaklu, pat bergamote nebūtu paglābusi!

—   Tā arī tagad nepaglābs.

Ar šiem vārdiem Aleksandra Semjonovna vienā rāvienā piemetās mums klāt no tējas galdiņa, un, iekams Maslobojevs paspēja aizsargāt galvu, viņa satvēra to aiz matu kušķa un kārtīgi saraustīja.

—    Še tev, še tev! Kā tu, viesim dzirdot, drīksti sacīt, ka esmu greizsirdīga, kā tu drīksti, kā tu drīksti, kā tu drīksti!

Aleksandra Semjonovna kļuva gluži sarkana, un, lai gan viņa smējās, tomēr Maslobojevs dabūja pamatīgi.

—   Visu kaunu un negodu klāj vaļā! — viņa nopietni piebilda, griezdamās pie manis.

—    Redz, Vaņa, tāda ir mana dzīve! Uz šā pamata katrā ziņā jāiedzer šņabītis! — sprieda Maslobojevs, kārtodams matus un gandrīz vai skriešus dodamies pie karafes. Bet Aleksandra Semjonovna pasteidzās pirmā: pieskrēja pie galda, ielēja pati, pasniedza un pat laipni papliķēja viņam pa vaigu. Maslobojevs lepni pamirkšķināja man ar aci, noklakšķināja mēli un svinīgi izdzēra savu glāzīti.

—    Par tām ledenēm grūti ko saprast, — viņš uzsāka, nosēzdamies man blakus uz dīvāna. — Es tās nopirku aizvakar, kad biju piedzēries, nopirku sakņu bodītē — nezinu, kādai vajadzībai. Varbūt tāpēc, lai atbalstītu tēvzemes tirdzniecību un rūpniecību, — skaidri nezinu; atceros tikai, ka gāju toreiz pa ielu piedzēries, nokritu dubļos, plūcu sev matus un raudāju par to, ka nekur neesmu derīgs. Protams, ledenes biju aizmirsis, tās tad arī man bija palikušas kabatā līdz vakardienai, kad uzsēdos tām virsū, sēzdamies uz tava dīvāna. Par dančiem runājot, atkal tas pats skurbulis: vakar biju pamatīgi pilnā, bet dzērumā, kad esmu apmierināts ar likteni, es dažreiz dancoju. Tas ir viss; varbūt izņemot to, ka šī bārene pamodināja manī līdzcietību; un bez tam viņa pat runāt ar mani negribēja, it kā dusmotos. Tad es sāku danci, lai viņu uzjautrinātu, arī ar ledenēm pamieloju.

—    Nevis gribēji viņu piekukuļot, lai šo to no viņas izdibinātu? Un — atzīsties klaji — tu tīšuprāt iegriezies pie manis, zinādams, ka manis nebūs mājās, lai parunātu ar viņu zem četrām acīm un kaut ko izvilinātu, vai ne? Es taču zinu, tu nosēdēji pie viņas stundas pusotras,

Iegalvoji viņai, ka esot pazinis viņas nelaiķi māti, un kaut ko iztaujāji.

Maslobojevs piemiedza aci un blēdīgi pavīpsnāja.

Bet ideja taču nebūtu slikta, — viņš sacīja. — Nē, Vaņa, tas nav tas. Sak, kāpēc gan neiztaujāt, ja ir tāda izdevība; bet tas nav tas. Klausies, vecais draugs, es gan rumu tagad diezgan pamatīgi pilnā, kā jau parasti, tomēr zini, ka ar ļaunu nodomu Filips tevi nekad nepiekrāps, proti, ar ļaunu nodomu.

—   Nu, bet bez ļauna nodoma?

—   Nu … arī bez Jauna nodoma ne. Bet pie velna ar lo, iedzersim — un pie lietasl Nieki, — viņš iedzēris turpināja. — Šai Bubnovai nav bijis nekādu tiesību turēt šo meiteni; es visu dabūju zināt. Nekādas adoptācijas vai kā cita nav bijis. Māte tai bijusi parādā, tāpēc arī tā paņēmusi meiteni pie sevis. Bubnova ir blēde, neliete, tak niujķa sieva, tāpat kā visas sievas. Nelaiķei bijusi laba pase; tātad viss kārtībā. Elena var dzīvot pie tevis, lai gan būtu Joti labi, ja kādi labdarīgi ģimenes cilvēki pieņemtu viņu pa īstam audzināšanā. Bet pagaidām lai viņa paliek pie tevis. Tas nekas; es tev visu nokārtošu; Bubnova neiedrošināsies ne pirkstu pakustināt. Taču par nelaiķi māti es gandrīz neko skaidri nedabūju zināt. Viņa ir atraitne, uzvārdā Zalcmane.

—   Tā ir, man arī Nellija tā sacīja.

—    Nu, tas ir viss. Bet tagad, Vaņa, — viņš uzsāka ar zināmu svinīgumu, — man pie tevis kāds lūgumiņš. Tu tikai izpildil Pastāsti man pēc iespējas sīkāk — kas tev par darīšanām, uz kurieni tu ej, kur paliec veselām dienām? Es gan pa daļai esmu dzirdējis un zinu, bet man jāzina daudz sīkāk.

Tāds svinīgums mani pārsteidza un darīja pat nemierīgu.

—   Ko tas nozīme? Kādēļ tas tev jazina? Tu tik svinīgi jautā …

—    Redzi, Vaņa, bez liekiem vārdiem: gribu tev izdarīt pakalpojumu. Are, draudziņ, ja es ar tevi blēdītos, es no tevis arī bez svinīguma prastu izdibināt. Bet tu mani turi aizdomās, ka es ar tevi blēdos: pirmīt šīs ledenes; es taču sapratu. Bet, tā kā es tik svinīgi runāju, tātad interesējos nevis savā labā, bet tavā. Tad tu nešaubies un saki atklāti patiesību — skaidru patiesību …

—          Kādu pakalpojumu? Klausies, Maslobojev, — kādēļ tu negribi man pastāstīt kaut ko par kņazu? Man tas vajadzīgs. Lūk, tas arī būs pakalpojums.

—   Par kņazu! Hm … Nu, lai notiek, teikšu atklāti: es arī iztaujāju tevi tagad sakarā ar kņazu.

—    Kā?

—    Redzi, kā: es, brāl, esmu pamanījis, ka viņš kaut kā maisās tavās darīšanās; starp citu, viņš izjautāja mani par tevi. Kā viņš uzzinājis, ka mēs esam pazīstami, — tā nav tava darīšana. Tikai galvenais tas: sargies no šā kņaza. Tas ir Jūdass, nodevējs un pat sliktāks par to. Tāpēc, kad es redzēju, ka viņš sāk iejaukties tavās darīšanās, sāku drebēt par tevi. Tomēr es taču neko nezinu; taisni tādēļ arī lūdzu tevi pastāstīt, lai es varētu spriest… Un taisni tādēļ esmu tevi šodien pie sevis aicinājis. Tas tad nu ir tas svarīgais jautājums, skaidri pasaku.

—   Vismaz tu man pateiksi kaut jel ko, kaut vai to, kādēļ taisni man jāsargās no kņaza.

—    Labi, lai notiek; es, brāl, vispār dažreiz tieku nodarbināts citu darīšanās. Bet spried pats: man taču dažs labs arī uzticas tikai tāpēc, ka neesmu pļāpa. Kā tad lai es tev stāstu? Tad neņem ļaunā, ja pastāstīšu vispārīgos vilcienos, pārāk vispārīgos — tikai tādēļ vien, lai parādītu: re, kāds viņš nelietis! Nu, sāc labāk no sākuma tu!

Es nospriedu, ka manās darīšanās man gluži nekas nav slēpjams no Maslobojeva. Viss, kas saistījās ar Natašu, nebija slepens; turklāt es varēju cerēt, ka viņai būs kāds labums no Maslobojeva. Protams, savā stāstā es pēc iespējas centos apiet dažus punktus. Maslobojevs sevišķi uzmanīgi klausījās visu, kas attiecās uz kņazu; daudzās vietās mani pārtrauca, daudz ko pārjautāja, tā ka es izstāstīju viņam diezgan sīki. Mans stāsts turpinājās kādu pusstundu.

—    Hm, gudra galva šai jaunavai, — nosprieda Maslobojevs. — Ja varbūt viņa ne gluži pareizi nojautusi par kņazu, tad jau tas vien ir labi, ka no pirmā soļa uzzinājusi, ar ko viņai darīšana, un pārtraukusi visus sakarus. Braši, Natālija Nikolajevna! Dzeru uz viņas veselību! (Viņš iedzēra.) Te ne tikai prāts, bet sirds bija vajadzīga, lai neļautu sevi pievilt. Un sirds nepievīla. Protams, viņa ir paspēlējusi: kņazs paliks pie sava, un Aļoša viņu pametīs. 2ēl tikai viena — Ihmeņeva, — desmit tūkstošus maksāt šim nelietim! Kas viņam visu kārtoja? Droši vien pats! E-eh! Tā ir ar visiem šiem karstgalvjiem un dižciltīrajiem! Nekur tādi neder! Ar kņazu vajadzēja citādi tīkoties. Es tādu advokāteli sameklētu lhmeņevam, ēeh! — Un viņš sašutis sita ar dūri pa galdu.

—    Nu, un ko tagad kņazs?

—    Tu tikai par kņazu. Ko lai par viņu saka; labāk nemaz nebūtu uzsācis. Es taču, Vaņa, gribēju tikai par šo krāpnieku brīdināt, lai, tā sakot, pasargātu tevi no viņa ietekmes. Kas ar viņu sapinas, tas nevar būt drošs Tad tu turi acis vaļā; tas ir viss. Bet tu jau nodomāji, ka es tev diezin kādus Parīzes noslēpumus gribu atklāt Redzams, ka romānists. Nu, kas tur ko runāt par nelieti? Nelietis paliek nelietis … Lūk, piemēram, pastāstīšu tev kādu viņa stiķi, protams, bez personām, tas ir, bez kalendāra precizitātes. Tu zini, ka viņš jau agrā jaunībā, kad bija spiests dzīvot no kancelejas ierēdņa algas, apprecēja bagātu tirgonīšu. Nu, pret šo tirgonīšu viņš ne visai pieklājīgi izturējās, un, lai gan par viņu tagad nav runa, piebildīšu, draugs Vaņa, ka viņam visu mūžu visvairāk ar tādām lietām paticis nodarboties. Te vēl gadījums: viņš devies uz ārzemēm. Tur …

—    Pagaidi, Maslobojev, par kuru braucienu tu runā? Kurā gadā?

—    Taisni pirms deviņdesmit deviņiem gadiem un trim mēnešiem. Nu, tur viņš arī atvīlis kādu meitu kādam tēvam un aizvedis sev līdzi uz Parīzi. Un kā viņš to izdarījis! Tēvs esot bijis kāds rūpnieks vai piedalījies kādā tamlīdzīgā uzņēmumā. Skaidri nezinu. Es taču, ja arī stāstu tev, tad pats pēc saviem prata slēdzieniem un apsvērumiem, pēc svešiem datiem. Tur kņazs tad viņu piešmaucis. Ari uzņēmumā kopā ar viņu ielavījies. Piešmaucis galīgi un naudu no viņa saņēmis. Par saņemto naudu vecītim bijuši, protams, šādi tādi dokumenti. Bet kņazam gribējies tā paņemt, lai nebūtu jāatdod, mūsu valodā — vienkārši nozagt. Vecītim bijusi meita, un šī meita bijusi skaistule, bet šai skaistulē bijis iemīlējies ideāls cilvēks, Šiliera brālītis, dzejnieks, tai pašā laikā arī tirgotājs, jauns sapņotājs, vārdu sakot — pilnīgi vācietis, kaut kāds Feferkūhens.

—    Kā, vai tad viņam uzvārdā Feferkūhens?

—    Nu, varbūt nemaz nav Feferkūhens, velns viņu rauj, ne tas ir galvenais. Tikai kņazs pielabinājies meitai un ta pielabinājies, ka viņa iemīlējusies kā ārprātīga. Kņazam tad arī sagribējies, pirmkārt, iegūt meitu un, otrkārt, dokumentus par naudas summu, ko viņš paņēmis no vecīša. Atslēgas no visām vecīša lādēm bijušas pie viņa meitas. Bet vecītis meitu neprātīgi mīlējis, tā ka pat izprecināt viņu nav gribējis. Nopietni. Uz katru precinieku bijis greizsirdīgs, nesapratis, kā var šķirties no meitas, arī Feferkūhenu padzinis, tāds savādnieks šis anglis…

—    Anglis? Kur tad tas viss noticis?

—    Es tikai tā sacīju, ka anglis, salīdzinājumam, bet tu jau uztvēri. Tas notika Santafedebogotas pilsētā, varbūt arī Krakovā, visdrošāk gan ka firstentūmā 1 Nasavā, tai pašā, kas uz zeltera uzrakstīta, taisni Nasavā; vai tev pietiek? Nu tā, kņazs šo jaunavu aizvīlis un aizvedis no tēva; tā kā kņazs neatlaidīgi prasījis, jaunava paķērusi līdzi arī šādus tādus dokumentiņus. Jo mēdz tak būt tāda mīlestība, Vaņa! Ak tu dievs, jaunava taču bijusi godīga, krietna, cēla! Tiesa gan, varbūt tikai lielas jēgas par papīriem viņai nav bijis. Viņai rūpējis viens: tēvs nolādēs. Kņazs arī te apķēries: devis viņai formālu, likumīgu saistības rakstu, ka viņu precēs. Tādējādi viņš to arī pārliecinājis, ka viņi tikai aizbrauks uz laiku, izklaidēsies, bet, kad vecajam dusmas būs pierimušas, atgriezīsies pie tā apprecējušies un dzīvos trijatā visu mūžu, iedzīvosies mantā un tā tālāk līdz bezgalībai. Viņa aizbēgusi, vecais viņu nolādējis, turklāt bankrotējis. Viņai līdzi uz Parīzi aizvilcies arī Frauenmilhs, visu pametis, tirdzniecību pametis; tik ļoti bijis iemīlējies.

—    Pag! Kāds Frauenmilhs?

—   Nu tas, kā viņu! Tas Feierbahs … fu, nolādēts: Feferkūhens! Nu, kņazs, protams, precēties nav varējis: ko tad sacītu grāfiene Hļestova? Kā barons Pomoikins par to atsauktos? Tātad vajadzējis apvest ap stūri. Nu, bet ap stūri apvedis viņš pārāk bezkaunīgi. Pirmkārt, gandrīz vai sitis viņu, otrkārt, tīšām aicinājis pie sevis Feferkūhenu, tas arī nācis, kļuvis viņas draugs, nu, pinkšķējuši abi kopā, caurus vakarus vieni nosēdējuši, savas nelaimes apraudājuši, šis mierinājis, — tā jau tas ir, dieva doti ļautiņi. Kņazs tīšām tā iekārtojis: kādreiz pārsteidzis viņus vēlu, tad arī izdomājis, ka viņiem sakars, piesējies pie nezin kā — savām acīm esot redzējis. Tad arī izsviedis viņus abus pa durvīm un pats uz kādu laiku aizbraucis uz Londonu. Bet viņa jau bijusi tuvu pie radībām; kolīdz viņu padzinuši, viņa arī dzemdējusi meitu … nevis meitu,

1 Fьrstentum — kņaziste (vāc.).

bet dēlu, tieši dēlu, par Volodjku ari nokristījuši. Feferkiihens bijis par krusttēvu. Tā viņa aizbraukusi ar Feferkuhenu. Tam bijis nedaudz naudas. Apbraukājusi Šveici, Itāliju… tātad visās poētiskajās zemēs bijusi, kā pienākas. Viņa raudājusi vien, arī Feferkūhens šņukstējis, tā pagājis daudz gadu, un meitene pieaugusi. Arī kņazam viss būtu bijis labi, tikai viens kas slikti: precību saistības i.ikstu viņš nebija no tās atdabūjis. «Zemiskais cilvēk,» viņa tam atvadoties sacījusi, «tu mani apzagi, tu man laupīji godu un tagad atstāj. Ardievu! Bet saistības rakstu lev neatdošu. Nevis tāpēc, ka es kādreiz gribētu ar Icvi precēties, bet tāpēc, ka tev no šā dokumenta bail. Lai lad tas arī mūžam paliek manās rokās.» Vārdu sakot, paerrojusies, kņazs tomēr palicis mierīgs. Vispār tādiem neliešiem lieliski veicas darīšanās ar tā sauktajām cildenajām būtnēm. Tās ir tik cēlas, ka tās visai viegli piekrāpt, un, otrkārt, tās arvien apmierinās ar cēlu un cildenu nicināšanu, nevis praktiski piemēro likumu, ja tikai var to piemērot. Nu, kaut vai šī māte: apmierinājās ar lepnu nicināšanu un dokumentu gan atstāja pie sevis, bet kņazs taču zināja, ka viņa drīzāk pakārsies nekā to izlietos, — nu, un bija mierīgs kādu laiku. Un viņa gan iespļāva tam neģēlīgajā sejā, taču viņai uz rokām palika Volodjka: ja viņa mirs, kas ar to notiks? Taču par to netika spriests. Brūderšafts arī uzmundrināja viņu un neko nepārsprieda; lasīja Šilleru. Beidzot Brūderšafts nezin kāpēc sašļucis un nomiris. ..

—   Tas ir, Feferkūhens?

—    Nu jā, velns viņu rauj! Bet viņa …

—   Pag! Cik gadus viņi ceļojuši?

—    Uz mata divi simti. Nu, viņa atgriezusies Krakovā. Tēvs viņu neesot pieņēmis, nolādējis, viņa nomirusi, bet kņazs aiz priekiem pārmetis krustu. Es tur biju, medu riju, pa ūsām tecēja, bet mutē netika, deva man dunku, bet es aiz stūra muku … iedzersim, brāl Vaņa!

—   Es nojaušu, ka tu viņa labā šo lietu kārto, Maslobojev.

—   Tu katrā ziņā to gribētu?

—   Tikai nesaprotu, ko tu tur vari darīt.

—    Redzi, kolīdz viņa atgriezās Madridē pēc desmit gadu ilgas prombūtnes zem sveša vārda, tad visu to vajadzēja uzzināt: gan par Brūderšaftu, gan par vecīti, un vai viņa tiešām atgriezusies, arī par cibulīti, un vai viņa mirusi, un vai nav papīru, un tā tālāk — līdz bezgalībai. Kā arī vēl par šo un to. Ļoti slikts cilvēks, sargies no viņa, Vaņa, bet par Maslobojevu domā tā: nekad neparko nesauc viņu par nelieti! Lai gan viņš ir nelietis (manuprāt, nav tāda cilvēka, kas nebūtu nelietis), bet ne pret tevi. Esmu stipri piedzēries, taču klausies: ja kādreiz tuvākā vai tālākā nākotnē, tagad vai nākamgad tev liksies, ka Maslobojevs pret tevi šā vai tā blēdījies (un, lūdzams, neaizmirsti šo vārdu — blēdījies), — tad zini, ka bez ļauna nodoma. Maslobojevs tevi novēro. Un tāpēc netici aizdomām, bet labāk atnāc un izskaidrojies vaļsirdīgi ar pašu Maslobojevu. Nu, tagad gribi iedzert?

—    Nē.

—    Uzkost?

—    Nē, brāl, atvaino …

—    Nu tad taisies prom, bez ceturkšņa deviņi, bet tu esi uzpūtīgs. Nu jau tev laiks iet.

—    Kā? Ko? Piedzēries pavisam un vēl viesi dzen projām! Vienmēr viņš man tāds! Ak tu nekauņa! — gandrīz vai raudādama, iesaucās Aleksandra Semjonovna.

—    Zābaks vīzei nav brālis! Aleksandra Semjonovna, mēs paliekam kopa un dievināsim viens otru. Bet šis ir ģenerālis! Nē, Vapa, es samelsu; tu neesi ģenerālis, bet es esmu nelietis! Raugi — pēc kā es tagad izskatos? Kas es esmu, salīdzinot ar tevi? Piedod, Vaņa, nenopel un ļauj man izkratīt. . .

Viņš apkampa mani un sāka gauži raudāt. Es taisījos iet projām.

—    Ak mans dievs! Mums arī vakariņas sagatavotas, — sacīja Aleksandra Semjonovna briesmīgās bēdās. — Bet vai piektdien atnāksit pie mums?

—   Atnākšu, Aleksandra Semjonovna, goda vārds, atnākšu.

—    Jūs gan varbūt apsmādēsit, ka viņš, lūk, tāds… piedzēries. Neapsmādējiet, Ivan Petrovič, viņš ir labs, ļoti labs cilvēks, un kā viņš jūs mīl! Viņš par jums man tagad dienu un nakti stāsta, par jums vien. Tīši jūsu grāmateles man sapircis; neesmu vēl lasījusi; rīt iesākšu. Un cik man būs labi, kad jūs atnāksit! Nevienu es neredzu, neviens nenāk pie mums pasēdēt. Visa kā mums diezgan, bet sēžam vieni. Tagad nu es sēdēju, klausījos un klausījos, kā jūs runājāt, un cik tas jauki… Tad līdz piektdienai …

VII nodaļa

Es gāju, steidzos mājās; Maslobojeva vārdi bija mani pārāk apmulsinājuši. Man diezin kas jau nāca prātā … Kā par spīti, mājās mani gaidīja kāds notikums, kas mani s.iJrieca kā elektriskās mašīnas belziens.

Pretī vārtiem pie mājas, kur es dzīvoju, atradās laterna. J iklīdz biju nonācis pavārtē, pēkšņi no laternas puses man virsū metās kāds dīvains stāvs, tā ka es pat iekliedzos, — kāda dzīva būtne, pārbijusies, dreboša, pusārprātīga un kliegdama ieķērās man rokās. Šausmas sagrāba i.iani. Tā bija Nellija!

—   Nellij! Kas tev noticis? — es iesaucos. — Kas tev ir!

—   Tur, augšā … sēž viņš … pie mums …

—   Kas sēž? Iesim, nāc man līdzi!

—   Negribu, negribu! Es pagaidīšu, kamēr viņš aiziet.. . pagaidīšu priekšnamā … negribu.

Es kāpu augšā ar kādu dīvainu nojautu, atvēru durvis un — ieraudzīju kņazu. Viņš sēdēja pie galda un lasīja romānu. Vismaz grāmata bija atvērta.

—    Ivan Petrovič, — viņš līksmi iesaucās. — Esmu tik priecīgs, ka jūs beidzot pārnācāt. Tikko jau gribēju braukt projām. Vairāk nekā stundu gaidīju. Es šodien pēc visai neatlaidīgā un gaužā grāfienes lūguma apsolīju aizbraukt šovakar pie viņas kopā ar jums. Viņa tā lūdza, tā vēlas ar jums iepazīties! Tā kā jūs jau bijāt man apsolījis, es nolēmu atbraukt pie jums pats — jau agrāk, kamēr jūs vēl neesat paspējis nekur aiziet, un aicināt jūs sev līdzi. Tad iedomājieties manas bēdas: atbraucu, jūsu kalpone paziņo, ka jūs neesat mājās. Ko lai dara! Es taču devu goda vārdu, ka ieradīšos kopā ar jums, un tāpēc apsēdos un gaidīju jūs, nolēmis, ka gaidīšu stundas ceturksni. Te nu tas ir — stundas ceturksnis: atšķīru jūsu romānu un nogrimu lasīšanā. Ivan Petrovič! Tas ir kaut kas izcils! Jūs taču nesaprot pēc visa tā! Jūs man izvilinājāt asaras. Es raudāju, un es visai bieži neraudu …

—   Tad jūs gribat, lai es braucu? Atzīstos jums, tagad … lai gan man nekas nav pretī, bet…

—    Dieva dēļ, brauksim! Ko gan jūs ar mani darāt? Es jūs gaidīju pusotras stundas … Turklāt man ar jums tā vajag, tā vajag parunāt — vai jūs saprotat, par ko? Jūs visu zināt labāk par mani… Mēs varbūt nolemsim kaut ko, pie kaut kā paliksim, padomājiet! Dieva dēļ, neatsakieties!

Es nodomāju, ka agri vai vēlu būs jābrauc. Pieņemsim, ka Nataša tagad viena, esmu viņai vajadzīgs, bet viņa pati taču uzdeva man pēc iespējas ātrāk iepazīties ar Katju. Turklāt arī AJoša varbūt ir tur … Es zināju, ka Natašai nebūs miera, iekams nebūšu aiznesis viņai ziņas par Katju, un nolēmu braukt. Bet mani samulsināja Nellija.

—    Uzgaidiet! — es sacīju kņazam un izgāju uz kāpnēm. Nellija stāvēja te, tumšajā kaktā.

—   Nellij, kāpēc tu negribi nākt? Ko viņš tev nodarījis? Ko viņš ar tevi runāja?

—   Neko … Es negribu, negribu … — viņa atkārtoja. — Es baidos …

Lai kā viņu centos pierunāt, nekas nelīdzēja. Es norunāju ar viņu, lai viņa, kolīdz es iziešu kopā ar kņazu, dodas istabā un ieslēdzas.

—   Un nelaid iekšā nevienu, Nellij, lai vai kā tevi lūgtu!

—    Un jūs brauksit viņam līdzi?

—    Jā.

Viņa nodrebēja un satvēra mani aiz rokām, kā gribēdama pierunāt, lai es nebrauktu, bet neteica ne vārda. Nolēmu viņu izjautāt sīkāk rīt.

Atvainojies kņazam, es sāku ģērbties. Viņš centās mani pārliecināt, ka tur neesot vajadzīgas nekādas garderobes, nekādas tualetes. — Tikai varbūt kaut ko svaigāku! — viņš piebilda, inkvizitoriski noskatīdamies manī no galvas līdz kājām. — Ziniet, tomēr šo aprindu aizspriedumi… nevar taču absolūti tos neievērot. Šo tikumu jūs mūsu laiku sabiedrībā vēl ilgi nesastapsiet, — viņš nobeidza, ar patiku ieraudzījis, ka man ir fraka.

Mēs izgājām. Bet es pametu viņu uz kāpnēm, iegāju istabā, kur jau bija ieslīdējusi Nellija, un vēlreiz atvadījos no viņas. Viņa bija briesmīgi uzbudināta. Viņas seja bija kļuvusi zilgana. Es baidījos par viņu; man bija grūti viņu atstāt.

—    Savādniece jums &amp; kalpone, — kņazs man sacīja, kāpdams lejā pa kāpnēm. — Šī mazā meitene taču jūsu kalpone?

—    Nē … viņa tāpat… dzīvo pie manis pagaidām.

—          Dīvaina meitene. Esmu pārliecināts, ka viņa vājprātīga. Iedomājieties, sākumā atbildēja man labi, bet pēc l(im, kad ieskatījās manī, metās man klāt, iekliedzās, sāka drebēt, ieķērās manī… Grib kaut ko sacīt — nespēj. Atzīstos, es nobijos, gribēju jau bēgt no viņas, bet viņa, paldies dievam, pati no manis aizbēga. Es biju pārsteigts. Kā jūs varat sadzīvot?

—   Viņai ir krītamā kaite, — es atbildēju.

—   Ak tā! Nu, tad nav nekāds brīnums… ja viņai ir lēkmes.

Man tūlīt likās, ka Maslobojeva vakardienas apciemojumam, lai gan viņš zināja, ka manis nav mājās, manai šīsdienas vizītei pie Maslobojeva, Maslobojeva šīsdienas stāstam, ko viņš pastāstīja piedzēries un kā negribot, ielūgumam ierasties pie viņa šodien pulksten septiņos, viņa mēģinājumiem pārliecināt, lai neticu šā viltībai, un, beidzot, kņazam, kurš mani bija gaidījis pusotras stundas un varbūt zināja, ka esmu pie Maslobojeva, kad Nellija bija izskrējusi no viņa uz ielas, — ka visam tam kaut kāds savstarpējs sakars. Bija par ko padomāt.

Pie vārtiem gaidīja kņaza kariete. Mēs iesēdāmies un aizbraucām.

VIII nodaļa

Nebija tālu jābrauc — līdz Tirgoņu tiltam. Pirmajā brīdī mēs klusējām. Es domāju: kā viņš uzsāks ar mani runāt? Man likās, ka viņš sāks mani izpētīt, iztaustīt, iztaujāt. Bet viņš sāka runāt bez jebkādiem aplinkiem un ķērās tieši pie galvenā.

—   Man patlaban lielas raizes sagādā kāds apstāklis, Ivan Petrovič, — viņš uzsāka, — par ko es gribu vispirms parunāt ar jums un lūgt no jums padomu: es jau sen esmu nolēmis atteikties no vinnētās prāvas un atstāt strīdīgos desmit tūkstošus Ihmeņevam. Kā to izdarīt?

«Nevar būt, ka tu nezinātu, kas jādara,» man iešāvās prātā. «Vai tikai negribi par mani pasmieties?»

—    Nezinu, kņaz, — es atbildēju pēc iespējas vientiesīgi, — par to, kas attiecas uz Natāliju Nikolajevnu, esmu gatavs sniegt jums un mums visiem vajadzīgās ziņas, bet šinī lietā jūs, protams, zināt vairāk par mani.

—    Nē, nē, protams, mazāk. Jūs viņus pazīstat, un varbūt pat Natālija Nikolajevna jums pati ne vienreiz vien izteikusi savas domas šai jautājumā; un tas man ir galvenais ceļa rādītājs. Jūs varat man daudz palīdzēt, bet šis jautājums ir ārkārtīgi sarežģīts. Esmu gatavs piekāpties un pat nolēmu piekāpties katrā ziņā, lai kā beigtos visas citas darīšanas; jūs saprotat? Bet kā, kādā veidā izdarīt šo piekāpšanos? Vecais ir lepns, stūrgalvīgs: apvainos vēl mani pašu par manu labsirdību un atsviedīs man šo naudu atpakaļ.

—    Bet, atļaujiet, vai jūs uzskatāt šo naudu par savu vai par viņa?

—    Prāvu esmu vinnējis es, tātad par savu.

—    Bet pēc sirdsapziņas?

—    Protams, uzskatu par savu, — viņš atbildēja, drusku aizskarts par manu nekautrību, — tomēr, kā liekas, jums nav zināma visa šīs lietas būtība. Es nevainoju veco vīru krāpšanā ar iepriekšēju nodomu un, atzīstos jums, nekad neesmu vainojis. Viņam paticis pašam uzņemties šo apvainojumu. Viņš vainīgs, ka nav pieskatījis, nav gādājis par to, kas viņam uzticēts, bet pēc mūsu toreizējā līguma par dažām tamlīdzīgām lietām viņam bija jāatbild. Bet vai jūs zināt, ka arī tas nav galvenais: galvenais ir mūsu strids, toreizējie savstarpējie apvainojumi; vārdu sakot, savstarpēji aizvainotā patmīlība. Es varbūt toreiz nemaz nebūtu piegriezis vērību šiem nieka desmit tūkstošiem; bet jums, protams, ir zināms, kāpēc un kā toreiz tas viss sākās. Piekrītu, es biju aizdomīgs, es varbūt biju netaisns (tas ir, toreiz netaisns), bet es to nemanīju un sašutis, aizvainots par viņa rupjībām, negribēju palaist garām gadījumu un uzsāku prāvu. Jums tas viss droši vien liksies ne visai cēli no manas puses. Es netaisnojos, tikai piebildīšu, ka dusmas un, galvenais, aizskarta patmīlība nav vēl cildenuma trūkums, bet ir dabiska, cilvēciska parādība, un, atzīstos, atkārtoju — es taču gandrīz nemaz nepazinu Ihmeņevu un pilnīgi ticēju visām šīm tenkām par viņa meitu un Aļošu, tātad varēju noticēt ari tīšajai naudas zādzībai… Bet par to tagad nerunāsim. Galvenais: kas man tagad jādara? Atteikties no naudas; bet, ja es tūlīt teikšu, ka uzskatu arī tagad savu prasību par pareizu, tad tas taču nozīmē: es to viņam dāvinu. Te nu ievērojiet vēl kutelīgo stāvokli sakarā ar Natāliju Nikolajevnu . .. Viņš katrā ziņā atsviedīs man šo naudu atpakaļ.

—    Nu redziet, jūs pats sakāt — atsviedīs, tātad turat viņu par godīgu cilvēku un tāpēc varat būt pilnīgi pārliecināts, ka viņš nav zadzis jūsu naudu. Bet, ja tā, kāpēc l.id jums neaiziet pie viņa un nepateikt tieši, ka uzskatāt mivu prasību par nelikumīgu? Tas būtu cēlsirdīgi, un llimeņevs tad varbūt nekautrētos saņemt savu naudu.

—   Hm … savu naudu; ko gan jūs darāt ar mani? Iet mi paziņot viņam, ka uzskatu savu prasību par nelikumīgu? Kādēļ tad tu prasīji, ja zināji, ka prasi nelikumīgi? Tā man visi pateiks taisni acīs. Bet to es neesmu pelnījis, tāpēc ka prasīju likumīgi; es nekur neesmu ruuajis un rakstījis, ka viņš no manis zadzis, bet par viņa neuzmanību, vieglprātību, par nemākulību, kārtojot darīšanas, vēl tagad esmu pārliecināts. Šī nauda noteikti ir mana, un tāpēc sāpīgi celt pašam par sevi neslavu, un, beidzot, atkārtoju — vecais vīrs pats uzkrāvis sev apvainojumu, bet jūs liekat man par šo apvainojumu lūgt no viņa piedošanu — tas ir grūti.

—    Man liekas, ja divi cilvēki grib salīgt mieru, tad . ..

—   Tad tas ir viegli, jūs domājat?

—   Jā.

—   Nē, reizēm ļoti grūti, jo vairāk .. .

—    Jo vairāk tāpēc, ja ar to saistīti citi apstākļi. Tur es ar jums esmu vienis prātis, kņaz. Viss, kam sakars ar Natāliju Nikolajevnu un jūsu dēlu, jāatrisina jums visos lajos punktos, kas atkarīgi no jums, un jāatrisina tā, lai Ihmeņevi būtu pilnīgi apmierināti. Tikai tad jūs varat izskaidroties ar lhmeņevu arī par prāvu pilnīgi vaļsirdīgi. Bet tagad, kad vēl nekas nav nolemts, jums tikai viens ceļš: atzīt par netaisnu savu prasību, atzīt atklāti un, ja vajadzīgs, arī publiski — tās ir manas domas; saku jums atklāti, jo jūs pats prasījāt, kādas ir manas domas, un droši vien negribējāt, lai es mānītos. Tas man dod drosmi jums jautāt: kāpēc jūs rūpējaties par šīs naudas atdošanu Ihmeņevam? Ja jūs uzskatāt, ka jūsu prasība taisnīga, kādēļ tad naudu atdot? Piedodiet manu ziņkārību, bet tas tā saistīts ar citiem apstākļiem…

—    Bet kā jūs domājat? — viņš pēkšņi jautāja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis manu jautājumu. — Vai jūs esat pārliecināts, ka vecais Ihmeņevs atteiksies no desmit tūkstošiem, ja pat nodotu viņam naudu bez jebkādiem iebildumiem un … un … un visiem šiem atvieglinājumiem?

—    Protams, atteiksies!

Es gluži pietvīku un pat nodrebēju no sašutuma. Šis bezkaunīgi skeptiskais jautājums atstāja uz mani tādu pašu iespaidu, it kā kņazs būtu man iespļāvis taisni acis. Manam apvainojumam pievienojās vēl kas cits: augstākajām aprindām raksturīgā rupjā maniere, ar kuru viņš, neatbildēdams uz manu jautājumu un it kā nemanīdams to, pārtrauca to ar citu, droši vien likdams man manīt, ka esmu pārāk aizrāvies un kļuvis familiārs, ja iedrošinos uzdot viņam tādus jautājumus. Man gaužām nepatika šis augstāko aprindu manevrs, un es visiem spēkiem jau agrāk centos no tā atradināt Aļošu.

—    Hm … jūs esat pārāk dedzīgs, un pasaulē dažas lietas kārto citādi, nekā jūs iedomājaties, — kņazs mierīgi piebilda pēc mana izsauciena. — Es tomēr domāju, ka to pa daļai varētu izlemt Natālija Nikolajevna; jūs viņai to pasakiet! Viņa varētu dot padomu.

—    Ne prātā nenāk, — es rupji atbildēju. — Jūs neturējāt par vajadzīgu uzklausīt, ko es jums nupat teicu, un pārtraucāt mani. Natālija Nikolajevna sapratīs tā: ja jūs atdodat naudu liekulīgi un bez jebkādiem, kā jūs sakāt, atvieglinājumiem, tad tas nozīmē, ka jūs maksājat tēvam par meitu, bet viņai par Aļošu, vārdu sakot — samāksājat ar naudu …

—    Hm … tad tā jūs mani saprotat, mans mīļais Ivan Petrovič. — Kņazs iesmējās. Kāpēc viņš iesmējās? — Un tomēr, — viņš turpināja, — mums vēl tik daudz, tik daudz kopīgi jāpārrunā. Bet tagad nav laika. Tikai, lūdzu jūs, saprotiet vienu: tas attiecas tieši uz Natāliju Nikolajevnu un visu viņas nākotni, un tas viss pa daļai atkarīgs no tā, kā mēs ar jums to izlemsim un pie kā paliksim. Jūs te esat nepieciešams — pats redzēsit. Un tāpēc, ja jūs joprojām esat pieķēries Natālijai Nikolajevnai, tad nevarat atteikties no izskaidrošanās ar mani, lai cik mazas būtu jūsu simpātijas pret mani. Bet mēs esam atbraukuši …

IX nodaja

Grāfiene dzīvoja lepni jo lepni. Istabas bija iekārtotas ar komfortu un gaumi, lai gan ne grezni. Visam tomēr bija pagaidu mītnes raksturs; tas likās tikai pieklājīgs dzīvoklis uz laiku, nevis pastāvīga, ierasta bagātas ģimenes mītne ar visu kundzības vērienu un ar visiem tās untumiem, ko uzskata par nepieciešamību. Klīda baumas, ka grāfiene pa vasaru braukšot uz savu (nolaisto un pārķīlāto) muižu Simbirskas guberņā un ka kņazs pavadīšot viņu. Es jau biju to dzirdējis un ar skumjām nodomāju: ko darīs Aļoša, kad Katiņa aizbrauks līdzi grāfienei? Ar Natašu es vēl nebiju runājis par to, baidījos; bet pēc dažām pazīmēm biju ievērojis, ka laikam arī viņai šīs baumas zināmas. Bet viņa klusēja un cieta.

Grāfiene saņēma mani lieliski, laipni sniedza man roku un apliecināja, ka jau sen gribējusi redzēt mani pie sevis. Viņa pati lēja tēju no brīnum skaista sudraba patvāra, ap kuru mēs sasēdāmies — es, kņazs un vēl kāds ļoti augstu aprindu kungs pusmūža gados un ar zvaigzni, mazliet iestērķelēts, ar diplomāta paņēmieniem. Šo viesi te laikam ļoti cienīja. Grāfiene, atgriezusies no ārzemēm, nebija šoziem vēl paspējusi nodibināt Pēterburgā plašus sakarus un nostiprināt savu stāvokli, kā bija gribējusi un cerējusi. Izņemot šo viesi, neviena cita nebija, un neviens neieradās visu vakaru. Es meklēju ar acīm Katerinu Fjodorovnu; viņa bija blakus istabā kopā ar Aļošu, bet, uzdzirdējusi, ka esam atbraukuši, tūlīt ienāca pie mums. Kņazs laipni noskūpstīja viņai roku, bet grāfiene norādīja viņai uz mani. Kņazs tūlīt mūs iepazīstināja. Es ar nepacietības pilnu uzmanību vēroju viņu: tā bija maiga blondīne, ģērbusies baltā tērpā, neliela auguma, ar klusu un mierīgu sejas izteiksmi, gluži zilām acīm, kā sacīja Aļoša, viņai piemita jaunības skaistums — un tas viss. Es biju gaidījis sastapt skaistuma augstāko pakāpi, bet skaistuma nebija. Pareizs maigu apveidu sejas ovāls, diezgan pareizi vaibsti, biezi un tiešām skaisti mati, to ikdienišķs, mājās parasts sasukā jums, rāms, vērīgs skatiens, — sastopot viņu kaut kur, es paietu garām, nepiegriezdams viņai nekādu sevišķu vērību; bet tas bija tikai no pirmā acu uzmetiena, un vēlāk šai vakarā es paspēju ieskatīties viņā mazliet labāk. Jau vienīgi tas, kā viņa sniedza man roku, ar naivi neatlaidīgu uzmanību turpinādama skatīties man acīs un nesacīdama man ne vārda, pārsteidza mani ar savu dīvainību, un es nezin kāpēc neviļus viņai uzsmaidīju. Redzams, es tūlīt nojautu, ka manā priekšā ii būtne ar skaidru sirdi. Grāfiene vērīgi sekoja viņai. Paspiedusi man roku, Katja kā steigdamās atgāja no manis un apsēdās istabas otrā galā kopā ar Aļošu. Sasveicinādamies ar mani, Aļoša man pačukstēja: — Es te tikai uz brīdi, bet tūdaļ traukšos turp.

«Diplomāts» — nezinu viņa uzvārdu un saucu viņu par diplomātu, lai kaut kā nosauktu, — runāja mierīgi un plātīgi, risinādams kādu domu. Grāfiene uzmanīgi viņā klausījās. Kņazs atzinīgi un glaimīgi smaidīja; orators bieži griezās pie viņa, droši vien atradis viņā cienīgu klausītāju. Man pasniedza tēju un lika mani mierā, par ko es ļoti priecājos. Pa to laiku es vēroju grāfieni. No pirmā acu uzmetiena viņa man kaut kā negribot iepatikās. Varbūt viņa vairs nebija jauna, bet man likās, ka viņai nav vairāk par divdesmit astoņiem gadiem. Viņas seja bija vēl svaiga un kādreiz, pirmajā jaunībā, varbūt bijusi ļoti skaista. Tumšbrūnie mati likās vēl diezgan biezi, skatiens bija ārkārtīgi labsirdīgs, bet it kā aušīgs un rotaļīgi zobgalīgs. Taču tagad viņa, kā redzams, nezin kādēļ valdījās. Šai skatienā izpaudās arī daudz prāta, bet visvairāk gan labsirdības un jautrības. Man likās, ka viņas dominējošā īpašība bija zināma vieglprātība, baudkāre un kāds labsirdīgs egoisms, varbūt pat visai liels. Viņa pakļāvās kņazam, kam bija uz viņu ārkārtīgs iespaids. Es zināju, ka viņiem bija sakars, biju dzirdējis arī, ka viņš neesot bijis pārāk greizsirdīgs mīļākais, kad viņi uzturējušies ārzemēs, bet man visu laiku likās — laikam arī tagad —, ka viņus bez agrākajām attiecībām saista vēl kaut kas cits, pa daļai noslēpumains, kaut kas līdzīgs savstarpējai saistībai, kas dibināta uz kādu aprēķinu … vārdu sakot, kaut kam tādam vajadzēja būt. Es zināju arī, ka kņazs patlaban sajuta viņu par nastu, un tomēr viņu attiecības netika pārtrauktas. Varbūt viņus sevišķi saistīja Katjas precību izredzes, un to ierosmei, protams, vajadzēja nākt no kņaza. Uz šā pamata kņazs ari atkratījās no laulībām ar grāfieni, kas tās tiešām pieprasīja, pārliecinājis viņu atbalstīt Aļošas laulības ar viņas pameitu. Tā vismaz es secināju no agrākajiem vientiesīgajiem Aļošas stāstiem, jo viņš kaut ko tomēr varēja pamanīt. Man visu laiku arī likās — daļēji no tiem pašiem stāstiem —, ka kņazam, neraugoties uz to, ka grāfiene atradās viņa pilnīgā pakļautībā, bija kaut kāds iemesls baidīties no viņas. Pat Aļoša bija to ievērojis. Vēlāk es dabūju zināt, ka kņazam ļoti gribējās izprecināt grāfieni un pa daļai tādēļ viņš arī nosūtīja viņu uz Simbirskas guberņu, cerēdams provincē sameklēt viņai pieklājīgu vīru.

Es sēdēju un klausījos, nezinādams, kā man drīzāk parunāt zem četrām acīm ar Katerinu Fjodorovnu. Diplomāts atbildēja uz kādu grāfienes jautājumu par pašreizējo stāvokli, par uzsāktajām reformām un par to, vai tās ir bīstamas vai nav. Viņš runāja daudz un ilgi, mierīgi un kā tāds, kam vara. Viņš izvērsa savu ideju veikli un gudri, bet ideja bija riebīga. Viņš pastāvēja taisni uz to, ka viss šis reformu un uzlabojumu gars pārāk ātri nesīs zināmus augļus; ka, redzot šos augļus, cilvēki pieņemsies prātā un sabiedrībā (protams, tās zināmajā daļā) ne tikai neieviesīsies šis jaunais gars, bet pēc pieredzes kļūda tiks pamanīta, un tad ar divkāršu enerģiju sāks atbalstīt visu veco. Ka pieredze, kaut arī bēdīga, būs ļoti izdevīga, jo iemācīs, kā atbalstīt šo glābēju veco, sagādās jaunus datus; un tātad tagad pat jāvēlas, lai drīzāk nonāk līdz pēdējai neuzmanības pakāpei. — Bez mums nevar, — viņš secināja, — bez mums vēl nekad neviena sabiedrība nav pastāvējusi. Mēs nezaudēsim, turpretim vēl iegūsim; mēs uzpeldēsim, uzpeldēsim, un mūsu devīzei šobrīd jābūt: «Pire зa va, mieux зa est.» 1 — Kņazs uzsmaidīja viņam ar pretīgu labvēlību. Orators likās pilnīgi apmierināts ar sevi. Es biju tāds muļķis, ka gribēju jau iebilst; sirds man kūsāja. Bet mani atturēja kņaza dzēlīgais skatiens; tas mirkli nozibēja uz manu pusi, un man likās, ka kņazs taisni gaida no manis kādu dīvainu un jauneklīgu izlēcienu; viņš varbūt pat vēlējās to, lai gūtu baudu no tā, kā es sevi sakompromitēšu. Līdz ar to es biju cieši pārliecināts, ka diplomāts katrā ziņā nepamanīs manu iebildumu un varbūt pat mani pašu. Man kļuva nelabi, sēžot pie viņiem, taču Aļoša izglāba mani.

Viņš klusām pienāca klāt, pieskārās manam plecam un palūdza uz pāris vārdiem. Es noģidu, ka viņu sūtījusi Katja. Tā arī bija. Pēc brīža es jau sēdēju viņai blakus. Sākumā viņa mani vērīgi apskatīja, it kā sacīdama pie sevis: «Tad tāds tu esi,» — un pirmajā brīdī mēs abi nevarējām atrast vārdus, kā uzsākt sarunu. Es tomēr biju pārliecināts, ka viņai vajag tikai iesākt, lai vairs nemaz neapstātos kaut vai līdz rītam. «Kādas piecas sešas stundas, pavadītas sarunā», par ko pastāstīja Aļoša, man pazibēja prātā. Aļoša sēdēja turpat un nepacietīgi gaidīja, kā mēs iesāksim.

—    Ko tad jūs nekā nerunājat? — viņš uzsāka, ar smaidu nolūkodamies uz mums. — Sanākuši kopā un klusē.

—    Ak, Aļoša, kāds tu esi… mēs tūlīt, — Katja atbildēja. — Mums taču tik daudz kopīgi jāpārrunā, Ivan Petrovič, ka nezinu, ar ko iesākt. Mēs ļoti vēlu iepazīstamies; vajadzēja ātrāk, lai gan es jūs pazīstu jau sen. Un man tā gribējās jūs redzēt. Es pat domāju jums uzrakstīt vēstulē…

—    Ko tad? — es jautāju, neviļus pasmaidīdams.

—    Vai mazums, ko, — viņa nopietni atbildēja. — Kaut vai to, vai viņš stāsta patiesību par Natāliju Nikolajevnu, ka viņa neesot apvainojusies, ja viņš tādā laikā pamet viņu vienu. Nu, vai var tā rīkoties kā viņš? Nu, kādēļ tu tagad esi šeit, saki, lūdzams!

—    Ak mans dievs, es taču tūlīt braukšu! Es jau sacīju, ka šeit palikšu tikai mazu brīdi, uz jums abiem paskatīšos, kā jūs abi runāsit, un tūlīt turp.

—    Nu, mēs abi, te jau mēs sēžam, vai redzi? Vienmēr viņš tāds, — Katja piebilda, mazliet sarkdama un norādīdama man uz viņu ar pirkstiņu. — «Mazu brīdi,» viņš saka, «tikai mazu brīdi,» — bet paveries, līdz pusnaktij nosēdējis, un tad jau par vēlu. «Viņa nedusmojas, viņa ir laba,» — tā viņš spriež. Nu, vai tas ir krietni, vai tas ir cēli?

—   Jā, man būtu laiks braukt, — Aļoša žēli atbildēja, — tikai ļoti gribētos pabūt pie jums …

—    Kas tev pie mums darāms? Mums taisni daudz kas jāpārrunā divatā. Bet, klausies, tu neskaisties; tā ir nepieciešamība — saproti labi.

—    Ja nepieciešamība, tad es tūlīt… kas tur ko skaisties! Es tikai uz brītiņu ieskriešu pie Ļeviņkas un tad tūdaļ pie viņas. Lūk, ko, Ivan Petrovič, — viņš turpināja, ņemdams savu platmali, — jūs zināt, ka tēvs grib atteikties no naudas, kas viņam pienākas pēc prāvas ar Ihmeņevu.

—    Zinu, viņš man teica.

—    Cik augstsirdīgi viņš to dara! Lūk, Katja netic, ka viņš dara augstsirdīgi. Parunājiet ar viņu par to! Ardievu, Katja, un, lūdzama, nešaubies, ka es mīlu Natašu! Un kādēļ jūs visi uztiepjat man šos noteikumus, pārmetat man, sekojat man — it kā es būtu jūsu uzraudzībā! Viņa zina, ka es viņu mīlu, un ir pārliecināta par mani, un es esmu pārliecināts, ka viņa par mani pārliecināta. Es mīlu viņu bez jebkā, bez jebkādām saistībām. Es nezinu, kā viņu mīlu. Vienkārši mīlu. Un tāpēc veltīgi mani klaušināt, it kā es būtu vaininieks. Paprasi Ivanam Petrovičam, nu jau viņš ir te un apstiprinās, ka Nataša greizsirdīga un, lai gan ļoti mīl mani, viņas mīlā daudz egoisma, tāpēc ka viņa neko negrib manā labā ziedot.

—   Kā tā? — es jautāju izbrīnījies, neticēdams savām ausīm.

—   Ko tu saki, Aļoša? — Katja gandrīz iekliedzās, sasizdama plaukstas.

—   Nu jā, kas tur ko brīnīties? Ivans Petrovičs zina. Viņa to vien prasa, lai es būtu pie viņas. Viņa to gan neprasa, bet redzams, ka viņa to vēlas.

—    Un tev nav kauna, tev nav kauna! — Katja sacīja, gluži sasarkdama aiz dusmām.

—    Kāpēc gan jākaunas? Kāda tu patiešām esi, Katja! Es taču mīlu viņu vairāk, nekā viņa domā, bet, ja viņa mīlētu mani pa īstam, tā kā es viņu mīlu, tad droši vien ziedotu man savus priekus. Tiesa, viņa arī pati palaiž mani, bet es taču redzu no sejas, ka tas viņai grūti, tātad jūtos gluži tāpat, it kā man neļautu nākt.

—    Nē, tas nav tik vienkārši! — Katja iesaucās, no jauna griezdamās pie manis ar dusmu pilnu, mirdzošu skatienu. — Atzīsties, Aļoša, atzīsties tūlīt — to visu tev iestāstījis tēvs! Šodien iestāstījis? Un, lūdzu, nemāni mani: es tūlīt dabūšu zināt! Vai tā ir vai nav?

—    Jā, iestāstīja, — atbildēja samulsušais Aļoša, — kas tad ir? Tēvs runāja ar mani šodien tik laipni, tik draudzīgi un visu laiku slavēja Natašu, tā ka es pat pabrīnījos: tā viņu ļoti apvainoja, bet viņš tik slavē.

—    Un jūs, jūs tam noticējāt, — es sacīju, — jūs, kuram viņa atdevusi visu, ko varēja atdot, un pat tagad, šodien, viņa bija nobažījusies par jums, lai tikai jums nebūtu garlaicīgi, lai tikai jūs varētu netraucēti satikties ar Katerinu Fjodorovnu! To viņa pati man šodien sacīja. Un pēkšņi jūs noticat melīgām runām! Kā jums nav kauna?

—    Nepateicīgais! Ko nu, viņam nekad ne par ko nav kauna! — noteica Katja, pamezdama uz viņu ar roku kā uz gluži pazudušu cilvēku.

—          Ko gan jūs, patiesi! — Aļoša turpināja žēlabainā balsi. — Vienmēr tu esi tāda, Katja! Vienmēr tu manī saredzi tikai slikto… Es nemaz nerunāju par Ivanu Petroviču. Jūs domājat, ka es nemīlu Natašu. Ne tāpēc es teicu, ka viņa egoiste. Es gribēju tikai sacīt, ka viņa mani pārāk stipri mīl, tā ka jau pārkāpj visas robežas, un no tā ij man, ij viņai grūti. Bet tēvs mani nekad nepievils, kaut arī gribētu. Neļaušos. Viņš nemaz sliktā nozīmē neteica, ka viņa egoiste; es taču sapratu. Viņš sacīja taisni uz mata tāpat, kā es nupat atstāstīju: ka viņa jau tik pārāk mani mīlot, tik stipri, ka tas gluži vienkārši pārejot egoismā, tā ka mums abiem grūti, bet vēlāk man būs vēl grūtāk. Viņš taču sacīja patiesību, mani mīlēdams, un tas nemaz nenozīmē, ka viņš apvainojis Natašu; gluži otrādi, viņš redzēja Natašā visstiprāko mīlestību, mīlestību bez gala, līdz neiespējamībai…

Bet Katja pārtrauca viņu un neļāva nobeigt. Viņa sāka tam dedzīgi pārmest, pierādīt, ka tēvs tikai tāpēc sācis slavēt Natašu, lai pieviltu Aļošu ar liekuļoto labsirdību, un visu to darījis ar nolūku saraut viņu sakarus, lai neredzami un nemanāmi noskaņotu pret viņu Aļošu. Katja dedzīgi un gudri secināja, kā Nataša mīlējusi Aļošu, ka nekāda mīla nepiedošot to, ko viņš nodarījis Natašai, un ka īstais egoists esot taisni viņš pats, Aļoša. Pamazām vien Katja noveda viņu līdz briesmīgām skumjām un pilnīgai nožēlai; viņš sēdēja mums līdzās, raudzīdamies grīdā, vairs neko neatbildēdams, galīgi iznīcināts un ar ciešanu pilnu izteiksmi sejā. Bet Katja bija nepielūdzama. Es ar ārkārtīgu interesi vēroju viņu. Man gribējās jo drīzāk iepazīt šo savādo meiteni. Viņa bija vēl gluži bērns, bet tāds dīvains, pārliecināts bērns ar stingriem likumiem un ar kaislīgu, iedzimtu mīlestību uz labo un patieso. Ja viņu tiešām vēl varēja saukt par bērnu, tad viņa piederēja pie prātojošo bērnu šķiras, kuru mūsu ģimenēs diezgan daudz. Bija redzams, ka viņa jau daudz ko pārdomājusi. Interesanti būtu ielūkoties šai domājošajā galviņā un noskatīties, kā tur sajaucas gluži bērnišķīgas idejas un priekšstati ar nopietni pārdzīvotiem dzīves iespaidiem un vērojumiem (tāpēc ka Katja jau dzīvoja) un līdz ar to arī ar idejām, kas viņai vēl nepazīstamas, ko viņa nebija pārdzīvojusi, bet kas viņu bija pārsteigušas abstrakti — no grāmatām; šo ideju viņai, acīm redzot, jau bija ļoti daudz, un viņa tās droši vien uzskatīja par pašas pārdzīvotām. Visu šo vakaru un arī vēlāk, man šķiet, es diezgan labi izpētīju viņu. Sirds viņai bija dedzīga un jūtīga. Viņa dažos gadījumos it kā ignorēja prasmi savaldīties, nostādot pirmajā vietā patiesību, un jebkuru nosvērtību dzīvē uzskatīja par konvencionālu aizspriedumu, kā liekas, lepojoties par tādu pārliecību; tas atgadās ar daudziem dedzīgiem cilvēkiem pat ne visai jaunos gados. Bet taisni tas viņai piešķīra sevišķu burvīgumu. Viņa ļoti mīlēja domāt un izdibināt patiesību, bet bija tik tālu no pedantisma, ar tādiem gluži bērnišķīgiem secinājumiem, ka jūs no pirmā acu uzmetiena sākāt mīlēt viņā visas viņas savādības un samierināties ar tām. Es atcerējos Ļeviņku un Boriņku, un man likās, ka tas viss ir gluži normāli. Un dīvaini: viņas seja, kurā es no pirmā acu uzmetiena nebiju pamanījis nekā sevišķi daiļa, tai pašā vakarā likās man ik brīdi skaistāka un pievilcīgāka. Šie divi tēli — bērns un domājoša sieviete, šīs bērnišķīgās un augstākā mērā patiesas alkas pēc patiesības un taisnības un nesatricināmā ticība savām tieksmēm — tas viss apmirdzēja viņas seju ar sirsnības brīnum jauko gaismu, piešķīra tai kādu augstāku, garīgu skaistumu, un jūs sākāt saprast, ka ne tik drīz iespējams aptvert visu to nozīmi, kas šai skaistumā; tas nepakļaujas viss uzreiz kuram katram parastam, vienaldzīgam skatienam. Un es sapratu, ka Aļošam vajadzēja kaislīgi pieķerties viņai. Ja viņš nespēj pats domāt un spriest, tad mīl taisni tos, kas viņa vietā domā un pat viņa vietā vēlas, — un Katja jau bija ņēmusi viņu savā aizbildnībā. Viņa sirds bija cēla un neatvairāma, uzreiz pakļāvās visam, kas bija godīgs un skaists, bet Katja jau daudzkārt un ar visu bērnišķīgo sirsnību, un ar simpātijām pret viņu bija atklājusi sevi. Viņam nebija ne kripatiņas pašam savas gribas; viņai bija ļoti daudz neatlaidīgas, stipras un dedzīgas gribas, bet Aļoša varēja pieķerties tikai tam, kas spēja pār viņu valdīt un pat pavēlēt viņam. Ar to pa daļai viņu saistīja pie sevis Nataša viņu mīlestības sākumā, bet Katjai bija lielas priekšrocības, salīdzinot ar Natašu, proti, tas, ka viņa pati vēl bija bērns un, šķita, viņai vēl ilgi jāpaliek par bērnu. Šis viņas bērnišķīgums, viņas lielais prāts un tai pašā laikā zināms saprāta trūkums — tas viss bija kaut kā vairāk radniecīgs Aļošam. Viņš to juta, tāpēc Katja saistīja viņu pie sevis arvien vairāk. Esmu pārliecināts, ka viņi, sarunājoties vienatnē, no nopietnajām Katjas «propagandas» runām varbūt nonāca pie rotaļām. Un, lai gan Katja droši vien ļoti bieži tincināja Aļošu un jau turēja viņu grožos, viņam, acīm redzot, bija pie viņas vieglāk nekā pie Natašas. Viņi bija labāks pāris, un tas galvenais.

—    Rimsties, Katja, rimsties, diezgan! Iznāk tā, ka tev vienmēr taisnība, bet man ne. Tas tāpēc, ka tev skaidrāka sirds nekā man, — Aļoša sacīja, celdamies kājās un sniegdams viņai ardievām roku. — Es tūdaļ pie viņas, pat pie Ļeviņkas neiegriezīšos . ..

—   Tev arī nav ko meklēt pie Ļeviņkas; bet, ka tagad paklausi un brauc, tad šai ziņā tu esi ļoti mīļš.

—    Bet tu esi tūkstoškārt mīļāka par visiem, — skumji atbildēja Aļoša. — Ivan Petrovič, man jums jāsaka pāris vārdu.

Mēs atgājām dažus soļus sāņus.

—    Es šodien rīkojos nekaunīgi, — viņš man čukstēja, — es rīkojos zemiski, esmu vainīgs visas pasaules priekšā, bet viņu abu priekšā visvairāk. Šodien pēc pusdienas tēvs mani iepazīstināja ar Aleksandrīnu (kādu francūzieti) — apburoša sieviete. Es… aizrāvos un … nu, ko tur runāt, neesmu cienīgs būt kopā ar viņām … Ardievu, Ivan Petrovič!

—    Viņš ir tik labs, tik cēls, — steidzīgi uzsāka Katja, kad es atkal apsēdos viņai līdzās, — bet mēs par viņu vēlāk daudz runāsim; tagad mums vispirms jāvienojas: par ko jūs uzskatāt kņazu?

—    Par ļoti sliktu cilvēku.

—    Es arī. Tātad šai ziņā mēs esam vienis prātis, un tāpēc mums būs vieglāk spriest. Tagad par Natāliju Nikolajevnu . .. Vai zināt, Ivan Petrovič, es tagad dzīvoju kā pa tumsu, es gaidīju jūs kā gaismu. Jūs man to visu izskaidrosit, tāpēc ka pašā galvenajā punktā es spriežu pēc nojautām, pēc tā, ko man stāstījis Aļoša. Nebija neviena cita, no kā varētu uzzināt. Sakiet jel, pirmkārt (tas ir galvenais), kā pēc jūsu domām: vai Aļoša un Nataša kopā būs laimīgi vai nebūs? Tas man vispirms jāzina, lai galīgi izlemtu, lai es pati zinātu, ka rīkoties.

—    Kā gan iespējams to tik droši pasacīt? …

—   Jā, protams, droši nevar, — viņa pārtrauca, — bet kā jums liekas — jo jūs esat ļoti gudrs cilvēks.

—    Manuprāt, viņi nevar būt laimīgi.

—   Kāpēc tā?

—   No viņiem neiznāk pāris.

—   Tā jau domāju! — Un viņa salika rociņas kā dziļās skumjās. — Pastāstiet sīkāk! Dzirdiet: es ļoti vēlos redzēt Natašu, jo man daudz kas ar viņu jāpārrunā, un man liekas, ka mēs abas kopā visu izlemsim. Bet tagad es viņu iztēlojos savā prātā: viņai jābūt briesmīgi gudrai, nopietnai, patiesai un ļoti skaistai. Vai tā ir?

—   Tā ir.

—   Par to arī es biju pārliecināta. Nu, ja nu viņa tāda, kā tad viņa varēja iemīlēt Aļošu, tādu zēnu? Paskaidrojiet man, es bieži par to domāju.

—   To nevar izskaidrot, Katerina Fjodorovna; grūti iedomāties, kādēļ un kā var iemīlēt. Jā, viņš ir bērns. Bet vai jus zināt, kā var iemīlēt bērnu? (Sirds man atmaiga, raugoties viņā un viņas actiņās, kas cieši, ar dziļu, nopietnu un nepacietīgu uzmanību bija vērstas uz mani.) Un, jo mazāk Nataša pati līdzinās bērnam, jo viņa nopietnāka, — es turpināju, — jo līdz ar to ātrāk viņa varēja to iemīlēt. Viņš ir patiess, atklāti sirsnīgs, briesmīgi naivs, bet dažreiz graciozi naivs. Nataša varbūt iemīlējusies viņā — kā lai to pasaka? — it kā aiz kāda žēluma. Augstsirdīga dvēsele var iemīlēt aiz žēluma … Tomēr es jūtu, ka nekā jums nespēju izskaidrot, toties jautāšu jums pašai: jūs taču mīlat viņu?

Es droši uzdevu viņai šo jautājumu un jutu, ka ar tādu jautājuma pēkšņumu nespēju samulsināt šīs šķīstās sirds bezgalīgo, bērnišķīgo skaidrību.

—   Nudien vēl nezinu, — viņa klusi man atbildēja, gaiši raudzīdamās man acīs, — bet liekas — ļoti mīlu . . .

—   Nu redziet! Bet vai jūs varat izskaidrot, kāpēc viņu mīlat?

—   Viņā nav melu, — Katja atbildēja padomājusi, — un, kad viņš raugās tieši acīs, turklāt man kaut ko saka, tad man tas ļoti patīk … Klausieties, Ivan Petrovič, te es ar jums runāju par to, es, meitene, bet jūs esat vīrietis; vai es labi daru vai slikti?

—   Kas tad te sevišķs?

—   Nu, lūk. Protams, kas te sevišķs? Bet tie (viņa pameta ar acīm uz grupu, kas sēdēja pie patvāra) — tie droši vien sacītu, ka tas nav labi. Vai viņiem taisnība vai nav?

—    Nav! Jūs taču nejūtat savā sirdī, ka darāt ļaunu, tatad . ..

—          Tā es vienmēr daru, — viņa pārtrauca, acīm redzot, steigdamās pēc iespējas vairāk parunāties ar mani, — kolīdz mani kaut kas samulsina, es tūlīt jautāju savai sirdij, un, ja tā ir mierīga, tad arī es esmu mierīga. Tā vajag darīt vienmēr. Tāpēc arī es runāju ar jums tik pilnīgi vaļsirdīgi kā pati ar sevi, ka, pirmkārt, jūs esat lielisks cilvēks un man zināmas jūsu agrākās attiecības ar Natasu pirms Aļošas, — es raudāju, kad klausījos.

—    Kas tad jums pastāstīja?

—    Protams, Aļoša — un pats ar asarām acīs stāstīja; to viņš darīja ļoti labi, man tas ļoti patika. Man liekas, viņš jūs vairāk mīl nekā jūs viņu, Ivan Petrovič. Lūk, taisni tāpēc viņš man arī patīk. Nu un, otrkārt, es arī tāpēc ar jums esmu tik atklāta kā pati ar sevi, ka jūs esat ļoti gudrs cilvēks un varat dot man daudz padomu un pamācīt mani.

—    Kā gan jūs zināt, ka esmu jau tik gudrs, ka varu jūs pamācīt?

—    Redziet nu, kā jūs tā! — Viņa nogrima domās. — Es taču tāpat vien par to ieminējos; runāsim par pašu galveno. Pamāciet mani, Ivan Petrovič: es jūtu tagad, ka esmu Natašas sāncense, es taču to zinu — kā tad man jārīkojas? Tāpēc vien es jums jautāju, vai viņi būs laimīgi. Es par to dienām un naktīm domāju. Natašas stāvoklis ir briesmīgs, briesmīgs! Viņš taču nemaz vairs viņu nemīl, bet mani mīl vairāk un vairāk. Vai ne tā?

—   Liekas, ka tā ir.

—    Un viņš taču Natašu nekrāpj. Viņš pats nezina, ka vairs nemīl, bet viņa to zina droši. Kā gan viņa mokās!

—    Ko jūs gribat darīt, Katerina Fjodorovna?

—    Man ir daudz projektu, — viņa nopietni atbildēja, — un tomēr es aizvien apjūku. Tāpēc arī gaidīju jūs tik nepacietīgi, lai jūs man visu noskaidrotu. Jūs visu to zināt daudz labāk par mani. Jūs taču tagad man esat itin kā tāds dievs. Klausieties, es sākumā spriedu tā: ja viņi mīl viens otru, tad viņiem jābūt laimīgiem un tāpēc man vajag ziedot sevi un viņiem palīdzēt. Vai ne?

—   Es zinu, ka jūs arī ziedojāties.

—    Jā, ziedojos, bet, kad viņš sāka braukāt pie manis un vairāk un vairāk mani mīlēt, es sāku pārdomāt visu pie sevis un arvien domāju: ziedoties vai ne? Tas taču ļoti slikti, vai nav tiesa?

—   Tas ir dabiski, — es atbildēju, — tā tam jābūt… un jus neesat vainīga.

—    Nedomāju vis; to jūs tāpēc sakāt, ka esat ļoti labs. I t es domāju tā, ka sirds man nav gluži tīra. Ja sirds butu tīra, es zinātu, kā izlemt. Bet lai tas paliek! Pēc tam es dabūju zināt vairāk par viņu attiecībām no kņaza, no ihaman, no paša Aļošas un nojautu, ka viņi nesader kopā; lo jūs nupat apstiprinājāt. Es nogrimu domās vēl vairāk: kā tagad būs? Ja jau viņi būs nelaimīgi, tad labāk viņiem i kirties; tad arī nolēmu: izjautāt jūs sīkāk par visu un aizbraukt pašai pie Natašas, bet kopā ar viņu izšķirt visu.

—    Bet kā tad izšķirt — tas ir jautājums.

—   Es pasacīšu viņai skaidri: «Jūs taču viņu mīlat par visu vairāk, tāpēc arī viņa laime jums jāmīl par visu vairāk; tātad jums no viņa jāšķiras.»

—   Jā, bet kā gan viņa jutīsies, to dzirdot? Un, ja viņa piekritīs jums, vai tad viņai pietiks spēka to izdarīt?

—   Taisni par to es domāju dienu un nakti un … un …

Un pēkšņi viņa sāka raudāt.

—   Jūs neticēsiet, cik ļoti man žēl Natašas, — viņa nočukstēja raudās drebošām lūpiņām.

Te nebija ko piebilst. Es klusēju, un man pašam gribējās raudāt, skatoties viņā, tāpat vien, aiz mīlestības. Cik mīļš bija šis bērns! Es nemaz nejautāju viņai, kāpēc viņa uzskata, ka spēj aplaimot Aļošu.

—   Jūs taču mīlat mūziku? — viņa jautāja mazliet nomierinājusies, vēl domīga no nesenajām asarām.

—   Mīlu, — es atbildēju mazliet pārsteigts.

—   Ja būtu laiks, es jums nospēlētu Bēthovena trešo koncertu. Es to tagad spēlēju. Tur visas šis jūtas … gluži kā es tagad izjūtu. Tā man liekas. Bet par to citreiz; tagad mums jārunā.

Mums sākās pārrunas par to, kā viņai satikties ar Natašu un kā to visu iekārtot. Viņa man paziņoja, ka viņu uzraugot; lai gan viņas pamāte esot laba un mīlot viņu, tā neparko neļaušot viņai iepazīties ar Natāliju Nikolajevnu; un tāpēc viņa arī izšķīrusies par viltību. No rītiem viņa dažreiz izbraucot pastaigāties, gandrīz vienmēr kopā ar grāfieni. Bet dažreiz grāfiene nebraucot līdzi, laižot viņu vienu ar francūzieti, kas tagad slima. Un tas notiekot, kad grāfienei sāpot galva; tāpēc arī jāgaidot, kad viņai sāpēšot galva. Līdz tam laikam viņa pierunāšot savu francūzieti (tā ir kaut kas līdzīgs kompanjonei, vecenīte), jo francūziete esot ļoti laba. Galu galā iznāca tā, ka nekādi nevarēja iepriekš nosacīt dienu, kad varēs ierasties pie Natašas.

—          Ar Natašu jūs iepazīsities un to nenožēlosit, — es sacīju. — Viņa pati ar jums ļoti vēlas iepazīties, un tas vajadzīgs kaut vai tikai tādēļ, lai viņa zinātu, kam viņa nodod Aļošu. Bet par to daudz neskumstiet! Laiks izšķirs visu arī bez jūsu pūlēm. Jūs taču braucat uz laukiem.

—          Jā, drīz, varbūt pēc mēneša, — viņa atbildēja, — un es zinu, ka to pieprasa kņazs.

—    Kā jūs domājat, vai Aļoša brauks jums līdzi?

—          Taisni par to es domāju, — viņa sacīja, cieši raudzīdamās manī. — Viņš taču brauks.

—    Brauks.

—           Ak dievs, kas no visa tā iznāks — nezinu. Klausieties, Ivan Petrovič! Es jums par visu rakstīšu, bieži rakstīšu un daudz. Nu jau esmu sākusi jūs mocīt. Jūs bieži nāksit pie mums?

—          Nezinu, Katerina Fjodorovna: tas atkarīgs no apstākļiem. Varbūt nemaz nenākšu.

—    Kāpēc tā?

—          Tas būs atkarīgs no vairākiem iemesliem, bet galvenais — no manām attiecībām ar kņazu.

—          Viņš ir negodīgs cilvēks, — Katja noteikti sacīja. — Bet vai zināt, Ivan Petrovič, ja es aizbrauktu pie jums! Vai tas būtu labi vai slikti?

—    Kā jūs pati domājat?

—          Es domāju, ka labi. Tā, apciemotu jūs… — viņa piebilda pasmaidīdama. — Es taču tāpēc to saku, ka ne tikai jūs cienu, es jūs ļoti mīlu … Un no jums var daudz mācīties. Bet es jūs mīlu … Un nav taču jākaunas, ka es jums visu to saku?

—          Kāpēc jākaunas? Jūs pati jau esat man dārga, gluži kā tuviniece.

—    Jūs taču gribat būt mans draugs?

—    Ak jā, jā! — es atbildēju.

—           Nu, bet viņi katrā ziņā sacītu, ka kauns un tā neklājas darīt jaunai meitenei, — viņa piebilda, atkal norādot uz sarunu biedriem pie tējas galda. Piebildīšu, ka kņazs, kā liekas, tīšām bija atstājis mūs vienus, lai mēs dabūtu izrunāties.

—          Es taču zinu ļoti labi, — viņa piebilda, — kņazs grib manu naudu. Par mani viņi domā, ka es esmu vēl gluži bērns, un man pat atklāti to saka. Bet es tā nedomāju. Es vairs neesmu bērns. Viņi ir dīvaini cilvēki: paši kā bērni; nuf par ko viņi tā raizējas?

—   Katerina Fjodorovna, es piemirsu pajautāt: kas ir šie Ļeviņka un Boriņka, pie kuriem tik bieži brauc Aļoša?

—   Tie man tālīni radinieki. Viņi ir ļoti gudri un ļoti godīgi, tikai pārāk daudz runā … Es viņus pazīstu … — Un viņa pasmaidīja.

—   Vai tiesa, ka jūs gribot viņiem ar laiku uzdāvināt miljonu?

—    Nu redzat, kaut vai šis miljons, viņi jau tā pļāpā par to, ka vairs nevar paciest. Es, protams, ar prieku ziedošu visam, kas derīgs, jo kam man tik milzīga nauda, vai nav tiesa? Bet kad gan es to ziedošu; tomēr viņi jau tagad dala, pārspriež, bļaustās, strīdas, kā to labāk izlietot, pat ķildojas par to, tā ka tas jau ir ērmoti. Pārāk steidzas. Tomēr viņi ir tik sirsnīgi un … gudri. Mācās. Tas tomēr labāk nekā tā, kā citi dzīvo. Vai ne?

Un daudz vēl mēs runājām ar viņu. Viņa man pārstāstīja gandrīz vai visu savu dzīvi un kāri klausījās manos stāstos. Lika man, lai es visvairāk stāstu viņai par Natašu un Aļošu. Pulkstenis bija jau divpadsmit, kad kņazs pienāca man klāt un lika manīt, ka laiks doties mājās. Es atvadījos. Katja karsti spieda man roku un izteiksmīgi manī paskatījās. Grāfiene lūdza viņus apciemot; mēs izgājām kopā ar kņazu.

Nevaru atturēties no dīvainas piezīmes, kam varbūt nav nekā kopēja ar visu. No trīs stundu ilgās sarunas ar Katju man radās, starp citu, kāda savāda, bet līdz ar to dziļa pārliecība, ka viņa vēl ir pilnīgi tāds bērns, kas gluži nekā nezina par vīrieša un sievietes attiecību noslēpumu. Tas piešķīra neparastu komismu dažiem viņas spriedumiem un vispār nopietnajam tonim, kādā viņa runāja par daudziem ļoti svarīgiem jautājumiem …

X nodaļa

—    Vai zināt ko, — kņazs man sacīja, sēzdamies ar mani kopā karietē, — kā būtu, ja mēs tagad ieturētu vakariņas? Kā jūs domājat?

—   Tiešām nezinu, — es atbildēju šaubīdamies, — es nekad neēdu vakariņas . ..

—   Nu, protams, arī parunāsim pie vakariņu galda, — viņš piebilda, vērīgi un viltīgi raudzīdamies man taisni acīs.

Kā lai to nesaprastu! «Viņš vēlas izteikties,» es nodomāju, «bet man taču to vien vajag.» Es piekritu.

—   Nokārtots. Uz Lielo Jūras ielu, pie B.

—    Uz restorānu? — es jautāju mazliet apmulsis.

—   Jā. Un tad? Es taču reti kad vakariņoju mājās. Vai tiešām neļausit man jūs uzaicināt?

—    Bet es jau jums sacīju, ka nekad neēdu vakariņas.

—    Nieka lieta — vienu reizi. Turklāt taču es jūs uzaicinu …

Tas ir, maksāšu par tevi; esmu pārliecināts, ka viņš to piebilda tīšām. Es atļāvu aizvest sevi, bet nolēmu restorānā maksāt par sevi pats. Mēs atbraucām. Kņazs aizņēma atsevišķu istabu un ar gaumi — kā labs pazinējs izvēlējās divus trīs ēdienus. Ēdieni bija dārgi, tāpat arī pudele smalkā galda vīna, ko viņš lika atnest. Tas viss nebija piemērots manai kabatai. Es paskatījos ēdienu kartē un liku atnest sev pusi meža irbes un glāzīti lafita. Kņazs sadumpojās.

—    Jūs negribat ar mani kopā vakariņot! Tas taču gluži smieklīgi. Pardon, mon ami, bet tā taču… neciešama sīkumainība. Tā jau ir gluži sīka patmīlība. Te gandrīz jau iejauktas šķiru intereses, un varu saderēt, ka tā tas ir. Ticiet man, jūs mani apvainojat.

Bet es paliku pie sava.

—    Nu, kā gribat, — viņš piebilda. — Es jūs nespiežu… sakiet, Ivan Petrovič, — vai varu ar jums runāt pilnīgi draudzīgi?

—    Es to jums lūdzu.

—    Redziet, manuprāt, tāda sīkumainība jums pašam kaitīga. Gluži tāpat — ar to pašu kaitē sev arī visi jūsējie. Jūs esat literāts, jums jāpazīst pasaule, bet jūs no visa vairāties. Ne jau par meža irbēm es tagad runāju, bet jūs taču esat gatavs pilnīgi atteikties no jebkādiem sakariem ar mūsu aprindām, un tas ir noteikti kaitīgi. Bez visa tā, ka jūs daudz ko zaudējat — nu, vārdu sakot, karjeru, — bez visa tā kaut vai vienīgi tas, ka pašam jāiepazīstas ar visu, ko jūs aprakstāt, bet jums tur, tajos stāstos, ir gan grāfi, gan kņazi, gan buduāri… tomēr, ko es te runāju? Jums tagad tur tikai nabadzība, pazaudētie

Ilneļi, revidenti, bramanīgi virsnieki, ierēdņi, vecie laiki un vecticībnieku dzīve, zinu, zinu.

—   Bet jūs maldāties, kņaz; ja es nerādos jūsu tā saukļa j.i «augstākajā sabiedrībā», tad tas tāpēc, ka tur, pirmkārt, ir garlaicīgi un, otrkārt, nav ko darīt. Un jāsaka, beidzot, es tomēr ierodos …

—   Zinu, pie kņaza R. reizi gadā; tur es jūs arī saslcspu. Bet pārējos gadalaikus jūs stingstat demokrātiskajā lepnībā un vārgstat savos bēniņos, lai gan ne jau visi Hisējie tā rīkojas. Ir tādi piedzīvojumu meklētāji, ka pat man paliek nelabi…

—   Es palūgtu jūs, kņaz, nerunāt vairs par to un neatgriezties pie mums bēniņos.

—   Ak mans dievs, jūs jau apvainojāties! Tomēr jūs pats taču atļāvāt man runāt ar jums draudzīgi. Bet, piedodiet, es ne ar ko vēl neesmu izpelnījies jūsu draudzību. Vīns ir teicams. Pagaršojiet!

Viņš ielēja man pusglāzes no savas pudeles.

—   Nu redziet, mans mīļais Ivan Petrovič, es taču ļoti labi saprotu, ka uzbāzties ar draudzību nav pieklājīgi. Mēs taču visi neesam rupji un nekaunīgi pret jums, kā ļūs par mums iedomājaties, nu, es arī ļoti labi saprotu, ka jūs te sēžat ar mani ne jau aiz labvēlības pret mani, bet tāpēc, ka es solījos ar jums parunāt. Vai nav tiesa?

Viņš sāka smieties.

—   Bet, tā kā jūs aizstāvat zināmas personas intereses, tad jums arī gribas paklausīties, ko es sacīšu. Vai ne tā? — viņš piebilda ar ļaunu smīnu.

—    Jūs neesat maldījies, — es pacietīgi pārtraucu. (Es redzēju, ka viņš pieder pie tādiem, kas, redzēdami, ka cilvēks kaut drusku ir viņa varā, tūlīt liek tam to just. Taču es biju viņa varā; es nevarēju aiziet, neuzklausījis visu, ko viņš bija nodomājis sacīt, un viņš to zināja ļoti labi. Viņa tonis pēkšņi mainījās un arvien vairāk un vairāk kļuva bezkaunīgi familiārs un zobgalīgs.) — Jūs neesat maldījies, kņaz: es taisni tādēļ atbraucu, citādi tiešām te nesēdētu … tik vēlu.

Man gribējās sacīt: citādi neparko nepaliktu kopā ar jums, bet es neteicu un izgrozīju citādi — nevis aiz bailēm, bet aiz sava nolādētā vājuma un smalkjūtības. Tiešām, kā gan lai saka cilvēkam rupjību taisni acīs, kaut arī viņš bija to pelnījis un es tieši gribēju pasacīt viņam rupjību? Man liekas, kņazs to bija manījis no manām acīm un zobgalīgi skatījās manī visu šīs frāzes laiku, it kā tīksminādamies ar manu mazdūšību un gluži kā uzkūdīdams mani ar savu skatienu: «Nu ko, neiedrošinājies, samelsi niekus, tā ir, brālīt!» Tā droši vien bija, tāpēc ka viņš, kad es beidzu, sāka skaļi smieties un it kā ar protežētāja laipnību papliķēja man pa ceļgalu.

«Smieklīgs tu esi, brālīt,» es lasīju viņa skatienā. — «Pagaidi vien!» es nodomāju pie sevis.

—   Man šodien ļoti jautri! — viņš iesaucās. — Un tiešām nezinu, kāpēc. Jā, jā, mans draugs, jā! Es taisni par šo personu arī gribēju runāt. Jāizsaka taču viss līdz galam, jānorunā kaut kas, un es ceru, ka šoreiz jūs mani pilnīgi sapratīsit. Pirmīt es uzsāku ar jums par šo naudu un par šo muļķa tēvu, sešdesmitgadīgo bērniņu… Nu! Tagad nav vērts ne pieminēt. Es taču to sacīju tikai tāpat vien! Ha-ha-ha, jūs taču esat literāts, jums vajadzēja nojaust …

Es izbrīnā skatījos viņā. Liekas, viņš vēl nebija piedzēries.

—   Nu, kas attiecas uz šo meiteni, tad tiešām es viņu cienu, pat mīlu, ticiet man; viņa mazliet untumaina, taču «nav rozes bez ērkšķiem», kā sacīja pirms piecdesmit gadiem un labi sacīja; ērkšķi duras, bet taisni tas taču ir vilinoši, un, kaut mans Aleksejs ir muļķis, es viņam tomēr pa daļai esmu jau piedevis — par labo gaumi. īsi sakot, man šīs jaunavas patīk, un man (viņš nozīmīgi saknieba lūpas) ir pat sevišķas izredzes… Nu, par to vēlāk …

—   Kņaz! Klausieties, kņaz, — es iesaucos, — es nesaprotu šo jūsu ātro pārmaiņu, bet… runāsim par citu, lūdzu jūs!

—   Jūs atkal uztraucaties! Nu labi… lai iet par citu! Tikai to vēl gribu jautāt jums, mans labais draugs: vai jūs ļoti viņu cienāt?

—    Protams, — es atbildēju ar rupju nepacietību.

—   Nu, un arī mīlat? — viņš turpināja, riebīgi atņirgdams zobus un piemiegdams acis.

—    Jūs aizmirstaties, — es iesaucos.

—   Nu, nē jau, nē! Nomierinieties! Esmu šodien visbrīnumainākajā omā. Man tik jautri, kā sen nav bijis. Vai neiedzersim šampanieti! Kā jūs domājat, manu dzejniek?

—    Es nedzeršu, negribu!

—         Nemaz nerunājiet! Jums katrā ziņā šodien jātur man

līdzi. Es Jūtos lieliski unf tā kā esmu labsirdīgs līdz sentimentalitātei, tad arī nevaru būt laimīgs vienatnē. Ko var zināt, mēs varbūt vēl nonāksim tik tālu, ka sadzersim tubrālības, ha, ha, ha! Nē, mans jaunais draugs, jūs mani vēl nepazīstat! Esmu pārliecināts, ka jūs mani iemīlēsit. Es gribu, lai jūs šodien dalītos ar mani bēdās un priekos, jautrībā un asarās, lai gan ceru, ka vismaz es taču nesākšu raudāt. Nu, kā tad būs, Ivan Petrovič? Padomājiet tikai par to — ja nenotiks tas, ko es vēlos, tad visa mana iedvesma pāries, pazudīs, izgaisīs un jūs nekā nedzirdēsit; nu, bet jūs taču šeit esat vienīgi tādēļ, lai kaut ko dabūtu dzirdēt. Vai nav tiesa? — viņš piebilda, atkal nekaunīgi man pamirkšķinādams. — Tātad laiks izšķirties.

Draudi bija nopietni. Es piekritu. «Vai tikai viņš negrib mani apdzirdīt?» es nodomāju. Te būtu laiks pieminēt kādas baumas par kņazu, baumas, kas jau sen bij#a sasniegušas mani. Runāja par viņu, ka viņš, kas vienmēr ir tik pieklājīgs un elegants sabiedrībā, mīl dažreiz pa naktīm žūpot, piedzerties kā lūks un paslepen nodoties netiklībai, riebīgi un noslēpumaini nodoties netiklībai… Biju dzirdējis par viņu briesmīgas baumas … Runāja — Aļoša zinājis, ka tēvs reizēm dzer, un centies to noslēpt no visiem un sevišķi no Natašas. Kādreiz viņš gandrīz man izpļāpājās, bet tūlīt novirzīja sarunu uz citu pusi un uz manu iztaujāšanu neatbildēja. Tomēr es to biju dzirdējis no citiem un, atzīstos, agrāk tam neticēju, bet tagad gaidīju, kas notiks.

Pasniedza vīnu; kņazs pielēja divus pokālus — sev un man.

—   Mīļā, mīļā meitenīte, kaut arī sarāja mani! — viņš turpināja, ar baudu dzerdams vīnu. — Bet šīs mīļās būtnes taisni tad ir tik mīļas, taisni tādos brīžos . .. Viņa taču droši vien domāja, ka mani sakauninājusi, atcerieties, tovakar, ka satriekusi pīšļos! Ha, ha, ha! Un kā viņai piestāv sārtums! Vai jūs esat sieviešu pazinējs? Dažreiz pēkšņs sārtums briesmīgi piestāv bāliem vaigiem, vai esat to ievērojis? Ak mans dievs! Jūs jau atkal, kā liekas, dusmojaties?

—   Jā, dusmojos! — es iesaucos, vairs nevaldīdamies. — Un negribu, ka jūs tagad runātu par Natāliju Nikolajevnu… tas ir, runātu tādā tonī. Es… es jums to neļaušu!

—    Oho! Nu, kā jums tīk, jums par prieku sākšu ko citu. Esmu taču piekāpīgs un mīksts kā vasks. Runāsim par jums. Es jūs mīlu, Ivan Petrovič, ja jūs zinātu, cik draudzīgi, cik sirsnīgi es iejūtos jūsu liktenī…

—   Kņaz, vai nebūtu labāk runāt par tematu? — es viņu pārtraucu.

—    Tas ir, par mūsu tematu, jūs gribat sacīt. Es jūs saprotu no pusvārda, mori ami, bet jūs nemaz nevarat iedomāties, cik tuvu mēs pieskarsimies mūsu tematam, ja sāksim tagad runāt par jums un ja jūs, protams, mani nepārtrauksit. Tātad turpinu: es gribēju jums sacīt, mans dārgais Ivan Petrovič, ka dzīvot tā, kā jūs dzīvojat, nozīmē gluži vienkārši pazudināt sevi. Jūs man atļaujiet pieskarties šai kutelīgajai tēmai; es aiz draudzības. Jūs esat nabadzīgs, jūs ņemat no sava antrepreniera uz priekšu, maksājat savus parādiņus, par pārējo pārtiekat pusgadu tikai no tējas un drebat savos bēniņos, gaidīdams, kad tiks uzrakstīts jūsu romāns antrepreniera žurnālam; tā taču ir.

—   Lai arī tā, tomēr tas …

—   Godīgāk nekā zagt, liekt muguru, ņemt kukuļus, intriģēt, nu, un tā tālāk, un tā tālāk. Zinu, zinu, ko jūs gribat sacīt; tas viss jau sen rakstīts grāmatās.

—    Un tātad jums nemaz nav jārunā par maniem apstākļiem. Vai tiešām man, kņaz, būs jāmāca jums pieklājība?

—    Nu, protams, tikai ne jums. Bet ko lai dara, ja mēs tiešām aizskaram šo kutelīgo stīgu. To taču nevar apiet. Nu labi, atstāsim bēniņus mierā. Man pašam tie nepatīk, varbūt tikai zināmos gadījumos (un viņš riebīgi iesmējās). Bet, lūk, kas mani pārsteidz: kas jums par patiku tēlot otras personas lomu? Protams, kāds jūsu rakstnieks, atceros, pat sacījis kaut kur, ka varbūt pats lielākais cilvēka varoņdarbs esot tas, ja viņš protot apmierināties dzīvē ar otras personas lomu … Liekas, kaut kas līdzīgs. Par to es vēl esmu dzirdējis runājam, bet Aļoša taču atņēmis jums līgavu, es taču to zinu, bet jūs kā tāds Šillers viņu dēļ vai no ādas lienat laukā, viņiem pakalpojat un gandrīz vai esat viņu izsūtāmais … Jūs man piedodiet, mans mīļais, bet tā taču ir riebīga spēlīte ar augstsirdīgām jūtām … Kā jums tas neapnīk, tiešām! Tas pat ir kauns. Es jūsu vietā, liekas, būtu nomiris aiz sašutuma; un galvenais: kauns, kauns!

—   Kņaz! Jūs, kā liekas, tīšām mani atvedāt šurp, lai apvainotu! — es iekliedzos neprātīgās dusmās.

—    Ak nē, mans draugs, nē, es šai brīdī gluži vienkārši esmu darīšanu cilvēks un vēlos, lai jūs būtu laimīgs Vtirdu sakot, es gribu nokārtot visu. Tomēr kādu laiku nerunāsim par to, bet jūs mani uzklausiet līdz galam, pacentieties neuztraukties — kaut vai tikai pāris minūšu! Nu, kā jūs domājat, ja jūs apprecētos? Redziet, es taču tagad runāju pavisam par blakus lietām; ko tad jūs ar t.idu izbrīnu manī skatāties?

—   Gaidu, kad jūs beigsit, — es atbildēju, tiešām raudzīdamies viņā ar izbrīnu.

—    Nav jau nekas sakāms. Man tieši gribējās zināt, ko jūs sacītu, ja kāds no jūsu draugiem, kas nopietni vēl jums patiesu, nevis kādu efemeru laimi, piedāvātu meiteni, jauniņu, glītiņu, taču . .. jau šo to piedzīvojušu; es runāju alegoriski, bet jūs mani saprotat, nu, tādu kā Natālija Nikolajevna, protams, par pieklājīgu atlīdzību … (Ievērojiet, es runāju par blakus lietu, nevis par mūsējo ) Nu, ko jūs teiktu?

—    Es teikšu jums, ka jūs… esat prātu zaudējis.

—   Ha, ha, ha! Vai re! Jūs jau gandrīz vai taisāties mani piekaut!

Es tiešām biju gatavs mesties viņam virsū. Ilgāk es vairs nespēju izturēt. Viņš man atgādināja riebekli, milzu zirnekli, ko man briesmīgi gribējās nospiest. Viņam sagādāja baudu tas, ka viņš izsmēja mani; viņš rotaļājās ar mani kā kaķis ar peli, domādams, ka esmu pilnīgi viņa varā. Man likās (un es sapratu to), ka viņš izjuta patiku, varbūt pat saldkaisli savā zemiskumā un šai bezkaunībā, šai cinismā, ar kādu viņš beidzot norāva manā priekša masku. Viņš gribēja tīksmināties ar manu izbrīnu, ar manām šausmām. Viņš mani no visas sirds nicināja un smējās par mani.

Es nojautu jau pašā sākumā, ka tas viss iepriekš nodomāts un uz kaut ko tiek virzīts, bet es atrados tādā stāvoklī, ka man bija viņā jānoklausās līdz galam, lai notiktu kas notikdams. Tas bija Natašas interesēs, un man vajadzēja būt gatavam uz visu un viss jāpacieš, tāpēc ka šai brīdī varbūt viss izšķīrās. Bet kā varēja klausīties šos ciniskos, nekrietnos izteicienus par viņu, kā to varēja aukstasinīgi paciest? Viņš turklāt vēl pats ļoti labi saprata, ka es nevaru viņā neklausīties, un tas vēl padziļināja apvainojumu. «Tomēr viņš pats taču nevar iztikt bez manis,» es nodomāju un sāku atbildēt viņam asi un ķildīgi. Viņš to saprata.

—    Redziet, mans jaunais draugs, — viņš atsāka, nopietni manī raudzīdamies, — mēs tā turpināt nevaram, tāpēc labāk vienosimies. Es, vai redzat, biju nodomājis šo to jums pastāstīt, nu, bet jums tad jābūt tik laipnam, lai būtu ar mieru uzklausīties, kaut es sacītu nezin ko. Es vēlos runāt, kā vien gribu un kā man patīk, patiesībā tā arī vajag. Nu, kā tad būs, mans jaunais draugs, vai jums pietiks pacietības?

Es saņēmos un klusēju, neraugoties uz to, ka viņš skatījās manī ar tik dzēlīgu izsmieklu, it kā pats izaicinātu mani visasākajam protestam. Bet viņš saprata, ka esmu jau devis piekrišanu projām neiet, un turpināja:

—    Jūs mani pārsteidzat, kņaz, un nevaru jūs pazīt. Jūs sākat runāt āksta tonī; šī negaidītā vaļsirdība …

—    Ha, ha, ha, tas taču pa daļai taisnība! Visai jauks salīdzinājums! Ha, ha, ha! Es plītēju, mans draugs, es plītēju, esmu priecīgs un apmierināts, nu, bet jums, manu dzejniek, jābūt pret mani iecietīgam caur un cauri. Taču labāk iedzersim, — viņš nosprieda gluži apmierināts ar sevi, pildīdams pokālu. — Redziet, mans draugs, jau vienīgi tas muļķīgais vakars — atcerieties, pie Natašas — nobeidza mani galīgi. Tiesa, viņa pati bija ļoti mīļa, bet es iznācu no turienes briesmīgi saniknots un negribu to aizmirst. Ne aizmirst, ne noslēpt. Protams, pienāks arī mūsu laiks, un tas pat ātri tuvojas, tikai tagad par to nerunāsim. Bet, starp citu, es gribēju jums paskaidrot, ka man ir tieši tāda rakstura īpatnība, ko jūs vēl nepazīstat, — tas ir ienaids pret visām šīm banālajām, nekur nederīgajām naivitātēm un pastorālēm, un viena no manām vispikantākajām baudām vienmēr ir bijusi tāda: izlikties sākumā tādam pašam, iedzīvoties šajā tonī, apmīļot, uzmundrināt kādu mūžam jauno Šilleru un pēc tam pēkšņi uzreiz apstulbināt viņu; pēkšņi pacelt viņa priekša masku un no jūsmīgās sejas sataisīt viņam grimasi, parādīt viņam mēli taisni tai brīdī, kad viņš vismazāk gaida šādu pārsteigumu. Ko? Jūs to varbūt nesaprotat, jums tas izliekas riebīgi, nejēdzīgi, zemiski, vai ne tā?

—    Protams, ka tā.

—    Jūs esat atklāts. Nu, ko lai dara, ja mani pašu moca! Es pats esmu muļķīgi atklāts, bet tāds ir mans raksturs Te man gribētos pastāstīt dažus raksturīgus vilcienus no manas dzīves. Jūs mani sapratīsit labāk, un tas būs ļoti interesanti. Jā, šodien es varbūt tiešām esmu līdzīgs ākstam, bet āksts taču ir atklāts, vai nav tiesa?

—   Klausieties, kņaz, ir jau vēls un tiešām…

—    Kas? Ak dievs, kāda nepacietība! Un kur gan jāsteidzas? Nu, pasēdēsim, parunāsim draudzīgi, sirsnīgi, ziniet, pie vīna glāzes, kā labi draugi. Jūs domājat, ka esmu piedzēries:-nekas, jo labāk. Ha, ha, ha! Patiesi, šāda draudzīga satikšanās vienmēr tik ilgi paliek atmiņā, ar tādu baudu tās atceramies. Jūs neesat labs cilvēks, Ivan Petrovič. Sentimentalitātes jums trūkst, iejūtas. Nu, ko gan jums nozīmē veltīt stundiņu tādam draugam kā es? Turklāt arī tas taču attiecas uz lietu … Nu, kā to var nesaprast? Un vēl literāts: jums taču vajadzēja par tādu gadījumu būt pateicīgam. Jūs taču varat no manis noskatīt tipu, ha, ha, ha! Ak dievs, cik mīļi vaļsirdīgs es šodien esmu!

Viņš, acīm redzot, skurba. Viņa seja pārvērtās un pieņēma ļaunu izteiksmi. Viņam, kā redzams, gribējās dzelt, durt, kost, izsmiet. «Tas gandrīz vēl labāk, ka viņš piedzēries,» es nodomāju, «piedzēries cilvēks vienmēr izpļāpājas.» Bet viņam bija sava zināšana.

— Mans draugs, — viņš atsāka, acīm redzot, tīksminādamies ar sevi, — nupat es atzinos jums, varbūt pat nevietā, ka man dažreiz rodas nepārspējama vēlēšanās kādam zināmos gadījumos parādīt mēli. Par šo naivo un vientiesīgo atklātību jūs salīdzinājāt mani ar ākstu, par ko es no sirds pasmējos. Bet, ja jūs pārmetat man vai brīnāties par mani, ka esmu pret jums tagad rupjš un droši vien arī piedauzīgs kā mužiks, vārdu sakot, pēkšņi runāju ar jums citā tonī, tad jūs šai gadījumā esat pavisam netaisns. Pirmkārt, man tā tīkas, otrkārt, es neesmu savās mājās, bet kopā ar jums… tas ir, es gribu sacīt, ka mēs tagad plītējam kā labi draugi, un, treškārt, man briesmīgi patīk untumi. Vai jūs zināt, ka kādreiz es untuma dēļ biju pat metafiziķis un filantrops un man bija gandrīz tādas pašas idejas kā jums? Tas tomēr bija ļoti sen, manās zelta jaunības dienās. Atceros, kā es toreiz aizbraucu uz savu sādžu ar humāniem mērķiem un, protams, aiz garlaicības beidzos vai nost; un jūs neticēsit kas tad notika ar mani. No garlaicības es sāku iepazīties ar glītām meičām … Vai tikai jūs atkal nevīpsnājat? Ak, mans jaunais draugs! Tagad mēs taču esam draudzīgi kopa. Kad gan lai uzdzīvo, kad lai izvēršas! Man taču krievu daba. Neviltota krievu daba, esmu patriots, man patīk plašs vēriens, turklāt vēl jāizmanto mirklis un jābauda dzīve. Nomirsim, un viss galā! Nu, tā es tur lakstojos. Atceros, kādai ganei bija vīrs — skaists, jauns zemnieciņš. Es viņu smagi sodīju un gribēju nodot zaldātos (vecie nedarbi, manu dzejniek!), tomēr nenodevu zaldātos. Viņš nomira manā slimnīcā … Man taču sādžā bija slimnīca ar divpadsmit gultām — lieliski iekārtota: tīrība, parketa grīdas. Tomēr jau sen esmu to iznīcinājis, bet toreiz lepojos ar to: biju filantrops; nu, un, zemnieciņu pērdams, gandrīz vai nositu viņu sievas dēļ. .. Nu, ko, jūs atkal sākat vīpsnāt! Jums riebjas klausīties? Tas aizskar jūsu cēlās jūtas? Nu, nu, esiet rāms! Tas viss ir pagājis. To es darīju, kad biju romantiski noskaņots, gribēju būt par cilvēces labdari, nodibināt filantropisku biedrību … uz tādām sliedēm toreiz biju nonācis. Tad arī pēru. Tagad vairs neperu; tagad jāvīpsnā; tagad mēs visi vīpsnājam — pienācis tāds laiks … Bet visvairāk mani smīdina tagad muļķis Ihmeņevs. Esmu pārliecināts, ka viņš zināja visu šo negaidīto notikumu ar zemnieciņu … Un ko domājat? Viņš aiz savas labās sirds, kas laikam taisīta no sīrupa, un tāpēc, ka toreiz bija iemīlējies manī un pats arī mani sev salielījis, bija nolēmis nekam neticēt un arī nenoticēja; tas ir, faktam neticēja un divpadsmit gadu stāvēja un krita par mani, kamēr tas neskāra viņu pašu. Ha, ha, ha! Nu, bet tas viss nieki! Iedzersim, mans jaunais draugs! Paklau: jums patīk sievietes?

Es neko neatbildēju. Tikai klausījos viņā. Viņš jau sāka otru pudeli.

—    Bet man patīk par viņām runāt pie vakariņu galda. Es jūs iepazīstinātu pēc vakariņām ar kādu mademoiselle Philiberte —| jā? Kā jūs domājat? Kas jums noticis? Jūs ne paskatīties manī negribat… hm!

Viņš nogrima domās. Bet pēkšņi pacēla galvu, kaut ki zīmīgi paskatījās manī un turpināja:

—    Redziet, mans draugs, es gribu atklāt kādu dabas noslēpumu, kas jums, kā liekas, nemaz nav zināms. Esmu pārliecināts, ka jūs mani saucat šai brīdī par grēcinieku, varbūt pat par nelieti, par briesmīgu izvirtuli un netiki!. Bet, lūk, ko es jums sacīšu! Ja vien varētu notikt (kas tomēr cilvēka dabas pēc nekad nevar notikt), ja varētu notikt tā, ka katrs no mums aprakstītu sevi visu līdi pēdējam, bet tā, lai nebaidītos izklāstīt ne tikai to, ko viņš bīstas pateikt un neparko neteiks cilvēkiem, ne tikai to, ko viņš bīstas teikt saviem labākajiem draugiem, bet pat arī to, par ko viņš brīžam bīstas atzīties pats sev, — tad taču pasaulē saceltos tāda smaka, ka mums visiem būtu jānosmok. Lūk, kāpēc, runājot iekavās, ir tik laba mūsu sabiedriskā pieklājība un tās noteikumi. Tur ietverta dziļa doma — neteikšu, ka morāliska, tomēr vienkārši tāda, kas aizsargā, sagādā komfortu, tas, protams, vēl labāk, tāpēc ka tikumība būtībā ir tas pats komforts, proti, tā izgudrota vienīgi komfortam. Bet par pieklājību vēlāk, es tagad aizklīstu sāņus, atgādiniet man to vēlāk! Un nobeigšu tā: jūs mani apvainojat netikumībā, izvirtībā, bet mana vaina varbūt tagad ir tikai tā, ka esmu vaļsirdīgāks nekā citi un nekas vairāk; ka es neslēpju to, ko citi slēpj pat paši no sevis, kā es jau sacīju … To es daru slikti, bet tagad tā gribu. Tomēr neraizējieties, — viņš piebilda ar zobgalīgu smaidu, — es sacīju «vaina», bet es taču nemaz nelūdzu piedošanu. Iegaumējiet vēl to: es jūs nenostādu neveiklā stāvoklī, nejautāju jums — vai arī jums nav daži tādi paši noslēpumi, lai ar jūsu noslēpumiem attaisnotu sevi … Es izturos pieklājīgi un cēli. Vispār es vienmēr izturos cēli…

—   Jūs vienkārši pļāpājat, — es sacīju, nicinoši skatīdamies viņā.

—    «Pļāpājat», ha, ha, ha! Bet vai man sacīt, par ko jūs tagad domājat? Jūs domājat: kādēļ gan es jūs te atvedu un pēkšņi ne no šā, ne no tā esmu kļuvis pret jums tik vaļsirdīgs? Vai ne?

—    Tā ir.

—    Nu, to jūs vēlāk uzzināsit.

—   Gluži vienkārši — esat iztukšojis gandrīz divas pudeles … apreibis.

—    Tātad tikai piedzēries. Arī tas var būt. «Apreibis» — tas skan maigāk nekā «piedzēries». Ak, augsti delikātais cilvēk! Bet… mēs, kā liekas, jau atkal baramies, kaut sākām sarunu par tik interesantām lietām. Jā, manu dzejniek, ja ir vēl pasaulē kaut kas labs, kāds saldumiņš, tad tās ir sievietes.

—   Vai zināt, kņaz, es tomēr nesaprotu, kādēļ jums ienācis prātā izvēlēties taisni mani par savu noslēpumu un mīlestības . . . dziņu konfidentu.

—    Hm … es jau sacīju jums, ka uzzināsit vēlāk. Neraizējieties; tomēr lai paliek tā — bez jebkāda iemesla; jus esat dzejnieks, jūs mani sapratīsit, un es jau to jums pateicu, ir īpaša saldkaisle šai pēkšņajā maskas noraušanā, šai cinismā, ar kādu cilvēks piepeši izsaka visu otram cilvēkam — tādējādi, ka pat neuzskata par vajadzīgu kaunēties no viņa. Es jums pastāstīšu anekdoti: bijis Parīzē kāds vājprātīgs ierēdnis; viņu ietupinājuši trako namā, pēc tam kad pilnīgi pārliecinājušies, ka viņš traks. Nu tad, prātu zaudēdams, viņš, lūk, ko izdomājis sev par prieku: viņš izģērbies mājās gluži kails kā Ādams, atstādams tikai apavus kājās, uzmetis sev platu apmetni līdz papēžiem, ietinies tajā un ar cienīgu, majestātisku izskatu izgājis uz ielas. Nu, no sāniem skatoties, — tāds pats cilvēks kā visi, pastaigājas platā apmetnī, sev par prieku. Bet, kolīdz viņam gadījies sastapt kādu gājēju vienatnē, kad apkārt neviena nav, viņš klusēdams gājis tam pretī, pavisam nopietni un dziļdomīgi, pēkšņi apstājies viņa priekšā, atritinājis savu apmetni un parādījies visā savā… šķīstsirdībā. Tas vilcies tikai brīdi, pēc tam viņš atkal satinies un klusēdams, nepakustinādams ne vaibstu, pagājis garām aiz pārsteiguma sastingušajam skatilājam, pagājis garām cienīgi, vieglā gaitā, kā ēna «Hamletā». Tā viņš darījis ar visiem — ar vīriešiem, sievietēm un bērniem, un tas bijis viss viņa prieks. Lūk, daļu šāda prieka var sev sagādāt, pēkšņi apstulbinot kaut kādu Šilleru un parādot viņam mēli, kad viņš vismazāk to gaidījis. «Apstulbināt» — kas tas par vārdiņu? Es to izlasīju kaut kur jūsu pašu tagadējā literatūrā.

—   Nu, tas bi ja ārprātīgais, bet jūs …

—   Neesmu ar pliku roku ņemams.

—   Jā.

Kņazs sāka skaļi smieties.

—   Jūs pareizi spriežat, mans mīļais, — viņš piebilda ar visnekaunīgāko sejas izteiksmi.

—    Kņaz, — es sacīju, iekarsis no viņa nekaunības,

—   jūs ienīstat mūs, to skaitā arī mani, un atriebjat man tagad par visu un par visiem. Tas viss jums radies no vissīkumainākās patmīlības. Jūs esat ļauns — sīkumaini ļauns. Mēs esam jūs aizkaitinājuši, un varbūt visvairāk jūs dusmojaties par to vakaru. Protams, jūs ne ar ko tik stipri nevarējāt atmaksāt man kā ar šo galīgo nicināšanu; jūs atbrīvojat sevi pat no parastās un visiem obligātās pieklājības, kas mums visiem citam pret citu jāievēro. Jūs skaidri gribat man parādīt, ka turat zem sava goda pat kaunēties no manis, noraujot manā priekšā tik atklāti un tik negaidīti savu riebīgo masku un parādoties tādā morāliskā cinismā …

—    Kādēļ jūs visu to man sakāt? — viņš jautāja, rupji un nikni raudzīdamies manī. — Lai parādītu savu aso prātu?

—   Lai parādītu, ka es jūs saprotu, un jums to paziņotu.

—    Quelle idйe, mon cher![7] — viņš turpināja, pēkšņi mainījis toni uz agrāko jautro un pļāpīgi labsirdīgo.

Nu, kas gan varētu man noticēt? Kas tas par raksturu? Ko teiksit, mans jaunais draugs?

—   Vai, kāds zemiskums! — es atbildēju, ar riebumu noklausījies šo atzīšanos.

—   Jūs nebūtu mans jaunais draugsrja atbildētu citādi. Es jau zināju, ka jūs to teiksit. Ha, ha, ha! Pagaidiet, mon ami, padzīvosit un sapratīsit, bet tagad jums vēl vajadzīga piparkūciņa. Nē, jūs neesat dzejnieks pēc visa tā; šī sieviete saprata dzīvi un mācēja to izmantot.

—   Bet kāpēc tad nonākt līdz tādam zvēriskumam?

—   Līdz kādam zvēriskumam?

—   Līdz kādam nonāca šī sieviete un jūs līdz ar viņu.

—   A, jūs saucat to par zvēriskumu, tā ir pazīme, ka jūs vēl arvien ejat kāda pavadā. Protams, es atzīstu, ka patstāvība var izpausties arī gluži pretēji, bet… runāsim vienkāršāk, mon ami… pats saprotat, tas viss taču nieki.

—    Kas tad nav nieki?

—    Kas nav nieki — tā ir personība, tas esmu es pats. Viss tikai man, un visa pasaule radīta man. Klausieties, mans draugs, es vēl ticu, ka pasaulē var labi padzīvot. Un šī ticība ir vislabākā, jo bez tās pat slikti dzīvot nav iespējams; tad būtu jānoindējas. Stāsta, ka tā arī izdarījis kāds muļķis. Viņš aizfilozofējies tik tālu, ka sagrāvis visu, visu, pat visu cilvēka normālo un dabisko pienākumu likumību un nonācis tik tālu, ka viņam nekas nav palicis; rezultātā palikusi nulle, tad viņš arī pasludinājis, ka dzīvē vislabākais esot zilskābe. Jūs teiksit: tas ir Hamlets, tas ir skaudrs izmisums, vārdu sakot, kaut kas tik dižens, ka mums tas nevar ne sapņos rādīties. Bet jūs esat dzejnieks, es vienkāršs cilvēks — un tāpēc sacīšu, ka uz visu jāraugās no vienkāršākā — praktiskā viedokļa. Es, piemēram, jau sen esmu atbrīvojis sevi no visām važām un pat no pienākumiem. Uzskatu, ka esmu saistīts ar pienākumu tikai tad, ja tas man dod kādu labumu. Jūs, protams, nevarat tā skatīties uz lietām; jums kājas sapītas un gaume slimīga. Jūs ilgojaties pēc ideāla, pēc tikumiem. Mans draugs, es taču pats esmu gatavs atzīt visu, ko vien liksit; bet ko lai dara, ja es droši zinu, ka visu cilvēka likumu pamatā ir visdziļākais egoisms. Un, jo tikumīgāka kāda rīcība, jo vairāk tajā egoisma. Mīli pats sevi — lūk, tas ir viens likums, ko es atzīstu. Dzīve ir komerciāls darījums; velti neizšķiediet naudu, bet, lūdzu, maksājiet par izpatikšanu, un jūs izpildīsit visus savus pienākumus pret tuvāku, — tas ir mans tikums, ja jums tas katrā ziņā vajadzīgs, lai gan, atzīšos, manuprāt, labāk nemaz nemaksāt savam tuvākam, bet prast viņu piespiest, lai dara par velti. Ideālu man nav, un es tos negribu; pēc tiem nekad neesmu ilgojies. Pasaulē var tik līksmi, tik jauki nodzīvot arī bez ideāliem . .. un en sommeesmu ļoti priecīgs, ka varu iztikt bez zilskābes. Jo, ja es tiešām būtu tikumīgāks, es varbūt bez tās neiztiktu, kā tas muļķis filozofs (bez šaubām, vācietis). Nē! Dzīvē tik daudz vēl ir labā. Man patīk ievērība, augsta dienesta pakāpe, hotelis; milzum liela likme kāršu spēlē (briesmīgi patīk spēlēt kārtis). Bet galvenais, galvenais — sievietes… un sievietes visos veidos; man pat tīk paslepena, tumša izvirtība, cik iespējams dīvaināka un oriģinālāka, dažādības pēc pat mazliet netīra .. . Ha, ha, ha! Es skatos jūsu sejā; ar kādu nicināšanu jūs tagad raugāties manī!

—    Jums taisnība, — es atbildēju.

—   Nu, pieņemsim, ka arī jums taisnība, taču katrā ziņā labāk mazliet notraipīties nekā dzert zilskābi. Vai nav tiesa?

—    Nē, tad jau labāk zilskābi.

—    Es tīši jautāju jums: «Vai nav tiesa?» — lai papriecātos par jūsu atbildi; es to jau iepriekš zināju. Nē, mans draugs: ja jūs patiesi mīlat cilvēkus, tad novēliet visiem gudriem cilvēkiem tādu pašu gaumi, kāda ir man, pat mazliet netīru, citādi taču drīz vien gudram cilvēkam vairs nebūs pasaulē ko darīt un paliks tikai muļķi. Tad tik viņiem būs laime! Un arī tagad ir taču paruna: muļķim muļķa laime, un, vai zināt, nav nekā patīkamāka kā dzīvot kopā ar muļķiem un viņiem piebalsot: izdevīgi! Jūs neskatieties uz mani, ka es augsti vērtēju aizspriedumus, ka es turos pie zināmiem noteikumiem, tiecos pēc ievērības; es taču redzu, ka dzīvoju tukšā sabiedrībā, bet tajā pagaidām ir silti, un es tai piebalsoju, parādu, ka par to stāvu un krītu, bet pie gadījuma pirmais to pametīšu. Es taču jūsu jaunās idejas pazīstu, lai gan nekad neesmu cietis no tām un arī ne no kā cita. Sirdsapziņas pārmetumu man nav bijis nekādu. Esmu gatavs uz visu, lai tikai man būtu labi, un mūsu — tādu kā es — ir leģions, un mums tiešām ir labi. Viss šai pasaulē var iet bojā, mēs vien nekad nepazudīsim. Mēs pastāvam no tā laika, ka-

1 Vispārīgi (Ir.).

mēr pasaule pastāv. Visa pasaule var kaut kur nogrimt, bet mēs uzpeldēsim virspusē. Pie reizes: paskatieties kaut vai vienīgi uz to, cik sīksta dzīvība tādiem cilvēkiem kā mēs. Mums ir fenomenāli sīksta dzīvība: vai tas ir kādreiz jūs pārsteidzis? Tātad pati daba mūs protežē, he, he, he! Es gribu katrā ziņā dzīvot deviņdesmit gadu. Man nāve nepatīk, un es baidos no tās. Jo velns viņu zina kā vēl būs jānomirst! Bet kādēļ par to runāt! Uz to mani noindējies filozofs iekveldinājis. Pie velna filozofiju! Buvons, mon cher! Mēs taču sākām runāt par glītām meitenītēm … Uz kurieni tad jūs!

—    Es eju, un arī jums ir laiks …

—    Ko nu, ko nu! Es, tā sakot, atklāju jums visu savu sirdi, bet jūs pat nejūtat tik spēcīgo draudzības pierādījumu. He, he, he! Jums par maz mīlestības, manu dzejniek. Bet pagaidiet, es gribu vēl pudeli.

—    Trešo?

—   Trešo. Par tikumību, mans jaunais audzēkni! (Jūs atļausit man saukt jūs šai maigajā vārdā: ko var zināt, varbūt manas pamācības nāks par labu.) Tātad, mans audzēkni, par tikumību es jau sacīju jums: «Jo tikumība tikumīgāka, jo vairāk tajā egoisma.» Gribu jums pastāstīt par šo tematu kādu visai jauku anekdoti: es reiz mīlēju kādu meiteni un mīlēju gandrīz no visas sirds. Viņa pat daudz ko man ziedoja …

—   Vai tā, kuru jū« apzagāt? — es rupji jautāju, negribēdams ilgāk valdīties.

Kņazs nodrebēja, pārvērtās sejā un ieurbās manī ar savām iekaisušajām acīm; viņa skatienā bija neizpratne un trakums.

—    Pagaidiet, — viņš nomurmināja it kā pie sevis, — pagaidiet, ļaujiet man attapties! Es tiešām esmu piedzēries, un man grūti aptvert. . .

Viņš apklusa un vērīgi, tikpat nikni raudzījās manī, pieturēdams manu roku ar savējo, it kā baidīdamies, ka tikai es neaizeju. Esmu pārliecināts, ka šai brīdī viņš centās aptvert un izdibināt, kā esmu par to dabūjis zināt, kas gandrīz nevienam nebija zināms, un vai te neslēpjas kādas briesmas. Tā turpinājās kādu brīdi; bet pēkšņi viņa seja aši pārvērtās; agrākā zobgalīgā, skurbi jautrā izteiksme no jauna parādījās viņa acīs. Viņš sāka skaļi smieties.

—    Ha, ha, ha! Taleirāns, nekas cits! Ko lai dara, es tiešām stāvēju viņas priekšā kā apspļaudīts, kad viņa iebrēcās man taisni acis, ka es esot viņu apzadzis! Kā viņa tad spiedza, kā lamājās! Tā bija neprātīga sieviete un . . . gluži nenosvērta. Bet spriediet pats: pirmkārt, es nemaz neesmu viņu apzadzis, kā jūs nupat izteicāties. Viņa uzdāvināja man savu naudu pati, un tā jau bija mana. Nu, pieņemsim, jūs man dāvināt savu labāko fraku (to sacīdams, viņš paskatījās uz manu vienīgo un diezgan neglīto fraku, ko pirms gadiem trim pašuva drēbnieks Ivans Skorņagins), es esmu jums pateicīgs, valkāju to, kad pēkšņi pēc gada jūs saķildojaties ar mani un prasāt to atpakaļ, bet es jau esmu to novalkājis. Tas nav cēli; kāpēc tad dāvināt? Otrkārt, es, neskatoties uz to, ka nauda bija mana, katrā ziņā būtu to atdevis, bet padomājiet pats: kur gan es pēkšņi varētu sadabūt tādu summu? Bet galvenais — es nevaru paciest pastorāles un šillerismu, es jau jums sacīju, — nu, tas arī bija visam par iemeslu. Jūs neticēsit, kā viņa klīrējās manā priekšā, kliegdama, ka dāvinot man (turklāt mana paša) naudu. Man uznāca dusmas, un es pēkšņi pratu apsvērt gluži pareizi, jo drošsirdība nekad mani neatstāj: es nospriedu, ka, atdodams viņai naudu, varbūt pat padarīšu viņu nelaimīgu. Es būtu laupījis viņai baudu kļūt pilnīgi nelaimīgai manis dēļ un nolādēt mani par to visu savu mūžu. Ticiet, mans draugs, ka tāda veida nelaimē ir pat kāda augstāka bauda — apzināties, ka tev, cilvēkam, ir pilnīga taisnība, tu esi augstsirdīgs un tev pilnīgas tiesības nosaukt savu aizvainotāju par nelieti. Šī ļaunuma izbaudīšana atgadās ar šilleriskajiem raksturiem, protams; varbūt pēc tam viņai nebija ko ēst, bet esmu pārliecināts, ka viņa bija laimīga. Es tad arī negribēju laupīt viņai šo laimi un naudu viņai neaizsūtīju. Tādējādi arī pilnīgi pierādīts mans likums, ka, jo skaļāka un taustamāka ir cilvēka augstsirdība, jo vairāk tajā visriebīgākā egoisma … Vai tiešām jums tas nav skaidrs? Bet… jūs gribējāt man iedzelt, ha, ha, ha! … Nu, atzīstieties — gribējāt iedzelt?… O, Taleirāns!

—    Ardievu! — es sacīju pieceldamies.

—    Acumirkli! Pāris noslēguma vārdu, — viņš iesaucās, pēkšņi atmetot savu riebīgo toni un uzsākot nopietni. — Uzklausiet manu slēdzienu: no visa tā, ko es jums saciju, izriet skaidri un gaiši (domāju, ka ari jūs pats to ievērojāt), ka es nekad un neviena labā negribu palaist garām to, kas man izdevīgs. Es mīlu naudu, un man tā ir vajadzīga. Katerinai Fjodorovnai naudas daudz; viņas tēvs desmit gadu nomāja degvīna monopolu. Viņai ir trīs miljoni, un šie trīs miljoni man ļoti noderēs. Aļoša un Katja — saskanīgs pāris; abi muļķi visaugstākā mērā; man to vien vajag. Un tādēļ es katrā ziņā vēlos un gribu, lai viņu laulības lietas nokārtotos un cik iespējams ātrāk. Pēc divām trim nedēļām grāfiene un Katja dosies uz laukiem. Aļošam viņas jāpavada. Brīdiniet Natāliju Nikolajevnu, lai nebūtu pastorāļu, lai nebūtu šillerisma, lai pret mani nesaceltos. Es esmu atriebīgs un ļauns, es pie sava palikšu. No viņas es nebaidos: viss, bez šaubām, notiks pēc mana prāta, un, ja es brīdinu tagad, tad gandrīz tikai viņas pašas labā. Tad pielūkojiet, lai nebūtu nekādu muļķību un lai viņa uzvestos prātīgi. Citādi viņai ies slikti, ļoti slikti. Viņai jau par to vien jābūt man pateicīgai, ka es nerīkojos ar viņu, kā pienākas, pēc likumiem. Ziniet, manu dzejniek, ka likumi apsargā ģimenes mieru; tie garantē tēvam dēla paklausību, un tādus, kas atvilina bērnus no svētajiem pienākumiem pret viņu vecākiem, likumi neaizstāv. Apsveriet, beidzot, ka man ir sakari, ka viņai nav nekādu un … Vai tiešām jūs nesaprotat, ko es varētu ar viņu izdarīt? . .. Bet es to nedarīju, jo līdz šim viņa ir uzvedusies prātīgi. Neuztraucieties: katru brīdi katrai viņu kustībai ir sekojušas modras acis visu šo pusgadu, un es zināju visu līdz pēdējam sīkumam. Un tāpēc es mierīgi nogaidīju, kamēr Aļoša pats viņu pametīs, un tas jau ir sācies; bet pagaidām viņa tam ir mīļš laika kavēklis. Es viņa prātā palieku humāns tēvs, un man vajadzīgs, lai viņš tā par mani domātu. Ha, ha, ha! Kad atceros, ka gandrīz vai komplimetus sacīju viņai tovakar, ka viņa bijusi tik augstsirdīga un nesavtīga, ka nav ar viņu apprecējusies, — es gribētu zināt, kā viņa apprecētos! Kas attiecas uz manu toreizējo braucienu pie viņas, tad tas viss notika vienīgi tādēļ, ka bija jau laiks izbeigt viņu sakaru. Bet man vajadzēja pārliecināties par visu savām acīm, pašam ar savu pieredzi… nu, jums pietiek? Vai varbūt jūs gribat zināt vēl: kādēļ es jūs atvedu šurp, kādēļ es ar jums tā lauzos un ne no šā, ne no tā biju tik atklāts, kad visu to varēja pasacīt bez liekas vaļsirdības, — jā?

— Jā. — Es saņēmos un kāri klausījos. Man vairs nebija ko viņam atbildēt.

—   Vienīgi tāpēc, mans draugs, ka jūsos es pamanīju mazliet vairāk saprāta un skaidra skatiena nekā abos mūsu muļķīšos. Jūs varētu jau agrāk zināt, kas es esmu, nojaust, pieņemt hipotēzes par mani, bet es gribēju paglābt jūs no visām šīm pūlēm un nolēmu jums uzskatāmi parādīt, ar ko jums darīšana. Tiešais iespaids daudz ko nozīmē. Saprotiet jel mani, mon ami. Jūs zināt, ar ko jums darīšana, viņu jūs mīlat, un tāpēc es ceru tagad^ ka jūs izlietosit visu savu iespaidu (un jums tomēr uz viņu ir iespaids), lai paglābtu viņu no dažām nepatikšanām. Citādi būs nepatikšanas un, ticiet, ticiet man, ne pa jokam. Nu, un beidzot — trešais iemesls, ka esmu ar jums tik vaļsirdīgs, ir tas … (Jūs taču nojautāt, mans mīļais.) Jā, man tiešām gribējās nospļauties mazliet par visu šo lietu un nospļauties taisni jūsu acu priekšā …

—   Jūs esat sasniedzis savu mērķi, — es sacīju, drebēdams no uztraukuma, — es piekrītu, ka ne ar ko jūs nevarējāt tā izrādīt visu savu niknumu un visu savu nicināšanu pret mani — tāpat pret mums visiem — kā ar šo vaļsirdību. Jūs ne tikai nebaidījāties, ka jūsu vaļsirdiba varētu jūs manās acīs kompromitēt, bet pat nemaz nekaunējāties no manis … Jūs tiešām līdzinājāties tam ārprātīgajam apmetnī. Jūs mani neturējāt par cilvēku.

—   Jūs uzminējāt, mans jaunais draugs, — viņš sacīja pieceldamies, — jūs visu uzminējāt: ne velti esat literāts. Ceru, ka mēs šķirsimies draudzīgi. Tubrālības taču nesadzersim?

—   Jūs esat piedzēries, un vienīgi tāpēc es neatbildu jums, kā pienāktos …

—   Atkal noklusēšanas figūra — neizteicāt līdz galam, kā vajadzētu atbildēt, ha, ha, ha! Samaksāt par jums jūs man neļaujat?

—    Neraizējieties, es pats samaksāšu.

—    Nu, nav šaubu. Mums taču nav pa ceļam?

—    Es ar jums kopā nebraukšu.

—    Ardievu, mans dzejnieki Ceru, jūs mani sapratāt…

Viņš izgāja, soļodams mazliet nedroši un neatskatīdamies uz mani. Sulainis iesēdināja viņu karietē. Es gāju savu ceļu. Pulkstenis rādīja trešo rīta stundu. Lija lietus, nakts bija tumša …

ceturta daļa

…

I nodaļa

Negribu aprakstīt savu niknumu. Lai arī varēja visu ko sagaidīt, es biju pārsteigts, it kā viņš būtu nostājies manā priekšā visā savā nejaukumā gluži negaidot. Tomēr, atceros, manas izjūtas bija neskaidras: it kā mani kaut kas nospiestu, nomāktu, un smagas skumjas arvien vairāk un vairāk smeldza man sirdī; es baidījos par Natašu. Nojautu, cik daudz moku viņai priekšā, un it kā neapzināti raizējos, kā no tām lai izvairās, kā lai atvieglina šos beidzamos brīžus pirms galīgā atrisinājuma. Par drīzo atrisinājumu nebija nekādu šaubu. Tas tuvojās, un kā gan varēja nenojaust, kāds tas būs!

Es pat nemanīju, ka biju nonācis mājās, lai gan lietus mērcēja mani visu ceļu. Pulkstenis rādīja jau trīs no rīta. Es nepaguvu pieklauvēt pie sava dzīvokļa durvīm, kad atskanēja vaids un durvis steigšus tika atslēgtas, it kā Nellija nemaz nebūtu gulējusi, bet visu laiku gaidījusi mani pie paša sliekšņa. Dega svece. Es paskatījos Nellijai sejā un nobijos: tā bija pavisam pārvērtusies; acis kvēloja kā drudzī un raudzījās tik dīvaini, it kā viņa nepazītu mani. Viņai bija liels karstums.

— Nellij, kas tev ir, tu esi slima? — es jautāju, noliekdamies pie viņas un apņemdams viņu ar roku.

Viņa drebēdama piespiedās man klāt, kā baidīdamās no kaut kā, sāka kaut ko runāt — steigšus, aprauti, it kā tikai mani vien būtu gaidījusi, lai ātrāk man to pastāstītu. Bet viņas vārdi bija nesakarīgi un dīvaini; es nekā nesapratu, viņa murgoja.

Es vedu viņu ātrāk gulēt. Bet viņa tikai metās man klāt un cieši piespiedās — kā bailēs, kā lūgdamās, lai viņu sargātu no kaut kā, un, kad jau nolikās gultā, vēl arvien ķērās man pie rokas un cieši turēja to, baidīdamās, ka es atkal neaizeju. Es biju tik stipri uzbudināts un mani nervi tik satraukti, ka pat raudāju, raudzīdamies viņā. Es pats biju slims. Redzēdama manas asaras, viņa ilgi un nekustīgi skatījās manī ar pastiprinātu, saspriegtu uzmanību, kā cenzdamās kaut ko atģist un aptvert. Bija redzams, ka tas viņai sagādāja lielas grūtības. Beidzot kaut kas līdzīgs domai pavīdēja viņas sejā; pēc stipras krītamās kaites lēkmes viņa parasti kādu laiku nevarēja sakārtot domas un saprotami izrunāt vārdus. Tā bija arī tagad: ar ārkārtīgām pūlēm saņemdamās, lai pasacītu man kaut ko, un nojauzdama, ka es nesaprotu, viņa izstiepa rociņu un sāka slaucīt manas asaras, pēc tam apskāva manu kaklu, pievilka mani sev klāt un noskūpstīja.

Bija skaidrs: viņai uznākusi lēkme, kad biju aizgājis, un uznākusi taisni tai brīdī, kad viņa stāvējusi pie pašām durvīm. Atmodusies no lēkmes, viņa droši vien ilgi nevarēja atgūties. Šai laikā tiešamība jaucās ar murgiem un viņai droši vien iztēlojās kaut kas šausmīgs, kaut kādas bailes. Tai pašā laikā viņa neskaidri apzinājās, ka man jāpārnāk un es klauvēšu pie durvīm, un tāpēc, gulēdama pie paša sliekšņa uz grīdas, viņa tramīgi gaidīja mani pārnākam un piecēlās, kolīdz uzdzirdēja pirmos klauvējienus.

«Bet kādēļ viņa atradās pie pašām durvīm?» es nodomāju un pēkšņi izbrīnījies ievēroju, ka viņai mugurā kažociņš (es nesen biju to viņai nopircis no pazīstamās vecenes — tirgones, kas bija atnākusi pie manis dzīvoklī un deva man reizēm savu preci uz parāda); tātad viņa bija sataisījusies kaut kur iziet un droši vien jau slēgusi vaļā durvis, kad pēkšņi viņu sagrāba epilepsija. Kurp gan viņa bija gribējusi iet? Vai jau tad viņa nav murgojusi?

Taču karstumi nepārgāja, un drīz vien viņa atkal iegrima murgos un nesamaņā. Viņai jau divas reizes bija uznākusi lēkme manā dzīvoklī, bet vienmēr beigusies labi, turpretim tagad viņa bija gluži kā drudzī. Pasēdējis pie viņas kādu pusstundu, es noliku pie dīvāna krēslus un ar visām drēbēm apgūlos viņas tuvumā, lai ātrāk atmostos, ja viņa mani sauktu. Sveci es nenopūtu. Daudzreiz vēl es skatījos viņā, iekams pats aizmigu. Viņa bija bāla; lūpas apkaltušas no karstuma un asiņainas, droši vien no kritiena; no viņas sejas neizzuda baiļu izteiksme un mokošas skumjas, kas, kā likās, neatstāja viņu pat miegā. Es nolēmu rīt pēc iespējas agrāk aiziet pie ārsta, ja viņai kļūtu sliktāk. Baidījos, ka tikai nepiemetas īsts karsonis.

«Kņazs viņu nobaidījis!» es drebēdams nodomāju un atcerējos viņa stāstu par sievieti, kas iesviedusi viņam sejā savu naudu.

II nodaļa

… Bija pagājušas divas nedēļas; Nellija sāka atveseļoties. Karsoņa vairs nebija, bet viņa bija stipri slima. Viņa piecēlās no gultas tikai aprīļa beigās — gaišā, skaidrā dienā. Bija klusā nedēļa.

Nabaga radībiņa! Es nevaru turpināt stāstu agrākajā kārtībā. Daudz laika jau pagājis līdz tagadējam brīdim, kad es pierakstu visu šo pagājību, bet vēl arvien ar tik smagām, smeldzošām skumjām atceros šo bālo, vājo sejiņu, viņas melno acu caururbjošos, ilgos skatienus, kad nereti mēs palikām divatā, — un viņa raugās manī no savas gultas, raugās, ilgi raugās, kā likdama man uzminēt, kas viņai prātā; bet redzēdama, ka es nevaru uzminēt un joprojām esmu neizpratnē, klusi un it kā pie sevis pasmaida un pēkšņi laipni pastiepj man savu karsto rociņu ar vājajiem, izdēdējušajiem pirkstiņiem. Tagad viss ir pagājis, viss jau zināms, bet līdz šim laikam man nav zināms viss šīs slimās, nomocītās un aizvainotās mazās sirds noslēpums.

Es jūtu, ka novirzīšos no stāsta, bet šai brīdī man gribas domāt vienīgi par Nelliju. Dīvaini: tagad, kad es guļu slimnīcas gultā viens pats un mani atstājuši visi, kurus es tik daudz un stipri esmu mīlējis, — tagad reizēm kāda viena sīka iezīme no tiem laikiem, toreiz bieži vien manis neievērota un drīz aizmirsta, pēkšņi ienākot atmiņā, negaidot gūst manā prātā gluži citādu — viengabalainu nozīmi, kas man tagad izskaidro to, ko es pat līdz beidzamajam laikam nebiju izpratis.

Pirmās četras viņas slimības dienas mēs ar ārstu briesmīgi baidījāmies par viņu, bet piektajā dienā ārsts noveda mani sāņus un sacīja, ka neesot ko baidīties un viņa katrā ziņā kļūšot vesela. Tas bija tas pats ārsts, jau sen man pazīstamais sirmais vecpuisis, lāga vīrs un savādnieks, kuru es aicināju jau Nellijas pirmās slimības laikā un kurš viņu tā pārsteidza ar savu milzīga apmēra Staņislavu kaklā.

—   Tātad nav vairs ko baidīties! — es sacīju, kļūdams priecīgs.

—    Jā, tagad viņa izveseļosies, bet pēc tam drīz vien nomirs.

—    Kā — nomirs? Kāpēc tā? — es iesaucos, tāda sprieduma apstulbināts.

—    Jā, viņa katrā ziņā drīz vien nomirs. Pacientei ir organiska sirdskaite, un, kolīdz radīsies nelabvēlīgi apstākļi, viņa saslims atkal. Varbūt atkal izveseļosies, bet pēc tam no jauna saslims un beidzot nomirs.

—   Un vai tiešām nekādi nevar viņu glābt? Nē, tas nevar būt!

—    Tam tā jānotiek. Un tomēr, novēršot nelabvēlīgos apstākļus, mierīgi un klusi dzīvojot, sagādājot viņai vairāk prieka, pacienti vēl var attālināt no nāves, un ir pat gadījumi . . . negaidīti.. . nenormāli un dīvaini.. . vārdu sakot, pacienti var pat glābt, ja būs labvēlīgi apstākļi, taču radikāli glābt — nekad.

—    Bet, ak dievs, ko lai tagad dara?

—    Klausīt padomiem, mierīgi dzīvot un kārtīgi dzert pulverīšus. Esmu ievērojis, ka šī meiča untumaina, nenosvērtas dabas un pat zobgalīga; viņai ļoti nepatīk kārtīgi dzert pulverīšus, un arī nupat viņa kategoriski atteicās.

—    Jā, dakter. Viņa tiešām ir dīvaina, taču es visu piedēvēju slimīgajam satraukumam. Vakar viņa bija ļoti paklausīga, bet šodien, kad es viņai pasniedzu zāles, viņa atgrūda karoti it kā neviļus, un viss izlija. Kad gribēju izšķīdināt citu pulverīti, viņa izrāva man visu kārbiņu un trieca to pret grīdu, bet pēc tam sāka gauži raudāt… Tikai, liekas, ne jau tāpēc, ka viņai lika dzert pulverīšus, — es piebildu, brīdi padomājis.

—    Hm, iritācija[9] . Agrākās lielās nelaimes (es sīki un vaļsirdīgi pastāstīju ārstam daudz ko no Nellijas dzīves, un mans stāsts ļoti pārsteidza viņu) — visam tam savs sakars, un no tā arī cēlusies slimība. Pagaidām vienīgais līdzeklis — dzert pulverīšus, un viņai jādzer pulverīši. Es iešu un vēlreiz pacentīšos iedvest viņai viņas pienākumu — klausīt medicīniskajiem padomiem un … tas ir, vispārīgi runājot… dzert pulverīšus.

Mēs abi izgājām no virtuves (kur notika šī satikšanās), un ārsts atkal tuvojās slimnieces gultai. Bet Nellija, kā liekas, bija mūs dzirdējusi: vismaz bija pacēlusi galvu no spilveniem un, pagriezusies uz mūsu pusi, visu laiku vērīgi klausījās. Es pamanīju to pa pavērto durvju šķirbu; kad mēs gājām pie viņas, viltniece pazuda atkal zem segas un noraudzījās uz mums ar zobgalīgu smaidu. Nabadzīte bija stipri novājējusi šais četrās slimības dienās: acis Iekritušas, karstums vēl nebija pārgājis. Jo dīvaināk bija IdS, ka viņas sejai piestāvēja draiskulīgais izskats un drosmīgie, mirdzošie skatieni, kas tik ļoti pārsteidza ārstu, vislabsirdīgāko no visiem vāciešiem Pēterburgā.

Viņš nopietni, bet cenzdamies pēc iespējas padarīt maigāku savu balsi, laipni un visai maigi izklāstīja, cik nepieciešami un dziedinoši esot pulverīši, tātad arī katra slimnieka pienākums — tos iedzert. Nellija jau pacēla galvu, bet pēkšņi, acīm redzot, ar gluži netīšu rokas kustību aizskāra karoti, un visas zāles izlija atkal uz grīdas. Es biju pārliecināts, ka viņa to darīja tīšām.

—          Tā ir ļoti nepatīkama neuzmanība, — mierīgi sacīja vecītis, — un man šķiet, ka jūs to darījāt tīšām, kas nav teicami. Bet.., visu var labot un vēl izšķīdināt pulverīti.

Nellija iesmējās viņam taisni acīs.

Ārsts pārmetoši pagrozīja galvu.

—          Tas ir ļoti slikti, — viņš sacīja, šķīdinādams jaunu pulverīti, — nepavisam, nepavisam nav teicami.

—          Nedusmojieties uz mani, — atbildēja Nellija, veltīgi pūlēdamās atkal neiesmieties, — es katrā ziņā dzeršu … Bet vai jūs mani mīlat?

—   Ja jūs uzvedīsities teicami, tad ļoti mīlēšu.

—    Ļoti?

—    Ļoti.

—    Bet tagad nemīlat?

—    Mīlu arī tagad.

—    Un noskūpstīsit mani, ja es gribēšu jūs noskūpstīt?

—   Jā, ja būsit to pelnījusi.

Te Nellija atkal nespēja noturēties un no jauna iesmējās.

—           Pacientei jautra daba, bet tagad tie ir nervi un untumi, — ārsts man ļoti nopietni pačukstēja.

—           Nu labi, es iedzeršu pulverīti, — Nellija pēkšņi iesaucās savā vārgajā balstiņā, — bet, kad izaugšu un būšu liela, vai jūs ņemsit mani sev par sievu?

Laikam gan šī jaunā nerātnā izdoma viņai ļoti iepatikās; viņas acis degtin dega, bet lūpiņas raustījās vien no smiekliem, gaidot mazliet pārsteigtā ārsta atbildi.

—           Nu jā, — viņš atbildēja, neviļus pasmaidīdams par šo jauno untumu, — nu jā, ja jūs būsit krietna un labi audzināta jaunava, būsit paklausīga un …

—    Dzersit pulverīšus? — uztvēra Nellija.

—   Oho! Nu jā, dzersit pulverīšus. Krietna meiča, — viņš man atkal pačukstēja, — viņā daudz, daudz… krietna un gudra, tomēr … par sievu … cik dīvains untums …

Un viņš atkal pasniedza viņai zāles. Bet šoreiz viņa pat nemaz neblēdījās, tikai no apakšas uz augšu pagrūda karoti, un visas zāles izšļakstēja nabaga vecītim taisni uz uzkrekla un sejā. Nellija skaļi iesmējās, taču ne agrākos vaļsirdīgos un jautros smieklus. Viņas sejā pavīdēja kaut kas cietsirdīgs, Jauns. Visu šo laiku viņa it kā vairījās no mana skatiena, skatījās tikai uz ārstu un ar izsmieklu, kam tomēr cauri vīdēja nemiers, gaidīja, ko gan tagad darīs «jocīgais» večuks.

—    O, jūs atkal… Kāda nelaime! Bet… var vēl izšķīdināt pulverīti, — noteica vecītis, slaucīdams kabatas lakatiņā seju un uzkreklu.

Tas briesmīgi pārsteidza Nelliju. Viņa bija gaidījusi, ka mēs dusmosimies, bija domājusi, ka viņu sāks bārt, viņai pārmest, un varbūt viņa neapzinīgi to vien vēlējās šai brīdī, lai būtu iegansts un tūlīt varētu sākt šņukstēt, skaļi raudāt kā histērijā, atkal izsvaidīt pulverīšus tāpat kā pirmīt un pat sadauzīt kaut ko īgnumā, un ar visu to remdināt savu untumaino, sasāpējušo sirsniņu. Tādi un1umi uznāk ne tikai slimniekiem vien un ne tikai Nellijai. Cik bieži notika, ka es staigāju šurpu turpu pa istabu, neapzināti vēlēdamies, lai drīzāk mani kāds apvainotu vai pasacītu kādu vārdu, ko var uzskatīt par apvainojumu, un es drīzāk izgāztu uz kādu savas dusmas. Bet sievietes, tā «atvieglojot» sirdi, sāk raudāt visīstākās asaras, un jūtīgākās no viņām nonāk pat līdz histērijai. Tas ir ļoti vienkārši un ikdienišķi un visbiežāk atgadās, kad sirdī citas, bieži vien nevienam nezināmas skumjas, kuras gribētu kādam izsacīt, bet nevienam nevarētu.

Taču Nelliju pēkšņi tā pārsteidza viņas aizvainotā vecīša eņģeļa labsirdība un pacietība, ar kādu viņš no jauna šķīdināja trešo pulverīti, neteikdams neviena pārmetuma vārda, ka viņa uzreiz norima. Izsmiekls pazuda no viņas lūpām, sārtums iesitās sejā, acis kļuva valgas; viņa mirkli paskatījās manī un tūdaļ novērsās. Ārsts viņai pasniedza zāles. Viņa mierīgi un bikli izdzēra tās, satvērusi vecīša sarkano, apaļo roku, un lēnām ieskatījās viņam acīs.

—          Jus… dusmojaties… ka es tik ļauna, — viņa pateica, bet nenobeidza, paslēpās zem segas, uzrāva to uz galvas un sāka skaļi, histēriski raudāt.

—    O, mans bērns, neraudiet… Tas nekas… Tie ir nervi; iedzeriet ūdeni!

Taču Nellija neklausījās.

—   Apmierinieties … neuztraucieties, — viņš turpināja, gandrīz vai pats šņukstēdams, jo bija ļoti jūtīgs cilvēks, — es jums piedodu un ņemšu par sievu, ja jūs, labi uzvezdamās, kā godīga meitene …

—   Dzersit pulverīšus! — atskanēja no segas apakšas cauri sīciņiem kā zvārgulītis, nervoziem smiekliem, ko pārtrauca raudas, — man ļoti pazīstamiem smiekliem.

—   Labais, pateicīgais bērns! — ārsts sacīja svinīgi un gandrīz vai ar asarām acīs. — Nabaga meitene!

No šā laika starp viņu un Nelliju sākās kādas dīvainas, apbrīnojamas simpātijas. Turpretim ar mani Nellija kļuva arvien drūmāka, nervozāka un nepacietīgāka. Es nezināju, kam to piedēvēt, un brīnījos par viņu, jo vairāk tāpēc, ka šī pārmaiņa viņā bija notikusi kaut ka pēkšņi. Pirmajās slimības dienās viņa bija pret mani ārkārtīgi piemīlīga un laipna, likās, nevarēja manī noskatīties vien, nelaida mani projām, tvēra manu roku savā karstajā rokā, sēdināja mani sev līdzās un, ja pamanīja, ka esmu drūms un uzbudināts, centās mani uzjautrināt, jokoja, rotaļājās ar mani un uzsmaidīja man, acīm redzot, apspiežot savas pašas ciešanas. Viņa negribēja, ka es pa naktīm strādāju vai sēžu nomodā pie viņas, un skuma, redzēdama, ka es viņu neklausu. Dažreiz es manīju, ka viņa ir norūpējusies; viņa sāka izprašņāt, lai izdibinātu no manis, par ko es bēdājos, kas man prātā; bet dīvaini — kolīdz pievērsāmies Natašai, viņa tūlīt apklusa vai sāka runāt par citu. Viņa it kā izvairījās runāt par Natašu, un tas mani pārsteidza. Kad es pārnācu, viņa priecājās. Bet, kad sniedzos pēc platmales, viņa raudzījās skumji un kaut kā dīvaini — kā pārmezdama — un pavadīja mani ar acīm.

Viņas slimības ceturtajā dienā es visu vakaru un pat ilgi pēc pusnakts nosēdēju pie Natašas. Mums bija toreiz ko pārrunāt. Bet, aizejot no mājas, es teicu savai slimniecei, ka atgriezīšos ļoti drīz, kā pats arī domāju. Uzkavējoties pie Natašas, es biju mierīgs par Nelliju: viņa nepalika viena. Pie viņas sēdēja Aleksandra Semjonovna, dabūjusi zināt no Maslobojeva, kas pie manis uz brīdi bija iegriezies, ka Nellija slima, man daudz rūpju un es esmu gluži viens. Ak dievs, kā sarosījās labiņā Aleksandra Semjonovna!

—    Tātad viņš pat pusdienās tagad pie mums neatnāks! . . . Ak mans dievs! Un viņš, nabadziņš, ir gluži viens, gluži viens! Nu, tad parādīsim mēs tagad viņam savu labo sirdi! Te nu ir izdevība, tikai nevajag palaist garām!

Viņa tūlīt ieradās pie mums, ar važoni atvezdama līdzi veselu saini. Paziņojusi jau ar pirmajiem vārdiem, ka vairs neiešot projām no manis un esot atbraukusi, lai man palīdzētu rūpestos, viņa atraisīja saini. Tur bija sīrupi, ievārījumi slimniecei, cāļi un vista gadījumam, ja slimniece sāks atveseļoties, āboli cepumiem, apelsīni, Kijevas sausie ievārījumi (gadījumam, ja ārsts atļaus), beidzot, veļa, palagi, salvetes, sieviešu krekli, saites, kompreses — gluži kā veselai lazaretei.

—    Visa kā mums diezgan, — viņa man sacīja, aši un rosmīgi izrunādama katru vārdu, kā steigdamās kaut kur. — Nu, bet jūs dzīvojat kā vecpuisis. Jums taču visa tā pamaz. Tad atļaujiet man … arī Filips Filipičs tā lika. Nu, ko gan tagad. .. ātrāk, ātrāk! Kas gan tagad jādara? Kā viņai ir? Vai pie samaņas? Ak, tā viņai nav laba guļa, jāsakārto spilvens, lai galva būtu zemāk, un, vai zināt. .. vai labāks nebūtu ādas spilvens? Adas spilvens atvēsina. Ak, kāda es muļķe! Ne prātā neienāca atvest. Es aizbraukšu pakaļ… Vai neiekurt uguni? Es savu vecenīti jums atsūtīšu. Man ir pazīstamā vecenīte. Jums taču nav neviena sieviešu cilvēka, kas apkopj … Nu, ko gan tagad darīt? Kas tas? Zāļu tēja … Ārsts parakstīja? Droši vien krūšu tēja? Tūlīt iešu iekurt uguni.

Bet es viņu nomierināju, un viņa ļoti izbrīnījās un pat noskuma, ka darbu sanāca ne visai daudz. Tāpēc viņa tomēr pavisam nezaudēja dūšu. Viņa tūdaļ sadraudzējās ar Nelliju un daudz man palīdzēja visā tās slimības laikā, apmeklēja mūs gandrīz ik dienas un vienmēr, kad atbrauca, izskatījās tāda, it kā būtu kas pazudis vai kaut kur aizbraucis un ātri jāķer rokā. Viņa vienmēr piebilda, ka arī Filips Filipičs tā licis. Nellijai viņa ļoti iepatikās. yiņas iemīlēja viena otru kā divas māsas, un es domāju, ka Aleksandra Semjonovna daudzējādā ziņā bija tāds pats bērns kā Nellija. Viņa stāstīja tai dažādus notikumus, smīdināja to, un Nellija pēc tam bieži vien garlaikojās, kad Aleksandra Semjonovna bija aizbraukusi mājas. Bet viņas pirmā ierašanās pie mums pārsteidza manu slimnieci, tomēr viņa tūlīt nojauta, kādēļ atbraukusi nelūgtā viešņa, un pa savam paradumam pat saīga, kļuva klusa un nelaipna.

—   Kādēļ viņa bija pie mums atbraukusi? — Nellija jautāja it kā neapmierināta, kad Aleksandra Semjonovna aizbrauca.

—    Palīdzēt tev, Nellij, un rūpēties par tevi.

—   Kāpēc? … Par ko tad? Es taču viņai nekā laba neesmu darījusi.

—    Labi cilvēki nemaz negaida, lai viņiem pirmiem labu darītu, Nellij. Viņi tāpat mēdz palīdzēt tiem, kam palīdzība vajadzīga. Rimsties, Nellij; pasaulē ir ļoti daudz labu cilvēku. Tikai tava nelaime, ka tu viņus nebiji satikusi, kad vajadzēja.

Nellija apklusa; es atgāju no viņas. Bet pēc stundas ceturkšņa viņa pati vājā balstiņā pasauca mani sev klāt, palūdza dzert un pēkšņi cieši apkampa mani, piespiedās man pie krūtīm un ilgi neatlaida mani. Otrā dienā, kad atbrauca Aleksandra Semjonovna, viņa sagaidīja to ar priecīgu smaidu, bet it kā vēl arvien nezin kāpēc kaunēdamās no tās.

iii nodaļa

Taisni tanī dienā es biju pavadījis pie Natašas visu vakaru. Pārnācu vēlu. Nellija gulēja. Aleksandrai Semjonovnai arī nāca miegs, bet viņa joprojām sēdēja pie slimnieces un gaidīja mani. Viņa tūlīt, steigšus čukstēdama, sāka man stāstīt, ka Nellija sākumā bijusi ļoti jautra, pat daudz smējusies, bet pēc tam kļuvusi skumja un, redzēdama, ka es nepārnāku, apklususi un nogrimusi domās. — Vēlāk sāka sūdzēties, ka viņai sāpot galva, sāka raudāt un pat tik stipri, ka es vairs nezināju, ko lai ar viņu dara, — piebilda Aleksandra Semjonovna. — Sāka jau runāt ar mani par Natāliju Nikolajevnu, bet es viņai neko nevarēju pastāstīt; tad viņa arī nejautāja vairs un pēc tam raudāja vien, arī aizmiga asarās. Nu, ardievu, Ivan Petrovič; viņai tomēr vieglāk, kā es nomanīju, bet man jāsteidzas mājās, tā Filips Filipičs lika. Man jums jāatzīstas, viņš taču mani šoreiz tikai uz divām stundām palaida, bet es pati paliku ilgāk. Tas nekas, neraizējieties par mani; viņš nedrīkst dusmoties … Ja nu tikai… Ak mans dievs, mīļais Ivan Petrovič, ko lai es daru: vienmēr viņš tagad pārnāk mājās piedzēries! Kaut kas viņu ļoti nodarbina, ar mani viņš nerunā, skumst, viņam prātā kaut kas svarīgs: es to skaidri redzu; bet vakarā tomēr piedzēries … Ja padomāju vien: viņš jau pārnācis mājās — kas gan viņu tur apguldīs? Nu, braucu, braucu, ardievu! Ardievu, Ivan Petrovič! Es te pie jums apskatīju grāmatas: cik daudz jums grāmatu, un visas, jādomā, gudras vien, bet es tāda muļķe, nekā nekad neesmu lasījusi … Nu, līdz rītam …

Bet no rīta Nellija pamodās skumja un drūma, atbildēja man negribot. Pati neko ar mani neuzsāka runāt, it kā dusmojās uz mani. Es pamanīju tikai dažus viņas skatienus, ko viņa uzmeta man kā garām ejot, kā zagšus; šais skatienos bija daudz apslēptu sirdssāpju, un tomēr tajos pavīdēja maigums, kura nebija, kad viņa tieši skatījās manī. Taisni šinī dienā arī norisinājās scēna ar ārstu, zāles dzerot; es nezināju, ko domāt.

Bet Nellija bija kļuvusi pret mani gluži citāda. Viņas dīvainības, untumi, dažreiz gandrīz vai ienaids pret mani — tas viss turpinājās līdz tai dienai, kad viņa aizgāja no manis, līdz pat tai katastrofai, kas atrisināja visu mūsu romānu. Bet par to vēlāk.

Dažreiz tomēr gadījās, ka viņa pēkšņi uz kādu stundu kļuva pret mani laipna, tāpat kā agrāk. Likās, ka viņas glāsti divkārt tik mīļi šais brīžos; bieži vien šais pašos brīžos viņa rūgti raudāja, bet šīs stundas pagāja ātri, un viņa atkal ieslīga agrākajās skumjās un atkal naidīgi raudzījās manī vai izturējās untumaini, kā toreiz ar ārstu, vai pēkšņi, pamanījusi, ka man nepatīk kāda jauna viņas nerātnība, sāka skaļi smieties un gandrīz vienmēr beidza ar asarām.

Viņa sastrīdējās kādreiz pat ar Aleksandru Semjonovnu, pateica tai, ka nekā no tās negribot. Kad es viņai sāku pārmest, Aleksandrai Semjonovnai dzirdot, viņa iekarsa, atbildēja ar brāzmainu, sakrājušos niknumu, bet pēkšņi apklusa un veselas divas dienas ne vārda nerunāja ar mani, negribēja nekādu zāļu, pat negribēja dzert un ēst, un tikai večuks ārsts prata viņu pierunāt un nokaunināt.

Es jau sacīju, ka starp viņu un ārstu no tās dienas, kad viņa sāka dzert zāles, pamodās kādas apbrīnojamas simpātijas. Nellija ļoti iemīlēja ārstu un vienmēr sagaidīja viņu ar jautru smaidu, lai cik skumja bija pirms viņa ierašanās. Arī vecītis sāka braukt pie mums katru dienu, bet dažreiz divas reizes dienā, pat arī tad, kad Nellija saka staigāt un jau pavisam izveseļojās, un likās — viņa bija to apbūrusi tā, ka tas nespēja nodzīvot ne dienas, nedzirdējis viņas smieklus un jokus, nereti ļoti amizantus. Viņš sāka vest viņai bilžu grāmatiņas, tikai pamācoša satura. Vienu viņš bija ar nodomu viņai nopircis. Tad sāka vest viņai saldumus, konfektes skaistās kārbiņās. Tādās reizēs viņš parasti nāca iekšā svinīgi, it kā viņam būtu vārda diena, un Nellija tūlīt uzminēja, ka viņš atbraucis ar dāvanu. Bet dāvanas viņš nerādīja, tikai viltīgi smējās, nosēdās viņai līdzās, lika manīt — ja viena jaunava pratusi labi uzvesties un, viņam klāt neesot, izpelnīties cieņu, tad tāda jaunava esot pelnījusi saņemt labu algu. Pie tam viņš tik vientiesīgi un labsirdīgi viņā noraudzījās, ka Nellija gan smējās par viņu pavisam atklāti, taču līdz ar to šai brīdī viņas apskaidrotajās actiņās pavīdēja sirsnīga, maiga pieķeršanās. Beidzot vecītis svinīgi piecēlās no krēsla, izvilka kārbiņu ar konfektēm un, pasniegdams to Nellijai, katrā ziņā piebilda: «Manai nākamajai un mīļotajai dzīvesbiedrei.» Šai brīdī viņš pats bija droši vien laimīgāks par Nelliju.

Pēc tam sākās sarunas, un katru reizi ārsts nopietni un pārliecinoši centās pierunāt viņu saudzēt veselību un deva viņai derīgus medicīniskus padomus.

—    Par visu vairāk jātaupa veselība, — viņš runāja dogmatiskā tonī, — pirmkārt un galvenokārt, lai paliktu pie dzīvības un, otrkārt, lai cilvēks vienmēr būtu vesels un tā sasniegtu dzīvē laimi. Ja jums, mans mīļais bērns, ir kādas bēdas, tad aizmirstiet tās vai, vislabāk, centieties par tām nedomāt! Bet, ja jums nav nekādu bēdu, tad … arī par tām nedomājiet, bet centieties domāt par priekiem … par kaut ko jautru, rotaļīgu …

—   Par ko gan tādu jautru, rotaļīgu domāt? — Nellija jautāja.

Ārsts tūdaļ nokļuva strupceļā.

—   Nu, tā … par kādu nevainīgu rotaļu, kas pieklājas jūsu gados, vai par … nu, kaut ko tādu …

—    Es negribu rotaļāties, man nepatīk rotaļāties, — Nellija sacīja. — Man labāk patīk jaunas drēbes.

—    Jaunas drēbes! Hm. Nu, tas vairs nav tik labi. Visās lietās jāapmierinās ar pieticīgu daļu dzīvē. Tomēr … varbūt … var patikt arī jaunas drēbes.

—   Vai jūs man daudz sašūsit drēbju, kad es būšu jūsu sieva?

—    Kas par ideju! — ārsts sacīja un jau neviļus sarauca pieri. Nellija blēdīgi smaidīja un reiz pat aizmirsusies smaidot paskatījās manī. — Tomēr… es jums pašūšu kleitu, ja jūs ar savu uzvedību būsit to pelnījusi, — ārsts turpināja.

—    Un pulverīši būs jādzer katru dienu, kad es būšu jūsu sieva?

—   Nu, pulverīšus varēs šad tad arī nedzert. — Un ārsts sāka smaidīt.

Nellija pārtrauca sarunu ar smiekliem. Vecītis smējās līdz ar viņu un ar mīlestību nolūkojās viņas jautrībā.

—    Rotaļīgs prāts! — viņš sacīja, griezdamies pie manis. — Bet vēl arvien redzama untumainība un zināma pretenciozitāte un uzbudināmība.

Viņam bija taisnība. Es nepavisam nesapratu, kas notika ar Nelliju. Viņa nemaz negribēja runāt ar mani, it kā es būtu viņai ko nodarījis. Tas man bija ļoti rūgti. Es pat sadrūmu pats un kādreiz augu dienu nerunāju ar viņu, bet otrā dienā man sametās kauns. Bieži viņa raudāja, un es nepavisam nezināju, kā viņu nomierināt. Kādreiz viņa tomēr sāka ar mani runāt.

Toreiz es pārnācu mājās pirms krēslas un ieraudzīju, ka Nellija aši paslēpj zem spilvena grāmatu. Tas bija mans romāns, ko viņa bija paņēmusi no galda un lasījusi, kad manis te nebija. «Kāpēc to vajadzēja slēpt no manis? It kā viņa kaunētos,» es nodomāju, bet izlikos, ka nekā neesmu manījis. Pēc stundas ceturkšņa, kad es uz brīdi izgāju virtuvē, viņa aši pietrūkās no gultas un nolika romānu agrākajā vietā: atgriezies es ieraudzīju to jau uz galda. Pēc brītiņa viņa pasauca mani pie sevis; viņas balsī bija manāms uzbudinājums. Jau četras dienas viņa gandrīz nebija runājusi ar mani.

—   Jūs … šodien … iesit pie Natašas? — viņa man jautāja aiztrūkstošā balsī.

—   Jā, Nellij; man ļoti vajag viņu šodien satikt.

Nellija brīdi klusēja.

—   Jūs… ļoti mīlat viņu? — meitene atkal iejautājās vājā balsī.

—    Jā, Nellij, ļoti mīlu.

—          Arī es viņu mīlu, — viņa klusi piebilda. Tad atkal Iestājās klusums.

—          Es gribu pie viņas un dzīvošu kopā ar viņu, — Nellija atkal uzsāka, bikli paskatīdamās manī.

—          To nevar, Nellij, — es atbildēju mazliet pārsteigts. — Vai tev slikti pie manis?

—           Kāpēc gan nevar? — Un viņa piesarka. — Jūs taču gribat pierunāt mani, lai es ietu dzīvot pie viņas tēva, bet es negribu iet. Vai viņai ir kalpone?

—    Ir.

—          Nu, lai tad viņa atlaiž savu kalponi, es viņai kalpošu. Visu viņai izdarīšu un nekā no viņas neņemšu; es viņu mīlēšu un ēdienu viņai vārīšu. Jūs to šodien viņai pasakiet!

—          Bet kam tas vajadzīgs, kas par iedomām, Nellij? Un kā tu par viņu spried: vai tiešām tu domā, ka viņa būs ar mieru pieņemt tevi virējas vietā? Ja jau viņa pieņems levi, tad kā sev līdzīgu, kā savu jaunāko māsu.

—    Nē, es negribu būt līdzīga. To es negribu …

—    Bet kāpēc?

Nellija klusēja. Lūpiņas viņai raustījās: viņai gribējās raudāt.

—          Taču tas, ko viņa tagad mīl, aizbrauks no viņas un pametīs viņu vienu? — viņa beidzot jautāja.

Es brīnījos.

—    Kā tu to zini, Nellij?

—           Jūs jau pats pateicāt man visu, un aizvakar, kad Aleksandras Semjonovnas vīrs atnāca no rīta, es viņam jautāju; viņš man arī visu pateica.

—    Vai tad Maslobojevs no rīta bija atnācis?

—    Bija, — viņa atbildēja, nodūrusi actiņas.

—    Kāpēc tad tu neteici man, ka viņš te bijis?

—    Tāpat…

Es brīdi domāju. Diezin kādēļ šis Maslobojevs dauzās apkārt ar savu noslēpumainību. Kādus sakarus te nodibinājis? Vajadzētu viņu satikt.

—    Nu, kas tad tev par to, Nellij, ja viņš to pametīs?

—           Jūs taču viņu ļoti mīlat, — atbildēja Nellija, nepaceļot uz mani acis. — Bet, ja mīlat, tad taču precēsit viņu, kad tas aizbrauks.

—           Nē, Nellij, viņa mani nemīl tā, kā es viņu mīlu, un es arī… Nē, tas nenotiks, Nellij.

— Bet es jums abiem kalpotu kā jūsu kalpone, un jūs dzīvotu un priecātos, — viņa sacīja, gandrīz vai čukstot, neskatīdamās manī.

«Kas viņai kaiš, kas viņai kaiš?» es domāju, un sirds man sažņaudzās. Nellija apklusa un visu vakaru vairs neteica ne vārda. Bet, kad es biju aizgājis, viņa sākusi raudāt, raudājusi visu vakaru, kā man pateica Aleksandra Semjonovna, un arī aizmigusi asarās. Pat naktī miegā viņa raudāja un kaut ko runāja murgos.

No šīs dienas viņa kļuva vēl drūmāka un nerunīgāka un vairs nemaz ar mani nerunāja. Tiesa, es pamanīju divus trīs viņas skatienus, ko viņa zagšus man uzmeta, un šajos skatienos bija tik daudz maiguma! Bet tas pārgāja reizē ar acumirkli, kas bija radījis šo patīkamo maigumu, un, it kā atvairot šo izaicinājumu, Nellija vai ar katru stundu kļuva drūmāka — pat atnākot ārstam, kas brīnījās par viņas rakstura pārmaiņu. Pa to laiku viņa jau gandrīz bija izveseļojusies, un ārsts viņai beidzot atļāva pastaigāties svaigā gaisā, tikai ļoti īsu brītiņu. Laiks bija skaidrs, silts. Bija klusā nedēļa, kas šoreiz iekrita ļoti vēlu; es izgāju no rīta; man vajadzēja katrā ziņā būt pie Natašas, bet nolēmu drīzāk atgriezties mājās, lai paņemtu Nelliju un dotos ar viņu pastaigā; pagaidām atstāju viņu vienu.

Bet nespēju izteikt, kāds trieciens mani sagaidīja mājās. Es steidzos mājup. Pārnāku un redzu, ka atslēga rēgojas ārpusē durvīs. Ieeju: neviena nav. Es sastingstu. Skatos: uz galda papīrītis, un uz tā uzrakstīts ar zīmuli lieliem, nevienādiem burtiem:

«Es aizeju no Jums un vairs nekad pie Jums nenākšu. Bet es Jūs ļoti mīlu.

Jūsu uzticamā Nellija.»

Es iekliedzos aiz šausmām un metos laukā no dzīvokļa.

iv nodala

Nebiju vēl paspējis izskriet uz ielas, nebiju paspējis aptvert, kas un kā tagad jādara, kad pēkšņi ieraudzīju, ka pie mūsu vārtiem apstājas droška un no tās izkāpj Aleksandra Semjonovna, vezdama aiz rokas Nelliju. Viņa stipri to turēja ciet, kā baidīdamās, lai tā neaizbēg otrreiz. Es steigšus metos pie viņām.

—   Nellij, kas tev noticis! — es iekliedzos. — Kur tu I&gt;i īi aizgājusi, kādēļ?

—   Pagaidiet, nesteidzieties; iesim drīzāk pie jums, tur visu dabūsit zināt, — sāka čivināt Aleksandra Semjonovna. — Ko gan es jums pastāstīšu, Ivan Petrovič! — viņa iedama steigšus čukstēja. — Tie jau tīrie brīnumi… irsim ātrāk, tūlīt dabūsit zināt.

Viņas sejā bija lasāms, ka viņai ir ārkārtīgi svarīgi jaunumi.

—    Ej, Nellij, ej atgulsties drusku, — viņa sacīja, kad mēs bijām iegājuši istabā, — tu esi nogurusi; nav joki, l.i izskraidījusies; bet pēc slimības taču grūti; atgulsties, diijiņ, atgulsties. Bet mēs paši pagaidām iesim prom no še jienes, netraucēsim viņu, lai aizmieg. — Un viņa pamirkšķināja man, lai es izietu kopā ar viņu virtuvē.

Taču Nellija nelikās gulēt, viņa apsēdās uz dīvāna un paslēpa seju rokās.

Mēs izgājām, un Aleksandra Semjonovna uz ātru roku man pastāstīja visu. Vēlāk es dabūju zināt vēl sīkāk. Lūk, kā bija noticis.

Aizgājusi no manis pāris stundu pirms manas atgriešanās un atstājusi man zīmīti, Nellija aizskrējusi vispirms pie vecā ārsta. Viņa adresi tā bija pamanījusies sadabūt jau agrāk. Ārsts man pastāstīja, ka viņš gluži sastindzis, kad ieraudzījis pie sevis Nelliju, un visu laiku, kamēr viņa bijusi pie tā, «neticējis savām acīm». «Es arī tagad neticu,» viņš piebilda sava stāsta noslēgumā, «un nekad neticēšu.» Un tomēr Nellija tiešām bijusi pie viņa. Viņš savā kabinetā mierīgi sēdējis krēslā, rītasvārkā dzēris kafiju, kad tā ieskrējusi un metusies viņam ap kaklu, pirms viņš paspējis atgūties. Tā raudājusi, apskāvusi un skūpstījusi viņu, skūpstījusi viņam rokas un pārliecinoši, lai gan nesakarīgi lūgusi viņu, lai viņš ņemot to pie sevis; teikusi, ka negribot un nevarot vairs dzīvot pie manis, tāpēc arī aizgājusi no manis; ka tai esot grūti; ka tā vairs nesmiešoties par viņu un nerunāšot par jaunām drēbēm, uzvedīšoties labi, mācīšoties, iemācīšoties «uzkreklus viņam mazgāt un gludināt» (jādomā, ka Nellija apsvērusi visu savu runu ceļā, bet varbūt vēl agrāk) un ka, beidzot, būšot paklausīga un kaut vai katru dienu dzeršot visvisādus pulverīšus. Bet, ja viņa toreiz sacījusi, ka gribējusi, lai tas viņu prec, tad taču viņa jokojusies, viņa pat nedomājot par to. Vecais vācietis bijis tā pārsteigts, ka sēdējis visu laiku atplestu muti, pacēlis roku, kurā turējis cigāru, un aizmirsis cigāru, tā ka tas apdzisis.

«Mademoiselle,» viņš beidzot izrunājis, kad mēle atkal kaut kā atraisījusies, «mademoiselle, cik es jūs sapratu, jūs lūdzat, lai es jums dodu vietu pie sevis. Bet tas nav iespējams! Jūs redzat, man te ļoti šauri, un mani ienākumi nav lieli… Un beidzot — tik tieši, nepārdomājot … Tas ir briesmīgi! Un beidzot — jūs, kā redzu, esat aizbēgusi no mājām. Tas ir ļoti nelāgi un nepieļaujami. .. Un galu galā es jums atļāvu tikai nedaudz pastaigāties skaidrā dienā jūsu labdara uzraudzībā, bet jūs pametat savu labdari un atbēgat pie manis, kad jums vajag sevi taupīt un … un… dzert zāles… Un beidzot… beidzot — es nekā nesaprotu…»

Nellija neļāvusi viņam izrunāt līdz galam. Viņa atkal sākusi raudāt, atkal lūgties viņu, bet nekas nav līdzējis. Večuks arvien vairāk brīnījies un arvien vairāk nekā nav sapratis. Beidzot Nellija pametusi viņu, iekliegušies: «Ak mans dievs!» — un izskrējusi no istabas. — Es biju slims visu to dienu, — piebilda ārsts, nobeigdams savu stāstu, — un naktī ieņēmu dekoktu …

Bet Nellija steigusies pie Maslobojeviem. Tā izzinājusi arī viņu adresi un sameklējusi viņus, lai gan ne bez grūtībām; Maslobojevs bijis mājās. Aleksandra Semjonovna tikai sasitusi plaukstas, kad izdzirdējusi Nellijas lūgumu pieņemt viņu pie sevis. Uz viņas jautājumiem: kāpēc viņa tā vēlas, vai varbūt viņai grūti pie manis, — Nellija neko nav atbildējusi un raudādama atslīgusi krēslā. — Viņa tā raudāja, tā raudāja, — stāstīja man Aleksandra Semjonovna, — ka es domāju — viņa nomirs. — Nellija lūgusies kaut vai par istabeni vai par virēju, sacījusi, ka slaucīšot grīdas un iemācīšoties veļu mazgāt. (Uz šo veļas mazgāšanu viņa likusi sevišķas cerības un nezin kāpēc uzskatījusi to par stiprāko kārdinājumu, lai viņu pieņemtu.) Aleksandras Semjonovnas domas bijušas, ka meitene jāatstāj pie viņiem, kamēr viss noskaidrosies, bet man jādod ziņa. Taču Filips Filipičs noteikti tam pretojies un tūlīt licis atvest bēgli pie manis. Ceļā Aleksandra Semjonovna apkampusi un skūpstījusi viņu, bet Nellija vēl vairāk sākusi raudāt. Raudzīdamās viņā, sākusi raudāt arī Aleksandra Semjonovna. Tā abas visu ceļu arī noraudājušas.

«Kāpēc gan, kāpēc, Nellij, tu negribi pie viņa dzīvot, vai tad viņš tev pāri dara?» Aleksandra Semjonovna, gauži laudādama, jautājusi.

«Nē, nedara.»

«Nu kāpēc tad?»

«Tāpat, negribu pie viņa dzīvot . . . nevaru … es vienmēr pret viņu esmu tik ļauna . . . bet viņš ir labs .. . bet pie jums es nebūšu ļauna, es strādāšu,» viņa sacījusi, raudādama kā histērijā.

«Kāpēc tu pret viņu tik ļauna, Nellij? . ..»

«Tāpat…»

—    Un tik vien es no viņas izdibināju kā šo «tāpat», — Aleksandra Semjonovna nobeidza, asaras slaucīdama. — Kas viņa tāda par bēduli? Varbūt tie ir krampji? Kā jūs domājat, Ivan Petrovič?

Mēs iegājām pie Nellijas; viņa gulēja, paslēpusi seju spilvenos, un raudāja. Es nometos pie viņas ceļos, saņēmu viņas rokas un sāku tās skūpstīt. Viņa atrāva rokas un raudāja vēl stiprāk. Es nezināju, ko lai saku. Sai brīdi ienāca vecais Ihmeņevs.

—    Es pie tevis darīšanās, Ivan. Sveiks! — viņš sacīja, aplūkodams mūs visus un ar izbrīnu ieraudzīdams mani uz ceļiem. Vecais vīrs bija slims visu beidzamo laiku. Viņš bija bāls un vājš, bet, it kā rādot kādam savu drosmi, nepiegrieza vērību slimībai, neklausīja Annas Andrejevnas padomiem, nelikās gultā, bet turpināja staigāt, kārtodams dažādas darīšanas.

—    Ardievu šimbrīžam! — sacīja Aleksandra Semjonovna, vērīgi paskatījusies vecītī. — Man Filips Filipičs lika labi drīz atgriezties. Mums ir darbs. Bet vakarā, mijkrēslī, atbraukšu pie jums, pāris stundiņu pasēdēšu.

—    Kas tā tāda? — pačukstēja man vecītis, acīm redzot, domādams par citu. Es paskaidroju.

—    Hm. Bet es darīšanās, Ivan . ..

Es zināju, kāda viņam darīšana, un gaidīju viņu atnākam. Viņš bija atnācis parunāt ar mani un ar Nelliju un lūgt viņu pie sevis. Anna Andrejevna beidzot bija piekritusi pieņemt mājās bārenīti. Tas bija noticis sakarā ar mūsu slepenajām pārrunām: es pārliecināju Annu Andrej evnu un sacīju viņai, ka, redzot bārenīti, kuras māti tāpat viņas tēvs nolādējis, varbūt mūsu vecīša prāts nāks uz citām domām. Es tik spilgti izskaidroju viņai savu plānu, ka viņa tagad jau pati sāka uzmākties vīram, lai pieņem bārenīti. Sirmgalvis sāka enerģiski rīkoties: viņam gribējās, pirmkārt, izpatikt savai Annai Andrejevnai, un, otrkārt, viņam bija savi īpaši apsvērumi… Bet visu to es vēlāk paskaidrošu sīkāk . ..

Es jau sacīju, ka Nellijai nepatika vecais vīrs jau kopš viņa pirmā apmeklējuma. Pēc tam es ievēroju, ka pat kaut kas naidīgs pavīdēja viņas sejā, kad, viņai dzirdot, minēja Ihmeņeva vārdu. Sirmgalvis uzsāka runu tūlīt, bez aplinkiem. Viņš devās tieši pie Nellijas, kas vēl arvien gulēja, paslēpusi seju spilvenos, un, saņēmis viņu aiz rokas, jautāja: vai viņa vēloties pāriet pie viņiem dzīvot meitas vietā?

—   Man bija meita, es viņu mīlēju vairāk par sevi pašu, — vecais vīrs beigās sacīja, — bet tagad viņas nav pie manis. Viņa ir mirusi. Vai tu gribi ieņemt viņas vietu manā namā . . . manā sirdī?

Un viņa acīs, kas bija sausas un iekaisušas drudža karsonī, sariesās asaras.

—   Nē, negribu, — atbildēja Nellija, nepaceldama galvu.

—   Kāpēc tā, mans bērns? Tev neviena nav. Ivans nevar tevi turēt mūžam pie sevis, bet pie manis tu būsi kā savās mājās.

—    Negribu, tāpēc ka jūs esat ļauns. Jā, ļauns, ļauns, — viņa piebilda, paceldama galvu un nosēzdamās uz gultas pretī vecajam vīram. — Es pati esmu ļauna un ļaunāka par visiem, bet jūs esat vēl ļaunāks par mani… — To sacīdama, Nellija nobālēja, viņas acis iezibējās; pat viņas drebošās lūpas nobālēja un saviebās no kādas spēcīgas sajūtas uzplūdiem. Sirmgalvis neizpratnē skatījās viņā.

—    Jā, ļaunāks par mani, jo jūs negribat piedot savai meitai; jūs gribat aizmirst viņu pavisam un pieņemat svešu bērnu, bet vai tad var aizmirst savu miesīgu bērnu? Vai tad jūs mīlēsit mani? Jo, kolīdz jūs manī paskatīsities, tā tūdaļ atcerēsities, ka es esmu jums sveša un ka jums bijusi sava meita, ko jūs pats esat aizmirsis, tāpēc ka esat cietsirdīgs cilvēks. Bet es negribu dzīvot pie cietsirdīgiem cilvēkiem, negribu, negribu! — Nellija iešņukstējās un aši paskatījās manī. — Parīt Kristus augšāmcelšanās, visi skūpstās un apkampjas, visi sader mieru, visas vainas tiek piedotas … Es taču zinu .. Tikai jūs viens pats, jūs . . . ū-ū! Cietsirdīgais! Ejiet prom!

Viņa sāka gauži raudāt. So runu viņa laikam jau sen bija apsvērusi un iekalusi gadījumam, ja vecais vīrs vēlroiz aicinātu viņu pie sevis. Sirmgalvis bija pārsteigts un nobālēja. Sāpīgas izjūtas atspoguļojās viņa sejā.

—    Un kādēļ, kādēļ, kālab visi tā par mani noraizējušies? Es negribu, negribu! — Nellija pēkšņi iekliedzās kā neprātīga. — Es iešu ubagot!

—   Nellij, kas tev kaiš? Nellij, mans draugs! — es neviļus iesaucos, bet ar savu saucienu tikai ielēju eļļu ugunī.

—    Jā, es labāk staigāšu pa ielām un ubagošu, bet šeit es nepalikšu! — viņa sauca, skaļi raudādama. — Arī mana māte ubagoja, bet mirstot pati man sacīja: dzīvo nabadzībā un labāk ubago nekā … Ubagot nav kauns: es nelūdzu vienam cilvēkam, bet lūdzu no visiem, bet visi nav viens cilvēks; no viena ir kauns, bet no visiem nav kauns; tā man kāda ubadze sacīja; es taču esmu maziņa, kur lai es ņemu! Tāpēc arī no visiem lūdzu. Bet šeit es negribu, negribu, negribu, es esmu ļauna, esmu ļaunāka par visiem; re, cik es ļauna!

Un Nellija gluži negaidot pēkšņi paķēra no galdiņa krūzīti un nometa to uz grīdas.

—    Te nu tā saplīsa, — viņa piebilda, ar izaicinošu svinīgumu raudzīdamās manī. — Krūzītes ir tikai divas, — viņa piebilda, — es arī otru sasitīšu … No kā tad jūs dzersit tēju?

Viņa bija kā satrakota un it kā pati sajuta baudu šai trakumā; it kā pati apzinājās, ka tas ir kauns un negods, un tai pašā laikā it kā uzkūdīja sevi tālākajiem izlēcieniem.

—    Vai zini, Vaņa, viņa tev ir slima, — sacīja vecais vīrs, — vai… es nemaz nesaprotu, kas tas par bērnu. Ardievu!

Viņš paņēma cepuri un paspieda man roku. Viņš bija gluži satriekts; Nellija bija briesmīgi aizvainojusi viņu; manī viss sagriezās.

—    Un tev nebija žēl viņa, Nellij! — es iesaucos, kad mēs palikām divatā. — Un tev nav kauna, nav kaunal Nē, tu neesi laba, tu tiešām esi ļauna! — Un tāpat bez platmales es skriešus metos pakaļ vecītim. Man gribējās pavadīt viņu līdz vārtiem un kaut vai pāris vārdu pateikt, lai mierinātu viņu. Skrejot lejā pa kāpnēm, es it kā vēl redzēju savā priekšā Nellijas seju, briesmīgi nobālušu no maniem pārmetumiem.

Es drīz panācu sirmgalvi.

—    Nabaga meitenīte ir aizvainota, un viņai pašai savas bēdas, tici man, Ivan; bet es viņai par savējām sāku klāstīt, — viņš sacīja, rūgti smaidīdams. — Es sakairināju viņas brūci. Mēdz teikt, ka paēdušais nesaprotot izsalkušo, bet es, Vaņa, piebildīšu, ka arī izsalkušais izsalkušo ne vienmēr sapratīs. Nu, ardievu!

Es jau sāku runāt par kaut ko citu, bet vecītis tikai atmeta ar roku.

—    Pietiek mani mierināt; labāk pielūko, lai tavējā neaizbēg no tevis, viņa tā vien skatās, — viņš piebilda kā sadusmots un aizgāja no manis ātriem soļiem, vicinādams spieķi un klaudzinādams to pa trotuāru.

Viņš nemaz negaidīja, ka kļūs par pravieti.

Kas ar mani notika, kad, atgriezies mājās, es, sev par šausmām, atkal neatradu mājās Nelliju! Es metos priekšnamā, meklēju viņu uz kāpnēm, saucu, klauvēju pat pie kaimiņiem un apjautājos par viņu; es nevarēju un arī negribēju noticēt, ka viņa atkal aizbēgusi. Un kā viņa varēja aizbēgt? Vārti mājai vieni paši; viņai vajadzēja paiet mums garām, kad es sarunājos ar veco vīru. Bet drīz vien, sev par lielām bēdām, es aptvēru, ka viņa varēja vispirms noslēpties kaut kur kāpnēs un nogaidīt, kamēr es atgriežos mājās, un pēc tam bēgt, tā ka man nekādi nebija iespejams viņu satikt. Lai nu kā, viņa nevarēja būt tālu aizgajusi.

Lielās bažās es atkal izskrēju viņu meklēt, atstādams katram gadījumam dzīvokli neaizslēgtu.

Vispirms es devos pie Maslobojeviem. Maslobojevus es nesastapu mājās — ne viņu pašu, ne Aleksandru Semjonovnu. Atstājis viņiem zīmīti, kurā paziņoju par jauno nelaimi un lūdzu — ja pie viņiem ierastos Nellija — tūlīt dot man ziņu, devos pie ārsta; arī viņa nebija mājās, kalpone man paziņoja, ka, izņemot neseno apmeklējumu, cita nav bijis. Ko es varēju darīt? Es devos pie Bubnovas un dabūju zināt no man pazīstamās zārcinieces, ka saimniece no vakardienas par kaut ko sēžot policijā, bet Nellija no tā laika neesot redzēta. Noguris, nomocījies es skrēju atkal pie Maslobojeviem; tā pati atbilde: neviens neesot bijis, arī viņi paši vēl neesot atgriezušies. Mana zīmīte bija uz galda. Ko es varēju iesākt?

Neizsakāmās skumjās es atgriezos mājās vēlu vakarā. Man vajadzēja būt šovakar pie Natašas; viņa pati bija aicinājusi mani jau no rīta. Bet es šodien pat nebiju neka

Mis; domas par Nelliju savandīja visu manā dvēselē «Ko gan tas nozīmē?» es domāju. «Vai tiešām tās ir sarežģītās slimības sekas? Vai tikai viņa nav ārprātīga vai ari zaudē prātu? Bet, ak dievs, kur viņa tagad, kur es atradīšu viņu?»

Tikko es biju tā iesaucies, kad pēkšņi ieraudzīju Nelliju dažus soļus no sevis uz V. tilta. Viņa stāvēja pie l-iternas un mani neredzēja. Es gribēju skriet pie viņas, bet apstājos. «Ko gan viņa te dara?» es nodomāju neizpratnē un, pārliecināts, ka vairs neizlaidīšu viņu no acīm, nolēmu gaidīt un novērot viņu. Pagāja kādas desmit minūtes, viņa tikai stāvēja, nolūkodamās gājējos. Beidzot gāja garām kāds labi ģērbies večuks, un Nellija piegāja viņam klāt: tas neapstādamies izvilka kaut ko no kabatas un pasniedza viņai. Viņa tam palocījās. Nespēju izteikt, ko es izjutu šai brīdī. Mana sirds mokoši sažņaudzās: it kā kaut kas dārgs, ko es biju mīlējis, lolojis un žēlojis, bija apkaunots un apspļaudīts manā priekšā šai brīdī, bet līdz ar to man ari saka plūst asaras.

Jā, asaras par nabaga Nelliju, lai gan es tai pašā laikā jutu nesamierināmu sašutumu: viņa neubagoja aiz trū kuma; viņa nebija pamesta, nebija atstāta likteņa varā; viņa bija aizbēgusi nevis no cietsirdīgiem apspiedējiem, bet no saviem draugiem, kas viņu mīlēja un loloja. Viņa it kā gribēja kādu pārsteigt vai nobiedēt ar savu rīcību; it kā viņa kādam lielītos! Taču kaut kas slepens brieda viņas dvēselē … Jā, vecajam vīram taisnība: viņa bija aizvainota, viņas brūce nevarēja sadzīt, un viņa it ka tīšām centās kairinat savu brūci ar šo noslēpumainību, ar šo neuzticību pret mums visiem; it kā viņa sajustu baudu pati no savām sāpēm, no šā ciešanu egoisma, ja tā var sacīt. Šī sāpju kairināšana un bauda no tā bija man saprotama: tādu baudu izjūt daudzi pazemotie un aizvai notie, likteņa apspiestie, kas jūt tā netaisnību. Bet par kādu mūsu netaisnību varēja sūdzēties Nellija? Viņa it kā gribēja mūs pārsteigt un nobaidīt ar saviem untumiem un mežonīgajiem izlēcieniem, it kā viņa tiešām mūsu priekšā lepotos … Bet nē! Viņa tagad ir viena, neviens no mums neredz, ka viņa ubagojusi. Vai tiešām viņa pati sevī sajutusi no tā baudu? Kam viņai šīs ubaga dāvanas, kam viņai nauda?

Saņēmusi ubaga dāvanu, viņa nonāca no tilta un piegāja pie kāda veikala spilgti apgaismotajiem logiem. Te viņa ņēmās skaitīt ieguvumu; es stāvēju desmit soļu atstatumā. Naudas viņai rokā bija jau pietiekami; redzams, ka viņa bija ubagojusi no paša rīta. Sažņaugusi naudu dūrē, viņa pārgāja pāri ielai un iegāja sīku preču bodītē. Es tūlīt piegāju pie bodītes durvīm, kas bija plaši atvērtas, un skatījos: ko viņa tur darīs?

Es redzēju, ka viņa uzlika uz letes naudu un viņai pasniedza krūzīti, vienkāršu tējas krūzīti, ļoti līdzīgu tai, ko viņa nesen sasita, lai parādītu man un Ihmeņevam, cik viņa ļauna. Šī krūzīte maksāja varbūt kapeiku piecpadsmit, varbūt pat mazāk. Tirgonis to ietina papīrā, apsēja un atdeva Nellijai, kas apmierinātu seju steigšus iznāca no bodītes.

—   Nellij! — es iesaucos, kad viņa pienāca. — Nellij!

Viņa nodrebēja, paskatījās manī, krūzīte izslīdēja viņai

no rokām, nokrita uz bruģa un saplīsa. Nellija bija bāla; bet, paskatījusies manī un pārliecinājusies, ka es visu esmu redzējis un zinu, pēkšņi nosarka; šis sārtums liecināja par nepanesamu, mokpilnu kaunu. Es saņēmu viņu aiz rokas un vedu mājās; nebija tālu jāiet. Mēs pa ceļam nebildām ne vārda. Pārnācis mājās, es apsēdos; Nellija stāvēja manā priekšā domīga un apmulsusi, bāla tāpat kā agrāk, acis nodūrusi. Viņa nespēja skatīties manī.

—    Nellij, tu ubagoji?

—   Jāl — viņa nočukstēja un vēl vairāk nodūra galvu.

—   Tu gribēji savākt naudu, lai nopirktu vakar sasisto krūzīti?

—   Jā …

—    Bet vai es tev pārmetu, vai es tevi bāru par šo krūzīti? Vai tiešām tu neredzi, Nellij, cik daudz ļaunuma, pašapmierināta ļaunuma tavā solī! Vai tas ir labi? Vai tiešām tev nav kauna? Vai tiešām …

—   Kauns … — viņa nočukstēja tikko dzirdamā balsī, un asariņa noritēja pa viņas vaigu.

—   Kauns … — es atkārtoju. — Nellij, mīļā, ja es esmu tev ko nodarījis, piedod man, un salīgsim mieru!

Viņa paskatījās manī, asaras viņai sāka plūst aumaļām, un viņa metās man pie krūtīm.

Šai brīdī iedrāzās Aleksandra Semjonovna.

—   Ko! Viņa mājās? Atkal? Ak, Nellij, Nellij, kas gan ar tevi notiek? Nu labi vēl, ka vismaz mājās… Kur jūs atradāt viņu, Ivan Petrovič?

Es pamirkšķināju Aleksandrai Semjonovnai, lai viņa neiztaujā, un viņa saprata mani. Es maigi atvadījos no Nellijas, kas vēl arvien rūgti raudāja, un palūdzu labo Aleksandru Semjonovnu pasēdēt pie viņas, kamēr es pārnākšu, un pats aizskrēju pie Natašas. Biju nokavējies un steidzos.

Šai vakarā izšķīrās mūsu liktenis; mums bija daudz kas jāpārrunā ar Natašu, bet es tomēr bildu kādu vārdu par Nelliju un pastāstīju visu, kas bija noticis, sīki jo sīki. Mans stāsts ļoti ieinteresēja un pat pārsteidza Natašu.

—    Vai zini ko, Vaņa, — viņa sacīja, brīdi padomājusi, — man liekas, ka viņa tevi mīl.

—    Ko … kā tā? — es izbrīnījies jautāju.

—    Jā, tas ir mīlas sākums, sievietes mīlas…

—    Ko tu saki, Nataša, rimsties! Viņa taču vēl bērns!

—    Kam drīz jau četrpadsmit gadu. Šis niknums ceļas no tā, ka tu neizproti viņas mīlestību, un arī viņa pati varbūt nesaprot sevi; tas ir niknums, kurā daudz bērnišķības, taču nopietns, mokošs. Galvenais — viņa ir greizsirdīga uz mani. Tu tā mani mīli, ka droši vien arī mājās tikai par mani vienīgo rūpējies, runā un domā un tāpēc viņai piegriez maz vērības. Viņa to pamanījusi, un viņai tas ir iedzēlis. Viņa varbūt grib runāt ar tevi, jūt vajadzību atklāt tev savu sirdi, bet neprot, kaunas, pati nesaprot sevi, gaida izdevību, bet tu nevis centies paātrināt šo izdevību, bet attālinies no viņas, tu bēdz no viņas pie manis un pat tad, kad viņa slimoja, augas dienas pameti viņu vienu. Tāpēc jau viņa raud: viņai tevis trūkst, un vissāpīgākais tas, ka tu to nemani. Tu arī tagad, tāda brīdī, esi pametis viņu vienu manis dēļ. Rīt viņa taču tāpēc būs slima. Un kā tu varēji atstāt viņu? Steidz ātrāk pie viņas …

—    Es nebūtu pametis viņu, bet…

—    Nu jā, es pati tevi lūdzu atnākt. Bet tagad ej!

—    Iešu, tikai es, protams, nepavisam tam neticu.

—    Tāpēc ka tas viss tik neparasts. Atceries viņas dzīves gājumu, apsver visu, un tu noticēsi. Viņa nav augusi tā kā mēs abi . . .

Es tomēr atgriezos vēlu. Aleksandra Semjonovna man pastāstīja, ka Nellija atkal, tāpat kā tanī vakarā, ļoti raudājusi un tāpat arī aizmigusi asarās. — Bet nu es dcfšos projām, Ivan Petrovič, tā Filips Filipičs lika. Viņš gaida mani, nabadziņš.

Es pateicos viņai un nosēdos pie Nellijas pagalvja. Man pašam bija smagi, ka biju atstājis viņu tādā bridi. Ilgi, līdz dziļai naktij es sēdēju pie viņas, domās nogrimis. .. Liktenīgs bija šis laiks. Bet jāpastāsta, kas notika šais divās nedēļās …

v nodaļa

Pēc tā neaizmirstamā vakara, ko es pavadīju kopā ar kņazu restorānā pie B., es vairākas dienas no vietas biju pastāvīgās bailēs par Natašu. «Ar ko viņai piedraudēja šis nolādētais kņazs, un kā īpaši tas grib viņai atriebties?» es jautāju pats sev vai ik brīdi un nodevos dažādiem minējumiem. Beidzot es nācu pie slēdziena, ka viņa draudi nav bijuši tukši, nav nekāda lielība un, kamēr viņa dzīvo ar Aļošu, kņazs tiešām varēja sagādāt viņai daudz nepatikšanu. «Viņš ir sīkumains, atriebīgs, ļauns aprēķina cilvēks,» es domāju. Grūti iztēloties, ka viņš varētu aizmirst apvainojumu un neizmantot gadījumu, lai atriebtos. Lai nu kā, viņš norādīja man vienu punktu visā šai lietā un izsacījās par šo punktu diezgan skaidri: viņš neatlaidīgi pieprasīja, lai Aļoša šķiras no Natašas, un gaidīja no manis, lai es sagatavotu Natašu šim drīzajam šķiršanās brīdim un tā sagatavotu, lai nebūtu «scēnu, pastorāļu un šillerisma». Protams, viņš rūpējās visvairāk par to, lai Aļoša paliktu apmierināts ar viņu un joprojām uzskatītu viņu par maigu tēvu; tas viņam bija ļoti vajadzīgs, lai vēlāk varētu ērtāk sagrābt Katjas naudu. Tātad man vajadzēja sagatavot Natašu uz tuvo šķiršanos. Bet Natašā es pamanīju lielu pārmaiņu: no agrākās atklātības pret mani viņā vairs nebija ne vēsts; vēl vairāk — viņa it kā vairs neuzticējās man. Mani mierinājumi tikai mocīja viņu; mana iztaujāšana padarīja viņu arvien īgnāku, pat sadusmoja viņu. Nereti es sēžu pie viņas, skatos viņā. Viņa, sakrustojusi rokas, staigā pa istabu no viena kakta uz otru drūma, bāla, it kā nemaņā, aizmirsusi pat to, ka arī es te esmu viņai blakus. Bet, kad viņai pagadījās paskatīties manī (viņa pat vairījās no maniem skatieniem), tad nepacietīgs īgnums pēkšņi pavīdēja viņas sejā un viņa aši aizgriezās. Es sapratu, ka viņa varbūt pati apdomāja kādu savu plānu par tuvo, nenovēršamo šķiršanos — un vai viņa spēja to bez sāpēm, bez rūgtuma apdomāt?

Bet es biju pārliecināts, ka viņa ir jau nolēmusi šķirties. Un tomēr mani mocīja un baidīja viņas drūmais izmisums. Turklāt vēl runāt ar viņu, mierināt viņu es nekad pat neiedrošinājos un tāpēc bailēs gaidīju, kā tas viss beigsies.

Kas attiecas uz viņas bargo un nepieejamo nostāju pret mani, tad tā gan darīja mani nemierīgu un mocīja, bet es biju pārliecināts par savas Natašas sirdi: es redzēju, ka viņai ļoti grūti un ka viņa bija pārāk satraukta. Katra sveša iejaukšanās sacēla viņā tikai īgnumu un dusmas. Tādos gadījumos taisni tuvu cilvēku iejaukšanās, kuriem zināmi mūsu noslēpumi, kļūst mums visvairāk nepatīkama. Bet es arī ļoti labi zināju, ka beidzamajā brīdī Nataša taču nāks pie manis atkal un taisni manā sirdī meklēs sev atvieglojumu.

Savu sarunu ar kņazu es, protams, viņai noklusēju: mans stāsts tikai uzbudinātu un satrauktu viņu vēl vairāk. Es pateicu viņai tikai tā, it kā garām ejot, ka biju kopā ar kņazu pie grāfienes, ka viņš ir briesmīgs nelietis. Bet viņa nemaz neiztaujāja tuvāk, un es par to ļoti priecājos; toties viņa kāri uzklausīja visu, ko es stāstīju viņai par savu satikšanos ar Katju. Noklausījusies viņa neko neteica arī par Katju, bet sārtums pārklāja viņas bālo seju, un gandrīz visu šo dienu viņa bija sevišķi uzbudināta. Es neko neslēpu par Katju un tieši atzinu, ka pat uz mani Katja atstājusi brīnum jauku iespaidu. Un kādēļ gan to vajadzētu slēpt? Jo Nataša nojaustu, ka es slēpju, un par to tikai sadusmotos uz mani. Tāpēc es tīšām pastāstīju pēc iespējas sīkāk, cenzdamies aizsteigties priekšā visiem viņas jautājumiem, jo vairāk tāpēc, ka viņai pašai viņas stāvoklī bija grūti mani izjautāt: patiesi, vai tad viegli, izliekoties vienaldzīgai, iztaujāt par savas sāncenses jaukajām īpašībām?

Es domāju — viņa vēl nezina, ka Aļošam, pēc kņaza nepārkāpjamā rīkojuma, jāpavada grāfiene un Katja uz laukiem, — un lauzīju galvu, kā viņai to atklāt, lai pēc iespējas mīkstinātu triecienu. Bet cik liels bija mans pārsteigums, kad Nataša jau pie pirmajiem vārdiem pārtrauca mani un sacīja, ka nav ko mierināt viņu — nu jau piecas dienas, kopš viņa to zinot.

—   Mans dievs! — es iesaucos. — Kas tev to pateica?

—    Aļoša.

—    Kā? Viņš jau pateica?

—    Jā, un es esmu uz visu gatava, Vaņa, — viņa piebilda tādā tonī, kas skaidri un kaut kā nepacietīgi brīdināja mani, lai es nemaz neturpinu šo sarunu.

Aļoša diezgan bieži apmeklēja Natašu, taču vienmēr uz brītiņu; tikai vienu reizi nosēdēja pie viņas vairākas stundas no vietas, bet tad manis tur nebija. Viņš ienāca parasti skumjš, raudzījās viņā bikli un maigi, bet Nataša tik maigi, tik laipni sagaidīja viņu, ka viņš tūdaļ visu aizmirsa un kļuva jautrs. Arī pie manis viņš bija pasācis nākt ļoti bieži, gandrīz katru dienu. Tiesa, viņš ļoti nomocījās, bet nespēja ne brītiņu palikt viens ar savām skumjām un ik brīdi meklēja pie manis mierinājumu.

Ko es varēju viņam sacīt? Viņš pārmeta man, ka es esot vēss, vienaldzīgs, pat ļauns pret viņu: skuma, raudāja, devās pie Katjas un tur jau atrada mieru.

Tanī dienā, kad Nataša paziņoja man, ka viņa zinot par aizbraukšanu (tas notika kādu nedēļu pēc manas sarunas ar kņazu), viņš ieskrēja pie manis gluži izmisis, apkampa mani, pieplaka man pie krūtīm un sāka raudāt kā bērns. Es klusēju un gaidīju, ko viņš sacīs.

—    Es esmu zemisks, nekrietns cilvēks, Vaņa, — viņš man sacīja, — paglāb mani no manis paša! Es nevis tāpēc raudu, ka esmu zemisks un nekrietns, bet tāpēc, ka manis dēļ Nataša būs nelaimīga. Es taču atstaju viņu nelaimē… Vaņa, mans draugs, saki man, izlem manā vietā — kuru no viņām es mīlu vairāk: Katju vai Natašu?

—   To es nevaru izšķirt, Aļoša, — es atbildēju, — tu zini labāk nekā es …

—    Nē, Vaņa, tā nav; es taču neesmu tāds muļķis, lai uzdotu tādus jautājumus; bet tur jau tā lieta, ka es pats te neko nezinu. Es jautāju sev un nespēju atbildēt. Bet tu skaties no malas un varbūt zini vairāk par mani… Nu, kaut arī nezini, saki — kā tev liekas?

—    Man liekas, ka Katju tu mīli vairāk.

—    Tev tā liekas! Nē, nē, nemaz ne! Tu nepavisam neuzminēji. Es bezgalīgi mīlu Natašu. Es neparko, nekad nespēšu viņu atstāt; es arī Katjai to sacīju, un Katja pilnīgi man piekrīt. Ko tad tu klusē? Es redzēju gan, tu nupat pasmaidīji. Eh, Vaņa, tu nekad neesi iepriecinājis mani, kad man pārāk grūti, kā tagad… Ardievu!

Viņš izskrēja no istabas, atstādams ārkārtīgi lielu iespaidu uz pārsteigto Nelliju, kas klusēdama bija klausījusies mūsu sarunā. Viņa toreiz bija vēl slima, gulēja piltā un dzēra zāles. Aļoša nekad nerunāja ar viņu un kuvu apmeklējumu laikā nepiegrieza viņai gandrīz nekādu vērību.

Pēc divām stundām viņš ieradās atkal, un es pabrīnījos par viņa priecīgo seju. Viņš atkal metās man ap kaklu un apkampa mani.

—    Viss ir beidzies, — viņš iesaucās, — visi pārpratumi noskaidroti! No jums es devos tieši pie Natašas: es biju ? atraukts, es nespēju būt bez viņas. Iegājis es nokritu &lt; eļos viņas priekšā un skūpstīju viņas kājas: man tas bija vajadzīgs, es gribēju to; bez tā es būtu nomiris aiz skumjam. Viņa klusēdama apkampa mani un sāka raudāt. Tad es atklāti viņai pateicu, ka Katju mīlu vairāk nekā viņu . ..

—   Un ko viņa?

—   Viņa nekā neatbildēja, tikai glāstīja un mierināja mani — mani, kurš viņai to pateica! Viņa prot mierināt, Ivan Petrovič! Ak, es izraudāju pie viņas visas bēdas, visu viņai izstāstīju. Es atklāti pateicu, ka ļoti mīlu Katju, bet, lai kā es to mīlētu un lai ko es mīlētu, tomēr bez viņas — bez Natašas iztikt nevaru un nomiršu. Jā, Vaņa, nevienu dienu nenodzīvošu bez viņas — to es jūtu, jā! Un tāpēc mēs nolēmām nekavējoties salaulāties; bet, tā kā pirms aizbraukšanas nevar to izdarīt, tāpēc ka tagad ir lielais gavēnis un mūs nelaulās, tad tikai pēc manas atbraukšanas, un tas būs ap pirmo jūniju. Tēvs atļaus, par to nav ko šaubīties. Bet, kas attiecas uz Katju, kas tad tur! Es taču nevaru dzīvot bez Natašas … Salaulāsimies un arī abi aizbrauksim turp, kur Katja . ..

Nabaga Nataša! Vai gan viegli viņai bija iepriecināt šo puisīti, lolot viņu, noklausīties viņa atzīšanos un, lai viņu nomierinātu, izdomāt viņam, naivajam egoistam, pasaciņu par drīzajām laulībām. Aļoša tiešām uz dažām dienām nomierinājās. Viņš taču patiesībā tādēļ skraidīja pie Natašas, ka viņa vājā sirds nespēja viena paciest šīs bēdas. Un tomēr, kad tuvojās šķiršanās laiks, viņš atkal dzīvoja satraukumā, asarās un atkal skrēja pie manis un izraudāja savas bēdas. Beidzamajā laikā viņš tā pieķērās Natašai, ka nespēja viņu atstāt nevienu dienu, kur nu vēl pusotra mēneša. Viņš tomēr bija pilnīgi pārliecināts līdz pašam pēdējam brīdim, ka atstāj viņu tikai uz pusotriem mēnešiem un ka pēc atgriešanās notiks viņu kāzas. Bet, kas attiecas uz Natašu, viņa savukārt pilnīgi saprata, ka viss viņas liktenis mainas, ka Aļoša vairs nekad pie viņas neatgriezīsies un ka tā tam arī jābūt.

Viņu šķiršanās diena tuvojās. Nataša bija slima — bāla, iekaisušām acīm, apkaltušām lūpām, dažbrīd sarunājās pati ar sevi, dažbrīd aši un caururbjoši vērās manī, neraudāja, neatbildēja uz maniem jautājumiem un nodrebēja kā apšu lapiņa, kad atskanēja Aļošas skaņā balss, viņam ienākot. Viņa pēkšņi kļuva sārta kā ausma un steidzās pie viņa; drudžaini apkampa, skūpstīja viņu, smējās… Aļoša vērīgi raudzījās viņā, dažreiz nemiera pilns jautāja, vai viņa vesela, mierināja, ka aizbrauc uz īsu laiku, ka pēc tam viņiem būs kāzas. Nataša ar pūlēm valdījās, pārvarēja pati sevi un apspieda asaras. Viņa neraudāja, Aļošam redzot.

Kādreiz viņš ierunājās, ka jāatstāj viņai nauda visam laikam, kamēr viņš projām, un lai viņa nebēdājot, jo tēvs viņam apsolījis dot daudz naudas ceļam. Nataša saīga. Kad mēs palikām divatā, es paziņoju, ka man ir viņas vajadzībām simt piecdesmit rubļu. Viņa nejautāja, kur es ņēmis šo naudu. Tas bija divas dienas pirms Aļošas aizbraukšanas un dienu pirms Natašas un Katjas pirmās un beidzamās tikšanās. Katja bija atsūtījusi ar Aļošu zīmīti, kurā lūdza, lai Nataša rīt atļaujot apmeklēt viņu; pie tam rakstīja ari man: viņa lūdza arī mani būt klāt, kad viņas satiksies.

Es nolēmu katrā ziņā pulksten divpadsmitos (Katjas noteiktajā stundā) ierasties pie Natašas, neraugoties ne uz kādiem šķēršļiem; bet raižu un kavēkļu bija daudz. Nerunājot nemaz par Nelliju, beidzamajā laikā man bija daudz rūpju ar Ihmeņeviem.

Sis rūpes sākās jau pirms nedēļas. Anna Andrejevna kādu rītu bija atsūtījusi man pakaļ ar lūgumu pamest visu un nekavējoties steigties pie viņas ļoti svarīgā darīšanā, ko nekādi nevar atlikt. Ieradies pie viņas, es sastapu viņu vienu: viņa staigāja pa istabu kā drudzī aiz uzbudinājuma un bailēm, drebēdama gaidās, kad atgriezīsies Nikolajs Sergejičs. Ka jau parasts, es ilgi nevarēju no viņas izdibināt, kas noticis un no kā viņa tā pārbijušies, tomēr, acīm redzot, katra minūte bija dārga. Beidzot pēc dedzīgiem un nevajadzīgiem pārmetumiem — «kāpēc es nenākot un atstājot viņus kā bāreņus vienus pašus bēdās», tā ka jau «diezin kas bez manis notiekot» — viņa paziņoja man, ka Nikolajs Sergejičs beidzamās trīs dienas bijis tādā uztraukumā, «ka tas nemaz nav aprakstāms».

— Nevar viņu vairs ne pazīt, — tā sacīja, — kā drudzī, pa naktīm paslepen no manis lūdz dievu, nometies ceļos pie svētbildes, miegā murgo, bet nomodā ir kā neprātīgs; vakar sākām kāpostus strēbt, bet viņš nevar atrast karoti blakus šķīvim; jautā viņam vienu, viņš atbild pavisam ko citu. Pasācis bieži iziet no mājām: «Eju darīšanās, ar advokātu jāsatiekas.» Beidzot šorīt ieslēdzās savā kabinetā: «Man jāuzraksta vajadzīgais papīrs prāvas lietā.» Nu, es domāju, kādu papīru tu uzrakstīsi, ja karoti blakus šķīvim nespēj sameklēt? Tomēr pa atslēgas caurumiņu noskatījos: sēž, raksta, bet pats mirkst vienās asarās. Es nu domāju — kādu gan darīšanu papīru tā raksta? Vai varbūt viņam mūsu Ihmeņevkas tik žēl; tātad pavisam jau mūsu Ihmeņevka pagalam! Tā es domāju, bet viņš pēkšņi trūkās augšā un kā trieca spalvu pret galdu — sasarka, acis zvēroja, paķēra cepuri un iznāca pie manis. «Es, Anna Andrejevna, drīz pārnākšu.» Viņš aizgāja, bet es tūdaļ pie viņa rakstāmgalda klāt; tur viņam mūsu prāvas lietā tāds milzums papīru, ka viņš man neļauj tiem ne pieskarties. Daudzreiz esmu lūgusies: «Ļauj man kaut reizīti papīrus pacilāt, būtu putekļus no galda noslaucījusi.» Kur nu, tikai kliedz un plāta rokas: tik nepacietīgs viņš kļuvis te Pēterburgā, tāds kliedzējs. Tad nu es piegāju pie galda un meklēju: kas tas par papīru, ko viņš nupat rakstīja? Tāpēc ka skaidri zinu — viņš to līdzi nepaņēma, bet, kā cēlās no galda, pabāza zem citiem papīriem. Nu, re, Ivan Petrovič, ko es atradu, paveries!

Un viņa pasniedza man loksni pastpapīra, līdz pusei aprakstītu, bet ar tādiem svītrojumiem, ka dažās vietās nebija iespējams salasīt.

Nabaga vecais vīrs! No pirmajām rindām varēja nojaust, ko un kam viņš rakstījis. Tā bija vēstule Natašai, viņa mīļajai Natašai. Viņš sāka dedzīgi un maigi: viņš tai rakstīja, ka piedod visu, un aicināja to pie sevis. Grūti bija salasīt visu vēstuli, kas uzrakstīta nesakarīgi un trauksmaini, ar neskaitāmiem svītrojumiem. Varēja tikai redzēt, ka dedzīgās jūtas, kas likušas tam ķerties pie spalvas un uzrakstīt pirmās sirsnīgās rindas, drīz vien, pēc šīm pirmajām rindām, bija izvērtušās citādas: vecais vīrs sāka pārmest meitai, spilgtās krāsās aprakstīja viņas noziegumu, ar sašutumu atgādināja stūrgalvību, pārmeta nejūtību — viņa varbūt ne reizes neesot pat padomājusi, ko nodarījusi tēvam un mātei. Par lepnību viņš draudēja viņu sodīt un nolādēt un beidza ar prasību, lai viņa nekavējoties un pazemīgi atgriežoties mājās, un tad, tikai tad varbūt — pēc pazemīgas un priekšzīmīgas jaunās dzīves «ģimenes klēpī» — mēs nolemsim tev piedot, viņš rakstīja. Bija redzams, ka savas sākotnējās augstsirdīgās jūtas viņš jau pēc dažām rindām bija noturējis par vājību, nokaunējies no tām un, sajuzdams aizvainotā lepnuma mokas, beidzis ar dusmām un draudiem. Vecīte stāvēja manā priekšā, rokas salikusi, bailēs gaidīdama, ko es sacīšu, izlasījis vēstuli.

Es pateicu viņai visu atklāti, kā man likās. Proti: nav vairs vecīša spēkos dzīvot bez Natašas, un noteikti var teikt, ka viņiem nepieciešams drīz samierināties; tomēr viss atkarīgs no apstākļiem. Es turklāt izskaidroju savu nojautu, ka, pirmkārt, droši vien prāvas nelāgais iznākums viņu stipri nomācis un satraucis, nemaz nerunājot par to, cik ļoti aizvainoja viņa patmīlību kņaza triumfs pār viņu un cik daudz sašutuma sacēla viņā tāds prāvas iznākums. Tādos brīžos dvēsele nespēj nemeklēt sev līdzjūtību, un viņš vēl spilgtāk atcerējās to, kuru bija vienmēr mīlējis vairāk par visu pasaulē. Beidzot varēja būt arī tā: viņš droši vien bija dzirdējis (jo viņš seko un visu zina par Natašu), ka Aļoša drīz atstāj viņu. Viņš varēja saprast, kā Nataša tagad jūtas, un nojauta, cik nepieciešams viņai mierinājums. Un tomēr viņš nevarēja pārvarēt sevi, uzskatīdams, ka meita viņu aizvainojusi un pazemojusi. Viņam droši vien bija ienācis prātā, ka tomēr ne jau Nataša nāk pie viņa pirmā, ka Nataša varbūt nemaz nedomā par viņiem un nejūt vajadzību salīgt mieru. Tā viņam bija jādomā, es secināju, un tāpēc viņš nav nobeidzis vēstuli, un varbūt no visa tā izraisīsies vēl jauni apvainojumi, kas būs vēl stiprāk jūtami nekā pirmie, un, kas zina, samierināšanās varbūt vēl ilgi būs jāatliek. ..

Vecīte raudāja, manī klausīdamās. Beidzot, kad es sacīju, ka man jāsteidzas tūlīt pie Natašas un ka esmu jau nokavējies, viņa satrūkās un paziņoja, ka aizmirsusi pašu galveno. Vilkdama vēstuli laukā no papīriem, viņa nejauši uzgāzusi tai virsū tinti. Tiešām — viss stūris bija apliets ar tinti, un vecīte briesmīgi baidījās, ka vecītis pēc šā traipa dabūs zināt, ka, viņam neredzot, rakņājušies pa viņa papīriem un Anna Andrejevna izlasījusi Natašai domāto vēstuli. Viņas bailes bija ļoti dibinātas: jau tāpēc vien, ka mēs zinām viņa noslēpumu, viņš aiz kauna un īgnuma varēja ilgāk turēt ļaunu prātu un aiz lepnības stūrgalvīgi nepiedot.

Bet, visu pārlicis, es pierunāju večiņu neraizēties. Viņš bija piecēlies no galda tik uzbudināts, ka varēja arī neatcerēties visus sīkumus, un tagad droši vien nodomās, ka pats notraipījis vēstuli un aizmirsis to. Kad biju tā nomierinājis Annu Andrejevnu, mēs uzmanīgi nolikām vēstuli agrākajā vietā, un, projām ejot, man ienāca prātā parunāt ar viņu nopietni par Nelliju. Man likās, ka nabaga pamestā bārene, kuras māte arī bija sava tēva nolādēta, varētu ar skumjo, traģisko stāstu par savu agrāko dzīvi un par savas mātes nāvi aizkustināt veco vīru un pamudināt viņu uz augstsirdīgām jūtām. Viss bija nogatavojies, viss nobriedis viņa sirdī; ilgas pēc meitas sāka jau pārspēt viņa lepnību un aizvainoto patmīlību. Trūka tikai grūdiena, beidzamā izdevīgā gadījuma, un šo izdevīgo gadījumu varētu sagādāt Nellija. Vecīte klausījās manī ārkārtīgi uzmanīgi: visa viņas seja atdzīvojās cerībās un sajūsmā. Viņa tūlīt sāka man pārmest: kāpēc jau agrāk es neesot viņai to sacījis? Nepacietīgi sāka mani izjautāt par Nelliju un beidzot svinīgi nosolījās, ka tagad viņa pati lūgšot veco, lai pieņem mājās bāreni. Viņa jau sāka sirsnīgi mīlēt Nelliju, nožēloja, ka tā slima, iztaujāja par meiteni, piespieda mani paņemt līdzi burku ar ievārījumu, pēc kuras pati skrēja uz pieliekamo, atnesa man piecus rubļus, domādama, ka man nav naudas ārstam, un, kad es tos neņēmu, tikko norimās un apmierinājās ar to, ka Nellijai vajadzīgas drēbes un veļa un tātad viņa vēl var būt noderīga, tādēļ tūlīt sāka rakņāties pa lādi un izcilāja visas savas drēbes, izmeklēdama tās, kuras varētu uzdāvināt «sērdienītei».

Bet es devos pie Natašas. Kāpdams augšā pa pēdējām kāpnēm, kuras, kā jau agrāk sacīju, vijās spirālveidīgi, es pamanīju pie viņas durvīm kādu cilvēku, kas gribēja jau pieklauvēt, bet, izdzirdējis manus soļus, apstājās. Beidzot, droši vien brīdi šaubījies, pēkšņi atmeta savu nodomu un devās lejup. Es saskrējos ar viņu uz kāpņu pagrieziena pēdējā pakāpiena, un kā es biju izbrīnījies, kad pazinu Ihmeņevu! Kāpnēs arī dienas laikā bija ļoti tumšs. Viņš piespiedās pie sienas, lai ļautu man paiet garām, un atceros, cik dīvaini zalgoja viņa acis, kas cieši manī lūkojās. Man likās, ka viņš briesmīgi nosarka; vismaz viņš ārkārtīgi apmulsa un apjuka.

—    Eh, Vaņa, tas taču esi tu, — viņš noteica stomīgā balsī. — Es te pie kāda cilvēka… pie rakstveža … tai pašā lietā… nesen pārvācies… kaut kur te… tikai liekas, ka te nedzīvo. Esmu kļūdījies. Ardievu!

Un viņš steigšus devās lejā pa kāpnēm.

Es nolēmu kādu laiku nesacīt Natašai par šo satikšanos, bet katrā ziņā pateikt viņai tūlīt, kolīdz viņa paliks viena pēc Aļošas aizbraukšanas. Bet tagad viņa bija tik satraukta, ka, kaut arī pilnīgi saprastu un aptvertu visu šā fakta nozīmi, tomēr nevarētu to uztvert un izjust tā kā vēlāk, pēdējo skumju un izmisuma grūtajā brīdī. Tagad vēl nebija īstais laiks.

Tanī dienā es varētu aiziet pie Ihmeņeviem un mani kā rautin rāva turp, bet es negāju. Man likās, ka vecajam vīram būs grūti skatīties manī; viņš varēja pat nodomāt, ka es tīšām esmu atskrējis sakarā ar mūsu tikšanos. Es devos pie viņiem tikai trešajā dienā; vecītis bija noskumis, bet sagaidīja mani diezgan familiāri un runāja tikai par darīšanām.

—    Bet teic — pie kā tu toreiz gāji tik augstu, vai atceries, mēs sastapāmies? Kad tas īsti bija — laikam aizvakar? — viņš pēkšņi jautāja diezgan nevērīgi, tomēr kaut kā novērsdams no manis acis sāņus.

—   Kāds draugs tur dzīvo, — es atbildēju, arī novērsdams acis sāņus.

—    A! Bet es savu skrīveri meklēju, Astafjevu; to namu man rādīja… bet kļūdījos… Nu, es tev stāstīju: senātā nosprieduši… utt., utt.

Viņš pat nosarka, kad sāka runāt par prāvu.

Es pastāstīju visu tai pašā dienā Annai Andrejevnai, lai iepriecinātu vecenīti, lūgdams, starp citu, neieskatīties tagad viņam sejā sevišķi vērīgi, nenopūsties, nelikt neko manīt, vārdu sakot, nekādā ziņā neizrādīt, ka tai zināms šis viņa pēdējais gājiens. Vecīte tā izbrīnījās un nopriecājās, ka sākumā pat neticēja man. Savukārt viņa pastāstīja, ka jau bildusi kādu vārdu Nikolajam Sergejičam par bāreni, bet viņš klusējis, lai gan agrāk pats lūdzis pieņemt mājās meitenīti. Mēs nolēmām, ka rīt viņa palūgs viņam to tieši, bez jebkādiem ievadiem un mājieniem. Taču otrā rītā mēs bijām briesmīgās bailēs un satraukumā.

Ihmeņevs no rīta bija saticies ar ierēdni, kas pārzināja viņa lietu. Ierēdnis bija viņam paziņojis, ka saticies ar kņazu un ka kņazs, lai gan paturot Ihmeņevku sev, «sakarā ar dažiem ģimenes apstākļiem» nolēmis atalgot vecīti un izsniegt viņam desmit tūkstošus. No ierēdņa Ihmeņevs atskrēja taisni pie manis briesmīgi uzbudināts; acīs viņam zvēroja trakums. Viņš paaicināja mani nezin kāpēc no dzīvokļa kāpnēs un neatlaidīgi pieprasīja, lai es tūlīt ejot pie kņaza un izaicinot viņu uz divkauju. Es biju tik pārsteigts, ka ilgi neko nevarēju aptvert. Sāku jau viņu atrunāt. Bet vecītim uznāca tāds trakums, ka viņam kļuva nelabi. Es metos istabā pēc glāzes ūdens; taču, atgriezies kāpnēs, Ihmeņevu vairs nesastapu.

Otrā dienā es devos pie viņa, bet viņa vairs nebija mājās; viņš bija pazudis uz veselām trim dienām.

Trešajā dienā mēs dabūjām visu zināt. No manis tas drāzies taisni pie kņaza, neesot sastapis viņu mājās un atstājis viņam zīmīti; zīmītē tas rakstījis, ka zinot viņa vārdus, ko viņš sacījis ierēdnim, ka uzskatot tos par nāvīgu apvainojumu, bet kņazu par zemisku cilvēku un sakarā ar visu to izsaucot viņu uz divkauju, turklāt brīdinot kņazu, lai viņš neiedrošinātos izvairīties no divkaujas, citādi tikšot apvainots publiski.

Anna Andrejevna man pastāstīja, ka viņš atgriezies mājās tik uzbudināts un nomākts, ka pat nolicies slimības gultā. Ar viņu bijis ļoti maigs, bet uz jautājumiem atbildējis skopi, un bijis redzams, ka viņš kaut ko gaida drudžainā nepacietībā. Otrā rītā pa pilsētas pastu pienākusi vēstule; to izlasījis, viņš iekliedzies un saķēris galvu. Anna Andrejevna pamirusi no bailēm. Bet viņš tūlīt paķēris platmali, spieķi un izskrējis laukā.

Vēstule bijusi no kņaza. Lietišķi, īsi un pieklājīgi viņš paziņojis Ihmeņevam, ka par saviem vārdiem, ko sacījis ierēdnim, viņam neesot jādod nevienam nekāds norēķins Lai gan viņš ļoti jūtot līdzi Ihmeņevam zaudētās prāvas dēļ, bet ar visu savu līdzjūtību nekādi nevarot atzīt par taisnīgu, ka prāvas zaudētājam aiz atriebības būtu tiesības izsaukt savu pretinieku uz divkauju. Kas attiecoties uz «publisko apvainošanu», ar ko viņam draudēts, tad kņazs lūdza Ihmeņevu neraizēties par to, jo nekādas publiskas apvainošanas nebūšot un nevarot būt; viņa vēstule nekavējoties tikšot nodota, kur pienākas, un brīdinātā policija droši vien esot spējīga spert pienācīgos soļus, lai nodro šinātu mieru un kārtību.

Ihmeņevs ar vēstuli rokā tūlīt meties pie kņaza. Kņaza atkal nav bijis mājās, bet vecītis paguvis uzzināt no sulaiņa, ka kņazs patlaban droši vien pie grāfa N. Ilgi nedomādams, viņš skrējis pie grāfa. Grāfa šveicars aizturējis viņu, kad viņš jau devies augšā pa kāpnēm. Līdz beidzamam sadusmotais vecītis iesitis viņam ar spieķi. Viņu tūlīt saķēruši, izvilkuši uz lieveņa un nodevuši policistiem, kas viņu aizveduši uz iecirkni. Ziņojuši grāfam. Bet, kad kņazs, kas turpat gadījies, paskaidrojis baudkārajam vecim, ka šis pats Ihmeņevs esot tās zināmās Natālijas Nikolajevnas tēvs (un kņazs ne vienreiz vien pakalpojis grāfam šādās lietās), tad aristokrātiskais vecis tikai pasmējies un dusmu vietā parādījis labvēlību: ticis dots rīkojums atlaist Ihmeņevu, lai iet, kur grib; bet atlaiduši viņu tikai trešajā dienā, pēc tam (droši vien pēc kņaza rīkojuma) paziņojuši vecītim, ka pats kņazs pierunājis grāfu, lai viņu apžēlo.

Vecītis pārnāca mājās kā neprātīgs, likās gultā un veselu stundu gulēja nekustēdamies; beidzot piecēlās un, par šausmām Annai Andrejevnai, svinīgi paziņoja, ka uz mūžīgiem laikiem nolād savu meitu un atrauj viņai tēva svētību.

Annu Andrejevnu pārņēma šausmas, bet bija jāpalīdz vecītim, un viņa, pati gandrīz vai prātu zaudējusi, visu šo dienu un gandrīz visu nakti rūpējās par vīru, slapināja viņam galvu ar etiķi, lika klāt ledu. Viņš gulēja karsonī un murgos. Es aizgāju no viņiem tikai pēc diviem naktī. Bet no rīta Ihmeņevs bija piecēlies un tai pašā dienā atnāca pie manis, lai paņemtu pie sevis Nelliju. Bet, kā viņam izgāja ar Nelliju, es jau pastāstīju; šis notikums satrieca viņu galīgi. Atgriezies mājās, viņš nolikās slimības gultā. Tas viss notika Lielajā piektdienā, kad bija nolikta Katjas satikšanās ar Natašu, dienu pirms Aļošas un Katjas aizbraukšanas no Pēterburgas. Es tur biju klāt: satikšanās notika agri no rīta, kad vecītis vēl nebija pie manis nācis, pirms Nellijas pirmās bēgšanas.

VI nodaļa

Aļoša atbrauca jau stundu pirms satikšanās, lai brīdinātu Natašu. Es atnācu taisni tai acumirklī, kad Katjas kariete apstājās pie mūsu vārtiem. Katjai bija līdzi vecīte francūziete, kas pēc ilgas lūgšanās un šaubām beidzot bija ar mieru viņu pavadīt un pat palaist viņu augšā pie Natašas vienu pašu, bet ne citādi kā kopā ar Aļošu; viņa pati palika gaidot karietē. Katja pasauca mani un, neizkāpjot no karietes, lūdza izsaukt pie viņas Aļošu. Natašu es sastapu asarās; ir Aļoša, ir viņa — abi raudāja. Izdzirdējusi, ka Katja jau klāt, viņa piecēlās no krēsla, noslaucīja asaras un satraukta nostājās pie durvīm. Viņa bija ģērbusies šai rītā baltā tērpā. Viņas tumšbrūnie mati bija gludi sasukāti un uz pakauša sasieti ciešā mezglā. ŠI frizūra man ļoti patika. Redzēdama, ka esmu palicis pie viņas, Nataša palūdza, lai arī es ejot pretī viesiem.

—    Līdz šim es nevarēju apciemot Natašu, — sacīja man Katja, kāpdama augšā pa kāpnēm. — Mani tā izspiegoja, ka briesmas. Madame Albert es centos pierunāt veselas divas nedēļas, tad beidzot viņa piekrita. Bet jūs — bet jūs, Ivan Petrovič, ne reizes pie manis neesat iegriezies! Arī rakstīt es jums nevarēju, un nebija arī patikas, jo vēstulē neko neizskaidrosi. Bet ka man vajadzēja jūs satikt … Ak dievs, kā man tagad sirds dauzās…

—    Kāpnes ir stāvas, — es atbildēju.

—    Nu jā … arī kāpnes… Bet kā jūs domājat: vai Nataša nedusmosies uz mani?

—    Nē — par ko tad?

—    Nu jā… protams, par ko tad; tūlīt pati redzēšu, ko te vēl jautāt…

Es vedu viņu zem rokas. Viņa pat nobālēja un, kā liekas, ļoti baidījās. Beidzamajā pagrieziena viņa apstajās ievilkt elpu, tad paskatījās manī un apņēmīgi kapa augstāk.

Vēlreiz viņa apstājās pie durvīm un čukstēja man: — Es vienkārši ieiešu un pateikšu, ka tā viņai esmu ticējusi, ka atbraucu bez bažām… Bet ko gan es te runāju; es taču esmu pārliecināta, ka Nataša ir viscēlākā būtne. Vai nav tiesa?

Viņa iegāja bikli, kā būtu vainīga, un vērīgi paskatījās Natašā, kas tūlīt viņai uzsmaidīja. Tad Katja aši piegāja pie viņas, satvēra viņu aiz rokām un uz viņas lūpām uzspieda skūpstu ar savām pilnīgajām lūpiņām. Pēc tam, vēl ne vārda nepateikuši Natašai, nopietni un gandrīz bargi uzrunāja Aļošu un palūdza atstāt mūs uz pusstundu vienus.

—    Nedusmojies, Aļoša, — viņa piebilda, — tas tādēļ, ka man daudz kas jārunā ar Natašu par ļoti svarīgām un nopietnām lietām, kas tev nav jādzird. Esi prātīgs, ej! Bet jūs, Ivan Petrovič, palieciet! Jums jādzird visa mūsu saruna.

Apsēdīsimies, — viņa sacīja Natašai, kad Aļoša bija izgājis, — es nosēdīšos jums pretī. Man gribas vispirms uz jums paskatīties.

Viņa nosēdās gandrīz gluži pretī Natašai un dažus acumirkļus cieši viņā lūkojās. Nataša par atbildi neviļus viņai uzsmaidīja.

—    Es jau esmu redzējusi jūsu fotogrāfiju, — Katja sacīja, — man Aļoša parādīja.

—   Nu, kā? Vai esmu sev līdzīga ģīmetnē?

—   Jūs esat skaistāka, — Katja atbildēja noteikti un nopietni. — Es jau tā domāju, ka jūs esat skaistāka.

—   Tiešām? Bet es nevaru vien noskatīties uz jums. Cik jūs esat glīta!

—    Ko jūs runājat! Kur nu man!… Jūs, mana mīļā! — viņa piebilda, drebošu roku saņēmusi Natašas roku, un abas atkal apklusa, ieskatīdamās viena otrā. — Redziet, manu eņģei, — pārtrauca Katja, — mēs tikai pusstundu varam būt kopā; madame Albert arī tam tikko piekrita, bet mums daudz kas jāpārrunā… Es gribu… man vajag… nu, es jums vienkārši jautāšu: vai jūs ļoti mīlat Aļošu?

—   Jā, ļoti.

—    Bet, ja tā… ja jūs ļoti mīlat Aļošu… tad… jums jāmīl arī viņa laime… — viņa piebilda, bikli čukstēdama.

—   Jā, es gribu, lai viņš būtu laimīgs …

—    Tas nu tā… bet redziet — kāds jautājums: vai es darīšu viņu laimīgu? Man nav tiesību tā runāt, jo es viņu jums atņemu. Ja jums liekas un mēs tagad nospriedīsim, ka ar jums viņš būs laimīgāks, tad … tad …

—    Tas jau ir izšķirts, mīļā Katja, jūs taču pati redzat, ka viss ir izšķirts, — Nataša klusi atbildēja un nolieca galvu. Viņai, acīm redzot, bija grūti turpināt sarunu.

Katja, kā liekas, bija sagatavojusies uz garu izskaidrošanos par tematu — kura labāk spētu darīt Aļošu laimīgu un kurai no viņām būs jāatkāpjas. Bet pēc Natašas atbildes tūlīt saprata, ka viss jau sen izlemts un vairs nav par ko runāt. Pavērusi savas glītās lūpiņas, viņa neizpratnē un skumīgi raudzījās Natašā, vēl arvien turēdama viņas roku savējā.

—   Un jūs viņu ļoti mīlat? — pēkšņi iejautājās Nataša.

—          Jā, un es ari gribēju jums jautāt un tādēļ atbraucu: sakiet man — par ko īsti jūs viņu mīlat?

—          Nezinu, — atteica Nataša, un it kā rūgta nepacietība bija dzirdama viņas atbildē.

—   Vai viņš ir gudrs, kā jūs domājat? — jautāja Katja

—   Nē, es viņu tāpat gluži vienkārši mīlu.

—   Un es arī. Man aizvien it kā žēl viņa.

—    Un man arī, — atbildēja Nataša.

—          Ko ar viņu tagad darīt! Kā gan viņš varēja atstāt jūs manis dēļ, nesaprotu! — iesaucās Katja. — Kā nupat ieraudzīju jūs, vairs nesaprotu!

Nataša neatbildēja un skatījās grīdā. Katja klusēja kādu brīdi un pēkšņi, piecēlusies no krēsla, klusi apskāva viņu. Abas sāka raudāt. Katja nosēdās uz Natašas krēsla rokbalsta, neizlaizdama viņu no saviem apkampieniem, un sāka skūpstīt viņas rokas.

Ja jūs tikai zinātu, kā es jūs mīlu! — viņa sacīja raudādama. — Būsim māsas, vienmēr rakstīsim viena otrai… un es jūs mūžam mīlēšu… es jūs tā mīlēšu, tā mīlēšu…

—          Vai viņš jums par mūsu kāzām jūnija mēnesī ir teicis? — jautāja Nataša.

—          Teica. Viņš sacīja, ka arī jūs piekrītot. Tas viss taču tikai tāpat vien, lai viņu mierinātu, vai nav tiesa?

—    Protams.

—          Tā es arī sapratu. Es viņu ļoti mīlēšu, Nataša, un jums par visu rakstīšu. Liekas, viņš tagad drīz būs mans vīrs; uz to pusi iet. Un viņi visi tā saka. Mīļo Natašiņ, jūs taču iesit tagad… uz savām mājām?

Nataša neatbildēja viņai, bet klusēdama cieši noskūpstīja viņu.

—    Esiet laimīga! — viņa sacīja.

—           Un… un jūs… un jūs arī, — sacīja Katja. Šai mirklī atvērās durvis un ienāca Aļoša. Viņš nevarēja, viņš nespēja nogaidīt šo pusstundu un, ieraudzīdams viņas abas vienu otras skāvienos un noraudājušās, gluži nevarīgs, nomocījies nokrita ceļos Natašas un Katjas priekšā.

—          Kāpēc tad tu raudi? — sacīja viņam Nataša. — Ka šķiries no manis? Vai tad uz ilgu laiku? Jūnijā taču atbrauksi.

—  Un tad būs jūsu kāzas, — Katja pasteidzās caur asarām pasacīt, arī mierinādama Aļošu.

—    Bet es nespēju, es nespēju tevi nevienu dienu atstāt,

Nataša. Nomiršu bez tevis… tu nezini, cik tu man tagad esi dārga! Taisni tagad!…

—    Nu, tad izdari tā, — pēkšņi kļuvusi mundrāka, sacīja Nataša, — grāfiene taču paliks kādu laiciņu Maskavā?

—   Jā, gandrīz nedēļu, — uztvēra Katja.

—    Nedēļu! Ko tad vairāk: tu rīt pavadīsi viņas līdz Maskavai — tas tikai vienu dienu — un tūlīt brauc šurp! Kad viņām būs jāizbrauc no Maskavas, tad jau mēs uz mēnesi atvadīsimies un tu atgriezīsies Maskavā, lai viņas pavadītu.

—   Nu kā tad… Un jūs tomēr veselas četras dienas pabūsit kopo, — iesaucās sajūsminātā Katja, nozīmīgi saskatīdamās ar Natašu.

Nespēju aprakstīt, cik sajūsmināts bija Aļoša par šo jauno projektu. Viņš pēkšņi pilnīgi nomierinājās; viņa seja iemirdzējās priekā, viņš apskāva Natašu, skūpstīja rokas Katjai, apskāva mani. Nataša ar skumju smaidu noraudzījās viņā, bet Katja nespēja to paciest. Viņa saskatījās ar mani dedzīgu, zibošu skatienu, apkampa Natašu un piecēlās no krēsla, lai brauktu. Tai pašā brīdī francūziete bija uzsūtījusi cilvēku ar lūgumu ātrāk izbeigt satikšanos, jo norunātā pusstunda esot pagājusi.

Nataša piecēlās. Abas stāvēja viena otrai pretī, sadevušās rokas, it kā cenzdamās izteikt ar skatieniem visu, kas sakrājies uz sirds.

—    Mēs taču vairs nekad neredzēsimies, — sacīja Katja.

—    Nekad, Katja, — atbildēja Nataša.

—    Nu, tad atvadīsimies! — Abas apkampās.

—   Nenosodiet mani, — aši nočukstēja Katja, — bet es … vienmēr … ticiet man… viņš būs laimīgs … Iesim, Aļoša, pavadi mani! — viņa aši pateica, satverdama Aļošas roku.

—    Vaņa, — sacīja man Nataša satraukta un izmocīta, kad viņi bija aizgājuši, — ej viņiem līdzi arī tu Un … nenāc atpakaļ: pie manis būs Aļoša līdz vakaram, līdz pulksten astoņiem, bet vakarā viņš nevar būt, viņš ies projām. Es palikšu viena… Atnāc ap pulksten deviņiem. Esi tik labs!

Kad pulksten deviņos, atstājis Nelliju (kad bija sasista krūzīte) kopā ar Aleksandru Semjonovnu, es ierados pie Natašas, viņa jau bija viena un nepacietīgi gaidīja mani. Mavra ienesa mums patvāri; Nataša ielēja man tēju, atsēdās uz dīvāna un pasauca mani tuvāk.

—    Tā, nu viss ir galā, — viņa sacīja, cieši paskatījusies manī. Nekad es neaizmirsīšu šo skatienu.

—   Tā beidzās mūsu mīlestība. Pusgads dzīves! Un uz visu mūžu, — viņa piebilda, saspiezdama manu roku. Viņas roka dega. Es centos pierunāt viņu apģērbties siltāk un likties gultā.

—    Tūlīt, Vaņa, tūlīt, mans labais draugs. Ļauj man parunāt un mazliet atcerēties … Esmu tagad kā salauzta … Rīt pēdējo reizi viņu redzēšu — pulksten desmitos… pēdējo!

—   Nataša, tev ir drudzis, tūlīt sāksies drebuļi; saudzē sevi…

—    Kas par to? Gaidīju tevi tagad, Vaņa, šo pusstundu, kamēr viņš aizgājis, — un kā tev šķiet, par ko es domāju, ko sev jautāju? Jautāju: vai esmu mīlējusi viņu vai ne, un kas gan īsti bijusi mūsu mīlestība? Ko, tev liekas smieklīgi, Vaņa, ka es par to tikai tagad sev jautāju?

—    Neuztraucies, Nataša …

—    Redzi, Vaņa: es taču nospriedu, ka neesmu mīlējusi viņu kā sev līdzīgu, kā parasti sieviete mīl vīrieti. Es mīlēju viņu … gandrīz kā māte. Man pat liekas, ka pasaulē nemaz nav tādas mīlestības, kad abi mīl viens otru kā līdzīgi, vai ne? Kā tu domā?

Es nemiera pilns raudzījos viņā un baidījos, vai viņai nesākas drudzis. Likās — viņu kaut kas ir aizrāvis; viņa juta kādu sevišķu vajadzību runāt; daži viņas vārdi bija it kā nesakarīgi, un reizēm viņa pat izrunāja tos neskaidri. Es ļoti baidījos.

—    Viņš bija mans, — viņa turpināja. — Gandrīz no pirmās tikšanās ar viņu man radās toreiz nepārvarama vēlēšanās, lai viņš būtu mans, lai drīzāk būtu mans un lai viņš nevienā neskatītos, nevienu nepazītu, tikai mani, vienīgi mani. . . Katja pirmīt labi pateica: es mīlēju viņu taisni tā, it kā man visu laiku būtu nezin kāpēc viņa žēl… Man vienmēr ir bijusi nepārvarama vēlēšanās — es pat mocījos, kad paliku viena, — vēlēšanās, lai viņš būtu ļoti laimīgs, mūžīgi laimīgs. Viņa sejā (tu taču zini, kāda viņam sejas izteiksme, Vaņa) es mierīgi nevarēju skatīties: tāda izteiksme nav bijusi nevienam, bet, kad viņš iesmējās, man pārskrēja aukstums un drebuli… Tiešām …

—   Nataša, klausies …

—    Visi sacīja, — viņa mani pārtrauca, — un arī tu tāpat sacīji, ka viņam neesot rakstura un .. . un prātiņš esot īss kā bērnam. Nu, bet taisni to es mīlēju viņā par visu vairāk … vai tu tici tam? Nezinu tomēr, vai mīlēju tikai to vien, — tā, gluži vienkārši visu viņu mīlēju, un, būtu viņš kaut kādā ziņā citāds, ar raksturu vai gudrāks, es varbūt viņu tā nemīlētu. Vai zini, Vaņa, es tev atzīšos: atceries, mums bija ķilda pirms trim mēnešiem, kad viņš bija pie tās, kā viņu sauc, pie šīs Minnas … Es dabūju zināt, izsekoju, un, vai zini, man bija briesmīgi sāpīgi un tai pašā laikā it kā patīkami. . . nezinu, kāpēc … jau vienīgi doma, ka viņš arī kā pieaudzis cilvēks kopā ar citiem pieaugušajiem braukā pie skaistulēm, arī pie Minnas aizbraucis! Es . . . Kādu baudu man toreiz sagādāja šī ķilda; un pēc tam piedot viņam … ak, mīļais!

Viņa paskatījās man sejā un kaut kā dīvaini iesmējās. Tad it kā iegrima domās, kā vēl arvien ko atcerēdamās. Un ilgi tā sēdēja ar smaidu uz lūpām, domās aizklīdusi pagātnē.

—    Man briesmīgi patika viņam piedot, Vaņa, — viņa turpināja. — Zini, kad viņš atstāja mani vienu, es staigāju nereti pa istabu, mocos, raudu, bet pati dažreiz nodomāju: jo vairāk slikta viņš man nodarījis, jo labāk taču… jā! Un zini: man arvien licies, it kā viņš būtu tāds mazs puisītis; es sēžu, bet viņš uzlicis man uz ceļiem galvu, iemidzis, un es viņam klusītiņām glaudu galvu, glāstu viņu . .. Vienmēr tā iedomājos viņu, kad viņa nebija pie manis. .. Paklausies, Vaņa, — viņa pēkšņi piebilda, — cik brīnum jauka ir Katja!

Man likās, ka viņa pati tīšām plosa savu brūci, juzdama it kā vajadzību to darīt — vajadzību izsamist, ciest… Un cik bieži tas notiek ar sirdi, kas daudz zaudējusi!

—    Katja, man liekas, spēj viņu darīt laimīgu, — Nataša turpināja. — Viņai ir raksturs, un viņa runā it kā ar tādu pārliecību un pret Aļošu izturas tik nopietni, cienīgi — par gudrām lietām vien runā, kā liels cilvēks. Bet viņa pati, viņa pati — tīrais bērns! Mīlulīte, mīlulīte! Ak! Lai viņi būtu laimīgi! Lai, lai, lai! . ..

Un asaras, skaļas raudas uzreiz izlauzās no viņas sirds. Veselu pusstundu viņa nevarēja atgūties un kaut jel cik nomierināties.

Nataša, mīļais eņģelis! Jau tai pašā vakarā, neraugoties uz savām sāpēm, viņa tomēr spēja uzklausīt arī manas iflpes, kad es, redzēdams, ka viņa mazliet nomierinājusies vai, labāk sakot, nogurusi, un gribēdams viņu uzjautrināt, pastāstīju viņai par Nelliju… Mēs šķīrāmies tovakar vēlu; es nogaidīju, kamēr viņa aizmiga, un aiziedams Iudzu Mavru neatiet no slimās kundzes visu nakti.

—   Ak, kaut drīzāk, drīzāk, — es iesaucos, dodoties mājās, — kaut drīzāk pienāktu gals šīm mokām! Šā vai ta, tikai drīzāk, drīzāk!

Otrā rītā tieši pulksten desmitos es jau biju pie viņas. Tai pašā laikā atbrauca arī Aļoša … atvadīties. Nerunāšu daudz, negribu atcerēties šo scēnu. Nataša it kā bija nosolījusies saņemties, izlikties jautrāka, vienaldzīgāka, bet nespēja. Viņa apkampa Aļošu drudžaini, cieši. Maz runāja ar viņu, bet skatījās viņā ilgi, vērīgi, ar moku pilnu un it kā neprātīgu skatienu. Alkatīgi ieklausījās katrā viņa vārdā un, liekas, neko nesaprata no tā, ko viņš tai sacīja. Atceros, viņš lūdza piedot viņam, piedot viņam šo mīlestību un visu, ko viņš tai nodarījis šai laikā, viņa neuzticību, viņa mīlestību uz Katju, aizbraukšanu . . . Viņš runāja nesakarīgi, asaras smacēja viņu. Brīžam viņš pēkšņi sāka to mierināt, sacīja, ka aizbraucot tikai uz mēnesi vai, augstākais, uz piecām nedēļām, ka atbraukšot vasarā, tad būšot viņu kāzas, arī tēvs piekritīšot un, beidzot — galvenais, ka viņš taču parīt atbraukšot no Maskavas un tad veselas četras dienas viņi vēl būšot kopā, un tātad tagad šķiroties tikai uz vienu dienu …

Dīvaini: pats viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka runā taisnību un ka katrā ziņā atgriezīsies no Maskavas… Kāpēc tad viņš pats tā raudāja un mocījās?

Beidzot pulkstenis nosita vienpadsmit. Ar pūlēm es pierunāja viņu braukt projām. Maskavas vilciens atgāja taisni divpadsmitos. Bija palikusi viena stunda. Nataša pati man vēlāk sacīja, ka neatceroties, kā beidzamo reizi paskatījusies viņā. Atminos, ka tā pārmeta viņam krustu, noskūpstīja viņu un, paslēpusi seju rokās, metās atpakaļ istabā. Bet man vajadzēja pavadīt Aļošu līdz pašiem ratiem, citādi viņš katrā ziņā atgrieztos un nekad netiktu lejā pa kāpnēm.

—    Visas cerības uz jums, — viņš man sacīja, kāpdams lejā. — Mans draugs, Vaņa! Esmu tev pāri darījis un nekad neesmu varējis iemantot tavu mīlestību, bet esi man brālis līdz galam: mīli viņu, nepamet viņu, raksti man par visu pēc iespējas sīkāk un maziem burtiņiem., pēc iespējas mazākiem, lai vairāk varētu sarakstīt. Parīt es būšu atkal šeit, katrā ziņā, katrā ziņā! Bet pēc tam; kad es būšu aizbraucis, tu raksti!

Es iesēdināju viņu ratos.

—   Līdz parītam! — viņš uzsauca man jau ceļā. — Katrā ziņā!

Sirdij pamirstot, es atgriezos augšā pie Natašas. Viņa stāvēja istabas vidū, sakrustojusi rokas, un neizpratnē paskatījās manī, it kā nepazītu mani. Mati viņai bija noslīdējuši kaut kā sāņus, skatiens neskaidrs un apkārt klīstošs. Mavra kā apjukusi stāvēja durvīs un bailīgi skatījās viņā.

Piepeši Natašas acis iezvērojās.

—    A! Tas esi tu! Tu! — viņa man uzsauca. — Tu vien tagad esi palicis. Tu viņu ienīdi! Tu nekad viņam nevarēji piedot, ka es viņu iemīlēju . .. Tagad tu atkal esi pie manis! Ko? Atkal mani mierināt esi nācis, pierunāt, lai es eju pie tēva, kas mani pametis un nolādējis? To es zināju jau vakar, jau pirms diviem mēnešiem .. . Negribu, negribu! Es pati nolādu viņus! … Ej prom, es nespēju tevi redzēt! Prom, prom!

Es sapratu, ka viņa ir afektā un ka mans izskats saceļ viņā dusmas līdz neprātam, sapratu, ka tā arī jābūt, un nolēmu labāk iziet. Es nosēdos uz kāpnēm, uz pirmā pakāpiena, un — gaidīju. Palaikam es piecēlos, atvēru durvis, pasaucu pie sevis Mavru un izjautāju viņu; Mavra raudāja.

Tā pagāja vairāk nekā stunda. Nespēju izteikt, ko es izcietu šai laikā. Sirds man pamira un mocījās aiz bezgalīgām sāpēm. Pēkšņi durvis atvērās un Nataša izskrēja uz kāpnēm — cepurīti galvā, apmetni ap pleciem. Viņa bija kā neprātīga un pati vēlāk man sacīja, ka tikko atceroties to un nezinot, kurp un kādā nolūkā viņa gribējusi skriet.

Es nemaz nepaspēju pietrūkties kājās un kaut kur no viņas noslēpties, kad pēkšņi viņa ieraudzīja mani un kā apmāta apstājās nekustīgi manā priekšā. «Es pēkšņi atcerējos,» vēlāk viņa man pastāstīja, «kā es, neprātīgā, cietsirdīgā, varēju padzīt tevi, tevi, savu draugu, savu brāli, savu glābēju! Un, kolīdz ieraudzīju, ka tu, nabadziņ, kam esmu nodarījusi pāri, sēdi uz manām kāpnēm, neej projām un gaidi, kamēr es tevi atkal pasaucu, — ak dievs! — ja tu zinātu, Vaņa, kas tad ar mani notika! It kā sirdī man kaut kas būtu ietriekts.. .»

—   Vaņa! Vaņa! — viņa iekliedzās, stiepdama man pretī rokas. — Tu esi te! … — Un iekrita man rokās.

Es satvēru viņu un ienesu istabā. Viņa bija paģībusi. «Ko lai daru?» es domāju. «Viņai būs drudzis, tas ir droši.»

Es nolēmu aizskriet pie ārsta; vajadzēja aizsteigties slimībai priekšā. Bet aizbraukt varēja ātri; līdz pulksten diviem mans sirmais vācietis parasti sēdēja mājās. Es devos pie viņa, lūgdams Mavru nevienu minūti, nevienu sekundi neaiziet no Natašas un nelaist viņu nekur. Dievs man palīdzēja: vēl īsu laiciņu, un es nebūtu sastapis večuku mājās. Viņš man pagadījās jau uz ielas, kad bija iznācis no dzīvokļa. Acumirklī iesēdināju viņu važonī, tā ka viņš nemaz nepaspēja pabrīnīties, un mēs steidzāmies atpakaļ pie Natašas.

Jā, dievs man palīdzēja. Pusstundas laikā, kamēr biju projām, ar Natašu bija noticis kaut kas tāds, kas viņu varēja pavisam nobeigt, ja mēs ar ārstu nebūtu piesteigušies laikus. Nebija pagājis ne stundas ceturksnis pēc manas aizbraukšanas, kad ienācis kņazs. Viņš tikko pavadījis savējos un ieradies pie Natašas taisni no dzelzceļa stacijas. Šī vizīte droši vien jau sen bijusi nolemta un apdomāta. Nataša pati man vēlāk stāstīja, ka pirmajā mirklī viņa pat neesot brīnījusies par kņazu. «Prāts man bija sajucis,» viņa sacīja.

Tas nosēdies viņai pretī, raudzīdamies viņā laipnu, līdzjūtības pilnu skatienu.

—   Mana mīļā, — viņš sacīja nopūzdamies, — es saprotu jūsu bēdas; es zināju, cik grūts jums būs šis brīdis, un uzliku sev par pienākumu apmeklēt jūs. Apmierinieties, ja spējat, kaut ar to, ka, atteikdamās no Aļošas, jūs esat sagādājusi viņam laimi. Bet jūs labāk par mani to saprotat, jo esat izšķīrusies par augstsirdīgu soli…

«Es sēdēju un klausījos,» Nataša man pastāstīja, «bet sākumā tiešām it kā nesapratu viņu. Atceros tikai, ka cieši, cieši skatījos viņā. Viņš paņēma manu roku un saspieda savējā. Tas viņam, liekas, bija ļoti patīkami. Bet es tik ārkārtīgi biju samulsusi, ka man ne prātā nenāca atraut roku.»

—          Jūs esat sapratusi, — viņš turpināja, — ka, kļuvusi par Aļošas sievu, vēlāk varējāt modināt viņā naidu pret sevi, un jums pietika cēlā lepnuma, lai to apzinātos un izšķirtos . . . bet — ne jau slavināt jūs esmu atbraucis. Es tikai gribēju paziņot jums, ka nekad un nekur neatradīsit labāku draugu par mani. Es jūtu jums līdzi, un man jūsu žēl. Visā šai lietā es esmu negribot piedalījies, bet — es pildīju savu pienākumu. Jūsu brīnum labā sirds sapratīs to un samierināsies ar mani… Taču man bija grūtāk nekā jums, ticiet man!

—   Diezgan, kņaz, — Nataša sacīja. — Lieciet mani mierā!

—    Katrā ziņā, es drīz iešu, — viņš atbildēja, — bet es jūs mīlu kā savu meitu, un jūs atļausit man apmeklēt jūs. Uzlūkojiet mani tagad par savu tēvu un atļaujiet man būt jums noderīgam.

—    Man nekā nevajag, lieciet mani mierā! — atkal pārtrauca Nataša.

—    Zinu, jūs esat lepna… Bet es runāju atklāti, no visas sirds. Ko jūs tagad domājat darīt? Salīgt mieru ar vecākiem? Tas būtu labi, bet jūsu tēvs ir netaisns, lepns un varmācīgs; piedodiet man, bet tā tas ir. Savās mājās jūs tagad sagaidīsit vienīgi pārmetumus un jaunas mocības … Tomēr ir jāpanāk, lai jūs būtu neatkarīga, bet mans uzdevums, mans svētais pienākums — rūpēties tagad par jums un palīdzēt jums. Aļoša lūdza man, lai es jūs neatstāju un esmu jūsu draugs. Bet arī bez manis ir cilvēki, kas jums dziļi padevīgi. Jūs man droši vien atļausit stādīt jums priekšā grāfu N. Viņš ir ļoti labu sirdi, mūsu radinieks un pat, varētu sacīt, visas mūsu ģimenes labdaris; viņš daudz darījis Aļošas labā. Aļoša ļoti cienīja un mīlēja viņu. Viņš ir dižens cilvēks, ar lielu ietekmi, jau vecs, un pieņemt viņu jūs, jaunava, varat. Es jau runāju ar viņu par jums. Viņš var iekārtot jūs un, ja gribēsit, sagādās jums lielisku vietu. . . pie kādas no savām radiniecēm. Es jau sen tieši un atklāti esmu izskaidrojis viņam visu mūsu lietu, un viņš tā aizrāvās ar savām krietnajām un visucēlākajām jūtām, ka pat lūdz mani tagad pēc iespējas drīzāk stādīt viņu jums priekšā… Šis cilvēks jūt līdzi visam daiļajam, ticiet man — viņš ir devīgs, cienījams večukiņš, kas spējīgs cienīt pašapziņu, un pat vēl nesen viņš visucēlākā kārtā izturējās pret jūsu tēvu sakarā ar kādu notikumu.

Nataša piecēlās kā dzelta. Nu jau viņa visu saprata.

—   Ejiet no manis projām, ejiet tūlīt! — viņa iekliedzas.

Bet, mans draugs, jūs aizmirstat: grāfs var būt noderīgs arī jūsu tēvam …

—   Mans tēvs neko neņems no jums. Vai jūs liksit mani mierā! — vēlreiz iesaucās Nataša.

—    Ak dievs, cik jūs nepacietīga, nemaz negribat uzticēties! Ar ko esmu to izpelnījies? — sacīja kņazs, diezgan nemierīgi skatīdamies apkārt. — Lai nu kā, jūs atļausit man, — viņš turpināja, izvilkdams lielu žūksni no kabatas, — jūs atļausit man atstāt pie jums šo līdzjūtības pierādījumu no manis un jo sevišķi no grāfa N., kas mani pamudināja ar savu padomu. Te, šai sainī, desmit tūkstoši rubļu. Uzgaidiet, mans draugs, — viņš teica, redzēdams, ka Nataša dusmās piecēlās no savas vietas, — uzklausiet visu pacietīgi: jūs zināt, jūsu tēvs zaudēja prāvu, un šie desmit tūkstoši būs par atalgojumu, kas.. .

—    Prom, — iekliedzās Nataša, — prom ar šo naudu! Es jūs redzu caur un cauri… ak, zemiskais, zemiskais, zemiskais cilvēk!

Kņazs piecēlās no krēsla bāls aiz dusmām.

Droši vien viņš bija atbraucis, lai visu izlūkotu, noskaidrotu stāvokli, un droši vien stipri cerēja, ka šie desmit tūkstoši rubļu atstās iespaidu uz nabadzīgo un visu atstāto Natašu. Būdams zemisks un rupjš, viņš ne vienreiz vien šādās lietās bija pakalpojis grāfam N., baudkāram vecim. Bet viņš neieredzēja Natašu un, nojautis, ka te viss izjucis, tūlīt mainīja toni un ar ļaunu prieku pasteidzās apvainot viņu, lai vismaz nebūtu jāaiziet tukšā.

—    Tas nu gan nav labi, mana mīļā, ka jūs tā uztraucāties, — viņš sacīja balsī, kas drebēja aiz nepacietīgas baudas — drīzāk redzēt savu apvainojuma efektu, — tas nu gan nav labi. Jums piedāvā protekciju, bet jūs ceļat gaisā deguntiņu … Un to nemaz nezināt, ka jums man jāpateicas; jau sen es būtu varējis jūs ietupināt trako namā kā tēvs, kura dēlu jūs esat pavedusi un izmantojusi, taču es nedarīju to . . . he, he, he, he!

Bet mēs jau nācām iekšā. Izdzirdējis balsis, es palūdzu ārstu uz acumirkli apstāties un ieklausījos kņaza beidzamajā frāzē. Tad atskanēja viņa skaļie, riebīgie smiekli un Natašas izmisuma pilnais sauciens: «Ak mans dievs!» Šāi brīdī es atvēru durvis un metos virsū kņazam.

Es iespļāvu viņam sejā un no visa spēka iesitu viņam pa vaigu. Viņš gribēja mesties man virsū, bet, ieraudzījis, ka mēs esam divi, metās bēgt, vispirms pakampdams no galda savu naudas žūksni. Jā, to viņš izdarīja; es pats redzēju. Es sviedu viņam pakal ar vangali, ko biju paķēris virtuvē no galda… Ieskrējis atkal istabā, ieraudzīju, ka ārsts saturēja Natašu, kas raustījās kā lēkmē un rāvās laukā no viņa rokām. Ilgi nevarējām nomierināt viņu; beidzot mums izdevās noguldīt viņu gultā; viņa bija kā drudža murgos.

—   Dakter! Kas ar viņu notiek? — es jautāju, pamirdams no bailēm.

—    Pagaidiet, — viņš atbildēja, — vēl jāpavēro slimība, tad varēs noteikt.. . bet, vispār sakot, stāvoklis ļoti ļauns. Var beigties pat ar drudzi… Tomēr mēs kaut ko darīsim …

Bet man jau iešāvās prātā cita doma. Es palūdzu ārstu palikt pie Natašas vēl divas vai trīs stundas un liku viņam nosolīties, ka viņš neatstās to nevienu brīdi. Viņš man apsolīja, un es steidzos mājās.

Nellija sēdēja kaktā drūma un uzbudināta un savādi noraudzījās manī. Jādomā, es tiešām izskatījos dīvains.

Es paķēru viņu uz rokām, apsēdos uz dīvāna, nosēdināju viņu sev uz ceļiem un karsti noskūpstīju viņu. Viņa nosarka.

—   Nellij, eņģeli! — es sacīju. — Vai tu gribi būt mūsu glābēja? Vai gribi glābt mūs visus?

Viņa neizpratnē paskatījās manī.

—    Nellij! Visas cerības tagad uz tevi! Ir kāds tēvs: tu viņu esi redzējusi un pazīsti; viņš nolādēja savu meitu un vakar atnāca, lai lūgtu tevi pie sevis meitas vietā. Tagad viņu, Natašu (un tu sacīji, ka mīlot viņu), atstājis tas, kuru viņa mīlēja un kura dēļ viņa aizgāja no tēva. Viņš ir dēls, tā kņaza dēls, kurš atbrauca, atceries, tovakar pie manis un sastapa tevi vienu pašu, bet tu aizbēgi no viņa un pēc tam biji slima … Tu taču pazīsti viņu? Viņš ir ļauns cilvēks!

—    Pazīstu, — atbildēja Nellija, nodrebēja un nobālēja.

—   Jā, viņš ir ļauns cilvēks. Viņš ienīda Natašu par to, ka viņa dēls Aļoša gribēja to precēt. Šodien Aļoša aizbrauca, bet pēc stundas viņa tēvs jau bija pie Natašas un apvainoja viņu, piedraudēja iesēdināt viņu trako namā, zobojās par viņu. Vai tu saproti mani, Nellij?

Viņas melnās acis iezibējās, taču viņa tūlīt tās nodūra.

—   Saprotu, — viņa nočukstēja tikko dzirdami.

—   Tagad Nataša ir viena, slima; es atstāju viņu kopā .ir mūsu ārstu, bet pats atskrēju pie tevis. Klausies, Nellij: irsim pie Natašas tēva; tu viņu nemīli, tu pie viņa negribēji iet, bet tagad iesim pie viņa abi kopā. Mēs ieiet.im, un es sacīšu, ka tu tagad gribi būt viņiem meitas vietā, Natašas vietā. Vecītis tagad slims, tāpēc ka nolādēja Natašu un tāpēc ka Aļošas tēvs pirms dažām dienām nāvīgi apvainoja viņu. Viņš negrib ne dzirdēt tagad par meitu, bet viņš to mīl, mīl, Nellij, un grib ar to izlīgt; • s zinu, es visu zinu! Tā ir! … Vai dzirdi, Nellij?

—   Dzirdu, — viņa atbildēja tāpat čukstus. Es runāju ar viņu, asaras liedams. Viņa bikli noraudzījās manī.

—    Vai tu man tici?

—    Ticu.

—    Nu tad es ieiešu ar tevi reizē, nosēdināšu tevi, un tevi pieņems, apmīļos un sāks izjautāt. Tad es pats tā ievirzīšu sarunu, ka tevi sāks izjautāt par to, kā tu esi dzīvojusi agrāk: par tavu māti un par tavu vectēvu. Izstāsti viņiem, Nellij, visu tā, kā tu man izstāstīji. Visu, visu pastāsti — vienkārši, neko neslēpjot. Pastāsti viņiem, kā tavu māti pameta ļauns cilvēks, kā viņa sirga pagrabā pie Bubnovas, kā jūs ar māti kopā klaiņojāt pa ielām un ubagojāt; ko viņa tev teica un ko mirdama lūdza no tevis… Pastāsti tad arī par vectēvu! Pastāsti, ka viņš negribēja piedot tavai mātei un kā viņa sūtīja tevi pie vectēva pirms savas nāves, lai viņš atnāktu pie viņas un piedotu viņai, un kā viņš negribēja… un kā viņa nomira. .. Visu, visu izstāsti! Un, kad to visu būsi izstāstījusi, tad vecais vīrs izjutīs to visu savā sirdī. Viņš taču zina, ka šodien Natašu atstāja Aļoša un ka viņa palika pazemota un apsmieta, viena, bez palīga un bez aizstāvja, par apsmieklu savam ienaidniekam. Viņš to visu zina … Nellij, glāb Natašu! Vai gribi braukt?

—   Jā, — viņa atbildēja, smagi elpodama, ar dīvainu skatienu vērīgi un ilgi paskatījusies manī; kaut kas līdzīgs pārmetumam bija šai skatienā, un es sajutu to savā sirdī.

Bet es nespēju atmest savu domu. Es pārāk ticēju tai. Es satvēru aiz rokas Nelliju, un mēs izgājām laukā. Pulkstenis bija jau pāri diviem pēc pusdienas. Cēlās negaisa mākonis. Visas beidzamās dienas laiks bija karsts un spiedīgs, bet tagad kaut kur tālumā ierūcās pirmais agrā pavasara pērkons. Vējš aizdrāzās pa putekļainajām ielām.

Mēs iesēdāmies ormanī. Visu ceļu Nellija klusēja, tikai šad tad paraudzījās manī ar to pašu dīvaino un mīklaino skatienu. Viņas krūtis strauji cilājās, un, pieturēdams viņu ratos, es sajutu, kā manā delnā dauzījās viņas mazā sirsniņa, it kā grasīdamās izlēkt no krūtīm.

VII nodala

Ceļš man likās bezgala garš. Beidzot mēs piebraucām, un es iegāju pie saviem vecīšiem ar sirds drebēšanu. Nezināju, kā atstāšu viņu namu, bet zināju, ka man jāpanāk piedošana un samierināšanās, lai notiktu kas notikdams.

Pulkstenis jau bija pāri trijiem. Vecīši sēdēja vieni kā parasti. Nikolajs Sergejičs bija ļoti satraukts un slims un zvilnēja, izstiepies savā atzveltnes krēslā, bāls un saguris, lakatu ap galvu. Anna Andrejevna sēdēja viņam blakus, šad tad saslapināja viņam deniņus ar etiķi un nemitīgi vērīgu cietējas skatienu raudzījās viņam sejā; tas, kā liekas, ļoti nepatika vecajam vīram un modināja viņā pat īgnumu. Viņš stūrgalvīgi klusēja, viņa neuzdrošinājās runāt. Mūsu negaidītā ierašanās pārsteidza viņus abus. Anna Andrejevna no kaut kā pēkšņi izbijās, ieraudzījusi mani kopā ar Nelliju, un sākumā noraudzījās uz mums tā, it kā pēkšņi justos nezin par ko vainīga.

— Te nu es atvedu pie jums savu Nelliju, — es ienākdams sacīju. — Viņa ir pārdomājusi un tagad pati vēlējās būt pie jums. Pieņemiet viņu un iemīliet. . .

Sirmgalvis aizdomīgi paskatījās manī, un jau no šā skatiena varēja nojaust, ka viņam viss zināms, proti, ka Na~ taša tagad jau viena, atstāta, pamesta un varbūt jau pazemota. Viņam ļoti gribējās izdibināt mūsu ierašanās noslēpumu, un viņš jautājoši skatījās manī un Nellijā. Nellija drebēja, cieši spieda savā rokā manējo, raudzījās nodurtām acīm un tikai paretam šaudīja apkārt baiļu pilno skatienu kā sagūstīts zvēriņš. Bet drīz vien Anna Andrejevna attapās un saprata: vecīte piesteidzās pie Nellijas, noskūp stīja viņu, apmīļoja, pat apraudājās un mīlīgi nosēdināja viņu sev blakus, neizlaizdama viņas roku no savējās.

Nellija ziņkārīgi un it ka izbrīnījusies iesanis noskatījas uz viņu.

Bet, apmīļojusi un nosēdinājusi Nelliju sev līdzās, vecīte vairs nezināja, ko tālāk darīt, un naivās gaidās sāka skatīties manī. Vecītis sarauca pieri, gandrīz vai noskārzdams, kādēļ esmu atvedis Nelliju. Redzēdams, ka esmu pamanījis viņa neapmierināto vaibstu un saraukto pieri, viņš pielika pie galvas roku un aprauti sacīja man:

—    Galva sāp, Vaņa.

Mēs visi vēl joprojām sēdējām un klusējām; es pārdomāju, ko iesākt. Istabā kļuva tumšs; nāca virsū melns padebesis, un atkal atskanēja tālīni pērkona dārdi.

—           Pērkons jau tik agri šopavasar, — sirmgalvis sacīja — Bet trīsdesmit septītajā gadā, atceros, mūsu pusē bija vēl agrāk.

Anna Andrejevna nopūtās.

—          Vai neuzlikt patvārīti? — viņa bikli jautāja, bet neviens viņai neatbildēja, un viņa atkal uzrunāja Nelliju

—    Kā tevi sauc, manu dūjiņ? — viņa tai jautāja.

Nellija vājā balstiņā pateica savu vārdu un vēl vairāk nodūra acis. Sirmgalvis vērīgi paskatījās viņā.

—          Vai tā ir Elena, vai? — vecīte turpināja, kļuvusi mundrāka.

—          Jā, — Nellija atbildēja, un atkal kādu brīdi valdīja klusums.

—          Māsai Praskovjai Andrejevnai bija krustmeita Elena, — sacīja Nikolajs Sergejičs, — arī sauca par Nelliju. Es atceros.

—          Kā tad tev, dūjiņ, nav ne tuvinieku, ne tēva, ne mātes? — Anna Andrejevna atkal jautāja.

—    Nav, — aprauti un bailīgi nočukstēja Nellija.

—          Dzirdēju jau, dzirdēju. Vai tava māte jau sen kā mirusi?

—    Nav sen.

—          Dūjiņ tu manu, sērdienīt, — turpināja vecīte, žēlabaini viņā raudzīdamās. Nikolajs Sergejičs nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu.

—          Vai tava māmuļa bija no ārzemniecēm, vai? Tā jūs laikam sacījāt, Ivan Petrovič? — turpinājās vecītes biklie jautājumi.

Nellija tikko manāmi paskatījās manī savām melnajām acīm, it kā saukdama mani palīgā. Viņa kaut kā nevienādi un smagi elpoja.

—    Viņai, Anna Andrejevna, — es iesāku, — māte bijusi angļa un krievietes meita, tā ka drīzāk tā bijusi krieviete; bet Nellija dzimusi ārzemēs.

—   Kā tad viņas māmiņa ar savu vīru uz ārzemēm aizbraukusi?

Nellija pēkšņi gluži nosarka. Vecīte uzreiz nojauta, ka aplam pateikusi, un nodrebēja no vecīša dusmīgā skatiena. Viņš bargi paskatījās sievā un aizgriezās uz loga pusi.

—    Viņas māti pievīlis ļauns un nekrietns cilvēks, — viņš sacīja, pēkšņi griezdamies pie Annas Andrejevnas. — Viņa aizbēga no tēva kopā ar to un atdeva tēva naudu mīļākajam; bet tas izkrāpa viņai naudu ar viltu, aizveda uz ārzemēm, apzaga un pameta. Kāds labs cilvēks neatstāja viņu un palīdzēja viņai līdz pat savai nāvei. Bet, kad viņš pirms diviem gadiem nomira, viņa atgriezās pie tēva. Vai tā tu man stāstīji, Vaņa? — viņš aprauti jautāja.

Nellija vislielākajā uztraukumā piecēlās un jau taisījās iet uz durvīm.

—    Nāc šurp, Nellij! — sacīja vecītis, beidzot sniegdams viņai roku. — Sēdies te, sēdies man līdzās, lūk, še — sēdies! — Viņš noliecās, noskūpstīja viņu uz pieres un klusi noglāstīja viņai galviņu. Nellija sāka drebēt pie visām miesām … bet savaldījās. Anna Andrejevna aizkustināta, ar prieka pilnām cerībām raudzījās, kā viņas Nikolajs Sergejičs beidzot apmīļo bārenīti.

—    Es zinu, Nellij, ka tavu māti pazudinājis ļauns cilvēks, ļauns un netikumīgs, bet zinu arī, ka viņa savu tēvu mīlēja un cienīja, — aizkustināts sacīja vecītis, vēl joprojām glāstīdams Nellijai galviņu, viņš tomēr nenocietās neizteicis mums šo izaicinājumu. Viegls sārtums klāja viņa bālos vaigus; viņš centās neskatīties uz mums.

—   Māmiņa mīlēja vectētiņu vairāk nekā vectētiņš viņu, — bikli, bet pārliecināti noteica Nellija, arī cenzdamās ne uz vienu neskatīties.

—    Kā tu to zini? — asi jautāja sirmgalvis, kā bērns nevarēdams nociesties un it kā pats kaunēdamies no savas nepacietības.

—   Zinu, — aprauti atbildēja Nellija. — Viņš nepieņēma māmiņu un . . . padzina viņu . ..

Es redzēju, ka Nikolajs Sergejičs gribēja kaut ko sacīt, iebilst, piemēram, teikt, ka vecajam bijis iemesls nepieņemt meitu, bet viņš paraudzījās uz mums un neteica nekā.

Kā tad, kur tad jūs dzīvojāt, kad vectētiņš jūs nepieņēma? — jautāja Anna Andrejevna, kurai pēkšņi bija ladusies neatlaidīga vēlēšanās turpināt sarunu taisni par to.

—    Kad mēs atbraucām, ilgi meklējām vectētiņu, — Nellija atbildēja, — bet nekādi nevarējām atrast. Tad arī māmiņa man pastāstīja, ka vectētiņš agrāk bijis ļoti bagāts, arī fabriku gribējis celt, bet tagad esot ļoti nabadzīgs, tāpēc ka tas, ar kuru māmiņa aizbraukusi, paņēmis no viņas visu vectētiņa naudu un neesot viņai atdevis. To viņa pati man sacīja.

—    Hm … — atsaucās sirmgalvis.

—    Un vēl viņa man stāstīja, — Nellija turpināja, kļūdama arvien rosīgāka un it kā gribēdama iebilst Nikolajam Sergejičam, bet uzrunādama Annu Andrejevnu, — viņa man stāstīja, ka vectētiņš esot uz viņu ļoti dusmīgs un ka viņa pati esot vainīga, un ka tagad viņai neesot vairs visā pasaulē neviena kā vien vectētiņš. Un, kad stāstīja man, tad raudāja… «Viņš man nepiedos,» viņa sacīja jau tad, kad mēs braucām šurp, «bet varbūt tevi ieraudzīs, iemīlēs un tevis dēļ arī man piedos.» Māmiņa ļoti mīlēja mani un, kad tā runāja, tad vienmēr mani skūpstīja, bet pie vectētiņa iet ļoti baidījās. Mani viņa mācīja lūgt dievu par vectētiņu, arī pati lūdza un daudz man vēl stāstīja, kā viņa agrāk dzīvojusi pie vectētiņa un kā vectētiņš viņu ļoti mīlējis, vairāk par visiem. Viņa tam spēlējusi klavieres un pa vakariem lasījusi priekšā grāmatas, bet vectētiņš viņu skūpstījis un daudz viņai dāvinājis … aizvien dāvinājis, tā ka kādreiz viņi pat sastrīdējušies — māmiņas vārda dienā; tāpēc ka vectētiņš domājis, ka māmiņa vēl nezina, kāda būs dāvana, bet māmiņa jau sen to dabūjusi zināt. Māmiņa vēlējusies auskarus, bet vectētiņš tīšām viņu mānījis un teicis, ka dāvināšot nevis auskarus, bet saktiņu; un, kad viņš atnesis auskarus un redzējis, ka māmiņa jau zina, ka būs auskari, nevis saktiņa, tad saskaities par to, ka māmiņa dabūjusi zināt, un pusi dienas neesot runājis ar viņu, bet pēc tam pats atnācis viņu noskūpstīt un lūgt piedošanu…

Nellija stāstīja aizrautīgi, un pat sārtums parādījās uz viņas bālajiem, slimajiem vaidziņiem.

Bija redzams, ka viņas māmiņa ne vienreiz vien runājusi ar savu mazo Nelliju par agrākajām laimīgajām dienām, sēdēdama savā pagraba kaktā, apkampdama un skūpstīdama savu meitiņu (vienīgo acuraugu, kas viņai palicis šai dzīvē) un raudādama par viņu, bet tai pašā laikā nemaz nenojauzdama, cik spēcīgi atbalsosies šie viņas nostāsti vārgā bērna slimīgi jūtīgajā sirdī un agri attīstītajā prātā.

Bet Nellija it kā pēkšņi atguvās no savas aizrautības, neuzticīgi paskatījās visapkārt un apklusa. Vecītis sarauca pieri un atkal sāka bungot pa galdu; Annai Andrejevnai iezagās acīs asara, un viņa klusēdama noslaucīja to lakatiņā.

—    Māmiņa atbrauca šurp ļoti slima, — Nellija piebilda klusā balsī, — viņai ļoti sāpēja krūtis. Mēs ilgi meklējām vectētiņu un nevarējām atrast, bet pašas īrējām kaktiņu pagrabā.

—   Kaktiņā — un vēl slima! — iesaucās Anna Andrejevna.

—   Jā . .. kaktiņā … — atbildēja Nellija. — Māmiņa bija nabadzīga. Māmiņa man sacīja, — viņa piebilda, kļūdama rosīgāka, — ka nav grēks būt nabadzīgai, bet ka grēks būt bagātam un darīt pāri … un ka dievs viņu sodot.

—    Vai jūs Vasilija salā īrējāt? Vai tas tur, pie Bubnovas? — jautāja vecītis, griezdamies pie manis un cenzdamies parādīt zināmu nevērību šai jautājumā. Viņš jautāja, it kā viņam būtu neveikli sēdēt klusuciešot.

—    Nē, tur pie . .. sākumā Pilsoņu ielā, — Nellija atbildēja. — Tur bija ļoti tumšs un drēgns, — viņa turpināja, brīdi klusējusi, — un māmiņa ļoti saslima, bet toreiz vēl staigāja. Es viņai veļu mazgāju, bet viņa raudāja. Tur arī dzīvoja kāda vecīte, kapteiniete, dzīvoja atvaļināts ierēdnis un vienmēr nāca mājās piedzēries, katru nakti kliedza un trokšņoja. Es ļoti baidījos no viņa. Māmiņa ņēma mani pie sevis gultā un apskāva mani, un pati drebēt drebēja, bet ierēdnis brēc un baras. Viņš gribēja kādreiz piekaut kapteinieti, bet tā bija sirma vecīte un staigāja ar nūjiņu. Māmiņai kļuva tās žēl, un viņa sāka to aizstāvēt; ierēdnis tad iesita māmiņai, bet es ierēdnim …

Nellija apklusa. Atmiņas satrauca viņu; viņas actiņas iezibējās.

—          Ak mans dievs! — iesaucās Anna Andrejevna, augsljkā mērā stāsta ieinteresēta, nenolaizdama acu no Nellijas, kas uzrunāja galvenokārt viņu.

—    Tad māmiņa izgāja laukā, — turpināja Nellija, — uri mani aizveda līdzi. Tas notika dienā. Mēs staigājām p3 ielām līdz pašam vakaram, un māmiņa visu laiku raudāja un gāja, bet mani veda pie rokas. Es biju ļoti nogurusi; arī ēdušas todien nebijām. Bet māmiņa visu laiku runāja pati ar sevi un aizvien man sacīja: «Esi nabadzīga, Nellij, un, kad es nomiršu, neklausi nevienam pašam! Ne pie viena neej; paliec viena, nabadzīga, strādā, bet, ja nav darba, tad ubago, bet pie viņiem neej.» Krēslā mēs gājām pāri kādai lielai ielai; pēkšņi māmiņa iesaucās: «Azoriņš! Azoriņš!» — un liels suns izlīdušu spalvu pieskrēja pie māmiņas, iesmilkstējās un metās pie viņas, bet māmiņa nobijās, nobāla, iekliedzās un nokrita ceļos pie kājām gara auguma sirmgalvim, kas gāja ar nūju un raudzījās zemē. Šis garais sirmgalvis arī bija vectētiņš — tik kalsens, vecās drēbēs. Te nu es pirmo reizi ieraudzīju vectētiņu. Arī vectētiņš ļoti nobijās un kļuva gluži bāls, un, kad ieraudzīja, ka māmiņa nokritusi ceļos un apskāvusi viņa kājas, viņš izrāvās, pagrūda māmiņu, sita ar nūju pa bruģi un aši aizgāja no mums. Azoriņš vēl palika un tikai gaudoja un laizīja māmiņu, tad aizskrēja pie vectētiņa, satvēra viņu aiz svārku stērbeles un vilka atpakaļ, bet vectētiņš viņam iesita ar nūju. Azoriņš atkal gribēja skriet pie mums, bet vectētiņš skaļi sauca viņu, tad viņš skrēja tam līdzi un visu laiku gaudoja. Māmiņa gulēja kā mirusi, apkārt sapulcējās ļaudis, atnāca policisti. Es brēcu un cēlu augšā māmiņu. Viņa arī piecēlās, paraudzījās apkārt un nāca man līdzi. Es viņu vedu uz mājām. Cilvēki uz mums ilgi raudzījās un tikai galvu vien kratīja …

Nellija apklusa, lai atvilktu elpu un saņemtos. Viņa bija ļoti bāla, bet apņēmība zibēja viņas skatienā. Bija redzams, ka beidzot viņa nolēmusi visu pasacīt. Viņā bija pat kaut kas izaicinošs šai brīdī.

—    Ko lai dara, — aprauti piebilda Nikolajs Sergejičs, ar tādu kā satrauktu skarbumu, — ko lai dara, tava māte bija aizvainojusi savu tēvu, un tas pelnīti atstūma viņu…

—    Māmiņa man to pašu sacīja, — asi uztvēra Nellija, — un, kad mēs gājām mājās, to vien sacīja: tas bija tavs vectētiņš, Nellij, es esmu vainīga viņa priekšā, tāpēc viņš arī nolādēja mani, par to mani tagad dievs soda; un visu to vakaru un visas nākamās dienas to pašu man sacīja. Bet runāja tā, kā būtu zaudējusi jēgu …

Vecītis klusēja.

—    Un kā tad jūs vēlāk uz citu dzīvokli pārvācāties? — jautāja Anna Andrejevna, joprojām klusi raudādama.

— Māmiņa tai pašā naktī saslima, un kapteiniete sameklēja dzīvokli pie Bubnovas, bet trešajā dienā mēs tur pārvācāmies, arī kapteiniete kopā ar mums; kolīdz pārvācāmies, māmiņa pavisam saslima un trīs nedēļas gulēja slima, bet es viņu kopu. Naudas mums vairs nebija nemaz, mums palīdzēja kapteiniete un Ivans Aleksandričs.

—   Zārku taisītājs, dzīvokļa saimnieks, — es paskaidroju.

—   Bet, kad māmiņa piecēlās no gultas un sāka staigāt, viņa man pastāstīja par Azoriņu.

Nellija apklusa. Vecītis it kā nopriecājās, ka saruna pārgājusi uz Azorņiu.

—    Ko tad viņa par Azoriņu tev pastāstīja? — viņš jautāja, vēl vairāk saliecies savā krēslā, it kā gribēdams vēl vairāk paslēpt seju un raudzīties lejup.

—    Viņa arvien stāstīja man par vectētiņu, — atbildēja Nellija, — slima būdama, par viņu vien stāstīja un, kad murgoja, arī stāstīja. Kad nu viņa sāka atveseļoties, tad man atkal stāstīja, kā viņa agrāk dzīvojusi.. . tad arī par Azoriņu pastāstīja, tāpēc ka kādreiz kaut kur pie upes ārpus pilsētas puikas virvē vilkuši Azoriņu slīcināt, bet māmiņa iedevusi viņiem naudu un nopirkusi no viņiem Azoriņu. Vectētiņš, kolīdz ieraudzījis Azoriņu, sācis par viņu stipri smieties. Azoriņš drīz aizbēdzis. Māmiņa raudājusi; vectētiņš nobijies un sacījis, ka došot simt rubļu tam, kas atvedīšot Azoriņu. Trešajā dienā viņu arī atveduši; vectētiņš atdevis simt rubļu un no tā laika iemīlējis Azoriņu. Bet māmiņa tā sākusi sunīti mīlēt, ka pat ņēmusi pie sevis gultā. Viņa man pastāstīja, ka Azoriņš agrāk ar komediantiem pa ielām klejojis, arī uz pakaļkājām pratis staigāt, pērtiķi vizinājis, šauteni pratis turēt un daudz ko vēl pratis. . . Bet, kad māmiņa aizbraukusi no vectētiņa, tad vectētiņš paturējis Azoriņu pie sevis un kopā ar viņu vien staigājis, tā ka uz ielas, tiklīdz māmiņa ieraudzījusi Azoriņu, tūdaļ noskārtusi, ka turpat ir vectētiņš …

Vecītis, acīm redzot, bija gaidījis kaut ko citu par Azoriņu un kļuva arvien drūmāks. Viņš neprašņāja vairs neko.

—   Kā tad, vai pēc tam jūs vairs nesatikāt vectētiņu? — Jautāja Anna Andrejevna.

—    Nē, kad māmiņa sāka atveseļoties, tad es atkal satiku vectētiņu. Es gāju uz bodīti pēc maizes; pēkšņi ierau dzīju to cilvēku ar Azoriņu, palūkojos un pazinu vectētiņu. Es pagāju sāņus un piespiedos pie sienas. Vectētiņš paskatījās manī — ilgi skatījās un bija tik briesmīgs, ka es no viņa ļoti nobijos, — un pagāja garām, bet Azoriņš mani atcerējās un sāka lēkāt man apkārt un rokas laizīt Es steigšus devos mājās, paskatījos atpakaļ, bet vectētiņš iegriezās bodītē. Tad es nodomāju: droši vien izjautā, — un nobijos vēl vairāk, bet, kad pārnācu mājās, māmiņai neko neteicu, lai māmiņa atkal nekļūtu slima. Pati es uz bodīti otrā dienā negāju, teicu, ka man galva sāp, bet, kad gāju trešajā dienā, neviena nesastapu un briesmīgi baidījos, skriešus vien skrēju. Bet vēl dienu vēlāk — pēkšņi eju, tikko aizgriežos aiz stūra, manā priekšā stāv vectētiņš ar Azoriņu. Es sāku skriet, iegriezos citā ielā un no otras puses iegāju bodītē; bet pēkšņi atkal uzskrēju viņam taisni virsū un tā nobijos, ka turpat apstājos un nevarēju ne pakustēties. Vectētiņš nostājās manā priekšā un atkal ilgi skatījās manī, tad paglaudīja man galvu, paņēma aiz rokas un veda mani — bet Azoriņš aiz mums asti vien luncina. Te nu es ieraudzīju, ka vectētiņš pat taisni noiet vairs nevar un uz nūjas vien atspiežas, bet rokas viņam drebēt dreb. Viņš aizveda mani pie ielas tirgotāja, kas sēdēja uz stūra un pārdeva piparkūkas un ābolus. Vectētiņš nopirka piparkūku gailīti un zivtiņu, vienu konfekti un ābolu; kad viņš ņēma naudu no ādas maka, rokas viņam ļoti drebēja; viņam nokrita pieckapeiku gabals, bet es to pacēlu. Viņš man šo pieckapeiku gabalu uzdāvināja, arī piparkūkas atdeva un noglaudīja man galvu, bet atkal neko nesacīja un devās mājās.

Tad es aizgāju pie māmiņas un izstāstīju viņai visu par vectētiņu: kā es papriekš baidījos un slēpos no viņa. Māmiņa sākumā neticēja, bet pēc tam kļuva tik priecīga, ka visu vakaru mani iztaujāja, skūpstīja un raudāja, un, kad es viņai jau visu biju izstāstījusi, viņa man vēl pieteica: lai es nekad nebīstoties no vectētiņa, vectētiņš mīlot mani, ja tīši esot nācis pie manis. Un lika, lai es esot laipna pret vectētiņu un runājot ar viņu. Bet otrā dienā vairākkārt sūtīja mani laukā no rīta, lai gan es sacīju viņai, ka vectētiņš vienmēr nāk tikai pievakarē. Viņa pati devās man līdzi iztālēm un slēpās aiz stūra, arī otrā dienā tāpat, tikai vectētiņš nenāca; bet tais dienās lija, un māmiņa stipri saaukstējās, tāpēc ka vienmēr nāca man līdzi aiz vārtiem, un atkal saslima.

Vectētiņš atnāca pēc nedēļas un atkal nopirka man vienu zivtiņu un ābolu, un atkal neko neteica. Bet, kad viņš gāja no manis projām, es klusiņām devos viņam līdzi, tāpēc ka jau agrāk biju tā nodomājusi, lai dabūtu zināt, kur vectētiņš dzīvo, un pasacītu to māmiņai. Es gāju iztālēm pa ielas otru pusi, tā ka vectētiņš mani neredzēja. Bet dzīvoja viņš ļoti tālu, nevis tur, kur vēlāk dzīvoja un nomira, bet Gorohovajas ielā, arī lielā namā, ceturtajā stāvā. To visu es dabūju zināt un vēlu atgriezos mājās. Māmiņa bija ļoti izbijusies, jo viņa nezināja, kur esmu bijusi. Kad es pastāstīju, māmiņa atkal ļoti priecājās un gribēja iet pie vectētiņa jau otrā dienā; bet otrā dienā sāka domāt un baidīties un vienmēr baidījās, veselas trīs dienas; tā nemaz neaizgāja. Bet pēc tam pasauca mani un sacīja: vai zini, Nellij, es esmu tagad slima un nevaru staigāt, bet es uzrakstīšu vēstuli tavam vectētiņam, aizej pie viņa un atdod vēstuli! Un ielāgo, Nellij, kā viņš to lasīs, ko sacīs un ko darīs; tu nometies ceļos, skūpsti viņu un lūdz viņam, lai viņš piedod tavai māmiņai … Un māmiņa ļoti raudāja, bez mitas mani skūpstīja, pārmeta man krustu, lūdza dievu, lika man sev blakus stāvēt uz ceļiem svētbildes priekšā un, lai gan bija ļoti slima, tomēr izgāja mani pavadīt līdz vārtiem; kad es atskatījos, viņa visu laiku stāvēja un raudzījās manī, kā es eju …

Es aizgāju pie vectētiņa un atvēru durvis, bet durvis bija bez krampja. Vectētiņš sēdēja pie galda un ēda maizi ar kartupeļiem, Azoriņš stāvēja viņam pretī, raudzījās, kā viņš ēd, un luncināja asti. Vectētiņam arī tajā dzīvoklī logi bija zemi, tumši un arī tikai viens pats galds un krēsls. Dzīvoja viņš viens pats. Es iegāju, un viņš tā nobijās, ka kļuva gluži bāls un sāka drebēt. Es arī nobijos un neko neteicu, tikai piegāju pie galda un noliku vēstuli. Vectētiņš, kolīdz ieraudzīja vēstuli, tā pārskaitās, ka pietrūkās kājās, paķēra nūju un atvēzējās man sist, bet neiesita, tikai izveda mani priekšiņā un pa-

Hrūda. Nebiju vēl paspējusi nokāpt pa pirmajām kāpnēm, kad viņš atkal atvēra durvis un izsvieda man pakaļ neatplēsto vēstuli. Es pārgāju mājās un visu izstāstīju. I ad māmiņa saslima atkal…

VIII nodala

Sai brīdi atskanēja diezgan stiprs pērkona grāviens, un lietus smagām lāsēm sāka sisties logu rūtīs; istabā kļuva lumšs. Vecīte tā kā nobijās un pārmeta krustu. Mēs visi pēkšņi apklusām.

—   Tūlīt pāries, — sacīja vecītis, raudzīdamies logos; tad piecēlās un pastaigāja šurpu turpu pa istabu. Nellija iesāņus sekoja viņam ar acīm. Viņa bija ārkārtīgā, slimīgā uzbudinājumā. Es to redzēju, bet manī viņa it kā vairījās raudzīties.

—   Nu, kas notika tālāk? — jautāja vecītis, atkal nosēdies savā krēslā.

Nellija bailīgi paskatījās apkārt.

—   Tātad tu vairs nemaz netiki redzējusi savu vectētiņu?

—   Nē, redzēju …

—Jā, jā! Stāsti vien, manu dūjiņ, stāsti! — uztvēra Anna Andrejevna.

—    Es viņu trīs nedēļas neredzēju, — Nellija atsāka, — līdz pašai ziemai. Tad sākās ziema, arī sniegs sasniga. Kad es sastapu vectētiņu atkal agrākajā vietā, tad ļoti priecājos… jo māmiņa bija noskumusi, ka viņš nenāk. Es, kolīdz viņu ieraudzīju, tīšām skrēju pāri ielai, lai viņš redzētu, ka es bēgu no viņa. Atskatījusies es ieraudzīju, ka vectētiņš vispirms ātriem soļiem devās man pakaļ, pēc tam sāka skriet, lai mani panāktu, un ņēmās saukt: «Nellij, Nellij!» Arī Azoriņš skrēja viņam līdzi. Man kļuva žēl, es tad apstājos. Vectētiņš pienāca klāt, paņēma mani aiz rokas un veda, bet, kad ieraudzīja, ka es raudu, apstājās, paskatījās manī, noliecās un noskūpstīja mani. Te viņš ieraudzīja, ka man zābaciņi noplīsuši, un jautāja, vai tad man neesot citu. Es tūlīt viņam pateicu, ka māmiņai nemaz nav naudas un ka saimnieki mums tikai aiz žēlastības dot ēst. Vectētiņš neko neteica, aizveda mani uz tirgu, nopirka man zābaciņus un lika turpat tos apaut, bet pēc tam veda mani pie sevis uz Gorohovajas ielu, tikai vispirms iegriezās bodītē un nopirka pīrāgu un divas konfektes; kad mēs pārnācām, sacīja, lai es ēdot pīrāgu, un raudzījās manī, kā es ēdu, pēc tam deva man konfektes. Azoriņš uzlika ķepas uz galda un arī lūdza no pīrāga, es viņam arī devu, un vectētiņš smējās. Tad viņš lika man stāvēt viņam līdzās, sāka galvu glaudīt un jautāt, vai es esot ko mācījusies un ko es zinot. Es viņam pateicu, un viņš lika, kolīdz man būšot iespējams, ik dienas pulksten trijos ierasties pie viņa, viņš pats mācīšot mani. Pēc tam sacīja man, lai es aizgriežoties un skatoties pa logu laukā, kamēr viņš teikšot, lai es atkal pagriežos pret viņu. Es tā arī stāvēju, bet klusītēm pagriezos atpakaļ un ieraudzīju, ka viņš ārdīja spilvenu vaļā un izvilka četrus sudraba rubļus. Kad bija izņēmis, atnesa tos man un sacīja: «Tas tev vienai pašai.» Es gandrīz jau paņēmu, bet tad pārdomāju un sacīju: «Ja man vienai pašai, tad neņemšu.» Vectētiņš pēkšņi saskaitās un sacīja man: «Nu,* ņem, kā zini, ej projām!» Es gāju, un viņš pat nenoskūpstīja mani.

Kad pārnācu mājās, visu pastāstīju māmiņai. Bet māmiņai kļuva arvien sliktāk un sliktāk. Pie zārcinieka nāca kāds students; viņš ārstēja māmiņu un lika viņai zāles dzert.

Bet es bieži gāju pie vectētiņa; māmiņa tā lika. Vectētiņš nopirka Jauno derību un ģeogrāfijas grāmatu un sāka mani mācīt; bet dažreiz stāstīja, kādas pasaulē ir zemes un kādi cilvēki dzīvo, un kādas jūras, un kas esot bijis agrāk, un kā Kristus mums visiem piedevis. Kad es pati viņam jautāju, tad viņš bija ļoti priecīgs; tāpēc es sāku bieži viņam jautāt, un viņš tikai stāstīja un daudz runāja par dievu. Bet dažreiz mēs nemācījāmies un ar Azoriņu rotaļājāmies; Azoriņš mani sāka ļoti mīlēt, un es viņu iemācīju lēkt pāri nūjai, un vectētiņš smējās un visu laiku glaudīja man galviņu. Tomēr vectētiņš reti smējās. Kādreiz daudz runā, bet tad pēkšņi apklust un sēž kā aizmidzis, bet acis vaļā. Tā viņš nosēž līdz mijkrēslim, bet mijkrēslī izskatās tik briesmīgs, tik vecs … Gadās arī, ka atnāku pie viņa, bet viņš sēž savā krēslā, domā un neko nedzird, un Azoriņš guļ viņam līdzās. Es gaidu, gaidu un ieklepojos; vectētiņš neskatās atpakaļ. Tad es eju projām. Bet mājās māmiņa mani gaidīt gaida; viņa guļ, un es viņai pastāstu visu, visu; tā arī pienāk nakts, bet es tikai stāstu, un viņa tikai klausās par vectētiņu: ko viņš darījis šodien un ko man pastāstījis, kādus notikunius, un ko stundā man uzdevis. Bet, kolīdz sāku par Azoriņu, kā es viņam liku lēkt pār nūju un kā vectētiņš smējās, tad arī viņa pēkšņi sāk smieties un nereti ilgi smejas un priecājas, un atkal liek atkārtot, bet pēc tam s.ik dievu lūgt. Es visu laiku domāju: kāpēc gan māmiņa i«i mīl vectētiņu, bet viņš to nemīl, un, kad ierados pie vectētiņa, tad tīšām sāku viņam stāstīt, kā māmiņa viņu mīl. Viņš visu laiku klausījās tik nikns, bet klausījās un neteica ne vārda; tad es arī prasīju, kāpēc māmiņa viņu tā mīl, ka par viņu vien jautā, bet viņš nekad par māmiņu nejautā. Vectētiņš sadusmojās un izdzina mani laukā; es brītiņu pastāvēju aiz durvīm, bet viņš pēkšņi atkal atvēra durvis un sauca mani atpakaļ, un visu laiku dusmojās un klusēja. Bet, kad pēc tam mēs. sākām ticības mācību lasīt, es atkal jautāju, kāpēc tad Jēzus Kristus sacījis — mīliet viens otru un piedodiet, kas jums pāri darīts, — bet viņš negrib piedot māmiņai. Tad viņš pietrūkās kājās un sāka kliegt, ka māmiņa mani tā samācījusi, izgrūda mani otrreiz laukā un sacīja, ka es nekad vairs nedrīkstot pie viņa ierasties. Bet es sacīju, ka es pati tagad vairs pie viņa nenākšu, un aizgāju no viņa … Bet vectētiņš otrā dienā bija pārgājis uz citu dzīvokli…

—   Es sacīju, ka lietus drīz pāries, nu jau pāri, atspīd saulīte … skaties, Vaņa, — sacīja Nikolajs Sergejičs, pagriezdamies pret logu.

Anna Andrejevna paraudzījās viņā ārkārtīgā neizpratnē, un pēkšņi sašutums iezvērojās līdz šim rāmajās un iebiedētajās vecītes acīs. Klusēdama viņa saņēma Nelliju aiz rokas un nosēdināja sev klēpī.

—   Stāsti man, manu eņģelīt, — viņa sacīja, — es tevī klausīšos. Lai tie, kas tik cietsirdīgi…

Viņa nepabeidza un sāka raudāt. Nellija jautājoši paskatījās manī kā neizpratnē un bailēs. Vecais vīrs paraudzījās uz mani, paraustīja plecus, bet tūlīt aizgriezās.

—   Turpini, Nellij! — es sacīju.

—    Es trīs dienas negāju pie vectētiņa, — Nellija atkal atsāka, — bet pa šo laiku māmiņai kļuva slikti. Visa nauda mums bija izgājusi, nebija ar ko zāles nopirkt, mēs arī neēdām neko, jo saimniekiem arī nekā nebija, un viņi sāka mums pārmest, ka mēs dzīvojot uz viņu rēķina. Tad es trešās dienas rītā piecēlos un sāku ģērbties.

Mamiņa jautāja: uz kurieni es iešot? Es tad sacīju: pie vectētiņa lūgt naudu; un viņa nopriecājās, jo es jau biju pastāstījusi māmiņai visu, kā viņš padzina mani, biju arī pateikusi viņai, ka vairs negribu iet pie vectētiņa, lai gan viņa raudāja un centās pierunāt mani, lai eju. Es aizgāju un dabūju zināt, ka vectētiņš pārvācies, un devos meklēt viņu uz jauno māju. Kolīdz es iegāju viņa jaunajā dzīvoklī, viņš pietrūkās, metās man virsū un sāka dauzīt ar kājām grīdu, un es viņam tūlīt pateicu, ka māmiņa ļoti slima, ka zālēm vajag naudas — piecdesmit kapeiku — un mums nav ko ēst. Vectētiņš sāka kliegt un izgrūda mani uz kāpnēm, un aizkrampēja aiz manis durvis. Bet, kamēr viņš grūda mani, es viņam pateicu, ka sēdēšu uz kāpnēm un tikmēr neiešu projām, kamēr viņš iedos naudu. Tā es arī sēdēju uz kāpnēm. Pēc laiciņa viņš atvēra durvis un redzēja, ka es sēžu, un atkal aizvēra. Tad pagāja ilgs laiks, viņš atkal atvēra, atkal redzēja mani un atkal aizvēra. Un pēc tam daudzreiz atvēra un ska-tījās. Beidzot iznāca kopā ar Azoriņu, aizslēdza durvis un aizgāja man garām, neteikdams man ne vārda. Arī es ne vārda neteicu un tā paliku sēžot un nosēdēju līdz krēslai.

—   Manu dūjiņ, — iesaucās Anna Andrejevna, — auksti taču tev bija, jādomā, tur uz kāpnēm!

—    Es biju kažociņā, — Nellija atbildēja.

—    Kas nu kažociņš . .. dūjiņ tu manu, cik daudz tev bijis jāizcieš! Ko tad viņš, tavs vectētiņš?

Lūpiņas Nellijai sāka jau raustīties, taču ar ārkārtīgu piepūli viņa noturējās.

—    Viņš pārnāca, kad bija jau pavisam tumšs, un, iedams iekšā, uzgrūdās man un iesaucās: kas tas? Es sacīju, ka tā esmu es. Bet viņš droši vien bija domājis, ka es jau sen esmu aizgājusi, un, kad ieraudzīja, ka es vēl arvien tepat, tad ļoti brīnījās un ilgi stāvēja manā priekšā. Pēkšņi sāka sist pa pakāpieniem ar nūju, aizskrēja, atslēdza savas durvis un pēc brītiņa iznesa man vara naudu — pieckapeiku gabalus vien — un nometa man tos uz kāpnēm. «Še tev,» viņš kliedza, «ņem, tas ir viss, kas man bija, un pasaki savai mātei, ka es viņu nolādu,» — un pats aizcirta durvis. Bet pieckapeiku gabali ripoja pa kāpnēm. Es sāku tos lasīt tumsā, un vectētiņš, laikam nojautis, ka viņš izmētājis pieckapeiku gabalus un ka tumsā man tos grūti salasīt, atvēra durvis un iznesa sveci, un sveces gaismā es tos drīz salasīju. Un vectētiņš pats lasīja kopā ar mani un sacīja man, ka tur jābūt pavisam septiņdesmit kapeikām, bet pats aizgāja. Kad es pārnācu mājās, atdevu naudu un visu pastāstīju māmiņai; viņai kļuva sliktāk, bet es pati augu nakti biju slima un arī otrā dienā biju karsonī; tikai par vienu es domāju, jo dusmojos uz vectētiņu, un, kad māmiņa irmiga, devos pa ielu uz vectētiņa dzīvokli un, nenonākusi tur, nostājos uz tilta. Tad arī pagāja garām tas…

—     Tas bija Arhipovs, — es sacīju, — tas, par ko es stāstīju, Nikolaj Sergejič, kas kopā ar tirgoni bija pie Bubnovas un ko tur piekāva. Tad Nellija viņu redzēja pirmo reizi… Turpini, Nellij!

—     Es apturēju viņu un palūdzu naudu — rubli sudrabā. Viņš paskatījās manī un jautāja: «Rubli sudrabā?» — Es sacīju: «Jā.» Tad viņš iesmējās un teica man: «Nāc man līdzi!» Es nezināju, iet vai neiet, pēkšņi pienāca kāds vecītis ar zelta brillēm — viņš bija dzirdējis, ka es lūdzu rubli sudrabā, — noliecās pie manis un jautāja: kādai vajadzībai es taisni tik daudz gribot. Es pateicu viņam, ka māmiņa slima un ka tik daudz vajag zālēm. Viņš jautāja, kur mēs dzīvojam, un pierakstīja, un iedeva man rubli sudrabā. Bet tas, kolīdz ieraudzīja vecīti ar brillēm, aizgāja un vairs nesauca mani sev līdzi. Es gāju uz bodīti un samainīju rubli vara naudā; trīsdesmit kapeikas ietinu papīriņā un noliku māmiņai, bet septiņdesmit kapeikas neietinu, tīšām tās sažņaudzu plaukstā un devos pie vectētiņa. Kad atnācu pie viņa, atvēru durvis, nostājos uz sliekšņa, atvēzējos un sviedu viņam ar sparu visu naudu tā, ka nauda aizripoja pa grīdu.

—     Še, ņemiet savu naudu, — es viņam sacīju, — māmiņai nevajag jūsu naudas, jo jūs viņu nolādat, — aizcirtu durvis un tūlīt aizbēgu projām.

Viņas acis iezibsnījās, un viņa uzmeta sirmgalvim naivi izaicinošu skatienu.

—     Tā viņam vajadzēja, — sacīja Anna Andrejevna, neskatīdamās uz Nikolaju Sergejiču un cieši spiezdama Nelliju sev klāt, — tā viņam vajadzēja; tavs vectētiņš bija Jauns un cietsirdīgs …

—    Hm! — atsaucās Nikolajs Sergejičs.

—    Nu, kā tad tālāk, kā tālāk? — nepacietīgi jautāja Anna Andrejevna.

—   Es vairs negāju pie vectētiņa, un viņš vairs nenāca pie manis, — Nellija atbildēja.

—   Kā, tātad jūs palikāt ar māmiņu vienas? Ak jūs nabadzītes, nabadzītes!

—    Māmiņai kļuva vēl sliktāk, un viņa reti kad piecēlās no gultas, — turpināja Nellija, viņas balss iedrebējās un pārtrūka. — Naudas mums vairs nebija nemaz, tad es sāku staigāt kopā ar kapteinieti. Bet kapteiniete staigāja pa mājām, arī uz ielām labus cilvēkus apturēja un lūdza, no tā vien dzīvoja. Viņa sacīja man, ka viņa neesot ubadze, viņai esot papīri, kur viņas pakāpe ierakstīta un ierakstīts arī, ka viņa nabadzīga. Šos papīrus viņa tad arī rādīja, un viņai par to deva naudu. Viņa arī sacīja man, ka no visiem lūgt neesot kauns. Es tad staigāju kopā ar viņu, un mums pasniedza dāvanas, no tā mēs dzīvojām. Māmiņa dabūja to zināt, jo citi īrnieki sāka pārmest, ka viņa ubadze, bet Bubnova pati atnāca pie māmiņas un sacīja, lai labāk viņa laižot mani pie šās, nevis ubagot. Viņa jau agrāk bija nākusi pie māmiņas un nesusi viņai naudu, bet, kad māmiņa nebija ņēmusi no viņas, tad Bubnova sacījusi: «Kāpēc jūs tik lepna?» — un atsūtījusi ēdienu. Kolīdz viņa tagad to pateica par mani, māmiņa sāka raudāt, nobijās, bet Bubnova sāka viņu lamāt, jo bija piedzērusi, un sacīja, ka es jau tāpat esot ubadze un kopā ar kapteinieti vazājoties, un tai pašā vakarā izdzina kapteinieti no mājām. Māmiņa, kolīdz visu uzzināja, sāka raudāt, tad pēkšņi piecēlās no gultas, apģērbās, saķēra mani aiz rokas un veda sev līdzi. Ivans Aleksandričs gribēja viņu apturēt, bet viņa neklausīja, un mēs aizgājām. Māmiņa tikko spēja paiet un ik brīdi sēdās uz ielas, bet es viņu pieturēju. Māmiņa to vien teica, ka ejot pie vectētiņa, lai es vedot viņu, bet jau sen bija iestājusies nakts. Pēkšņi mēs nonācām uz platas ielas; tu: kāda nama priekšā apstājās karietes un izkāpa daudz cii vēku, bet logos visur mirdzēja gaisma, un bija dzirdama mūzika. Māmiņa apstājās, satvēra mani un sacīja man toreiz: «Nellij, esi nabadzīga, paliec visu mūžu nabadzīga, neej pie viņiem, lai kas tevi sauktu, lai kas nāktu pakaļ. Arī tu varētu tur būt — bagāta un labās drēbēs, bet es to negribu. Viņi ir Jauni un cietsirdīgi, un te tev būs mana pavēle: paliec nabadzīga, strādā un lūdz dāvanas, bet, ja kāds nāk tev pakaļ, saki: «Negribu pie jums! …»» To man sacīja māmiņa, kad bija slima, un es visu mūžu gribu viņai paklausīt, — piebilda Nellija, drebēdama aiz ii/lraukuma, sasarkušu sejiņu, — visu mūžu es kalpošu un strādāšu, arī pie jums atnācu kalpot un strādāt, bet negribu būt meitas vietā …

—   Diezgan, diezgan, manu dūjiņ, diezgan! — iesaucās vecīte, cieši apkampdama Nelliju. — Tava māmiņa taču bija tai laikā slima, kad tā sacīja.

—   Viņai nebija prāta, — asi piebilda vecītis.

—   Kaut vai nebija prāta! — uztvēra Nellija, spēji pagriezdamās pret viņu. — Kaut vai nebija prāta, bet viņa man tā pavēlēja, tā arī dzīvošu visu mūžu. Un, kad viņa man to pateica, pati krita ģībonī.

—   Ak dievs! — iesaucās Anna Andrejevna. — Slima, uz ielas … ziemā …

—    Mūs gribēja aizvest uz policiju, bet kāds kungs aizstāvēja, izjautāja mani, kur dzīvojam, iedeva man desmit rubļu un lika aizvest māmiņu pie mums mājās ar saviem zirgiem. Pēc tam māmiņa vairs necēlās no gultas un pēc trim nedēļām nomira …

—   Un ko tad tēvs? Tā arī nepiedeva? — iesaucās Anna Andrejevna.

—    Nepiedeva! — atbildēja Nellija, ar mokām pārvarēdama sevi. — Nedēļu pirms nāves māmiņa pasauca mani un sacīja: «Nellij, aizej vēlreiz pie vectētiņa, beidzamo reizi — un palūdz, lai viņš atnāk pie manis un piedod man; saki viņam, ka es pēc dažām dienām miršu un tevi atstāju vienu pasaulē. Un pasaki viņam vēl, ka man grūti nomirt.. .» Es arī gāju, pieklauvēju pie vectētiņa durvīm, viņš atvēra un, kolīdz ieraudzīja mani, tūlīt gribēja man acu priekšā durvis aizvērt, bet es ieķēros durvīs ar abām rokām un kliedzu viņam: «Māmiņa mirst, jūs sauc, nāciet! …» Bet viņš atgrūda mani un aizcirta durvis. Es atgriezos pie māmiņas, nogūlos viņai līdzās, apkampu viņu un neko neteicu … Māmiņa arī apkampa mani un neko neizjautāja …

Te Nikolajs Sergejičs smagi atspiedās ar roku pret galdu un piecēlās, bet, pārlaizdams mums visiem dīvainu, neskaidru skatienu, it kā nespēkā atlaidās krēslā. Anna Andrejevna vairs neskatījās viņā, tā raudādama apkampa Nelliju…

—   Tad beidzamajā dienā īsi pirms miršanas — pievakarē māmiņa pasauca mani pie sevis, saņēma mani aiz rokas un sacīja: «Es šodien miršu, Nellij,» — gribēja vēl ko sacīt, bet vairs nespēja. Es skatos viņā, bet viņa vairs it kā mani nemaz neredz, tikai cieši tur rokās manu roku. Es lēnītēm izņēmu roku un skrēju prom no mājām, un visu ceļu skrēju skriešus, un atskrēju pie vectētiņa. Kolīdz viņš ieraudzīja mani, tā pietrūkās no krēsla un skatījās, un tā nobijās, ka kļuva gluži bāls un drebēt drebēja. Es satvēru viņu aiz rokas un pateicu tikai vienu: «Tūlīt nomirs.» Te viņš pēkšņi sāka skraidīt šurpu turpu, paķēra savu nūju un skrēja man līdzi; pat platmali aizmirsa, bet bija auksts. Es paķēru platmali un uzliku to viņam galvā, un mēs kopā izskrējām. Es mudināju viņu un teicu, lai viņš ņem važoni, jo māmiņa tūlīt nomirs; bet vectētiņam bija tikai septiņas kapeikas naudas. Viņš apturēja važoņus, kaulējās, bet viņi tikai smējās, arī par Azoriņu smējās, bet Azoriņš skrēja mums līdzi, un mēs visi skrējām tālāk un tālāk. Vectētiņš nogura un grūti elsoja, tomēr tikai steidzās un skrēja. Pēkšņi viņš pakrita, un platmale viņam nokrita. Es piecēlu viņu, uzliku atkal viņam platmali galvā un sāku viņu vest pie rokas, un tikai īsi pirms tumsas mēs nonācām mājās. . . Bet māmiņa jau gulēja mirusi. Kolīdz vectētiņš viņu ieraudzīja, sasita rokas, sāka drebēt un nostājās pie viņas, bet pats neteica ne vārda. Tad es piegāju pie mirušās māmiņas, satvēru vectētiņu aiz rokas un uzsaucu viņam: «Redzi, cietsirdīgo un ļauno cilvēk, redzi nu … redzi!» Te vectētiņš iekliedzās un nokrita uz grīdas kā beigts . ..

Nellija uzlēca kājās, atbrīvojās no Annas Andrejevnas apkampieniem un nostājās mūsu vidū bāla, nomocīta un izbiedēta. Bet Anna Andrejevna metās pie viņas un, atkal apkampusi viņu, iekliedzās it kā iedvesmā:

—    Es — es tagad būšu tava māte, Nellij, un tu mans bērns! Jā, Nellij, iesim projām, pametīsim viņus visus, cietsirdīgos un ļaunos! Lai zobojas par ļaudīm, dievs — dievs atmaksās viņiem . .. Iesim, Nellij, iesim prom no šejienes, iesim! …

Es nekad — ne agrāk, ne vēlāk neesmu redzējis viņu tādā stāvoklī un nemaz nedomāju, ka viņa varētu būt kādreiz tik uzbudināta. Nikolajs Sergejičs izstiepās krēsla, pacēlās un drebošā balsī jautāja:

—    Uz kurieni tu, Anna Andrejevna?

—   Pie viņas, pie meitas, pie Natašas! — viņa iesaucās un vilka Nelliju sev līdzi uz durvīm.

—    Pag, pag, uzgaidi! …

—   Nav ko gaidīt, cietsirdīgo un ļauno cilvēk! Es ilgi esmu gaidījusi, arī viņa ilgi gaidījusi, bet tagad ardievu…

Tā atbildējusi, vecīte pagriezās atpakaļ, paskatījās uz vīru un sastinga: Nikolajs Sergejičs stāvēja viņas priekšā, paķēris savu platmali, un drebošām, nespēcīgām rokām steigšus vilka virsū mēteli.

—   Arī tu … arī tu man līdzi! — viņa iesaucās, kā lūgšanā salikusi rokas un neticīgi skatīdamās viņā, it kā nemaz nedrīkstēdama ticēt tādai laimei.

—   Nataša, kur mana Nataša? Kur viņa ir? Kur mana meita? — beidzot izlauzās no vecīša krūtīm. — Atdodiet man manu Natašu! Kur, kur viņa ir! — Un, satvēris spieķi, ko es viņam pasniedzu, viņš metās uz durvīm.

—    Piedevis! Piedevis! — iesaucās Anna Andrejevna

Bet sirmgalvis nepaguva aiziet līdz slieksnim. Durvis

aši atvērās, un istabā ieskrēja Nataša — bāla, spīdošām acīm kā karsonī. Viņas drēbes bija saburzītas un lietū izmirkušas. Lakatiņš, ko viņa bija apsējusi ap galvu, noslīdējis uz pakauša, un uz viņas pajukušajām biezo matu cirtām mirdzēja lielas lietus lāses. Viņa ieskrēja, ieraudzīja tēvu un iekliegdamās nokrita viņa priekšā ceļos, izstiepdama viņam pretī rokas.

IX nodala

Bet viņš jau turēja Natašu savos apkampienos …

Viņš satvēra to un, pacēlis kā bērnu, aiznesa uz savu krēslu, nosēdināja, bet pats nokrita tās priekšā ceļos. Sirmgalvis skūpstīja viņas rokas, kājas; viņš steidzās skūpstīt viņu, steidzās nolūkoties viņā, it kā vēl neticēdams, ka viņa atkal ir kopā ar viņu, ka viņš atkal redz un dzird — viņu, savu meitu, savu Natašu! Anna Andrejevna, skaļi raudādama, apskāva viņu, piespieda viņas galvu sev pie krūtīm un tā arī sastinga šai apskāvienā, nespēdama izrunāt ne vārda.

— Mans draugs! . . . Mana dzīvība! … Mans acuraugs! … — nesakarīgi iesaucās vecītis, satvēris Natašas rokas, kā iemīlējies skatīdamies viņas bālajā, vājajā, taču skaistajā sejiņā, viņas acīs, kurās mirdzēja asaras. — Mans acuraugs, mans bērns! — viņš atkārtoja un atkal apklusa un ar godbijīgu aizrautību raudzījās viņā. — Kā tad, kā tad — man teica, ka viņa kļuvusi vājāka! — viņš sacīja, ar steidzīgu, it kā bērnišķīgu smaidu griezdamies pie mums, vēl arvien nometies viņas priekšā ceļos. — Vājiņa, tiesa, bāliņa, bet paskaties viņā, cik viņa jauka! Vēl skaistāka, nekā bija agrāk, jā, skaistāka! — viņš piebilda, neviļus apklusdams dvēseles sāpēs, līksmajās sāpēs, kas sirdi vai pušu lauž.

—   Celieties, tētiņ! Celieties taču augšā, — Nataša sacīja, — man arī gribas jūs skūpstīt…

—   Ak, mīļā! Dzirdi, dzirdi, Anniņ, cik jauki viņa to pateica! — Un viņš drudžaini apkampa Natašu.

—    Nē, Nataša, man — man vajadzētu gulēt pie tavām kājām tik ilgi, kamēr mana sirds sadzird, ka tu esi man piedevusi, jo nekad, nekad es vairs nespēšu iegūt tavu piedošanu! Es atgrūdu tevi, es nolādēju tevi, dzirdi, Nataša, es nolādēju tevi — un es varēju to izdarīt! … Bet tu, bet tu, Nataša: un tu varēji noticēt, ka es tevi esmu nolādējis! Un noticēji — taču noticēji! Nevajadzēja ticēt! Nebūtu ticējusi, gluži vienkārši nebūtu ticējusi! Cietā sirsniņa! Ko tad tu nenāci pie manis? Tu taču zināji, kā es uzņemšu tevi! … Ak, Nataša, tu taču atceries, kā es agrāk tevi mīlēju; nu, bet tagad un visu šo laiku es tevi divkārt, tūkstoškārt vairāk mīlēju nekā agrāk! Es tevi mīlēju, sirdij asiņojot! Dvēseli es būtu no krūtīm izrāvis, savu sirdi gabalos saplosījis un tev pie kājām nolicis! . .. Ak, mans acuraugs!

—   Noskūpstiet taču mani, jūs, cietsirdīgo cilvēk, uz lūpām, uz sejas noskūpstiet, kā māmiņa skūpsta! — iesaucās Nataša slimīgā, vārgā, prieka asaru pilnā balsī.

—    Un uz actiņām arī! Uz actiņām arī! Atceries, kā agrāk, — atkārtoja vecītis pēc ilgiem, ciešiem apskāvieniem ar meitu. — Ak, Nataša! Vai tu jel kādreiz redzēji, mūs sapnī? Tu gan man rādījies sapņos gandrīz vai katru nakti, un katru nakti tu pie manis atnāci un es par tevi raudāju, bet vienu reizi tu tik maziņa atnāci, atceries, kad tev vēl bija tikai desmit gadu un tu tikko biji sākusi mācīties klavieres spēlēt, — atnāci īsā kleitiņā, skaistos zābaciņos un sarkanām rociņām … Viņai taču tādas sarkanas rociņas toreiz bija, atceries, Anniņ? Atnāci pie manis, nosēdies uz ceļiem un apkampi mani… Un tu, un tu, meitene tu ļaunā! Un tu varēji nodomāt, ka esmu nolādējis tevi, ka es nepieņemšu tevi, ja tu atnāktu! …

Is taču… klausies, Nataša: es taču bieži vien pie tevis Kāju, ari māte nezināja, neviens nezināja; zem taviem logiem stāvu, gaidu: pusi dienas dažreiz gaidu kaut kur uz trotuāra pie taviem vārtiem! Vai tu neiznāksi, lai jel iztālēm paskatītos tevī! Vakaros tev lodziņā bieži dega svece; cik daudzreiz es, Nataša, tad pa vakariem pie tevis gāju — kaut vai tavā svecītē noraudzīties, kaut tikai tavu ēnu ieraudzīt logā, svētīt tevi nakts dusai. Bet vai tu svētīji mani nakts dusai? Vai domāji par mani? Vai juta tava sirsniņa, ka es tur stāvu zem loga? Cik daudzreiz ziemā es vēlu naktī pa tavām kāpnēm eju uz augšu un stāvu tumšajā priekšiņā pie durvīm, klausos: vai nedzirdēšu tavu balstiņu? Vai tu neiesmiesies? Nolādējis? Es taču tanī vakarā pie tevis gāju, gribēju tev piedot un tikai pie pašām durvīm griezos atpakaļ… Ak, Nataša!

Viņš piecēlās, pacēla Natašu no krēsla un cieši, cieši piespieda viņu pie krūtīm.

—     Te viņa atkal — pie manas sirds! — viņš iesaucās. — Ak, pateicos tev, dievs, par visu, par visu, par tavām dusmām un par tavu žēlastību! … Un par tavu sauli, kas tagad pēc negaisa apmirdz mūs! Par visu šo brīdi pateicos! Ak! Lai mēs esam pazemoti, lai mēs esam apvainoti, bet mēs atkal esam kopā, un lai, lai tagad gavilē šie lepnie un uzpūtīgie, kas mūs pazemojuši un apvainojuši! Lai viņi met uz mums akmeni! Nebīsties, Nataša … Mēs iesim roku rokā, un es pateikšu viņiem: tā ir mana dārgā, tā ir mana mīļotā meita, tā ir mana skaidrā, nevainīgā meita, kuru jūs apvainojāt un pazemojāt, bet kuru es — es mīlu un svētīju mūžīgi mūžam! …

—     Vaņa! Vaņa! … — vājā balsī sacīja Nataša, raisīdamās no tēva skāvieniem un sniegdama man savu roku.

Ak! Nekad es neaizmirsīšu, ka šai brīdī viņa atcerējās mani un pasauca mani!

—     Kur tad Nellija? — jautāja vecītis, skatīdamies apkārt.

—     Ak — kur tad viņa ir? — iesaucās vecīte. — Manu dūjiņ! Un tā mēs viņu pametām!

Bet viņas nebija istabā; viņa nemanot bija ieslīdējusi guļamistabā. Visi devās turp. Nellija stāvēja kaktā aiz durvīm un bailīgi slēpās no mums.

—           Nellij, kas tev noticis, mans bērns? — iesaucās vecītis, gribēdams apkampt viņu. Bet Nellija kaut kā ilgi noraudzījās viņā.

— Māmiņa, kur māmiņa? — viņa noteica kā nemaņā. — Kur ir, kur ir mana māmiņa? — viņa iesaucās vēlreiz, stiepdama savas drebošās rokas mums pretī, un pēkšņi briesmīgs, šausmīgs kliedziens izlauzās no viņas krūtīm; konvulsīvas trīsas pārskrēja pār viņas seju, un briesmīgā lēkmē viņa nokrita uz grīdas …

EPILOGS

Pēdējas atmiņas

Jūnija vidus. Karsta, tveicīga diena; pilsētā nav iespējams palikt: putekļi, kaļķi, pārbūves, nokaitušie akmeņi, izgarojumu saindētais gaiss.. . Bet te — ai, prieks! — kaut kur ierūcas pērkons; debess pamazām apmācas; saceļas vējš, dzīdams sev pa priekšu pilsētas putekļu vērpetes. Dažas prāvas lietus lāses smagi nokrīt uz zemes, bet tad pēkšņi it kā būtu atvērusies visa debess — vesela upe nolīst pār pilsētu. Kad pēc pusstundas atkal atmirdzēja saule, es atvēru savas istabiņas logu un kāri ar visu nogurušo krūti ievilku svaigo gaisu. Aizgrābtībā es jau gribēju mest pie malas spalvu, aizmirst visas darīšanas, arī pašu antreprenieri un skriet pie mūsējiem uz Vasilija salu. Kaut arī liels bija kārdinājums, es tomēr spēju uzveikt sevi un ar tādu kā niknumu no jauna metos virsū papīram: katrā ziņā vajadzēja pabeigt! Antreprenieris tā liek, citādi nedos naudu. Mani tur gaida, toties vakarā es būšu brīvs, pilnīgi brīvs kā vējš, un šis vakars atalgos mani par šīm pēdējām divām dienām un divām naktīm, kurās es uzrakstīju trīsarpus iespiedloksnes.

Un nu beidzot paveikts šis darbs; nometu spalvu un pieceļos, sajūtu sāpes mugurā un krūtīs un dullumu galvā. Zinu, ka šai brīdī mani nervi stipri satraukti, un it kā dzirdu pēdējos vārdus, ko man saka sirmais ārsts: «Nē, nekāda veselība neizturēs tādu sasprindzinājumu, jo tas nav iespējams!» Tomēr pagaidām tas ir iespējams. Galva man reibst, es tikko turos uz kājām, taču prieks, bezgalīgs prieks pārņem manu sirdi. Mans stāsts ir pilnīgi pabeigts, un antreprenieris, lai gan es viņam tagad esmu daudz parādā, tomēr dos man kaut jel cik, ieraudzījis savās rokās laupījumu, — kaut piecdesmit rubļu, bet es jau sen neesmu redzējis tādu naudu. Brīvība un nauda! … Sajūsmā es paķēru platmali, rokrakstu padusē un skrienu pa galvu pa kaklu, lai sastaptu mājās mūsu ļoti dārgo Aleksandru Petroviču.

Es sastopu viņu, bet jau nākot ārā. Viņš savukārt tikko kā beidzis kādu neliterāru, toties ļoti izdevīgu spekulāciju un, izvadījis beidzot melnīgsnēju žīdeli, ar kuru kopā nosēdējis divas stundas no vietas savā kabinetā, laipni sniedz man roku un savā maigajā, mīļajā basa balstiņā apjautājas par manu veselību. Tas ir tik labsirdīgs cilvēks, un es — bez jokiem — esmu viņam par daudz ko pateicīgs. Vai tad viņš vainīgs, ka literatūrā viņš visu mūžu bijis tikai antreprenieris? Viņš nopratis, ka literatūrai vajadzīgs antreprenieris, un nopratis taisni laikā; gods un slava viņam par to, protams., antrepreniera slava.

Viņš, laipni smaidīdams, uzzina, ka stāsts ir pabeigts un ka izdevuma nākamā numura galvenā nodaļa tādējādi nodrošināta, un brīnās, kā gan es varējis kaut jel ko nobeigt, pie tam teic tik mīļas asprātības. Pēc tam iet pie savas dzelzs lādes, lai izsniegtu apsolītos piecdesmit rubļus, bet man pa to laiku padod citu — naidīgu, biezu žurnālu un norāda uz dažām rindām kritikas nodaļā, kur pateikts pāris vārdu arī par manu pēdējo stāstu.

Skatos: tas ir «skrīvētāja» raksts. Mani ne jau nu lamā, bet arī neslavē, un es esmu ļoti apmierināts. Bet «skrīvētājs» saka, starp citu, ka mani sacerējumi vispār «ožot pēc sviedriem», tas ir, es tik daudz pie tiem svīstot, pūloties, tik daudz tos slīpējot un gludinot, ka kļūstot šķebīgi.

Mēs ar antreprenieri skaļi smejamies. Es paziņoju viņam, ka mans iepriekšējais stāsts uzrakstīts divās naktīs, bet tagad divās dienās un divās naktīs es uzrakstīju trīsarpus iespiedloksnes — ja to zinātu «skrīvētājs», kas man pārmet lieku tūļību un stīvu gausumu darbā!

—   Tomēr jūs pats esat vainīgs, Ivan Petrovič. Kāpēc tā novilcināt, ka jums jāstrādā pa naktīm?

Aleksandrs Petrovičs, protams, ir ļoti mīļš cilvēks, lai gan viņam piemīt īpaša vājība — paplātīties ar savu literāro spriedumu taisni tiem, kuri, kā arī viņš pats nojauš, izprot viņu caur un cauri. Bet man netīkas spriest ar viņu par literatūru, es saņemu naudu un sniedzos pēc platmales. Aleksandrs Petrovičs brauc uz Salām, uz savu vasarnīcu, un, padzirdējis, ka dodos uz Vasilija salu, labsirdīgi piesola aizvest mani savā karietē.

—    Man taču jauna kariete; neesat redzējis? Ļoti jauka.

Mēs nokāpjam pie ārdurvīm. Kariete tiešām ļoti jauka,

un Aleksandrs Petrovičs šā sava valdījuma pirmajā laikā sajūt ārkārtīgu patiku un pat zināmu garīgu vajadzību vizināt tajā paziņas.

Karietē Aleksandrs Petrovičs atkal vairākkārt uzsāk pdi spriedumus par mūsdienu literatūru. No manis viņš n(»kautrējas un gluži mierīgi atkārto dažādas svešas domas, ko dzirdējis šais dienās no viena vai otra literāta, kuram tic un kura uzskatus ciena. Pie tam viņam atgadās dažreiz cienīt brīnumainas lietas. Gadās arī sagrozīt svešas domas vai iespraust tās tur, kur nevajag, tā ka iznāk īsta putra. Es sēžu, klusēdams klausos un brīnos par cilvēka kaislību daudzveidību un untumainību. «Nu, tas ir gan cilvēks,» es domāju klusībā, «būtu tikai rausis naudu vienā raušanā; nē, viņam vēl vajadzīga slava, literāta slava, laba izdevēja, kritiķa slava!»

Šai brīdī viņš nopūlas sīki izklāstīt man kādu literāru domu, kuru dzirdējis pirms dienām trim no manis paša un pret kuru pirms trim dienām ar mani pašu strīdējies, bet tagad to uzdod par savu. Taču ar Aleksandru Petroviču tāda aizmāršība atgadās ik brīdi, un šo nevainīgo vājību zina visi viņa paziņas. Cik viņš tagad priecīgs, gari un plaši runājot savā karietē, cik apmierināts ar likteni, cik labsirdīgs! Viņš risina zinātniski literāru sarunu, un pat viņa maigā, pieklājīgā basa balstiņa ir zinātniski noskaņota. Pamazām vien viņš sāk liberalizēt un nonāk pie nevainīgi skeptiskas pārliecības, ka mūsu literatūrā — un vispār nevienā citā — nevienam nevarot būt godīguma un pieticības, bet visi vienīgi «gāžot cits citam pa purnu», jo sevišķi parakstīšanās sākumā. Es domāju pie sevis, ka Aleksandrs Petrovičs tiecas pat jebkuru godīgu un īstu literātu par viņa godīgumu un sirsnību uzskatīt ja ne par muļķi, tad vismaz par pavieglu cilvēciņu. Protams, tāds spriedums tieši izriet no Aleksandra Petroviča ārkārtējās nevainības.

Taču es vairs viņā neklausos. Vasilija salā viņš izlaiž mani no karietes, un es steidzos pie mūsējiem. Klāt jau Trīspadsmitā līnija, klāt arī viņu namiņš. Anna Andrejevna, ieraudzījusi mani, draud man ar pirkstu, māj ar rokām un čukst man «š-š-š», lai es netrokšņojot.

— Nellija tikko aizmiga, nabadzīte! — viņa man steidzīgi čukst. — Dieva dēļ, neuzmodiniet^ Pārāk viņa, dūjiņa, vārga. Mēs baidāmies par viņu. Ārsts apgalvo, ka pagaidām nekas neesot. Bet ko gan jēdzīgu no viņa var saprast — no jūsu ārsta! Un vai nav grēks, Ivan Petrovič? Gaidījām jūs, gaidījām uz pusdienām… divas dienas taču neesat bijis!…

—    Bet es tak jau aizvakar teicu, ka nebūšu divas dienas, — es čukstu Annai Andrejevnai. — Bija jāpabeidz darbs…

—    Un taču uz pusdienām solījāties atnākt! Kāpēc tad neatnācāt? Nellija tīši no gultiņas izcēlās, mans eņģelītis, atzveltnes krēslā viņu nosēdinājām un tā arī aizvedām pie galda. «Gribu ar jums kopā sagaidīt Vaņu.» Bet mūsu Vaņas kā nav, tā nav. Drīz taču seši! Kur tā nodauzījies? Grēka gabali tādi! Jo viņu jūs esat tā satraukuši, ka vairs nezināju, kā viņu pierunāt… labi, ka aizmiga, dūjiņa. Bet Nikolajs Sergejičs turklāt vēl uz pilsētu aizgājis (uz tēju būs klāt!); viena pati sitos . . . Vieta viņam, Ivan Petrovič, izgadījusies; taču, tiklīdz padomāju, ka Permā, tā sirds vai stājas …

—   Kur tad Nataša?

—    Dārziņā dūjiņa, dārziņā! Aizejiet pie viņas . . . Tikai viņa arī man tāda … Nemaz nevar saprast… Ai, Ivan Petrovič, sirds man grūta! Viņa teic, ka esot jautra un apmierināta, bet neticu es viņai… Aizej pie viņas, Vaņa, tad arī man pastāsti klusītiņām, kas viņai.. . Vai dzirdi?

Taču es vairs neklausos Annā Andrejevnā un skrienu uz dārziņu. Šis dārziņš pieder pie mājas; garumā soļi divdesmit pieci un tikpat platumā, un tas viss zaļo. Tur aug trīs augsti un kupli veci koki, vairāki jauni bērziņi, daži ceriņu krūmi, sausserži, ir aveņu stūrītis, divas zemeņu dobes un divi šauri, līkumoti celiņi — gareniski un šķērsām. Vecītis par dārziņu sajūsmināts un apgalvo, ka drīz tajā augšot sēnes. Galvenais tomēr tas, ka Nellija iemīlējusi šo dārziņu, un viņu bieži vien izved krēslā uz dārza celiņa, bet Nellija tagad ir visas mājas elks. Te arī Nataša: viņa priecīgi sagaida mani un sniedz man roku. Cik viņa vāja, cik bāla! Arī tikko atspirgusi pēc slimības.

—   Vai beidzi pavisam, Vaņa? — viņa man jautā.

—   Pavisam, pavisam! Un visu vakaru esmu pilnīgi brīvs.

—    Nu, paldies dievam! Steidzies? Laboji?

—    Ko lai dara! Tas nekas. Tik sasprindzinātā darbā manī rodas it kā sevišķs nervu satraukums; es skaidrāk aptveru, možāk un dziļāk jūtu, un pat stils man pilnīgi pakļaujas, tā ka sasprindzinātā darbā arī labāk padodas. Viss labi…

—   Ak, Vaņa, Vaņa!

Esmu ievērojis, ka Nataša pēdējā laikā sākusi briesmīgi interesēties par maniem panākumiem literatūrā, par manu slavu. Viņa pārlasa visu, kas man pēdējā gadā iespiests, vai ik brīdi iztaujā par maniem nākamajiem plāniem, interesējas par katru kritiku, kas par mani uzrakstīta, dusmojas par dažām un katrā ziņā grib, lai es literatūrā sasniegtu augstu stāvokli. Viņas vēlēšanās izpaužas tik spēcīgi un neatlaidīgi, ka es pat brīnos par viņas tagadējo domu gaitu.

. — Tu tikai izrakstīsies, Vaņa, — viņa man saka, — iztukšosi sevi un izrakstīsies; un bez tam arī veselību sabojāsi. Redzi, S. — tas divos gados raksta pa vienam stāstam, bet N. desmit gados tikai vienu pašu romānu uzrakstījis. Toties kā viņiem viss noslīpēts, nostrādāts! Nevienas paviršības neatradīsi.

—    Jā, viņi ir nodrošināti un neraksta uz noteiktu termiņu; bet es esmu pasta kleperis! Nu, tas viss taču nieki! Nerunāsim par to, mans draugs! Vai nav kas jauns?

—    Daudz kas. Pirmkārt — viņa vēstule.

—   Vēl viena?

—    Jā, vēl viena. — Un viņa pasniedza man Aļošas vēstuli. Tā jau trešā pēc šķiršanās. Pirmo viņš bija rakstījis jau no Maskavas un rakstījis gluži kā nemaņā. Viņš paziņoja, ka apstākļi tā sagadījušies, ka viņam nekādi neesot iespējams atgriezties no Maskavas un braukt uz Pēterburgu, kā šķiroties bija paredzēts. Otrajā vēstulē viņš steidzās paziņot, ka braucot pie mums tuvākajās dienās, lai drīzāk salaulātos ar Natašu, ka tas esot nolemts un nekādi spēki to nevarot apturēt. Un tomēr no visa vēstules toņa bija skaidrs, ka viņš ir izmisis, ka svešas ietekmes jau pilnīgi nomākušas viņu un ka viņš vairs netic pats sev. Viņš bija pieminējis, starp citu, ka Katja esot viņa providence un ka tā vienīgā iepriecinot un atbalstot viņu. Es kāri atlocīju viņa tagadējo — trešo vēstuli.

Tā bija uz divām lappusēm, uzrakstīta saraustīti, nesakarīgi, uz ātru roku, slikti salasāma, nopilināta ar tinti un asarām. Vēstules sākumā Aļoša atteicās no Natašas un centās pierunāt aizmirst viņu. Viņš pūlējās pierādīt, ka viņu laulības nav iespējamas, ka svešas, naidīgas ietekmes spēcīgākas par visu un ka, beidzot, tā tam arī jābūt: viņš un Nataša kopā būšot nelaimīgi, jo neesot radīti viens otram. Bet viņš nebija varējis izturēt un pēkšņi, atmetis savus spriedelējumus un pierādījumus, turpat tieši, nesaplēsis un neaizsviedis vēstules pirmo pusi, atzinās, ka esot noziedznieks Natašas priekšā, ka viņš pazudis cilvēks un neesot spējīgs sacelties pret to, ko vēlas tēvs, kurš atbraucis uz laukiem. Viņš rakstīja, ka neesot spējīgs izteikt savas mokas; atzinās, starp citu, ka pilnīgi varot darīt Natašu laimīgu, sāka pēkšņi pierādīt, ka viņi pavisam labi saderot kopā; stūrgalvīgi, ar niknumu noraidīja tēva argumentus; izmisumā attēloja visa mūža svētlaimības ainu, kas gaidītu viņus abus, viņu un Na: tašu, ja viņi salaulātos, nolādēja sevi par mazdūšību un atvadījās uz visiem laikiem. Vēstule bija uzrakstīta mokās; viņš, acīm redzot, bija rakstījis kā neprātā; man acīs saskrēja asaras… Nataša pasniedza man otru vēstuli — no Katjas. Šī vēstule bija pienākusi vienā aploksnē aī Aļošas vēstuli, bet īpaši aizlipināta. Katja diezgan īsi — nedaudzās rindās pavēstīja, ka Aļoša tiešām ļoti skumstot, daudz raudot un liekoties itin kā izmisis, pat mazliet slims, bet viņa esot pie tā un tas būšot laimīgs. Starp citu, Katja pūlējās ieskaidrot Natašai, lai viņa nedomājot, ka Aļoša tik drīz varējis nomierināties un viņa skumjas nebūtu nopietni ņemamas. «Viņš Jūs neaizmirsīs nekad,» piebilda Katja, «un arī nevar aizmirst nekad, jo viņam nav tāda sirds; mīl viņš Jūs bezgalīgi, vienmēr mīlēs — ja kādreiz vairs nemīlēs Jūs, ja Vien kādreiz vairs nenoskums, atcerēdamies Jūs, tad es pati par to tūdaļ vairs viņu nemīlēšu .. .»

Es atdevu Natašai abas vēstules; mēs saskatījāmies un nesacījām ne vārda. Tāpat bija, saņemot divas pirmās vēstules, un vispār par pagātni mēs tagad vairījāmies runāt, it kā tā būtu vienojušies. Viņa cieta nepanesami, es redzēju, taču negribēja man to izrādīt. Pēc atgriešanās vecāku namā viņa trīs nedēļas sagulēja karsonī un tagad tikko bija atspirgusi. Mēs runājām maz pat par tuvo pārmaiņu, lai gan viņa zināja, ka vecais vīrs dabū vietu un drīz mums vajadzēs šķirties. Neraugoties uz to, viņa bija pret mani tik maiga, tik daudz uzmanības veltīja visam, kas attiecās uz mani, visu šo laiku, ar tik neatlaidīgu, ietiepīgu uzmanību uzklausīja visu, ko man vajadzēja pastāstīt par sevi, ka sākumā man bija pat grūti: likās, ka viņa grib man atmaksāt par bijušo. Bet šis grūtums ātri izzuda: es sapratu, ka viņai pavisam cita vēlēšanās, ka viņa gluži vienkārši mīl mani, mīl bezgalīgi, nevar dzīvot bez manis un neinteresēties par visu, kas attiecas uz mani, un es domāju, ka nekad māsa nav mīlējusi tik Mipri savu brāli, kā Nataša mīlēja mani. Es ļoti labi zin.iju, ka drīzā mūsu šķiršanās nospiež viņas sirdi, ka Nataša mokās; viņa tāpat zināja, ka arī es nespēju bez viņas dzīvot; bet mēs to nepieminējām, lai gan visai sīki pārrunājām gaidāmos notikumus …

Es pajautāju par Nikolaju Sergejiču.

—   Viņš drīz vien pārnāks, man tā liekas, — Nataša .1 bildēja, — solījās būt uz tēju.

—   Viņš vēl arvien par vietu rūpējas?

—   Jā, tomēr vieta jau tagad neapšaubāmi būs; iet ārā no mājas viņam šodien, šķiet, nebija vajadzības, — viņa domīgi piebilda, — varēja arī rīt.

—   Kāpēc tad viņš izgāja?

—   Tāpēc, ka es saņēmu vēstuli… Viņš tā ir noraizējies par mani, — Nataša piebilda, brīdi klusējusi, — ka man to pat grūti paciest, Vaņa. Viņš, šķiet, arī sapņos redz vienīgi mani. Esmu pārliecināta, ka viņš domā tikai par to: kā man iet, kā es dzīvoju, par ko tagad domāju — un nekas cits viņam nenāk prātā. Visas manas skumjas atbalsojas viņā. Es taču redzu, cik neveikli viņš dažreiz pūlas pārvarēt sevi un izlikties, ka pēc manis neilgojas, izliekas jautrs, cenšas smieties un mūs smīdināt. Arī māmiņa šajos brīžos nezina, ko darīt, netic viņa smiekliem, nopūšas … Viņa tik neveikla … Skaidrā sirds! — viņa smiedamās piebilda. — Kolīdz es saņēmu šodien vēstules, viņam ievajadzējās tūlīt aizskriet, lai mūsu skatieni nesastaptos … Es viņu vairāk par sevi, vairāk par visiem pasaulē mīlu, Vaņa, — viņa piebilda, nodūrusi galvu un saspiedusi manu roku, — pat vairāk par tevi. ..

Mēs divi lāgi izstaigājām dārzu, iekams viņa atkal sāka runāt.

—   Pie mums šodien bija Maslobojevs un vakar arī bija, — viņa sacīja.

—   Jā, viņš pēdējā laikā bieži pasācis nākt pie jums.

—    Un vai zini, kādēļ viņš nāk? Māmiņa viņam tic kā nezin kam. Viņa domā, ka viņš to visu tā pārzina (nu, tos likumus un visu citu), ka katru lietu var nokārtot. Kā tev šķiet, kāda doma viņai tagad prātā? Viņai klusībā ļoti sāpīgi un žēl, ka neesmu kļuvusi par kņazieni. Šī doma viņai neļauj dzīvot, un, kā liekas, viņa to pilnīgi atklājusi Maslobojevam. Ar tēvu viņa baidās par to runāt un domā, vai viņai Maslobojevs nevarētu kaut kā palīdzēt, vai nevarētu kā nekā — kaut vai pēc likumiem. Maslobojevs, šķiet, viņai nerunā pretī, bet viņa to ar vīnu pacienā, — zobgalīgi piebilda Nataša.

—    No šā palaidņa to var sagaidīt. Bet kā tu to zini?

—    Māmiņa taču pati man izpļāpāja . . . aplinkiem …

—    Ko tad Nellija? Kā viņa jūtas? — es jautāju.

—   Es pat brīnos par tevi, Vaņa: līdz šim tu neesi par viņu jautājis! — Nataša pārmetoši sacīja.

Nellija bija visu elks šai namā. Nataša briesmīgi iemīlēja viņu, un Nellija beidzot pieķērās viņai ar visu savu sirdi. Nabaga bērns! Viņa nemaz nebija gaidījusi, ka atradīs kādreiz tādus cilvēkus, ka atradīs tik daudz mīlestības, un es priecīgs redzēju, ka saniknotā sirds ir atmaigusi un dvēsele atvērusies mums visiem. Viņa ar slimīgu dedzību atsaucās uz mūsu visu mīlestību, kura viņu apņēma pretēji visam agrākajam, kas modināja viņā neuzticību, ļaunumu un spītību. Tomēr arī tagad Nellija ilgi tiepās, ilgi ar nodomu slēpa no mums izlīguma asaras, kas viņai bija sakrājušās, un beidzot līdz galam atdeva mums savu sirdi. Viņa stipri iemīlēja Natašu, pēc tam sirmgalvi. Es biju kļuvis viņai par kaut ko tik nepieciešamu, ka viņa jutās sliktāk, ja es ilgi nenācu. Pēdējo reizi, šķiroties uz divām dienām, lai galu galā pabeigtu savu novārtā pamesto darbu, man vajadzēja ilgi pierunāt viņu . . . protams, aplinkus. Nellija vēl arvien kautrējās pārāk tieši, pārāk pašaizliedzīgi izrādīt savas jūtas…

Par viņu mēs visi bijām ļoti norūpējušies. Klusu un bez jebkādām liekām runām bija nolemts, ka viņa paliks uz visiem laikiem Nikolaja Sergejiča namā, bet aizbraukšanas laiks jau tuvojās, un viņai kļuva arvien sliktāk Viņa bija slima jau kopš tās dienas, kad mēs abi atnācām toreiz pie vecīšiem, kad viņi izlīga ar Natašu. Bet ko es saku? Viņa jau vienmēr bijusi slima. Slimība pamazām bija progresējusi jau agrāk, bet tagad progresēja ārkārtīgā ātrumā. Es nezinu un nevaru skaidri noteikt viņas slimību. Tiesa, lēkmes viņai uznāca drusku biežāk nekā agrāk; bet, galvenais, vārgums un pilnīgs spēku pagurums, pastāvīgs drudžains un sasprindzināts stāvoklis — tas viss noveda viņu pēdējā laikā tik tālu, ka viņa vairs necēlās no gultas. Un dīvaini: jo vairāk viņu uzveica slimība, jo maigāka, jo piemīlīgāka, jo atklātāka pret mums kļuva Nellija. Pirms trim dienām viņa satvēra mani aiz mkas, kad es gāju garām viņas gultiņai, un pievilka mani nev klāt. Istabiņā neviena nebija. Viņas seja dega drudzī (viņa bija briesmīgi novājējusi), acis zibēja kā ugunī. Viņa drudžaini kaisli pastiepās man pretī un, kad es noliecos pie viņas, cieši apskāva manu kaklu ar savām melnīgsnējām vājajām rociņām un cieši noskūpstīja mani, bet pēc tam tūlīt lika pasaukt pie sevis Natašu; es pasaucu vipu; Nellija katrā ziņā vēlējās, lai Nataša atsēstos pie viņas uz gultas malas un skatītos viņā . ..

—    Man pašai uz jums gribas skatīties, — viņa sacīja. — Es jūs vakar redzēju sapnī, arī šonakt redzēšu … jūs man bieži rādāties . .. katru nakti…

Viņai, acīm redzot, gribējās kaut ko pateikt, jūtas nomāca viņu, bet viņa arī pati neizprata savas jūtas un nezināja, kā tās izteikt…

Nikolaju Sergejiču viņa mīlēja gandrīz vairāk par visiem, tikai mani vēl vairāk. Jāteic, ka arī Nikolajs Sergejičs mīlēja viņu gandrīz vai tikpdt stipri kā Natašu. Viņam bija apbrīnojamas spējas uzjautrināt un sasmīdināt Nelliju. Tiklīdz viņš atnāca pie tās, tūlīt sākās smiekli un pat nerātnības. Slimā meitene kļuva jautra kā bērns, koķetēja ar vecīti, zobojās par viņu, stāstīja viņam savus sapņus, vienmēr kaut ko sadomāja, piespieda stāstīt arī viņu, un vecītis bija tik priecīgs, tik apmierināts, raudzīdamies savā «mazajā meitiņā Nellijā», ka jo dienas jo vairāk sajūsminājās par viņu.

—    Viņu mums visiem dievs atsūtījis kā atmaksu par mūsu ciešanām, — viņš man kādreiz sacīja, aiziedams no Nellijas un pa paradumam pirms gulētiešanas pārmezdams viņai krustu.

Katru dienu pa vakariem, kad mēs visi sapulcējāmies kopā (Maslobojevs arī nāca gandrīz katru vakaru), dažreiz atbrauca arī vecais ārsts, kas ar visu sirdi bija pieķēries Ihmeņeviem; izveda arī Nelliju viņas krēslā pie mums, kad sēdējām ap apaļo galdu. Durvis uz lieveni tika atvērtas. Zaļais dārziņš, ko apmirdzēja rieta saule, viss bija redzams. No tā plūda svaigā zaļuma un tikko uzplaukušo ceriņu smarža. Nellija sēdēja savā krēslā, laipni uz visiem mums noraudzījās un klausījās mūsu sarunā. Dažreiz viņa kļuva mundra arī pati un nemanāmi sāka kaut ko stāstīt. .. Bet tādos brīžos mēs visi klausījāmies viņā parasti pat nemiera pilni, jo viņas atmiņās bija temati, kam nedrīkstēja pieskarties. Ij es, ij Nataša, ij Ihmeņevi juta un apzinājās visu savu vainu viņas priekšā tanī dienā, kad viņai, drebošai un nomocītai, vajadzēja izstāstīt mums savu dzīvi. Ārsts jo sevišķi bija pret šīm atmiņām, un sarunu parasti centāmies novirzīt uz citu. Tādos gadījumos Nellija centās mums neizrādīt, ka saprot mūsu pūles, un sāka smieties kopā ar ārstu vai Nikolaju Sergejiču …

Un tomēr viņai kļuva arvien sliktāk un sliktāk. Viņa kļuva ārkārtīgi jūtīga. Sirds viņai pukstēja neritmiski. Ārsts man pat sacīja, ka viņa var nomirt ļoti drīz.

Es neteicu to Ihmeņeviem, lai neuztrauktu viņus. Nikolajs Sergejičs bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa izveseļosies pirms došanās ceļā.

—    Tur jau arī tētiņš pārnācis, — sacīja Nataša, uzdzirdusi viņa balsi. — Iesim, Vaņa!

Nikolajs Sergejičs, tikko pārkāpis slieksni, pa savam paradumam sāka skaļi runāt. Anna Andrejevna mātin māja viņam ar rokām. Vecītis tūlīt norima un, ieraudzījis mani un Natašu, čukstēdams un kā steigdamies sāka mums stāstīt par sava gājiena rezultātiem. Vieta, ko viņš sev izgādāja, bija jau rokā, un viņš ļoti priecājās.

—    Pēc divām nedēļām var jau braukt, — viņš sacīja, rokas berzēdams, un gādīgi no sāniem paskatījās Natašā. Bet meita atbildēja viņam ar smaidu un apkampa viņu, tā ka viņa šaubas acumirklī izgaisa.

—    Brauksim, brauksim, mani draugi, brauksim! — viņš uzsāka, kļūdams priecīgs. — Bet tikai tu, Vaņa, tikai no tevis šķirties grūti… (Piebildīšu, ka viņš ne reizi neuzaicināja mani braukt ar viņiem kopā, ko, spriežot pēc viņa rakstura, katrā ziņā būtu darījis… citos apstākļos, tas ir, ja nezinātu, ka es mīlu Natašu.)

—    Nu, ko lai dara, draugi, ko lai dara! Grūti man, Vaņa, bet jauna vieta mūs visus uzmundrinās .. . Vietas maiņa nozīmē visa pārmaiņu! — viņš piebilda, vēlreiz paskatīdamies meitā.

Viņš tam ticēja un priecājās par savu ticību.

—    Bet Nellija? — sacīja Anna Andrejevna.

—    Nellija? Nu, ko … viņa, mana dūjiņa, drusku slima, bet uz to laiku droši vien izveseļosies. Viņai jau tagad labāk; kā tu domā, Vaņa? — viņš noteica kā nobijies un nemierīgi skatījās manī, it kā man būtu jāizšķir viņa šaubas.

—    Kā viņa jūtas? Kā gulēja? Viņai nekas nebija atgadijies? Vai tagad nav pamodusies? Zini ko, Anna Andrejevna: mēs izbīdīsim labi drīz galdiņu uz terases, atnesis patvāri,, atnāks mūsējie, mēs visi sasēdīsimies, arī Nellija iznāks pie mums. .. Tas ir jauki. Vai tik viņa nav pamodusies? Došos pie viņas. Tikai paraudzīšos viņā … nepamodināšu, neraizējies! — viņš piebilda, redzēdams, ka Anna Andrejevna atkal sāk māt viņam ar rokām.

Taču Nellija jau bija pamodusies. Pēc stundas ceturkšņa mēs visi, kā parasti, sēdējām ap galdu pie vakara tējas.

Nelliju ieveda krēslā. Ieradās ārsts, ieradās arī Maslobojevs. Viņš atnesa Nellijai lielu pušķi ceriņu, bet pats bija par kaut ko norūpējies un it kā sapīcis.

Piebildīšu: Maslobojevs nāca gandrīz katru dienu. Es jau sacīju, ka visi un sevišķi Anna Andrejevna bija ārkārtīgi viņu iemīlējuši, bet nekad ne vārda nepieminēja skaļi par Aleksandru Semjonovnu; nepieminēja viņu arī pats Maslobojevs. Anna Andrejevna, uzzinājusi no manis, ka Aleksandra Semjonovna vēl nav paspējusi kļūt par viņa likumīgo dzīvesbiedri, bija klusībā nolēmusi, ka ne pieņemt viņu, ne runāt par viņu mājās nevar. Tas arī tika ievērots un ļoti raksturoja pašu Annu Andrejevnu. Tomēr, ja viņai nebūtu Natašas un, galvenais, ja nebūtu noticis tas, kas bija noticis, viņa varbūt nemaz nebūtu tik izvēlīga.

Nellija šovakar bija sevišķi skumja un likās pat norūpējusies. It kā būtu redzējusi sliktu sapni un sadomājusies par to. Bet Maslobojeva dāvana viņu ļoti iepriecināja, un viņa ar baudu noraudzījās uz puķēm, kas bija noliktas viņas priekšā stikla traukā.

—   Tātad tu ļoti mīli puķītes, Nellij? — jautāja sirmgalvis. — Pagaidi vien! — viņš jūsmīgi piebilda. — Rīt pat… nu, tad redzēsi pati! …

—    Mīlu, — Nellija atbildēja, — un atceros, kā mēs māmiņu ar puķēm sagaidījām. Māmiņa, kad mēs vēl bijām tur tur tagad nozīmēja ārzemes), bija kādreiz veselu mēnesi ļoti slima. Mēs ar Henrihu norunājām izpušķot visas istabas ar puķēm, kad viņa piecelsies un pirmo reizi iznāks no savas guļamistabas, no kuras veselu mēnesi nebija ārā nākusi. Tā mēs arī izdarījām. Māmiņa sacīja vakarā, ka rīt no rīta viņa katrā ziņā nākšot reizē ar mums brokastīs. Mēs piecēlāmies agri jo agri. Henrihs atnesa daudz puķu, un mēs visu istabu izpušķojām ar zaļām lapām un vijām. Ari efejas bija un vēl tādas platas lapas — nezinu vairs, kā tās sauc, — un vēl citas lapas, kas visam ķeras klāt, un lieli, balti ziedi bija, arī narcises, man tās par visām puķēm vairāk patīk, arī rozes bija, tik lieliskas rozes, un daudz daudz bija ziedu. Mēs tās visas izkārām vijās un nolikām podos, bija tur arī tādas puķes kā veseli koki — lielos toveros; mēs tos nolikām kaktos un pie māmiņas krēsla, un, kad māmiņa iznāca, tad brīnījās un ļoti priecājās, arī Henrihs bija priecīgs … Es to tagad atceros …

Šai vakarā Nellija bija sevišķi vārga un nervoza. Ārsts nemierīgi noraudzījās viņā. Bet viņai ļoti gribējās runāt. Un ilgi — līdz pašai krēslai viņa stāstīja par savu agrāko dzīvi tur; mēs viņu nepārtraucām. Tur kopā ar māmiņu un Henrihu viņi bija daudz ceļojuši, un agrākās atmiņas spilgti atdzīvojās viņas miņā. Viņa satraukta stāstīja par zilajām debesīm, par augstajiem kalniem ar sniegu un lediem, kurus viņa bija redzējusi un kuriem braukusi garām, par kalnu ūdenskritumiem; tad par Itālijas ezeriem un ielejām, par puķēm un kokiem, par lauku iedzīvotājiem, par viņu apģērbu un par viņu melnīgsnējām sejām un melnajām acīm; pastāstīja par dažādiem notikumiem, par to, kādas sastapšanās viņiem bijušas. Pēc tam par lielām pilsētām un pilīm, par augstu baznīcu ar kupolu, kas viss pēkšņi atmirdzējis daudzkrāsainās ugunīs; pēc tam par karstu dienvidu pilsētu ar zilām debesīm un zilu jūru . .. Nekad vēl Nellija nebija stāstījusi mums tik sīki savas atmiņas. Mēs klausījāmies viņā ar sasprindzinātu uzmanību. Mēs visi zinājām līdz šim tikai par citām viņas atmiņām — tumšā, drūmā pilsēta ar spiedīgu, apdullinošu atmosfēru, ar saindētu gaisu, ar dārgiem palastiem, kas vienmēr notraipīti dubļiem, ar blāvu, skopu sauli un ar ļauniem, pusjukušiem cilvēkiem, kas tik daudz gan viņai, gan māmiņai likuši ciest. Un es iedomājos, kā viņas abas netīrā pagrabā mitrā, tumšā vakarā, apskāvušās savā nabadzīgajā gultā, atcerējās savu pagātni, nelaiķi Henrihu un svešo zemju brīnumus . . . Iedomājos arī Nelliju, kad viņa atcerējās visu to viena, bez savas māmiņas, kad Bubnova ar sitieniem un zvērisku cietsirdību gribēja salauzt viņas gribu un piespiest viņu uz nekrietnu darbu …

Taču Nellijai kļuva slikti, un viņu aiznesa atpakaļ.

Ilustrācija F. Dostojevska romānam «Pazemotie un apvainotie». Vecais Smits un vina suns. Māksi. V. Kņazevs, 1884.

Ilustrācija F. Dostojevska romānam «Pazemotie un apvainotie». Nellija. Māksi. N. Vcreščagina, 1954.

Vecītis ļoti nobijās un pukojās, ka viņai ļāvuši tik daudz runāt. Viņai bija uznākusi kāda lēkme, līdzīga pamirumam. Šāda lēkme bija atkārtojusies viņai jau vairākkārt. Kad tā beidzās, Nellija neatlaidīgi vēlējās mani redzēt. Viņai vajagot kaut ko pasacīt man vienam. Viņa tā lūdzās, ka šoreiz ārsts pats uzstāja, lai izpilda viņas vēlēšanos, un visi izgāja no istabas.

—   Vai redzi, Vaņa, — sacīja Nellija, kad mēs bijām palikuši divatā, — es zinu, viņi domā, ka es braukšu viņiem līdzi; bet es nebraukšu, tāpēc ka nevaru, palikšu pagaidām pie tevis, un to man vajadzēja tev pasacīt.

Es sāku viņu pierunāt, sacīju, ka pie Ihmeņeviem visi viņu tā mīl, uzskata par pašu meitu. Visiem būs ļoti žēl viņas. Turpretī pie manis viņai grūti būs dzīvot, un, lai gan es viņu ļoti mīlu, neko nevar darīt, jāšķiras vien ir.

—    Nē, nav! — uzstājīgi atbildēja Nellija. — Jo es bieži redzu māmiņu sapnī un viņa saka man, lai es nebraucot viņiem līdzi un paliekot šeit; viņa teic, ka es esot ļoti daudz sagrēkojusi, pamezdama vectētiņu vienu, un raud, man to sacīdama. Es gribu palikt šeit un rūpēties par vectētiņu, Vaņa.

—   Bet tavs vectētiņš taču jau miris, Nellij, — es sacīju, klausīdamies viņā ar izbrīnu.

Viņa padomāja un vērīgi paskatījās manī.

—    Vaņa, pastāsti man vēlreiz, — viņa sacīja, — kā vectētiņš nomira. Visu pastāsti un neko neizlaid!

Mani pārsteidza viņas prasība, tomēr es ņēmos pārstāstīt visos sīkumos. Man likās, ka viņa murgo vai vismaz pēc lēkmes galva viņai vēl nav gluži skaidra.

Viņa uzmanīgi noklausījās manā stāstā, un es atceros, kā viņas melnās acis, zalgojot slimīgā, drudžainā spīdumā, cieši un neatlaidīgi sekoja man visu laiku, kamēr stāstīju. Istabā bija jau tumšs.

—    Nē, Vaņa, viņš nav miris! — Nellija sacīja noteikti, visu noklausījusies un vēlreiz padomājusi. — Māmiņa man bieži stāsta par vectētiņu, un, kad es vakar sacīju viņai: «Vectētiņš taču miris,» — viņa ļoti noskuma, sāka raudāt un sacīja man, ka ne, ka man tīši tā pateikuši, bet viņš staigājot tagad un ubagojot, «tāpat kā mēs abas agrāk ubagojām», māmiņa sacīja, «un visu laiku staigā pa to vietu, kur mēs abas viņu pirmo reizi satikām, kad es nokritu viņa priekšā ceļos un Azoriņš pazina mani» …

—    Tas ir sapnis, Nellij, slimīgs sapnis, jo tu pati tagad esi slima, — es viņai sacīju.

—    Es jau pati tā domāju, ka tas tikai sapnis, — Nellija sacīja, — un neteicu nevienam. Tikai tev gribēju visu pastāstīt. Bet šodien, kad es aizmigu, pēc tam kad tu neatnāci, es redzēju sapnī arī pašu vectētiņu. Viņš sēdēja savā istabā un gaidīja mani, un bija tāds briesmīgs, vājš; sacīja, ka viņš divas dienas neko neesot ēdis un Azoriņš tāpat, viņš ļoti uz mani dusmojās un pārmeta man. Viņš man arī sacīja, ka viņam nemaz neesot šņaucamās tabakas, bet bez tabakas viņš dzīvot nevarot. Viņš patiešām, Vaņa, man kādreiz agrāk tā sacīja, jau pēc māmiņas nāves, kad es biju aizgājusi pie viņa. Tad viņš bija pavisam slims un gandrīz neko vairs nesaprata. Kad nu šodien to dzirdēju no viņa, tad nodomāju: es iešu, nostāšos uz tilta un lūgšu dāvanas, saubagošu un nopirkšu viņam ir maizi, ir vārītus kartupeļus, ir tabaku. Tad man likās — es stāvu, lūdzot dāvanas, un redzu, ka vectētiņš staigā tuvumā, vilcinās brīdi, tad pienāk pie manis un skatās, cik esmu savākusi, un paņem to sev. «Tas ir maizei,» viņš saka, «tagad savāc tabakai!» Es lasu, bet viņš pienāk un man atņem. Es viņam tad saku^ ka tāpat visu atdošu viņam un neko sev nenoslēpšu. «Nē,» viņš saka, «tu zodz; man arī Bubnova sacīja, ka tu esi zagle, tāpēc es tevi nekad pie sevis neņemšu. Kur tu vēl pieckapeiku nobāzi?» Es sāku raudāt, ka viņš man netic, bet viņš manī neklausās un tikai kliedz: «Tu esi nozagusi vienu pieckapeiku!» — un sāka sist mani turpat uz tilta, stipri sita. Es ļoti raudāju … Tā arī nodomāju tagad, Vaņa, ka viņš katrā ziņā dzīvs un kaut kur viens pats staigā un gaida, lai es eju pie viņa …

Es atkal sāku Nelliju atrunāt un pārliecināt un galu galā laikam pārliecināju. Viņa atbildēja, ka baidoties tagad aizmigt, tāpēc ka vectētiņš ieraudzīšot. Beidzot cieši apskāva mani…

—    Un tomēr es nevaru tevi atstāt, Vaņa! — viņa sacīja, pieglauzdama man pie sejas savu sejiņu. — Ja arī vectētiņa nebūtu, es tomēr no tevis nešķirtos.

Mājās visi bija nobijušies par Nellijas lēkmi. Es klusītēm atstāstīju ārstam visus viņas sapņus un noprasīju viņam galīgi, ko viņš domā par Nellijas slimību.

—    Nekas vēl nav zināms, — viņš atbildēja apdomādams, — es pagaidām cenšos noskārst, apdomāju, novēroju, bet… nekas nav zināms. Vispār izveseļošanās nav iespējama. Viņa mirs. Es viņiem nesaku, jo jūs tā lūdzāt, bet man žēl, un es jau rīt ieteikšu sasaukt konsīliju. Varbūt pēc konsīlija slimība ievirzīsies citā gultnē. Bet man ļoti žēl šīs meitenītes — kā savas meitas… Mīļā, mīļā meitenīte! Un ar tik rotaļīgu prātu!

Nikolajs Sergejičs bija sevišķi satraukts.

—    Vai zini, Vaņa, ko es izdomāju, — viņš sacīja. — Viņa ļoti mīl puķes. Vai zini ko? Sarīkosim viņai rīt, kad viņa pamodīsies, tādu pašu uzņemšanu ar puķēm, kā viņa ar šo Henrihu savai māmiņai sarīkojusi, par ko šodien stāstīja … Viņa to tik satraukta stāstīja …

—   Nuja, ka satraukta, — es atbildēju. — Satraukumi viņai tagad kaitīgi…

—    Jā, bet patīkami satraukumi — tas pavisam kas cits! Tici man, draudziņ, tici manai pieredzei — patīkami satraukumi nekaitē; patīkami satraukumi var pat izdziedināt, uzlabot veselību …

Vārdu sakot, sirmgalvja izdoma tā savaldzināja viņu pašu, ka viņš jau bija par to sajūsmā. Nemaz nebija iespējams viņam runāt pretī. Es lūdzu padomu ārstam, bet, iekams tas paguva apdomāt, sirmgalvis jau paķēra cepuri un skrēja visu izkārtot.

—    Vai zini, — viņš aiziedams man sacīja, — te netālu ir kāda siltumnīca, bagāta siltumnīca. Dārznieki izpārdod puķes, var dabūt — ļoti lēti… Tīri brīnums, cik lēti! Tu iestāsti to Annai Andrejevnai, citādi viņa tūlīt sadusmosies par izdevumiem … Nu tad, lūk… Jā, vēl kas, draudziņ: uz kurieni tu tagad? Tu taču tiki vaļā, beidzi darbu — kādēļ tad tev steigties mājās? Pārguli nakti pie mums, augšā, jumti stabiņā: atceries, tāpat kā agrāk. Tavs gultas maiss un gulta — viss turpat agrākajā vietā, nav aiztikts. Aizmigsi kā franču karalis. Jā? Paliec nu! Rīt pamodīsimies agrāk, atnesīs puķes, un ap pulksten astoņiem mēs kopīgi visu istabu izpušķosim. Arī Nataša palīdzēs: viņai taču gaumes vairāk nekā mums abiem … Nu, ar mieru? Paliksi?

Nolēmām, ka es palikšu pa nakti. Vecais vīrs visu nokārtoja. Ārsts un Maslobojevs atvadījās un aizgāja. Pie Ihmeņeviem mēdza iet gulēt agri, pulksten vienpadsmitos. Aiziedams Maslobojevs bija domīgs un gribēja man kaut ko sacīt, bet atlika uz citu reizi. Taču, kad es, atvadījies no vecīšiem, uzkāpu savā istabiņā, par lielu

brīnumu, ieraudzīju viņu atkal. Viņš, mani gaidot, sēdēja pie galdiņa un šķirstīja kādu grāmatu.

—    Atgriezos pusceļā, Vaņa, jo labāk jau tagad izstāstīt. Sēdies! Redzi, tas tik muļķīgi, taisni nepatīkami…

—    Kas tad īsti?

—    Tavs nelietis kņazs nokaitināja jau pirms divām nedēļām; tā nokaitināja, ka es vēl tagad skaišos.

—    Ko, ko tu saki? Vai tu vēl arvien ar kņazu sakaros?

—    Nu, tu jau uzreiz: «Ko, ko tu saki?» — it kā nezin kas būtu noticis. Tu, brāl Vaņa, uz mata kā mana Aleksandra Semjonovna un vispār kā visi šie neciešamie meitieši… Ciest nevaru tos meitiešus! … Vārna ieķērcās — tūlīt jau «ko, ko tu saki?».

—    Nevajag taču skaisties.

—   Es nemaz neskaišos, bet uz visu jāskatās normāli, nepārspīlējot… jā gan.

Viņš brītiņu klusēja, it kā vēl arvien dusmodamies uz mani. Es nepārtraucu viņu.

—    Redzi, brāl, — viņš atsāka, — es uzgāju kādas pēdas … tas ir, patiesībā nemaz neuzgāju un nebija nekādu pēdu, bet man tā likās … tas ir, no dažiem apsvērumiem es secināju, ka Nellija … varbūt… nu, vārdu sakot, ir kņaza likumīgā meita.

—    Ko tu saki!

—    Nu jau tūlīt brēc: «Ko tu saki!» Gluži nekā vairs nevar runāt ar šiem cilvēkiem! — viņš iesaucās, nikni atmezdams ar roku. — Vai es tev esmu pateicis ko noteiktu, tu vieglprātīgā galva? Vai es tev teicu, ka viņa ir pierādīta likumīgā kņaza meita? Teicu vai ne? …

—    Klausies, mīļā sirds, — es pārtraucu viņu stiprā uzbudinājumā, — dieva dēļ, nekliedz un izklāsti skaidri un gaiši! Nudien sapratīšu tevi. Saproti, cik tas ļoti svarīgi un kādas sekas …

—    Nu jau sekas, bet no kā? Kur pierādījumi? Tā tās lietas nenotiek, un es tev tagad atklāju noslēpumu. Bet, kādēļ es par to ar tevi iesāku, vēlāk paskaidrošu. Tātad vajadzēja. Ciet klusu un klausies, un zini, ka tas viss ir noslēpums…

Redzi, kā tas bija. Jau ziemā, jau pirms Smita nāves, tikko kņazs bija atgriezies no Varšavas, viņš uzsāka šo lietu. Tas ir,tā bija uzsākta daudz agrāk, jau pagājušajā gadā. Tikai tad viņš vienu meklēja, bet tagad sāka meklēt citu. Galvenais, ka viņš bija pazaudējis pavedienu. Trīspadsmit gadu pagājis, kopš viņš šķīries Parīzē no Smitienes un pametis viņu, bet visus šos trīspadsmit gadus viņš bija neatlaidīgi sekojis viņai, zināja, ka viņa dzīvo ar Henrihu, par kuru šodien tika stāstīts, zināja, ka viņai ir Nellija, zināja, ka viņa pati ir slima; nu, vārdu sakot, visu zināja, tikai pēkšņi pazaudēja pavedienu. Bet tas notika laikam drīz pēc Henriha nāves, kad Smitiene taisījās uz Pēterburgu. Pēterburgā viņš, protams, drīz vien to atrastu, lai ar kādu vārdu tā būtu atgriezusies Krievijā, bet viņa ārzemju aģenti viņu ar nepatiesu liecību bija maldinājuši: bija iegalvojuši viņam, ka tā dzīvojot kādā pamestā pilsētelē Vācijas dienvidos; paši bija kļūdījušies aiz nevērības: citu noturējuši par viņu. Tā tas turpinājies gadu vai ilgāk. Pēc gada kņazs sācis šaubīties: pēc dažiem faktiem viņam jau agrāk licies, ka tā ir cita. Tagad jautājums: kur palikusi īstā Smitiene? Un viņam ienācis prātā (tāpat, bez jebkādiem datiem): vai tik viņa nav Pēterburgā? Kamēr ārzemēs ievāca vienu informāciju, viņš jau te uzsāka otru, bet, kā redzams, negribēja iet pārāk oficiālu ceļu un iepazinās ar mani. Viņam mani bija ieteikuši: tā un tā, sacīt, nodarbojas ar tādām lietām, amatieris — nu, un tā tālāk, un tā tālāk …

Nu, tad viņš arī skaidroja man šo lietu, tikai miglaini, velns tāds, skaidroja miglaini un divdomīgi. Kļūdu bija daudz, atkārtojās vairākkārt, faktus dažādos veidos atstāstīja … Nu, zināms, mānies, kā gribi, visus pavedienus nenoslēpsi. Es, protams, sāku ar verdzisku lišķību un dvēseles vientiesību, vārdu sakot — verdziski padevīgs; bet pēc noteikuma, ko es reizi par visām reizēm esmu pieņēmis, un līdz ar to ari pēc dabas likuma (tāpēc ka tas ir dabas likums) es apsvēru, pirmkārt: vai tikai īsto vajadzību man pateikuši? Otrkārt: vai zem izteiktās vajadzības neslēpjas kāda cita, neizsacīta? Jo šai gadījumā, kā droši vien arī tu, mīļais dēls, spēj saprast ar savu poētisko galvu, viņš mani apzaga: tāpēc ka viena vajadzība, pieņemsim, maksā rubli, bet otra četrreiz vairāk; tad es taču būšu muļķis, ja par rubli atklāšu viņam to, kas četrus vērts. Es sāku iedziļināties un atskārst un pamazām vien sadzinu pēdas; dažu ko no viņa paša izdibināju, dažu ko no citiem, pie trešā ar savu prātu nonācu. Tu droši vien jautāsi: kādēļ es taisni tā iedomājos rīkoties? Atbildēšu: kaut vai tādēļ vien, ka kņazs jau šķita pārāk noraizējies, no kaut kā ]oti nobijies. Jo patiesībā — no kā gan, liekas, būtu jābaidās? Aizvedis no tēva mīļāko, viņa tapusi grūta, bet viņš to pametis. Nu, kas tur sevišķs? Mīļa, patīkama nerātnība un nekas vairāk. Ne jau tādam cilvēkam kā kņazs no tā jābaidās! Nu, bet viņš baidījās… Tad arī es kļuvu aizdomīgs. Es, brāl, uz dažām ļoti interesantām pēdām nokļuvu, starp citu, ar Henriha starpniecību. Viņš, protams, miris; no vienas viņa māsīcas (tagad precējusies ar kādu maiznieku šeit, Pēterburgā), kas agrāk bijusi kaislīgi iemīlējusies viņā un mīlējusi viņu kādus piecpadsmit gadus no vietas, neraugoties uz resno fāteru maiznieku, ar kuru nejauši piedzīvojusi astoņus bērnus, — no šīs māsīcas, es tev saku, tad arī paguvu ar dažādu ļoti sarežģītu manevru palīdzību uzzināt svarīgu lietu: Henrihs rakstījis viņai pēc vācu paražas vēstules un dienasgrāmatas, bet pirms nāves atsūtījis viņai kaut kādus savus papīrus. Viņa, muļķe, svarīgāko šais vēstulēs nav sapratusi, bet sapratusi tikai tās vietas, kur runāts par mēnesi, par mein lieber Augustiņ un vēl, kā liekas, par Vīlandu. Bet es vajadzīgās ziņas dabūju un ar šo vēstuļu palīdzību nokļuvu uz jaunām pēdām. Es uzzināju, piemēram, par Smita kungu, par kapitālu, ko viņam nolaupījusi meitiņa, par kņazu, kurš sagrābis šo kapitālu savās rokās; beidzot starp dažādiem izsaucieniem, aplinkiem un alegorijām pavīdēja man vēstulēs arī īstā būtība; tātad, Vaņa, saproti — nekā noteikta! Stulbenis Henrihs tīši to bija apslēpis un tikai minēja aplinkiem, nu, bet no šiem minējumiem, no visa, saņemot to kopā, man sāka izveidoties debesu harmonija: kņazs taču bijis ar Smitieni salaulāts! Kur salaulājies, kā, kad īsti, ārzemēs vai šeit, kur dokumenti — nekas nav zināms. Tas ir, brāl Vaņa, es plēsu matus aiz dusmām un meklēju, meklēju, dienām un naktīm meklēju.

Sameklēju es beidzot arī Smitu, bet viņš pēkšņi ņēma un nomira. Es pat uz viņu nepaguvu paskatīties, kamēr bija dzīvs. Te nejauši dabūju zināt, ka mirusi kāda aizdomīga sieviete Vasilija salā, ievācu ziņas — un uzdūros uz pēdām. Traucos uz Vasilija salu, un, atceries, mēs toreiz sastapāmies. Daudz ko es tad izzināju. Vārdu sakot, daudz man palīdzēja arī Nellija …

— Klausies, — es pārtraucu viņu, — vai tiešām tu domā, ka Nellija zina …

—    Ko?

—   Ka viņa ir kņaza meita?

—    Tu taču pats zini, ka viņa ir kņaza meita, — viņš atbildēja, raudzīdamies manī ar niknu pārmetumu, — nu, kādēļ tādus veltīgus jautājumus uzdod, tu nenopietnais &lt; ilvēk? Galvenais ir nevis tas, bet gan fakts, ka viņa zina, ka ir ne tikai vienkārši kņaza meita, bet kņaza likumīgā meita, — vai tu to saproti?

—    Nevar būt! — es iesaucos.

—    Es arī pats sākumā sev sacīju «nevar būt», pat vēl tagad dažreiz sev saku «nevar būt». Bet iznāk, ka tas var būt un droši vien ir.

—    Nē, Maslobojev, tas tā nav, tu esi aizrāvies, — es iesaucos. — Viņa ne tikai nezina to, bet viņa arī tiešām ir nelikumīga meita. Vai patiesi māte, ja viņai būtu kaut jel kādi dokumenti uz rokas, spētu paciest tādu ļaunu likteni kā šeit Pēterburgā un pamest savu bērnu tādam bāreņa liktenim? Ko nu! Tas nevar būt.

—    Es pats jau tā domāju, vēl līdz šim laikam tas rada manī neizpratni. Bet tas ir fakts, ka Smitiene taču pati par sevi bija visneprātīgākā un trakākā sieviete pasaulē. Neparasta sieviete viņa ir bijusi; tu iedomājies tikai visus apstākļus: tas taču romantisms, tas viss ir zilās tāles — muļķības gluži nejēdzīgos un ārprātīgos apmēros! Kaut vai tas: no paša sākuma tā sapņojusi tikai par kaut ko līdzīgu debesīm virs zemes un par eņģeļiem, iemīlējusies pašaizliedzīgi, noticējusi bezgalīgi un, esmu pārliecināts, vēlāk zaudējusi prātu nevis tāpēc, ka viņš to vairs nav mīlējis un ir pametis, bet tāpēc, ka bija viņā vīlusies, ka viņš bija spējīgs to pievilt un pamest; tāpēc, ka tās eņģelis bija pārvērties dubļos, to apspļaudījis un pazemojis.

Viņas romantiskā un neprātīgā dvēsele neizturēja šo pārvērtību, turklāt vēl — aizvainojums; saproti, kāds aizvainojums! Šausmās un, galvenais, lepnumā viņa novērsās no tā ar bezgalīgu nicināšanu. Viņa sarāva visus sakarus, saplēsa visus dokumentus; uzspļāva naudai, pat aizmirsa, ka tā nav viņas, bet tēva nauda, un atteicās no tās kā no netīrumiem, kā no putekļiem, lai nospiestu uz ceļiem savu krāpnieku ar dvēseles diženumu, lai uzskatītu to par savu apzadzēju un lai viņai būtu tiesības visu mūžu to nicināt, — un droši vien tūdaļ pateica, ka uzskata par savu negodu tikt sauktai arī par tā sievu.

—   Rakstījusi! Un vēstule saņemta? — es nepacietīgi iesaucos.

—    Tur jau tas āķis, ka nezinu, vai tā saņemta. Jo Smitiene sagājusies ar šo kūmu (atceries, pie Bubnovas — nosmiņķētais skuķis, tagad tas iebāzts darba namā), nu, un nosūtījusi ar viņu šo vēstuli; tātad uzrakstījusi to, bet tā nav nodota, paņēmusi atpakaļ; tas noticis trīs nedēļas pirms viņas nāves… Fakts ievērojams: ja jau bija izšķīrusies sūtīt, tad — vienalga, kaut arī paņēma atpakaļ — varēja citreiz nosūtīt. Tātad, vai viņa vēstuli nosūtījusi vai nav nosūtījusi, nezinu, bet ir pamats uzskatīt, ka nav nosūtījusi, tāpēc ka kņazs dabūja zināt droši, ka viņa Pēterburgā un kur īsti, liekas, tikai pēc viņas nāves. Tad nu gan, jādomā, priecājās!

—    Jā, es atceros, Aļoša stāstīja par kādu vēstuli, kas kņazu ļoti iepriecinājusi, bet tas bija pavisam nesen, tikai pirms pāris mēnešiem. Nu, kas tad tālāk, tālāk, kā tad tev ar kņazu?

—    Ko tad es ar kņazu? Saproti: pilnīga morāliska pārliecība un neviena skaidra pierādījuma — neviena, lai kā es nomocījos. Stāvoklis kritisks. Vajadzēja ārzemēs ievākt izziņas, bet, kādās ārzemēs, — nav zināms. Es, protams, sapratu, ka man priekšā cīņa, ka es varu tikai nobiedēt viņu ar aplinkiem minējumiem, izlikties, ka zinu vairāk, nekā patiesībā zinu …

—    Nu un tad?

—          Nepadevās viltum, tomēr nobijās, tā nobijās, ka bīstns vēl tagad. Mums bijušas vairākas sastapšanās; par kūdu Lācaru viņš gribēja izlikties! Kādreiz aiz draudzības viņš pats man visu sāka klāstīt. Toreiz, kad viņš domāja, ka es visu zinu. Jauki pastāstīja, ar izjūtu, vaļsirdīgi — protams, bezkaunīgi meloja. Tad es arī izpētīju, cik lielā mērā viņš no manis bīstas. Kādu laiku izlikos par visbriesmīgāko vientiesīti, izrādīju, ka pielietoju viltu. Neveikli viņu biedēju, tīšām neveikli; rupjības viņam tīši sarunāju, draudēt viņam jau uzsāku — visu tādēļ vien, lai viņš mani uzskatītu par vientiesīti un šā vai tā tomēr izpļāpātos. Noģida, nelietis! Citreiz izlikos par piedzērušu, arī nekas prātīgs neiznāca: viltīgs. Vai tu, brāl Vaņa, vari to saprast: man tikai vajadzēja dabūt zināt, cik lielā mērā viņš no manis bīstas, un — otrs — iztēlot viņam, ka es zinu vairāk, nekā patiesībā zinu.

—    Nu, kas tad beidzot iznāca?

—    Nekas tur neiznāca. Vajadzēja pierādījumu, faktu, bet to man nebija. Tikai vienu viņš saprata — ka es tomēr varu sacelt skandālu. Protams, viņš no skandāla vien baidījās, jo vairāk tāpēc, ka sāka te nodibināt sakarus. Tu taču zini, ka viņš precas?

—    Nē …

—    Nākamgad. Līgavu viņš jau pērn noskatījis; viņai bija toreiz četrpadsmit gadu, tagad viņai jau piecpadsmit, liekas, vēl priekšautiņā staigā, nabadzīte. Vecāki priecājas! Saproti, kā viņam bija vajadzīgs, lai sieva nomirtu? Tā ir ģenerāļa meitiņa, naudīgs skuķis — daudz naudas! Mēs, brāl Vaņa, nekad tā neapprecēsimies… Tikai vienu es sev visu mūžu nepiedošu, — iesaucās Maslobojevs, spēcīgi triekdams ar dūri pa galdu, — to, ka viņš iepina mani savos tīklos pirms divām nedēļām… nelietis!

—    Kā tā?

—    Nu tā. Es redzu — viņš ir sapratis, ka man nav nekā skaidra, — un beidzot nojaušu pie sevis, ka, jo ilgāk vilcināšu, jo drīzāk viņš izpratīs manu bezspēcību. Nu* un biju ar mieru pieņemt no viņa divus tūkstošus.

—    Tu pieņēmi divus tūkstošus! …

—    Sudrabā, Vaņa; ar smagu sirdi pieņēmu. Nu, vai nu divi tūkstoši vien tāda lieta varēja maksāt! Ar pazemojumu pieņēmu. Stāvu viņa priekšā kā apspļaudīts; viņš saka: «Es jums, Maslobojev, par jūsu iepriekšējām pūlēm vēl neesmu samaksājis (bet par iepriekšējām viņš jau sen bija samaksājis simt piecdesmit rubļu — pēc norunas), nu, drīz es braucu projām; te divi tūkstoši, un tāpēc, es ceru, visa mūsu lieta tagad galīgi izbeigta.» Nu, es tad atbildēju viņam: «Galīgi izbeigta, kņaz,» — bet pats ne paskatīties viņa mūlī nedrīkstu; domāju: stāv rakstīts tagad uz tā: «Ko, daudz dabūji? Tāpat vien — vienīgi aiz labsirdības muļķim iedevu!» Nemaz neatceros, kā no viņa aizgāju.

—    Bet tas taču ir neģelīgi, Maslobojev! — es iesaucos. — Ko tu esi izdarījis ar Nelliju?

—    Tas ir ne tikai neģēlīgi, tas ir noziedzīgi, tas ir riebīgi … Tas … tas ir… pat vārdu trūkst, lai izteiktu!

—   Ak dievs! Viņam taču vismaz vajadzētu kaut nodrošināt Nelliju!

—    Vajadzētu. Bet kā lai piespiež? Iebaidīt? Laikam gan nebaidīsies: es taču naudu saņēmu. Pats — pats viņa priekšā atzinos, ka baiļu man tikai par diviem tūkstošiem rubļu sudrabā, pats sevi novērtēju par šo summu! Ar ko viņu tagad iebiedēt?

—    Un vai tiešām, vai tiešām Nellijas lieta ar to pašu pagalam? — es iesaucos gandrīz izmisumā.

—    Nemaz ne! — dedzīgi atsaucās Maslobojevs un pat noskurinājās. — Nē, to es viņam nepiedošu! Es atkal uzsākšu jaunu lietu, Vaņa: esmu jau nolēmis. Kas par to, ka es saņēmu divi tūkstoši? Nospļauties! Iznāk tā, ka es par pārestību esmu saņēmis, tāpēc ka viņš, slaists, mani piešmaucis, tātad viņš ir ņirgājies par mani. Piešmaucis un vēl ņirgājies! Nē, es neļaušu par sevi ņirgāties… Tagad es, Vaņa, sākšu jau par pašu Nelliju. Pēc dažiem novērojumiem esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņā slēpjas viss atrisinājums. Viņa visu zina, visu … Viņai pati māte izstāstījusi. Karsonī, skumjās varēja izstāstīt. Nebija kam sūdzēties, pagadījās Nellija, viņa tai arī izstāstīja. Bet varbūt arī uz kādiem dokumentiņiem uzdursimies, — viņš piebilda, saldā jūsmā berzēdams rokas. — Vai saproti tagad, Vaņa, kādēļ es šurp velkos? Pirmkārt, aiz draudzības pret tevi, tas pats par sevi, bet galvenais — novēroju Nelliju, un, treškārt, draugs Vaņa, gribi vai negribi, bet tev man jāpalīdz, jo tev ir iespaids uz Nelliju…

—    Katrā ziņā, zvēru tev, — es iesaucos, — un es ceru, Maslobojev, ka tu, galvenais, Nellijas labā centīsies — nabaga aizvainotās sērdienes labā, nevis tikai sevis paša labā . ..

—          Kas tev par daļu, kā labā es centīšos, tu svētlaimīgo c ilvēk? Ja tik varētu izdarīt — tas ir pats galvenais! Protams, galvenais bārenes labā, to arī cilvēkmīlestība liek. Taču tu, Vaņa, pārāk nenosodi mani, ja es arī par sevi parūpēšos. Es esmu nabadzīgs cilvēks, bet nabadzīgiem cilvēkiem lai viņš neiedrošinās pāri darīt. Viņš man atņem manu tiesu, turklāt vēl piešmaucis, nelietis! Vai tad man, pēc tavām domām, tādam blēdim zobos jāskatās? Nekā nebij!

Taču mūsu ziedu svētki otrā dienā neizdevās. Nellijai bija kļuvis sliktāk, un viņa vairs nevarēja iziet no istabas.

Un nekad vairs viņa neizgāja no šīs istabas.

Viņa nomira pēc divām nedēļām. Šinīs savas agonijas divās nedēļās viņa vairs ne reizes nevarēja pilnīgi atgūt samaņu un atbrīvoties no savām dīvainajām fantāzijām. Viņas prāts bija it kā aptumšojies. Viņa bija noteikti pārliecināta līdz pat savai nāvei, ka vectētiņš sauc viņu pie sevis un dusmojas uz viņu par to, ka viņa nenāk, draud viņai ar nūju un liek iet pie labiem cilvēkiem saubagot maizei un tabakai. Bieži vien viņa sāka raudāt miegā un pamodusies stāstīja, ka redzējusi māmiņu.

Tikai dažreiz viņas prāts it kā atgriezās pilnīgi. Ja mēs palikām vieni, viņa pastiepās pie manis un satvēra manu roku savā vājajā, drudža karsonī kaistošajā rociņā.

—   Vaņa, — viņa man sacīja, — kad es nomiršu, appreci Natašu!

Tā, kā liekas, bija viņas pastāvīga un sena ideja. Es klusēdams uzsmaidīju viņai. Ieraudzījusi manu smaidu, viņa pasmaidīja pati, nerātni padraudēja man ar vājo pirkstiņu un tūlīt sāka mani skūpstīt.

Trīs dienas pirms savas nāves — brīnum jaukā vasaras vakarā viņa palūdza, lai paceļot loga aizkarus un atverot logu viņas guļamistabā. Logs bija dārziņa pusē; viņa ilgi raudzījās košajā zaļumā, rieta saulē un pēkšņi palūdza, lai mūs atstāj vienus.

—    Vaņa, — viņa sacīja tikko dzirdamā balsī, jo bija jau ļoti vārga, — es drīz nomiršu. Ļoti drīz — un gribu tev pateikt, lai tu mani atceries. Par piemiņu es tev atstāšu šo te (un viņa parādīja man relikviju maisiņu, kas viņai karājās uz krūtīm kopā ar krustu). To man māmiņa mirdama atstāja. Nu, lūk, kad es būšu mirusi, tu noņem šo maisiņu, paturi sev un izlasi, kas tur rakstīts! Es arī viņiem visiem šodien pateikšu, lai viņi tikai tev to atdod.

Un, kad tu izlasīsi, kas tur rakstīts, tad aizej pie viņa un pasaki, ka es nomiru, bet viņam nepiedevu. Pasaki viņam arī, ka es nesen lasīju evaņģēliju. Tur sacīts: piedodiet visiem saviem ienaidniekiem. Es gan to lasīju, viņam tomēr nepiedevu, jo, kad māmiņa gulēja uz miršanu un vēl varēja runāt, tad pēdējais, ko viņa sacīja, bija: «Nolādu viņu,» — un tātad arī es viņu nolādu, nevis sevis dēļ, bet māmiņas dēļ nolādu… Pastāsti viņam, kā nomira māmiņa, kā es paliku viena pie Bubnovas; pastāsti, kā tu redzēji mani pie Bubnovas, visu, visu pastāsti un pasaki vēl, ka es labāk gribēju būt pie Bubnovas, bet pie viņa negāju . ..

To sakot, Nellija nobālēja, acis viņai spīdēja un sirds sāka pukstēt tik stipri, ka viņa atlaidās uz spilveniem un kādu brīdi nevarēja izrunāt ne vārda.

— Pasauc viņus, Vaņa, — Nellija beidzot sacīja vājā balsī, — es gribu no viņiem visiem atvadīties. Ardievu, Vaņa! . . .

Viņa cieši, cieši apkampa mani pēdējo reizi. Ienāca visi mūsējie. Sirmgalvis nespēja saprast, ka viņa mirst; nespēja pieļaut šo domu. Viņš līdz pēdējam brīdim strīdējās ar mums visiem un apgalvoja, ka viņa katrā ziņā izveseļošoties. Viņš gluži izdila aiz rūpēm, viņš nosēdēja pie Nellijas gultas augām dienām un pat naktīm … Beidzamās naktis viņš, burtiski, negulēja. Viņš centās jau iepriekš nojaust Nellijas vismazāko iegribu, mazāko vēlēšanos un, iznākdams no viņas istabas pie mums, rūgti raudāja, bet pēc brīža atkal sāka cerēt un iegalvot mums, ka viņa izveseļosies. Viņš sanesa viņai pilnu istabu ar puķēm. Kādreiz viņš nopirka veselu pušķi visskaistāko rožu, baltu un sarkanu, kaut kur tālu bija gājis pēc tām un atnesis savai Nelliņai… Ar šādu rīcību viņš ļoti uztrauca Nelliju. Viņa nevarēja neatsaukties ar visu savu sirdi tādai mūsu visu mīlestībai. Šinī vakarā, kad viņa atvadījās no mums, vecais vīrs nekādi negribēja atvadīties no viņas uz visiem laikiem. Nellija uzsmaidīja viņam un visu vakaru centās izlikties jautra, jokoja ar viņu, pat smējās … Mēs visi izgājām no viņas istabas gandrīz cerībās, bet otrā dienā viņa vairs nespēja runāt. Pēc divām dienām viņa nomira.

Atceros, kā vecītis izpušķoja viņas šķirstiņu ar puķēm un izmisis raudzījās viņas vājajā, nedzīvajā sejiņā, viņas nedzīvajā smaidā, viņas rokās, kas bija saliktas krustiski uz krūtīm. Viņš raudāja par viņu kā par savu miesīgu bērnu. Nataša, es — mēs visi mierinājām viņu, bet viņš nebija nomierināms un nopietni saslima pēc Nellijas bērēm.

Anna Andrejevna pati atdeva man relikviju maisiņu, ko noņēma no viņas krūtīm. Tur bija Nellijas mātes vēstule kņazam. Es izlasīju to Nellijas nāves dienā. Viņa uzrunāja kņazu ar lāstu, sacīja, ka nevarot viņam piedot, aprakstīja visu savu beidzamā laika dzīvi, visas briesmas, kurām atstāj Nelliju, un lūdza viņu darīt kaut jel ko bērna labā. «Viņa ir Jūsu,» tā rakstīja, «viņa ir Jūsu meita, un Jūs pats zināt, ka viņa ir Jūsu īstā meita. Es liku viņai iet pie Jums, kad nomiršu, un nodot Jums rokās šo vēstuli. Ja Jūs nenoraidīsit Nelliju, tad varbūt tur es Jums piedošu un pastarā dienā pati nostāšos dieva troņa priekšā un lūgšu soģi piedot Jums Jūsu grēkus. Nellija zina manas vēstules saturu; es to izlasīju viņai; es izskaidroju viņai visu, viņa zina visu, visu …»

Taču Nellija nebija izpildījusi novēlējumu: viņa zināja visu, bet negāja pie kņaza un nomira neizlīgusi.

Kad atgriezāmies no Nellijas bērēm, mēs ar Natašu iegājām dārzā. Diena bija karsta, gaismas pielijuši. Pēc nedēļas viņiem bija jāaizbrauc. Nataša lūkojās manī ilgu, dīvainu skatienu.

—    Vaņa, — viņa sacīja, — Vaņa, tas taču bija sapnis!

—    Kas bija sapnis? — es jautāju.

—   Viss, viss, — viņa atbildēja, — viss, visu šo gadu. Vaņa, kāpēc es izpostīju tavu laimi?

Un viņas acīs es lasīju:

«Mēs kopā varējām būt uz mūžu laimīgi!»

PIEZĪMES NO MIRUŠO NAMA

Pirmo reizi iespiestas avīzē «Русский мир» 1860. gada 1. septembri, 67. numurā publicēts ievads un I nodala. Kaut gan 69. numurā bija ievietots paziņojums, ka «Piezīmju» turpinājums sekos nākamajos numuros, tomēr tas nenotika. «Piezīmju» publicēšana atsākās tikai 1861. gadā. 4. janvārī iznākušajā 1. numurā ar virsrakstu «Piezīmes no Mirušo nama (Par katorgu)» no jauna tika iespiests ievads un I nodaļa, bet nāca klāt arī II nodaļa. Pēc tam parādījās III nodaļa (3. numurs, 1861. g. 11. janv.) un IV nodaļa (7. numurs, 1861. g. 25. janv.). IV nodaļas beigās bija paziņojums: «Turpinājums sekos,» — tomēr avīze «Русский мир» «Piezīmju» publicēšanu neturpināja. Pēc tam kad avīzē «Русский мир» bija iespiesta II nodaļa, radās nelieli sarežģījumi: Pēterburgas Cenzūras komitejas priekšsēdētājs uzskatīja, ka Dostojevskis nav parādījis katorgas šausmas un lasītājam var rasties nepareizs priekšstats par katorgu, jo iznāk, ka noziedzniekam tajā sods ir pārāk mīksts (par to sīkāk skat. grām.: «Достоевский. Статьи и материалы», под ред. А. С. Долинина, т. 1. 1922, с. 359—368) .Sakarā ar to Dostojevskis nodaļu nedaudz papildināja, un tas, viņa vārdiem runājot, «pilnīgi paralizē iespaidu, ko radīja nodaļa agrākajā veidā, bet patiesība tomēr netiek sagrozīta ne mazākā mērā» («Письма», т. 1, с. 299). Tālāk Dostojevskis paskaidroja: «Ja nodaļu neļāva iespiest aiz piesardzības, lai tautā nerastos nepareizs priekšstats par dzīvi katorgā, tad tagad nodaļas mērķis Ir radīt tādu iespaidu, ka ar visiem valdības pasākumiem kaut cik atvieglot katordznieku likteni katorga tomēr aizvien cilvēkam sagādā morālas ciešanas, un tas ir vislielākais sods par noziegumu.» (Turpat.) Fragmentā, kuru Dostojevskis bija pierakstījis klāt, vēlreiz tika formulēta viena no grāmatas pamatdomām: vislielākās mokas cilvēkam sagādā brīvības un pilsoņa tiesību atņemšana. Dostojevskis tā arī aizsāka fragmentu: «Vārdu sakot, cietuma dzīve bija briesmīga, nemitīgi nācās ciest vienas vienīgas grūtas mokas.» Šis fragments netika iespiests, jo Preses izdevumu galvenā pārvalde atļāva publicēt otro nodaļu bez papildinājumiem. Tas parādījās atklātībā tikai 1922. gadā krājumā: «Достоевский. Статьи и материалы», под ред. А. С. Долинина, т. 1.

Sacerējuma «Piezīmes no Mirušo nama» pilnīgs teksts pirmo reizi bija iespiests žurnālā «Время». 1861. gada aprīļa numurā parādījās pirmās četras nodaļas ar redakcijas piezīmi: «Pārdrukājām no avīzes «Русский мир» šīs četras nodaļas, kuras lasītājiem, kas vēl nav iepazinušies ar sacerējumu «Piezīmes no Mirušo nama», noderēs par ievadi jumu. Šīs piezīmes mēs turpināsim iespiest tūlīt pēc tam, kad būsim beiguši romāna «Pazemotie un apvainotie» publicēšanu.»

«Piezīmju» turpinājumi tika iespiesti 1861. gadā (septembrī, oktobrī, novembrī) un 1862. gadā (janvārī, februārī, martā, maijā, decembrī) Žurnāla «Время» 1862. gada maija numurā otrās daļas VIII nodaļa («Biedri») cenzūras aizlieguma dēļ netika iespiesta. Pēc VII nodaļas sekoja VIII nodaļa un zem tās — trīs punktiņu rindas, tad nāca IX un X nodaļa. VIII nodaļa parādījās tikai decembra numurā. Tā kā cenzūras atļauju publicēt nodaļu «Biedri» Dostojevskis dabūja tikai gada beigās, VIII noda]a neiegāja ari 1862. gadā publicēto «Piezīmju» atse višķajā izdevumā. Šajā gadā vispirms atsevišķā izdevumā iznāca «Pie zīmju» pirmā daļa, to abonentiem izsūtīja kā žurnāla «Время» janvāra numura pielikumu, pēc tam parādījās vēl viens izdevums, kurā ietilpa pirmā un otrā daļa.

1865. gadā «Piezīmes no Mirušo nama» iznāca atkārtotā izdevumā un tika ievietotas arī Dostojevska pilnīgajā rakstu kopojumā.

Pēdējo reizi Dostojevska dzīves laikā «Piezīmes» tika iespiestas 1875. gadā.

Rokraksts nav saglabājies.

1956. gadā iznākušajos Kopotos rakstos «Piezīmju» teksts iespiests pēc 1875. gada izdevuma, izlabojot drukas kļūdas, kas ieviesušās iepriekšējos izdevumos.

VIII nodaļas teksts, kura nav ne 1862. gada, ne 1875. gada izdevumā, iespiests pēc 1865. gada izdevuma. Iemesli, kāpēc VIII nodaļa nav ievietota 1875. gada izdevumā, nav zināmi. Ļoti iespējams, ka tas bija saistīts ar jaunajiem cenzūras noteikumiem. Nav pamata domāt, ka tā bijusi autora vēlēšanās.

Dostojevskis iecer grāmatu par «Mirušo namu» tūlīt pēc atgriešanās no katorgas un, acīm redzot, vienlaikus raksta atsevišķas nodaļas. Saglabājusies Dostojevska «Sibīrijas burtnīca», kurā pierakstīts ļoti daudz tautas izteicienu, parunu, kas vēlāk izmantoti «Piezīmēs no Mirušo nama» un citos rakstnieka sacerējumos (tā publicēta krājumā «Звенья», т. 4, 1936, с. 415—438). No Р. К. Martjanova pierakstītajiem citu stāstījumiem izriet, ka Dostojevskis pie «Mirušo nama» strādāja jau cietumā «kā I. I. Troickis (hospitāļa vecākais ārsts. — L. R.) pastāstīja kādam no jauniešiem, Dostojevskis «Piezīmes no Mirušo nama» sācis rakstīt hospitālī ar viņa piekrišanu, jo arestanti bez priekšniecības atļaujas nedrīkstējuši lietot nekādus rakstāmpiederumus, un pirmās nodaļas ilgu laiku atradušās glabāšanā pie hospitāļa vecākā feldšera» («Исторический вестник», 1895, № 11, с. 452). Tiešs liecinieks tam, ka rakstnieks strādāja pie sacerējuma «Piezīmes no Mirušo nama», bija Dostojevska draugs no Semipalatinskas laika А. E. Vrangelis: «Man pirmajam bija lemta laime redzēt F. M. tajos brīžos, kad viņš nodevās daiļradei.» («Воспоминания о Достоевском в Сибири», 1912, с. 70.)

1854. gada 22. februārī pirmā, visai garā Mihailam Dostojevskim rakstītā vēstule ir itin kā darba «Piezīmes no Mirušo nama» uzmetums^ jo tās teksts gandrīz burtiski sakrīt ar atsevišķām vietām nākamajā stāstā: «Jums, muižniekiem, ir dzelzs knābji, jūs esat mūs noknābājuši. Agrāk bijis kungs, mocījis ļaudis, bet tagad nu brālītis kļuvis pēdīgais plukata» … «šāda tēma tika risināta visus četrus gadus.» («Письма», т. 1, с. 136.) Ar lielu saviļņojumu Dostojevskis pastāsta par to iespaidu, kādu uz viņu atstājis vienkāršais krievu tautas raksturs: «Tici vai ne, sastopami arī bagāti, spēcīgi, brīnišķīgi raksturi, un cik liels bija prieks zem raupjās virskārtas atrakt zeltu.» (Turpat.)

Pēc pieciem gadiem — 1859. gada 11. oktobrī jau no Tveras Dostojevskis pirmo reizi vēstulē pavēstīja brālim par savu nodomu publicēt «Piezīmes no Mirušo nama». Pats rakstnieks ļoti labi saprata, kāda nozīme ir viņa jaunajam sacerējumam, un nešaubījās par tā panākumiem nākotnē: «Mīļais Miša, nedomā, ka es ceļu degunu gaisā vai dižojos ar savu «Mirušo namu», prasīdams par to 200 rubļu. Nepavisam ne; tomēr es ļoti labi saprotu, cik interesanta un nozīmīga šī grāmata var kļūt, tāpēc negribu zaudēt, kas man pienākas.» («Письма», т. 1, с. 263.)

Lasītāju un kritikas atsauksmes par «Piezīmēm no Mirušo nama» bija atzinīgas un pat jūsmīgas. 1861. gada decembra beigās Turgeņevs Dostojevskim rakstīja no Parīzes: «Esmu Jums ļoti pateicīgs, ka atsūtījāt man žurnāla «Время» divus numurus, kurus es lasu ar lielu prieku. Jo sevišķi Jūsu «Piezīmes no Mirušo nama». Pirts aina patiesi ir Dantes spalvas cienīga, un Jūsu dažādo personu (piem., Petrova) raksturojumos ir daudz smalkas un pareizas psiholoģijas.» («Достоевский Ф. M. и Тургенев И. С., Переписка», «Academia», 1928, с. 30.)

Spožu atsauksmi par šo grāmatu devis Hercens, kurš daudz darījis, lai veicinātu tās izplatīšanu ārzemēs: «Pie tam nevajag aizmirst, ka šis laikmets (kad sešdesmito gadu reformu priekšvakarā sabiedrībā jaušama pacilātība. — L. R.) atstājis mums kādu drausmīgu grāmatu, savā ziņā caimen horrendumkas vienmēr paliks redzamā vietā virs izejas

1 Dziesma, kas iedveš šausmas (latiņu vai.).

no Nikolaja drūmā valdīšanas laika tikpat kā pazīstamais Dantes uzraksts virs ieejas ellē: tas ir Dostojevska «Mirušo nams», šaušalīgs vēstījums, kura autors droši vien pats nemaz nenojauta, ka, ar važās iekaltu roku zīmēdams savu biedru — katordznieku tēlus un aprakstīdams viena Sibīrijas cietuma tikumus, viņš rada freskas Buonaroti garā.» (Герцен А. И. Собр. соч., под ред. Лемке, т. XVII, с. 258.)

«Piezīmes no Mirušo nama» sagādāja Dostojevskim pasaules slavu.

Krievu kritikā visnozīmīgākais darbs par šo Dostojevska grāmatu bija D. I. Pisareva raksts «Bojā gājušie un bojā ejošie» (1866).

Pisarevs augstu novērtēja grāmatas «Piezīmes no Mirušo nama» humānismu un pasvītroja, ka rakstnieka pozīcija pierādījusi viņa pilsonisko drosmi: «Domājošam lasītājam diezin vai vajag pierādīt, ka noziedznieks, kam pilnīgi atņemtas īpašuma tiesības, tomēr nepārstās domāt un just kā cilvēks. Bet ne jau visus lasītājus var nosaukt par domājošiem, un tāpēc runāt par katordznieku cilvēcisko cieņu mūsu laikos ir ne tikai nepieciešami, bet pat zināmā mērā bīstami.» («Достоевский в русской критике», Гослитиздат, 1956, с. 155—156.) Izrādījās, ka par šīs tēmas iztirzāšanu briesmas draudēja arī pašam Pisarevam. Ziņojumā Preses izdevumu galvenajai pārvaldei cenzors izteica domu, ka Pisarevu šī raksta dēļ pilnīgi pamatoti var saukt pie atbildības.

«Šis sacerējums saistīja lasītāju uzmanību tāpēc, ka tajā attēloti katordznieki, kurus pirms «Mirušo nama» neviens nav uzskatāmi attēlojis,» Dostojevskis rakstīja 1863. gadā. («Письма», т. 1, с. 333—334.) Bet, tā kā «Mirušo nama» tēma ir daudz plašāka un skar daudzas vispārējas tautas dzīves problēmas, tad sacerējuma novērtējums, uzlūkojot to tikai par cietuma atainojumu, vēlāk sarūgtināja rakstnieku. Melnraksta piezīmēs, kuras attiecas uz 1876. gadu, lasām: «Kritika aizrāda, ka «Mirušo namā» Dostojevskis nosodījis cietumus, bet ka tagad sacerējums jau novecojis. Tā esot runāts grāmatu veikalā, piedāvājot citu — jaunāku darbu, kurā nosodīti cietumi». (Центр. Госуд. Архив литературы и искусства, Фонд Ф. М. Достоевского, опись № 1, ед. хр. 16, с. 160.)

Memuārista uzmanība «Piezīmēs no Mirušo nama» koncentrēta ne tik daudz uz paša pārdzīvojumiem, cik uz apkārtējo ļaužu dzīvi un raksturiem. Līdzīgi Ivanam Petrovičam «Pazemotajos un apvainotajos», Gorjančikovu gandrīz pilnīgi nodarbina citu cilvēku likteņi, viņa stāstījumam ir viens vienīgs mērķis: «Parādīt mūsu cietumu un visu, ko es šajos gados pārdzīvoju, vienā pārskatāmā un spilgtā ainā.» Katra nodaļa, veidodama viena veseluma daļu, ir pilnīgi patstāvīgs sacerējums, kas, tāpat kā visa grāmata, veltīts cietuma dzīves atainojumam. Šim galvenajam mērķim pakļauti arī atsevišķu raksturu zīmējumi.

Stāstā daudz masu skatu. Dostojevska tieksme uzmanības centrā izvirzīt nevis individuālus raksturojumus, bet gan bezgala daudzu cilvēku dzīvi veido arī «Piezīmju» īpatnējo ēpiskā vēstījuma stilu.

Sā sacerējuma tēma sniedzas pāri Sibīrijas katorgas apraksta rāmjiem. Pavēstīdams arestantu dzīves stāstus vai gluži vienkārši apcerēdams cietuma tikumus, Dostojevskis cenšas izzināt tur — «uz vaļas» izdarīto noziegumu iemeslus. Un katru reizi, salīdzinot brīvos ļaudis un katordzniekus, izrādās, ka atšķirība nebūt nav tik liela, ka «cilvēki visur ir cilvēki», ka arī katordznieku dzīvi noteic tie paši likumi, pareizāk sakot, brīvie ļaudis pakļauti katorgas dzīves likumiem. Tāpēc dažs labs noziegums tiek izdarīts ar nolūku, lai iekļūtu cietumā «un tur atpestītos no tās vaļas dzīves, kas ir nesalīdzināmi smagāka par dzīvi katorgā».

Vilkdams paralēles starp katorgas dzīvi un dzīvi «uz vaļas», Dostojevskis pirmām kārtām pieskaras pašām galvenajām sociālajām problēmām: vienkāršo ļaužu attieksmēm pret muižniekiem un administrāciju, naudai, darba lomai utt. Kā liecina Dostojevska pirmā vēstule, ko viņš rakstīja pēc iziešanas no cietuma, viņu dziļi satrieca arestantu naidīgās attiecības ar katordzniekiem no muižnieku vidus. «Piezīmēs no Mirušo nama» tās ir plaši parādītas un izskaidroti to sociālie cēloņi: «Jā, muiž niekus pie mums neieredz, sevišķi politiskos… Vispirms, jūs esat pa visam citādi, no viņiem atšķirīgi ļaudis, bet, otrkārt, viņi visi bijuši vai nu muižnieku dzimtcilvēki, vai zaldāti. Spriediet pats — vai viņi var jūs iemīlēt?»

Sevišķi izteiksmīga šajā ziņā ir nodaļa «Pretenzija». Taču stāstītājs kurš, būdams muižnieks, nonācis sevišķi grūtos apstākļos, izprot un pilnīgi attaisno arestantu naidu pret muižniekiem, jo tie, atstājuši cietumu, atkal piebiedrosies tautai naidīgajai šķirai. Tādas pašas jūtas izpaužas vienkāršās tautas pārstāvju attieksmēs pret administrāciju, pret oficiālajām personām. Pat pret hospitāļa ārstiem arestanti izturējās ar aizspriedumu, «jo dakteri tomēr ir kungi».

Ar izcilu meistarību «Piezīmēs no Mirušo nama» radīti vienkāršo ļaužu tēli. Tie visbiežāk ir stipri un viengabalaini raksturi, kuri cieši saauguši ar savu vidi, viņiem ir svešas inteliģentu refleksijas. Tā kā savā agrākajā dzīvē šie cilvēki bijuši apspiesti un pazemoti un uz noziegumiem viņus visbiežāk pamudinājuši sociālie apstākļi, viņi savā sirdī nejūt nožēlu, bet gan skaidri apzinās savas tiesības.

Dostojevskis ir pārliecināts, ka apbrīnojamās dabas dotības, ar kūdrām apveltīti cietumā ieslodzītie cilvēki, citos apstākļos būtu varējušas attīstīties pavisam citādi, rast citādu izlietojumu. Kā barga apsūdzība visai sabiedriskajai iekārtai skan Dostojevska vārdi par to, ka cietumā nonākuši tieši labākie cilvēki no tautas: «Veltīgi gājuši bojā vareni spēki, gājuši bojā nenormālos apstākļos, nepamatoti, neglābjami. Bet kas vainīgs? Jā gan, kas vainīgs?»

Taču kā pozitīvos varoņus Dostojevskis parāda nevis dumpiniekus, bet lēnprātīgos, viņš pat apgalvo, ka dumpības gars cietumā pamazām apsīkstot. Par Dostojevska iemīļotajiem varoņiem «Piezīmēs no Mirušo nama» kļūst jaukais un klusais jauneklis Alejs, labsirdīgā atraitne Nastas ja Ivanovna, sirmais vecticībnieks, kas uzņēmies ciešanas ticības vārdā. Runājot par Nastasju Ivanovnu, Dostojevskis, nenosaucot uzvārdus, polemizē ar Cerniševska saprātīgā egoisma teoriju: «Mēdz teikt (esmu to dzirdējis un lasījis), ka viscildenākā mīlestība uz savu tuvāko esot reizē arī vislielākais egoisms. Kur nu te bija egoisms, nekādi nevaru saprast.» «Piezīmēs no Mirušo nama» pirmo reizi izveidojās tas Dostojevska tikumiskā cilvēka ideāls, kuru viņš vēlāk nenoguris propagandēja, dēvēdams par tautas ideālu. Godīgums un augstsirdība, dievbijīga lēnprātība un pašaizliedzīga mīlestība — tās ir galvenās rakstura iezīmes, ar kurām Dostojevskis apveltī savus iemīļotos varoņus. Vēlāk radīdams Miškinu («Idiots») un Aļošu («Brāļi Karamazovi»), viņš īstenībā attīstīja tālāk tās tendences, kas bija iezīmējušās jau «Piezīmēs no Mirušo nama». Šīs tendences, kas «Piezīmes» sasaistīja ar Dostojevska «vēlīnā posma» daiļradi, sešdesmito gadu kritika vēl nevarēja pamanīt, bet vēlāk, kad bija tapuši rakstnieka nākamie sacerējumi, tās kļuva acīm redzamas. Raksturīgi, ka šai «Piezīmju» pamatlīnijai sevišķu uzmanību veltīja Ļ. N. Tolstojs, pasvītrodams, ka Dostojevska pārliecība ir ļoti tuva viņa paša pārliecībai. 1880. gada 26. septembra vēstulē Strahovam viņš rakstīja: «Šinīs dienās nejutos vesels mi lasīju «Mirušo namu». Daudz esmu aizmirsis, daudz ir nācies lasīt, tomēr visā jaunajā literatūrā, ieskaitot Puškinu, nevaru nosaukt nevienu labāku grāmatu. Visvairāk apbrīnojams nevis tonis, bet gan rakstnieka viedoklis, tas ir atklāts, dabisks un kristiānisks. Laba, pamācīga grāmata. Vakar visu dienu tā mani priecināja, sen nebiju guvis tādu baudījumu. Ja sastapsiet Dostojevski, sakiet viņam, ka esmu viņu iemīlējis.» (Поли. собр. соч. Ф. М. Достоевского, т. 1, СПб., 1883, с. 67.)

353.1рр. … visādām citām subalteinām amatpersonām. — Subalterna amatpersona — cara armijas jaunākais virsnieks.

380. lpp. … Viens ir kanlonists. — Kantonists — zaldāta dēls, kas jau kopš dzimšanas ieskaitīts kara resorā.

386. lpp. … Līdzko M-kis bija aizgājis — poļu revolucionārs Aleksandrs Mireckis, kuram 1846. gadā piespriests desmit gadu ilgs katorgas sods. Viņš tiek pieminēts stāstā «Zemnieks Marejs». («Дневник писателя» за 1876 г.)

.. .no Starodubjes slobodām, kādreizējiem vetkiešiem. — Domātas vecticībnieku slobodas Starodubjē (Cerņigovas guberņā). 18. gs.t glābdamies no valdības vajāšanām, uz šejieni pārcēlās vecticībnieki no Vetkas salas (Sožas upē).

423. lpp. … viņš, Pēterburgas, tās konditoreju un Meščanskas ielu samaitāts. — Pēterburgas vecpilsētā Meščanskas ielās atradās daudz netiklības zaņķu un dzertuvju.

… Kvazimodo tikumiskā ziņā. — Kvazimodo — viens no V. Igo romāna «Parīzes Dievmātes katedrāle» varoņiem. Viņa vārds kļuvis par sugas vārdu, kas apzīmē fizisku kroplumu.

428. lpp. … sievietes, kas arī cieta trimdā. — Toboļskā — ceļā uz Omsku — Dostojevskis sastapās ar dekabristu sievām Muravjovu, Aņņenkovu un Fonvizinu.

444. lpp. … Ar šausmām vēroju vienu no saviem biedriem. — Domāts viens no petraševskiešiem — S. F. Durovs, kurš notiesāts vienlaikus ar Dostojevski.

448. lpp. … pajautāt jums par Napoleonu. — Runa ir par Napoleonu III. Luijs Napoleons Bonaparts (1808—1873), Napoleona I brāļadēls, pēc 1848. gada revolūcijas Francijā kļuva par buržuāziskās republikas (tā sauktās Otrās republikas) prezidentu. 1851. gadā viņa vadībā tika izdarīts kontrrevolucionārs apvērsums, un viņš pasludināja sevi par imperatoru.

491. lpp. «Sāncenši Filatka un Miroška» — populāra P. G. Grigorjeva vodeviļa. 1831. gadā tika uzvesta Pēterburgā. Kopš 1833. gada vairākkārt izdota.

501. lpp. Leporello — dona Žuāna kalps.

536. lpp. Brenviljē — franču marķīze Marija Madlēna Brenviljē, pazīstama noziedzniece, kura noindējusi tēvu, divus brāļus un vairākus citus radiniekus ar nolūku dabūt mantojumā viņu īpašumu. 1676. gadā viņai piespriests nāves sods.

597. lpp. … sastapu T-ski — Simons Tokarževskis (1823—1900), darbojies poļu zemnieku organizācijā, kas cīnījās pret dzimtbūšanu, par Polijas nacionālo neatkarību. Uzrakstījis grāmatu «Septiņi katorgas gadi».

604. lpp. B-skis

— poļu revolucionārs Josifs Boguslavskis.

604. lpp … vecais Z-skis — Josifs 2ahovskis (1800—1851), poļu revolucionārs. Par revolucionāru runu Varšavā 1848. gadā viņam bija piespriests nāves sods, kas aizstāts ar izsūtījumu katorgā uz desmit gadiem.

Content

Dostojevskis Fjodors Pazemotie un apvainotie

PAZEMOTIE UN APVAINOTIE

PIRMĀ DAĻA

I nodala

II n o d a ļ a

III nodaļa

IV nodaļa

v nodaļa

vi nodaja

IX nodaļa

X nodala

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodala

OTRA DAĻA

I nodaļa

II nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodala

ix nodaļa

X n o d aļa

XI nodaļa

TREŠA DAĻA

1 nodaļa

II nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

v nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

IX nodaja

X nodaļa

ceturta daļa

I nodaļa

II nodaļa

iii nodaļa

v nodaļa

VI nodaļa

VII nodala

VIII nodala

IX nodala

EPILOGS

PIEZĪMES NO MIRUŠO NAMA