Dostojevskis Fjodors

Piezīmes no mirušo nama

Fjodors Dostojevskis

Piezīmes no mirušo nama

PIEZĪMES NO MIRUŠO NAMA

Tulkojis Oto Brikšķis

pirmā daļa

,,,

Ievads

Tālajos Sibīrijas novados starp stepēm, kalniem vai necaurejamiem mežiem retumis pagadās mazas, neizskatīgas pilsētiņas ar vienu, daudz ja diviem tūkstošiem iedzīvotāju, koka ēkām un divām baznīcām — vienu pilsētā, otru kapsētā, — pilsētas, kas drīzāk atgādina prāvu Piemaskavas ciemu. Parasti tās ir visai pietiekami apgādātas ar ispravņikiem, piesēdētājiem un visādām citām subalternām amatpersonām. Vispār Sibīrijā, par spīti aukstumam, strādāt ir ļoti silti. Cilvēki te vienkārši, neliberāli; valda veco laiku stingrās, gadsimtu svētītās paražas. Ierēdņi, kas pamatoti uzskata sevi par Sibīrijas muižniecību, ir vai nu iezemieši, sibīrieši, kas te dzīvo kopš seniem laikiem, vai iebraucēji no Krievijas — lielākoties no galvaspilsētām; tos iekārdinājusi papildus izmaksājamā mēnešalga, divkāršā ceļa nauda un vilinošās nākotnes cerības. Tie no viņiem, kas prot atminēt dzīves mīklu, gandrīz vienmēr paliek Sibīrijā un ar prieku tajā iesakņojas. Vēlāk viņi dod bagātīgus un saldus augļus. Turpretī citiem — vieglprātīgiem ļaudīm, kas neprot atminēt dzīves mīklu, Sibīrija drīz apnīk, un viņi skumīgi jautā paši sev, kāpēc gan braukuši uz šejieni. Ar nepacietību viņi nokalpo likumā paredzēto laiku — trīs gadus un, kad tas beidzies, tūliņ lūdz pārcelt viņus un atgriežas mājās, lamādami Sibīriju un zobodamies par to. Viņiem nav taisnība: ne vien darba ziņā, bet pat no daudziem viedokļiem Sibīrijā var dzīvot kā niere pa taukiem. Klimats lielisks, ir daudz gaužām bagātu un viesmīlīgu tirgoņu, daudz visai pārtikušu cittautiešu. Jaunkundzes zied kā rozes un ir augstākā mērā tikumīgas. Meža putni lido pa ielām un paši skrien virsū medniekiem. Šampanieša tiek izdzerts nedabiski daudz. Kaviārs apbrīnojams. Raža vietām ir piecpadsmitais grauds… Vispār tā ir svētīta zeme. Vajag tikai prast to izmantot. Sibīrijā to prot.

Vienā tādā omulīgā un pašapmierinātā pilsētiņā, kurā bija sevišķi jauki iedzīvotāji un par kuru manā sirdī paliks neizdzēšamas atmiņas, es sastapu Aleksandru Petroviču Gorjančikovu, nometinātu muižnieku, kas dzimis Krievijā, bet tad kļuvis otrās kategorijas izsūtītais katordznieks par savas sievas nogalināšanu un pēc tiesas piespriestā desmit gadu ilgā katorgas soda izciešanas pieticīgi un klusi nodzīvoja savu mūžu K. pilsētiņā kā nometinātais. Patiesībā viņš bija pierakstīts kādā tuvējā pagastā, bet dzīvoja pilsētā, kur bija iespējams ar bērnu mācīšanu nopelnīt dienišķo iztiku. Sibīrijas pilsētās bieži sastopami skolotāji, kas bijuši izsūtīti un vēlāk nometināti. No tādiem nemēdz vairīties. Viņi māca galvenokārt franču valodu, kura dzīvē tik ļoti nepieciešama un par kuru, ja nebūtu šo skolotāju, tālajos Sibīrijas novados nebūtu ne jausmas. Pirmoreiz es sastapu Aleksandru Petroviču mājās pie kāda veco laiku nopelniem bagāta un viesmīlīga ierēdņa Ivana Ivaniča Gvozdikova, kuram bija piecas dažāda vecuma daudzsološas meitas. Aleksandrs Petrovičs pasniedza viņām stundas četras reizes nedēļā par trīsdesmit sudraba kapeikām stundā. Viņa āriene mani ieinteresēja. Tas bija ārkārtīgi bāls un vājš, maza auguma, vārgs, vēl samērā jauns cilvēks, kuram varēja būt apmēram trīsdesmit pieci gadi. Ģērbies viņš bija vienmēr tīrās drēbēs, eiropiešu gaumē. Ja kāds Gorjančikovu uzrunāja, viņš skatījās uz to ārkārtīgi cieši un vērīgi, visai pieklājīgi uzklausīja katru teikto vārdu, it kā to pārdomādams, — un šķita, ka ar šo jautājumu viņam būtu likts atrisināt kādu uzdevumu vai no viņa gribētu izvilināt kādu noslēpumu, — un beidzot atbildēja īsi un skaidri, taču tik rūpīgi apsvērdams katru atbildes vārdu, ka uzrunātājs pēkšņi nez kāpēc sāka justies neērti un beidzot pats bija priecīgs, ka saruna beigusies. Es jau toreiz iztaujāju Ivanu Ivaniču par viņu un dabūju zināt, ka Gorjančikovs dzīvojot nevainojami un tikumīgi un ka citādi Ivans Ivaničs nebūtu viņu aicinājis mācīt savas meitas; viņš gan no visiem vairoties, esot briesmīgi nesabiedrisks, tomēr neparasti izglītots, daudz lasot, taču vienmēr runājot ļoti maz, un vispār viņu esot diezgan grūti iesaistīt sarunā. Citi apgalvoja, ka viņš esot pilnīgi traks, lai gan atzina, ka patiesībā tas vēl nav necik liels trūkums, ka daudzi pilsētas cienījamie vīri būtu ar mieru izrādīt Aleksandram Petrovičam visāda veida labvēlību, ka viņš varētu būt pat noderīgs, rakstīt lūgumrakstus utt. Tika izteiktas domas, ka viņam Krievijā laikam krietni daudz radu, turklāt tie varbūt nav tie sliktākie cilvēki, bet bija zināms, ka viņš kopš paša trimdas sākuma krasi pārtraucis ar tiem jebkādus sakarus, — īsi sakot, pats sev kaitē. Turklāt visi mūsu pilsētiņā zināja viņa dzīves stāstu, zināja, ka viņš nogalinājis savu sievu jau pirmajā laulības gadā, nogalinājis aiz greizsirdības un pats paziņojis, ka vainīgais ir viņš (kas lielā mērā mīkstināja sodu). Bet tādus noziegumus vienmēr mēdz uzskatīt par nelaimi un nožēlot. Un tomēr savādnieks stūrgalvīgi vairījās no visiem un cilvēkos gāja tikai tad, kad bija jāpasniedz stundas.

Es sākumā nepievērsu Gorjančikovam sevišķu uzmanību, bet — pats nezinu, kāpēc, — sāku pamazām par viņu interesēties. Viņā bija kaut kas mīklains. Vaļsirdīgi izrunāties nebija ne mazākās iespējas. Protams, uz maniem jautājumiem viņš vienmēr atbildēja un pat tā, it kā uzskatītu to par savu svarīgāko pienākumu; tomēr pēc viņa atbildēm man nez kāpēc kļuva neērti turpināt iztaujāšanu; arī viņa sejā pēc tādām sarunām vienmēr bija redzamas it kā ciešanas un nogurums. Atceros, reiz kādā skaistā vasaras vakarā mēs abi atgriezāmies mājās no Ivana Ivaniča. Piepeši man ienāca prātā ielūgt viņu uz brīdi pie sevis, lai izsmēķētu kādu papirosu. Nespēju aprakstīt, kādas šausmas izpaudās Gorjančikova sejā. Viņš pagalam apmulsa, sāka murmināt nesakarīgus vārdus un pēkšņi, nikni uz mani paskatījies, metās bēgt pretējā virzienā. Es pat pabrīnījos. Kopš tā laika viņš sastopoties raudzījās manī ar tādām kā izbailēm. Bet es nelikos mierā; kaut kas mani vilktin vilka pie viņa, un pēc mēneša ne no šā, ne no tā pats apciemoju Gorjančikovu. Protams, es rīkojos muļķīgi un nesmalkjūtīgi. Viņš dzīvoja pašā nomalē pie kādas vecas pilsētnieces, kurai bija diloņslima meita, bet tai — ārlaulībā dzimusi meita, gadus desmit vecs bērns, glīts un jautrs skuķēns. Tai brīdi, kad es gāju iekšā, Aleksandrs Petrovičs sēdēja pie galda un mācīja viņai lasīt. Ieraudzījis mani, viņš tā apjuka, it kā es viņu būtu pieķēris kādā noziegumā. Gorjančikovs apmulsa galīgi, uzlēca no krēsla un raudzījās manī platām acīm. Mēs beidzot apsēdāmies; viņš vērīgi sekoja katram manam skatienam, it kā tiem būtu kāda īpaša, noslēpumaina nozīme. Es sapratu, ka viņš ir līdz ārprātam slimīgi aizdomīgs. Gorjančikovs ar naidu raudzījās manī, bezmaz jautādams: «Vai drīz tu iesi no šejienes prom?» Es sāku runāt par mūsu pilsētiņu, par jaunākajiem notikumiem. Gorjančikovs klusēja un nikni smīnēja. Izrādījās — viņš ne tikai nezina visparastākos, visiem zināmos pilsētas jaunumus, bet pat neinteresējas par tiem. Pēc tam sāku runāt par mūsu novadu, par tā vajadzībām; viņš klausījās klusēdams un tik savādi mani uzlūkoja, ka man beidzot kļuva kauns par mūsu sarunu. Es tomēr bezmaz iekārdināju viņu ar jaunākajām grāmatām un žurnāliem, ko turēju rokās; nupat biju saņēmis tos pastā un piedāvāju viņam vēl neatgrieztus. Viņš uzmeta tiem alkanu skatienu, bet tūliņ grozīja savu nodomu un noraidīja priekšlikumu, aizbildinādamies ar nevaļu. Beidzot es atvadījos un, izgājis ārā, jutu, ka no sirds novēlies nepanesams smagums. Man bija kauns un likās ārkārtīgi muļķīgi plīties virsū tādam cilvēkam, kas par savu galveno uzdevumu uzskata pēc iespējas tālāk paslēpties no visas pasaules. Bet, kas darīts, tas padarīts. Atceros, ka grāmatas es pie viņa tikpat kā nemaz neredzēju, tātad nebija taisnība tiem, kas teica, ka viņš daudz lasot. Taču, pāris reižu braukdams ļoti vēlu naktī garām Gorjančikova logiem, redzēju tajos gaismu. Ko gan viņš darīja, palikdams nomodā līdz rītausmai? Vai tik nerakstīja? Bet, ja rakstīja, ko tad īsti?

Apstākļi lika man uz kādiem trim mēnešiem aizbraukt no mūsu pilsētiņas. Atgriezies mājās ziemā, uzzināju, ka Aleksandrs Petrovičs rudenī nomiris, nomiris vientulībā un pat ne reizi nav aicinājis pie sevis dakteri. Pilsētiņā viņu bija jau gandrīz pavisam aizmirsuši. Viņa dzīvoklis stāvēja tukšs. Es nekavējoties iepazinos ar nelaiķa saimnieci, lai uzzinātu, ar ko īsti nodarbojies viņas īrnieks un vai nav ko rakstījis. Par divdesmit kapeikām saimniece man atnesa veselu groziņu ar nelaiķa atstātajiem papīriem. Sirmgalve atzinās, ka divas burtnīcas jau saplēsusi. Tā bija nīgra un nerunīga veca sieva, no kuras "grūti kaut ko prātīgu izdibināt. Par savu īrnieku viņa nevarēja man pateikt nekā sevišķi jauna. Pēc viņas vārdiem, īrnieks gandrīz nekad neko neesot darījis un mēnešiem ilgi neesot atvēris grāmatu, nedz arī ņēmis rokā spalvu; toties caurām naktīm staigājis uz priekšu un atpakaļ pa istabu un visu laiku kaut ko domājis, bet reizēm arī runājis pats ar sevi. Ļoti iemīlējis un lutinājis viņas mazmeitiņu Katju, it īpaši pēc tam, kad dabūjis zināt, ka viņu sauc par Katju, un Katrīnas dienā vienmēr gājis noturēt par kādu aizlūgumu. Ciemiņus nevarējis ciest, no mājas gājis ārā tikai mācīt bērnus; skatījies greizi pat uz viņu, veceni, kad reizi nedēļā iegājusi viņa istabā, lai kaut mazliet to uzkoptu, un triju gadu laikā neesot pārmijis ar viņu gandrīz neviena vārda. Es pajautāju Katjai, vai viņa atceras savu skolotāju. Meitene klusēdama paskatījās uz mani, pagriezās pret sienu un sāka raudāt. Tātad šis cilvēks bija varējis panākt, ka viņu kaut jel kāds iemīļo.

Es paņēmu Gorjančikova papīrus līdzi un visu dienu tos šķiroju. Trīs ceturtdaļas bija bezsaturīgas, nenozīmīgas lapiņas vai skolnieciski glītraksta vingrinājumi. Bet viena diezgan bieza klade bija pierakstīta sīkiem burtiņiem un nepabeigta, varbūt paša autora pamesta un aizmirsta. Tas bija Aleksandra Petroviča desmit gadu ilgās katorgas dzīves apraksts, kaut arī nesakarīgs. Vietumis šo aprakstu pārtrauca kāds cits stāsts, kādas neparastas, šausmīgas atmiņas, kas bija pierakstītas ar nevienādu, konvulsīvu rokrakstu, it kā viņu kāds būtu ar varu spiedis rakstīt. Es vairākas reizes pārlasīju šīs aprautās piezīmes un gandrīz biju pārliecināts, ka tās rakstītas ārprātā. Taču katordznieka piezīmes — «Mirušo nama ainas», kā viņš tās savā rokrakstā pats reiz nosauc, man likās diezgan interesantas. Gluži jauna, līdz šim nezināma pasaule, dažs labs neparasts fakts, dažas īpatnējas piezīmes par bojā gājušiem ļaudīm mani aizrāva, un es šo to izlasīju ar interesi. Protams, varbūt es maldos. Pārliecināšanās nolūkā izraugos vispirms divas trīs nodaļas. Lai spriež lasītāji…

[1]

I Mirušo nams

Mūsu katorgas cietums atradās cietokšņa malā, pie paša cietokšņa vaļņa. Gadījās paskatīties pa sētas spraugām dieva pasaulē — vai nevar kaut jel ko ieraudzīt? — un tik vien redzams kā debesu strēle un augstais, nezālēm apaugušais zemes valnis, bet pa valni dienu un nakti uz priekšu un atpakaļ staigā sargkareivji, un tad nāk prātā doma, ka paies gadi, bet es tāpat pieiešu paskatīties pa sētas spraugām un redzēšu to pašu valni, tādus pašus

sargkareivjus un to pašu mazo debesu strēli, ne tās debesis, kas plešas pār cietumu, bet citas — tālas, brīvas debesis. Iedomājieties lielu, apmēram divsimt soļu garu un pusotra simta soļu platu pagalmu, ap kuru visapkārt nepareiza sešstūra veidā uzcelts augsts žogs jeb sēta no gariem, dziļi zemē stāvus ieraktiem stabiem (pāļiem), kas sāniski pieslienas cieši cits pie cita, sastiprināti kopā ar šķērskokiem un augšgalā nosmailināti, — tāds ir ārējais cietuma žogs. Vienā žoga pusē ierīkoti stingri vārti, kas vienmēr ir aizslēgti un ko allaž — dienu un nakti apsargā kareivji. Vārtus slēdza vaļā tikai pēc pieprasījuma, lai izlaistu ieslodzītos uz darbu. Viņpus vārtiem bija gaiša, brīva pasaule, dzīvoja tādi paši cilvēki kā visi. Taču šaipus žoga tā pasaule likās fantastiska pasaka. Te bija sava — īpaša pasaule, kas ne ar ko nav salīdzināma; te bija savi īpaši likumi, savi tērpi, savi tikumi un paražas — un dzīvo miroņu nams, tāda dzīve kā nekur citur un arī neparasti cilvēki. Šo neparasto nostūri es tad nu sāku aprakstīt.

Ieejot pa vārtiem, redzamas vairākas ēkas. Gar plašā iekšējā pagalma abām pusēm stiepjas divas garas vienstāva guļbūves. Tās ir kazarmas. Te mīt pa kategorijām izvietotie arestanti. Bez tam dziļāk pagalmā atrodas tāda pati guļbūve: tā ir divdaļīga virtuve; tālāk vēl kāda ēka, kur zem viena jumta ierīkoti pagrabi, produktu noliktavas un šķūņi. Pagalma vidus ir tukšs un veido līdzenu, diezgan lielu laukumu. Te arestanti stājas ierindā, te notiek pārbaudes no rīta, pusdienās un vakaros, bet dažreiz pat vēl vairākas reizes dienā — atkarībā no sargkareivju tramīguma un prasmes ātri skaitīt. Visapkārt — starp ēkām un sētu — atliek vēl diezgan daudz brīvas vietas. Te, aizpagalmā, dažs labs noslēgtāks iin drūmāks ieslodzītais,^neviena neredzēts, mēdz staigāt no darba brīvajā laikā un domāt savas smagās domas. Sastapdamies ar tiem šo pastaigu laikā, es skatījos viņu nīgrajās, apzīmogotajās sejās un centos uzminēt, par ko viņi domā. Kāda katordznieka mīļākā nodarbošanās brīvajā laikā bija skaitīt pāļus. To bija apmēram pusotra tūkstoša, un tos visus viņš turēja prātā. Katrs pālis nozīmēja vienu dienu, katru dienu viņš atskaitīja pa vienam pālim, un pēc atlikušo skaita varēja uzskatāmi redzēt, cik dienu vēl būs jāpavada cietumā līdz katorgas beigām. Katordznieks no sirds priecājās, kad bija beidzis atskaitīt kādu sešstūra malu. Daudz gadu viņam vēl vajadzēja gaidīt, bet cietumā laika bija diezgan, lai iemācītos būt pacietīgam. Es ieiz redzēju, kā no biedriem atvadījās kāds arestants, kas katorgā bija pavadījis divdesmit gadus un beidzot izgāja uz vaļu. Daži vēl atcerējās, kā viņš pirmoreiz bija ienācis cietumā — jauns, bezrūpīgs, nedomādams ne par savu noziegumu, ne par savu sodu. Viņš gāja ārā, būdams jau sirms vecis ar drūmu un sāpju sagrauztu seju. Klusēdams apstaigāja visas sešas mūsu kazarmas. Iedams iekšā katrā kazarmā, viņš, pagriezies pret svētbildēm, noskaitīja lūgšanu, zemu klanījās biedriem un lūdza nepieminēt viņu ar ļaunu. Atceros arī, kā reiz kādu arestantu, kas pirms tam bijis turīgs Sibīrijas zemnieks, pievakarē izsauca pie vārtiem. Pusgadu pirms tam viņš bija dabūjis zināt, ka kādreizējā sieva apprecējusies, un stipri sadrūvējies. Tagad viņa pati piebrauca pie cietuma, lūdza izsaukt arestantu un pasniedza viņam žēlastības dāvanu. Abi parunājās kādu bridi, nobirdināja asaru un šķīrās uz visiem laikiem. Kad arestants nāca atpakaļ uz kazarmu, es redzēju viņa seju … Jā, te varēja iemācīties būt pacietīgam.

Kad metās krēsla, mūs visus veda iekšā kazarmās, kur arī ieslēdza pa nakti. Man vienmēr bija smagi, kad no āra vajadzēja iet iekšā kazarmā. Tā bija gara, zema un smacīga telpa, ko blāvi apgaismoja tauku sveces un kur smaga dvaka rāva elpu ciet. Tagad nesaprotu, kā es šai kazarmā varēju nodzīvot desmit gadus. Manas nāras — tikai trīs dēļi — tad arī bija mana vieta. Uz tādām pašām nārām mūsu telpā vien bija savietojušies ap trīsdesmit cilvēku. Ziemā kazarmu slēdza ciet agri; savas četras stundas vajadzēja gaidīt, kamēr visi iemieg. Bet līdz tam — troksnis, kņada, smiekli, lamas, važu šķindoņa, dvinga un kvēpi, noskūtas galvas, apzīmogotas sejas, skrandaini tērpi, viss nonicināts un nopulgots … Jā, cilvēkam ir sīksta dzīvība! Cilvēks ir būtne, kas pie visa pierod, un, manuprāt, šis apzīmējums viņam vislabāk piedien.

Cietumā mēs bijām pavisam ap divsimt piecdesmit cilvēku — gandrīz nemainīgs skaits. Vieni nāca klāt, otri beidza izciest sodu un gāja ārā, trešie mira. Un kādi gan cilvēki te nebija! Manuprāt, te bija pārstāvētas visas Krievijas guberņas, visas daļas. Bija arī cittautieši, pat daži katordznieki no Kaukāza kalniešu vidus. Tie visi bija sadalīti pēc nozieguma smaguma, tātad pēc gadu skaita, kas piespriests par noziegumu. Tā vien šķiet, ka nebija tāda nozieguma, kuru kāds no arestantiem nebūtu pastrādājis. Cietumnieku lielum lielā daļa bija izsūtītie civilās kategorijas katordznieki (stipri tiesātie katordznieki, kā naivi izteicās paši arestanti[11] ). Šiem noziedzniekiem bija atņemtas visas tiesības, tie bija no sabiedrības atgriezti riecieni, cilvēki ar apzīmogotām sejām, lai tās visu mūžu liecinātu par viņu atstumtību. Tie tika nosūtīti katorgā uz laiku no astoņiem līdz divpadsmit gadiem un pēc tam nometināti Sibīrijas pagastos. Bija arī militārās kategorijas noziedznieki, kuriem nebija atņemtas tiesības, tāpat kā visās Krievijas militārajās arestantu rotās. Tie tika atsūtīti uz īsu laiku un pēc soda izciešanas atgriezās turpat, no kurienes bija nākuši, — zaldātos, Sibīrijas robežapsardzības bataljonos. Daudzi no viņiem gandrīz tūdaļ atgriezās cietumā par otrreizējiem smagiem noziegumiem, taču ne vairs uz īsiem termiņiem, bet uz divdesmit gadiem. Šo kategoriju sauca par «pastāvīgo». Taču «pastāvīgajiem» vēl nebija pilnīgi atņemtas visas tiesības. Beidzot bija vēl viena visbriesmīgāko, galvenokārt militāro noziedznieku kategorija, un tādu bija diezgan daudz. Šo kategoriju sauca par «īpašo nodaļu». Šurp tika sūtīti noziedznieki no visas Krievzemes. Viņi paši sevi uzskatīja par mūžiniekiem un savu soda laiku nezināja. Pēc likuma viņiem vajadzēja divkāršot un trīskāršot darba normas. Viņi tika turēti cietumā līdz tam laikam, kamēr Sibīrijā tiks noorganizēti vissmagākie katorgas darbi. «Jūs uz laiku, bet mēs — vienā laidā pa katorgu,» viņi mēdza teikt citiem ieslodzītajiem. Vēlāk es dzirdēju, ka šī kategorija esot likvidēta. Bez tam mūsu cietoksnī esot likvidēta arī civilā kārtība un izveidota viena kopēja militāra arestantu rota. Protams, līdz ar to mainījusies arī priekšniecība. Tātad es aprakstu vecos laikus — tos, kas sen pagājuši

Tas notika sen, tagad man šķiet, ka tas bijis sapnis. Atceros, kā es gāju cietumā iekšā. Tas bija vakarā, decembra mēnesī. Metās jau krēsla; katordznieki atgriezās no darba un gatavojās pārbaudei. Ūsains unteroficieris beidzot atvēra durvis uz to neparasto namu, kur man vajadzēja pavadīt tik daudz gadu, izjust tik daudz ciešanu, par kurām, ja es tās pats nebūtu izbaudījis, man nevarētu būt pat aptuvenas jēgas. Piemēram, es nekādi nebūtu varējis iedomāties — kas tur nu tik briesmīgs un mokošs, ka visā manā desmit gadu ilgajā katorgas laikā es ne reizi, nevienu brīdi nebūšu viens? Uz darbu vienmēr konvoja apsardzībā, mājās kopā ar divsimt biedriem un ne reizi, ne reizi — viens pats! Man gan vajadzēja pierast ne tikai pie tā vien!

Te bija nejauši slepkavas un slepkavas pēc amata, laupītāji un laupītāju atamani. Bija vienkārši blēži un klaidoņi, pazaudētās naudas uzlasītāji un kramplauži. Bija arī tādi, par kuriem grūti pateikt, kāpēc viņi atsūtīti šurp. Un tomēr katram bija savs dzīves stāsts, drūms un smags kā paģiras pēc vakardienas reibuma. Vispār par savu pagātni viņi runāja maz, nemēdza stāstīt un, acīm redzot, centās nedomāt par to, kas bijis. Es pazinu pat slepkavas, kas bija jautri un itin nekad par savu likteni nedomāja, tā ka varēja derēt: tiem sirdsapziņa nekad neko nav pārmetuši. Tomēr bija arī drūmas sejas, bija cilvēki, kas gandrīz vienmēr klusēja. Vispār par savu dzīvi reti kāds stāstīja, bez tam būt ziņkārīgam nebija modē, tas nebija parasts, nebija pieņemts. Varbūt vienīgi aiz gara laika kāds retumis kļūst runīgs, bet otrs vienaldzīgi un drūmi klausās. Neviens te nevienu ne ar ko nevarēja pārsteigt. «Mēs esam skoloti ļaudis!» viņi bieži mēdza teikt ar dīvainu pašapmierinātību. Atceros, reiz kāds iereibis laupītājs (katorgā dažreiz varēja arī piedzerties) sāka stāstīt, kā viņš noslepkavojis piecgadīgu zēnu, kā vispirms pievilinājis to ar rotaļlietu, pēc tam ievedis kādā tukšā šķūnī un tur nogalējis. Visa kazarma, kas līdz tam bija smējusies par viņa jokiem, sāka vienā balsī protestēt, un laupītājs bija spiests apklust. Kazarma nesāka protestēt aiz sašutuma, bet tāpat vien, tāpēc ka par to nevajadzēja runāt, tāpēc ka par to nebija parasts runāt. Pie viena aizrādīšu, ka šie ļaudis bija tiešām skoloti — un pat ne pārnestā, bet tiešā nozīmē. Droši vien vairāk nekā puse no viņiem prata lasīt un rakstīt. Vai vēl kādā citā vietā, kur krievu ļaudis sapulcējas lielā skaitā, varētu atšķirt nost divsimt piecdesmit cilvēku, no kuriem puse prastu lasīt un rakstīt? Vēlāk es dzirdēju, ka no šādiem skaitļiem kāds esot sācis secināt: lasīt un rakstīt prašana samaitājot cilvēkus. Tā ir kļūda. Iemesli tam pavisam citi, lai gan jāatzīst, ka lasīt un rakstīt prašana attīsta cilvēkos pašpaļāvību. Bet tas taču nav nekas peļams. Kategorijas cita no citas atšķīrās ar apģērbu: vienas kategorijas arestantiem puse jakas bija tumšbrūna, bet otra puse pelēka, tāpat biksēm — viena stara pelēka, bet otra tumšbrūna. Reiz darbā kāda meitene, veģu pārdevēja, pienākusi pie arestantiem, ilgi vērās manī, tad pēkšņi sāka skaļi smieties. «Fui, cik nesmuki!» viņa iesaucās. «I pelēkās vadmalas pietrūcis, i melnās!» Dažiem visa jaka bija no pelēkas vadmalas, tikai piedurknes tumšbrūnas. Arī galvu skuva dažādi: vieniem puse galvas bija noskūta gareniski, citiem šķērsām.

Jau no pirmā acu uzmetiena varēja manīt, ka visai šai neparastajai saimei piemīt kaut kas acīm redzami kopējs: pat visspilgtāk izteiktās, visoriģinālākās personības, kas negribot valdīja pār citiem, centās pielāgoties cietumnieku vispārējam izturēšanās veidam. Teikšu tomēr, ka visi katordznieki, izņemot tikai dažus neizsīkstoši jautrus vīrus, kurus tāpēc pārējie nicināja, bija drūmi, skaudīgi, drausmīgi godkārīgi, lielīgi, viegli aizvainojami un briesmīgi formālisti. Par vislielāko tikumu uzskatīja spēju ne par ko nebrīnīties. Visi bija ķerti uz ārišķīgu iznesību. Tomēr nereti pēc visaugstprātīgākās uzpūtības zibens ātrumā iestājās vislielākais gļēvums. Bija daži patiesi stipri raksturi: tie izturējās vienkārši un neākstījās. Taču savādi: šo īsto — stipra rakstura cilvēku vidū bija daži pārmērīgi, gandrīz vai slimīgi godkārīgi. Vispār godkārība, ārišķība bija pirmajā vietā. Lielākā daļa katordznieku bija samaitāti un kļuvuši par pēdīgiem neliešiem. Tenkas un pļāpas turpinājās nepārtraukti, tā bija pekle, elles tumsība. Tomēr pret cietuma iekšējiem noteikumiem un atzītajām paražām neviens neuzdrīkstējās sacelties, visi tiem pakļāvās. Bija spilgti, izcili raksturi, kas pakļāvās ar grūtībām, ar piepūli, tomēr pakļāvās. Uz cietumu tika atsūtīti tādi, kas brīvībā bija pāršāvuši pār strīpu, zaudējuši jebkādu mēra sajūtu, tā ka beidzot pat savus noziegumus pastrādājuši, it kā nevaldīdami vairs pār sevi, it kā paši nezinādami, kāpēc, kā murgu mākti, kā reibonī, bieži vien aiz pārmērīgi sakāpinātas godkāres. Bet pie mums viņus tūliņ atsēdināja, lai gan dažs labs pirms ierašanās cietumā bija iedvesis šausmas veseliem ciemiem un pilsētām. Apskatījies apkārt, jaunpienācējs drīz vien saprata, ka nokļuvis citādā vidē, nekā bija domājis, ka l&lt;' nu nevienu pārsteigt nevar, un nemanot kļuva rāms, centās pielāgoties vispārējam izturēšanās veidam. Šis vispārējais izturēšanās veids ārēji izpaudās īpatnējā paš&lt; ieņā, kas piemita gandrīz visiem cietuma iemītniekiem. II kā tiešām katordznieka — notiesātā nosaukums būtu nez kāds goda tituls. Ne jausmas no kauna un nožēlas! Bija vērojama gan arī zināma ārēja, tā sakot, oficiāla pazemība un samierināšanās. «Mēs esam beigti cilvēki,» viņi mēdza teikt. «Nepratām dzīvot uz vaļas, nu velkamies starp zaldātu rindām, caur stroju.» — «Neklausījām tēvam un mātei, nu jāklausās bungu rīboņā.» — «Negribējām dzīvot labas dienas, tagad smokam cietuma sienās.» Tā tika runāts bieži, to izteica gan pamācību, gan parastu sakāmvārdu un pieteicienu veidā, bet nekad ne nopietni. Tie bija tikai vārdi. Diez vai kaut viens katordznieks klusībā atzinās, ka ir rīkojies nelikumīgi. Lai tik pamēģinātu kāds, kas nav katordznieks, pārmest arestantam, ka viņš izdarījis noziegumu, sabārt viņu (lai gan krievu raksturā nav pārmest noziedzniekam) — lamām nebūs gala. Un cik meistariski viņi visi prata lamāties! Lamājās izsmalcināti, mākslinieciski. Lamāšanās bija tiktāl izkopta, ka kļuvusi par mākslu: viņi centās iedzelt ne tik daudz ar apvainojošu vārdu kā ar apvainojošu nozīmi, jēgu, domu — bet tas ir smalkāk, indīgāk. Nemitīgie strīdi vēl vairāk attīstīja šo mākslu. Visi šie cilvēki strādāja spaidu kārtā, tas nozīmē — bija dīkdieņi, tātad demoralizējās. Ja nebija demoralizējušies pirms tam, tad demoralizējās katorgā. Neviens te nebija ieradies pēc paša gribas; visi bija cits citam sveši.

«Velns novalkāja trīs pārus vīžu, kamēr savāca mūs kopā vienā barā!» viņi mēdza teikt paši par sevi. Tāpēc arī tenkas, intrigas, bābiskas nevalodas, skaudība un nikni ķīviņi šajā ellē bija visraksturīgākais. Neviens bābietis nespēj būt tik bābisks kā dažs labs no šiem slepkavniekiem. Atkārtoju, bija arī viņu vidū stipra rakstura cilvēki, kuri visu mūžu raduši valdīt un pavēlēt, cilvēki — norūdīti, bezbailīgi. Tos gribot negribot cienīja; turpretī viņi paši, lai gan stipri sargāja savu slavu, tomēr centās citus neapgrūtināt, bez iemesla nelamājās, izturējās ar neparastu pašcieņu, bija prātīgi un gandrīz vienmēr klausīja priekšniecībai — ne aiz paklausības principa, ne aiz pienākuma apziņas, bet tāpat vien, it kā pēc kādas vienošanās, apzinoties, ka tas ir savstarpēji izdevīgi. Pret viņiem gan arī izturējās uzmanīgi. Atceros, ka vienu tādu bezbailīgu un apņēmīgu arestantu, kas priekšniecībai bija pazīstams ar savām zvēriskajām tieksmēm, par kādu noziegumu izsauca ārā, lai sodītu. Tas notika vasaras dienā no darba brīvajā laikā. Lai sodīšanas laikā pats būtu klāt, štāba oficieris, tuvākais un tiešais cietuma priekšnieks, ieradās sardzes mājā, kas atradās pie pašiem vārtiem. Arestantiem šis majors bija tāda kā fatāla būtne, kas arestantus novedis tik tālu, ka tie viņa priekšā trīcēja. Majors bija stingrs līdz neprātam, «klupa virsū cilvēkiem», kā katordznieki mēdza teikt. Arestanti visvairāk baidījās viņa caururbjošā lūša skatiena, no kura nebija iespējams neko noslēpt. Viņš it kā redzēja neskatīdamies. Nākdams iekšā cietumā, majors jau zināja, kas notiek otrā galā. Arestanti saukāja viņu par astoņaci. Majora metodes bija aplamas. Viņš ar savu trako, ļauno rīcību tikai saniknoja jau tā niknos cilvēkus un, ja nebūtu bijis pakļauts komandantam, augstsirdīgam un prātīgam cilvēkam, kas dažreiz iegrožoja viņa mežonīgos izlēcienus, tad ar savām aplamībām būtu nodarījis lielu postu. Nesaprotu, kā majors varēja palikt dzīvs; viņš atstāja dienestu sveiks un vesels, lai gan tika nodots tiesai.

Arestants nobālēja, kad viņu izsauca. Parasti viņš pirms pēršanas klusēdams un apņēmīgi gūlās zemē, klusēdams izcieta sodu un pēc tam veikli cēlās kājās, aukstasinīgi un filozofiski novērtēdams savu neveiksmi. Pret viņu gan vienmēr izturējās uzmanīgi. Taču šoreiz arestants nez kāpēc uzskatīja sevi par nevainīgu. Viņš nobālēja un, konvojam neredzot, paguva iebāzt piedurknē asu angļu kurpnieknazi. Naži un visādi asi instrumenti cietumā bija stingri aizliegti. Kratīšanas notika bieži, tās bija pēkšņas un pamatīgas, sodi nežēlīgi. Taču, tā kā grūti ir atrast pie zagļa to, ko viņš noņēmies sevišķi rūpīgi slēpt, un tā kā naži un instrumenti cietumā bija diendienā nepieciešami, tie, par spīti kratīšanām, tika joprojām lietoti. Bet, ja tos arī atņēma, tūdaļ tika iegādāti jauni. Visi katordznieki metās pie sētas un ar aizturētu elpu skatījās pa pāļu spraugām. Visi zināja, ka Petrovs šoreiz negribēs gulties zem rīkstēm un ka pienākusi majora pēdējā stundiņa. Taču izšķirošajā brīdī mūsu majors iesēdās droškā un aizbrauca, uzdevis izpildīt eksekūciju kādam citam oficierim. «Pats dievs izglāba!» arestanti vēlāk runāja. Bet Petrovs pavisam mierīgi izcieta sodu. Viņa dusmas bija pārgājušas līdz ar majora aizbraukšanu. Arestants ir paklausīgs un padevīgs līdz zināmam mēram; taču pastāv mbeža, kuru nedrīkst pārkāpt. Piebildīšu, ka nekas nav interesantāks par šiem dīvainajiem nepacietības un spītības uzliesmojumiem. Bieži vien cilvēks cieš gadiem ilgi, samierinās, iztur visnežēlīgākos sodus un pēkšņi eksplodē kaut kāda nieka, kaut kāda sīkuma dēļ, gandrīz par neko. Zināmā mērā viņu var nosaukt pat par traku, un tā arī mēdz darīt.

Es jau teicu, ka vairāku gadu laikā netiku manījis šajos cilvēkos itin nekādu nožēlu, nekad viņus netirdīja pārdomas par savu noziegumu, un lielākā daļa katordznieku uzskatīja, ka viņi nepavisam nav vainīgi. Tas ir fakts. Protams, lielā mērā tam par iemeslu ir godkāre, slikti piemēri, bramanība un kauns nevietā. No otras puses, kurš varēs teikt, ka līdz pašiem dziļumiem iepazinis šīs grimušās dvēseles un atklājis to, kas pasaulei bija noslēpts? Bet varēja taču pa tik daudziem gadiem kaut vai ko pamanīt un uztvert, saskatīt šais dvēselēs kaut jel kādu īpašību, kas liecinātu par apslēptām ilgām, par ciešanām. Bet tas nenotika, nekad nenotika. Jā, noziegumu, liekas, nevar izprast, raugoties no zināma, jau iepriekš izveidota viedokļa, un nozieguma filozofija ir mazliet sarežģītāka, nekā mēdz domāt. Protams, cietumi un spaidu darbu sistēma neizlabo noziedznieku; tie tikai viņu soda un pasargā sabiedrību, neļaujot ļaundarii^ turpmāk apdraudēt tās mieru. Turpretī noziedzniekā cietums un vissmagākie katorgas darbi izraisa tikai naidu, alkas pēc aizliegtām baudām un drausmīgu vieglprātību. Es esmu cieši pārliecināts, ka pat slavenā vieninieku kameru sistēma ir aplama, maldīga un tikai ārēji sasniedz savu mērķi. Tā izsūc cilvēka dzīvības sulu, satrauc viņa dvēseli, vājina un biedē to, un pēc tam šo morālā ziņā izkaltušo mūmiju, šo pustrako rāda kā labošanās un nožēlas paraugu. Protams, noziedznieks, kas vērsies pret sabiedrību, to nīst un gandrīz vienmēr uzskata par vainīgu, bet sevi par nevainīgu. Turklāt sabiedrība noziedznieku ir jau sodījusi, tādēļ viņš uzskata sevi gandrīz par šķīstītu, par tādu, kas jau norēķinājies. Var beidzot spriest arī no tāda viedokļa, ka bezmaz nāksies attaisnot pašu noziedznieku. Tomēr, lai gan viedokļi var būt dažādi, ikvienam būs jāpiekrīt, ka ir tādi noziegumi, kas vienmēr un visur, kopš pastāv pasaule, pēc visiem spēkā esošajiem likumiem tiek uzskatīti par neapstrīdamiem noziegumiem un par tādiem tiks uzskatīti tik ilgi, kamēr cilvēks paliks cilvēks. Tikai cietumā es dzirdēju, kā par visbriesmīgākajiem, visnedabiskākajiem pārkāpumiem, par visdrausmīgākajām slepkavībām noziedznieki stāsta ar nevaldāmiem, bērnišķīgi jautriem smiekliem. Sevišķi man palicis atmiņā kāds tēva slepkava. Viņš bija cēlies no muižniekiem, strādājis par ierēdni un bijis savam sešdesmit gadus vecajam tēvam tāds kā pazudušais dēls. Dzīvojis ļoti izlaidīgi, iestidzis parādos. Tēvs viņu centies iegrožot, pierunāt; bet tēvam piederējis nams, lauku mājas, jādomā, arī nauda, un — dēls viņu nogalinājis, tīkodams pēc mantojuma. Noziegumu atklāja tikai pēc mēneša. Pats slepkava paziņoja policijai, ka viņa tēvs nez kur pazudis. Visu šo mēnesi slepkava pavadījis vienā netiklībā. Beidzot, viņam prom esot, policija atrada līķi. Visgarām pagalmam stiepies dēļiem pārklāts notekgrāvis. Līķis gulējis šai grāvītī. Tas bijis apģērbts un uzposts, sirmā galva nogriezta un pielikta pie rumpja, bet pagalvī slepkava bija palicis spilvenu. Dēls neatzinās. Viņam atņēma muižnieka tiesības un titulu un nosūtīja katorgā uz divdesmit gadiem. Visu laiku, ko es nodzīvoju kopā ar šo slepkavu, viņš bija lieliskā, jautrā omā. Tas bija aušīgs, vieglprātīgs, augstākā mērā neapdomīgs cilvēks, lai gan nepavisam ne muļķis. Es nekad netiku novērojis, ka viņš būtu bijis sevišķi cietsirdīgs. Arestanti viņu nicināja nevis par izdarīto noziegumu — par to nebija ne runas — bet par dulnumu, par to, ka neprata uzvesties. Sarunās viņš dažreiz pieminēja savu tēvu. Reiz, runādams ar mani par ģimenē iedzimto veselīgumu, viņš piebilda: «Piemēram, mans tēvs, tas līdz pat nāvei nesūdzējās ne par kādu slimību.» Tik zvēriska vienaldzība, protams, nav nemaz iespējama. Tas ir kāds fenomens, kāds ķermeņa defekts, fiziska un garīga kroplība, ko zinātne vēl nav izpazinusi, ne tikai noziedzība vien. Protams, es šim noziegumam neticēju. Taču viņa pilsētas bijušie iedzīvotāji, kuriem vajadzēja zināt visus šā notikuma sīkumus, izstāstīja man pastrādāto noziegumu. Fakti bija tik nepārprotami, ka tiem vajadzēja ticēt.

Arestanti bija dzirdējuši, ka viņš reiz naktī pa miegam kliedzis: «Turi viņu, turi! Cērt galvu nost, galvu, galvu!»

Gandrīz visi arestanti naktīs runāja un murgoja. Lamas, neķītri vārdi, dunči un cirvji viņiem murgojot visbiežāk bija uz mēles. «Mēs esam sisti ļaudis,» viņi teica, «mums visas iekšas atsistas, tāpēc arī pa naktīm kliedzam.»

Katorgas darbs kroņa klaušu pildīšanā bija pienākums, nevis nodarbošanās: arestants atstrādāja savu normu vai pavadīja darbā noteikto stundu skaitu un gāja uz cietumu. Darbu ienīda. Bez sava īpaša — pašu darba, kam varētu nodoties ar visu sirdi un prātu, cilvēks cietumā nespētu dzīvot. Kā gan visi šie attīstītie cilvēki, kas bija strauji dzīvojuši un gribēja dzīvot, kas bija ar varu sadzīti kopā vienā barā, ar varu atrauti no sabiedrības un normālas dzīves, varēja te normāli un pareizi, pēc savas gribas un prāta iedzīvoties? No dīkdienības vien viņos būtu attīstījušās tādas noziedzīgas īpašības, par kurām pašiem agrāk nebija ne jausmas. Bez darba un bez likumīga, dabiski nepieciešama privātīpašuma cilvēks nevar dzīvot, demoralizējas, pārvēršas par zvēru. Un tāpēc aiz dabiskas nepieciešamības un zināmā mērā pašsaglabāšanās jūtām cietumā katram bija savs amats un nodarbošanās. Gandrīz visu garo vasaras dienu aizņēma kroņa darbs; īsajā naktī tikko atlika laika izgulēties. Turpretī ziemā arestantus saskaņā ar noteikumiem, tiklīdz metās krēsla, jau vajadzēja ieslēgt cietumā. Ko lai sadara garajos, garlaicīgajos ziemas vakaros? Un tāpēc gandrīz visas kazarmas, neievērojot aizliegumu, pārvērtās milzīgās darbnīcās. Pats darbs, nodarbošanās nebija aizliegti, taču stingri bija aizliegts turēt cietumā instrumentus, bet bez tiem strādāt nav iespējams. Tāpēc strādāja paslepus, un, liekas, priekšniecība dažkārt skatījās uz to caur pirkstiem. Daudzi arestanti ieradās cietumā, nekā neprazdami, bet mācījās no citiem un pēc tam gāja ārā no cietuma, kļuvuši par labiem amatniekiem. Te bija gan kurpnieki, gan skroderi, gan galdnieki, gan atslēdznieki, gan griezēji, gan apžēlotāji. Bija kāds ebrejs Isajs Bumšteins, juvelieris un reizē augļotājs. Viņi visi strādāja un piepelnīja savu kapeiku. Darbu pasūtījumus dabūja no pilsētniekiem. Nauda ir metālā kalta brīvība, un tāpēc cilvēkam, kuram brīvība atņemta pilnīgi, naudas vērtība desmitkārt lielāka. Ja nauda kaut vai tikai džinkst kabatā, viņš ir jau pa pusei apmierināts, kaut arī nevar to tērēt. Taču naudu var tērēt vienmēr un visur, jo vairāk tāpēc, ka aizliegtais auglis ir divtik salds. Bet katorgā varēja dabūt pat degvīnu. Pīpes bija stingri aizliegtas, tomēr visi tās smēķēja. Nauda un tabaka glāba no cingas un citām slimībām. Bet darbs glāba no noziegumiem: bez darba arestanti būtu cits citu apēduši, tāpat kā zirnekļi stikla burkā. Un tomēr kā darbs, tā nauda bija aizliegti. Nereti naktīs notika pēkšņa kratīšana, visu aizliegto atņēma, un, lai kā nauda tika slēpta, okšķeri to dažreiz tomēr dabūja rokā. Pa daļai tieši tāpēc naudu netaupīja, bet uz ātru roku nodzēra; tieši tāpēc cietumā bija dabūjams arī degvīns. Pēc katras kratīšanas vainīgais ne vien zaudēja visu savu mantu, bet parasti tika arī smagi sodīts. Taču pēc katras kratīšanas atņemtais tūliņ tika sadabūts no jauna, nekavējoties iegādātas jaunas mantas, un viss turpinājās pa vecam. Priekšniecība to zināja, bet arestanti nekurnēja par sodiem, lai gan tāda dzīve atgādināja dzīvi uz Vezuva.

Tie, kas neprata amatu, pelnījās citādi. Bija diezgan oriģināli naudas iegūšanas veidi. Daži, piemēram, pelnījās ar uzpirkšanu vien. Reizēm tika pārdotas tādas mantas, kuras nevienam ārpus cietuma sienām ne tikai nevarēja ienākt prātā pirkt un pārdot, bet pat uzskatīt par mantām. Taču katordznieki bija ļoti nabadzīgi un ārkārtīgi praktiski. Pēdīgajai lupatai bija sava vērtība, un to izlietoja kaut kādai vajadzībai. Nabadzības dēļ arī naudai cietumā bija pavisam citāda vērtība nekā brīvībā. Par lielu un sarežģītu darbu maksāja grašus. Daži sekmīgi nodarbojās ar augļošanu. Nodzērušies vai parādos iekritušie arestanti nesa savas pēdējās mantas augļotājam un dabūja no tā dažas vara monētas uz drausmīgiem procentiem. Ja viņš šīs mantas laikā neizpirka, tās tika nekavējoties un bez žēlastības pārdotas; augļošana bija tik plaši izplatīta, ka par ķīlām pieņēma pat uzrādāmās kroņa mantas, piemēram, kroņa veļu, zābakus un citus priekšmetus, kas ikvienam arestantam ik brīdi bija vajadzīgi. Taču šādos ieķīlāšanas gadījumos notikumu gaita dažreiz ņēma arī citu virzienu, kas gan nekādu pārsteigumu nesagādāja. Arestants, kurš bija ieķīlājis mantas un saņēmis naudu, nekavējoties, bez liekām runām devās pie vecākā unteroficiera — cietuma tuvākā priekšnieka, ziņoja par kroņa mantu ieķīlāšanu, un tās tika augļotājam tūliņ atņemtas, pat neziņojot augstākajai priekšniecībai. Interesanti, ka tādos gadījumos dažreiz neizcēlās pat strīdi: augļotājs, ne vārda neteikdams, ar drūmu sejas izteiksmi atdeva atpakaļ to, ko vajadzēja, un pat it kā bija gaidījis, ka tā notiks. Varbūt viņš bija spiests pats sev atzīties, ka ieķīlātāja vietā būtu rīkojies tāpat. Un tāpēc,

F. M. Dostojevskis. Fotograf i ja, 1861

Arestanti atpūtā. Māksi. V. Jakobi, 1861.

j.i augļotājs dažreiz pēc tam lamājās, tad bez kāda ļaunuma, bet tāpat vien, sirdsapziņas nomierināšanai.

Vispār visi zaga briesmīgi. Kroņa mantu glabāšanai gandrīz katrs iegādājās lādi ar atslēgu. Tas bija atļauts, lāču lādes nelīdzēja. Manuprāt, var iedomāties, cik te bija veikli zagļi. Kāds arestants, kuram es pilnīgi uzticējos (saku to bez kāda pārspīlējuma), man nozaga bībeli, vienīgo grāmatu, ko atļāva katorgā turēt. Tai pašā dienā viņš pats atzinās zādzībā — nevis aiz nožēlas, bet žēlodams mani, tāpēc ka es grāmatu ilgi meklēju. Te bija kroģeri, kas tirgojās ar degvīnu un drīz vien kļuva bagāti. Par šo tirgošanos es vēlāk pastāstīšu atsevišķi, tā ir diezgan raksturīga. Cietumā bija daudz bijušo kontrabandistu, tāpēc nav jābrīnās, ka, par spīti stingrajām pārbaudēm un konvoja apsardzībai, cietumā varēja ienest degvīnu. Jāpiebilst: kontrabanda pēc sava rakstura ir noziegums, kas atšķiras no citiem. Vai var, piemēram, iedomāties, ka dažam labam kontrabandistam nauda, peļņa nav svarīgākais, nav galvenais. Un tomēr mēdz būt tieši tā. Kontrabandistam viņa darbs ir kaislība, aicinājums. Viņš ir pa daļai dzejnieks. Kontrabandists riskē ar visu, nebīstas no vislielākajām briesmām, laiž darbā viltību, izgudro visādus stiķus, izkuļas no nelaimes; dažreiz pār viņu nāk pat zināma iedvesma. Tā ir tikpat spēcīga kaislība kā kāršu spēle. Es cietumā pazinu kādu arestantu, kam bija milzīgi miesas apmēri, bet kas pats bija tik lēnīgs, rāms un pazemīgs, ka neviens nevarēja iedomāties, kā viņš nokļuvis cietumā. Viņš bija tik labsirdīgs un saticīgs, ka pa visu savu uzturēšanās laiku cietumā ne ar vienu netika sastrīdējies. Bet viņš bija dzimis rietumu pierobežā, sodīts par kontrabandu un, protams, nevarēja nociesties — sāka nest cietumā degvīnu. Cik gan reižu kontrabandists par to netika sodīts, un kā viņš baidījās no rīkstēm. Turklāt no pašas degvīna ienešanas viņš guva gaužām niecīgus ienākumus. Degvīns padarīja bagātu vienīgi uzņēmēju. Bet savādnieks mīlēja mākslu mākslas dēļ. Viņš bija raudulīgs kā veca sieva un nez cik reižu pēc soda izciešanas solījās un zvērēja kontrabandu cietumā vairs nenest. Viņš vīrišķīgi pārvarēja sevi dažreiz pat veselu mēnesi, bet beidzot tomēr neizturēja… Šie cilvēki gādāja par to, lai degvīna cietumā netrūktu.

Beidzot bija vēl viens ienākuma avots, kas gan arestantus bagātus nepadarīja, bet bija pastāvīgs un par labu atzīstams, — žēlastības dāvanas. Mūsu sabiedrības augstākajai šķirai nav ne jausmas, kā par «nelaimīgajiem» rūpējas tirgotāji, sīkpilsoņi un visa mūsu tauta. Žēlastības dāvanas mēdz dot gandrīz nepārtraukti un gandrīz vienmēr maizi un dažādus veģus, jau retāk naudu. Daudzās vietās bez šīm žēlastības dāvanām arestantiem, sevišķi tiesājamiem, kas apcietinājumā tiek turēti stingrāk nekā notiesātie, būtu bijis pārāk grūti iztikt. Žēlastības dāvanas arestanti kristīgi dala līdzīgās daļās. Ja veģu nepietiek visiem, tos sagriež uz pusēm, dažreiz pat sešās daļās, un katrs ieslodzītais noteikti saņem savu gabaliņu. Atceros, kā es pirmo reizi saņēmu žēlastības dāvanu naudā. Tas notika drīz pēc manas ierašanās cietumā. Es rīta cēliena beigās atgriezos no darba viens pats konvojnieka apsardzībā. Man pretī nāca māte un meita, gadus desmit veca meitenīte, skaista kā eņģelītis. Es jau reiz tiku viņas redzējis. Māte bija zaldāta atraitne. Viņas vīrs, jauns zaldāts, bija nodots tiesai un nomira hospitālī, arestantu palātā, tai pašā laikā, kad es tur gulēju slims. Sieva un meita bija atnākušas pie viņa atvadīties; abas gauži raudāja. Ieraudzījusi mani, meitenīte piesarka un kaut ko pačukstēja mātei. Tā tūliņ apstājās, sameklēja sainītī ceturtdaļkapeiku un iedeva to meitenītei. Tā metās skriet man pakaļ… «Še, nelaimīgais, ņem kapeiciņu — dieva žēlastības dāvanu!» viņa sauca, paskriedama priekšā un spiezdama man saujā naudiņu. Es paņēmu viņas kapeiciņu, un meitenīte, gaužām apmierināta, gāja atpakaļ pie mātes. Šo kapeiciņu es ilgi glabāju.

II Pirmie iespaidi

Pirmo mēnesi un vispār manas cietumniecības sākumu es tagad atceros ļoti spilgti. Sekojošie ieslodzījuma gadi atmiņā palikuši daudz neskaidrāk. Daži it kā pavisam pagaisuši, saplūduši kopā, atstādami tikai vienu kopiespaidu — smagu, vienmuļīgu, smacējošu.

Toties viss, ko es pārdzīvoju katorgas pirmajās dienās, man tagad šķiet it kā vakar noticis. Un tā tam arī jābūt.

Skaidri atceros: sperot pirmo soli šai dzīvē, mani pārsteidza tas, ka es tajā nesaskatīju nekā sevišķi pārsteidzoša, neparasta jeb, pareizāk sakot, negaidīta. Viss it kd jau iepriekš bija redzēts iztēlē, kad es, dodamies uz Sibīriju, centos iedomāties savu turpmāko likteni. Taču driz vien bezgala daudz visnegaidītāko pārsteigumu, visdrausmīgāko faktu sāka pievērst manu uzmanību gandrīz ik uz soļa. Un tikai vēlāk, jau diezgan ilgi sabijis cietumā, es pilnā mērā izpratu, cik vienreizīga, cik pārsteidzoša ir šāda eksistence, un arvien vairāk brīnījos par to. Atzīstos, ka nebeidzu brīnīties gandrīz visā garajā katorgas laikā; es nekad nespēju ar katorgu samierināties.

Pirmais iespaids, ejot iekšā cietumā, vispār bija ļoti riebīgs, un tomēr — dīvaini! — man šķita, ka dzīve cietumā ir daudz vieglāka, nekā biju pa ceļam domājis. Arestanti, kaut arī važās iekalti, brīvi staigāja pa visu cietumu, lamājās, dziedāja dziesmas, strādāja katrs savu darbu, smēķēja pīpes, pat dzēra degvīnu (lai gan visai nedaudzi), bet pa naktīm daži trumpoja. Pats darbs, piemēram, man nepavisam nelikās tik smags, nelikās katorgas darbs, un tikai pēc laba laika es sapratu, ka šā darba smagums un katordznieciskums izskaidrojams ne tik daudz ar tā smagumu un nepārtrauktību kā ar to, ka darbs ir uzspiests, obligāts, ar varu par pienākumu uzlikts. Zemnieks uz lauka strādā varbūt nesalīdzināmi vairāk, dažreiz pat pa naktīm, sevišķi vasarā, bet viņš strādā savā labā, strādā ar saprātīgu mērķi, tāpēc zemniekam ir nesalīdzināmi vieglāk nekā katordzniekam, kas strādā uzspiestu un viņam pilnīgi nevajadzīgu darbu. Man reiz ienāca prātā doma: ja gribētu cilvēku pilnīgi nomākt, pazudināt, sodīt ar visšausmīgāko sodu, tā ka pat visbriesmīgākais slepkava nodrebētu no šāda soda un jau iepriekš no tā bītos, tad vajadzētu tikai padarīt darbu pilnīgi, absolūti veltīgu un bezjēdzīgu. Ja tagadējais katorgas darbs katordzniekam ir gan neinteresants, gan garlaicīgs, tad pats par sevi, kā darbs, tas ir saprātīgs: arestants dedzina ķieģeļus, rok zemi, apmet sienas, būvē; šim darbam ir jēga un mērķis. Katorgas darba darītājs dažreiz pat aizraujas, grib to nostrādāt prasmīgāk, ātrāk, labāk. Bet, ja liktu viņam, piemēram, liet ūdeni no tovera toverī, berzt smiltis, nēsāt kaudzi zemes no vienas vietas uz otru un atpakaļ, — manuprāt, arestants pēc dažām dienām pakārtos vai izdarītu tūkstoš noziegumu, lai, kaut arī nomirtu, tikai atbrīvotos no tāda pazemojuma, apkaunojuma un mokām. Protams, tāds sods pārvērstos par spīdzināšanu, par atriebību un būtu bezjēdzīgs, tāpēc ka nesasniegtu nekādu saprātīgu mērķi. Bet, tā kā daļa tādas spīdzināšanas, bezjēdzības, pazemojuma un apkaunojuma piemīt katram spaidu darbam, tad arī katorgas darbs ir nesalīdzināmi mokošāks par kuru katru brīvu darbu tieši tāpēc, ka ir uzspiests.

Es gan nokļuvu cietumā ziemā, decembra mēnesī, un man vēl nebija priekšstata par vasaras darbiem, kas ir piecreiz smagāki. Bet ziemā mūsu cietoksnī kroņa darbu vispār bija maz. Arestanti gāja uz Irtišu lauzt vecās kroņa barkas, strādāja darbnīcās, raka pie kroņa mājām saputināto sniegu, apdedzināja un berza alabastru utt. Ziemas diena bija īsa, darbi beidzās drīz, un visi mūsējie agri atgriezās cietumā, kur viņiem tikpat kā nekas nebūtu ko darīt, ja nepatrāpītos kāds nekāds pašu darbiņš. Taču darbu tā īsti strādāja varbūt tikai trešā daļa arestantu, turpretī pārējie lāpīja slinkumu, bez vajadzības slaistījās pa visām cietuma kazarmām, lamājās, savā starpā intriģēja un ķīvējās, piedzērās, ja bija pagadījies kaut vai mazliet naudas, naktīs nospēlēja kārtīs pēdējo kreklu un to visu darīja aiz smagas sirds, aiz dīkdienības, aiz gara laika. Vēlāk es sapratu, ka bez brīvības atņemšanas, bez uzspiestā darba katorgas dzīvē ir vēl vienas mokas, bezmaz skaudrākas par visām pārējām. Tā ir uzspiestā kopdzīve. Kopdzīve, protams, ir ari citur, tomēr cietumā sarodas tādi cilvēki, ar kuriem ne jau katrs gribētu kopā dzīvot, un esmu pārliecināts, ka ikviens katordznieks izjuta šīs mokas, kaut arī, protams, lielākoties neapzināti.

Man likās arī, ka ēdamā pietiek. Arestanti apgalvoja, ka tik laba ēdiena neesot Eiropas Krievijas arestantu rotās. Par to neņemos spriest, jo tur neesmu bijis. Turklāt daudzi varēja ēst paši savu. Liellopu gaļa pie mums maksāja grasi mārciņā, vasarā trīs kapeikas. Taču paši savu mēdza ēst tikai tie, kuriem vienmēr turējās nauda; turpretī katordznieku lielākā daļa ēda kroņa uzturu. Lielīdamies ar savu ēdienu, arestanti gan runāja tikai par maizi un bija laimīgi tieši par to, ka maize mums visiem ir kopēja un netiek izsniegta ar svaru. Tas visus biedēja: ja maize tiktu izsniegta ar svaru, trešā daļa katordznieku paliktu izsalkusi; turpretī, maizi kopīgi saņemot, pietika visiem. Mūsu maize bija sevišķi garda un tāpēc izdaudzināta visā pilsētā. To izskaidroja ar labi izmūrētajām cietuma krāsnīm. Turpretī skābo kāpostu zupa bija nelā&lt;l/,iga. To vārīja kopējā katlā, pieberot klāt mazliet putni iinu, un kāposti, sevišķi darbdienās, bija šķidri un pliek.ini. Mani pārņēma šausmas, redzot kāpostos milzum daudz prusaku. Turpretī arestanti gan tam nepievērsa nekādu uzmanību.

Pirmajās trijās dienās es darbā negāju, tā rīkojās ar visiem jaunpienācējiem — ļāva atpūsties no ceļa. Bet jau otrā dienā vajadzēja iziet no cietuma, lai mani pārkaitu. Man bija neīstās — gredzenu važas, «sīkzvanuļi», kā arestanti tās sauca. Šīs važas nēsāja virs drēbēm. Turpretī īstās, darbam pielāgotās cietuma važas sastāvēja nevis no gredzeniem, bet no četriem dzelzs stieņiem, kas bija gandrīz pirksta resnumā un savā starpā savienoti ar trim gredzeniem. Važas vajadzēja nēsāt zem apakšbiksēm. Pie vidējā gredzena tika piesieta siksna, un to savukārt piestiprināja pie jostas siksnas, ko apjoza virs krekla.

Atceros pirmo rītu kazarmā. Sardzes mājā pie cietuma vārtiem nobungoja jundu, un pēc minūtēm desmit sardzes unteroficieris sāka slēgt vaļā kazarmas. Katordznieki modās no miega. Blāvā lēto tauku sveču gaismā arestanti, trīcēdami aiz aukstuma, cēlās augšā no nārām. Lielākā daļa, tikko pamodušies, bija nerunīgi un īgni. Viņi žāvājās, staipījās un rauca apzīmogotās pieres. Vieni meta krustus, citi jau sāka ķīvēties. Gaiss bija drausmīgi smacīgs. Tiklīdz atvēra durvis, svaigais ziemas gaiss ielauzās iekšā un kā garaiņu mutulis vēlās pa visu kazarmu. Pie spaiņiem ar ūdeni sadrūzmējās arestanti; viņi pēc kārtas tvēra kausu, ieņēma mutē ūdeni un no mutes mazgāja rokas un seju. Ūdeni jau vakarā bija sanesis parašnieks. Katrā kazarmā pēc noteikumiem bija viens, visu izvēlēts arestants, kas uzkopa kazarmu. Viņš bija iesaukts par parašnieku un darbā negāja. Parašnieka uzdevums bija ievērot kazarmā tīrību, mazgāt un berzt nāras un grīdu, nest iekšā un ārā nakts toveri un piegādāt divus spaiņus tīra ūdens — rītos, lai nomazgātos, dienā, lai varētu padzerties. Kauss bija tikai viens, un tā dēļ tūliņ sākās strīdi.

—    Kur tu lien, izpušķotā piere! — pukojās kāds drūms, garš, kalsnējs un melnīgsnējs arestants ar savādiem izciļņiem uz skūtās galvas, grūzdams kādu citu, resnu un druknu, ar jautru un sārtu seju. — Pagaidi!

—    Ko tu kliedz! Par gaidīšanu pie mums maksā naudu.

Vācies prom pats! Skat, kāds piemineklis izslējies. Viņam taču, brālīši, nav nekādas multikultigrācijas!

Multikultigrācija radīja zināmu efektu: daudzi iesmējās. Jautrajam resnim to vien tik vajadzēja — viņš, acīm redzot, kazarmā bija tāds kā brīvprātīgais āksts. Garais arestants noskatījās uz viņu ar vislielāko nicināšanu.

—    Grūsnā cūka! — viņš noteica it kā savā nodabā. — Re, kā noēdies cietuma tīrmaizē[12] ! priecājas, ka viņam atgavēnī atskries divpadsmit sivēni.

—    Bet kas tu tāds par putnu? — tas, pēkšņi piesarcis, uzkliedza.

—    Tiesa gan, ka putns.

—    Kāds?

—   Tads.

—    Kāds tāds?

—   Nu, vārdu sakot, tāds.

—   Kāds tad?

Abi ieurbās ar acīm viens otrā. Resnis gaidīja atbildi un sažņaudza dūres, it kā tūliņ gribētu sākt plūkties. Es jau tiešām domāju, ka notiks kautiņš. Man tas bija kas jauns, un es skatījos ar interesi. Taču vēlāk uzzināju, ka tādas scēnas ir gaužām nevainīgas un tiek rīkotas, tāpat kā komēdijas, pārējiem par prieku; ar kautiņiem tomēr gandrīz nekad tādas saskriešanās nebeidzās. Sis notikums bija diezgan raksturīgs un liecināja par cietuma tikumiem.

Garais arestants stāvēja mierīgi un majestātiski. Juta, ka uz viņu skatās un gaida, vai viņš ar savu atbildi paliks kaunā vai ne, juta, ka vajag noturēties, pierādīt, ka viņš tiešām ir putns, un pateikt, tieši kāds. Ar neizsakāmu nicināšanu viņš pašķielēja uz pretinieku, cenzdamies, lai aizvainojums būtu lielāks, raudzīties uz viņu pāri plecam, no augšas uz leju, it kā skatītu kādu kukainīti, un lēnām un skaidri sadzirdami noteica:

—    Ugunsputns!

Tas nozīmē, ka viņš ir ugunsputns. Skaļa smieklu šalts apsveica arestanta attapību.

—    Tu esi nelietis, nevis ugunsputns, — ierēcās resnis, juzdams, ka ir neglābjami izgāzies; viņš bija pārskaities.

Bet, tiklīdz strīds saasinājās, tēvaiņus tūliņ apvaldīja.

•— Ko klaigājat! — viņus sāka apsaukt visa kazarma.

—    Labāk izkaujieties nekā bļaustāties! — kāds no kakta iesaucās.

—    Jā, turi, ka nesāk kauties! — atskanēja atbilde. — Mums ir naski, bramanīgi ļaudis, septiņi vīri nebaidās no viena …

—    Abi labi, bāz tik maisā! Viens uz cietumu atsūtīts maizes mārciņas dēļ, bet otrs ir podlaiža, tirgus sievai rūgušpienu izdzēris, par to tad ari ar pātagu dabūjis.

—    Nu, nu, nu, pietiks, — uzkliedza invalīds, kas kārtības uzturēšanai dzīvoja kazarmā un tāpēc gulēja kaktā uz īpašas lažas.

—    Ūdens, draugi! Nevalids Petrovičs pamodies! Sveiciens mīļajam brālītim Nevalidam Petrovičam.

—    Brālis… Kas es tev par brāli? Pat rubli neesam kopā nodzēruši — nu pēkšņi brālis! — purpināja invalīds, vilkdams mugurā šineli.

Visi gatavojās pārbaudei. Sāka svīst gaismiņa, virtuve bija stāvgrūdām pilna ar arestantiem. Puskažociņos un divkrāsainām cepurēm galvā — viņi drūzmējās pēc maizes, ko grieza viens no pavāriem. Pavārus izraudzīja visi kazarmas iemītnieki — katrai virtuvei pa diviem. Pie viņiem glabājās arī virtuves nazis maizes un gaļas griešanai, viens pa visu virtuvi.

Visos kaktos un pie galdiem novietojās arestanti ar cepurēm galvās un apjoztiem puskažociņiem, sagatavojušies kuru katru brīdi iziet darbos. Daži bija nolikuši sev priekšā koka bļodas ar kvasu. Tajās drupināja maizi un strēba. Varza un troksnis bija neizturami, tomēr daži pa kaktiem prātīgi un klusi sarunājās.

—    Vecajam Antoničam labu ēstgribu! Sveiks! — noteica jauns katordznieks, apsēzdamies blakus saīgušam un bezzobainam arestantam.

—    Nu, sveiks, ja tik nejoko, — tas atteica, acu nepaceldams un ar bezzobainajām smaganām cenzdamies sazelēt maizi.

—    Es taču, Antonič, domāju, ka esi miris, tik tiešām.

—    Nē, nomirsti papriekšu tu, bet es pēc tam…

Apsēdos viņiem līdzās. Pa labi no manis sarunājās divi

nosvērti arestanti, acīm redzot, katrs no viņiem centās saglabāt pašcieņu.

—    Man nu gan nenozags, — sacīja viens, — es, brāl, pats baidos, ka tik ko nenozogu.

—   Nu, arī es neesmu ar pliku roku ņemams — apdedzināšu.

—    Kur nu apdedzināsi! Tāds pats katorgas brālis vien esi, cita nosaukuma mums nav… Viņa tevi aptīrīs un pat paldies nepateiks. Tur, brāl, arī mana kapeiciņa aizgāja vējā. Nesen vēl pati nāca. Ko lai ar viņu daru? Sāku lūgties, lai laiž pie bendes Fedjkas: viņam priekšpilsētā vēl māja piederēja, no nešķīstā žīda Solomonkas bija nopircis, no tā paša, kas vēlāk pakārās …

—   Zinu. Viņš pie mums aizviņgad bija kroģeris, iesaukts par Grišku Slepeno Krogu. Zinu.

—    Are, ka nezini, tas bija cits Slepenais Krogs.

—    Kā tad cits! Redzams, tu ne velna nezini. Es tev varētu daudzus piesaukt par lieciniekiem …

—   Tu piesaukšot! No kurienes esi tu, un no kurienes es?

—   No kurienes? Es taču tevi pat esmu kāvis, tikai nelielos, bet šis vēl teiks: «No kurienes?»

—    Tu esot kāvis! Tas, kurš mani piekaus, nav vēl nemaz pasaulē nācis, bet tas, kurš ir kāvis, guļ smiltājā.

—    Tu jau esi tīrais mēris!

—    Lai tevi pašu Sibīrijas mēris nokautu!

—    Kaut tevi turku zobens ķertu!

Un gāja vaļā lamāšanās.

—    Nu, nu, nu! Ko bļaustāties! — visapkārt atskanēja saucieni. — Uz vaļas nepratāt dzīvot, tad nu priecājaties, ka te esat tikuši pie tīrmaizes.

Abus tūdaļ apvaldīja. Lamāties, kulstīt mēli atļauts. Tā visiem ir pa daļai arī izklaidēšanās. Bet kautiņu ne vienmēr pieļaus, un varbūt tikai izņēmuma gadījumā ienaidnieki saplūksies. Par kaušanos tiks ziņots majoram, sāksies izmeklēšana, atbrauks pats majors — īsi sakot, visiem būs slikti, tāpēc kautiņus nepieļauj. Un arī paši ienaidnieki lamājas vairāk izklaidēšanās pēc, lai vingrinātos izteiksmes veidā. Nereti paši sevi māna, sāk ar briesmīgu iekaisumu un niknumu … Tā vien liekas — nupat klups viens otram virsū. Nekā nebija! Izstrīdas vienu strēķi un aiziet katrs uz savu pusi. Tas mani sākumā ārkārtīgi pārsteidza. Es ar nolūku pieminu šeit dažas visparastākās katordznieku sarunas. Sākumā nevarēju iedomāties, kā var lamāties prieka pēc, kā to var uzskatīt par laika kavēkli, par jauku runas vingrinājumu, par kaut ko patīkamu. Nevajag gan aizmirst arī godkāribu. Lamāšanās dialektiķis bija lielā cieņā. Viņam bezmaz aplaudēja kā aktierim.

Jau kopš vakarvakara es ievēroju, ka uz mani skatās greizi.

Biju jau uztvēris dažus naidīgus skatienus. Turpretī citi arestanti staigāja man apkārt, domādami, ka esmu naudīgs. Viņi tūliņ centās man pakalpot: sāka mācīt, kā jānēsā jaunās važas, sadabūja — protams, par naudu — lādīti ar atslēgu, lai tajā noglabātu man jau izsniegtās kroņa mantas un nedaudz paša veļas, ko biju paņēmis līdzi uz cietumu. Jau otrā dienā viņi manu lādi nozaga un nodzēra. Viens no viņiem vēlāk kļuva man par visuzticamāko cilvēku, lai gan nemitējās mani katrā izdevīgā gadījumā apzagt. Viņš to darīja bez kādas kautrēšanās, gandrīz neapzināti, it kā pienākuma pēc, un uz viņu nebija iespējams dusmoties.

Starp citu, šie arestanti mani pamācīja, ka ir vajadzīga pašam sava tēja, ka nebūtu par ļaunu iegādāties arī tējkannu, bet pagaidām sadabūja man lietošanai kāda cita tējkannu un rekomendēja pavāru, sacīdami, ka par apmēram trīsdesmit kapeikām mēnesī viņš man gatavošot visu, ko tik vēlos, ja vien es gribētu ēst atsevišķi un pirkt sev pārtiku… Protams, arestanti aizņēmās no manis naudu, un pirmajā dienā vien visi nāca aizņemties pat trīs reizes.

Uz bijušajiem muižniekiem katorgā vispār raugās ar īgnumu un nelabvēlību.

Lai gan viņiem jau atņemtas visas muižnieku tiesības un viņi paši pilnīgi pielīdzināti pārējiem arestantiem, tie nekad neatzīst viņus par saviem biedriem. Tas tiek darīts pat ne aiz apzināta aizsprieduma, bet tāpat vien, pilnīgi neliekuļoti, neapzināti. Tie patiesi atzina mūs par muižniekiem, lai gan paši mēdza mūs ķircināt par to, ka esam tik zemu krituši.

— Nē, tagad pietiek! Stāvi rāms! Senāk Pjotrs pa Maskavu klaigāja, tagad viņš ar tarbu staigā, — tika izteiktas šādas un līdzīgas laipnības.

Viņi ar prieku vēroja mūsu ciešanas, ko mēs centāmies neizrādīt. Sākumā sevišķi grūti gāja darbā, jo mums nebija tik daudz spēka kā viņiem un nevarējām strādātājiem pienācīgi palīdzēt. Nekas nav tik grūti kā iemantot cilvēku (it īpaši tādu cilvēku) uzticību un mīlestību.

Katorgā bija vairāki muižnieki. Vispirms kādi pieci poļi. Par tiem es kādreiz parunāšu atsevišķi. Katordznieki briesmīgi neieredzēja poļus, pat vairāk nekā katorgā nosūtītos krievu muižniekus. Poļi (es runāju tikai par politiskajiem noziedzniekiem) izturējās pret viņiem izsmalcināti, aizvainojoši laipni, bija ārkārtīgi nesabiedriski un nekādi nespēja noslēpt savu riebumu pret arestantiem, bet tie ļoti labi to saprata un atmaksāja ar to pašu.

Man vajadzēja gandrīz divus gadus pavadīt cietumā, lai iemantotu dažu katordznieku labvēlību. Taču lielākā daļa no viņiem mani beidzot iemīlēja un atzina par «labu» cilvēku.

Neskaitot mani, šeit bija vēl četri krievu muižnieki. Viens — zemisks, nelietīgs un drausmīgi izvirtis radījums, profesionāls spiegs un denunciants. Es par viņu jau biju dzirdējis pirms ienākšanas cietumā un kopš pašām pirmajām dienām pārtraucu ar viņu visus sakarus. Otrais bija tas pats tēva slepkava, par kuru esmu jau rakstījis savās piezīmēs. Trešais — Akims Akimičs. Reti esmu sastapis tādu savādnieku kā šis. Viņš man spilgti iespiedies atmiņā. Garš, kalsnējs, pamuļķis, briesmīgi neizglītots, liels citu pamācītājs un akurāts kā vācietis. Katordznieki smējās par Akimu Akimiču, bet daži pat baidījās sapīties ar viņu kašķīgā, uzstājīgā un dulburīgā rakstura dēļ. Kopš pirmās dienas viņš nodibināja ar katordzniekiem familiāras attiecības, lamājās ar tiem, pat kāvās. Bija fenomenāli godīgs. Tiklīdz pamana kādu netaisnību, tūliņ jaucas iekšā, kaut arī tā nepavisam neskar viņu. Ārkārtīgi naivs. Piemēram, bārdamies ar arestantiem, Akims Akimičs dažkārt pārmeta, ka viņi esot zagļi, un nopietni centās pārliecināt viņus, lai taču nezog. Akims Akimičs bija dienējis Kaukāzā par praporščiku. Mēs ar viņu sākām runāties no pašas pirmās dienas, un viņš man tūliņ izstāstīja savu lietu. Bija sācis dienēt Kaukāzā par junkuru kājnieku pulkā, ilgi vilcis savu dienesta jūgu, līdz beidzot ticis paaugstināts par oficieri un nosūtīts uz kādu cietoksni par vecāko priekšnieku. Viņa kaimiņš, miermīlīgs kņazelis, aizdedzinājis cietoksni un naktī tam uzbrucis, tomēr uzbrukums neesot izdevies. Akims Akimičs, laizdams darbā viltību, izlicies nezinām, kurš ir ļaundaris. Vainu uzvēluši nemierniekiem, bet pēc mēneša Akims Akimičs draudzīgi ielūdzis kņazeli ciemos. Tas, neko ļaunu nenojauzdams, ieradies. Akims Akimičs nostādījis savu vienību ierindā, visiem dzirdot, atklājis kņazeļa vainu, nostrostējis viņu un pierādījis, ka dedzināt &lt; ietokšņus ir kauna lieta. Turpat nolasījis pamatīgu pamācību, kā miermīlīgam kņazam jāuzvedas turpmāk, un beidzot nošāvis viņu, par ko nekavējoties sīki ziņojis priekšniecībai. Par nodarījumu viņu tiesājuši, piesprieduši nāves sodu, bet spriedumu mīkstinājuši un nosūtījuši uz Sibīriju otrās kategorijas katorgā — cietoksnī uz divpadsmit gadiem. Akims Akimičs pilnā mērā apzinājās, ka rīkojies nepareizi, viņš man atklāja, ka zinājis to arī pirms kņazeļa nošaušanas, zinājis, ka pakļautie kalnieši jāsoda pēc likuma, un tomēr nekādi nav varējis savu vainu tā īsti izprast. — Apžēlojieties! Kņazelis taču aizdedzināja manu cietoksni! Vai tad man viņam par to vajadzēja teikt paldies, vai? — Akims Akimičs sacīja, atbildēdams uz maniem iebildumiem.

Un, lai gan arestanti zobojās par pavieglo Akimu Akimiču, tomēr cienīja viņa akurātību un prasmi.

Nebija tāda amata, ko Akims Akimičs neprastu. Viņš bija galdnieks, kurpnieks, krāsotājs, zeltītājs, atslēdznieks un to visu bija iemācījies tikai katorgā. Visu paveica pašmācības ceļā — vienreiz paskatās un jau prot Viņš taisīja arī dažādas lādes, groziņus, laternītes, bērnu rotaļlietas un pārdeva tās pilsētā. Tāpēc Akimam Akimičam turējās naudiņa, un viņš par to nekavējoties pirka sev veļu, mīkstāku spilvenu, saliekamu matracīti. Viņš mita ar mani vienā kazarmā un pirmajās katorgas dienās daudzējādā ziņā man izpalīdzēja.

Iedami no cietuma darbos, arestanti sastājās divās rindās pie sardzes mājas. Arestantiem priekšā un aiz muguras novietojās konvoja kareivji ar pielādētām šautenēm. Ieradās inženieroficieris, konduktors un daži inženieru karaspēka daļas kareivji — darbu uzraugi. Konduktors saskaitīja arestantus un pa grupām nosūtīja dažādos darbos.

Kopā ar citiem es devos uz inženierdarbnīcām — zemu mūra ēku, kas atradās dažādiem materiāliem piekrautā, lielā pagalmā. Te bija smēde, atslēdznieku, galdnieku, krāsotāju un citas darbnīcas. Akims Akimičs nāca šurp un strādāja krāsotāju darbnīcā, vārīja pernicu, jauca kopa krāsas un apdarināja galdus un mēbeles riekstkoka imitācijā.

Gaidīdams pārkalšanu, sāku runāt ar Akimu Akimiču par saviem pirmajiem cietuma iespaidiem.

— Jā, muižniekus pie mums neieredz, — viņš piebilda, — sevišķi politiskos, tos pārējie būtu ar mieru vai apēst. Un nav ari nekāds brīnums. Vispirms, jūs esat pavisam citādi, no viņiem atšķirīgi ļaudis, bet, otrkārt, viņi visi bijuši vai nu muižnieku dzimtcilvēki, vai zaldāti. Spriediet pats — vai viņi var jūs iemīlēt? Šeit, es jums teikšu, ir grūti dzīvot. Bet Krievijas arestantu rotās vēl grūtāk. Te pie mums daži atvesti no turienes; tie tad nevar vien beigt slavēt mūsu cietumu, it kā no elles būtu iekļuvuši paradīzē. Nav jau runa par darbu. Stāsta, tur pirmajai kategorijai priekšniecība neesot militārie vien, vismaz rīkojoties citādi nekā pie mums. Tur, stāsta, katordzniekiem varot būt sava ģimene un saimniecība. Es tur neesmu bijis, bet tā runā. Tur galvas neskujot, mundieros neģērbjot. Lai gan labi vien ir, ka pie mums visi mundieros tērpti un ar skūtām galvām — kā nekā lielāka kārtība un arī acij tīkamāk. Taču mūsu arestantiem tas nepatīk. Un paskatieties, kas te par salašņām! Viens ir kantonists, otrs čerkess, trešais vecticībnieks, ceturtais pareizticīgs zemnieciņš, kas dzimtenē atstājis ģimeni un mīļus bērniņus, piektais žīds, sestais čigāns, septītais nezin kas, un tiem visiem katrā ziņā jādzīvo kopā, jāsaprotas, jāēd no vienas bļodas, jāguļ uz vienām nārām. Un kas tā arī par brīvību — kādu kumosu vairāk var apēst tikai slepus, katrs grasis jāglabā zābakos, un visu laiku cietums vien, cietums vien… Gribot negribot visādas muļķības nāk prātā.

Bet to jau es zināju. Man sevišķi gribējās izjautāt par mūsu majoru. Akims Akimičs neko neslēpa, un, atceros, iespaids man palika ne visai patīkams.

Taču vēl divus gadus man bija lemts pavadīt cietumā, kura priekšnieks bija majors. Viss, ko man par viņu izstāstīja Akims Akimičs, izrādījās, bija tīra patiesība, tikai ar to starpību, ka iespaids no īstenības ir vienmēr spēcīgāks nekā no vienkārša stāstījuma. Briesmīgs bija šis majors tieši tāpēc, ka tādam cilvēkam kā priekšniekam piederēja gandrīz neierobežota vara pār divsimt arestantiem. Pats par sevi viņš bija tikai haotisks un ļauns cilvēks, vairāk nekas. Majors uzskatīja, ka arestanti, pats par sevi saprotams, ir viņa ienaidnieki, un tā bija viņa pirmā un galvenā kļūda. Majoram tiešām piemita zināmas spējas, taču viss — pat labais izpaudās kroplīgā veidā. Būdams nesavaldīgs un ļauns, viņš dažreiz iedrāzās cielumā pat naktis un, ja pamanīja, ka arestants guļ uz kreisajiem sāniem vai uz muguras, no rīta viņu sodīja: «Sak, guli uz labajiem sāniem, kā es esmu pavēlējis.» Cietumā viņu ienīda un no viņa baidījās kā no mēra. Seja majoram bija zilgansārta, nikna. Visi zināja, ka pilnīgs noteicējs pār majoru ir viņa denščiks Fedjka. Taču visvairāk majors mīlēja savu pūdeli Trezorku un aiz bēdām bezmaz zaudēja prātu, kad Trezorka saslima. Stāsta, majors esot raudājis par suni kā par savu dēlu, padzinis kādu veterināru un pa paradumam gandrīz sakāvies ar to, tad, padzirdējis no Fedjkas, ka cietumā ir arestants, kas pašmācības ceļā kļuvis par veterināru un ārstējot ar ārkārtīgi labiem panākumiem, nekavējoties licis to atsaukt.

—   Izpalīdzi! Apzeltīšu tevi, tikai izārstē Trezorku! — majors uzsaucis arestantam.

Tas bija Sibīrijas zemnieks, slīpēts, gudrs, tiešām ļoti veikls veterinārs, bet īsts zemnieciņš.

—    Es skatos uz Trezorku, — viņš pēc tam stāstīja arestantiem, gan labu laiku pēc vizītes pie majora, kad notikums bija jau aizmirsts, — skatos: suns guļ uz dīvāna, uz balta spilvena; un es tak redzu, ka iekaisums, ka vajadzētu nolaist asinis un suns izveseļotos, dieva vārds. Bet pie sevis domāju: «Un ja nu neizārstēšu, ja suns nosprāgs?» Nē, es saku, jūsu augstlabdzimtība, par vēlu esat mani atsaucis. Ja tas būtu noticis vakar vai aizvakar ap šo pašu laiku, es suni būtu izārstējis, bet tagad nevaru, neizārstēšu …

Tā arī nomira Trezorka.

Man sīki izstāstīja, kā mūsu majoru viens gribējis nogalināt. Cietumā bijis kāds arestants. Pavadījis pie mums jau vairākus gadus un kļuvis pazīstams ar savu lēnīgo uzvešanos. Bija ievērots arī, ka viņš gandrīz ne ar vienu nekad nerunā. Viņu par tādu kā plānprātiņu arī uzskatījuši. Pratis lasīt un visu pēdējo gadu lasījis vienmēr bībeli, lasījis dienām un naktīm. Kad visi aizmiguši, viņš pusnaktī cēlies augšā, aizdedzinājis baznīcas vaska sveci, uzlīdis uz krāsns, atvēris grāmatu un lasījis līdz rītam. Kādu dienu aizgājis pie unterorficiera un pateicis, ka negribot vairs iet darbā. Ziņots majoram, tas pārskaities un nekavējoties atdrāzies pats. Arestants meties viņam virsū ar iepriekš sagatavotu ķieģeli, bet nav trāpījis. Saņemts ciet, nodots tiesai un sodīts. Viss noticis ļoti ātri. Pēc trim dienām arestants slimnīcā nomiris. Mirdams teicis, ka neesot nevienam vēlējis ļaunu, gribējis tikai izjust ciešanas. Viņš gan neesot piederējis ne pie vienas vecticībnieku sektas. Cietumā viņu pieminēja ar cieņu.

Beidzot mani pārkala. Pa tam darbnīcā ieradās cita pēc citas vairākas veģu pārdevējas. Dažas bija pavisam mazas meitenītes. Līdz brieduma gadiem viņas parasti pārdeva veģus; mātes cepa, bet šīs pārdeva. Paaugušās viņas nāca joprojām, bet nu jau bez veģiem: tā tas gandrīz vienmēr mēdza būt. Nāca ne tikai meitenes. Veģis maksāja grasi, un gandrīz visi arestanti tos pirka.

Es ievēroju kādu arestantu, galdnieku, jau sirmu, bet sārtu vīru, kas smaidīdams ķiķinājās ar veģu pārdevējām, īsi pirms viņu atnākšanas galdnieks bija aptinis ap kaklu koši sarkanu lakatiņu. Kāds resns un viscaur bakurētains sievišķis uzlika uz viņa ēvelsola savu māla pannu. Abi sāka sarunāties.

—   Kāpēc tad jūs vakar neatnācāt tur? — arestants ar pašapmierinātu smaidiņu apjautājās.

—    Ej nu, ej! Es aizgāju, bet jūs bijāt izkūpējis, — atbildēja ņiprais sievišķis.

—   Mūs aizsauca prom, citādi es būtu bijis klāt kā nagla … Bet aizvakar pie manis atnāca visas jūsējās.

—    Kas tad?

—   Bija atnākusi Marjaška, Havroška, Čekunda, Divgrašiene…

—   Ko tad tas nozīmē? — es pajautāju Akimam Akimičam. — Vai tiešām? …

—   Gadās, — viņš atbildēja, kautrīgi nolaidis acis, jo bija ārkārtīgi tikls vīrs.

Tas, protams, notika, bet ļoti reti un ar lielām grūtībām. Vispār bija vairāk gribētāju, piemēram, kaut vai iemest nekā darīt tādas lietas, lai gan uzspiestajos cietuma dzīves apstākļos tas būtu gluži dabiski. Sievietēm bija grūti piekļūt. Vajadzēja izraudzīties laiku un vietu, vienoties, norunāt satikšanos, meklēt vientulību, kas bija sevišķi grūti, pierunāt konvojnieku, kas bija vēl grūtāk, un vispār, relatīvi rēķinot, tērēt bezgala daudz naudas. Un tomēr man vēlāk gadījās dažreiz būt arī mīlestības ainu aculieciniekam. Atceros, reiz vasarā mēs trijatā kādā šķūnī Irtišas krastā kurinājām apdedzināmo krāsni. Konvojnieki bija labi. Beidzot ieradās divas «suflieres», kā arestanti viņas sauca.

—   Nu, kur tik ilgi kavējāties? Droši vien pie Zverkovlom? — arestants, pie kura abas bija atnākušas un kurš jau sen viņas bija gaidījis, uzrunāja «suflieres».

—   Es būtu kavējusies? Žagata pirmīt staba galā tupēja Ilgāk nekā es pie viņiem, — meiča jautri atbildēja.

Tā bija visnetīrākā meiča pasaulē. Viņu tad arī sauca par Čekundu. Līdzi bija atnākusi Divgrašiene. Tā nu vispār nebija aprakstāma.

—   Arī ar jums sen neesmu ticies, — turpināja brunču mednieks, pievērsdamies Divgrašienei, — jūs esat tā kā vājāka palikusi.

—   Var jau būt. Agrāk es biju varen resna, bet tagad — it kā caur sienu būtu izrauta.

—    Vai joprojām ar zaldātiņiem?

—    Nē, to jums ļauni ļaudis būs samēļojuši. Bet kas tad tur nu arī būtu? Kaut bez kājas palikšu, zaldātiņu mīlēšu.

—    Pametiet viņus, mīliet mūs, mums ir nauda…

Lai aina būtu pilnīga, iedomājieties šo meitu mednieku ar noskūtu galvu, važās iekaltu, strīpainu un konvoja apsardzībā.

Es atvadījos no Akima Akimiča un, uzzinājis, ka varu atgriezties cietumā, kopā ar konvojnieku gāju mājās. Katordznieki jau sāka lasīties kopā. Pirmie atgriežas tie, kas nostrādājuši normu. Vienīgais līdzeklis, kā piespiest arestantu strādāt cītīgi, ir dot viņam normu. Dažreiz normas uzliek ļoti lielas — un tomēr darbu beidz divreiz ātrāk nekā tad, ja būtu likts strādāt līdz pusdienas bungu signālam. Pabeiguši normu, arestanti netraucēti gāja mājās, un neviens viņus vairs neapturēja.

Pusdienas ēd nevis kopā, bet kā pagadās, kurš agrāk pārnācis; un virtuvē visi reizē nevarētu arī saiet. Es pagaršoju skābo kāpostu zupu, bet, tā kā nebiju pieradis, nevarēju to ēst un uzlēju tēju. Mēs apsēdāmies galda galā. Man līdzās novietojās kāds biedrs, arī tāpat kā es — muižnieks.

Arestanti nāca un gāja. Virtuvē telpas netrūka, visi vēl nebija sanākuši. Kādi pieci vīri apsēdās atsevišķi pie lielā galda. Pavārs ielēja viņiem divās bļodās kāpostus un uzlika uz galda veselu pannu ar ceptām zivīm. Viņi kaut ko svinēja un ēda savu. Uz mums paskatījās greizi. Ienāca viens polis un apsēdās mums blakus.

—   Mājās neesmu bijis, bet visu zinu! — skaļi iesaucās kāds gara auguma arestants, ienākdams virtuvē un pārlaizdams skatienu visiem klātesošajiem.

Tas bija apmēram piecdesmit gadus vecs, muskuļains un kalsnējs. Sejā kaut kas šķelmīgs un reizē jautrs. Sevišķi dūrās acīs viņa biezā, atkārusies apakšlūpa; tā piešķīra sejai ārkārtīgi komisku izteiksmi.

—           Nu, kā labi gulējāt? Kāpēc nesasveicināties? Sveiciens mūsu kurskiešiem! — viņš piebilda, piesēzdamies pie tiem, kas ēda savu. — Labu ēstgribu! Uzņemiet ciemiņu!

—    Mēs jau, brāl, neesam kurskieši.

—    Tad varbūt tambovieši?

—          Neesam arī tambovieši. No mums tu, brāl, neko nedabūsi. Ej pie kāda bagāta vīra, lūdz tam.

—          Man šodien, brālīši, vēders tā kurkst, ka taisni bail. Kur tad viņš — tas bagātais dzīvo?

—    Rau, Gazins ir bagāts, pie viņa tad ari ej.

—          Šodien, brālīši, Gazins dzīro, sācis dzert, visu naudu plītē nost.

—          Savi divdesmit rubļi viņam būs, — piebilda otrais. — Ir izdevīgi, brālīši, būt kroģerim.

—          Tomēr neuzņemsiet viesi? Nu tad iestrēbsim kroņa viru.

—    Ej palūdz tēju. Re, kur kungi dzer!

—           Kas par kungiem, te kungu nav. Tie tagad ir tādi paši kā mēs, — īgni noteica kāds arestants, kas sēdēja kaktā un līdz tam nebija teicis neviena vārda.

—           Būtu iedzēris tēju, bet kauns lūgt, man ir anbīcija, — sacīja arestants ar biezo lūpu, labsirdīgi skatīdamies uz mums.

—          Ja gribat, es jums došu, — sacīju, aicinādams klāt arestantu. — Vai vēlaties?

—          Vai es vēloties? Kā nu ne! — Viņš pienāca pie galda.

—           Vai tu re, mājās kāpostus vien locījis iekšā, te nu pēkšņi redz viņš tēju priekšā, kungu dzēriena sagribējies, — izmeta īgnais arestants.

—          Vai tad te neviens tēju nedzer? — es jautāju, bet viņš mani ar atbildi nepagodināja.

—          Skat, nes veģus. Tad jau pacienājiet arī ar kādu veģīti!

Ienesa veģus. Jauns arestants nesa veselu sainīti un pārdeva cietumniekiem. Tirgotāja par to deva viņam katru desmito veģi. Pēc tā tad viņš arī tīkoja.

—    Veģi, veģi! — viņš sauca, nākdams iekšā virtuvē. — Karsti Maskavas veģi! Pats būtu ēdis, bet vajadzīga nauda. Nu, vīri, atlicis pēdējais veģis. Kam ir bijusi māte?

Šī mātes mīlestības pieminēšana sasmīdināja visus, un no viņa nopirka dažus veģus.

—    Nu, brālīši, — jaunais arestants ierunājās. — Gazins šodien tikmēr dzīros, kamēr notiks nelaime. Dieva vārds! Atradis, kad dzīrot! Kazi, atbrauks vēl astoņacis.

—    Gan jau Gazinu paslēps. Vai tad stipri piedzēries?

—    Pilns kā mārks! Nikns, sienas klāt.

—    Nu, tad jau dzers, kamēr būs jālaiž darbā dūres…

—   Par ko viņi runā? — es jautāju polim, kas sēdēja man blakus.

—    Par Gazinu, arestantu. Viņš te tirgojas ar degvīnu. Tiklīdz ietirgo naudu, tūliņ to nodzer. Viņš ir nežēlīgs un ļauns, kaut gan skaidrā prātā rāms, bet dzērumā parādās viņa īstā daba, ar nazi brūk cilvēkiem virsū. Tad gan viņu savalda.

—    Kā tad savalda?

—    Viņam metas virsū kādi desmit arestanti un sāk briesmīgi sist. Sit tik ilgi, kamēr Gazins zaudē samaņu, proti, sasit viņu maitās. Tad nogulda uz nārām un apsedz ar puskažociņu.

—    Tā jau viņu var nosist.

—    Cits būtu pagalam, bet Gazins ne. Viņš ir briesmīgi stiprs, stiprāks par visiem cietumniekiem un ar visspēcīgāko miesas būvi. Otrā rītā pieceļas pilnīgi vesels.

—    Sakiet, lūdzu, — es turpināju iztaujāt poli. — Tie taču arī ēd savu, bet es dzeru tēju. Un tomēr viņi skatās tā, it kā apskaustu mani šīs tējas dēļ. Ko tas nozīmē?

—    Tas nav tējas dēļ, — polis atbildēja. — Viņi dusmojas uz jums par to, ka esat muižnieks un atšķiraties no viņiem. Daudzi vēlētos jums piesieties. Ļoti gribētu jūs apvainot, pazemot. Jūs te vēl piedzīvosiet daudz nepatikšanu. Šeit mums visiem ir briesmīgi grūti. Mums grūtāk visādā ziņā. Vajadzīga liela vienaldzība, lai pie tā pierastu. Jums vēl ne vienreiz vien gadīsies nepatikšanas, un dzirdēsiet lamas gan par tēju, gan par atsevišķo ēdienu, kaut arī te ļoti daudzi un ļoti bieži ēd savu, bet daži allaž dzer tēju. Viņi drīkst, bet jūs ne.

To pateicis, viņš piecēlās un aizgāja no galda. Pēc brīža piepildījās arī viņa vārdi…

III Pirmie iespaidi

Līdzko M-kis (tas polis, kurš ar mani nupat runājās) bija aizgājis, Gazins, galīgi piedzēries, iemeimuroja virtuvē.

Piedzēries arestants gaišā dienas laikā — darbdienā, kad visiem jāiet darbā, kad jāuzmanās no stingrā priekšnieka, kas kuru katru brīdi var atbraukt uz cietumu, no unteroficiera, kurš pārzina katordzniekus un aizvien atrodas cietumā, no sargkareivjiem, no invalīdiem, īsi sakot, kad pastāv tik stingri noteikumi, — šis piedzērušais pilnīgi sajauca manus tikko veidojošos priekšstatus par arestantu ikdienas dzīvi. Un man diezgan ilgu laiku nācās pavadīt cietumā, kamēr noskaidroju visus tos faktus, kas man šķita visai mīklaini pirmajās katorgas dienās.

Es jau teicu, ka arestanti vienmēr strādāja paši savu darbu un ka šis darbs ir katorgas dzīves dabiska nepieciešamība, ka bez šīs nepieciešamības arestants ilgoties ilgojas arī pēc naudas un vērtē to augstāk par visu, gandrīz vai tāpat kā brīvību, un jūtas apmierināts jau tad, kad nauda džinkst viņam kabatā. Turpretī arestants nokar degunu, ir grūtsirdīgs, nemierīgs un zaudē dūšu, ja naudas nav, un tad viņš ar mieru pat zagt, darīt visu, lai tikai to iegūtu. Tomēr, kaut gan nauda cietumā bija liels dārgums, tā nekad laimīgajam īpašniekam ilgi neturējās. Pirmām kārtām — naudu bija grūti saglabāt, lai to nenozagtu vai neatņemtu. Ja pēkšņo kratīšanu laikā majors tika naudai klāt, viņš to tūliņ atņēma. Varbūt izlietoja šo naudu arestantu ēdiena uzlabošanai, vismaz tā tika nodota majoram. Taču visbiežāk naudu zaga — ne uz vienu nevarēja paļauties. Vēlāk mums radās iespēja glabāt naudu pilnīgi droši. To nodeva glabāšanā sirmajam vecticībniekam, kas bija ievests pie mums no Starodubjes slobodām, kādreizējiem vetkiešiem… Nevaru nociesties nepateicis par viņu dažus vārdus, kaut arī novirzos no temata.

Tas bija ap sešdesmit gadu vecs, sīciņš sirmgalvis. Viņš mani pārsteidza no pirmā acu uzmetiena. Vecītis atšķīrās no visiem citiem arestantiem: skatienā viņam jautās kaut kas tik mierīgs un lēnīgs, ka, atceros, es ar sevišķu prieku raudzījos viņa skaidrajās, gaišajās acīs, ko ietvēra sīkas, starainas krunciņas. Es bieži ar viņu runāju un savā mūžā reti esmu sastapis tik krietnu, labsirdīgu cilvēku. Viņš bija atsūtīts šurp par ārkārtīgi smagu noziegumu. Starodubjes vecticībnieku vidū sākuši parādīties atgrieztie pie pareizticības. Valdība stipri atbalstījusi viņus un darījusi visu, lai atgrieztu arī pārējos atkritējus. Sirmgalvis kopā ar citiem fanātiķiem nolēmis «stāvēt un krist par ticību», kā viņš izteicās. Iesākta pareizticīgo baznīcas celšana, un viņi to nodedzinājuši. Kā viens no kūdītājiem sirmgalvis nosūtīts katorgas darbos. Viņš bijis turīgs pilsētas tirgotājs, mājās atstājis sievu un bērnus, tomēr apņēmīgi devies katorgā, jo savā apmātībā uzskatījis to par «mokām ticības dēļ». Pavadījis ar viņu kopā zināmu laiku, es neviļus jautāju sev: kā šis lēnīgais, rāmais, bērnam līdzīgais cilvēks varēja kļūt par dumpinieku? Dažreiz sāku ar viņu runāt «par ticību». Sirmgalvis palika pie saviem uzskatiem, taču viņa atbildēs nekad nebija ne dusmu, ne naida. Bet viņš tak bija nopostījis baznīcu un to nenoliedza. Šķita, ka cilvēkam ar šādu pārliecību vajadzētu savu rīcību un tās dēļ ciestās «mokas» uzskatīt par cildināmām. Tomēr, lai kā es viņu vēroju, lai kā pētīju, nekad netiku manījis ne jausmas no godkāres vai lepnības. Mūsu cietumā bija ari citi vecticībnieki, lielākoties sibīrieši. Tie bija stipri attīstīti ļaudis, slīpēti vīri, ārkārtīgi dogmatiķi, burta kalpi un savā ziņā gudri dialektiķi: augstprātīgi, iedomīgi, viltīgi un sevišķi neiecietīgi. Sirmgalvis bija pavisam citāds. Būdams varbūt pat vēl lielāks dogmatiķis nekā tie, viņš izvairījās no strīdiem. Bija augstākā mērā saticīgs, jautrs, bieži smējās — ne tos rupjos, ciniskos smieklus, kādus smējās citi katordznieki, bet gaišus, klusus smieklus, kuros bija daudz bērnišķīgas vientiesības un kuri sevišķi labi saderēja ar viņa sirmajiem matiem. Varbūt es maldos, bet man šķiet, ka pēc smiekliem var pazīt cilvēku, un, ja jums kopš pirmās tikšanās patīk kāda pilnīgi nepazīstama cilvēka smiekli, tad droši var teikt, ka tas ir labs cilvēks. Cietumā sirmgalvis bija iemantojis vispārēju cieņu, bet ar to nemaz nelepojās. Arestanti sauca sirmgalvi par vectētiņu un nekad nedarīja viņam pāri. Es pa daļai sapratu, kāda ietekme viņam varēja būt uz saviem ticības brāļiem. Taču, lai gan vectētiņš katorgas dzīvi panesa šķietami moži, viņā slēpās dziļas, neremdināmas skumjas, ko viņš centās nevienam neizrādīt. Mēs abi mitām vienā kazarmā. Reiz tā pēc pulksten diviem nakti es pamodos un izdzirdēju klusas, apvaldītas raudas. Sirmgalvis sēdēja uz krāsns (uz tās pašas, kur pirms viņa pa naktīm bija lūdzis dievu lielais bībeles lasītājs, arestants, kas gribēja nogalināt majoru) un lūdza dievu pēc savas rokraksta grāmatas. Sirmgalvis raudāja, un es dzirdēju, ka viņš allaž saka: «Ak kungs, nepamet mani! Kungs, stiprini mani! Mani mazie bērniņi, mani mīļie bērniņi, nekad mēs vairs neredzēsimies!» Nespēju izstāstīt, cik skumji man kļuva. Šim sirmgalvim tad arī gandrīz visi arestanti ar laiku sāka nodot glabāšanā naudu. Katorgā gandrīz visi bija zagļi, bet pēkšņi arestantiem nez kāpēc radās pārliecība, ka sirmgalvis neparko nav spējīgs zagt. Bija zināms, ka viņš kaut kur slēpj glabāšanā pieņemto naudu, taču tik slepenā vietā, ka neviens to nevarēja atrast. Vēlāk viņš man un dažiem poļiem atklāja savu noslēpumu. Pie kāda pāļa bija zars, šķietami stingri saaudzis kopā ar koku. Bet zaru varēja noņemt nost, un kokā kļuva redzams liels iedobums. Tur tad vectētiņš slēpa naudu un pēc tam atkal aizlika zaru priekšā, tā ka neviens nekad nevarēja neko atrast.

Taču esmu novirzījies no temata. Es paliku pie tā, kāpēc arestantiem neturas nauda. Bija ne vien grūti to saglabat, bet cietumā cilvēkus pārņem arī bezgalīgas skumjas; arestants pēc savas dabas tik ļoti alkst brīvības, bet pēc sociālā stāvokļa ir tik vieglprātīgs un nenosvērts, ka gluži dabiski tiecas «palaist sirdi ganībās», uzdzīvot par visu naudu, ar troksni un mūziku, tā, lai kaut uz brīdi aizmirstu skumjas. Savādi bija pat skatīties, kā dažs labs no viņiem strādā, muguru neatliekdams, reizēm pat vairākus mēnešus no vietas tikai tāpēc vien, lai visu nopelnīto kādu dienu notriektu līdz pēdējai kapeikai, bet pēc tam atkal līdz jaunai uzdzīvei vairākus mēnešus cītīgi strādātu. Daudzi mēdza iegādāties jaunus apģērba gabalus, turklāt katrā ziņā kaut ko neparastu: melnas bikses, kas nebija līdzīgas tām, ko izsniedza kronis, mēteļus, virssvārkus. Lielā cieņā bija arī katūna krekli un jostas ar vara sprādzēm. Uzposties mēdza svētku dienās, un tie, kas bija uzcirtušies, katrā ziņā izstaigāja visas kazarmas, lai sevi parādītu pārējiem. Labi apģērbtā katordznieka apmierinātība kļuva pat bērnišķīga, un arestanti daudzējādā ziņā bija īsti bērni. Tiesa, visas šīs labās mantas nez kā pēkšņi īpašniekam nozuda, dažreiz pat tajā pašā vakarā tika ieķīlātas un aizlaistas par smiekla naudu. Uzdzīve gan vērtās plašumā pakāpeniski. Dzīrošanai parasti izraudzījās vai nu svētku dienas, vai uzdzīvotāja vārdadienu. Gaviļnieks, no rīta piecēlies, aizdedzināja pie svētbildes svecīti un pielūdza dievu, tad uzcirtās un pasūtīja pusdienas. Tika pirkta liellopu gaļa, zivis, gatavoti Sibīrijas pelmeņi. Gaviļnieks pieēdās līdz acīm, gandrīz vienmēr viens pats, reti uzlūgdams biedrus piedalīties mielastā. Tad parādījās arī degvīns: gaviļnieks piedzērās kā lūks un katrā ziņā meimuroja apkārt pa kazarmām grīļodamies un klupdams, cenzdamies visiem izrādīt, ka ir piedzēries, ka viņš «uzdzīvo», lai ar to iemantotu vispārēju cieņu. Krievu tautā pret piedzērušo visur jūtamas zināmas simpātijas, bet cietumā pret dzīrotāju izturējās pat ar zināmu godbijību. Cietumnieku uzdzīvē izpaudās tāds kā aristokrātisms. Kad prāts bija ielīksmojies, arestants katrā ziņā salīga muzikantu. Cietumā atradās kāds polītis, izbēgušais zaldāts, ļoti pretīgs vīrelis, kurš spēlēja vijoli un kuram šis instruments bija visa viņa mantība. Nekādu amatu viņš neprata un pelnījās vienīgi ar to, ka salīga pie dzīrotājiem spēlēt jautrus dančus. Vijolnieka pienākums bija sekot pa pēdām savam piedzērušajam kungam no kazarmas kazarmā un čīgāt vijoli, cik jaudas. Bieži vien viņa sejā izpaudās garlaicība un skumjas. Taču uzkliedziens: «Spēlē, naudu esi saņēmis!» — lika atkal čīgāt un čīgāt. Arestants, sākdams dzīrot, varēja būt noteikti pārliecināts, ka tad, ja būs pārāk piedzēries, viņu katrā ziņā pieskatīs, laikus noguldīs un, priekšniecībai uzrodoties, vienmēr kaut kur paslēps, un tas tiks darīts pilnīgi nesavtīgi. Unteroficieris un invalīdi, kas kārtības uzturēšanai dzīvoja cietumā, savukārt varēja būt pilnīgi mierīgi: piedzērušais nevarēja sacelt nekādas nekārtības. Viņu pieskatīja visa kazarma, un, ja viņš būtu sācis trokšņot, ālēties, tūliņ tiktu savaldīts, pat gluži vienkārši sasiets. Tāpēc cietuma zemākā priekšniecība skatījās uz dzeršanu caur pirkstiem un pat negribēja to manīt. Priekšniecība ļoti labi zināja: ja neļaus dzert degvīnu, būs vēl ļaunāk. Bet kā tad degvīns tika sagādāts?

Degvīnu cietumā pirka no tā saucamajiem kroģeriem. Viņi bija vairāki un tirgojās nepārtraukti un veiksmīgi, lai gan dzērāju un «uzdzīvotāju» vispār nebija daudz, tāpēc ka uzdzīve prasīja naudu, bet arestanti pie naudas tika ar lielām grūtībām. Tirdzniecība sākās, noritēja un izbeidzās diezgan oriģinālā veidā. Dažs labs arestants, pieņemsim, neprot amatu un negrib strādāt (bija arī tādi), bet vēlas tikt pie naudas, turklāt, būdams nepacietīgs, grib iedzīvoties uz ātru roku. Sākumā tādam ir mazliet naudas, un viņš nolemj tirgoties ar degvīnu — tas ir drosmīgs pasākums, kas saistīts ar lielu risku. Par to varēja samaksāt ar savu muguru un pie viena zaudēt preci un kapitālu. Tomēr kroģeris riskē ar to. Naudas viņam sākumā nav daudz, tāpēc pirmoreiz pats ienes degvīnu cietumā un, protams, pārdod to ar peļņu. Viņš atkārto mēģinājumu otru un trešo reizi un, ja priekšniecība nepieķer, ātri iedzīvojas un tikai tad izvērš īstu tirdzniecību uz plašiem pamatiem: kļūst par uzņēmēju, kapitālistu, tur aģentus un palīgus, riskē daudz mazāk, bet iedzīvojas arvien vairāk. Viņa vietā riskē palīgi.

Cietumā vienmēr ir daudz tādu, kas notriekuši visu naudu, nospēlējuši kārtīs, nodzēruši pēdējo kapeiku, neprot nekādu amatu, paši izskatās nožēlojami un noskranduši, bet zināmā mērā apveltīti ar drosmi un enerģiju. Tādiem cilvēkiem atlicis tikai viens neskarts kapitāls — mugura, tā vēl var kaut kam būt noderīga. Un šo pēdējo kapitālu izputējušais uzdzīvotājs tad arī nolemj laist apgrozībā. Viņš iet pie uzņēmēja un salīgst par degvīna ienesēju cietumā; bagātajam kroģerim ir vairāki tādi kalpi. Kaut kur ārpus cietuma dzīvo kāds zaldāts vai pilsētnieks, dažreiz pat staigule, kas par uzņēmēja naudu un zināmu, samērā lielu prēmiju nopērk krogā degvīnu un paslēpj kādā nomaļā vietā, kur arestanti nāk darbā. Piegādātājs sākumā gandrīz vienmēr nogaršo, vai šņabis ir labs, un atlikušo nežēlīgi atšķaida ar ūdeni, — ja gribi, ņem, ja negribi, neņem, un arestants arī nevar būt pārāk izvēlīgs: labi vēl, ka nav gājusi zudumā visa viņa nauda un ka šņabis piegādāts, lai nu kāds, tomēr šņabis. Pie šā piegādātāja tad arī aiziet cietuma kroģera iepriekš norādītie ienesēji ar vērša zarnām. Šīs zarnas vispirms izskalo, piepilda ar ūdeni, lai tās paliktu tikpat mitras un elastīgas kā sākumā un lai tajās ar laiku varētu ērti ieliet degvīnu. Pielējis zarnas pilnas ar šņabi, arestants aptin tās sev apkārt, pēc iespējas ap ķermeņa visapslēptākajām daļām. Protams, te parādās visa kontrabandista veiklība un blēža viltība. Pa daļai uz spēles likts viņa gods; vajag taču piešmaukt ir konvojniekus, ir sargkareivjus. Un viņš tos apved ap stūri. Ja zaglis veikls, konvojnieks, dažreiz kāds jauns rekrūtītis, vienmēr palaiž viņu garām, neko nepamanījis. Protams, konvojnieku iepriekš izpēta, turklāt liek ņemts vērā laiks un vieta, kur būs jāstrādā. Arestants, piemēram, mūrnieks, rāpsies uz krāsns; kas redzēs, ko viņš tur dara? Konvoj nieks taču nelīdīs viņam pakaļ. Pienācis pie cietuma, kontrabandists drošības labad paņem rokā sudraba piecpadsmit vai divdesmit kapeiku gabalu un gaida pie vārtiem jefreitoru. Katru arestantu, kas atgriežas no darba, sardzes jefreitors apskata un aptausta rūpīgi jo rūpīgi un tikai pēc tam atslēdz viņam cietuma vārtus. Degvīna ienesējs parasti cer, ka jefreitors kautrēsies pārāk rūpīgi taustīt dažas ķermeņa daļas. Taču dažreiz slīpētais jefreitors tiek klāt arī tām un satausta degvīnu. Tad atliek pēdējais līdzeklis: kontrabandists klusēdams, konvojniekam neredzot, iespiež jefreitoram saujā slepus rokā turēto naudas gabalu. Gadās, ka šāda manevra rezultātā kontrbandists laimīgi iekļūst cietumā un ienes degvīnu. Dažreiz tomēr manevrs neizdodas, un tad jāsamaksā ar savu pēdējo kapitālu, proti, muguru. Tiek ziņots majoram, kapitāla īpašnieku per, turklāt sāpīgi, degvīnu atsavina valstij par labu, un kontrabandists ņem vainu uz sevi, nenodod uzņēmēju, tomēr aizrādīsim — ne tāpēc, ka nodevība viņam dergtos, bet vienīgi tāpēc, ka tas ir neizdevīgi — pašu tik un tā nopērtu; vienīgais mierinājums būtu tas, ka nopērtu abus. Taču uzņēmējs viņam vēl būs vajadzīgs, lai gan saskaņā ar paražu un pēc iepriekšējas vienošanās kontrabandists par noslānīto muguru nesaņem no uzņēmēja ne kapeikas. Vispār tomēr nodevība cietumā parasti ir stipri izplatīta. Uzrādītājs cietumā nepavisam netiek pazemots, sašutums par viņa rīcību pat nemaz nav iedomājams. No viņa nevairās, ar viņu draudzējās, un, ja cietumā kāds censtos pierādīt, cik riebīga ir nodevība, neviens to nesaprastu. Tas izvirtušais un zemiskais arestants muižnieks, ar kuru es pārtraucu visus sakarus, draudzējās ar majora denščiku Fedjku un bija viņa spiegs, bet denščiks visu, ko dabūja zināt par arestantiem, izstāstīja majoram. Mēs to zinājām, bet nevienam nekad pat prātā nenāca nelieti pārmācīt vai vismaz viņam ko pārmest.

Taču esmu novirzījies sāņus. Protams, gadās arī, ka degvīnu laimīgi ienes cietumā. Tad uzņēmējs saņem atnestās zarnas, samaksā par tām naudu un sāk rēķināt. Izrādās, ka prece izmaksā pārāk dārgi, tāpēc, lai peļņa būtu lielāka, viņš šņabi vēlreiz atšķaida ar ūdeni — gandrīz vai uz pusi — un, tādējādi pilnīgi sagatavojies, gaida pircējus. Jau pirmajā svētku dienā, bet dažreiz arī darbdienā pircējs ierodas: tas ir arestants, kas vairākus mēnešus strādājis kā jūga vērsis un sakrājis savu grasi, lai visu nodzertu iepriekš izraudzītajā dienā. Par šo dienu jau ilgi pirms tās pienākšanas nabaga strādnieciņš gan sapņojis miegā, gan iedomās tīksminājies darba laikā, un tā ar savu pievilcību apnicīgajā cietuma dzīves ikdienā uzturējusi možu viņa garu. Beidzot austrumos ataust gaiša diena — nauda sakrāta, nav atņemta, nav nozagta, un viņš to nes kroģerim. Tas sākumā pasniedz pēc iespējas tīru degvīnu, proti, tikai divas reizes atšķaidītu; bet, cik šņabja no pudeles nodzerts, tik ūdens tiek tūdaļ pieliets klāt. Par mēriņu degvīna maksā piecreiz sešreiz dārgāk nekā krogā. Var iedomāties, cik tādu mēriņu jāizdzer un cik daudz naudas par tiem jāsamaksā, lai piedzertos! Bet, atradis no dzeršanas un iepriekš ilgu laiku atturējies, arestants diezgan ātri apreibst un parasti turpina dzeršanu tik ilgi, kamēr nodzer visu naudu. Tad tiek aizlaisti visi jaunie apģērba gabali — kroģeris ir reizē arī augļotājs. Vispirms viņa rokās nonāk jauniegādātās neparastās mantas, tad pienāk kārta arī vecām skrandām un beidzot kroņa mantām. Nodzēris visu līdz pēdējai lupatai, plītnieks liekas gulēt un, otrā dienā pamodies, kā to jau varēja paredzēt, ar dullu galvu, veltīgi lūdzas no kroģera kaut vienu malku degvīna uz paģirām. Viņš skumīgi pārcieš neveiksmi un tai pašā dienā ķeras no jauna pie darba, un atkal vairākus mēnešus strādā, muguru neatliecis, kavēdamies atmiņās par laimīgo plostošanas dienu, kas neatsaucami pagājusi uz mūžu, un pamazām sākdams atžirgt un gaidīt citu tādu pašu dienu, kas vēl ir tālu, tomēr kādreiz taču pienāks.

Turpretī kroģeris, beidzot ietirgojis milzīgu summu — dažus desmitus rubļu, pēdējo reizi sagādā degvīnu un vairs neatšķaida to ar ūdeni, jo paredzējis to pats sev; pietiek tirgoties — laiks arī pašam palīksmot! Sākas uzdzīve, dzeršana, ēšana, mūzika. Līdzekļi plaši — tiek uzcienāta pat tuvākā, zemākā cietumnieku priekšniecība. Dzīrošana dažreiz turpinās vairākas dienas. Protams, sagādātais degvīns drīz vien tiek nodzerts; tad uzdzīvotājs iet pie citiem kroģeriem, kas viņu jau gaida, un dzer tik ilgi, kamēr nodzer pēdējo kapeiku. Lai arestanti sargā dzīrotāju kā sargādami, viņu dažreiz ierauga augstākā priekšniecība — majors vai sardzes oficieris. Viņu aizved uz sardzes māju, atņem visu kapitālu, ja to vēl atrod klāt, un beidzot noper. Noskurinājies viņš nāk atpakaļ uz cietumu un pēc dažām dienām no jauna ķeras pie kroģera amata. Daži uzdzīvotāji, protams, tie, kas bagātāki, ilgojas ari pēc daiļā dzimuma. Par lielu naudu viņi dažreiz neiet vis uz darbu, bet slepus uzpirkta konvojnieka pavadībā aizlavās no cietokšņa uz priekšpilsētu. Tur kādā vientuļā mājiņā vistālākajā pilsētas nomalē tiek sarīkotas lepnas dzīres un notriektas tiešām lielas summas. Naudas dēļ netiek smādēts pat arestants; bet konvojnieku izrauga jau iepriekš — tādu, kas prot savu lietu. Parasti tādi konvojnieki paši ir nākamie cietumnieku kandidāti. Par naudu gan var izdarīt visu, un tādi ceļojumi gandrīz vienmēr paliek neatklāti. Jāpiebilst, ka tie notiek ļoti reti, jo prasa daudz naudas, tāpēc daiļā dzimuma cienītāji lieto citus — pilnīgi drošus paņēmienus.

Jau kopš pirmajām cietumniecības dienām mani sevišķi ieinteresēja kāds jauns arestants, neparasti glīts zēns. Viņu sauca par Sirotkinu. Tas bija daudzējādā ziņā diezgan mīklains cilvēks. Vispirms mani pārsteidza viņa skaistā seja; Sirotkinam bija ne vairāk kā divdesmit trīs gadi. Viņš bija ievietots īpašajā, proti, beztermiņa nodaļā, tātad tika uzskatīts par vienu no visbīstamākajiem militārajiem noziedzniekiem. Būdams rāms un lēnīgs, viņš runāja maz, reti smējās. Viņam bija zilas acis, pareizi vaibsti, tīra, maiga sejiņa, gaišbrūni mati. Tik skaistu zēnu pat noskūtā galva neko daudz nevarēja izķēmot. Nekādu amatu Sirotkins neprata, tomēr naudu sagādāja, kaut arī ne daudz, toties bieži. Bija acīm redzami slinks un staigāja apkārt kā smulis. Bet, ja kāds cits viņu uzposa, dažreiz pat uzvilka sarkanu kreklu, Sirotkins, varēja redzēt, priecājās par jauno apģērba gabalu — staigāja pa kazarmām un klīrējās. Viņš nedzēra, kārtis nespēlēja, gandrīz ne ar vienu neķildojās. Mēdza staigāt aiz kazarmām, rokas kabatās sabāzis, lēns, domīgs. Par ko viņš varēja domāt, grūti bija spriest. Kad es Sirotkinu aiz ziņkārības kādreiz uzrunāju, kaut ko pajautāju, viņš tūliņ atbildēja un pat visai pieklājīgi, ne kā arestants, taču vienmēr īsi, mazrunīgi, bet raudzījās uz mani kā desmitgadīgs bērns. Ja pagadās nauda, viņš nenopērk sev kaut ko nepieciešamu, nedod izlabot jaku, neiegādājas jaunus zābakus, bet nopērk veģīti, piparkūku un apēd — it kā viņam būtu septiņi gadi. «Ak tu Sirotkin!» arestanti mēdza teikt. «Tu taču esi dieva jēriņš.» No darba brīvajā laikā viņš parasti klaiņāja pa citām kazarmām. Gandrīz visi aizņemti katrs ar savu darbu, vienīgi viņam nav ko darīt. Ja Sirotkinam kaut ko pasaka, gandrīz vienmēr zobgalīgu (par viņu un viņa biedriem mēdza bieži pazoboties), — viņš, ne vārda neteicis, pagriežas un iet uz citu kazarmu, bet, ja nu pārāk sāk izsmiet, nosarkst. Es bieži domāju: par ko šis lēnīgais, labsirdīgais cilvēks ieslodzīts cietumā? Reiz gulēju slimnīcā, arestantu palātā. Arī Sirotkins bija saslimis, un viņa gulta stāvēja blakus manējai; kādā pievakarē sākām runāties; Sirotkins pēkšņi kļuva vaļsirdīgs un tad arī izstāstīja man, kā nodots zaldātos, kā māte, dēlu izvadot, raudājusi un cik grūti bijis rekrūšos. Viņš piebilda, ka nekādi neesot varējis panest rekrūša dzīvi, jo tur visi bijuši ļoti dusmīgi, bargi, bet komandieri — gandrīz vienmēr ar viņu neapmierināti…

—    Kā tad tas beidzās? — es jautāju. — Par ko tu nokļuvi šeit? Un vēl īpašajā nodaļā … Ak tu Sirotkin, Sirotkin!

—    Es taču, Aleksandr Petrovič, tikai vienu gadu sabiju bataljonā, bet te esmu nokļuvis par to, ka nogalināju savu rotas komandieri Grigoriju Petroviču.

—    Esmu to dzirdējis, Sirotkin, bet neticu. Vai tad tu esi spējīgs kādu nogalināt?

—    Tā gadījās, Aleksandr Petrovič. Man kļuva pārāk smagi.

—    Kā tad dzīvo citi rekrūši? Protams, sākumā ir grūti, bet pēc tam pierod — un, paskat vien, iznāk braši zaldāti. Tevi droši vien māte bija izlutinājusi — līdz astoņpadsmit gadu vecumam būs barojusi ar piparkūkām un pieniņu.

—    Māte mani patiešām ļoti mīlēja. Pēc tam kad biju aizgājis rekrūšos, viņa saslimusi un, kā dzirdēju, nav vairs no gultas cēlusies… Beidzot man tā rekrūšu būšana kļuva pārāk smaga. Komandieris neieredzēja, par katru nieku sodīja — un kāpēc? Es visiem paklausu, dzīvoju akurāti — šņabi nedzeru, ne no viena neko neaizņemos, jo tas, Aleksandr Petrovič, ir ļoti slikti, ja kāds no citiem aizņemas. Visapkārt cietsirdīgi cilvēki vien — nav kur asaru nobirdināt. Aizgāju reizēm aiz stūra un tur tad arī izraudājos. Tā nu es reiz stāvu sardzē. Ir jau nakts; nolikuši mani postenī pie virssardzes, pie šauteņu balstiem. Vējš, rudens un tāda tumsa, ka vai acī durams. Un tāds riebums, tāds riebums mani pārņēma! Pieliku šauteni pie kājas, noņēmu durkli un novietoju blakus, noāvu labās kājas zābaku, pagriezu stobru pret krūtīm, uzzvēlos tam virsū un ar lielo kājas pirkstu nospiedu gaili. Skatos — šāviņš neiet vaļā. Apskatīju šauteni, iztīrīju aizdedzes spraugu, iebēru jaunu pulveri, apdauzīju kramu un pieliku vēlreiz pie krūtīm. Un ko jūs domājat — pulveris uzliesmo, bet šāviens atkal neiet vaļā! Kas tad tas, es domāju. Paņēmu zābaku, uzāvu kājā, uzspraudu durkli, klusēju un staigāju uz priekšu un atpakaļ. Tad es arī nolēmu to izdarīt: vienalga, kur, tikai prom no rekrūšiem! Pēc pusstundas jāj komandieris, augstākais posteņu pārbaudītājs. Brūk man virsū: «Vai tā kāds stāv sardzē!» Es paņēmu šauteni rokās un ietriecu viņā durkli līdz pat stobram. Četrus tūkstošus sitienu dabūju — un uz šejieni, uz īpašo nodaļu …

Sirotkins nemeloja. Par ko tad viņš būtu sūtīts uz īpašo nodaļu? Par parastajiem noziegumiem sodi ir daudz vieglāki. Gan tikai viens vienīgs Sirotkins no visiem saviem biedriem bija tik glīts. Turpretī uz citiem īpašās nodaļas iemītniekiem, kādu pie mums bija pavisam ap piecpadsmit, pat nepatīkami skatīties. Tikai divas trīs sejas kaut cik ciešamas, bet visi pārējie — lutauši, neglīteņi, netīreļi, daži pat sirmi. Ja apstākļi atļaus, es par visiem šiem cilvēkiem kādreiz pastāstīšu sīkāk. Bet Sirotkins bieži draudzējās ar Gazinu, ar to pašu, par kuru es sāku stāstīt šīs nodaļas sākumā, pieminēdams, ka viņš piedzēries iemeimuroja virtuvē un ar to sajauca manus sākotnējos priekšstatus par cietumnieku dzīvi.

Šis Gazins bija briesmīgs radījums. Viņš atstāja uz visiem šausmīgu, nomācošu iespaidu. Man vienmēr šķita, ka neviens nevar būt negantāks, necilvēcīgāks par viņu. Es Toboļskā biju redzējis ar savām ļaundarībām slaveno laupītāju Kameņevu, pēc tam Sokolovu, tiesājamu arestantu, izbēgušu zaldātu, drausmīgu slepkavu. Tomēr neviens no viņiem nebija atstājis uz mani tik riebīgu iespaidu kā Gazins. Man dažreiz šķita, ka redzu milzīgu zirnekli cilvēka lielumā. Viņš bija tatārs, briesmīgi stiprs, stiprāks par visiem cietumniekiem, pagara auguma, ar Hērakla stāvu un neglītu, neproporcionāli lielu galvu, staigāja sakumpis, skatījās caur pieri. Cietumā par viņu klīda neticamas baumas; zināja, ka viņš bijis kareivis, bet arestanti savā starpā runāja, — nezinu, vai tas tiesa, — ka viņš esot izbēdzis no Ņerčinskas, uz Sibīriju sūtīts ne vienreiz vien, vairākkārt bēdzis, mainījis uzvārdu un beidzot nokļuvis mūsu cietumā, īpašajā nodaļā. Stāstīja arī, ka viņš senāk mēdzis slepkavot mazus bērnus vienīgi prieka pēc: ievedot bērnu kādā klusā vietā, sākumā nobiedējot viņu, izmocot un, pilnam izbaudījis prieku par mazā nabaga upura pārbīli un trīsām, nokaujot to klusi, lēnām, ar baudu. Tas varbūt bija arī izdomāts, tāpēc ka Gazins uz visiem atstāja smagu iespaidu, taču visi šie izdomājumi likās ticami, saskanēja ar viņa raksturu. Tomēr parasti viņš cietumā, nebūdams piedzēries, izturējās prātīgi. Bija vienmēr rāms, ne ar vienu nekad nestrīdējās un vairījās no ķildām, taču, it kā citus nicinādams, it kā uzsvērdams savu pārākumu pār visiem, runāja ļoti maz un bija tāds kā tīšuprāt nesabiedrisks. Visas viņa kustības bija lēnas, mierīgas, pašapzinīgas. No Gazina acīm bija redzams, ka viņš ir ļoti gudrs un ārkārtīgi viltīgs, tomēr sejā un smaidā vienmēr vīdēja kaut kas augstprātīgi zobgalīgs un nežēlīgs. Viņš tirgojās ar degvīnu un bija viens no visturīgākajiem cietuma kroģeriem. Tomēr pāris reižu gadā gadījās piedzerties pašam, un tad ari izpaudās visa viņa zvērīgā daba. Reibdams pamazām, viņš vispirms sāka aizskart cilvēkus ar zobgalībām, kas bija sevišķi ļaunas, aprēķinātas un it kā jau sen sagatavotas. Beidzot, apreibis pilnīgi, kļuva neganti nikns, ķēra nazi un uzbruka cilvēkiem. Arestanti, zinādami, ka Gazins ir baismīgi stiprs, muka un slēpās, jo viņš klupa virsū katram pretimnācējam. Taču drīz tika atrasts līdzeklis, kā viņu savaldīt. Kādi desmit cilvēki no Gazina kazarmas pēkšņi metās visi reizē viņam virsū un sāka viņu sist. Nežēlīgāku sišanu grūti iedomāties: viņam sita pa krūtīm, pakrūti un vēderu, sita spēcīgi un ilgi un mitējās tikai tad, kad viņš bija zaudējis samaņu un kļuvis kā mironis. Nevienu citu tā neuzdrīkstētos sist: tā sist nozīmētu nosist, tikai ne Gazinu. Pēc sišanas viņu pilnīgā nesamaņā ietina puskažokā un aiznesa uz nārām. «Gan izgulēsies!» Un tiešām otrā rītā viņš cēlās augšā gandrīz pilnīgi vesels un kluss un drūms gāja uz darbu. Un ikreiz, kad Gazins piedzērās, cietumā visi jau zināja, ka diena viņam beigsies katrā ziņā ar kāvienu. Viņš arī pats to zināja un tomēr piedzērās. Tā tas turpinājās vairākus gadus.

Beidzot arestanti pamanīja, ka Gazins sāk padoties. Viņš sūdzējās par dažādām sāpēm, stipri vārguļoja, arvien biežāk gāja uz hospitāli… «Tomēr padevies!» arestanti savā starpā runāja.

Gazins ienāca virtuvē — viņam līdzi tas pretīgais polītis ar vijoli, kuru parasti salīga plītētāji, lai līksmošana būtu pilnīga, — un apstājās virtuves vidū, neteikdams ne vārda un uzmanīgi noskatīdams klātesošos. Visi apklusa. Beidzot, ieraudzījis mani un manu biedru, nikni un zobgalīgi paskatījās uz mums, pašapmierināti pasmaidīja, pie sevis kaut ko apsvēra un, stipri grīļodamies, pienāca pie mūsu galda.

—    Atļaujiet jautāt, — viņš iesāka (Gazins runāja krieviski), — no kādiem ienākumiem jūs te atļaujaties tēju dzert?

Es klusēdams saskatījos ar savu biedru, saprazdams, ka vislabākais ir klusēt un neatbildēt. Izdzirdējis pirmos pretī teiktos vārdus, viņš būtu pārskaities.

—    Tātad jums ir nauda? — viņš turpināja pratināšanu. — Tātad jums ir naudas kā spaļu, vai ne? Bet vai jūs tāpēc esat atsūtīti uz katorgu, lai dzertu tēju? Tēju dzert esat ieradušies? Nu runājiet taču kaut jūs! …

Tomēr redzēdams, ka esam nolēmuši klusēt un nelikties ne zinis, viņš aiz trakām dusmām kļuva zils un sāka trīcēt. Gazinam līdzās, kaktā, atradās koka paplāte, uz kuras krāva visu arestantu pusdienām vai vakariņām sagriezto maizi. Paplāte bija tik liela, ka uz tās varēja salikt pusi no visam cietumam paredzētās maizes. Pašreiz paplāte bija tukša. Gazins to saķēra abām rokām un savēcināja pār mums. Viens mirklis, un viņš būtu sašķaidījis mūsu galvas. Tā kā par slepkavību vai slepkavības nodomu visiem cietumniekiem draudēja ļoti lielas nepatikšanas — būtu sākusies izmeklēšana, kratīšana, stingrais režīms tiktu vēl pastiprināts —, arestanti visiem spēkiem centās izvairīties no šādām galējībām, tomēr šoreiz visi apklusa un gaidīja, kas notiks. Neviena vārda mūsu aizstāvēšanai! Neviens neuzkliedza Gazinam! Tik liels bija arestantu naids pret mums. Viņiem, acīm redzot, patika, ka mums draud briesmas … Taču starpgadījums beidzās laimīgi: tiklīdz viņš gribēja gāzt mums ar paplāti, kāds no priekšnama iesaucās:

—    Gazin, degvīns nozagts!

Viņš nosvieda paplāti uz grīdas un kā traks izmetās ārā no virtuves.

— Nu gan dievs izglāba! — arestanti noteica. Un vēl ilgi pārrunāja šo gadījumu.

Es pēc tam nevarēju noskaidrot, vai ziņa par degvīna nozagšanu bijusi patiesa vai īstā brīdī izdomāta, lai mūs glābtu.

Vakarā, jau tumsā, pirms kazarmu slēgšanas es staigāju gar pāļiem, un sirds man kļuva smaga un skumīga. Pēc tam nekad visā cietumniecības laikā nebiju izjutis tādas skumjas. Grūti ir panest pirmo ieslodzījuma dienu, lai tas būtu kur būdams: cietumā, kazemātā vai katorgā … Bet, atceros, visvairāk nodarbināja doma, kas pēc tam neatlaidīgi vajāja mani visā cietumniecības laikā, — gandrīz neatrisināma doma, par ko neesmu ticis skaidrībā vēl tagad, proti, kāpēc pastāv nevienādi sodi par vienu un to pašu noziegumu. Tiesa, arī noziegumus nevar salīdzināt citu ar citu, pat aptuveni ne. Piemēram, kā viens, tā otrs nogalinājis cilvēku; apsvērti visi abu noziegumu apstākļi; kā par vienu, tā par otru slepkavību draud gandrīz viens un tas pats sods. Bet paskatieties, cik atšķirīgi ir šie noziegumi. Viens, piemēram, nokāvis cilvēku tikpat kā par baltu velti, sīpola dēļ: izgājis uz lielceļa, nogalinājis garām braucošo zemnieku, bet tam ratos tikai viens sīpols. «Kas nu iznāk, tēv! Tu mani sūtīji laupīt, — es noslepkavoju zemnieku, bet dabūju tikai vienu sīpolu.» — «Dumiķi! Sīpols — tā taču ir kapeika! Simt cilvēku — simt sīpolu, un rublis rokā!» (Cietumnieku leģenda.) Bet cits nokāvis, no baudkāra tirāna sargādams līgavas, māsas, meitas godu. Viens nokāvis, būdams klaidonis, vesela pulka okšķeru ielenkts, aizstāvēdams savu brīvību un dzīvību, nereti pat mirdams badā. Turpretī cits slepkavo mazus bērnus aiz slepkavošanas prieka, lai justu uz savām rokām viņu siltās asinis, lai izbaudītu prieku par viņu bailēm, par viņu pēdējām putnēna trīsām pirms naža ieduršanas. Un kas notiek? Kā viens, tā otrs nokļūst vienā un tai pašā katorgā. Tiesa, ir dažādi piespriesto sodu termiņu varianti. Bet šo variantu ir samērā maz, turpretī vienāda rakstura nozieguma variantu bezgala daudz. Cik raksturu, tik variantu. Bet pieņemsim, ka šo atšķirību nav iespējams novērst, nolīdzināt, ka tas ir savā ziņā neatrisināms uzdevums — riņķa kvadratūra, pieņemsim, ka tā tas ir. Bet, ja pat šīs nevienlīdzības nebūtu, — paskatieties uz citu atšķirību, uz to, kāda pastāv starp nozieguma sekām … Viens cilvēks katorgā nīkst nost, kūst kā svece, iun lūk, otrs, kas pirms nosūtīšanas uz katorgu pat nav zinājis, ka pasaulē ir tik līksma dzīve, tik patīkams brašu biedru klubs. Jā, ierodas cietumā arī tādi. Lūk, piemēram, izglītots cilvēks ar jūtīgu dvēseli, apzinīgs, sirsnīgs. Jau paša sirdssāpju mokas nokaus viņu vēl pirms soda piespriešanas. Tāds pats sevi par pastrādāto noziegumu notiesās vēl nesaudzīgāk, nežēlīgāk nekā visbargākais likums. Viņam līdzās kāds cits, kas visā katorgas laikā pat ne reizi nepadomās par izdarīto slepkavību. Tas pat uzskata sevi par nevainīgu. Bet mēdz būt arī tādi, kuri ar nolūku izdara noziegumus, lai tikai nokļūtu ķatorgā un atpestītos no tās vaļas dzīves, kas ir nesalīdzināmi smagāka par dzīvi katorgā. Tur, brīvībā, viņš bija līdz pēdējam pazemots, nekad netika ēdis pilnu vēderu un strādāja uzņēmēja labā no gaismas līdz gaismai; bet katorgā darbs ir vieglāks nekā mājās, maizes pietiek, turklāt tādas, kādu viņš līdz šim nav pat redzējis; svētkos liellopu gaļa, viņš saņem žēlastības dāvanas, ir iespējams piepelnīt savu grasi. Bet sabiedrība? Slīpēti, veikli, visu zinoši ļaudis; un jaunpienācējs sāk raudzīties uz saviem biedriem ar cieņas pilnu izbrīnu; tādus viņš vēl nekad nav redzējis, uzskata tos par visaugstāko sabiedrību, kāda vien var būt. Vai tiešām šie divi noziedznieki vienādi izjūt uzlikto sodu? Bet ko nu lauzīt galvu ap neatrisināmiem jautājumiem! Rīb bungas, laiks iet kazarmās.

IV Pirmie iespaidi

Sākās pēdējā pārbaude. Pēc šīs pārbaudes kazarmas tika slēgtas ciet — katra ar īpašu atslēgu — un arestanti palika ieslēgti līdz rītausmai.

Pārbaudi izdarīja unteroficieris ar diviem zaldātiem. Arestantus dažreiz ierindā nostādīja pagalmā, un ieradās sardzes oficieris. Tomēr visbiežāk šī ceremonija notika mājas kārtībā: pārbaudīja pa kazarmām. Tā arī tagad. Pārbaudītāji bieži kļūdījās, pārskaitījās, gāja prom un nāca atpakaļ. Beidzot nabaga sargkareivji saskaitīja vajadzīgo skaitli un aizslēdza kazarmu. Tajā atradās līdz trīsdesmit arestantu, kas uz nārām izvietojās stipri saspiesti. Gulēt bija vēl par agru. Katrs, acīm redzot, vēl ar kaut ko nodarbosies.

No priekšniecības kazarmā palika tikai viens invalīds, kuru jau agrāk esmu pieminējis. Katrā kazarmā bija vēl arestantu vecākais, ko iecēla pats placmajors, protams, par labu uzvešanos. Ļoti bieži gadījās, ka arī vecākos pieķēra smagos nedarbos; tad viņus pēra, nekavējoties degradēja par jaunākajiem un aizstāja ar citiem. Mūsu kazarmā par vecāko bija iecelts Akims Akimičs, kas, man par brīnumu, nereti uzkliedza arestantiem. Arestanti parasti atbildēja ar zobgalībām. Invalīds bija gudrāks par viņu un nekur nejaucās iekšā, bet, ja arī gadījās kādreiz pakulstīt meli, tad tas notika vairāk pieklājības pēc, sirdsapziņas nomierināšanai. Viņš klusēdams sēdēja savā guļasvietā un šuva zābaku. Arestanti tikpat kā nelikās par viņu ne zinis.

Šajā manas cietumniecības pirmajā dienā es izdarīju kādu novērojumu un vēlāk pārliecinājos, ka tas ir pareizs. Proti, visi, kas nebija arestanti, sākot ar tiem, kuriem iznāca tieši saskarties ar viņiem, piemēram, konvojnieki, sargkareivji, un visi, kam kāds sakars ar katorgas ikdienu, — izjūt pārspīlētas bailes no arestantiem. It kā kuru katru brīdi ar bažām varētu gaidīt, ka arestants metīsies kādam virsū ar nazi. Bet visraksturīgākais — arestanti paši apzinājās, ka no viņiem baidās, un tas, acīm redzot, iedūšināja viņus. Taču vislabākais priekšnieks arestantiem ir tieši tas, kurš no viņiem nebīstas. Un vispār, lai cik arestantiem liela dūša, pašiem ir daudz patīkamāk, ja priekšniecība viņiem uzticas. Ar to pat var iemantot arestantu simpātijas. Manā cietumniecības laikā gadījās, kaut arī ļoti reti, ka no priekšniecības kāds ienāca cietumā bez konvoja. Vajadzēja redzēt, kā tas arestantus pārsteidza, patīkami pārsteidza. Tāds bezbailīgs apmeklētājs vienmēr iemantoja cieņu, un, ja tiešām kaut kas ļauns varētu notikt, tad viņa klātbūtnē tas nebūtu noticis. Arestanti iedveš bailes visur, kur vien viņi atrodas, un es tiešām nezinu, kāds tam cēlonis. Pa daļai šīs bailes, protams, iedveš jau arestanta — atzīta laupītāja ārējais izskats; bez tam ikviens, kas tuvojās katorgai, juta, ka šis cilvēku bars te nav sapulcējies pēc savas gribas un ka ne ar kādiem līdzekļiem dzīvu cilvēku nevar padarīt par mironi: viņam paliek jūtas, atriebības alkas, dzīvot-

griba, kaislības un vajadzība tās apmierināt. Un tomēr esmu cieši pārliecināts, ka no arestantiem nav jābaidās. Ne jau tik viegli un ne tik drīz cilvēks metas virsū otram c ilvēkam ar nazi. īsi sakot, ja briesmas arī var draudēt, |a tās kādreiz pastāv, tad, ņemot vērā to, cik reti ir šādi nelaimes gadījumi, var droši teikt, ka briesmu tikpat kā nekādu nav. Protams, es tagad runāju tikai par notiesātiem arestantiem, no kuriem daudzi pat priecājas, ka beidzot nokļuvuši cietumā (tik jauka dažreiz mēdz likties l«iunā dzīve!), un tāpēc tie ir noskaņoti dzīvot klusi un mierīgi; bez tam tiešām nemierīgiem katordzniekiem paši arestanti neļaus daudz ālēties. Ikviens katordznieks, lai tas būtu cik drosmīgs un nekautrīgs būdams, katorgā baidās no visa kā. Turpretī ar tiesājamo arestantu ir pavisam citādi. Tas tiešām ir spējīgs mesties virsū svešam cilvēkam bez jebkāda iemesla, vienīgi tāpēc, ka rīt būs jāizcieš miesas sods; bet, ja tiks ierosināta jauna lieta, atliks arī soda izpildīšanu. Tādā gadījumā uzbrukumam ir iemesls, mērķis: «grozīt savu likteni», lai tur vai kas, un pēc iespējas drīzāk. Es pat zinu kādu tamlīdzīgu neparastu psiholoģisku gadījumu.

Mūsu cietumā starp militārās kategorijas noziedzniekiem bija kāds arestants, zaldātiņš, kuram nebija atņemtas tiesības un kurš pēc tiesas sprieduma atsūtīts uz pāris gadiem cietumā, briesmīgs lielībnieks un pēdīgais gļēvulis. Vispār bramanība un gļēvulība krievu kareivjiem piemīt ļoti reti. Mūsu kareivis vienmēr liekas tik aizņemts, ka pat tad, ja gribētu lielīties, neatliktu laika. Bet, ja jau nu viņš ir lielībnieks, tad gandrīz vienmēr diedelnieks un zaķapastala. Dutovs (arestanta uzvārds) izcieta savu īstermiņa sodu un aizgāja atpakaļ uz robežapsardzes bataljonu. Bet, tā kā visi viņam līdzīgie, ko nosūta uz cietumu labošanai, te tiek galīgi samaitāti, tad parasti arī gadās tā, ka, sabijuši brīvībā ne vairāk kā divas trīs nedēļas, viņi tiek nodoti atkal tiesai un atgriežas cietumā, tikai nu vairs ne uz diviem vai trim gadiem, bet «pastāvīgo» kategorijā— uz piecpadsmit vai divdesmit gadiem. Tā arī notika. Nedēļas trīs pēc iziešanas no cietuma Dutovs izdarīja ielaušanās zādzību, turklāt vēl bija izturējies rupji un sacēlis traci. Viņš nodots tiesai, un tā piespriedusi bargu sodu. Kā pēdīgais gļēvulis, pārbijies no gaidāmā soda, Dutovs tās dienas priekšvakarā, kad viņu vajadzēja dzīt caur stroju, meties ar nazi virsū arestantu telpā ienākušajam sardzes oficierim. Protams, Dutovs ļoti labi saprata, ka ar tādu rīcību viņš gaidāmo spriedumu padarīs vēl daudz bargāku un pagarinās katorgas termiņu. Bet viņa aprēķins bija vismaz uz dažām dienām, vismaz uz dažām stundām atlikt briesmīgo soda brīdi. Viņš bija tāds gļēvulis, ka, mezdamies virsū ar nazi, pat neievainoja oficieri, bet darīja to tikai formas pēc, tikai tādēļ, lai būtu pastrādāts jauns noziegums, par ko viņu atkal tiesātu.

Tam, kuram piespriests miesas sods, protams, mirkli pirms soda izpildīšanas ir šausmīgi, un man vairāku gadu laikā nācās redzēt diezgan daudz notiesāto liktenīgās dienas priekšvakarā. Parasti es ar tiesājamiem arestantiem sastapos hospitālī, arestantu palātās, kad gulēju slims, un tas gadījās diezgan bieži. Visi arestanti visā Krievijā zina, ka visvairāk viņiem līdzi jūt ārsti. Tie nekad nešķiro arestantus, kā to neviļus dara gandrīz visi pārējie, izņemot vienīgi vienkāršos cilvēkus. Tie nekad nepārmet arestantam izdarīto noziegumu, lai tas būtu, cik briesmīgs būdams, un izciestā soda un uzbrukušās nelaimes dēļ piedod tam visu. Ne velti ļaudis Krievijā sauc noziegumu par nelaimi, bet noziedzniekus par nelaimīgajiem. Tas ir ļoti nozīmīgs apzīmējums. Jo raksturīgāks tāpēc, ka radies neapzināti, instinktīvi. Bet ārsti daudzos gadījumos ir īsts patvērums arestantiem, it īpaši tiesājamajiem, kas tiek turēti stingrāk par notiesātajiem. Tāpēc tiesājamais, aprēķinājis, kad aptuveni pienāks briesmīgā diena, bieži vien dodas uz hospitāli, gribēdams kaut jel uz laiciņu atlikt grūto brīdi. Bet, izrakstīdamies no slimnīcas un gandrīz droši zinādams, ka liktenīgā diena būs rīt, viņš gandrīz vienmēr ir stipri satraukts. Dažs labs aiz patmīlības cenšas slēpt savas jūtas, tomēr nemākulīgi tēlotā, mākslotā bravūra nespēj maldināt viņa biedrus. Visi saprot, ko tas nozīmē, un aiz cilvēkmīlestības cieš klusu. Es pazinu kādu arestantu, jaunu cilvēku, slepkavu, bijušo zaldātu, kuram bija piespriesta augstākā nūjas sitienu norma. Viņš tā nobijās, ka soda dienas priekšvakarā nolēma izdzert kausiņu degvīna, iepriekš nostādinājis to uz šņaucamās tabakas. Jāaizrāda, ka notiesātais arestants pirms soda izciešanas vienmēr mēdz iegādāties degvīnu. To ienes cietumā jau labu laiku pirms soda dienas, pērk par lielu naudu, un tiesājamais drīzāk pusgadu liegs sev visnepieciešamāko, bet sakrās vajadzīgo summu ceturtdaļstopam degvīna, t( &gt; izdzertu ceturtdaļstundu pirms sodīšanas. Visi arestanti ir pārliecināti, ka iereibušais tik sāpīgi neļul sitienus ar pletni vai nūju. Taču esmu novirzījies no stāstījuma. Nabaga puisis, izdzēris savu kausiņu degvīna, liesām tūliņ saslima, sākās asiņaina vemšana, un viņu gandrīz nesamaņā aizveda uz hospitāli. Šī vemšana tā sagandēja viņa krūtis, ka pēc dažām dienām tika konstatēts īsts dilonis, no kura viņš pēc pusgada nomira. Ārsti, kas viņam ārstēja diloni, nezināja tā cēloņus.

Tomēr, stāstot par to, ka noziedznieki pirms sodīšanas bieži izrāda mazdūšību, jāpiebilst, ka daži no tiem, gluži otrādi, pārsteidz novērotāju ar neparastu bezbailību. Atceros vairākus gadījumus, kad drošsirdība robežojās ar nejūtību, un šādi piemēri nepavisam nebija reti. Sevišķi labi atceros sastapšanos ar kādu briesmīgu noziedznieku. Reiz vasaras dienā arestantu palatās izplatījās vēsts, ka vakarā sodīšot slaveno laupītāju Orlovu, izbēgušu zaldātu, un pēc sodīšanas ievietošot palatā. Slimie arestanti, gaidīdami Orlovu, sprieda, ka viņu sodīšot bargi. Visi bija zināmā mērā satraukti, un, atzīstos, arī es gaidīju slavenā laupītāja ierašanos ar sakāpinātu interesi. Sen jau biju dzirdējis par viņu brīnumlietas. Tas bija reti sastopams ļaundaris, kas aukstasinīgi slepkavojis sirmgalvjus un bērnus, cilvēks ar ārkārtīgi stipru gribu un lepnu sava spēka apziņu. Orlovs bija atzinies daudzās slepkavībās, un viņam ticis piespriests miesas sods ar nūjām, dzenot caur stroju. Viņu ieveda vakarā. Palātā bija jau satumsis un aizdedzinātas sveces. Orlovs bija gandrīz bez samaņas, šausmīgi bāls, ar bieziem, sapinkātiem, ogļmelniem matiem. Mugura uzpampusi un asiņaini zila. Visu nakti arestanti sodīto kopa, mainīja kompreses, grieza viņu no vieniem sāniem uz otriem, deva zāles, it kā tas viņiem būtu kāds rads vai labvēlis. Jau otrā dienā viņš pilnīgi atguva samaņu un divas reizes pastaigāja pa palātu šurp un turp. Tas mani pārsteidza: viņš tika ievietots hospitālī pārāk vārgs un nomocīts. Orlovs taja vienā reizē izturējis pusi no paredzētā sitienu skaita. Ārsts apturēji? eksekūciju tikai tad, kad redzējis, ka, miesas sodu tur pinot, noziedzniekam draud nenovēršama nāve. Bez tam Orlovs bija neliela auguma vīrs ar vāju miesas būvi, tui klāt novārdzis, jo ilgu laiku atradies zem tiesas. Tie, kam gadījies kādreiz redzēt miesas sodu izcietušos arestantus, droši vien ilgi atcerēsies vinu izmocītās, vā jās un bālās sejas, drudžainos skatienus. Un tomēr Orlovs drīz atlaba. Acīm redzot, viņa garīgā enerģija stipri palīdzēja dabai. Tiešām tas nebija gluži parasts cilvēks. Intereses pēc es iepazinos ar Orlovu tuvāk un veselu nedēļu viņu pētīju. Droši varu teikt, ka nekad savā mūžā neesmu sastapis tik stingru, ar tādu dzelzs raksturu apveltītu cilvēku kā viņš. Biju jau reiz Toboļskā redzējis apmēram tādu pašu slavenību, kādu bijušo laupītāju atamanu. Tas bija īsts meža zvērs, un, stāvot līdzās un vēl nemaz nezinot viņa vārdu, varēja jau instinktīvi just, ka blakus atrodas briesmīgs radījums. Bet tas man iedvesa šausmas ar savu garīgo trulumu. Miesa tādā mērā valdīja pār visām viņa garīgajām īpašībām, ka no pirmā acu uzmetiena jau pēc sejas vien varēja redzēt, ka te palikusi pāri vienīgi mežonīga tieksme pēc fiziskām baudām, saldkaisle, miesaskārība. Esmu pārliecināts, ka Koreņevam — tā sauca šo laupītāju — būtu dūša papēžos un viņš trīcētu aiz bailēm no soda, lai gan bija spējīgs slepkavot, acu nepamirkšķinādams. Pilnīgs pretstats viņam bija Orlovs. Tam gars pilnīgi valdīja pār miesu. Bija redzams, ka šis cilvēks spēj neierobežoti diktēt pats sev savu gribu, nicina jebkādas mokas un sodus un nebaidās ne no kā. Varēja redzēt, ka viņam piemīt bezgala liela enerģija, aktīvas darbības dziņa, atriebības alkas, griba sasniegt sprausto mērķi. Starp citu, mani pārsteidza Orlova neparastā augstprātība. Uz visu viņš noraudzījās ar neticamu pārākuma apziņu, tomēr nepavisam necentās izlikties pārāks par citiem. Viņa izturēšanās šķita gluži dabiska. Manuprāt, nebija neviena tāda cilvēka, kas viņu spētu ietekmēt ar savu autoritāti vien. Par visu viņš sprieda neparasti mierīgi, it kā pasaulē nebūtu nekā tāda, kas varētu viņu pārsteigt. Un, lai gan Orlovs ļoti labi saprata, ka citi arestanti viņu ciena, tomēr nepavisam nedižojās pārējo priekšā. Bet godkāre un uzpūtība piemīt visiem arestantiem bez izņēmuma. Viņš bija ļoti gudrs un pārsteidzoši vaļsirdīgs, kaut arī nepavisam ne pļāpīgs. Uz maniem jautājumiem viņš atklāti atbildēja, ka gaidot izveseļošanos, lai ātrāk izciestu atlikušo sodu, un ka sākumā, pirms miesas soda, esot baidījies, ka to nepārcietīšot. «Bet tagad,» viņš piebilda, pamirkšķinājis man ar vienu aci, «es vairs nelauzu galvu. Izcietīšu atlikušos sitienus, un mani tūliņ kopā ar citiem sūtīs uz Ņerčinsku, bet es pa ceļam bēgšu. Katrā ziņā bēgšu! Kaut tik drīzāk mugura sadzītu!» Un visas šis piecas dienas Orlovs nepacieligi gaidīja, kad varēs lūgt, lai viņu izraksta no hospit.iļa. Šajā laikā viņš dažreiz gardi smējās un bija ļoti jautrs. Es pamēģināju ierunāties par viņa piedzīvojumiem. Manus jautājumus viņš uzklausīja mazliet saviebies, tomēr atbildēja vienmēr vaļsirdīgi. Bet, sapratis, ka cenšos pamodināt viņa sirdsapziņu un panākt, lai viņš k.iut cik nožēlo savu rīcību, Orlovs paskatījās uz mani !ik nicīgi un augstprātīgi, it kā es pēkšņi viņa acīs būtu kļuvis par mazu muļķa puiku, ar kuru nemaz nevar runāt kā ar pieaugušu. Orlova sejā parādījās pat tāds kā žēlums pret mani. Pēc brīža viņš sāka skaļi un ļoti labsirdīgi, bez kādas ironijas smieties par mani, un esmu pārliecināts, ka, palicis viens, atcerēdamies manus vārdus, viņš varbūt vēl ne vienreiz vien savā nodabā smējās. Beidzot Orlovs izrakstījās vēl ne ar gluži apdzijušu muguru. Todien izrakstījos arī es, un no hospitāļa mums gadījās atgriezties reizē — man uz cietumu, bet viņam uz sardzes māju, kas atradās līdzās cietumam un kur viņš bija ievietots jau pirms tam. Atvadīdamies Orlovs paspieda man roku, un tas liecināja, ka viņš man pilnīgi uzticas. Manuprāt, viņš to darīja tāpēc, ka bija ļoti apmierināts ar sevi un šo bridi. Patiesībā Orlovam mani vajadzēja nicināt un uzskatīt par padevīgu, vāju, nožēlojamu un visādā ziņā zemāku radījumu salīdzinājumā ar viņu. Jau nākamaja dienā viņu veda ārā, lai sodītu otrreiz.

Kad mūsu kazarmu aizslēdza, tā it kā pēkšņi kļuva pavisam citāda, atgādināja īstu mājokli, ģimenīgu mītni. Tikai tagad es varēju skatīt arestantus, savus biedrus, gluži kā mājas apstākļos. Dienā unteroficieri, sargkareivji un vispār priekšniecība var kuru katru brīdi ienākt cietumā un tāpēc visi tā iemītnieki izturas pavisam citādi, it kā nebūtu pilnīgi nomierinājušies, it kā ar bažām gaidītu, ka pēkšņi kas notiks. Bet, tiklīdz kazarma bija aizslēgta, visi tūdaļ mierīgi ieņēma savas vietas un gandrīz ikviens ķērās pie kāda darba. Kazarma pēkšņi kļuva gaiša. Katrs bija apgādājis sev sveci un svečturi, lielākoties no koka darinātu. Viens sāka taisīt zābakus, cits šūt kādu apģērba gabalu. Smirdošais kazarmas gaiss ar katru stundu vairāk sabiezēja. Bariņš dīkdieņu aptupās kaktā pie izklāta paklāja un sāka spēlēt kārtis. Gandrīz katrā kazarmā bija kāds arestants, kura īpašumā atradās vienu aršīnu garš, plāns paklājiņš, svece un neticami netīras, nospeķotas kārtis. To visu sauca par maidanu. Saimnieks saņēma no spēlētājiem maksu — apmēram piecpadsmit kapeiku par nakti un ar to tad arī pelnījās. Spēlēja parasti trīskārti, kaudzīti u. c. Tās visas bija azarta spēles. Katrs spēlētājs nobēra sev priekšā vara naudas čupiņu — visu, kas viņam kabatā, — un cēlās augšā tikai tad, kad bija nospēlējies līdz pēdējam vai apspēlējis biedrus. Spēle beidzās vēlu naktī, bet dažreiz ilga līdz rītausmai, līdz pat tam brīdim, kad slēdza vaļā kazarmu. Mūsu telpā, tāpat kā visās pārējās cietuma kazarmās, vienmēr atradās nabagi, baiguši, nospēlējušies un nodzērušies vai arī tāpat vien — pēc savas dabas nabagi. Es saku «pēc savas dabas» un sevišķi uzsveru šo teicienu. Tiešām mūsu tautā, lai situācija un apstākļi būtu kādi būdami, visur un vienmēr ir un būs daži savādi cilvēki, lēnīgi un nereti nepavisam ne slinki, kuriem tomēr pats liktenis lēmis uz mūžu palikt nabagiem. Viņi vienmēr ir vientuļi, vienmēr nevīžas, vienmēr izskatās nomocījušies un nomākti un allaž ir kāda cita pakalpiņi, parasti ir tādi kā pasūtāmie uzdzīvotājiem vai tiem, kas pēkšņi kļuvuši bagāti un tikuši uz augšu. Katrs pasākums, katra iniciatīva viņiem ir nelaime un apgrūtinājums. Viņi it kā pat nākuši pasaulē tāpēc, lai neko neuzsāktu paši un tikai apkalpotu citus, lai dzīvotu nevis pēc savas gribas, bet dancotu pēc citu stabules; viņu uzdevums ir izpildīt vienīgi citu gribu. Piedevām vēl — nekādos apstākļos, nekādās notikumu maiņās viņi neprot kļūt bagāti. Viņi vienmēr ir nabagi. Esmu novērojis, ka tādi cilvēki mēdz būt ne tikai vienkāršajā tautā, bet visos slāņos, grupējumos, žurnālistu aprindās un biedrībās. Tā tas bija arī katrā kazarmā, katrā cietumā, un, tiklīdz sākās maidans, viens no tādiem tūliņ piedāvājās pakalpot. Un vispār neviens maidans nevarēja iztikt bez apkalpotāja. To parasti salīga visi spēlmaņi kopā uz visu nakti par kādām piecām sudraba kapeikām, un viņa galvenais uzdevums bija visu nakti stāvēt sardzē. Lielākoties viņš stundas sešas vai septiņas nīka tumsā priekšnamā trīsdesmit grādu salā, klausīdamies katrā klaudzienā, katrā šķindoņā, katrā soļu dipoņā, kas bija dzirdama pagalmā. Placmajors vai sargkareivji dažreiz ieradās cietumā diezgan vēlu naktī, ienāca klusītiņām, pārsteidza kā spēlmaņus, tā strādājošos, pieķēra arī arestantus dedzinām sveces, ko varēja redzēt jau no pagalma. Katra ziņā tad, kad pie durvīm, kas veda no priekšnama pagalmā, sāka žvadzēt atslēga, bija jau par vēlu slēpties, pūst nost sveces un gulties uz nārām. Bet, tā kā dežurējošais apkalpotājs pēc tam no maidana trumpmaņiem dabūja sāpīgu tēsienu, šādas neveiksmes gadījās ārkārtīgi reti. Piecas kapeikas, protams, ir smieklīgi niecīga maksa pat cietumā, taču mani vienmēr pārsteigusi līdzēju bardzība un cietsirdība kā šajā, tā visos citos gadījumos «Naudu esi saņēmis, nu tad kalpo!» Šis arguments necieta nekādu pretī runāšanu. Par izdoto grasi līdzējs ņēma visu, ko vien varēja paņemt, ņēma, ja vien iespējams, pat to, kas nepienācās, un vēl uzskatīja, ka salīgtajam par to jābūt pateicīgam. Piedzērušais plītētājs, kas bez jēgas svaidījās ar naudu pa labi un pa kreisi, katrā ziņā apkrāpa savu pakalpiņu, un es to esmu ievērojis ne tikai cietumā vien, ne tikai maidanā vien.

Es jau teicu: kazarmā gandrīz visi bija pasākuši kaut ko strādāt; neskaitot trumpmaņus, bija vēl ne vairāk kā pieci dīkdieņi; tie tūliņ likās gulēt. Mana vieta uz nārām atradās pie pašām durvīm. Otrā pusē nārām — galva pret galvu — bija Akima Akimiča vieta. Līdz pulksten desmitiem vai vienpadsmitiem viņš strādāja, līmēja kādu daudzkrāsainu ķīniešu lukturīti, kas par diezgan labu maksu bija pasūtīts pilsētā. Lukturīšus viņš darināja meistariski, strādāja cītīgi, neatraudamies no darba, bet, to beidzis, kārtīgi visu nokopa, izklāja savu matracīti, pielūdza dievu un klusi apgūlās guļamvietā. Uzvedīgums un kārtīgums, kā redzams, bija viņam izvērties sīkmanīgā pedantismā; acīm redzot, Akims Akimičs, kā jau visi truli un aprobežoti cilvēki, uzskatīja sevi par ārkārtīgi gudru. Viņš man nepatika no pašas pirmās dienas, lai gan, atceros, šajā pirmajā dienā es daudz par viņu domāju un visvairāk brīnījos par to, ka tāds cilvēks, kuram būtu vajadzējis dzīvē gūt panākumus, nokļuvis cietumā. Vēlāk man * vēl ne vienreiz vien nāksies runāt par Akimu Akimiču.

Taču īsumā aprakstīšu visus mūsu kazarmas arestantus. Te man vajadzēja pavadīt daudzus gadus, un tie visi bija mani turpmākie līdziemītnieki un biedri. Protams, es viņus vēroju ar alkanu interesi. Pa kreisi no manas vietas uz nārām bija novietojies bariņš Kaukāza kalniešu, kas bija atsūtīti šurp uz dažādiem termiņiem par laupīšanu. Tie bija divi lezgīni, viens čečenietis un trīs Dagestānas tatāri. Čečenietis bija drūms un nīgrs, gandrīz ne ar vienu nerunāja un vienmēr skatījās apkārt naidīgi, caur pieri un ar indīgu, nikni zobgalīgu smīnu. Viens lezgīns bija jau vecs vīrs ar garu, plānu un līku degunu, pēc izskata rūdīts laupītājs. Toties otrs, Nurra, no pašas pirmās dienas atstāja uz mani vispatīkamāko, visjaukāko iespaidu. Tas bija vēl samērā jauns vīrs, neliela auguma, ar Hērakla stāvu, ļoti gaišiem matiem un zilām acīm, uzrautu degunu, somietes seju un līkām kājām no kādreizējās pastāvīgās jāšanas. Viss viņa ķermenis bija durkļu sadurstīts un ložu savainots. Kaukāzā viņš dzīvojis mierīgi, bet klusītiņām allaž jājis pie nemierīgajiem kalniešiem un kopā ar tiem uzbrucis krieviem. Katorgā Nurru visi mīlēja. Viņš bija vienmēr jautrs, mierīgs un nosvērts, laipns pret visiem, strādāja nekurnēdams, lai gan bieži ar sašutumu noraudzījās uz riebīgo un netīro arestantu dzīvi un iesvilās negantās dusmās par visādām zādzībām, blēdībām, dzeršanu un visu to, kas bija negodīgs, taču strīdu nesāka un tikai sašutis novērsās. Viņš pats visā savas katorgas laikā neko nenozaga, neizdarīja nevienu ļaunu darbu. Bija ārkārtīgi dievbijīgs. Ticīgi ievēroja lūgšanas laikus; gavēņos pirms muhamedāņu svētkiem gavēja kā fanātiķis un caurām naktīm, ceļos nometies, skaitīja lūgšanas. Nurru visi mīlēja un viņa godīgumam ticēja. «Nurra ir lauva,» arestanti mēdza teikt. Tā viņam arī palika iesauka «Lauva». Nurra bija nelokāmi pārliecināts, ka pēc katorgas soda izciešanas viņam ļaus braukt atpakaļ uz Kaukāzu, un vienīgi šī cerība uzturēja viņu pie dzīvības. Man šķiet, Nurra būtu nomiris, ja šīs cerības vairs nebūtu. Jau manā pirmajā cietumniecības dienā viņš man uzreiz dūrās acīs. Es tūliņ ievēroju Nurras labsirdīgo, simpātisko seju pārējo katordznieku ļauno, drūmo un zobgalīgo seju vidū. Pirmās pusstundas laikā pēc manas ierašanās katorgā viņš, iedams man garām, uzsita uz pleca un, acīs skatīdamies, labsirdīgi iesmējās. Es sākumā nevarēju saprast, ko tas nozīmē, jo krieviski viņš runāja ļoti slikti. Drīz pēc tam viņš atkal pienāca man klāt un atkal smaidīdams draudzīgi uzsita uz pleca. Tad vēl un vēlreiz, un tā tas turpinājās trīs dienas. Kā es nojautu un vēlāk dabūju zināt, šāda izturēšanās nozīmēja, ka viņam manis žēl, ka viņš saprot, cik smagi man ir iejusties cietumā, un grib apliecināt savu draudzību, uzmundrināt mani un izrādīt labvēlību. Labais un naivais Nurra!

Visi trīs Dagestānas tatāri bija brāļi. Divi — jau paveci vīri, bet trešajam, Alejām, ne vairāk par divdesmit diviem gadiem, taču viņš izskatījās vēl jaunāks. Viņa vieta uz nārām atradās līdzās manējai. Aleja skaistā, atklātā, gudrā un reizē labsirdīgi naivā seja no pirmā acu uzmetiena kļuva man simpātiska, un es no sirds nopriecājos, ka liktenis par manu kaimiņu izraudzījis tieši viņu, nevis kādu citu. Visa Aleja dvēsele atspoguļojās viņa skaistajā, varētu pat teikt — daiļajā sejā. Viņa smaids bija tik paļāvīgs, bērnišķīgi labsirdīgs, lielās, melnās acis tik maigas un laipnas, ka es, raudzīdamies uz viņu, vienmēr izjutu sevišķu prieku, pat atvieglojumu skumjās un bēdās. Es nepārspīlēju. Dzimtenē Aleja vecākais brālis (vecāko brāļu viņam bija pieci; divi pārējie nokļuva kādā rūpnīcā) reiz licis viņam paņemt zobenu un sēsties zirgā, lai jātu nez kādā ekspedīcijā. Cieņa pret gados vecākajiem kalniešu ģimenēs ir tik liela, ka zēns ne tikai neuzdrošinājās, bet viņam pat prātā neienāca jautāt, uz kurieni brāļi jās. Bet tie neatzina pat par vajadzīgu Alejām to pateikt. Viņi visi jāja laupīt, uzglūnēt uz ceļa bagātam armēņu tirgotājam un to aptīrīt. Tā arī notika: viņi nonāvēja visus pavadoņus, nodūra armēni un izlaupīja preces. Taču noziegums nāca gaismā, visus sešus apcietināja, tiesāja, pierādīja viņu vainu, sodīja un nosūtīja uz Sibīriju katorgā. Vienīgā žēlsirdība, ko tiesa parādīja Alejām, bija saīsināts soda laiks — viņu izsūtīja uz četriem gadiem. Brāļi Aleju ļoti mīlēja, turklāt drīzāk ar tēva nekā ar brāļu mīlestību. Izsūtījumā viņš tiem bija mierinājums; parasti drūmie un nīgrie brāļi vienmēr smaidīja, uz jaunāko raugoties, un, sarunājoties ar Aleju (bet brāļi ar viņu runāja ļoti maz, it kā joprojām uzskatīdami Aleju par puiku, ar kuru nav vērts nopietni runāt), viņu skarbās sejas atmaiga, un es nojautu, ka brāļi ar Aleju joko un sarunājas gandrīz kā ar bērnu, vismaz tie vienmēr saskatījās un labsirdīgi smīnēja, klausīdamies viņa atbildes. Viņš pats gandrīz nekad neuzdrošinājās uzrunāt brāļus — tik liela bija cieņa pret tiem. Grūti saprast, kā šis zēns visā katorgas laikā varēja saglabāt tādu sirds maigumu, palikt tik nelokāmi godīgs, tik sirsnīgs un simpātisks, nekļūt rupjš, nesamaitāties. Jāsaka tomēr, ka viņam bija stiprs un harmonisks raksturs, lai gan tas likās maigs. Es viņu labi iepazinu vēlāk. Alejs bija tikls kā šķīsta meitene, un katra ļauna, ciniska, netīra, netaisnīga vai varmācīga rīcība cietumā lika viņa skaistajām acīm iekvēloties sašutumā, kas vērta tās vēl skaistākas. Viņš tomēr izvairījās no ķildām un bāršanās — lai gan vispār nebija no tiem, kas ļauj sev nesodīti darīt pāri, bet prata sevi aizstāvēt. Taču neviens ar viņu neķildojās — visi Aleju mīlēja un izturējās pret viņu sirsnīgi. Sākumā viņš pret mani bija tikai pieklājīgs. Pamazām es sāku ar Aleju runāties; dažu mēnešu laikā viņš iemācījās ļoti labi runāt krieviski, kas brāļiem nebija izdevies visā katorgas laikā. Viņš man likās visai gudrs, kautrīgs un smalkjūtīgs zēns, kas jau daudz ko bija pārdomājis. Vispār teikšu jau iepriekš: es uzskatu Aleju par ļoti neikdienišķu cilvēku un sastapšanos ar viņu — par vienu no visjaukākajām manā mūžā. Mēdz būt tādi cilvēki, kuri jau no dabas ir tik skaisti, kurus dievs tik bagātīgi apveltījis, ka liekas neiespējama pat doma, ka viņi kādreiz varētu kļūt sliktāki. Par tādiem jūs vienmēr varat būt drošs. Arī es tagad esmu drošs par Aleju. Diez kur viņš tagad ir?

Reiz, jau labu laiku pēc manas ierašanās cietumā, es gulēju uz nārām un domāju gaužām smagas domas. Alejs, kas vienmēr bija strādīgs un čakls, šoreiz neko nedarīja, lai gan vēl bija par agru iet gulēt. Bet tolaik bija musulmaņu svētki un kalnieši nestrādāja. Alejs gulēja, palicis rokas zem galvas, un arī par kaut ko domāja. Piepeši viņš man jautāja:

—    Saki — vai tev pašlaik ir ļoti grūti?

Es pavēros viņā ar interesi, un šķita dīvaini, ka šo negaidīto, atklāto jautājumu uzdod Alejs, kas vienmēr bija smalkjūtīgs, uzmanīgs izteicienos un apveltīts ar gudru sirdi; taču, ieskatījies vērīgāk, es ieraudzīju Aleja sejā tik daudz skumju, tik daudz mokpilnu atmiņu, ka tūdaļ sapratu: viņam pašam tieši šai brīdī bija ļoti grūti. Es izteicu savas domas. Alejs nopūtās un sērīgi pasmaidīja. Man patika viņa vienmēr maigais un sirsnīgais smaids. Bez tam viņš smaidīdams parādīja divas rindas pērļainu zobu, kuru skaistumu varētu apskaust visdaiļākā meitene pasaulē.

—    Vai ne, Alej, tu droši vien pašreiz domāji par to, kā jūsu Dagestānā svin šos svētkus? Tur laikam ir jauki?

—   Jā, — Alejs sajūsmināts atbildēja, un viņa acis iemirdzējās. — Bet kā tu zini, ka es domāju par to?

—    Kā nu to var nezināt! Vai tur ir labāk nekā šeit?

—    Ak, kāpēc tu tā runā …

—   Droši vien tur tagad zied krāšņas puķes, tur ir īsta paradīze!

—   Ak vai, labāk nerunā! — Viņš bija stipri satraukts.

—   Paklau, Alej, vai tev ir māsa?

—    Ir — un tad?

—   Laikam gan skaista, ja izskatās pēc tevis.

—    Ko nu par mani! Viņa ir tāda skaistule, ka visā Dagestānā nav par viņu daiļākas. Ai, cik skaista ir mana māsa! Tādu tu neesi redzējis. Arī mana māte bija skaista.

—   Vai māte tevi mīlēja?

—    Ak, ko tu runā! Viņa laikam tagad ir nomirusi aiz bēdām par mani. Es biju viņas mīļākais dēls. Māte mani mīlēja vairāk par māsu, vairāk par visiem … Pagājušā naktī viņa man parādījās sapnī un raudāja par mani.

Alejs apklusa un tovakar vairs neteica ne vārda. Bet kopš tā laika allaž meklēja izdevību parunāt ar mani, lai gan aiz cieņas, ko viņš nez kāpēc pret mani izjuta, nekad nesāka runāt pirmais. Toties ļoti priecājās, kad es uzrunāju viņu. Iztaujāju Aleju par Kaukāzu, par viņa agrāko dzīvi. Brāļi neliedza Alejām ar mani runāt, tiem tas pat bija patīkami. Arī viņi, redzēdami, ka es arvien vairāk iemīļoju Aleju, kļuva pret mani daudz laipnāki.

Alejs man palīdzēja darbā, cik vien spēdams pakalpoja kazarmā, un varēja redzēt: viņam ir ļoti patīkami, ka spēj kaut kādā veidā atvieglot manu dzīvi un izdarīt man pa prātam, un šajos centienos izdabāt nebija ne mazākās pazemošanās vai pašlabuma meklēšanas, tikai siltas, draudzīgas jūtas, ko viņš vairs no manis neslēpa. Starp citu, Alejām bija dažādas praktiskas iemaņas — viņš iemācījās diezgan labi šūt veļu, taisīja zābakus un vēlāk, cik nu iespējams, iemācījās galdnieka amatu. Brāļi slavēja Aleju un lepojās ar viņu.

—    Paklau, Alej, — es viņam reiz teicu, — kāpēc tu nemācies lasīt un rakstīt krieviski? Vai zini, kā tas tev šeit, Sibīrijā, vēlāk var noderēt?

—   Ļoti gribu. Bet no kā lai mācos?

—    Vai nu te mazums lasīt un rakstīt pratēju! Ja gribi, es tev iemācīšu.

—   Ak, iemāci, lūdzu! — Un viņš pat mazliet piecēlās uz nārām un, rokas kā lūgšanā salicis, skatījās manī.

Mēs sākām mācīties jau nākošajā vakarā. Man bija Jaunās derības krievu tulkojums — grāmata, kas cietumā nebija aizliegta. Bez ābeces — vienīgi pēc šīs grāmatas Alejs dažu nedēļu laikā iemācījās ļoti labi lasīt. Apmēram pēc trim mēnešiem viņš jau pilnīgi saprata grāmatu valodu. Alejs mācījās dedzīgi, aizrautīgi.

Reiz mēs ar viņu izlasījām visu kalna sprediķi. Es ievēroju, ka dažas sprediķa vietas viņš izrunā it kā sevišķi izjusti.

Jautāju, vai viņam izlasītais patīk.

Alejs spēji paskatījās uz mani, un viņa seja piesarka.

—   Jā gan! — viņš atbildēja. — Jā, Jesa ir svēts pravietis. Jesa teicis dieva vārdus. Cik jauki!

—    Kas tev visvairāk patīk?

—    Tā vieta, kur viņš saka: piedod, mīli, nedari pāri, mīli pat savus ienaidniekus. Ak, cik jauki viņš runā!

Alejs pagriezās pret brāļiem, kas klausījās mūsu sarunā, un dedzīgi sāka viņiem kaut ko stāstīt. Brāļi ilgi un nopietni runāja savā starpā un piekrītoši šūpoja galvas. Tad ar svinīgi labvēlīgu, tas ir, tīri musulmanisku smaidu (kas man ļoti patīk, proti, patīk šī smaida svinīgums) pievērsās man un apstiprināja, ka Jesa bijis dieva pravietis un darījis lielus brīnumus, ka no māla izveidojis putnu, iepūtis tam dzīvības dvašu, un putns sācis lidot… un ka par to esot rakstīts arī viņu grāmatās. To teikdami, viņi bija pilnīgi pārliecināti, ka, cildinādami Ješu, sagādā man lielu prieku, bet Alejs bija pilnīgi laimīgs, ka brāļi atzinuši par vēlamu sagadāt man šo prieku.

Arī ar rakstīšanu mums veicās visai sekmīgi. Alejs sadabūja papīru (un neļāva to pirkt par manu naudu), spalvas, tinti un apmēram divu mēnešu laikā iemācījās pavisam labi rakstīt. Tas pat pārsteidza viņa brāļus. Viņu lepnumam un apmierinātībai nebija robežu. Brāļi nezināja, kā lai man pateicas. Darbos, kad mums gadījās strādāt kopā, viņi cits caur citu man palīdzēja un uzskatīja, ka tā viņiem ir laime. Par Aleju jau nav nemaz ko runāt. Viņš mani mīlēja varbūt tikpat stipri kā brāļus. Nekad neaizmirsīšu, kā viņš gāja ārā no cietuma. Alejs aizveda mani aiz kazarmas un tur metās man ap kaklu un sāka raudāt. Nekad pirms tam viņš nebija mani skūpstījis un raudājis. — Tu manā labā esi tik daudz darījis, tik daudz darījis, — viņš teica, — ka pat mans tēvs un māte to nebūtu varējuši izdarīt. Tu mani esi padarījis par cilvēku, dievs tev atlīdzinās, un es to nekad neaizmirsīšu …

Kur gan tagad ir mans labais, mīļais, mīļais Alejs!

Bez čerkesiem mūsu kazarmā bija vēl vesels bariņš poļu, kas turējās kopā tikpat kā pilnīgi atsevišķa ģimene un gandrīz nemaz nebiedrojās ar pārējiem arestantiem. Es jau teicu, ka par savu norobežošanos, par savu naidu pret krievu katordzniekiem viņus savukārt visi ienīda. Tie bija izmocīti, slimi cilvēki, kopskaitā seši. Daži bija izglītoti, par tiem es vēlāk runāšu atsevišķi un plašāk. No viņiem es dažreiz manas cietumniecības pēdējos gados dabūju šādas tādas grāmatas. Pirmā izlasītā grāmata atstāja uz mani spēcīgu, savādu, neparastu iespaidu. Par šiem iespaidiem es kādreiz pastāstīšu īpaši. Man tie ir sevišķi interesanti, un esmu pārliecināts, ka daudzi tos nemaz nesapratīs. Tie, kas paši nav zināmus apstākļus izbaudījuši, nevar par tiem spriest. Teikšu tikai vienu: morālās ciešanas ir daudz smagākas par fiziskajām mokām. Vienkāršais cilvēks, kas tiek nosūtīts katorgā, nokļūst savā sabiedrībā, kura varbūt ir pat vēl vairāk attīstīta. Viņš, protams, ir zaudējis daudz — dzimteni, ģimeni, visu, taču vide paliek tā pati. Izglītots cilvēks, kas pēc likuma tiek sodīts tāpat kā tas, kurš cēlies no vienkāršās tautas, bieži vien zaudē nesalīdzināmi vairāk. Tam jānomāc visas savas vajadzības, visas paražas, jāpārceļas uz nepiemērotu vidi, jāiemācās elpot pavisam citādu gaisu. Tā ir zivs, kas no ūdens izvilkta smiltīs… Un bieži vien sods, kas pēc likuma ir visiem vienāds, viņam kļūst desmitkārt mocošāks. Tā ir patiesība … pat ja runa būtu vienīgi par pierastiem materiāliem apstākļiem, no kuriem nu vajag atteikties.

Taču poļi veidoja īpašu vienotu kolektīvu. Viņi bija seši un vienmēr turējās kopā. No visiem mūsu kazarmas katordzniekiem viņiem patika vienīgi kāds žīds un varbūt vienīgi tāpēc, ka tas viņus uzjautrināja. Mūsu žīdiņš gan patika arī citiem arestantiem, lai gan itin visi bez izņēmuma par viņu zobojās. Zīds mums bija viens pats, un es vēl tagad nevaru viņu atcerēties bez smiekliem. Ikreiz, skatoties uz viņu, man atmiņā nāca Gogoļa «Tarasa Buļbas» žīdiņš Jankelis, kurš, izģērbies, lai pa nakti kopā ar savu žīdieti liktos gulēt tādā kā skapī, tūliņ kļuvis ārkārtīgi līdzīgs cālim. Mūsu žīdiņš Isajs Fomičs bija uz mata līdzīgs noplūktam cālim. Tas bija jau pusmūža vīrs, apmēram piecdesmit gadus vecs, maza auguma un vārgs, viltīgs un reizē pavisam dumjš. Viņš bija nekaunīgs, iedomīgs un reizē briesmīgi bailīgs. Seja vienās krunkās, bet uz pieres un vaigiem kauna zīmes, kas iededzinātas uz ešafota. Es nekādi nevarēju saprast, kā viņš bija spējis izturēt sešdesmit sitienu ar pletni. Isajs Fomičs ticis atsūtīts šurp par slepkavību. Viņam bija noglabāta recepte, ko no ārsta dabūjuši viņa žīdiņi tūliņ pēc sodīšanas uz ešafota. Pēc šīs receptes varot dabūt tādu smēru, kas divu nedēju laikā nodzenot iededzinātās zīmes. Lietot šo smēru cietumā viņš neuzdrošinājās un gaidīja, kad beigsies divpadsmit gadus ilgais katorgas sods. Pēc tam, dzīvodams nometinājumā, viņš recepti katrā ziņā izmantošotr «Citādi es nevarēs plecēties,» viņš man reiz teica, «bet es katrā ziņā grib plecēties.» Mēs bijām lieli draugi. Isajs Fomičs vienmēr prata saglabāt labu labo omu. Katorgā viņam bija viegla dzīve; viņš prata juveliera amatu un bija apkrauts ar pasūtījumiem, jo juveliera pilsētā nebija, un tā tika vaļā no smagiem darbiem. Protams, viņš bija reizē arī augļotājs un par procentiem, kā arī pret ķīlām apgādāja ar naudu visus katordzniekus. Isajs Fomičs bija atsūtīts pirms manis, un viens no poļiem sīki atstāstīja man viņa ierašanos. Tas ir visai komisks stāsts, ko izstāstīšu vēlāk. Par Isaju Fomiču es vēl rakstīšu ne vienreiz vien.

Pārējie mūsu kazarmas iemītnieki bija četri vecticībnieki, veči un dogmatiķi, starp tiem arī sirmgalvis no Starodubjes slobodām; divi trīs nīgri mazkrievi; jauniņš, gadu divdesmit trīs vecs katordznieks, kuram bija smalka sejiņa un plāns deguntelis un kurš paguvis jau nogalināt astoņus cilvēkus; bariņš naudas viltotāju, no kuriem viens mēdza uzjautrināt visu mūsu kazarmu; un beidzot daži drūmi un īgni tēvaiņi ar noskūtām galvām, izķēmotām sejām, nenovīdīgi klusētāji, kas caur pieri ar naidu raudzījās apkārt un bija noņēmušies tā raudzīties, raukt pieri, klusēt un visus nīst vēl ilgus gadus — visu savu katorgas laiku. Tas viss man tikai pavīdēja acu priekšā tajā pirmajā, skumjajā manas jaunās dzīves vakarā — pavīdēja cauri dūmiem un kvēpiem, lamām skanot un visapkārt valdot neizsakāmam cinismam, smirdoņas pilnā gaisā, važām šķindot, lāstiem un nekaunīgiem smiekliem dārdot. Es apgūlos uz kailām nārām, palicis pagalvī savus svārkus (spilvena man vēl nebija), apsedzos ar aitādas kažoku, bet ilgi nevarēju aizmigt, lai gan visi šīs pirmās dienas drausmīgie un pārsteidzošie iespaidi bija mani nomocījuši un salauzuši. Bet mana jaunā dzīve vēl tikai sākās. Nākotnē mani gaidīja vēl daudz kas tāds, par ko nekad nebiju domājis, par ko man nebija pat ne jausmas.

V Pirmais mēnesis

Trīs dienas pēc ierašanās cietumā man lika iziet darbā. Šī pirmā darba diena palikusi spilgtā atmiņā, lai gan pa visu dienu ar mani nenotika nekas pārlieku neparasts, vismaz ņemot vērā to, ka mans stāvoklis jau tāpat bija neparasts. Bet arī tas bija viens no pirmajiem iespaidiem, un es joprojām visu vēroju ar alkanu interesi. Šajās trīs pirmajās dienās mani bija mākušas vissmagākās sajūtas. «Te nu ir beigušies mani klejojumi: atrodos cietumā!» es domās ik brīdi atkārtoju. «Te ir mana osta uz ilgiem, gariem gadiem, mans kakts, kurā eju iekšā aizdomu pilns un sāpju plosīts. Bet, kas zina, varbūt tad, kad pēc daudziem gadiem vajadzēs to atstāt, mani vēl pārņems žēlums!» es piebildu ar zināmu ļaunu prieku, kas dažreiz izvēršas vajadzībā tīšām urdīt ievainojumu, lai tīksminātos ar savām sāpēm, it kā nelaimes lieluma apziņa tiešām sagādātu baudu. Doma, ka ar laiku būs žēl šķirties no šā kakta, man pašam iedvesa šausmas — es jau toreiz nojautu, cik drausmīgos apstākļos cilvēks spēj iedzīvoties. Bet tā vēl bija nākotne, taču pagaidām ap mani viss ir naidīgs un — baiss… kaut ar ne viss, tomēr man, protams, tā likās. Šī nevaldāmā ziņkāre, ar kādu mani aplūkoja jaunie biedri katordznieki, viņu pasvītrotais skarbums pret jaunpienācēju muižnieku, kurš pēkšņi parādījies viņu sabiedrībā, skarbums, kas dažreiz izvērtās bezmaz naidā, — tas viss bija tā nomocījis mani, ka es pat nepacietīgi ilgojos pēc darba, lai tikai drīzāk iepazītu un izbaudītu visu savu nelaimi uzreiz, lai sāktu dzīvot tāpat kā pārējie, lai drīzāk līdz ar visiem ieietu vienās sliedēs. Protams, toreiz es vēl neievēroju un nenojautu daudz ko tādu, kas man atradās deguna galā: starp naidīgajām parādībām es vēl neredzēju iepriecinošās. Jāsaka tomēr, ka dažas laipnas, vēlīgas sejas, ko es šajās trijās dienās ieraudzīju, bija mani pagaidām stipri uzmundrinājušas. Visvēlīgāk un laipnāk pret mani izturējās Akims Akimičs. Pārējo katordznieku drūmo un naida pilno seju vidū es saskatīju arī dažas labsirdīgas un jautras. «Slikti cilvēki ir visur, bet starp sliktajiem mēdz būt arī labi,» es steidzos domās sevi mierināt. «Kas zina, šie cilvēki varbūt nemaz nav daudz sliktāki par tiem pārējiem, kas palikuši tur, ārpus cietuma.» Domādams šādas domas, es pats par tām kratīju galvu, bet — ak dievs! — kaut es toreiz būtu zinājis, cik patiesa bija arī šī doma!

Piemēram, te bija kāds cilvēks, kuru es pilnīgi iepazinu tikai pēc daudziem, daudziem gadiem, bet viņš taču gandrīz visā manā katorgas laikā turējās kopā ar mani un vienmēr atradās tuvumā. Tas bija arestants Sušilovs. Tiklīdz es tagad ierunājos par katordzniekiem, kas nebija sliktāki par pārējiem, tūliņ neviļus atceros Sušilovu. Viņš man bieži pakalpoja. Man bija arī otrs izpalīdzētājs. Akims Akimičs jau pašā sākumā, pirmajās dienās, ieteica kādu arestantu Osipu, kurš par trīsdesmit kapeikām mēnesī gatavošot man īpašu ēdienu, ja kroņa ēdiens liktos pārāk pretīgs un ja man būtu līdzekļi, lai ēstu pats savu. Osips bija viens no četriem pavāriem, ko arestanti izraudzījās mūsu abām virtuvēm; lai gan viņiem bija atstātas tiesības pieņemt vai nepieņemt šādu piedāvājumu, bet, to pieņēmuši, pavāri varēja kaut vai rīt atteikties. Pavāri, protams, negāja darbos, un viņu vienīgais pienākums bija cept maizi un vārīt skābu kāpostu zupu. Pie mums viņus sauca nevis par pavāriem, bet par ķēkšām, tomēr bez kādas nicināšanas, jo vairāk tāpēc, ka darbam virtuvē izraudzījās prātīgus un pēc iespējas godīgus cilvēkus. Tā viņus sauca vienīgi joka pēc, ko mūsu pavāri nepavisam neņēma ļaunā. Osipu ievēlēja gandrīz vienmēr — vairākus gadus no vietas viņš allaž bija ķēkša un dažreiz atteicās tikai uz laiku, kad sirds kļuva pārāk smaga un reizē ar to radās vēlēšanās ienest cietumā degvīnu. Viņš bija neparasti godīgs un lēnīgs cilvēks, lai gan notiesāts par kontrabandu. Tas bija tas pats gara auguma spēcīgais kontrabandists, ko es jau reiz pieminēju; viņš baidījās no visa kā, it īpaši no rīkstēm, bija lēnīgs, pazemīgs, laipns pret visiem, ne ar vienu nekad nestrīdējās, tomēr nevarēja nociesties, ilgāku laiku nenesis iekšā degvīnu; viņš to darīja, pārvarot pat savu bailīgumu, tāpēc ka bija kaislīgs kontrabandists. Kopā ar citiem pavāriem viņš arī tirgojās ar degvīnu, lai gan, protams, ne tādos apmēros, kā, piemēram, Gazins, jo trūka drosmes pārāk daudz riskēt. Ar šo Osipu es vienmēr labi satiku. Lai ēstu pats savu, līdzekļu vajadzēja gaužām maz. Es nemaldīšos, teikdams, ka mēnesi izdevu uzturam tikai vienu sudraba rubli, protams, neskaitot kroņa maizi un dažreiz arī skābos kāpostus, ko ēdu, lai kā tie man derdzās, kad biju ļoti izsalcis; vēlāk gan šī pretīguma sajūta gandrīz pilnīgi izzuda. Parasti es pirku gabalu liellopu gaļas — pa vienai mārciņai dienā. Bet ziemā liellopu gaļa pie mums maksāja vienu grasi. Pēc gaļas uz tirgu gāja kāds no invalīdiem, kuri kārtības uzturēšanai mitinājās katrā kazarmā pa vienam un paši labprātīgi uzņēmās pienākumu ik dienas iet uz tirgu iepirkties arestantu vajadzībām un gandrīz nemaz neņēma par to maksu, varbūt vienīgi dažreiz kādu nieku. Viņi to darīja paši sava miera labad, citādi nebūtu iespējams ar arestantiem sadzīvot. Tā viņi ienesa cietumā tabaku, presēto tēju, liellopu gaļu, veģus utt., izņemot vienīgi degvīnu. Neviens arī nelūdza invalīdus nest degvīnu, lai gan šad tad viņus ar to pacienāja. Osips vairākus gadus no vietas cepa man tādu pašu liellopu gaļas gabalu. Kā šī gaļa bija izcepta, tas ir cits jautājums, taču ne galvenais. Raksturīgi, ka vairāku gadu laikā es ar Osipu nepārmij u pat ne pāris vārdu. Daudzreiz sāku ar viņu runāties, bet viņš it kā nebija spējīgs sarunu risināt: parasti pasmaidīja vai atbildēja jā vai nē, un tas arī viss. Bija pat neērti skatīties uz šo bērnišķīgo Hēraklu.

Bez Osipa man vēl palīdzēja arī Sušilovs. Es viņu nebiju ne lūdzis, ne meklējis. Viņš pats nez kā atrada mani un piekomandējās man, neatceros pat, kad un kā tas notika. Viņš sāka mazgāt manu veļu. Šim nolūkam aiz kazarmām bija ierīkota liela samazgu bedre. Pie šīs bedres kroņa muldās tad arī tika mazgāta arestantu veļa. Bez tam Sušilovs pats izgudroja neskaitāmus pienākumus, lai man izdabātu: uzlika tējkannu, skraidīja dažādos uzdevumos, kaut ko meklēja, nesa izlabot manu jaku, reizes četras mēnesī iesmērēja manus zābakus un to visu darīja centīgi, pārlieku rosīgi, it kā pildīdams nez kādus svarīgus pienākumus, — īsi sakot, bija pilnīgi saistījis savu likteni ar manējo un uzņēmies kārtot visas manas darīšanas. Viņš, piemēram, nekad neteica: «Jums ir tik un tik kreklu, jums jaka saplīsusi» utt., — bet vienmēr: «Mums tagad tik un tik kreklu, mums jaka saplīsusi.»

Viņš man acīs vien lūkojās un laikam uzskatīja to par savas dzīves galveno uzdevumu. Nekādu amatu viņš neprata un laikam no manis vien tik pelnījās. Es viņam maksāju, cik varēju, tas ir, grašus, un viņš vienmēr, neviena vārda nebilzdams, palika apmierināts. Sušilovam katrā ziņā vajadzēja kādam kalpot, un viņš laikam izvēlējās mani it īpaši tāpēc, ka biju laipnāks par citiem un godīgāk norēķinājos. Viņš bija viens no tiem, kas nekad nevar kļūt bagāti vai izturēties ar lielāku pašcieņu; tādi pie mums apņēmās sargāt maidanus un visu nakti saldami nostāvēja priekšnamā, klausīdamies katrā skaņā, kas dzirdama pagalmā, un uzmanīdami, lai neuznāk placmajors; bezmaz par visu nakti viņi saņēma piecas sudraba kapeikas, bet nepietiekamas modrības gadījumā zaudēja visu un atbildēja ar savu muguru. Es jau par viņiem esmu stāstījis. Šo ļaužu raksturīgākā īpatnība ir iznīcināt savu personību vienmēr, visur un attiecībās gandrīz vai ar visiem, bet kopīgos pasākumos būt pat ne otrās, bet trešās šķiras cilvēkiem. Tas viņiem tā jau no dabas. Sušilovs bija ļoti nožēlojams cilvēks, bezgala pazemīgs un iebiedēts, pat nomocīts, lai gan pie mums neviens viņam pāri nedarīja, — viņš tāds bija jau no dabas. Man nez kāpēc vienmēr bija Sušilova žēl. Es pat paskatīties uz viņu nevarēju bez žēluma izjūtas, bet, kāpēc žēl, — pats nebūtu varējis pateikt. Runāties ar Sušilovu es nevarēju; arī viņš neprata tērzēt, un varēja redzēt, ka runāšana prasa no viņa lielas pūles, un viņš atdzīvojās tikai tad, kad, lai izbeigtu sarunu, liku kaut ko izdarīt, palūdzu kaut kur aiziet, aiztecēt. Es pat beidzot pārliecinājos, ka ar to sagādāju viņam prieku. Viņš nebija ne gara, ne maza auguma, ne glīts, ne neglīts, ne muļķis, ne gudrs, ne jauns, ne vecs, mazliet rēpuļainu seju, tāds kā gaišmatis. Neko sevišķi noteiktu par viņu nekad nevarēja sacīt, vienīgi to: viņš, kā man liekas un cik es varēju nojaust, piederēja pie to cilvēku kategorijas, pie kuras piederēja arī Sirotkins, un vienīgi tāpēc, ka bija iebiedēts un pazemīgs. Par viņu arestanti šad tad pazobojās — galvenokārt tādēļ, ka pa ceļam uz Sibīriju, soļodams kopā ar arestantu grupu, bija samainījies ar kādu citu, turklāt samainījies par sarkanu kreklu un vienu sudraba rubli. Šīs niecīgās maksas dēļ, par. ko Sušilovs bija sevi pārdevis, arestanti viņu ari zoboja. Samainīties nozīmē apmainīties ar kādu citu uzvārdiem un līdz ar to ari likteņiem. Lai cik neticams liekas šāds fakts, tas tomēr ir patiess, un manā laikā tādi gadījumi ar arestantiem, kurus sūtīja uz Sibīriju, notika ļoti bieži, turklāt leģendas bija tos padarījušas populārus, bet prakse izstrādājusi šādu darījumu noteikumus. Sākumā es nekādi nevarēju tam ticēt, lai gan beidzot vajadzēja atzīt acīm redzamo.

To izdara tā. Uz Sibīriju, piemēram, tiek sūtīta partija arestantu. Soļo visvisādi: gan uz katorgu, gan uz rūpnīcu, gan uz nometinājumu — soļo kopā. Kaut kur pa ceļam, nu, teiksim, Permas guberņā, kāds no izsūtītajiem grib samainīties ar citu. Piemēram, kaut kāds Mihailovs, slepkava vai sodīts par citu smagu noziegumu, atzīst par neizdevīgu doties uz ilgiem gadiem katorgā. Pieņemsim, viņš ir slīpēts, rūdīts zellis, zina, kas jādara, un izraugās no tās pašas partijas kādu vientiesīgāku, nošļukušāku, pazemīgāku, kuram piespriests samērā neliels sods: vai nu darbs rūpnīcā uz nedaudz gadiem, vai nometinājums vai pat katorga, tikai uz īsāku laiku. Beidzot atrod Sušilovu. Sušilovs ir dzimtcilvēks un tiek izsūtīts vienīgi no metinājumā. Viņš nogājis jau ap pusotra tūkstoša verstu, protams, bez kapeikas pie dvēseles, tāpēc ka Sušilovam nekad nevar būt nevienas kapeikas, — iet nomocījies, noguris, pārtikdams no kroņa ēdiena, ne reizi — kaut vai paretam neiebaudījis kādu gardāku kumosu, ģērbies tikai kroņa drēbēs, visiem pakalpodams par nožēlojamiem vara grašiem. Mihailovs sāk runāties ar Sušilovu, soļo kopā, pat sadraudzējas un beidzot kādā etapa dzirda viņu ai degvīnu. Beidzot piedāvā: vai viņš negribētu samainīties? Es esmu Mihailovs, tā un tā, eju ne nu gluži uz katorgu, bet uz nez kādu «īpašo nodaļu». Kaut arī tā ir katorga,' tomēr īpaša, tas nozīmē — labāka. Par īpašo nodaļu tās pastāvēšanas laikā nezināja pat visa priekšniecība, kaut vai, piemēram, Pēterburgā. Tas bija tāds atsevišķs un īpašs nostūris vienā no Sibīrijas nostūriem un ar tik ne lielu izsūtīto skaitu (manā laikā īpašajā nodaļā bija līdz septiņdesmit cilvēku), ka grūti bija tai pat pēdas sadzīt. Es pēc tam esmu sastapis cilvēkus, kas Sibīrijā strādājuši un to labi pazīst, bet kas tikai no manis pirmo reizi dzirdēja, ka pastāv tāda «īpašā nodaļa». Likumu krājumā tā pieminēta tikai kādās sešās rindās: «Pie tāda un tāda katorgas cietuma tiek nodibināta īpaša nodaļa visbīstamākajiem noziedzniekiem, līdz kamēr Sibīrijā būs iekārtoti vissmagākie katorgas darbi.» Ari arestanti paši nezināja, kas tā tāda par nodaļu: uz mūžu vai uz laiku? Soda laiks nebija minēts, tikai teikts — līdz kamēr būs iekārtoti vissmagākie darbi — un vairāk nekā, tātad «vienā laidā pa katorgu». Nav brīnums, ka ne Sušilovs, ne kāds cits no arestantiem to nezināja, ieskaitot arī pašu izsūtīto Mihailovu, kuram par īpašo nodaļu varbūt bija tikai nojauta, spriežot pēc sava pārāk smagā nozieguma, kura dēļ viņš bija jau dabūjis trīs vai četrus tūkstošus sitienu. Tas nozīmēja, ka ne uz kādu labo vietu viņu jau nu nesūtīs. Turpretī Sušilovs bija izsūtīts nometinājumā: ko vēl labāku varēja vēlēties? «Vai negribi samainīties?» Sušilovs ir jau dūšā, labsirdīgs, pateicīgs Mihailovam, kurš pret viņu bijis tik laipns, tāpēc neuzdrošinās atteikties. Turklāt viņš jau pa ceļam dzirdējis no arestantiem, ka samainīties var, ka citi taču mainās, tātad tas nav nekas neparasts un nedzirdēts. Abi vienojas. Nekaunīgais Mihailovs, izmantodams Sušilova neparasto vientiesību, nopērk viņa uzvārdu par sarkanu kreklu un vienu sudraba rubli, ko turpat uz vietas arī iedod liecinieku klātbūtnē. Otrā rītā Sušilovs nav vairs piedzēries, bet viņu dzirda atkal, nu, un tad ir neērti atteikties. Saņemtais sudraba rublis jau nodzerts, mazliet vēlāk arī sarkanais krekls. Ja negribi, atdod naudu. Kur lai Sušilovs ņem veselu sudraba rubli? Bet, ja neatdos, pārējie arestanti piespiedīs atdot: visi stingri uzrauga, lai nauda tiktu atdota. Turklāt, ja esi devis solījumu, tas jāpilda — kolektīvs uzstās, lai tas notiktu. Citādi noēdīs. Vai nu sasitīs maitās, vai arī bez liekām runām nogalinās, vismaz iebiedēs.

Tiešām, ja kolektīvs kaut vienu reizi tādā lietā kļūtu mīkstčaulīgs, beigtos arī paradums apmainīties uzvārdiem. Ja jau drīkstētu atteikties no dotā solījuma un, pēc tam kad nauda saņemta, lauzt noslēgto līgumu — kas tad vēlāk to pildīs? īsi sakot, tā ir kopīga lieta, kas skar visus, tāpēc arestantu grupa tādos gadījumos ir ļoti stingra. Beidzot Sušilovs redz, ka nekādas lūgšanas vairs nelīdzēs, un ir ar mieru mainīties. Tas tiek darīts zināms visai grupai. Nu, ja vajadzīgs, apdāvina un piedzirda vēl kādu. Tiem, protams, viens pīpis: Mihailovs vai Sušilovs nokļūs velnam rīklē, — nu, bet degvīns izdzerts, tie, kas pacienāti, arī turēs muti. Jau nākošajā etapā, piemēram, notiek pārbaude, izsaucot pēc uzvārdiem. Pienāk Mihailova kārta: «Mihailov!» Sušilovs atsaucas: «Es!» — «Sušilov!» Mihailovs kliedz: «Es!» — un pārbaude turpinās. Neviens par notikušo vairs pat nerunā. Toboļskā izsūtāmos šķiro. Mihailovu — nometinājumā, bet Sušilovu pastiprinātā konvoja apsardzībā nogādā īpašajā nodaļā. Pēc tam vairs nekāds protests nav iespējams; un tiešām — ka lai pierāda? Cik gadu vilktos tāda lieta? Kas vēl par to tiktu piespriests? Kur beidzot ir liecinieki? Ja pat tādi būtu, tie visu noliegtu. Tā arī galu galā paliek, ka Sušilovs par sudraba rubli un sarkanu kreklu nokļuvis «īpašajā nodaļā».

Arestanti neizzoboja Sušilovu tāpēc, ka viņš samainījies (lai gan tos, kas vieglāku darbu apmainījuši pret smagāku, parasti nicina tāpat kā visus muļķus, kas iekļuvuši tintē), bet tāpēc, ka saņēmis tikai sarkanu kreklu un vienu sudraba rubli: tā nu ir pārāk niecīga cena. Parastimainās par lielākām summām, atkal rēķinot relatīvi. Ņem pat vairākus desmitus rubļu. Bet Sušilovs bija tik pazemīgs, nenozīmīgs un visu acis nožēlojams, ka par viņu pat smieties lāgā negribējās.

Mēs ar Sušilovu kopā dzīvojām ilgi, vairākus gadus. Pamazām viņš man pieķērās ar sirdi un dvēseli; es to, protams, redzēju un arī biju ļoti pieradis pie viņa. Taču reiz — to es nekad nevarēšu sev piedot — Sušilovs nebija izpildījis kādu manu lūgumu, lai gan naudu nupat bija saņēmis, un es viņam cietsirdīgi aizrādīju: — Redziet, Sušilov, naudu jūs ņemat, bet darbu nedarāt. — Sušilovs neko neatbildēja, aizsteidzās izdarīt, ko biju licis, bet pēkšņi sadrūvējās. Pagāja pāris dienu. Es domāju: nevar būt, ka par cēloni bijuši mani vārdi. Zināju, ka arestants Antons Vasiļjevs kategoriski prasa, lai Sušilovs atdod kādu niecīgu parādu. Droši vien naudas nav, bet lūgt no manis bail. Trešajā dienā es viņam saku: — Sušilov, jūs laikam gribējāt lūgt no manis naudu, lai varētu samaksāt Antonam Vasiļjevam. Te jums būs. — Es toreiz sēdēju uz nārām. Sušilovs stāvēja manā priekšā. Laikam bija stipri pārsteigts, ka es pats piedāvāju naudu, pats atcerējos, ka viņam radušās grūtības, bija pārsteigts jo vairāk tāpēc, ka, pēc viņa domām, beidzamajā laikā jau tāpat bija pārāk daudz no manis saņēmis, tā ka nevarēja nemaz cerēt, ka došu vēl. Sušilovs paskatījās uz naudu, tad uz mani, piepeši pagriezās un izgāja ārā. Tas mani stipri pārsteidza. Es gāju nopakaļ un atradu viņu aiz kazarmām. Sušilovs stāvēja pie cietuma stāvžoga ar seju pret sētu, piespiedis pie tās galvu un ar roku atbalstījies. — Sušilov, kas jums kait? — es jautāju. Viņš neskatījās uz mani, un es, ārkārtīgi pārsteigts, redzēju, ka viņš ir tuvu raudām. — Jūs, Aleksandr Petrovič … domājat, — viņš iesāka drebošā balsī, cenzdamies skatīties sāņus, — ka es jums … naudas dēļ. . . bet es … es . . . ek! — Tad atkal pagriezās pret žogu, tā ka pat atsitās pret to ar pieri, un pēkšņi sāka raudāt. Pirmo reizi es katorgā redzēju cilvēku, kas raud. Ar lielām pūlēm Sušilovu nomierināju un, lai gan kopš tās reizes viņš, ja vien tas iespējams, vēl centīgāk sāka man kalpot un «mani pieskatīt», taču pēc dažām tikko manāmām pazīmēm redzēju, ka ar sirdi viņš nekad nevarēs piedot manu pārmetumu. Bet citi taču smējās par viņu, katrā izdevīgā gadījumā iedzēla, dažreiz briesmīgi lamāja — bet ar tiem viņš sadzīvoja labi un draudzīgi, nekad neapvainojās. Jā, ļoti grūti izpazīt cilvēku — pat pēc ilgiem pazīšanās gadiem!

Tāpēc arī no pirmā acu uzmetiena nevarēju iedomāties katorgu tādu, kāda tā ir patiesībā un kādu to iepazinu vēlāk. Tāpēc ari es teicu: kaut gan vēroju visu ar alkanu, saasinātu uzmanību, tomēr nevarēju saskatīt daudz ko tādu, kas man atradās pašā deguna galā. Protams, mani sākumā pārsteidza nozīmīgākās un izcilākās parādības, bet arī tās es varbūt uztvēru nepareizi, un šīs parādības atstāja manā sirdi vienīgi smagu, bezgala skumīgu iespaidu. Lielā mērā tam par iemeslu bija mana sastapšanās ar A-vu, arī arestantu, kas cietumā tika ievests īsi pirms manis un mana katorgas laika pirmajās dienās atstāja uz mani sevišķi nomācošu iespaidu. Es gan jau pirms cietuma zināju, ka sastapšu tur A-vu. Viņš sagandēja man pirmo grūto laiku un pastiprināja manas dvēseles mokas. Par viņu es nespēju klusēt.

Tas bija visriebīgākais piemērs tam, cik zemu var grimt un cik nelietīgs var kļūt cilvēks, kas bez pūlēm un nožēlas nokāvis sevī visas tikumiskās jūtas. A-vs bija jauns cilvēks, muižnieks, kuru esmu jau īsumā pieminējis, teikdams, ka viņš pienesa mūsu placmajoram ziņas par visu, kas notiek cietumā, un bija draugos ar viņa denščiku Fedjku. A-va dzīves stāsts īsumā ir šāds. Nepabeidzis augstskolu un Maskavā sastrīdējies ar radiem, kurus bija nobiedējis A-va netiklais dzīves veids, viņš ieradies Pēterburgā un, lai sagādātu naudu, izšķīries par kādu zemisku denunciāciju, tas ir, nolēmis pārdot desmit cilvēku dzīvības, lai tūliņ apmierinātu savu nevaldāmo dziņu pēc visrupjākajām un netiklākajām baudām, uz kurām viņš, Pēterburgas, tās konditoreju un Meščanskas ielu samaitāts, bija kļuvis tik kārs, ka, lai gan nebija muļķis, tomēr noriskēja un izdarīja neprātību un nejēdzību. Viņu drīz vien atmaskoja: A-vs bija denuncējis nevainīgus cilvēkus, citus piekrāpis un par to izsūtīts uz Sibīriju un ievietots mūsu katorgas cietumā uz desmit gadiem. A-vs bija vēl ļoti jauns, dzīve viņam nu tikai sākās. Liktos — tik briesmīgai likteņa pārvērtībai vajadzēja A-vu pārsteigt, radīt vinā kaut kādu pretsparu, kaut kādu lūzumu. Bet viņš bez jebkāda mulsuma, pat bez jebkādas pretīguma sajūtas samierinājās ar savu jauno likteni, tas neizraisīja viņā nekādu morālu sašutumu, viņš ne no kā nenobijās, varbūt vienīgi no nepieciešamības strādāt un šķirties no konditorejām un trim Meščanskas ielām. A-vam pat šķita: katordznieka tituls tikai atraisījis viņam rokas vēl lielākām nelietībām un cūcībām. «Ja jau katordznieks, tad katordznieks; katordznieks drīkst būt nelietis, un par to nav nemaz jākaunas.» Tieši tāds bija viņa uzskats. Es atceros šo riebīgo radījumu kā zināmu fenomenu. Esmu vairākus gadus pavadījis kopā ar slepkavām, izvirtuļiem un rūdītiem ļaundariem un varu ap galvot, ka nekad savā mūžā neesmu redzējis tik dziļu morālu pagrimumu, tik klaju izvirtību un tik nekrietnu zemiskumu kā A-vam. Mums bija tēva slepkava, muižnieks, ko esmu jau pieminējis, bet pēc daudzām rakstura īpašībām un faktiem pārliecinājos, ka. pat viņš bija nesalīdzināmi augstsirdīgāks un cilvēcīgāks par A-vu. Manās acīs A-vs visā manas cietumniecības laikā bija un palika tāds kā gaļas gabals ar zobiem, kuņģi un neremdināmu kāri pēc visrupjākajām, viszvēriskākajām miesīgām baudām; lai sev sagādātu vismazāko un visizsmalcinātāko no šīm baudām, viņš bija spējīgs pilnīgi aukstasinīgi nogalināt, noslepkavot, īsi sakot, darīt visu, lai tikai ne gailis pakaļ nedziedātu. Es neko nepārspīlēju, jo biju sīki iepazinis A-vu. Šis piemērs liecināja, kā var deģenerēties cilvēka miesa, ja to neiegrožo nekādas garīgas normas, nekādi likumi. Un cik man bija pretīgi redzēt viņa vienmēr zobgalīgo smīnu! Tas bija briesmonis, Kvazimodo tiku miskā ziņā. Turklāt viltīgs un gudrs, izskatīgs, zināma mērā pat izglītots, talantīgs. Nē, tad jau labāk ugunsgrēks, labāk mēris un bads nekā tāds cilvēks sabiedrībā!

Es jau teicu, ka cietumā visi bija kļuvuši tik nelietīgi, ka spiegošana un ziņu pienešana zēla un plauka un arestanti par to nepavisam neuztraucās. Gluži otrādi, ar A-vu visi ļoti labi satika un izturējās pret viņu nesalīdzināmi draudzīgāk nekā pret mums. Bet mūsu allaž piedzērušā majora labvēlība pret A-vu piešķīra viņam arestantu acīs lielāku vērtību un svaru. Starp citu, viņš bija iegalvojis majoram, ka protot gleznot portretus (arestantiem viņš stāstīja, ka bijis gvardes poručiks), un tas licis sūtīt A-vu darbā pie viņa mājās, protams, lai gleznotu majora portretu. Tur tad viņš arī sagājās ar denščiku Fedjku, kuram bija neparasti liela ietekme uz savu kungu un reizē uz visiem arestantiem un cietuma notikumiem. A-vs mūs izspiegoja pēc majora pieprasījuma, bet tas, būdams piedzēries un pļaukādams ziņu pienesēju, pats lamāja viņu par spiegu un denunciantu. Gadījās — un ļoti bieži, ka tūliņ pēc piekaušanas majors sēdās krēslā un pavēlēja A-vam turpināt portreta gleznošanu. Mūsu majors laikam tiešām ticēja, ka A-vs ir liels mākslinieks, bezmaz Brilovs, par kuru pat viņš bija dzirdējis, tomēr uzskatīja, ka viņam pilnas tiesības uz pļaukāšanu, jo, tā teikt, kaut arī tu tagad esi mākslinieks, tomēr katordznieks, un, kaut arī tu būtu Brilovs, es tomēr esmu tavs priekšnieks un tāpēc, ko gribu, to ar tevi daru. Starp citu, majors licis A-vam aut viņam nost zābakus un nest ārā rto guļamistabas visādus podus, tomēr ilgi nav varējis atteikties no domām, ka A-vs ir liels mākslinieks. Gleznošana turpinājusies bezgala ilgi, gandrīz gadu. Beidzot majors sapratis, ka viņu krāpj, un, galīgi pārliecinājies, ka portrets ne tikai netuvojas beigām, bet, gluži otrādi, ar katru dienu vairāk zaudē līdzību ar viņu, sadusmojies, piekāvis mākslinieku un par sodu nosūtījis viņu uz cietumu melnā darbā. A-vs, acīm redzot, to nožēloja, jo grūti bija atteikties no dīkdienības, no ubaga dāvanām, kas atkrita no majora galda, no drauga Fedjkas un visām tām baudām, ko viņi divatā sev izgudroja majora virtuvē. Vismaz majors, padzinis A-vu, nevajāja vairs M., arestantu, ko A-vs visu laiku bija aprunājis — un, lūk, par ko: tai laikā, kad cietumā nonāca A-vs, M. bija vientuļš un stipri skuma. Viņam nebija nekā kopēja ar pārējiem arestantiem, uz tiem viņš noraudzījās ar šausmām un riebumu, neievēroja un nepamanīja arestantos neko tādu, kas būtu varējis iedarboties uz viņu samierinoši, un nesagājās ar tiem. Arestanti savukārt ienīda viņu. Vispār tādiem cilvēkiem kā M. ir šausmīgi nonākt cietumā. M. nezināja, kāda iemesla dēļ te nokļuvis A-vs. Turpretī A-vs, sapratis, ar ko viņam darīšana, tūliņ pārliecināja M., ka izsūtīts par to, kas ir pilnīgs pretstats denunciācijai, gandrīz vai par to pašu, par ko izsūtīts arī M. M. bija bezgala priecīgs, ka atradis biedru, draugu. Viņš A-vu aprūpēja, mierināja pirmajās katorgas dienās, domādams, ka biedrs stipri cieš, atdeva tam savu pēdējo naudu, ēdināja to, dalījās ar to visnepieciešamākajās mantās. Bet A-vs tūliņ sāka nīst M. tieši tāpēc, ka tas bija augstsirdīgs, ka jebkāds zemiskums iedvesa tam šausmas, ka tas krasi atšķīrās no viņa, un visu, ko M. iepriekšējās sarunās bija teicis par cietumu un majoru, A-vs pasteidzās pirmajā izdevīgajā brīdī paziņot majoram. Par to majors briesmīgi ienīda un vajāja M., un, ja komandants nebūtu majoru ietekmējis, viņš būtu iegrūdis M. nelaimē. Turpretī A-vs ne tikai neapmulsa, kad M. vēlāk bija dabūjis zināt par viņa zemiskumu, bet pat labprāt sastapās ar M. un zobgalīgi noraudzījās viņā. Tas, acīm redzot, sagādāja A-vam baudu. Vairākas reizes man uz to norādīja pats M. Nekrietnais radījums pēcāk bēga kopā ar kādu arestantu un konvoj nieku, bet par šo bēgšanu es pastāstīšu vēlāk. Sākumā A-vs arī man mēģināja pieglaimoties, domādams, ka neesmu dzirdējis par viņa nekrietnībām. Atkārtoju, viņš man sagandēja katorgas pirmās dienas, vēl vairāk pastiprinādams manu grūtsirdību. Mani pārņēma šausmas par to briesmīgo nelietību un zemiskumu, kas valdīja visapkārt un ar ko man bija jāsaskaras. Nodomāju, ka te itin visi ir tikpat nekrietni un zemiski. Bet biju maldījies: es spriedu par visiem pēc A-va.

Šo triju dienu laikā skumīgu prātu klaiņāju pa cietumu, gulēju uz nārām, atdevu uzticamam arestantam, kuru bija ieteicis Akims Akimičs, pašūt man no izsniegtā kroņa audekla kreklus, protams, pret maksu (dažus grašus par kreklu), iegādājos, pēc Akima Akimiča pārliecinošajiem padomiem, saliekamu matracīti (no tūbas, kas apšūta ar audeklu), plānu, plānu kā bliņa, un ar vilnu piebāztu spilvenu, kas man, nepieradušam, likās briesmīgi ciets. Akims Akimičs cītīgi palīdzēja man iegādāties visas šīs mantas un pats savām rokām sašuva man segu no vecām kroņa vadmalas lupatām, izgriezdams tās no izvalkātām biksēm un jakām, ko biju nopircis no citiem arestantiem. Kroņa mantas, kuru valkāšanas laiks beidzies, atstāja arestantu īpašumā; tās tūliņ tika turpat cietumā pārdotas, un, lai cik nonēsātas bija šīs mantas, varēja tomēr cerēt, ka tās izdosies pārdot kaut vai par vislētāko cenu. Par to visu es sākumā ļoti brīnījos. Vispār tas bija laiks, kad pirmoreiz saskāros ar tautu. Es pats pēkšņi kļuvu par tādu pašu vienkāršu cilvēku, par tādu pašu katordznieku kā visi. Viņu ieražas, jēdzieni, uzskati, paradumi it kā kļuva arī manējie, vismaz formāli, pēc likuma, lai gan būtībā es tos neatzinu. Biju pārsteigts un apmulsis, it kā pirms tam neko tamlīdzīgu nebūtu ne zinājis, ne dzirdējis, lai gan zināju un biju dzirdējis. Taču īstenība atstāj pavisam citādu iespaidu nekā zināšana un baumas. Vai es būtu varējis, piemēram, kaut vai kad iepriekš iedomāties, ka tādi kankari, tādi veci novalkāti apģērba gabali var tikt uzskatīti par mantām? Bet es no šīm lupatām sašuvu sev segu! Bija pat grūti iedomāties, kas tā par vadmalu, no kuras izgatavo arestantu drēbes. Pēc izskata it kā tiešām atgādina biezu zaldātu vadmalu, bet, maķenīt pavalkāta, pārvēršas tādos kā izdilušos lēveros un plīst bezmaz no pieskaršanās. Vadmalas apģērba gabalus izsniedza uz vienu gadu, bet arī pa šo laiku bija grūti ar tiem iztikt. Arestanti strādā, nes smagumus, drēbes ātri nobružājas un apdriskājas. Turpretī kažokus izsniedza uz trim gadiem, un tie visu šo laiku tika lietoti gan kā apģērbs, gan kā segas, gan kā paklājamie. Ka žoki tomēr ir izturīgi, kaut arī trešajā gadā, tas ir, valkāšanas laika beigās, varēja redzēt vienam otram mugura kažoku, kas salāpīts ar vienkāršu linaudeklu. Un tomēr pat stipri nonēsāti kažoki, pēc tam kad to valkāšanas laiks bija beidzies, tika pārdoti par četrdesmit sudraba kapeikām. Turpretī tos, kas labāk saglabājušies, pārdeva par sešdesmit vai septiņdesmit sudraba kapeikām — katorgā tā bija liela nauda.

Bet naudai — esmu par to jau stāstījis — cietumā bija ārkārtīga nozīme, liela vara. Droši var teikt, ka arestants, kuram katorgā bija cik necik naudas, cieta desmitreiz mazāk nekā tas, kuram naudas nebija nemaz, kaut gan arī tam kronis deva visu vajadzīgo, un liktos — kam gan tādam vēl nauda? — kā sprieda mūsu priekšniecība. Un atkal atkārtoju: ja arestantiem būtu liegta jebkāda iespēja tikt pie naudas, viņi vai nu būtu zaudējuši prātu, vai miruši ka mušas (lai gan bija ar visu apgādāti), vai, beidzot, pastrādājuši nedzirdētas ļaundarības, vieni — aiz grūtsirdības, citi — lai ātrāk tiktu sodīti un iznīcināti vai kā citādi «grozītu likteni» (tehnisks apzīmējums). Ja turpretī arestants sviedriem vaigā nopelna kādu kapeiku vai, lai pie tās tiktu, laiž darbā neparastu viltību, kas bieži saistīta ar zagšanu un blēdību, un reizē ar to tik neprātīgi, tik bērnišķīgi muļķīgi šo naudu izšķiež, tad tas nepavisam nepierāda, ka viņš to neprot novērtēt, kaut arī no pirmā acu uzmetiena tā varētu likties. Uz naudu arestants ir slimīgi, bezprātīgi kārs, un, ja dzīrodams ar to šķaidās, tad tas notiek tā dēļ, ko viņš uzskata par vēl vērtīgāku nekā nauda. Kas tad arestantam ir vērtīgāks par naudu? Brīvība vai vismaz kaut kāds sapnis par brīvību. Bet arestanti ir lieli sapņotāji. Par to es šo to pastāstīšu vēlāk, taču pašreiz šai sakarībā teikšu vienīgi sekojošo. Ticiet vai neticiet, es esmu redzējis katordzniekus, kas, būdami izsūtīti uz divdesmit gadiem, man pašam ļoti mierīgi teikuši, piemēram, šādus vārdus: «Pagaidi vien, dievs dos, izcietīšu sodu un tad . ..» Jēdziens «arestants» nozīmē cilvēku bez brīvības, bet, tērēdams naudu, viņš jau rīkojas pēc savas brīvas gribas. Par spīti visām iededzinātajām zīmēm, važām un ienīstajiem cietuma pāļiem, kas aizsedz plašo pasauli un iesprosto arestantu kā zvēru krātiņā, — viņš var dabūt degvīnu, tas ir, stingri aizliegtu baudu, šad tad «panašķēties ap zemenītēm», dažreiz pat (kaut arī ne vienmēr) uzpirkt tuvākos priekšniekus, invalīdus un pat unteroficieri, kuri caur pirkstiem skatīsies uz to, ka viņš pārkāpj likumu un disciplīnu, var turklāt vēl varbūt padižoties viņu priekšā, bet arestantam briesmīgi patīk dižoties, proti, parādīt sevi biedriem un kaut vai uz laiku pārliecināt pat sevi, ka brīvības un varas viņam ir nesalīdzināmi vairāk, nekā varētu likties, — īsi sakot, var uzdzīvot, izālēties, nodarīt kādam pāri un pierādīt, ka viņš to visu drīkst, ka tas viss ir «mūsu varā», proti, pārliecināt sevi par to, kas nabagam pat prātā nevarētu ienākt. Piebildīšu, ka varbūt tieši tāpēc arestantos — pat tad, kad tie ir skaidrā prātā, — vērojama vispārēja tieksme dižoties, lielīties, komiski un visai naivi plātīties ar savu varu, kaut arī tas būtu tikai māns. Beidzot šāda uzdzīve ir saistīta ar risku, tātad tajā pavīd kaut kas no dzīves, kaut kas no tālās brīvības. Bet ko gan cilvēks nebūtu ar mieru atdot par brīvību? Kurš miljonārs, ja tam cilpa būtu aizžņaugusi kaklu, neatdotu visus savus miljonus par vienu elpas vilcienu?

Dažreiz priekšnieki brīnās, ka arestants, kas vairākus gadus dzīvojis rāmi un priekšzīmīgi un par teicamu uzvedību iecelts pat desmitnieka amatā, pēkšņi ne no šā, ne no tā — it kā velns viņu dīdītu — kļuvis palaidnis, sācis uzdzīvot, ālēties, bet dažreiz pat izdarījis kādu kriminālnoziegumu: vai nu klaji izrādījis necieņu augstākai priekšniecībai, vai kādu noslepkavojis, vai izvarojis utt. Uz viņu skatās un brīnās. Taču patiesībā varbūt īstais cēlonis tam, ka cilvēks, no kura to vismazāk varēja gaidīt, pēkšņi eksplodējis, ir grūtsirdības izraisīta konvulsīva personības izpausme, instinktīvas skumjas pašam par sevi, vēlēšanās apliecināt sevi, savu pazemoto personību, kas pēkšņi laužas uz āru un izvēršas niknumā, trakumā, prāta mulsumā, lēkmē, konvulsijās. Tā varbūt cilvēks, kas aprakts dzīvs, pamodies dauza zārka vāku un cenšas nocelt to nost, lai gan, protams, prāts varētu viņu pārliecināt, ka visas pūles būs veltīgas. Bet tā jau tas ir, ka te par prātu nevar būt ne runas: tās ir konvulsijas. Paturēsim vēl vērā, ka gandrīz katra patvaļīga arestanta personības izpausme tiek uzskatīta par noziegumu, bet tādā gadījumā viņam, gluži dabiski, vienalga, vai pārkāpums ir liels vai mazs. Ja jau uzdzīvot, tad uzdzīvot, ja jau riskēt, tad riskēt ar visu, kaut vai ar slepkavību. Un vajag tikai iesākt — vēlāk cilvēks apreibs, tā ka pat atturēt vairs nevarēs! Un tāpēc visādā ziņā būtu labāk, ja viņu tik tālu nenovestu. Visiem būtu mierīgāks prāts.

Jā, bet kā to lai izdara?

VI Pirmais mēnesis

Ejot iekšā cietumā, man bija mazliet naudas. Uz rokas nedaudz — aiz bažām, ka neatņem, taču katram gadījumam daži rubļi bija noslēpti, tas ir, ielīmēti evaņģēlija vākos. Šo grāmatu, ko drīkstēja ņemt līdzi cietumā, man kopā ar tajā ielīmēto naudu Toboļskā uzdāvināja sievietes, kas arī cieta trimdā, rēķināja tās ilgumu jau gadu desmitos un katru nelaimīgo sen bija pieradušas uzskatīt par brāli. Sibīrijā ir un gandrīz vienmēr mēdz būt daži tādi cilvēki, kas, liekas, par savu dzīves uzdevumu sprauduši brālīgi aprūpēt «nelaimīgos», pilnīgi nesavtīgi un pašaizliedzīgi just viņiem līdzi, it kā tie būtu paša bērni. Te man īsumā jāpiemin kāda sastapšanās. Pilsētā, kurā atradās mūsu cietums, dzīvoja kāda dāma Nastasja Ivanovna, atraitne. Protams, neviens no mums, sēdēdams cietumā, nevarēja iepazīties ar viņu personīgi. Likās, par savas dzīves uzdevumu viņa izraudzījusies palīdzēšanu izsūtītajiem, bet visvairāk viņa rūpējās par mums. Vai nu viņas ģimenē bija gadījusies kāda līdzīga nelaime, vai kāds sirdij sevišķi mīļš un tuvs cilvēks dabūjis ciest tāda paša nozieguma dēļ, viņa it kā uzskatīja par īpašu laimi darīt mūsu labā visu, ko vien spēja. Darīt daudz viņa, protams, nevarēja, jo bija ļoti nabadzīga. Tomēr mēs, sēdēdami cietumā, jutām, ka tur, aiz cietuma sienām, mums ir uzticams draugs. Starp citu, no viņas mēs bieži dabūjām ziņas, kas mums bija ļoti nepieciešamas. Izkļuvis no cietuma, dodamies uz citu pilsētu, es paguvu paciemoties pie viņas un iepazīties personīgi. Viņa dzīvoja kaut kur priekšpilsētā pie kāda tuva radinieka. Nebija ne veca, ne jauna, ne skaista, ne neglīta, nevarēja pat zināt, vai ir gudra un izglītota. Visā viņas rīcībā bija manāma tikai bezgalīga labsirdība, nepārvarama vēlēšanās mums pakalpot, atvieglot mūsu likteni, katrā ziņā izdarīt mūsu labā kaut ko patīkamu. Tas bija redzams jau no viņas lēnīgajiem, labsirdīgajiem skatieniem vien. Kopā ar kādu savu cietuma biedru es pavadīju pie atraitnes gandrīz visu vakaru. Viņa mums acīs vien skatījās, smējās, kad smējāmies mēs, steidzās piekrist visam, ko teicām mēs, visu laiku rosījās, lai mūs kaut jel ar ko pacienātu. Tika pasniegta tēja, uzkožamie, nez kādi saldumi, un, bijuši Nastasjai Ivanovnai tūkstoši, viņa par tiem priecātos tikai tālab, ka tad varētu vairāk ko izdarīt mūsu labā un sagādāt atvieglojumu cietumā palikušajiem biedriem. Atvadoties viņa pasniedza mums par piemiņu katram pa etvijai. Šīs etvijas viņa pati bija salīmējusi no kartona (dievs vien zina, kā tās bija salīmētas), izrotājusi ar krāsainu papīrīti, gluži tādu pašu, ar kādu mēdz apvākot visas aritmētikas skolas grāmatas bērniem (varbūt viņa tiešām bija izmantojusi kādu aritmētikas grāmatu). Skaistuma pēc abām etvijām bija aplīmēta apkārt šaura zeltpapīra apmalīte, pēc kuras varbūt speciāli vajadzēja iet uz veikalu. «Jūs taču papirosus smēķējat, tad varbūt noderēs,» viņa sacīja, it kā bikli atvainodamās par savu dāvanu… Mēdz teikt (esmu to dzirdējis un lasījis), ka viscildenākā mīlestība uz savu tuvāko esot reizē arī vislielākais egoisms. Kur nu te bija egoisms, nekādi nevaru saprast.

Lai gan, nonākot cietumā, man nekādas lielās naudas nebija, es toreiz nevarēju tā īsti dusmoties uz tiem katordzniekiem, kas gandrīz vai pirmajās manas cietumniecības stundās, vienreiz jau mani piekrāpuši, visai naivā kārtā nāca aizņemties no manis divas, trīs un pat piecas reizes. Taču es atzīstos vaļsirdīgi: man bija ļoti nepatīkami, ka visi šie cilvēki ar savām naivajām viltībām droši vien, kā likās, uzskatīja mani par vientiesi un muļķīti un smējās par mani tieši tāpēc, ka devu naudu piecas reizes. Lūdzējiem droši vien šķita, ka noticu viņu blēdībām un viltībām, un, ja es būtu atteicies vai dzinis lūdzējus prom, esmu pārliecināts, ka mani būtu sākuši cienīt nesalīdzināmi vairāk. Taču, lai cik tas man bija nepatīkami, atteikt tomēr nevarēju. Bet nepatīkami man bija tāpēc, ka šajās pirmajās dienās daudz un neatlaidīgi domāju par to, kā lai cietumā izturos, pareizāk sakot, kādām vajadzētu būt manām attiecībām ar arestantiem. Es jutu un sapratu, ka šī vide man ir pilnīgi jauna, ka taustos kā pa tumsu, bet ka tik daudz gadu nevar nodzīvot tumsā. Vajadzēja iepriekš sagatavoties. Protams, es nolēmu, ka vispirms jārīkojas taisnprātīgi, ka to iekšējā balss un sirdsapziņa liek. Bet zināju arī, ka tā taču ir tikai prātošana un ka man būs tomēr jāsaskaras ar visai pārsteidzošu praksi.

Un tāpēc, lai cik daudz bija sīko rūpju par iekārtošanos kazarmā, ko esmu jau pieminējis un par ko man lika domāt galvenokārt Akims Akimičs, lai gan šīs rūpes mani pat zināmā mērā izklaidēja, — briesmīgas, kreintošas skumjas mocīja mani arvien vairāk. «Mirušo nams!» es klusībā atkārtoju, reizēm mijkrēslī no mūsu kazarmas lieveņa vērodams arestantus, kas bija jau pārnākuši no darba un laiski klaiņāja pa cietuma pagalma laukumu, no kazarmām uz virtuvi un atpakaļ. Vēroju viņus un pēc sejām un kustībām centos noskaidrot, kas tie par cilvēkiem un kādi ir viņu raksturi. Bet arestanti slaistījās man acu priekšā ar sarauktām pierēm vai pārāk jautri (šie divi tipi sastopami visbiežāk un vislabāk raksturo katordzniekus), lamājās vai tikai sarunājās, vai arī lēnītēm pastaigājās vienatnē, it kā domās iegrimuši, daži noguruši un apātiski, citi (pat šeit!) — pauzdami augstprātīgu pārākumu, ar cepuri uz vienas auss, plecos uzmestiem kažokiem, nekautrīgiem, viltīgiem skatieniem un nekaunīgām ņirgām. «Tā nu ir mana vide, mana tagadējā pasaule,» es domāju, «kurā man gribot negribot jādzīvo …» Es pamēģināju iztaujāt Akimu Akimiču un par arestantiem dabūt ko zināt no viņa, ar kuru kopā, lai nebūtu jāpaliek vienam, man ļoti patika dzert tēju. Garām ejot piebildīšu, ka tēja pirmajā laikā bija gandrīz mans vienīgais uzturs. No tējas Akims Akimičs neatteicās un pats mēdza uzlikt mūsu jocīgo, pašdarināto, mazo skārda patvāri, ko manā lietošanā bija nodevis M. Akims Akimičs parasti izdzēra vienu glāzi (viņam bija pat glāzes), dzēra klusēdams un cienīgi, dodams man to atpakaļ, pateicās un tūliņ ņēmās šūt manu segu. Taču to, kas man bija jāuzzina, viņš pateikt nevarēja, pat nesaprata, kāpēc es tik ļoti interesējos par katorclzniekiem un mūsu tuvāko kaimiņu raksturiem, un klausījās manī ar tādu kā viltīgu smīniņu, kas man palicis spilgtā atmiņā. «Nē, acīm redzot, būs pašam jāizzina, nevis jātaujā,» es nodomāju.

Ceturtajā dienā, tāpat kā toreiz, kad gāju uz pārkaišami, arestanti agrā rītā nostājās laukumā sardzes mājas priekšā pie cietuma vārtiem. Ar seju pret arestantiem un viņiem aiz muguras sarindojās zaldāti ar pielādētām šautenēm un uzspraustiem durkļiem. Zaldātiem ir tiesības šaut uz arestantiem, ja tiem ienāktu prātā bēgt, bet viņi reizē arī atbild par šaušanu, ja tā nav notikusi vislielākās nepieciešamības gadījumā; tas pats attiecas arī uz atklātu katordznieku dumpi. Bet kam gan būtu nācis prātā bēgt, zaldātiem redzot? Ieradās inženieroficieris, konduktors, kā arī inženieru karaspēka daļas unteroficieri un zaldāti, kas norīkoti par uzraugiem darbos. Notika pārbaude. Daļa arestantu, kas devās uz skroderdarbnīcām, aizgāja pirmie; par tiem inženierpriekšnieki nelikās ne zinis; šie arestanti strādāja cietuma vajadzībām un apšuva ieslodzītos. Tad aizgāja tie, kas strādāja darbnīcās, bet pēc tam — arī parastajos melnajos darbos. Kopā ar apmēram divdesmit citiem arestantiem gāju arī es. Aiz cietokšņa aizsalušā upē stāvēja divas kroņa barkas, kas bija kļuvušas nelietojamas; tās vajadzēja izjaukt, lai vismaz neietu zudumā vecie kokmateriāli. Visiem šiem vecajiem materiāliem laikam gan bija gaužām maza vērtība, tikpat kā nekāda. Malku pilsētā pārdeva par smiekla naudu, un mežu visapkārt bija daudz. Darbā sūtīja gandrīz vai tāpēc vien, lai arestanti nesēdētu, rokas klēpī salikuši, ko arī paši arestanti ļoti labi saprata. Pie tāda darba viņi vienmēr ķērās kūtri un apātiski, bet pavisam citādi tad, kad darbs pats par sevi bija lietišķs, vērtīgs un it īpaši — kad varēja izlūgties normu. Tad arestanti strādāja ar tādu kā pacilātību un, lai gan viņiem no tā nebija nekāda labuma, tomēr — pats esmu redzējis — rāvās melnās miesās, lai darbu ātrāk un labāk pabeigtu. Šādos gadījumos pat zināmā mērā pamodās viņu patmīlība. Turpretī tādā darba, kas jāveic vairāk formas pēc, nevis tālab, ka tas būtu vajadzīgs, grūti bija izlūgties normu, bet vajadzēja strādāt līdz bungu signālam, kas pulksten vienpadsmitos vēstīja, ka jāiet uz mājām. Diena bija silta un miglaina, sniegs bezmaz kusa. Viss mūsu bariņš gāja uz krastu aiz cietokšņa, mazliet šķindinādams važas, kas, lai gan bija paslēptas zem apģērba, tomēr, ik soli sperot, radīja smalku un spalgu, metālisku skaņu. Divi trīs cilvēki aizgāja pēc vajadzīgajiem darba rīkiem uz mantu noliktavu. Es gāju kopā ar visiem un pat kļuvu it kā mundrāks — gribējās drīzāk redzēt un uzzināt, kas tas par darbu. Kāds tad ir tas katorgas darbs? Un kā es pats pirmoreiz mūžā strādāšu?

Atceros visu līdz pēdējam sīkumam. Pa ceļam sastapām kādu pilsētnieku ar bārdiņu, viņš apstājās un iebāza roku kabata. No mūsu bariņa nekavējoties atdalījās kāds arestants, nocēla cepuri, pieņēma žēlastības dāvanu — piecas kapeikas — un mudīgi atgriezās pie savējiem. Pilsētnieks pārmeta krustu un aizgāja savu ceļu. Šīs piecas kapeikas tai pašā rītā tika apēstas veģos, sadalot tos visiem mūsu grupas arestantiem vienādās daļās.

Šajā arestantu grupā vieni bija kā parasti drūmi un nerunīgi, otri — vienaldzīgi un gurdi, trešie kūtri pļāpāja savā starpā. Viens nez kāpēc bija gaužām priecīgs un līksms, pa ceļam dziedāja un bezmaz dejoja, ik palēcienā žvadzinādams važas. Tas bija tas pats nelielā auguma druknais arestants, kas manā pirmajā rītā cietumā pie ūdens spaiņa mazgāšanās laikā sastrīdējās ar kādu citu tāpēc, ka tas bija uzdrošinājies neapdomīgi apgalvot par sevi, ka esot ugunsputns. Šo līksmo puisi sauca par Skuratovu. Beidzot viņš sāka dziedāt kādu brašu dziesmu, no kuras atceros tikai piedziedājumu:

Bez paša ziņas apsievoja, Uz dzirnavām kad biju projām.1

Trūka vienīgi balalaikas.

Skuratova neparasti jautrā oma, protams, tūliņ izraisīja dažos mūsu grupas arestantos sašutumu, un tie pat bezmaz apvainojās.

—          Tad ta gaudo! — pārmetoši noteica kāds arestants, kuru Skuratovs nepavisam nebija aizskāris.

—           Vilks prata vienu vienīgu dziesmu, un to pašu tagad velc tu, tulieti! — piebilda kāds cits, no drūmajiem, ar mazkrievu izrunu.

—           Pieņemsim, ka esmu tulietis, — uz vietas atcirta Skuratovs. — Bet jūs savā Poltavā esot ar ķiļķeniem aizrijušies.

—          Nemels! Ko tad pats esi savā laikā ēdis? Ar vīzi kāpostus strēbis.

—          Bet tagad it kā velns viņu ar desām barotu, — piebilda trešais.

—           Es tiešām, brālīši, esmu izlutināts, — Skuratovs atbildēja ar vieglu nopūtu, it kā nožēlodams, ka ir izlutināts, un uzrunādams visus, nevis kādu vienu atsevišķi, — no pat bērna kājas esmu ar melnplūmēm un apaļmaizītēm utināts (tas ir, lutināts. Skuratovs tīšām kropļoja vārdus), bet maniem mīļajiem brāļukiem Maskavā vēl tagad ir sava bode, tirgus rindās ar vēju tirgojas, ļoti bagāti kupči.

—    Bet ar ko tu tirgojies?

—          Ar šo un to un vēl kaut ko. Tad es arī, brālīši, dabūju pirmos divus simtus . . .

—          Vai tiešām rubļu? — iesaucās kāds ziņkārīgais, kas, izdzirdējis par tādu naudu, pat sarāvās.

—          Nē, mīlīt, nevis rubļus, bet sitienus ar nūju. Luka, paklau, Luka!

—           Citiem es esmu Luka, bet tev — Luka Kuzmičs, — negribīgi atsaucās mazs un tievs arestantiņš ar smailu degunteli.

—    Nu, Luka Kuzmič, lai tad ari notiek, velns parāvis!

—          Citiem es esmu Luka Kuzmičs, bet tev — krusttētiņš.

—    Nu, velns lai rauj tevi un krusttētiņu, nav nemaz

1 Dzejas rindas atdzejojis J. Sirmbārdis.

vērts runāt! Bet es gribēju pateikt ko labu. Un tā nuf brālīši, gadījās, ka es Maskavā ilgi nenodzīvoju, iedeva man tur beidzot piecpadsmit reizes ar pletni un izsūtīja. Un es …

—   Par ko tad izsūtīja? — pārtrauca kāds, kas bija uzmanīgi klausījies stāstā.

—    Sak, nevazājies pa krogiem, netemp nāliķi, nesit trumpas! Tāpēc arī, brālīši, tā īsti nepaguvu Maskavā iedzīvoties bagātībā. Bet es par varītēm gribēju kļūt bagāts. Tā gribēju, ka nevaru ne izstāstīt.

Daudzi sāka smieties. Acīm redzot, Skuratovs bija viens no tiem brīvprātīgajiem jokupēteriem jeb, pareizāk sakot, ākstiem, kas it kā par savu pienākumu uzskatīja uzjautrināt drūmos biedrus un, protams, neskaitot lamas, nesaņēma par to pretī itin nekā. Viņš bija viens no tiem neparastajiem un raksturīgajiem tipiem, par kuriem man varbūt vēl nāksies parunāt.

—    Tevi jau arī tagad var sist seska vietā, — aizrādīja Luka Kuzmičs. — Vei, apģērbs vien savus simts rubļus maksās.

Skuratovam mugurā bija vecs, pagalam nonēsāts, viscaur ielāpiem noklāts kažoķelis. Viņš diezgan vienaldzīgi, tomēr uzmanīgi pārlaida tam skatienu.

—    Toties galva maksā dārgi, brālīši, galva! — viņš atbildēja. — Atvadoties no Maskavas, mans vienīgais mierinājums bija, ka galvu varēšu ņemt līdzi. Ardievu, Maskava, paldies par pirti, par brīvību, pamatīgi mani tur nozilināja! Bet uz kažoku, mīlīt, nav ko skatīties …

—    Uz ko tad lai skatās — uz tavu galvu, vai?

—    Arī galva viņam nav pašam sava, bet uzdāvināta, — Luka atkal iekrita sarunā. — Tā viņam Tjumeņā, kopā ar arestantu grupu tai cauri ejot, pasniegta kā ubaga dāvana.

—    Tu, Skuratov, laikam prati kādu amatu?

—    Kas nu tas par amatu! Akliem ubagiem ceļu rādījis, viņiem atmestās maizes doniņas zadzis, — piebilda viens no drūmajiem. — Tik vien bija tā amata.

—    Es tiešām mēģināju reiz taisīt zābakus, — Skuratovs atbildēja, nelikdamies ne zinis gar dzēlīgo piezīmi. — Vienu vienīgu pāri arī uztaisīju.

—   Vai tad kāds nopirka?

—   Jā, pagadījās tāds, kas, acīm redzot, dieva nebijās, tēvu un māti godā neturēja, tāpēc dievs sodīja — tas nopirka.

Visi, kas šos Skuratova vārdus dzirdēja, sāka smieties, vēderus turēdami.

—    Pēc tam vēlreiz strādāju, nu jau šeit, — Skuratovs vienā mierā turpināja, — Stepanam Fjodoričam Pomorcevam, poručikam, zābaku purnus šuvu klāt.

—    Un vai šis bija apmierināts?

—   Nē, brālīši, nebija apmierināts. Nolamāja mani pēdīgiem vārdiem un vēl ieblieza ar celi pa dibenu. Pārskaities bija. Ek, sagandēta mana katordznieka dzīve!

Akuļinas vīrs pēc brīža, Skatāmies, jau pagalmā … —

viņš pēkšņi sāka atkal dziedāt un, uz augšu palēkdamies, sist kājas pie zemes.

—   Tad ta ķēms! — ar naida pilnu nicināšanu pašķielējis uz viņu, norūca mazkrievs, kas soļoja man līdzās.

—   Nekam nederīgs cilvēks! — stingri un nopietni piebilda kāds cits.

Es nekādi nevarēju saprast, kāpēc uz Skuratovu dusmojas un kāpēc visus jautros, kā es jau šajās pirmajās dienās biju paguvis ievērot, it kā nicina. Mazkrieva un citu dusmas es sākumā izskaidroju ar personīgu naidu. Taču tie bija nevis personīga naida izvirdumi, bet dusmas par to, ka Skuratovs nav ārēji nosvērts, neizrāda stingro, māksloto pašcieņu, ar ko sirga visi katordznieki, pedantiski izpauzdami to pat sīkumos, īsi sakot, par to, ka viņš, kā arestanti izteicās, ir «nekam nederīgs cilvēks». Tomēr arestanti nedusmojās uz visiem, kas bija jautri, un nenicināja tos tā kā Skuratovu un citus viņam līdzīgus. Kd nu kurš ļauj ar sevi apieties: labsirdīgs un lēnīgs cilvēks tūliņ tika pazemots. Tas mani pat pārsteidza. Bet starp jautrajiem bija arī tādi, kaš prata un mēdza rādīt zobus un nevienam nepalika atbildi parādā: tos pārējie bija spiesti cienīt. Turpat — tajā pašā arestantu grupā bija viens no tādiem atskabargainiem, patiesībā ļoti jautrs un jauks cilvēks, kuru es šajā ziņā iepazinu tikai vēlāk, izskatīgs gara auguma puisis ar lielu kārpu uz vaiga un ļoti komisku sejas izteiksmi, pie tam pati seja bija diezgan skaista un gudra. Viņu dēvēja par Sapieri, jo kādreiz esot dienējis sapieros; tagad viņš atradās īpašajā nodaļā. Par viņu man vēl nāksies runāt.

Gan ne visi «nopietnie» ir tik ekspansīvi kā par jautrību sašutušais mazkrievs. Katorgā bija arī daži cilvēki, kas pretendēja uz pārākumu pār citiem, uz prasmi veikt katru darbu, uz attapību, uz raksturu, uz gudrību. Daudzi no tiem tiešām bija gudri, ar raksturu un tiešām panāca to, pēc kā bija tīkojuši, proti, pārākumu pār citiem un lielu morālu ietekmi uz biedriem. Savā starpā šie gudrinieki bieži vien stipri naidojās, un katram bija daudz nelabvēļu. Uz pārējiem arestantiem viņi noraudzījās ar pašcieņu un pat pārākuma apziņu, neielaidās nevajadzīgās ķildās, bija iemantojuši priekšniecības labvēlību, darbos bija tādi kā rīkotāji, un neviens no viņiem nesāktu sieties klāt, piemēram, par dziedāšanu; līdz tādiem sīkumiem viņi nepazemojās. Pret mani viņi visu katorgas laiku izturējās neparasti pieklājīgi, tomēr nebija sevišķi runīgi, arī it kā sargādami savu pašcieņu. Par tiem man tāpat vēl nāksies parunāt tuvāk.

Piegājām pie krasta. Apakšā upē stāvēja ūdenī iesalusi veca barka, kuru vajadzēja izjaukt. Upes viņā pusē zilgoja stepe; ainava bija drūma un tuksnesīga. Gaidīju, ka visi ar skubu ķersies pie darba, bet par to neviens i nedomāja. Daži apsēdās uz krastā izmētātajiem baļķiem, gandrīz visi izņēma aiz zābakiem aizbāztos tabakas makus ar pašaudzētu tabaku, ko tirgū pārdeva nesagrieztu par trim kapeikām mārciņā, un mazus, no vilkakārkla izgrieztus čibukus ar īsiem pašdarinātiem koka kātiņiem. Pīpes kūpēja, konvoja zaldāti sastājās ķēdē apkārt un garlaikodamies sāka mūs sargāt.

—    Kam gan ienācis prātā jaukt ārā šo barku? — kāds noteica it kā savā nodabā, nevienu tieši neuzrunādams. — Skaidu ievajadzējies, vai?

—    Kas no mums nebaidās, tam arī ienācis prātā, — piebilda kāds cits.

—    Diez uz kurieni tie zemnieciņi kāto? — brīdi klusējis, iejautājās pirmais, protams, izlikdamies, ka nav dzirdējis atbildi uz iepriekšējo jautājumu, un norādīja tālumā uz zemnieku baru, kas zosu gājienā virzījās pa neskarto sniegu. Arestanti kūtri pagriezās uz to pusi un aiz gara laika sāka par tiem zoboties. Viens no zemnieciņiem, beidzamais, soļoja pavisam jocīgi, rokas izpletis un nokāris sāņus galvu, kurā bija uzmaukta gara tūbas cepure. Viss viņa augums skaidri un spilgti izcēlās uz baltā sniega..

—           Rau, kā zemes rūķis ietērpies! — kāds aizrādīja, pārmēdīdams zemnieku izrunu. Raksturīgi, ka arestanti vispār noraudzījās uz zemniekiem mazliet no augšas, lai gan puse no viņiem paši bija zemnieki.

—    Pēdējais, brālīši, soļo, it kā rutkus stādīdams.

—          Tas ir grūtgalvis, viņam daudz naudas, — piebilda trešais.

Visi sāka smieties, bet arī it kā kūtri, negribot. Pa tam pienāca veģu pārdevēja, ņiprs un mutīgs sievišķis.

Par pasniegtajām piecām kapeikām no viņas nopirka veģus un tūliņ sadalīja tos līdzīgās daļās.

Jaunais puisis, kas jau cietumā bija tirgojies ar veģiem, paņēma pāris desmitus un sāka dikti strīdēties, lai izkaulētu klāt trīs, nevis tikai divus veģus, kā pienācās pēc parastās kārtības. Taču veģu pārdevēja nepiekāpās.

—    Nu, bet vai to nedosi?

—    Ko tad vēl?

—    To, ko peles negrauž.

—          Lai tev pumpa uz mēles uzmestos! — iespiedzās sievišķis un sāka smieties.

Beidzot pienāca klāt arī darbu uzraugs, unteroficieris

ar spieķīti.

—    Ei jūs tur, ko sēžat? Sākt darbu!

—          Ivan Matvejič, dodiet taču normu, — noteica viens no «vadītājiem», lēnām celdamies augšā.

—          Kāpēc neteicāt to no rīta izvades laikā? Izjauciet barku — tā tad arī būs norma.

Arestanti beidzot kūtri piecēlās un, tikko kājas vilkdami, nokāpa lejā pie upes. Tūliņ uzradās arī «rīkotāji», vismaz vārdos. Izrādījās, ka barka nav veltīgi jācērt kopā, bet pēc iespējas jāsaglabā baļķi un it īpaši šķērskoki, kas visā garumā bija piesisti pie barkas dibena ar koka tapām. Ilgs un garlaicīgs darbs.

—           Vispirms vajadzētu atvilkt nost šo baļķīti. Ķerieties klāt visi! — aizrādīja arestants, kas nepavisam nebija ne rīkotājs, ne priekšnieks, tikai melnstrādnieks, nerunīgs un rāms vīrs, kas līdz šim bija klusējis, un pieliecies apķēra ar rokām resnu baļķi, gaidīdams palīgus. Bet neviens viņam nepalīdzēja.

—           Šis pacelšot! Nepacelsi ne tu pats, ne pat tavs vectēvs ar lāča spēku, ja te ierastos, nepaceltu! — kāds norūca caur zobiem.

—    Kā tad, brālīši, lai sākam? Es tiešām nezinu … — noteica apmulsušais censlis, pamezdams baļķi un celdamies augšā.

—   Visus darbus tik un tā nevar padarīt… Kāpēc izlēci?

—    Pats ne līdz trīs neprot saskaitīt, bet lien pirmais … Sīkvīrelis!

—   Es jau, brālīši, neko, — apmulsušais centās taisnoties. — Es tikai tāpat vien …

—    Vai lai es jums spilvenus apakšā palieku, vai? Varbūt pavēlēsiet iesālīt jūs ziemai? — atkal uzkliedza darbu uzraugs, neizpratnē raudzīdamies uz divdesmit arestantiem, kas nezināja, kā lai ķeras pie darba. — Sākt! Ātrāk!

—    Ātrāk par ātru neko nevar izdarīt, Ivan Matvejič.

—    Tu jau tāpat neko nedari. Ei, Saveļjev, mutes bajār! Es ar tevi runāju. Ko stāvi un blisini acis! Sākt!

—    Ko tad es viens varu padarīt?

—   Dodiet normu, Ivan Matvejič!

—   Es jau teicu — nekādas normas nebūs. Izjauciet barku un ejiet mājās. Sākt!

Arestanti beidzot ķērās pie darba, taču laiski, negribīgi, nemākulīgi. Pat nepatīkami bija skatīties uz šo lielo baru spēcīgu strādnieku, kas, likās, nekādi nezināja, kā lai ķeras pie darba. Līdzko bija sākuši ņemt ārā pirmo — vismazāko šķērskoku, izrādījās — tas lūst, «pats no sevis lūst», kā taisnojoties tika teikts darbu uzraugam. Tas nozīmēja, ka tā strādāt nevar, ka pie darba jāķeras kaut kā citādi. Sākās ilga spriedelēšana savā starpā, kā lai ķeras pie darba citādi, ko lai dara. Protams, pamazām sākās lamas, draudēja notikt vēl kas ļaunāks.. . Uzraugs atkal uzkliedza un pavicināja spieķīti, bet šķērskoks atkal salūza. Beidzot izrādījās, ka cirvju par maz un jāatnes vēl šādi tādi darba rīki. Tūdaļ norīkoja divus vīrus konvoja apsardzībā uz cietoksni pēc darba rīkiem, bet visi pārējie, vienā mierā gaidīdami, apsēdās uz barkas, izņēma pīpītes un atkal uzsmēķēja.

Uzraugs beidzot nospļāvās.

— Nu, no jums jau darbs nenobīsies! Kas tie par cilvēkiem! — viņš nopukojās, atmeta ar roku un, spieķīti vicinādams, gāja uz cietoksni.

Pēc stundas atnāca konduktors. Mierīgi uzklausījis arestantus, paziņoja, ka dod normu: vēl izņemt četrus šķērskokus, bet tā, lai tie vairs nelūztu, paliktu veseli, — bez lam norīkoja vairākus arestantus izjaukt prāvu daļu barkas, un pēc tam varēšot iet mājās. Norma bija liela, bet, ak kungs, kā visi sāka strādāti Kur bija palicis slinkums, kur palikusi nemācēšana! Cirvji klaudzēja, arestanti sāka griezt ārā koka tapas. Pārējie lika apakšā resnus bomjus un, ar divdesmit rokām spiezdami uz tiem, ātri un meistariski cēla ārā šķērskokus, kas, man par lielu izbrīnu, tagad tika izlauzti pilnīgi veseli un nesabojāti. Darbs kūsāja. Visi bija it kā pēkšņi kļuvuši ļoti gudri. Ne lieku vārdu, ne lamu, ikviens zināja, kas jāsaka, kas jādara, kur jānostājas, kāds padoms jādod. Tieši pusstundu pirms bungu signāla norma bija pabeigta un arestanti gāja uz mājām noguruši, bet pilnīgi apmierināti, kaut arī bija ieguvuši salīdzinājumā ar oficiālo laiku tikai kādu pusstundu. Taču attiecībā uz sevi es ievēroju kādu raksturīgu īpatnību: lai kā es darba laikā mēģināju viņiem palīdzēt, vienmēr biju piektais ritenis, visur traucēju, visur mani bezmaz ar lamām dzina prom.

Kaut kāds pēdīgais plušķis, kas pats bija vissliktākais strādnieks un neuzdrošinājās ne vārda bilst pretī citiem, veiklākiem un prātīgākiem katordzniekiem, — pat tāds, aizbildinādamies ar to, ka es viņam traucējot, uzskatīja par savām tiesībām uzkliegt man un dzīt mani prom, ja biju apstājies viņam līdzās. Beidzot viens no dūšīgajiem atklāti un rupji pateica man:

—   Kur lienat, vācieties prom! Nejaucieties iekšā, kur nevajag.

—   Dabūji pa smeceri! — tūliņ piebalsoja kāds cits.

—    Labāk paņem bundžu, — sacīja man trešais, — un staigā apkārt, lūgdams žēlastības dāvanas dievnama celšanai un grēcinieku atgriešanai, bet te tev nav ko darīt

Vajadzēja stāvēt savrup, taču stāvēt nomaļus, kad visi strādā, tā kā kauns. Bet, kad tiešām tā notika, ka es pagāju nostāk un apstājos barkas galā, arestanti tūliņ sāka kliegt:

—    Skat, kādi strādnieki atsūtīti! Ko lai ar tādiem iesāk? Neko nevar iesākt.

Protams, viss tika teikts tīšām, jo tas arestantus uzjautrināja. Vajadzēja taču paņirgāties par bijušo muižnieku, un, protams, viņi izmantoja izdevīgu gadījumu.

Tagad ir saprotams, kāpēc, kā jau iepriekš teicu, mans pirmais jautājums, nokļūstot cietumā, bija: kā izturēties, kā rīkoties attiecībās ar šiem cilvēkiem? Es nojautu, ka man bieži notiks tādas sadursmes ar viņiem kā šodien darbā. Bet, lai kādas būtu šīs sadursmes, es apņēmos nemainīt savu turpmāko izturēšanos, ko pa šo laiku biju jau pa daļai pārdomājis, jo zināju, ka tā būs pareizi. Proti, biju apņēmies izturēties pēc iespējas vienkāršāk un neatkarīgāk un nepavisam neizrādīt sevišķu vēlēšanos tuvināties viņiem, bet arī nenoraidīt tos, kas paši gribētu tuvināties; nemaz nebaidīties no viņu draudiem un naida un pēc iespējas izlikties, ka nepievēršu tam nekādu uzmanību; nepavisam netuvināties viņiem dažos jautājumos, nebūt iecietīgam pret zināmiem viņu paradumiem un paražām, īsi sakot, nekad neuzplīties pašam viņiem par biedru. No pirmā acu uzmetiena es nojautu, ka viņi pirmie būtu mani par to nicinājuši. Pēc šo arestantu uzskatiem (un vēlāk es to dabūju zināt pilnīgi noteikti), man tomēr vajadzēja viņu priekšā turēt cieņā un godā pat savu muižniecisko izcelšanos, proti, laiskoties, klīrēties, vairīties no pārējiem, ik uz soļa raukt degunu, tēlot baltroci. Tieši tā arestanti saprata jēdzienu «muižnieks». Viņi, protams, būtu mani par to lamājuši, taču klusībā cienītu. Tāda loma nebūtu bijusi man piemērota, es nekad nebiju bijis tāds muižnieks, kādu iedomājās viņi. Toties apņēmos nepiekāpties un nepazemoties arestantu priekšā, noniecinot savu izglītību un uzskatus. Ja es, lai izdabātu, būtu sācis pieglaimoties, piekrist viņiem, izturēties familiāri un ielaisties dažādās «izdarībās», lai iemantotu arestantu labvēlību, — viņi tūliņ nospriestu, ka daru to aiz bailēm un gļēvulības, un nicinātu mani. A-vs nevarēja būt man paraugs: viņš gāja pie majora, un arestanti paši no viņa baidījās. No otras puses, man nemaz negribējās noslēgties sevī un izturēties pret arestantiem ar dzestru un noraidošu pieklājību, kā to darīja poļi. Es tagad ļoti labi redzēju: arestanti mani nicina par to, ka gribu strādāt tāpat kā viņi, ka nelaiskojos un neklīrējos viņu priekšā. Un, lai gan droši zināju, ka vēlāk arestanti būs spiesti grozīt savus uzskatus par mani, tomēr doma, ka viņiem tagad ir tiesības nicināt mani tāpēc, ka es, viņuprāt, darbā cenšos pārējiem pielabināties, mani gauži sarūgtināja.

Kad vakarā, beidzis pēcpusdienas darbu, es noguris un nomocījies atgriezos cietumā, mani atkal pārņēma nepanesama grūtsirdība. «Cik daudz tūkstošu tādu dienu man vēl priekšā,» es domāju, «tādu pašu, gluži tādu pašu!» Metās jau krēsla, kad es klusēdams viens pats klaiņāju aiz kazarmām gar sētu un pēkšņi ieraudzīju Dūksi, kas skrēja man tieši pretī. Duksis bija mūsu cietuma suns, tāpat kā mēdz būt rotas, baterijas un eskadrona suņi. Duksis dzīvoja cietumā kopš neatminamiem laikiem, nevienam nepiederēja, visus uzskatīja par saviem saimniekiem un pārtika no virtuves atkritumiem. Tas bija diezgan liels suns, melns ar baltiem plankumiem, krancis, ne visai vecs, ar gudrām acīm un kuplu asti. Neviens nekad nebija to apmīļojis, neviens nebija licies gar to ne zinis. Jau pirmajā dienā es suni noglaudīju un no rokas iedevu tam maizi. Kad Dūksi glaudīju, tas stāvēja mierā, mīlīgi skatījās uz mani un aiz prieka lēnām luncināja asti. Tagad, ilgi mani nesaticis — mani, pirmo, kuram vairāku gadu laikā ienācis prātā to apmīļot, — Duksis bija skraidījis un meklējis mani starp arestantiem un, aiz kazarmām atradis, smilkstēdams drāzās pretī. Tiešām nezinu, kas ar mani notika, bet es apkampu suņa galvu un ņēmos to skūpstīt. Duksis uzlika man priekšējās ķepas uz pleciem un sāka laizīt seju. «Tad tāds ir tas draugs, ko liktenis man sūta!» es nodomāju, un ikreiz, kad pēc tam šajā pirmajā grūtajā un drūmajā laikā atgriezos no darba, es vispirms, neiedams vēl nekur iekšā, steidzos aiz kazarmām līdz ar Dūksi, kas joņoja man pa priekšu un smilkstēja aiz prieka, apķēru viņa galvu un skūpstīju, skūpstīju to. Un sirdī smeldza neparasti patīkama un reizē mokoši sūra sajūta. Atceros — man, it kā es dižotos savā priekšā pats ar savām mokām, bija pat patīkami domāt, ka tagad visā pasaulē palicis tikai viens radījums, kas mani mīl, kas ir man pieķēries, — mans draugs, vienīgais draugs, mans uzticamais suns Duksis.

VII Jauni paziņas. Petrovs

Taču laiks gāja, un es pamazām sāku iedzīvoties. Ar katru dienu mazāk mani mulsināja jaunās dzīves ikdiena. Notikumi, apstākļi, cilvēki — pie tiem es kaut kā pieradu. Samierināties ar šo dzīvi nebija iespējams, taču atzīt to par notikušu faktu sen jau bija laiks. Visu, ko nebiju vēl sapratis, es paslēpu pēc iespējas dziļāk sirdī. Neslaistījos vairs pa cietumu kā dieva nepieņemts un neizrādīju savu grūtsirdību. Alkani ziņkārīgie katordznieku skatieni vairs nepievērsās man tik bieži, nesekoja man ar tik mākslotu nekaunību. Arī viņi laikam pierada pie manis, par ko es ļoti priecājos. Pa cietumu es jau staigāju kā pa savām mājām, zināju savu vietu uz nārām un pat, acīm redzot, pieradu pie tādām lietām, pie kurām, likās, mūžam nespēšu pierast. Regulāri katru nedēļu gāju skūt pusi galvas. Šim nolūkam mūs katru sestdienu no darba brīvajā laikā pēc kārtas sauca ārā no cietuma uz sardzes māju (nenoskūtie paši atbildēja par sevi), un tur bataljonu bārddziņi ziepēja mums galvas ar aukstām ziepēm un bez žēlastības kasīja tās ar pilnīgi neasiem bārdas nažiem, tā ka man pat vēl tagad šermuļi skrien pār kauliem, atceroties šo spīdzināšanu. Drīz tomēr atradās pretlīdzeklis. Akims Akimičs norādīja man kādu militārās kategorijas arestantu, kurš par vienu kapeiku pats ar savu bārdas nazi skuva visus, kas vien vēlējās, un ar to pelnījās. Daudzi katordznieki gāja pie viņa, lai izvairītos no kroņa bārddziņiem, bet arestanti nebija izlutināti ļaudis. Mūsu arestantu bārddzini sauca par majoru, kāpēc — nezinu, tāpat kā nevaru pateikt, kādā ziņā viņš atgādināja majoru. Tagad, par to rakstīdams, es spilgti atceros, kāds šis majors izskatījās, — gara auguma, kalsnējs, nerunīgs, diezgan padumjš, vienmēr darbā aizņemts un katrā ziņā ar siksnu rokā, jo dienu un nakti asināja savu lidz beidzamajam notrīto bārdas nazi un, likās, bija nodevies šim darbam ar sirdi un dvēseli, acīm redzot, uzskatīdams to par visas dzīves uzdevumu. Tiešām, viņš jutās ārkārtīgi apmierināts, kad bārdas nazis labi ņēma un kāds bija atnācis noskūties; ziepju putas viņam bija siltas, roka viegla — patīkami skūties. Viņš, acīm redzot, izjuta prieku un lepnumu par savu mākslu un nopelnīto kapeiku ņēma pretī nevērīgi, it kā svarīgākais tiešām būtu pati māksla, nevis kapeika. A-vs smagi dabūja ciest no mūsu placmajora, kad, pienesdams ziņas par cietumniekiem, bija reiz pieminējis mūsu cietuma bārddzini un neapdomīgi nosaucis to par majoru. Placmajors pārskaities un apvainojies pārlieku. «Vai tu maz zini, nelieti, kas tas ir — majors!» viņš kliedzis ar putām uz lūpām, pa savai modei izrēķinādamies ar A-vu. «Vai tu saproti, kas tas ir — majors? Un tu uzdrošinies, man acīs skatīdamies, manā klātbūtnē kaut kādu katorgas nelieti saukt par majoru! …» Tikai A-vs bija spējīgs sadzīvot ar šādu cilvēku.

Jau kopš pašas pirmās manas cietumniecības dienas es sāku sapņot par brīvību. Rēķināšana, kad beigsies mani cietuma gadi, neskaitāmos veidos un paņēmienos kļuva par manu mīļāko nodarbošanos. Es ne par ko citu nespēju pat domāt un esmu pārliecināts, ka tā dara visi, kam uz zināmu laiku atņemta brīvība. Nezinu, vai arī pārējie katordznieki domāja un rēķināja tāpat kā es, taču kopš pirmās dienas mani pārsteidza viņu apbrīnojami vieglprātīgās cerības. Ieslodzītais, kuram atņemta brīvība, cer pavisam citādi nekā cilvēks, kas dzīvo īstu dzīvi. Brīvs cilvēks, protams, cer (piemēram, uz likteņa pārmaiņu, uz kāda pasākuma piepildīšanos), bet dzīvo, darbojas, īstā dzīve it kā pilnīgi ierauj viņu savā virpulī. Citādi tas ir ar ieslodzīto. Pieņemsim, ka arī tā ir dzīve — cietuma, katorgas dzīve; bet, lai kāds būtu katordznieks un lai uz kādu laiku būtu izsūtīts, viņš neparko — instinktīvi nevar uzskatīt savu likteni par kaut ko paliekošu, galīgu, par daļu no īstenās dzīves. Ikviens katordznieks jūt, ka viņš atrodas it kā ciemos, nevis savās mājās. Divdesmit gadus viņš vērtē kā divus gadus un ir pilnīgi pārliecināts, ka, arī piecdesmit piecu gadu vecumā izgājis no cietuma, būs tikpat zaļoksnējs kā tagad, kad viņa gadu skaits ir trīsdesmit pieci. «Mēs vēl dzīvosim!» viņš domā un stūrgalvīgi atgaina visas šaubas un citas nepatīkamas domas. Pat bez noteikta termiņa izsūtītie īpašās nodaļas katordznieki reizēm cer, ka pienāks taču diena, kad no Pēterburgas tiks saņemta atļauja: «Nosūtīt uz Ņerčinskas raktuvēm un noteikt termiņu.» Tad tik būtu vareni: vispirms — līdz Ņerčinskai ir gandrīz pusgadu, ko iet, bet soļot pārsūtāmo grupā ir nesalīdzināmi patīkamāk nekā tupēt cietumā! Pēc tam Ņerčinskā izciest sodu un tad . . . Un tā cer dažs labs sirms vīrs.

Toboļskā es redzēju tādus, kas bija piekalti pie sienas. Tie sēž pie apmēram asi garas ķēdes, turpat atrodas arī guļasvieta. Viņi piekalti par kaut kādu neparasti briesmīgu noziegumu, kas pastrādāts jau Sibīrijā. Sēž piecus, sēž arī desmit gadus. Lielākoties laupītāji. Starp tiem es redzēju tikai vienu, kas esot bijis no kungu kārtas — kaut kur kādreiz strādājis par ierēdni. Viņš runāja klusu, it kā mazliet šļupstēdams, ar saldu smaidiņu. Rādīja mums savu ķēdi, rādīja, kā ērtāk jāliekas gulēt. Tas nu gan droši vien bija savā ziņā izcils vīrs! Viņi visi izturas rātni un liekas apmierināti, tomēr ikvienam ārkārtīgi gribas ātrāk nosēdēt savu laiku. Liktos — kāpēc gan! Lūk, kāpēc: tad viņš izies no smacīgās, mitrās telpas ar zemajām ķieģeļu velvēm, pastaigāsies pa cietuma pagalmu — un … un tas arī būs viss. Ārpus cietuma viņu vairs nelaidīs nekad. Viņi paši zina, ka no ķēdes palaistos tur uz mūžu cietumā — līdz pat nāvei važās iekaltus. Zina to un tomēr briesmīgi grib drīzāk beigt savu ķēdes laiku. Jo vai tad bez šīs vēlēšanās viņi spētu nosēdēt piecus vai sešus gadus pie ķēdes, nenomirt vai nesa jukt prātā? Vai dažs labs vispār maz sēdētu?

Es jutu, ka darbs var mani glābt, nostiprināt manu veselību, norūdīt ķermeni. Pastāvīgais dvēseles nemiers, nervu satraukums, saspiestais kazarmas gaiss varēja mani galīgi nobeigt. «Vajag biežāk uzturēties svaigā gaisā, katru dienu nogurt, pieradināties nest smagumus — tā vismaz izglābšu sevi,» es domāju, «nostiprināšu organismu, iziešu ārā veselīgs, mundrs, spēcīgs, nekļuvis vecs.» Es nekļūdījos: darbs un kustības nāca man stipri par labu. Ar šausmām vēroju vienu no saviem biedriem (muižnieku), kas cietumā dzisa kā svece. Viņš tika atsūtīts reizē ar mani — gados vēl jauns, skaists, žirgts, bet izgāja ārā pa pusei sabrucis, sirms, bez kājām, ar aizdusu. «Nē,» es domāju, uz viņu raudzīdamies, «es gribu dzīvot un dzīvošu.» Toties no katordzniekiem sākumā dabūju krietnu sutu par darba mīlestību, un ilgi viņi mani vajāja ar savu nicināšanu un zobgalībām. Bet es nelikos ne zinis un možu prātu gāju strādāt, kaut vai, piemēram, apdedzināt un berzt alabastru, — viens no pirmajiem darbiem, ar ko es iepazinos. Tas bija viegls darbs. Inženierpriekšnieki pēc iespējas centās atvieglot darbu muižniekiem, kas tomēr bija vienīgi taisnīga rīcība, nevis kāda privilēģija. Būtu savādi prasīt, lai cilvēks, kurš ir divreiz vājāks un nekad nav strādājis, veiktu tādu pašu oficiālu normu kā īsts strādnieks. Taču šādu «lutināšanu» ne vienmēr atļāva, un tā notika it kā slepus: no malas mūs stingri uzraudzīja. Diezgan bieži bija jāstrādā smags darbs, un tas tad, protams, muižniekiem bija divkārt smagāks nekā pārējiem. Alabastra apstrādāšanas darbos parasti norīkoja trīs četrus večus vai vārgus arestantus un starp tiem, protams, arī mūs, bez tam vēl piekomandēja vienu īstu strādnieku, kas šo darbu prata. Vairākus gadus no vietas parasti tika norīkots viens un tas pats — Almazovs, skarbs, melnīgsnējs un kalsnējs vīrs jau gados, nesabiedrisks un izvairīgs. Viņš mūs dziļi nicināja. Almazovs bija tik nerunīgs, ka aiz slinkuma pat nepukojās uz mums. Šķūnis, kur apdedzināja un berza alabastru, arī stāvēja klajā un kraujā upes krastā. Ziemā, it īpaši, kad laiks apmācies, bija skumīgi raudzīties uz upi un tālo pretējo krastu. Šai kailajā un tuksnesīgajā ainavā bija kaut kas sērīgs un smeldzošs. Bet gandrīz vai vēl smagāk kļuva, kad pār bezgalīgo, balto sniega klajumu spoži spīdēja saule; tā vien gribējās spārnos aizlaisties kaut kur šai stepē, kas sākās viņā krastā un stiepās uz dienvidiem kā bezgalīgs līdzenums apmēram pusotra tūkstoša verstu tālumā. Almazovs, parasti klusēdams, nīgri ķērās pie darba; mēs tīri vai kaunējāmies, ka neprotam, kā pienākas, palīdzēt Almazovam, bet viņš iztika viens pats, tīšām neprasīja no mums nekādu palīdzību — it kā tāpēc, lai mēs izjustu, cik vainīgi esam viņa priekšā, un rūgti nožēlotu, ka nekam nederam. Bet darba tik daudz vien bija kā izkurināt krāsni, lai apdedzinātu tajā salikto alabastru, ko mēs paši parasti sanesām. Otrā dienā, kad alabastrs bija jau pavisam apdedzināts, to sāka grābt no krāsns laukā. Ikviens no mums ņēma smagu koka āmuru, lika alabastru īpašā kastē un sāka to smalcināt. Tas bija jauks darbs. Trauslais alabastrs ātri pārvērtās baltos, mirdzošos putekļos, tik viegli, tik labi drupa! Mēs vicinājām smagos āmurus un sacēlām tādu troksni, ka pašiem bija prieks. Beidzot mēs arī nogurām, un reizē kļuva viegli, vaigi sārtojās, asinis straujāk ritēja dzīslās. Tad arī Almazovs sāka raudzīties uz mums iecietīgāk, kā uz maziem bērniem, vēlīgāk kūpināja pīpīti un tomēr, kad pagadījās runāt, izrādīja neapmierinātību. Tāpat viņš izturējās pret visiem, bet patiesībā laikam bija labs cilvēks.

Mani sūtīja vēl kādā citā darbā — darbnīcā griezt slīpratu. Rats bija liels, smags. Griešana prasīja lielu piepūli, it īpaši — ja virpotājs (no inženierdarbnīcu amatniekiem) virpoja kaut ko līdzīgu kāpņu margu pamatnei vai lielai galda kājai, ko izgatavoja kāda ierēdņa pasūtītajām kroņa mēbelēm un kam bija vajadzīgs gandrīz vesels baļķis. Tādā gadījumā vienam griezt ratu nebija pa spēkam un parasti sūtīja divus — mani un vēl vienu muižnieku B. Tā šis darbs vairākus gadus no vietas palika rezervēts mums, ja vien vajadzēja kaut ko virpot. B. bija vārgs, vājš, vēl jauns cilvēks, kas sirga ar krūtīm. Viņš bija atsūtīts uz cietumu apmēram gadu pirms manis kopa ar diviem citiem biedriem — kādu sirmgalvi, kas visus cietumniecības gadus dienu un nakti lūdza dievu (par ko arestanti viņu ļoti cienīja) un nomira vēl manā laikā, un kādu ļoti jaunu cilvēku, spirgtu, sārtu, spēcīgu, drosmīgu, kurš pa ceļam bija nesis jau no pusetapa parasti nogurušo B., un tā tas bija turpinājies septiņsimt verstu. Vajadzēja redzēt viņu abu draudzību. B. bija ļoti izglītots, cēls un augstsirdīgs cilvēks, bet viņa raksturu bija sabojājusi un sakropļojusi slimība. Ar ratu mēs kopīgiem spēkiem tikām galā, un tas mūs abus pat izklaidēja. Man šis darbs deva lielisku iespēju izkustēties.

Man vēl sevišķi patika rakt sniegu. Parasti tas notika pēc sniegputeņiem, kuri ziemā gadījās ļoti bieži. Pēc sniegputeņa, kas dažreiz ilga veselu diennakti, daža laba māja bija ieputināta līdz logiem, bet citas — bezmaz līdz jumtam. Kad sniegputenis jau beidzās un sāka spīdēt saule, mūs dzina ārā lieliem bariem, dažreiz pat visus cietumniekus, lai raktu nost sniega kupenas no kroņa ēkām. Katram tika dota lāpsta, visiem kopā norma, dažreiz tik liela, ka bija taisni brīnums, kā to var veikt, un visi cītīgi ķērās pie darba. Irdenais, nupat sagūlušais un no virspuses mazliet piesalušais sniegs milzīgām pikām tika viegli paņemts uz lāpstas un izsvaidīts visapkārt, tā ka jau gaisa pārvērtās mirdzošos putek]os. Lāpsta viegli šķēla balto, saulē spīguļojošo sniegu. Arestanti gandrīz vienmēr strādāja šo darbu līksmā omā. Svaigais ziemas gaiss un straujās kustības arestantus uzmundrināja. Visi kļuva jautrāki, atskanēja smiekli, izsaucieni, asprātības. Daži sāka pikoties, un, protams, pēc brīža prātīgākie, kas necieta smieklus un jautrību, sāka tos apsaukt, un vispārējā aizrautība parasti beidzās ar lamāšanos.

Pamazām sāku paplašināt ari savu paziņu loku. Es gan pats par paziņu meklēšanu nedomāju, biju joprojām nemierīgs, drūms un svešiem neuzticējos. Sapazīšanās notika pati no sevis. Viens no pirmajiem mani sāka apciemot arestants Petrovs. Es saku apciemot un sevišķi uzsveru šo vārdu. Petrovs bija ievietots īpašajā nodaļā un tajā kazarmā, kas atradās no manis vistālāk. Sakaru starp mums, acīm redzot, nevarēja būt nekādu, mums nebija un nevarēja būt arī itin nekā kopēja. Un tomēr šajā pirmajā laikā Petrovs it kā uzskatīja par savu pienākumu gandrīz katru dienu nākt pie manis kazarmā vai uzrunāt mani ārpus darba laika, kad mēdzu pastaigāties aiz kazarmām, pēc iespējas tālāk no visiem. Sākumā man tas nepatika. Taču Petrovs prata izturēties tār ka drīz vien viņa apciemojumi mani pat izklaidēja, lai gan viņš nelikās sevišķi atklāts un runīgs. Petrovs bija neliela auguma, spēcīgu miesas būvi, veikls, kustīgs, diezgan patīkamu seju, bāls, platiem vaigu kauliem, drošu skatienu, baltiem, cieši cits citam līdzās saaugušiem, sīkiem zobiem un vienmēr ar saberztas tabakas šķipsnu aiz apakšlūpas. Tabakas likšana aiz lūpas bija daudzu katordznieku ieradums. Petrovs izskatījās jaunāks par saviem gadiem. Viņam bija ap četrdesmit gadu, bet pēc izskata — tikai trīsdesmit. Viņš ar mani runāja vienmēr pilnīgi brīvi un nepiespiesti, izturējās kā līdzīgs pret līdzīgu, tas ir, ļoti pieklājīgi un smalkjūtīgi. Pamanījis, piemēram, ka es meklēju vientulību, viņš, parunājis kādu brītiņu, tūliņ atstāja mani vienu un katru reizi pateicās par uzmanību, ko, protams, nekad nedarīja ne ar vienu citu katordznieku. Interesanti, ka tadas pašas attiecības mums turpinājās ne vien pirmajās dienās, bet arī vairākus gadus no vietas un gandrīz nekad nekļuva tuvākas, lai gan viņš tiešām bija man pieķēries. Es pat vēl tagad nevaru izprast, ko Petrovs no manis īsti gribēja, kāpēc līda pie manis katru dienu. Lai gan gadījās, ka viņš mani vēlāk apzaga — tas notika it kā nejauši; turpretī naudu Petrovs gandrīz nekad no manis nelūdza, tātad nepavisam nenāca naudas vai citu kādu savtīgu interešu dēļ.

Nezinu arī, kāpēc, bet man vienmēr šķita, ka Petrovs it kā nemaz neatrodas kopā ar mani cietumā, bet dzīvo tālu prom — citās mājās, pilsētā — un, tikai garām ejot, iegriežas cietumā, lai dabūtu zināt, kas jauns, lai apraudzītu mani, paskatītos, kā mēs visi dzīvojam. Viņš vienmēr nez kur steidzās, it kā būtu kādu atstājis un tas viņu gaidītu, it kā kaut kur kaut ko nebūtu līdz galam izdarījis. Tomēr nevarēja teikt, ka viņš pārāk skraidelētu. Arī skatiens bija neparasts — ciešs, zināmā mērā drošs un zobgalīgs, taču viņš raudzījās kaut kur tālumā, cauri priekšmetam, it kā aiz tā, kas atradās deguna galā, censtos saskatīt kādu citu, tālāku. Tāpēc šķita, ka viņš ir izklaidīgs. Es dažreiz ar nolūku pavēroju, uz kurieni Petrovs ies, šķīries no manis. Kur viņu tik nepacietīgi gaida? Bet no manis viņš steigšus devās uz kādu kazarmu vai virtuvi, piesēdās pie tiem, kas savā starpā sarunājās, uzmanīgi klausījās, dažreiz arī pats iekrita sarunā, pat ļoti dedzīgi, bet tad pēkšņi aprāvās un palika klusu. Un tomēr, vai nu Petrovs runāja, vai sēdēja klusēdams, bija redzams, ka viņš te uzkavējas, tikai garām ejot, ka viņam kaut kur ir darīšanas un tur viņu gaida. Visdīvainākais tas, ka darba Petrovam nebija nekad un nekāda, laiku viņš pavadīja kā īsts dīkdienis (neskaitot, protams, kroņa darbus). Nekādu amatu Petrovs neprata, un arī nauda viņam gandrīz nekad neturējās. Bet par naudu Petrovam bija maza bēda. Par ko viņš ar mani runāja? Petrova runa likās tikpat neparasta kā viņš pats. Piemēram, ieraudzījis, ka staigāju viens kaut kur aiz cietuma, pēkšņi strauji griezās uz manu pusi. Viņš soļoja vienmēr ātri, pagriezās vienmēr strauji. Pienāca klāt soļos, bet šķita, ka būtu pieskrējis.

—    Sveiki.

—    Sveiki.

—    Vai es jūs netraucēju?

—    Nē.

—          Gribēju pajautāt jums par Napoleonu. Viņš taču ii rada tam, kas bija divpadsmitajā gadā? (Petrovs bija cēlies no kantonistiem un prata lasīt un rakstīt.)

—    Rada.

—    Kas tad viņš, kā runā, par prezidentu?

Petrovs jautāja vienmēr ātri, aprauti, it kā vajadzētu pēc iespējas drīzāk kaut ko uzzināt. It kā ievāktu informāciju kādā ļoti svarīgā un ne uz mirkli neatliekamā jautājumā.

Es paskaidroju, kas viņš par prezidentu, un piebildu, ka varbūt drīz būs pat ķeizars.

—    Kā tas saprotams?

Paskaidroju pēc iespējas arī to. Petrovs uzmanīgi klausījās, visu saprazdams un ātri apsvērdams, pat ausi noliecis uz manu pusi.

—           Hm, Gribēju jums, Aleksandr Petrovič, pajautāt: vai tas tiesa, ka esot tādi pērtiķi, kuriem rokas sniedzas līdz papēžiem, bet paši tik lieli kā visgarākais cilvēks?

—    Jā, tādi ir.

—    Kas tie par pērtiķiem?

Paskaidroju, cik zināju, arī to.

—    Kur tad tie dzīvo?

—    Karstās zemēs. Piemēram, Sumatras salā.

—          Vai tas ir Amerikā, vai? Kā tas var būt, ka tur cilvēki staigājot ar galvu uz leju?

—   Ne jau ar galvu uz leju. Jūs par antipodiem jautājat?

Es paskaidroju, kas tā tāda Amerika un, cik spēju, kas tie tādi antipodi. Petrovs klausījās tikpat uzmanīgi, it kā būtu atsteidzies pie manis vienīgi šo antipodu dēļ.

—    A-a! Es pērn lasīju par grāfieni Lavaljēru, Arefjevs bija atnesis no adjutanta tādu grāmatu. Vai tā ir patiesība vai tikai izdomāts? Dimā sarakstījis.

—    Protams, izdomāts.

—    Nu, ardievu. Pateicos.

Un Petrovs pazuda. Patiesībā mēs gandrīz nekad nesarunājāmies citādi, tikai tādā garā.

Es sāku ievākt par viņu informāciju. M., dabūjis zināt par manu pazīšanos, pat brīdināja mani. Teica, ka daudzi katordznieki esot iedvesuši viņam šausmas, sevišķi sākumā, pirmajās cietumniecības dienās, tomēr neviens, pat ne Gazins, neesot atstājis uz viņu tik drausmīgu iespaidu kā šis Petrovs.

—    No visiem katordzniekiem tas ir visenerģiskākais, visbezbailīgākais, — sacīja M., — spējīgs uz visu, nekas viņu neatturēs, ja uznāks untums. Viņš arī jūs noslepkavos, ja vien tas ienāks prātā, noslepkavos tāpat vien, ne saviebsies, ne nožēlos. Es pat domāju, ka viņš nav pie pilna prāta.

Šis spriedums mani stipri ieinteresēja. Taču M. neprata izskaidrot, kāpēc viņam tā liekas. Un savādi: vēl pēc tam es vairākus gadus no vietas pazinos ar Petrovu, gandrīz katru dienu runāju ar viņu, visu laiku viņš man bija sirsnīgi pieķēries (lai gan nepavisam nezinu, par ko) — un visus šos gadus, lai gan Petrovs cietumā izturējās prātīgi un nekad nedarīja neko briesmīgu, es katru reizi, raudzīdamies uz viņu, sarunādamies pārliecinājos, ka M. taisnība un ka Petrovs varbūt tiešām ir visenerģiskākais un visbezbailīgākais cilvēks, kas neatzīst pār sevi nekādus spaidus. Kāpēc man tas tā likās, arī nevaru saprast.

Piebildīšu vēl, ka šis Petrovs bija tas pats, kurš gribēja nogalināt placmajoru, kad tika izsaukts soda izciešanai un kad majoru «izglāba brīnums», kā arestanti pēc tam runāja, — viņš aizbrauca tieši pirms pašas soda izpildīšanas. Citreiz, vēl pirms katorgas, kāds pulkvedis mācību laikā bija Petrovam iesitis. Droši vien Petrovs arī pirms tam ticis bieži sists, tomēr šoreiz negribēja to paciest un nodūra savu pulkvedi, visiem redzot, gaišā dienas laikā kareivju ierindas priekšā. Visus šā notikuma sīkumus es gan nezinu, jo Petrovs man to nekad netika stāstījis. Protams, tie bija tikai uzliesmojumi, kad pēkšņi izpaudās visa viņa daba. Tas tomēr notika ļoti reti. Petrovs tiešām bija saprātīgs un pat lēns. Viņā slēpās kaislības un pat spēcīgas, kvēlas, taču degošās ogles bija vienmēr apbērtas ar pelniem un gailēja nemanot. Es nekad netiku redzējis, ka Petrovam piemistu kaut vai vismazākā bramanība vai godkāre, kā, piemēram, citiem. Viņš ķildojās reti, toties ne ar vienu arī sevišķi nedraudzējās, varbūt vienīgi ar Sirotkinu — un arī tikai tad, kad tas viņam bija vajadzīgs. Reiz es tomēr redzēju, kā Petrovs pa īstam sadusmojās. Viņam netika dota kaut kāda manta, dalot viņš bija atstāts bešā. Ar viņu strīdējās kāds arestants — spēkavīrs, gara auguma, ļauns kašķis, zobgalis un nepavisam ne zaķapastala — Vasilijs Antonovs no civilās kategorijas. Abi jau ilgi bija klaigājuši, un es domāju, ka ķilda beigsies, augstākais, ar dažām dunkām, jo Petrovs, kaut gan ļoti reti, bija dažreiz arī kāvies un lamājies kā pats pēdīgais katordznieks. Taču šoreiz notika kas cits. Petrovs pēkšņi nobāla, lūpas viņam sāka trīcēt un kļuva zilas, elpa aizrāvās. Viņš piecēlās un lēnām, ļoti lēnām, klusiem baso kāju soļiem (vasarā viņš mēdza staigat basām kājām) piegāja pie Antonova. Visa kazarma, kur pirms tam skanēja troksnis un kliedzieni, uzreiz apklusa — pat mušu būtu varējuši dzirdēt lidojam. Visi gaidīja, kas notiks. Arī Antonovs pielēca kājās un pārvērstu seju nostājās pretī… Es neizturēju un izgāju no kazarmas. Gaidīju, ka, vēl nepaguvis nokāpt no lieveņa, izdzirdēšu aizkauta cilvēka kliedzienu. Tomēr arī šoreiz saskriešanās beidzās miermīlīgi. Petrovs nebija vēl paguvis pieiet Antonovam klāt, kad tas pameta viņam apstrīdēto mantu. (Runa bija par kaut kādu gluži nožēlojamu lupatu, par kaut kādu kājautu.) Protams, pēc brīža Antonovs viņu pieklājības pēc maķenīt nolamāja, lai nomierinātu sirdsapziņu un pierādītu, ka nemaz nav bijis nobijies. Bet par lamām Petrovs nelikās ne zinis, pat neatbildēja uz tām: ko nu vairs domāt par lamāšanos, kad strīdā viņš bija guvis virsroku; Petrovs palika visai apmierināts un paņēma lupatu. Pēc ceturtdaļstundas viņš jau atkal slaistījās pa cietumu īsta dīkdieņa izskatā un it kā meklēja, vai kaut kur nesāks runāt par ko interesantāku, lai piebāztu ari savu degunu un paklausītos. Likās — viss viņu interesē, bet tā nu iznāca, ka pret visu viņš lielākoties palika vienaldzīgs un tikai tāpat vien klenderēja bez darba pa cietumu, it kā viņu kāds dīdītu. Petrovu varēja arī salīdzināt ar strādnieku, ar spēcīgu strādnieku, kuram darbs iet no rokas, bet kuram pagaidām darbu nedod, tāpēc viņš gaidīdams sēž un rotaļājas ar maziem bērniem. Es nesapratu arī, kāpēc Petrovs paliek cietumā, kāpēc nebēg. Viņš nešaubīdamies būtu arī bēdzis ja vien būtu to gribējis. Pār tādiem cilvēkiem kā Petrovs prāts valda tikai tik ilgi, līdz viņi ko iekāro. Tad vairs visā pasaulē nebūs tādas varas, kas spētu savaldīt viņu vēlēšanos. Esmu pārliecināts, ka viņš būtu pratis izbēgt veikli, būtu visus apvedis ap stūri, veselu nedēļu būtu varējis nosēdēt bez maizes kumosa kaut kur mežā vai upes meldros. Bet, acīm redzot, Petrovam vēl nebija ienākusi prātā šī doma un nebija paņēmusi viņu pilnīgi savā varā. Es nekad netiku novērojis, ka viņš būtu daudz domājis vai būtu bijis sevišķi bagatigi apveltīts ar veselo saprātu. Šādi cilvēki arī nāk pasaulē tikai tāpēc, lai kalpotu kādai idejai, kas visu mūžu neapzināti liek viņiem darīt gan šo, gan to. Un viņi visu laiku mētājas pa dzīvi, kamēr atrod tādu darbalauku, kas ir īsti pa prātam. Tad viņiem viens pīpis, vai galva uz pleciem paliek vai ne. Esmu lāgiem brīnījies, kā tāds vīrs, kurš par sišanu noslepkavojis savu priekšnieku, bez vārda runas gulstas pie mums zemē, lai viņu per ar rīkstēm. Petrovu dažreiz arī pēra, kad viņš iekrita ar degvīnu. Kā visi katordznieki bez amata, viņš dažreiz apņēmās ienest cietumā degvīnu. Bet arī zem rīkstēm Petrovs gūlās, it kā tam piekrizdams, proti, it kā apzinādamies, ka šo sodu ir pelnījis; pretējā gadījumā viņš neparko nebūtu gūlies zemē, sit vai nost. Es brīnījos par Petrovu arī tad, kad viņš, būdams acīm redzami man pieķēries, mani apzaga. Tas viņam uznāca tādiem kā joņiem. Petrovs nozaga man bībeli, kuru biju iedevis viņam tikai aiznest no vienas vietas uz otru. Jāiet bija daži soļi, bet viņš pa ceļam paguva atrast pircēju, pārdeva bībeli un naudu tūliņ nodzēra. Droši vien pārāk stipri bija sagribējies iemest, bet tam, pēc kā sirds ļoti kāro, jātiek izpildītam. Tāds tad arī nogalina cilvēku ceturtdaļrubļa dēļ, lai par to izdzertu mēriņu degvīna, kaut gan citreiz palaidīs garām vīru, kam kabatā ir simt tūkstošu. Vakarā viņš man pats atzinās zādzībā, tikai bez jebkāda mulsuma un nožēlas, gluži vienaldzīgi, it kā stāstītu visparastāko piedzīvojumu. Mēģināju viņu krietni sabārt, jo man bija žēl bībeles. Petrovs klausījās nedusmodamies, pat gluži lēnprātīgi, piekrita, ka bībele ir ļoti derīga grāmata, sirsnīgi zūdījās, ka tās man vairs nav, bet nepavisam nenožēloja, ka ir to nozadzis; viņš izturējās tik pašapzinīgi, ka es tūliņ pārstāju šķendēties. Bet manu bāršanos viņš pacieta, acīm redzot, nospriedis, ka par tādu rīcību vainīgo katrā ziņā vajag izlamāt, sak, lai jau atvieglo sirdi, lai papriecājas, lai izlamājas, tomēr patiesībā tās ir tīrās blēņas — tādas blēņas, ka nopietnam cilvēkam vajadzētu kaunēties par to runāt. Manuprāt, viņš vispār uzskatīja mani par mazu bērnu, bezmaz par zīdaini, kas nesaprot visvienkāršākās lietas. Ja, piemēram, es pats iesāku ar viņu par kaut ko runāt, neskaitot zinības un grāmatas, viņš man atbildēja, bet tikai it kā pieklājības pēc, aprobežodamies ar visīsākajām atbildēm. Bieži es sev jautāju — kam Petrovam šīs grāmatu gudrības, par kurām viņš mani parasti iztaujā? Gadījās, ka šo sarunu laikā es uz Petrovu šad tad paskatījos no malas: vai tik viņš par mani nesmejas? Bet nē, parasti viņš klausījās nopietni, lai gan ne visai uzmanīgi, un šis apstāklis mani dažreiz kaitināja. Jautājumus viņš uzdeva skaidri un noteikti, bet it kā ne visai brīnījās par tām ziņām, ko bija no manis ieguvis, un klausījās tajās pat izklaidīgi . . . Man vēl šķita, ka viņš, daudz galvu nelauzīdams, nospriedis, ka ar mani nevar runāt kā ar citiem cilvēkiem, ka, izņemot sarunas par grāmatām, es neko nesapratīšu un pat neesmu spējīgs saprast, tā ka nav nemaz vērts mani apgrūtināt.

Esmu pārliecināts, ka viņš mani pat mīlēja, un tas mani stipri pārsteidza. Vai Petrovs uzskatīja mani par nepietiekoši nobriedušu, nepilnvērtīgu cilvēku vai juta pret mani to savdabīgo līdzcietību, kādu instinktīvi jūt ikviens spēcīgs cilvēks pret vājāko, par kādu viņš uzskatīja mani… nezinu. Un, lai gan tas neliedza Petrovam mani apzagt, taču esmu pārliecināts, ka pat apzagdams viņš mani žēloja. «Nu, vai zini,» viņš varbūt domāja, pievākdams kādu manu mantu, «kas tas par cilvēku, kurš pat savas mantas nespēj nosargāt!» Bet, liekas, tieši par to Petrovs mani arī mīlēja. Viņš man pats reiz nejauši izteicās, ka es esot «pārāk labsirdīgs cilvēks» un — «jūs esat tik vienkāršs, tik vienkāršs, ka kļūst taisni žēl. Tikai jūs,

Aleksandr Petrovič, neapvainojieties,» viņš pēc brīža piebilda, «es taču to pateicu no sirds.»

Ar tādiem cilvēkiem dzīvē bieži gadās, ka viņi kādā spējā, izšķirošā darbībā vai pavērsienā krasi un spilgti izpauž savu raksturu, parāda, kas viņi ir, un tā atrod savu īsto darbalauku. Viņi nav dotā vārda pildītāji un nevar būt pasākuma ierosinātāji un galvenie vadītāji, bet ir galvenie izpildītāji un pirmie, kas iesāk. Sāk vienkārši, bez īpaša skaļuma, toties pirmie pārlec pāri galvenajam šķērslim, nesvārstīdamies, bezbailīgi iedami pretī briesmām, — un visi metas viņiem pakaļ un akli seko līdz pat pēdējam šķērslim, kur tad parasti arī noliek savas galvas. Es neticu, ka Petrovs ņems labu galu; viņš kādā brīdī uzreiz izbeigs visu, un, ja vēl līdz šim nav dabūjis galu, tad tas nozīmē, ka viņa laiks vēl nav pienācis. Lai gan — kas var zināt? Varbūt arī nodzīvos līdz sirmam vecumam un mierīgi nomirs aiz nespēka, bez mērķa klimzdams apkārt. Bet, manuprāt, M. bija taisnība, kad viņš teica, ka tas ir enerģiskākais cilvēks visa katorgā.

VIII Enerģiskie cilvēki. Lučka

Par enerģiskajiem ir grūti ko teikt: katorgā, tāpat kā visur citur, viņu bija diezgan maz. No ārienes liekas briesmīgs cilvēks; atceroties, kas par viņu stāstīts, no tāda pat javairās. Savāda, neizskaidrojama sajūta lika man sākumā pat iet šiem cilvēkiem apkārt ar līkumu. Vēlāk es mainīju savus uzskatus pat par visbriesmīgākajiem slepkavām. Dažs labs nebija nevienu nogalinājis, bet iedvesa lielākas šausmas nekā tas, kurš atsūtīts šurp par sešām slepkavībām. Turpretī par dažiem noziegumiem grūti bija izveidot pat viselementārāko priekšstatu: tik daudz tajos bija neparasta. Saku to tāpēc, ka mūsu vienkāršajā tautā ne vienu vien slepkavību izdara aiz visai pārsteidzošiem iemesliem. Sastopams, piemēram, un pat diezgan bieži šāds slepkavas tips. Cilvēks dzīvo klusi un godīgi. Liktenis grūts — viņš to pacieš. Pieņemsim, viņš ir zemnieks, dzimtcilvēks, pilsētnieks, zaldats. Pēkšņi tāds eksplodē, neiztur un ietriec savam ienaidniekam un ap spiedējam nazi krūtīs. Un tad arī sākas neparastais: uz laiku cilvēks it kā izlec no eņģēm. Pirmo viņš nogalinājis apspiedēju, ienaidnieku. Tas ir noziegums, kaut ari saprotams, te bijis savs cēlonis. Bet pēc tam viņš jau slepkavo ne tikai ienaidniekus, bet kuru katru, kas gadās ceļā, slepkavo prieka pēc, par rupju vārdu, par skatienu, lai iznāktu apaļš skaits vai gluži vienkārši: «Nost no ceļa, piesargies no manis!» Cilvēks it kā apreibst, rīkojas kā pa murgiem. It kā, pārlēcis pāri aizliegtajai robežai, jau sāk priecāties par to, ka nu vairs nekas nav svēts, it kā viņu kāds kūdītu lēkt pāri visiem likumiem un ierobežojumiem un izbaudīt visizlaidīgāko un ne ar ko neiegrožoto brīvību, izbaudīt to sajūtu, kad sirds dreb šausmās pašam par sevi, jo nevar būt, ka vainīgais šādas šausmas nejustu. Turklāt viņš zina, ka gaidāms briesmīgs sods. Līdzīga sajūta var būt cilvēkam, kuru no augsta torņa vilina bezdibenis, kas zem kājām, — tā vien gribētos beidzot mesties ar galvu lejup pēc iespējas drīzāk, lai visam būtu beigas! Un tā tas gadās pat ar cilvēkiem, kas pirms tam bijuši pavisam rāmi un lēnīgi. Daži no tiem šajā skurbumā pat mēdz dižoties. Jo nomāktāks viņš bijis pirms tam, jo vairāk tagad gribas palielīties, iedvest bailes. Viņam sagādā baudu šīs bailes, viņš tīksminās ar to riebumu, ko pats iedveš citiem. Viņš tēlo tādu kā pārgalvību, un tāds «pārgalvis» dažreiz jau nepacietīgi gaida sodu, gaida, lai viņu notiesātu, jo jau pašam beidzot kļūst smagi panest māksloto pārgalvību. Interesanti, ka šāda noskaņa, šāda mākslota bravūra lielākoties turpinās tikai līdz ešafotam, bet tad tiek kā ar nazi nogriezta, it kā šai ziņā tiešām pastāvētu kāds formāls, jau iepriekš oficiāli noteikts termiņš. Un cilvēks pēkšņi kļūst pazemīgs, apjūk, pārvēršas par lupatu. Uz ešafota pinkšķ, lūdz ļaudīm piedošanu. Viņu nosūta uz cietumu, un paskatieties tikai: noslienājies, nopuņķojies, pat pārbijies, tā ka nevar vien nobrīnīties: «Vai tiešām tas ir tas pats, kurš noslepkavojis piecus sešus cilvēkus?»

Protams, dažs labs pat cietumā ilgi nerimstas. Joprojām saglabājas bramanība, zināma lielība; sak, es neesmu tāds, kā jūs domājat, «uz manas sirdsapziņas ir sešas dzīvības». Taču beidzot tomēr kļūst pazemīgs. Tikai dažreiz vēl patīksminās, atceroties savu lielo dūšu, uzdzīvi, kas notikusi vienreiz mūžā, kad bijis «pārgalvis», un, ja vien atrod kādu vientiesīti, labprāt mēdz tāda priekšā ar piedienīgu augstprātību padižoties, palielīties un izstāstīt savus varoņdarbus, tomēr neizrādot, ka pašam gribas stāstīt. Sak, re, kas es esmu bijis par vīru!

Un cik izsmalcināta mēdz būt šī patmīlīgā piesardzība, cik gausi nevērīgs dažreiz mēdz būt šāds stāsts! Kāda mākslota lielmanība skan stāstītāja tonī, katrā vārdā! Kur gan šie ļaudis to iemācījušies!

Reiz šajās pirmajās dienās, kādā garā vakarā, es, dīki un skumīgi gulēdams uz nārām, noklausījos vienu tādu stāstu un pieredzes trūkuma dēļ noturēju stāstītāju par nez kādu neredzētu, briesmīgu ļaundari, par vīru ar nedzirdētu dzelzs raksturu, bet tai pašā laikā bezmaz vilku uz zoba Petrovu. Stāsts bija par to, kā viņš, Luka Kuzmičs, vienīgi prieka pēc nolaidis no kātiem kādu majoru. Šis Luka Kuzmičs bija tas pats mazais, tievais, jauniņais mūsu kazarmas arestantiņš ar smailo degunteli, mazkrievs, kuru es jau reiz pieminēju. Patiesībā viņš bija krievs, tikai dzimis dienvidos, laikam dzimtcilvēks. Viņam tiešām piemita kaut kas spurains un vīzdegunīgs. «Sīks putniņš, bet ass knābītis.» Taču arestanti pēc nojautas mēdz atšifrēt cilvēku. Viņu loti maz cienīja jeb, kā katorgā mēdz teikt, «viņu nekādā cieņā neturēja». Luka Kuzmičs bija drausmīgi patmīlīgs. Tovakar viņš sēdēja uz nārām un šuva kreklu. Šūšana bija viņa amats. Līdzās sēdēja truls un aprobežots, bet labsirdīgs un laipns, plecīgs gara auguma vīrs, viņa nāru kaimiņš, arestants Kobiļins. Lučka, blakus gulēdams, bieži strīdējās ar viņu un vispār izturējās augstprātīgi, zobgalīgi un despotiski, bet Kobiļins pa daļai vientiesības dēļ to pat nemaz neievēroja. Viņš adīja vilnas zeķi un vienaldzīgi klausījās Lučka Tas stāstīja diezgan skaļi un skaidri sadzirdami, jo gribēja, lai visi viņā klausītos, kaut gan pats, gluži otrādi, centās izlikties, ka stāsta vienīgi Kobiļinam.

—    Tā nu, brāl, sūtīja mani no mana apvidus, — Lučka sāka stāstīt, ar adatu durstīdams, — uz Č-vu, tas ir, par klaidonību.

—    Kad tas bija, sen, vai? — Kobiļins iejautājās.

—    Aizpērn ap kartupeļu rokamo laiku. Nu, tiklīdz ieradāmies Č-vā, mani tur uz neilgu laiku ietupināja cietumā. Skatos, kopā ar mani sež cilvēku divpadsmit, mazkrievi vien, gara auguma, veselīgi, spēcīgi kā buļļi, tikai tādi lēnīgi. Ēdiens slikts, turienes majors darās ar viņiem, kā tik viņa žēlastībai dlk (Lučka tīšām kropļoja vārdus). Sēžu vienu dienu, sēžu otru, redzu — visi ir zaķapastalas. «Kāpēc tad jūs,» es saku, «ļaujat tādam muļķim māžoties?» — «Pamēģini pats ar viņu parunāt!» ieslodzītie vēl par mani zobojas. Es ciešu klusu.

Tur bija viens ļoti jocīgs mazkrievs, brālīši, — viņš pēkšņi piebilda, pamezdams Kobiļinu un pievērsdamies visiem. — Tas stāstīja, kā tiesā esot sodīts un kā ar tiesu runājis, bet pats raud skaļā balsī. Šim esot palikuši bērni un sieva. Pats tāds spēcīgs, sirms, resns. «Es viņam saku: nē! Bet šis, velns, tikai skrīvē un skrīvē. Nu, nodomāju, kaut tu nosprāgtu un es pakārtos! Bet šis tik skrīvē un skrīvē, kamēr pieskrīvēja nelaimi. Tad nu es pagalam arī biju!» Pasniedz, Vasja, diedziņu, katorgas diegi ir sapuvuši.

—    Tirgū pirkti, — atbildēja Vasja, sniegdams diegu.

—   Mūsu skroderdarbnīcas diegi ir labāki. Nesen sūtījām pēc diegiem Nevalidu, bet tas pērk nez no kāda blēdīga sievišķa, — Lučka turpināja, vērdams diegu adatā.

—   Laikam no kādas paziņas.

—   Protams, no paziņas.

—    Un kā tad palika ar to majoru? — iejautājās pilnīgi aizmirstais Kobiļins.

Lučkam to tik vajadzēja. Taču viņš neturpināja stāstu tūliņ, it kā pat nepagodināja Kobiļinu ar uzmanību. Mierīgi sakārtoja diegus, mierīgi un kūtri sakrustoja sev apakšā kājas un tikai tad sāka stāstīt.

—    Beidzot sakūdīju savus mazkrievus, pieprasījām, lai ierodas majors. Bet es jau no rīta biju palūdzis kaimiņam žuļiku[13] un noslēpis, tā sakot, katram gadījumam. Majors pārskaitās. Ieradās ar. Nu tik, es saku, nebaidieties, mazkrievi! Bet tiem jau dūša papēžos — trīc pie visas miesas. Iedrāzās majors — piedzēries. «Kas te ir! Kas te notiek! Es esmu cars un dievs!»

Kad viņš bija pateicis: «Es esmu cars un dievs,» — pagāju uz priekšu, — Lučka turpināja, — nazis man paslēpts piedurknē.

«Nē,» es saku, «jūsu augstlabdzimtība,» bet pats pamazām virzos arvien tuvāk, «nē, kā tad tas var būt,» es saku, «jūsu augstlabdzimtība, ka jūs mums būtu cars un dievs?»

«Ak tad tu tas esi, tu esi tas dumpinieks!» majors iekliedzās.

«Nē,» es saku (bet pats virzos arvien tuvāk klāt), «nē,» es saku, «jūsu augstlabdzimtlba, kā varbūt jums ari pašam zināms, mūsu visuvarenais un visuresošais dievs ir viens,» es saku. «Viens ir arī mūsu cars, kuru pats dievs iecēlis, lai valdītu pār mums. Viņš, jūsu augstlabdzimtlba,» es saku, «ir monarhs. Bet jūs,» es saku, «augstlabdzimtlba, vēl tikai majors — mūsu priekšnieks, jūsu augstlabdzimtība, no cara žēlastības,» es saku, «un savu nopelnu dēļ.»

«Kā tu teici, kā tu teici!» šis sāk klukstēt, nevar parunāt, rīstās. Dikti bija pārsteigts.

«Nu tā,» es saku, metos viņam virsū un ietriecu nazi vēderā līdz pat spalam. Veikli iznāca. Majors locīdamies vēlās prom, kājas vien notirināja. Nazi es nosviedu zemē.

«Redziet,» es saku, «mazkrievi, celiet nu viņu augšā!»

Te man mazliet jānovirzās no temata. Par nelaimi, tādus izteicienus kā «es esmu cars un dievs» un tamlīdzīgus daudzi komandieri bieži lietoja senajos laikos. Jāatzīst tomēr, ka šādu komandieru palicis visai maz, bet varbūt arī tie ir pilnīgi izzuduši. Piebildīšu vēl, ka ar tādiem izteicieniem sevišķi un labprāt mēdza dižoties lielākoties komandieri, kas paši bija uzdienējuši no kareivjiem. Oficiera pakāpe it kā sagroza viņiem visu iekšējo pasauli un reizē arī galvu. Ilgi svīduši zaldātiņu jūgā un izbaudījuši visas pakļautības pakāpes, viņi pēkšņi kļūst par oficieriem, komandieriem, augstākas kārtas pārstāvjiem un, nebūdami pie tā pieraduši, pirmajā sajūsmā pārspīlē savu varu un nozīmi, protams, tikai attiecībās ar pakļautajiem kareivjiem. Augstākajiem priekšniekiem viņi joprojām cenšas visādi izdabāt, kas vairs nemaz nav vajadzīgs un daudziem priekšniekiem pat derdzas. Daži izdabātā j i ar sevišķu sajūsmu steidz paziņot augstākajiem komandieriem, ka viņi taču uzdienējuši no kareivjiem, lai gan ir oficieri, bet «vienmēr zina savu vietu». Taču attiecībās ar kareivjiem viņi kļūst bezmaz par neierobežotiem pavēlniekiem. Protams, tagad diez vai tādi ir un diez vai atrastos tāds, kas kliegtu: «Es esmu cars un dievs.» Un tomēr, aizrādīšu, nekas tā nekaitina arestantus un kareivjus kā tādi priekšnieku izteicieni. Šāda nekaunīga pašslavināšana, šāds pārspīlēts uzskats par to, ka viņi paliks nesodīti, rada naidu pat vispadevīgākajā cilvēkā un izved to no pacietības. Par laimi, tas viss ir gandrīz jau pagājis, un pat vecajos laikos priekšniecība par tādu izturēšanos vainīgos stingri sodīja. Dažus tādus piemērus zinu arī es.

Un vispār jebkāda augstprātīga nevērība, jebkāda nicinoša izturēšanās kaitina zemākos. Daži priekšnieki, piemēram, domā, ka arestantus vajag tikai labi ēdināt un apgādāt, visu darīt saskaņā ar likumu — un ar to pietiek. Arī tas ir maldīgi. Ikviens, lai viņš būtu kas būdams, lai kā būtu pazemots, kaut vai instinktīvi, kaut neapzināti, tomēr prasa, lai tiktu respektēta viņa cilvēka pašcieņa. Arestants pats zina, ka viņš ir arestants, atstumtais, zina arī savu stāvokli attiecībās ar priekšnieku. Taču ne ar kādām kauna zīmēm, ne ar kādām važām arestantam nevar likt aizmirst, ka viņš ir cilvēks. Bet, tā kā arestants tiešām ir cilvēks, pret viņu kā pret cilvēku ari jāizturas. Ak dievs, cilvēcīga izturēšanās taču var padarīt par cilvēku pat tādu, kurā sen jau izdzisusi dievišķā dzirksts. Pret šiem «nelaimīgajiem» tad arī vajag izturēties viscilvēcīgāk. Tas ir viņu glābiņš un prieks. Esmu redzējis tādus labus, augstsirdīgus komandierus. Esmu redzējis, kā viņi ietekmē pazemotos. Daži laipni vārdi — un arestanti morālā ziņā bezmaz atdzima. Viņi priecājās kā bērni un sāka arī mīlēt kā bērni. Aizrādīšu vēl uz vienu īpatnību: pašiem arestantiem nepatīk, ka priekšnieks pret viņiem izturas pārāk familiāri un pārāk labsirdīgi. Arestanti grib cienīt priekšniekus, bet tādus priekšniekus viņi vairs neciena. Arestantam gribas, piemēram, lai viņa priekšniekam būtu ordeņi, lai viņš būtu izskatīgs, baudītu kāda augstāka priekšnieka labvēlību, lai viņš būtu ir stingrs, ir cienīga izskata, ir taisnīgs un lai saglabātu savu pašcieņu. Tādus arestanti vairāk mīl, jo tie pasargājuši savu pašcieņu un arī arestantiem nav pāri darījuši, tātad viss ir labi un jauki.

—   Tad nu tevi droši vien tēsa par to, vai ne? — Kobiļins mierīgi noteica.

—    Hm. Tēsa gan, tas tiesa, ka tēsa. Alej, pasniedz šķēres! Vai tad šovakar, brālīši, maidana nebūs?

—    Nesen nodzērušies, — Vasja piebilda. — Ja nebūtu nodzērušies, varbūt arī saspēiētu.

—   Ja nebūtu! Ja nebūtu tā, tad būtu šitā, — Lučka aizrādīja.

—    Bet cik tu, Lučka, par to visu dabūji? — Kobiļins atkal ierunājās.

—    Dabūju, mīļais draugs, simt piecus sitienus. Es jums, brālīši, teikšu, ka mani bezmaz nosita, — Lučka turpināja, nelikdamies vairs ne zinis par Kobiļinu. — Šos simt piecus es dabūju tā. Mani sodīja pēc visiem likumiem. Pirms tam es vēl nekad nebiju ar pletni dabūjis. Cilvēku kā jūra, visa pilsēta saskrēja skatīties — laupītāju sodīšot, proti, slepkavnieku. Tik dumji bija tie cilvēki, ka neprotu ne izstāstīt. Timoška[14] mani izģērba, noguldīja, uzkliedza: «Turies, apsvilināšu!» Gaidu, kas nu būs. Tiklīdz viņš man ieblieza, gribēju kliegt, atvēru muti, bet kliedziens nenāk ārā. Proti, balss aizrāvusies. Kad ieblieza otrreiz, nu, tici vai netici, es vairs nedzirdēju, kā noskaitīja divi. Kad pamodos, dzirdu — skaita septiņpadsmit. Tā mani, brāl, reizes četras pēc tam veda nost no beņķa, pa pusstundai pūtos, ar ūdeni mani aplaistīja. Skatos uz visiem, acis izvalbījis, un domāju: «Tepat arī nomiršu . ..»

—    Tomēr nenomiri? — Kobiļins naivi iejautājās.

Lučka uzmeta viņam augstākā mērā nicinošu skatienu.

Atskanēja smiekli.

—   Tad ta kāpostgalva!

—    Galvā vainīgs, — aizrādīja Lučka, it kā nožēlodams, ka sācis ar tādu runāt.

—    Prātiņš tāds paplāns, — apstiprināja Vasja.

Lučka bija nogalinājis sešus cilvēkus, tomēr cietumā neviens no viņa nebaidījās, kaut gan viņš pats varbūt no visas sirds gribēja, lai viņu uzskata par briesmīgu cilvēku …

IX Isajs Fomičs. Baklušina stāsts

Tuvojās ziemsvētki. Arestanti tos gaidīja svinīgā noskaņā, un, raudzīdamies uz viņiem, arī es sāku gaidīt kaut ko neparastu. Dienas četras pirms svētkiem mūs aizveda uz pirti. Manā laikā — sevišķi pirmajos gados arestantus reti veda uz pirti. Visi nopriecājās un sāka posties. Bija paredzēts iet pēc pusdienu paēšanas, un šajā pēcpusdienā strādāt vairs nevajadzēja. Vairāk par visiem mūsu kazarmā priecājās un rosījās Isajs Fomičs Bumšteins, ebrejs, kuru jau esmu pieminējis sava stāsta ceturtajā nodaļā. Viņš mēdza pērties līdz neprātam, līdz nesamaņai, un ikreiz, kad man tagad, pārcilājot senas atmiņas, gadās atcerēties mūsu katorgas pirti (ir vērts to nepiemirst), es vispirms redzu mana neaizmirstamā katorgas biedra un kazarmas līdziemītnieka Isaja Fomiča svētlaimīgo seju. Ak kungs, kas tas bija par komisku un jocīgu cilvēku! Esmu jau pāris vārdos aprakstījis viņa ārieni: apmēram piecdesmit gadus vecs, nespēcīgs, krunkains, ar drausmīgām kauna zīmēm uz vaigiem un uz pieres, vājš, vārgs, ar baltu, noplūktam cālim līdzīgu miesu. Viņa sejas izteiksme pauda bezgalīgu, nesatricināmu pašapmierinātību un pat svētlaimi. Likās — Isajs Fomičs nepavisam nenožēlo, ka nokļuvis katorgā. Tā kā pilsētā juveliera nebija, viņš, būdams juvelieris, nepārtraukti strādāja vienīgi kungu un pilsētas priekšniecības pasūtītos juvelierdarbus. Kaut cik viņam tomēr maksāja. Isajs Fomičs necieta trūkumu, dzīvoja pat turīgi, bet naudu atlika un aizdeva pret ķīlām uz procentiem ikvienam katordzniekam. Viņam bija pašam savs patvāris, labs matracis, tasītes, pilns pusdienas trauku komplekts. Pilsētas ebreji nevairījās no Isaja Fomiča un neliedza viņam savu atbalstu. Sestdienās viņš konvoja apsardzībā gāja uz savu lūgšanas namu pilsētā (ko likums atļauj) un dzīvoja cepuri kuldams, tomēr nepacietīgi gaidīja, kad būs izciests divpadsmit gadu ilgais soda laiks, lai varētu «plecēties». Viņā visai komiski bija sajaukusies kopā naivitāte, muļķība, viltība, nekautrība, vientiesība, biklums, lielība un nekaunība. Mani pārsteidza tas, ka arestanti nepavisam nesmējās par viņu, tikai šad tad, laiku kavēdami, pazobojās. Isajs Fomičs, acīm redzot, visus uzjautrināja un vienmēr smīdināja. «Viņš jau mums ir viens pats, neaiztieciet Isaju Fomiču,» arestanti mēdza teikt, un Isajs Fomičs, lai gan saprata, ko tas nozīmē, tomēr, varēja redzēt, lepojās ar savu stāvokli, un tas arestantus stipri uzjautrināja. Katorgā viņš bija ieradies ļoti komiskā kārtā (vēl pirms manis, bet man tas tika atstāstīts). Pēkšņi kādā pievakarē pēc darba beigām cietumā izplatījusies ziņa, ka atvests žīdiņš, sardzes mājā viņam skujot galvu — un tūliņ viņš nākšot iekšā. Toreiz katorgā vēl neviens ebrejs nebija bijis. Arestanti gaidīja ar nepacietību un tūliņ pēc ienākšanas pa vārtiem apstāja viņu. Cietuma unteroficieris ieveda ebreju civilajā kazarmā un ierādīja vietu uz nārām. īsajam Fomičam rokās bija maiss ar personiskajām un izsniegtajām kroņa mantām. Viņš nolika maisu, uzrāpās uz nārām un apsēdās, kājas sev apakšā sakrustojis, neuzdrošinādamies ne uz vienu pamest acis. Visapkārt skanēja smiekli un cietumnieku joki par ebrejiem. Piepeši pūlim cauri izspraucās kāds jauns arestants, nesdams rokās savas visvecākās, visnetīrākās un visvairāk saplēstās vasaras bikses un kroņa autus. Viņš apsēdās blakus īsajam Fomičam un uzsita uz pleca.

—     Nu, mīļais draugs, es tevi te gaidu jau sesto gadu. Apskati — vai daudz maksāsi?

Un izklāja viņa priekšā atnestās skrandas.

Isajs Fomičs, kurš, cietumā nokļuvis, bija tā nobijies, ka pat acu neuzdrošinājās pacelt uz daudzajām visapkārt redzamajām zobgalīgajām, sakropļotajām un briesmīgajām sejām un aiz bailēm nebija vēl paspējis pateikt neviena vārda, ieraudzījis ķīlu, piepeši sarosījās un ņipri sāka ar pirkstiem pārcilāt skrandas. Pat paskatījās pret gaismu. Visi gaidīja, ko viņš teiks.

—     Nu, sudraba rubli droši vien nedosi? Bet būtu vērts! — ķīlas devējs turpināja, pamirkšķinājis īsajam Fomičam.

—    Sudraba rubli ne, bet septiņas kapeikas gan.

Tie bija pirmie vārdi, ko Isajs Fomičs izteica cietumā. Visi sāka smieties, vēderus turēdami.

—     Septiņas! Nu tad dod kaut vai septiņas! Tava laime. Tikai pielūko, glabā ķīlu rūpīgi, tu man par to atbildēsi ar savu galvu.

—     Procenti — trīs kapeikas, kopā desmit, — aprautā un trīcošā balsī turpināja žīdiņš, bāzdams roku kabatā pēc naudas un ar bažām raudzīdamies uz arestantiem. Viņam bija dikti bail, bet arī šepti nokārtot gribējās.

—    Trīs kapeikas procentu gadā, vai?

—    Nē, nevis gadā, bet mēnesī.

—    Sīksts gan tu esi, žīds. Kā tad tevi lai godā?

—    Isajs Fomičs.

—    Nu, Isaj Fomič, tu pie mums tālu tiksi! Ardievu.

Isajs Fomičs vēlreiz apskatīja ķīlu, salika to un rūpīgi

iebāza maisā, arestantiem joprojām skaļi smejoties.

Isaju Fomiču visi tiešām it kā pat mīlēja, un neviens viņam pāri nedarīja, lai gan gandrīz visi bija viņa parādnieki. Pats Isajs Fomičs bija lēnprātīgs kā vista un, juzdams, ka pret viņu izturas labvēlīgi, brīžiem pat uzpūtās kā tītars, taču tas iznāca tik vientiesīgi komiski, ka tūliņ tika piedots. Lučka, kas savā mūžā bija pazinis daudz žīdu, bieži kaitināja viņu, taču ne aiz ļauna prāta, bet tāpat vien, joka pēc, kā mēdz pajokoties ar šuneli, papagaili, dresētiem zvēriņiem utt. Isajs Fomičs to ļoti labi zināja, nepavisam neapvainojās un ļoti veikli atjokojāš.

—    Ei, žīds, piekaušu!

—          Tu man iesitīsi vienreiz, bet es tev desmit reižu, — Isajs Fomičs braši atbildēja.

—    Nolādētais kraupis!

—    Lai nu būtu kraupis.

—    Kraupainais žīds!

—          Lai nu būtu tā. Kaut arī kraupains, toties bagāts, man ir naudiņa.

—    Tu esi Kristu nodevis.

—    Lai nu būtu tā.

—           Lieliski, Isaj Fomič, malacis! Neaiztieciet viņu, viņš jau mums ir viens pats! — arestanti smiedamies sauc.

—    Ei, žīds, dabūsi ar pletni, aizsūtīs tevi uz Sibīriju!

—   Es jau tāpat esmu Sibīrijā.

—    Nosūtīs vēl tālāk.

—   Vai tur dievs tas kungs ir?

—    Būt jau ir.

—          Lai sūta vien. Ja būs dievs tas kungs un naudiņa, tad visur klāsies labi.

—           Malacis, Isaj Fomič, tūliņ redzams, ka malacis! — visapkārt atskan saucieni, bet Isajs Fomičs, kaut arī redz, ka par viņu smejas, cenšas turēties pašapzinīgi. Vispārējās uzslavas sagādā īsajam Fomičam acīm redzamu prieku, un viņš pa visu kazarmu sāk dziedāt smalkā diskantā: «La, la, la, la, la!» — kaut kādu nejēdzīgu un jocīgu melodiju, vienīgo dziesmu bez vārdiem, ko viņš dziedāja visā katorgas laikā. Vēlāk, iepazinies tuvāk ar mani, viņš dievodamies apgalvoja, ka tā esot tā pati dziesma un tā pati melodija, ko dziedājuši visi sešsimt tūkstoši jūdu, lieli un mazi, iedami pāri Sarkanajai jūrai, un ka ikviena ebreja pienākums esot dziedāt šo melodiju tad, kad tiek svinēta uzvara pār ienaidniekiem.

Pirms katras sestdienas, piektdienas vakarā, mūsu kazarmā nāca arestanti no citām kazarmām, lai paskatītos, kā Isajs Fomičs svinēs šabas. Isajs Fomičs bija tik naivi

lielīgs un godkārīgs, ka arī šī vispārējā interese sagādāja viņam prieku. Viņš ar pedantisku rūpību un mākslotu svinīgumu apklāja kaktā savu mazo galdiņu, atšķīra grāmatu, aizdedzināja divas sveces un, murminādams kaut kādus nesaprotamus vārdus, sāka tērpties savā riza (rižā, kā viņš izrunāja). Tas bija raibs vilnas apmetnis, ko Isajs Fomičs rūpīgi glabāja lādē. Ap abām rokām viņš apsēja aproces, bet uz galvas — uz pašas pieres ar saitīti piestiprināja kaut ko līdzīgu koka šķirstiņam, tāpēc šķita, ka īsajam Fomičam no pieres aug ārā jocīgs rags. Tad sākās lūgšana. Viņš to skaitīja dziedošā balsī, kliedza, spļaudījās, griezās apkārt, izdarīja neiedomājamas, jocīgas kustības. Protams, tas tā bija noteikts lūgšanas rituālā, un tur nebija nekā smieklīga un dīvaina, bet smieklīgi bija tas, ka Isajs Fomičs it kā ar nolūku dižojas mūsu priekšā un lepojas ar savu rituālu. Viņš pēkšņi apķer ar rokām galvu un, lūgšanu skaitīdams, sāk raudāt pilnā balsī. Raudas pastiprinās, un viņš nespēkā, bezmaz kaukdams, uzliek ar baušļu ragu rotāto galvu uz grāmatas. Tad pēkšņi, kad vaimanas visskaļākās, viņš sāk smieties un kaut ko skaitīt gari stieptā un jūsmīgi svinīgā balsī, kas it kā aiz pārmērīgas laimes kļuvusi vārga. «Tad ta ņemas!» arestanti mēdza teikt. Es reiz pajautāju īsajam Fomičam, ko nozīmē šādas raudas un pēkšņās svinīgās pārejas uz prieka un svētlaimes izpaudumiem. īsajam Fomičam dikti patika šāda iztaujāšana. Viņš man nekavējoties paskaidroja, ka vaimanas un raudas nozīmējot bēdas par Jeruzalemes zaudēšanu un ka reliģiskie priekšraksti prasot, lai, to iedomājoties, pēc iespējas skaļāk raudātu un spēcīgāk sistu sev pa krūtīm. Bet visgaužāko raudu brīdī viņam, īsajam Fomičam, vajagot pēkšņi, it kā nejauši atcerēties (arī šo pēkšņi prasot reliģiskie priekšraksti), ka esot pareģota ebreju atgriešanās Jeruzalemē. Tad nu viņam vajagot nekavējoties sākt līksmot, dziedāt, smieties un skaitīt lūgšanas tā, lai jau balss vien paustu pēc iespējas lielāku prieku, bet seja — pēc iespējas lielāku svinīgumu un cildenumu. Šīs pēkšņās pārejas un to obligātais raksturs ārkārtīgi patika īsajam Fomičam: viņš tur saskatīja kaut kādu īpašu, āķīgu stiķi un lielīdamies stāstīja man par šo sarežģīto reliģisko priekšrakstu. Reiz pašā svinīgākajā lūgšanas brīdī kazarmā ienāca placmajors sardzes oficiera un konvojnieku pavadībā. Visi arestanti pie savām nārām izstiepās kā stīgas, vienīgi Isajs

Fomičs vēl vairāk sāka klaigāt un vaibstīties. Viņš zināja, ka lūgšana ir atļauta, to pārtraukt nedrīkst, un tāpēc, kliegdams majora klātbūtnē, viņš, protams, ne ar ko neriskē. Bet īsajam Fomičam briesmīgi patika paākstīties majora priekšā un parādīt sevi mums. Majors piegāja klāt un apstājās vienu soli atstatu no viņa; Isajs Fomičs uzgrieza muguru galdiņam un, rokas vicinādams, sāka svinīgo pareģojumu dziedošā balsī skaitīt tieši majoram sejā. Tā kā šajā brīdī Isaja Fomiča sejai vajadzēja paust sevišķi lielu prieku un cildenumu, viņš to nekavējoties arī attēloja, gluži neparastā kārtā piemiegdams acis, smiedamies un mādams majoram ar galvu. Majors pabrīnījās, beidzot nospurdzās, taisni acīs nosauca viņu par muļķi un gāja prom, bet Isajs Fomičs sāka kliegt vēl skaļāk. Pēc stundas, kad viņš jau ēda vakariņas, es jautāju: ja nu placmajors aiz muļķības būtu uz jums sadusmojies?

—    Kāds placmajors?

—    Ko nozīmē — kāds? Vai tad jūs neredzējāt?

—    Nē.

—   Viņš taču stāvēja vienas aršīnas atstatumā no jums, tieši jūsu acu priekšā.

Bet Isajs Fomičs pavisam nopietni sāka man iegalvot, ka neesot redzējis nekādu majoru, ka šo lūgšanu laikā viņš krītot tādā kā ekstāzē, tāpēc vairs ne redzot, ne dzirdot, kas apkart notiek.

Vēl tagad atceros Isaju Fomiču sestdienās slaistāmies bez darba pa cietumu un visiem spēkiem cenšamies neko nedarīt, kā to sestdienās prasa bauslība. Kādas neiedomājamas anekdotes viņš man stāstīja ikreiz, kad pārnāca no lūgšanas nama! Kādas neticamas Pēterburgas ziņas un baumas viņš man pienesa, apgalvodams, ka dzirdējis tās no saviem žīdiņiem, bet tie — no drošiem avotiem.

Tomēr esmu jau pārāk daudz sarunājis par Isaju Fomiču.

Visā pilsētā bija tikai divas publiskās pirtis. Pirmā, ko turēja kāds ebrejs, bija numuru pirts, kur mazgāšanās maksāja piecdesmit kapeikas un kas bija domāta lieliem vīriem. Otra, galvenokārt vienkāršo ļaužu pirts, bija veca, netīra, šaura, un uz šo pirti tad arī veda cietumniekus. Bija auksta un saulaina diena; arestanti priecājās jau par to vien, ka tiks ārā no cietokšņa un dabūs redzēt pilsētu. Pa ceļam nerimās joki un smiekli. Visai pilsētai par br īnumu, mūs pavadīja vesels vads kareivju ar pielādētām šautenēm. Pirtī mūs tūliņ sadalīja divās maiņās: kamēr pirmā maiņa mazgājās, otra gaidīja aukstajā priekšiņā, jo pirtī visi uzreiz saiet nevarēja. Un tomēr pirts bija tik maza, ka grūti iedomāties, kā tajā varēja saspiesties pat puse mūsējo. Taču Petrovs neatstāja mani, pats bez manas lūgšanas piesteidzās, lai palīdzētu, un pat piedāvājās mani nomazgāt. Kopā ar Petrovu man pieteicās pakalpot arī Baklušins, īpašās nodaļas arestants, kuru pie mums sauca par Sapieri un kuru es reiz pieminēju kā vienu no jautrākajiem un jaukākajiem arestantiem, kāds viņš arī patiesībā bija. Mēs ar viņu bijām jau mazliet iepazinušies. Petrovs pat palīdzēja man noģērbties, jo es ģērbos nost ilgi, tāpēc ka nebiju vēl iemanījies, bet priekšiņā bija gandrīz tikpat auksts kā ārā. Jāpiebilst vēl, ka arestantam ir ļoti grūti noģērbties, ja viņš to nav vēl tā īsti iemācījies. Vispirms vajag prast ātri atraisīt važu apakšsiksnas. Šīs apakšsiksnas apmēram četru veršoku garumā taisa no ādas un uzmauc virs veļas, tieši zem dzelzs gredzena, kas aptver kāju. Apakšsiksnu pāris maksā vismaz sešdesmit sudraba kapeiku, tomēr katrs arestants tās iegādājas, protams, uz sava rēķina, jo bez apakšsiksnām nav iespējams paiet. Važu gredzens neaptver kāju cieši, starp gredzenu un kāju var aizbāzt pirkstu. Dzelzs sitas gar kāju, berž to, un arestants bez važu apakšsiksnām vienas dienas laikā uzberztu sev vātis. Taču noņemt apakšsiksnas vēl nav visgrūtākais. Grūtāk ir iemācīties veikli novilkt veļu, kurai virsū važas. Tas ir īsts triks. Kad novilkta, teiksim, kreisā apakšbikšu stara, tā jādabū vispirms cauri starp kāju un važu gredzenu. Pēc tam kad kāja atbrīvota, stara jāizbāž atpakaļ caur to pašu gredzenu, tad no kreisās kājas novilktā stara jāizrauj cauri labās kājas gredzenam, bet pēc tam viss, kas izvilkts caur labo gredzenu, jāvelk atkal uz savu pusi. Tas pats atkārtojas, kad jāģērbj tīra veļa. Jaunam arestantam grūti pat iedomāties, kā to dara. Pirmais mums to Toboļskā iemācīja arestants Koreņevs, kādreizējais laupītāju atamans, kas piecus gadus bija nosēdējis ķēdē piekalts. Bet arestanti ir pieraduši un izdara to bez kādām grūtībām. Es iedevu Petrovam dažas kapeikas, lai nopērk ziepes un vīšķi; arestantiem gan izsniedza arī kroņa ziepes — katram pa gabaliņam, kas bija tik mazs kā divkapeiku monēta un tik plāns kā siera šķēle, ko vakaros pasniedz kā uzkožamo «vidējās kārtas» cilvēku mājās Ziepes pārdeva turpat priekšiņā kopā ar medus dzērienu, veģiem un karstu ūdeni. Pēc vienošanās ar pirts īpašnieku katram arestantam deva tikai vienu ķipi ar karstu ūdeni; tie, kas gribēja nomazgāties labāk, varēja par vienu grasi dabūt ari otru ķipi, ko pašā pirtī pa īpaši ierīkotu lodziņu pasniedza no priekšiņas. Noģērbis mani, Petrovs paņēma vēl aiz rokas, piebilzdams, ka man ir ļoti grūti važās kustēties. «Paveiciet važas augstāk, uz ikriem,» viņš pamācīja, pieturēdams mani kā audzinātājs mazu bērnu. «Bet te uzmanīgāk, te ir slidens.» Man pat bija mazliet kauns, gribējās pārliecināt Petrovu, ka es arī viens pats varēšu aiziet, bet viņš tam nebūtu ticējis. Petrovs izturējās pret mani gluži kā pret nepilngadīgu un nemākulīgu bērnu, kuram palīdzēt ir ikviena cilvēka pienākums. Petrovs nepavisam nebija sulainis, pirmām kārtām viņš nebija sulainis: ja es viņu būtu aizvainojis, viņš zinātu, kā pret mani izturēties. Naudu par pakalpojumiem es Petrovam nemaz nesolīju, un viņš arī pats to nelūdza. Kas tad pamudināja viņu tā aprūpēt mani?

Kad bijām atvēruši durvis uz pašu pirti, man šķita, ka esam iekļuvuši ellē. Iedomājieties apmēram divpadsmit soļu garu un tikpat platu telpu, kurā sablīvējušies varbūt kāds simts cilvēku, vismaz jau nu astoņdesmit, jo arestanti bija sadalīti divās maiņās, bet uz pirti mēs atnācām apmēram divi simti. Garaiņi, kas aizmiglo acis, kvēpi, netīrumi, tāda saspiestība, ka nav kur kāju nolikt. Es nobijos un gribēju griezties atpakaļ, bet Petrovs mani tūliņ iedūšināja. Kaut kā, ar vislielākajām grūtībām, kāpdami pāri uz grīdas sēdošo cilvēku galvām un lūgdami viņus pieliekties, lai mēs varētu tikt garām, aizspraucāmies līdz soliem. Bet visas vietas uz soliem bija aizņemtas. Petrovs man paskaidroja, ka vieta jānopērk, un tūliņ mēģināja salīgt ar arestantu, kas bija novietojies pie lodziņa. Par vienu kapeiku tas atdeva savu vietu, tūliņ dabūja no Petrova naudu, ko tas jau laikus bija paņēmis līdzi pirtī un nesa, dūrē iemiedzis. Arestants tūliņ palīda apakš sola tieši zem manas vietas, kur bija tumšs, netīrs un sakrājusies lipīgu dubļu kārta gandrīz puspirksta biezumā. Bet arī visas vietas zem soliem bija aizņemtas, ari tur kumurojās cilvēki. Uz grīdas pat plaukstas platumā nebija vietiņas, kur nesēdētu sakņupuši arestanti, šļakstinādami ūdeni no ķipjiem. Citi bija iespraukušies starp viņiem un, turēdami ķipjus rokās, mazgājās, kājās stāvēdami; netīrais ūdens tecēja no viņiem tieši uz apakšā sēdošo skūtajām galvām. Uz lāvas un visiem tās pakāpieniem salīkuši un sarāvušies sēdēja cilvēki un mazgājās. Taču mazgājās maz. Vienkāršie ļaudis daudz nemazgājas ar karstu ūdeni un ziepēm, tikai briesmīgi peras un pēc tam aplaistās ar aukstu ūdeni — tā tad ari ir visa viņu mazgāšanās. Uz lāvas kādas piecdesmit pirts slotas reizē cēlās un krita, visi pērās līdz skurbumam Garu uzmeta ik brīdi. Tas jau nebija vairs karstums, tā bija pekle. Visi auroja un rēca, šķindēja simt važu, vilkdamās pa grīdu… Daži, gribēdami paiet garām, sapinās citu važās un aizķērās aiz sēdētāju galvām, lamājās, krita un aizrāva citus līdzi. Netīrumi plūda no malu malām. Visi bija tādi kā apreibuši, satraukti, spiedza un klaigāja. Pie lodziņa pirts priekšiņā, no kurienes pasniedza ūdeni, arestanti lamājās, spiedās, bezmaz kāvās. Saņemtais karstais ūdens, iekāms to aizgādāja vieta, tika izšļakstīts uz sēdētāju galvām. Šad tad pa logu vai pusatvērtajām durvīm paraudzījās ūsains zaldāts ar šauteni rokā; tas uzmanīja, vai nenotiek kādas nekārtības. Arestantu noskūtās galvas un sarkanie, sakarsušie ķermeņi izskatījās vēl kroplīgāki. Parasti uz izsautētām mugurām spilgtāk izceļas rētas, kas palikušas no kādreizējiem sitieniem ar pletnēm un nūjām, tā ka tagad visas šīs muguras likās nupat sakapātas. Šausmīgas rētas! Man šermuļi pārskrēja pār kauliem, uz tām skatoties. Tiek uzmests gars — un biezi, karsti garaiņi piepilda pirti, visi rēc un kliedz. Garaiņu mutuļos vīd rētainas muguras, skūtas galvas, savilktas rokas un kājas; turklāt uz visaugstākās lāvas pilnā balsi auro Isajs Fomičs. Viņš peras līdz nesamaņai, bet, liekas, viņam nepietiek pat ar vislielāko karstumu; par vienu kapeiku Isajs Fomičs salīgst pērēju, bet tas beidzot neiztur, pamet pirtsslotu un steidzas aplaistīties ar aukstu ūdeni. Isajs Fomičs nezaudē dūšu un salīgst otru, trešo; šādā gadījumā viņš naudu netaupa un nomaina pat piecus pērējus. «Tam gan patīk pērties, malacis, Isaj Fomič!» arestanti sauc no apakšas. Isajs Fomičs pats jūt, ka šai brīdī viņš ir pārāks par citiem un visus sabāzis maisā; viņš gavilē un spalgā, neprātīgā balsī izkliedz savu āriju — la, la, la, la, la, la —, kas pārmāc visas pārējās balsis. Man toreiz iešāvās prātā: ja mēs visi kopā kādreiz nokļutu ellē, tā izskatītos loti līdzīga šai pirtij. Es nenocietos nepateicis šo domu Petrovam; tas tikai paskatījās visapkārt un neko neatbildēja.

Gribēju nopirkt vietu blakus sev arī Petrovam, bet viņš apsēdās man pie kājām un pateica, ka esot ļoti ērti. Baklušins pa to laiku pēc vajadzības pirka mums ūdeni un nesa klāt. Petrovs pieteicās nomazgāt mani no galvas līdz kājām, tā ka es «būšot pavisam tīrs», un neatlaidīgi aicināja mani pērties. Pērties es neriskēju. Petrovs viscaur noberza mani ar ziepēm. «Bet tagad es jums nomazgāšu kājiņas,» viņš beigās piebilda. Es jau gribēju atteikt, ka varu nomazgāt arī pats, tomēr nerunāju vairs pretī un ļāvu, lai dara ar mani, ko grib. Pamazināmajā formā «kājiņas» neieskanējās itin neviens verdzisks tonis; Petrovs gluži vienkārši nespēja nosaukt manas kājas par kājām droši vien tāpēc, ka citiem — īstiem cilvēkiem bija kājas, bet man vēl tikai kājiņas.

Nomazgājis mani, viņš ar tādām pašām ceremonijām, proti, ik uz soļa atbalstīdams un brīdinādams, it kā es būtu no porcelāna, nogādāja mani priekšiņā, palīdzēja uzvilkt veļu un tikai tad, kad bija jau pilnīgi ticis galā ar mani, metās atpakaļ pirtī pērties.

Kad pārnācām mājās, es piedāvāju Petrovam glāzi tējas. No tējas viņš neatteicās, izdzēra un patencināja. Man ienāca prātā atdarīt maku un pacienāt viņu ar šņabi. Šņabis atradās ari mūsu kazarmā. Petrovs bija gaužām apmierināts, izdzēra, nokrekšķinājās un, pateicis, ka es esot iedvesis viņā jaunu dzīvību, aizsteidzās uz virtuvi, it kā tur bez viņa nekādi nebūtu varējuši iztikt. Viņa vietā pie manis ieradās kāds cits sarunu biedrs — Baklušins (Sapieris), kuru arī es jau pirtī biju ielūdzis pie sevis uz tēju.

Es nepazīstu cilvēku, kuram būtu bijis jaukāks raksturs nekā Baklušinam. Viņš gan nemēdza palikt citiem atbildi parādā, pat bieži ķildojās, necieta, ka jaucas viņa darīšanās, — īsi sakot, prata sevi aizstāvēt. Bet viņš nestrīdējās ilgi, un, liekas, pie mums visi viņu mīlēja. Lai Baklušins ietu kur iedams, visi viņu sagaidīja ar prieku. Viņu pazina pat pilsētā kā neparasti amizantu cilvēku, kas nekad nezaudē jautro omu. Tas bija gara auguma, apmēram trīsdesmit gadus vecs puisis ar izskatīgu, labsirdīgu, diezgan glītu seju, uz kuras bija uzmetusies kārpa. Atdarinot te vienu, te otru, viņš dažkārt vaibstīja seju tik komiski, ka apkārt stāvošajiem bija gribot negribot jāsmejas. Ari viņš bija viens no jokupēteriem un necieta mūsu klīrīgos smieklu nīdējus, tāpēc viņu neviens nelamāja par «tukšu un nekam nederīgu» cilvēku. Viņš bija degsmes un dzīvības pilns. Baklušins iepazinās ar mani jau pirmajās dienās un pateica, ka esot cēlies no kantonistiem, pēc tam dienējis sapieros, un daži augstāki priekšnieki viņu pat ievērojuši un mīlējuši, ar ko Baklušins pa vecam paradumam ļoti lepojās. Mani viņš tūliņ sāka iztaujāt par Pēterburgu. Bija pat grāmatas lasījis Atnācis pie manis uz tēju, Baklušins vispirms izsmīdināja kazarmu ar stāstu par to, kā poručiks Š. šorīt izāzējis mūsu placmajoru, un, apsēdies man līdzās, ar apmierinātu sejas izteiksmi paziņoja, ka teātris laikam notikšot. Cietumā uz svētkiem tika rīkota teātra izrāde. Pieteicās aktieri, pamazām tika gatavotas dekorācijas. Daži pilsētā dzīvojošie bija apsolījuši dot apģērbus aktieru lomām, pat sieviešu tērpus. Ar kāda denščika palīdzību cerēja dabūt pat oficiera formas tērpu ar akselbantēm. Kaut tikai placmajors neiedomātos aizliegt, tāpat kā pērn! Taču pagājušā gada ziemsvētkos majors bijis sliktā omā: kaut kur esot nospēlējies, turklāt arī cietumā izdarītas palaidnības, tāpēc aizliedzis par spīti, bet šogad varbūt negribēšot lietot spaidus. īsi sakot, Baklušins bija pacilātā garastāvoklī. Varēja redzēt, ka viņš ir viens no galvenajiem izrādes iniciatoriem, un es jau toreiz apņēmos katrā ziņā noskatīties šo izrādi. Man patika naivais Baklušina prieks par to, ka izrāde notiks. Vārds pa vārdam, un mēs sākām runāties. Starp citu, viņš man pastāstīja, ka nav dienējis Pēterburgā vien, ka esot tur nogrēkojies un nosūtīts uz R. par unteroficieri garnizona bataljonā.

—  No turienes mani tad ari atsūtīja šurp, — Baklušins piebilda.

—    Par ko gan? — es iejautājos.

—  Par ko? Kā jūs domājat, Aleksandr Petrovič, par ko? Tak par to, ka iemīlējos.

—  Nu, par to vien šurp nemēdz sūtīt, — es smiedamies piebildu.

—  Tas tiesa, — Baklušins piekrita, — tiesa, ka es tai pašā reizē vienu turienes vācieti nošāvu ar pistoli. Bet, vai ir vērts kādu sūtīt šurp viena vācieša dēļ, spriediet pats!

—    Kā tad tas gadījās? Izstāstiet, tas ir interesanti.

—    Visai komisks stāsts, Aleksandr Petrovič.

—    Jo labāk, stāstiet.

—    Stāstīt, vai? Nu tad klausieties.

Es noklausījos kaut arī ne visai komisku, toties diezgan neparastu stāstu par kādu slepkavību …

—    Tas notika tā, — Baklušins iesāka. — Nosūtīts uz R., redzu — pilsēta skaista, liela, tikai vāciešu daudz. Nu, es, protams, būdams vēl jauns cilvēks, ko priekšniecība labi ieredz, staigāju ar cepuri uz vienas auss, citiem vārdiem izsakoties, dzīvoju kā niere pa taukiem. Mirkšķinu ar acīm vācietēm. Un tur man iepatikās kāda vācietīte Luize. Abas bija vissmalkākās veļas mazgātājas — viņa un krustmāte. Krustmāte — veca, pikta, bet abas dzīvoja pārticībā. Es sākumā flanierēju gar logiem, bet vēlāk sadraudzējos pa īstam. Luize arī krieviski prata labi, tikai tā mazliet neskaidri izrunāja «r» un «1», — viņa bija tik jauka, ka otras tādas līdz šim vēl neesmu redzējis. Sākumā izmēģinājos gan šā, gan tā, bet viņa man saka: «Nē, to nedrīkst, Saša, tāpēc ka gribu visu savu nevainību saglabāt, lai būtu tevis cienīga sieva,» — un tikai glaužas klāt, smejas tādā skaņā balsī… tik tīra bija, ka pēc tam vairs neesmu tādas sastapis. Pati uzvedināja mani uz precēšanos. Nu, kā lai neprecos, padomājiet pats! Gatavojos jau iet ar lūgumu pie apakšpulkveža… Te pēkšņi — Luize neatnāk uz satikšanos, neatnāk otrreiz, neatnāk trešoreiz … Es sūtu vēstuli — atbildes nav. Ko tas nozīmē, domāju. Ja viņa mani būtu krāpusi, tad būtu rīkojusies ar viltu — ir uz vēstuli atbildējusi, ir uz satikšanos nākusi. Bet viņa pat melot neprata, ņēma un kā ar nazi nogrieza. Tas ir krustmātes roku darbs, es nodomāju. Iet pie krustmātes nedrīkstēju: kaut arī viņa par mums zināja, tomēr slēpāmies, satikāmies paklusām. Es šaudījos kā apsvilis, aizrakstīju pēdējo vēstuli un pateicu: «Ja neatnāksi, iešu pats pie krustmātes.» Nobijās, atnāca. Raud, pastāstīja: kāds vācietis Šulcs, tāls radinieks, pulksteņmeistars, bagāts un jau gados, izteicis vēlēšanos precēties ar viņu, «lai, kā viņš saka, ir mani aplaimotu, ir pats vecumdienās bez sievas nepaliktu. Viņš teic, ka arī mīlot mani, sen jau esot uz mani cerējis, bet visu laiku klusējis, taisījies bildināt.» Tad Luize man saka: «Saša, viņš ir bagāts, un es varu būt laimīga. Vai tiešām tu gribi izpostīt manu laimi?» Skatos: viņa raud, apkampj mani… Ek, nodomāju, viņa taču runā prātīgi. Kāda jēga precēties ar zaldātu, kaut arī esmu unters? «Nu,» es saku, «Luize, ardievu, lai notiek pēc tava prāta, negribu tavu laimi izpostīt. Bet vai viņš ir skaists?» — «Nē,» šī atbild, «tāds pavecs, ar garu degunu…» Un pati sāk smieties. Šķīros no viņas, nospriedu — neko darīt, liktenis nav lēmis. Otrā rītā aizgāju uz viņa veikalu, adresi Luize bija man pateikusi. Skatos caur logu: vācietis sēž, taisa pulksteņus, gadu viņam tā ap četrdesmit pieci, līks deguns, acis izvalbītas, mugurā fraka, ap kaklu augsta, stīva apkaklīte, pats tāds augstprātīgs. Nospļāvos, gribēju turpat uz vietas logu izsist. Bet ko tas līdzēs, nodomāju. Nav vērts, izlietu ūdeni nevar vairs sasmelt. Metās jau krēsla, kad atgriezos kazarmā, atgūlos gultā un, ticiet vai ne. Aleksandr Petrovič, sāku raudāt…

Nu, tā paiet viena diena, otra, trešā. Ar Luizi nesa tiekos. Bet es pa tam biju dabūjis zināt no kādas paziņas (vecenes, arī veļas mazgātājas, kuru Luize šad tad mēdza apciemot), ka vācietis zinot par mūsu mīlestību, tāpēc arī nolēmis drīzāk meiteni bildināt. Citādi būtu vēl pāris gadiņu pagaidījis. Luizei licis apzvērēt, ka viņa mani izmetīšot no galvas. Un viņš ir krustmāti, ir Luizi esot tā saņēmis rokās, ka abas kļuvušas gluži melnas un maziņas: sak, šis varbūt pārdomāšot, jo pat tagad vēl neesot galīgi izšķīries. Vecene man pateica arī, ka parīt, svētdien, esot ielūdzis abas uz kafiju un ka būšot vēl viens radinieks, vecis, kas agrāk bijis tirgotājs, bet tagad esot nabagāks par nabagu, strādājot nez kādā pagrabā par uzraugu. Dabūjis zināt, ka svētdien viņi varbūt visu izlems, es tā pārskaitos, ka nezināju vairs, kur dēties. To dienu un visu nākamo par to vien domāju. Ar zobiem es to vācieti būtu varējis saplosīt.

Svētdienas rītā, tiklīdz dievkalpojumi bija beigušies, es, vēl neko nedomādams, uzlēcu kājās, uzrāvu mugurā šineli un devos pie vācieša. Cerēju viņus visus sastapt. Bet, tieši kāpēc gāju pie vācieša un ko es tur gribēju teikt, — pats nezinu. Drošības pēc tomēr iebāzu kabatā pistoli. Tā pistolīte bija tikai tāds vecs krāms ar senlaicīgu gaili, vēl puikas gados es ar to šaudījos, bet tagad pistole šaušanai droši vien nemaz vairs nederēja. Tomēi es to pielādēju — domāju, ja mani dzīs ārā, rupji izturēsies, izņemšu pistoli un viņus visus nobiedēšu. Aizeju Darbnīcā neviena nav, visi sēž dibenistabā. Bez viņiem pašiem — neviena cilvēka, mājkalpotāju nekādu. Viņam jau arī bija tikai viena vienīga vāciete — kalpone un

reizē ķēkša. Izeju cauri veikalam, redzu: durvis, kas ved dzīvoklī, — tādas vecas, ar krampīti — ir ciet. Sirds man krūtīs dauzās, apstājos, klausos: runā vāciski. Es no visa spēka speru ar kāju — durvis atsprāgst vaļā. Skatos: galds klāts. Stāv liela kafijas kanna, uz spirta lampiņas vārās kafija. Uzlikti sausiņi, uz otras paplātes — karafe šņabja, siļķe, desa un vēl kaut kāda pudele vīna. Luize un krustmāte, abas uzcirtušās, sēž uz dīvāna. Viņām pretī uz krēsla — pats vācietis, līgavainis, sasukājies, uzvilcis fraku un aplicis stīvu, uz priekšu izlocītu apkaklīti. Bet iesāņus uz krēsla sēž vēl viens vācietis, jau vecs, resns, sirms, un klusē. Kad iegāju iekšā, Luize nobāla. Krustmāte vispirms uzlēca kājās, taču tūliņ apsēdās, bet vācietis sarauca uzacis. Dusmīgs piecēlās un nāca man pretī.

«Ko jūs,» viņš saka, «vēlaties?»

Es sākumā bezmaz apmulsu, bet tad mani pārņēma dusmas.

«Ko vēlos?» es saku. «Uzņem ciemiņu, pacienā ar šņabi! Esmu pie tevis viesos atnācis.»

Vācietis padomāja un sacīja:

«Nu, tad sēdiet ar.»

Es apsēdos.

«Dod,» es saku, «šņabi!»

«Te,» viņš saka, «ir šņabis, dzeriet, lūdzu!»

«Dod man,» es saku, «labu šņabi!» Jutu, ka man jau sanākušas dusmas.

«Tas ir labs šņabis.»

Es apvainojos, ka viņš mani pārāk noliek. Bet visvairāk par to, ka Luize visu redz. Es izdzeru un saku:

«Kāpēc tu esi tik rupjš, vācieti? Esi ar mani draugos! Esmu atnācis pie tevis kā draugs.»

«Es nevar būt jūsu draugs,» šis saka, «jūs ir vienkāršs zaldāts.»

Tad nu man sirds apskrējās.

«Ak tu ķēms tāds,» es saku, «desinieks! Vai tu maz zini, ka kopš šā brīža varu ar tevi darīt visu, ko vien vēlos! Vai gribi, lai tevi nošauju ar pistoli?»

Izņēmu pistoli, nostājos vācieša priekšā un pagriezu stobru viņam tieši pret galvu. Tie sēž ne dzīvi, ne miruši, baidās pat iepīkstēties, bet vecais trīc kā apšu lapa, nesaka ne vārda, bāls kā līķis.

Vācietis bija pārsteigts, taču saņēmās.

«Es no jums nebaidās,» šis saka, «un kā godīgs cilvēks

lūdzu jūs tūliņ izbeigt savus jokus, es no jums nepavisam nebaidās.»

«Tu melo,» es saku, «baidies gan!» Un tiešām — pats neuzdrošinās galvu pagriezt prom no pistoles, tāpat vien paliek sēžam.

«Nē,» viņš saka, «jūs to nekad nedrīkstēs izdarīt.»

«Kāpēc tad,» saku, «es to nedrīkstēs?»

«Tāpēc,» viņš teic, «ka tas jums ir stingri aizliegts un jūs par to bargi sodīs.»

Ne velns to muļķa vācieti nevarēja saprast! Nebūtu viņš pats mani aizkaitinājis, būtu vēl šobaltdien bijis dzīvs, tikai strīda dēļ jau tas notika.

«Tātad, pēc tavām domām,» saku, «es nedrīkstu?»

«Nē-ē.»

«Nedrīkstu?»

«Jūs to nepavisam nedrīkst ar man darīt…»

«Nu tad še tev, muļķadesa!» Un, kā gāžu virsū, tā šis no krēsla zemē. Pārējie kliedz.

Iebāzu pistoli kabatā — un prom biju, bet, kad gāju iekšā cietoksnī, turpat pie vārtiem iemetu pistoli nātrēs.

Pārnācu mājās, atgūlos gultā un domāju: kuru katru brīdi saņems mani ciet. Paiet viena stunda, divas — neņem. Bet pievakarē uznāca tādas skumjas, ka izgāju ārā, katrā ziņā gribēju satikt Luizi. Eju garām pulksteņmeistara veikalam. Skatos: tur cilvēku kā biezs, policija. Es pie vecenes: izsauc Luizi! Brītiņu pagaidījis, redzu: skrien Luize, metas man ap kaklu, raud. «Pie visa,» viņa saka, «es esmu vainīga, tāpēc ka klausīju krustmātei.» Viņa man izstāstīja arī, ka krustmāte tūliņ pēc notikušā gājusi uz mājām, aiz pārbīļa saslimusi un nevienam nav teikusi ne pušplēsta vārda. Pati nevienam neesot stāstījusi un arī viņai aizliegusi stāstīt. Baidās. Lai darot, ko gribot. «Mūs,» viņa saka, «Luize, neviens šodien nav redzējis.» Viņš pat savu kalponi bija aizsūtījis prom, jo baidījās. Uzzinājusi, ka šis grib precēties, tā viņam būtu acis izskrāpējusi. Arī itin neviena zeļļa mājās nebija, visus bija aizsūtījis prom. Pats uzvārīja kafiju, pats arī uzkožamos sagatavoja. Bet radinieks jau pirms tam visu mūžu bija klusējis, neko nebija runājis — un pēc šīsdienas atgadījuma paņēma cepuri un pirmais aizgāja. «Un droši vien arī turpmāk cietīs klusu,» noteica Luize. Tā ari notika. Divas nedēļas mani neviens neņēma ciet, pat nekādas aizdomas uz mani nekrita. Šajās divās nedējās, ticiet vai ne, Aleksandr Petrovič, es visu savu laimi izbaudīju. Katru dienu satikos ar Luizi. Un ja jūs zinātu, kā viņa man pieķērās! Raud. «Es,» viņa saka, «iešu tev līdzi, lai kur tevi aizsūtītu, visu tevis dēj pametīšu!» Es jau domāju atņemt sev dzīvību, tik ļoti man toreiz viņas kļuva žēl. Nu, bet pēc divām nedēļām mani apcietināja. Vecais un krustmāte bija norunājuši uzrādīt mani…

—    Pag, — es pārtraucu Baklušinu, — par to jūs varēja nosūtīt civilās kategorijas katorgā tikai uz kādiem desmit, nu, visaugstākais, divpadsmit gadiem, bet jūs atrodaties īpašajā nodaļā. Kā tas varēja notikt?

—    Nu, tas jau ir pavisam cits stāsts, — Baklušins noteica. — Kad mani ieveda tiesas komisijā, kapteinis tiesas priekšā ņēma un nolamāja mani rupjiem vārdiem. Es nenocietos un pateicu viņam: «Kāpēc tu lamājies? Vai tad neredzi, nelieti, ka sēdi tiesas spoguļa priekšā?» Un tad gāja vaļā pavisam citādi. Mani tiesāja no jauna, par visu kopā piesprieda četri tūkstoši sitienu — un šurp uz īpašo nodaļu. Tai pašā laikā, kad veda sodīt mani, izveda ārā arī kapteini: mani — caur stroju, bet viņu — lai atņemtu dienesta pakāpi un nosūtītu uz Kaukāzu par zaldātu. Uz redzēšanos, Aleksandr Petrovič! Atnāciet gan uz mūsu izrādi!

X Ziemsvētki

Beidzot pienāca arī svētki. Jau pirmssvētku dienā arestanti tikpat kā negāja darbā. Aizgāja tie, kas strādāja darbnīcās, pārējie tikai sastājās izvadē un, kaut arī tika šur tur norīkoti, tomēr gandrīz visi pa vienam vai ba riņos tūliņ atgriezās cietumā, un pēc pusdienām neviens vairs ārā negāja. Un pat no rīta lielākā daļa devās tikās savās, nevis kroņa darīšanās: daži — lai parūpētos pat degvīna piegādi un nodotu jaunus pasūtījumus, citi — lai satiktos ar pazīstamiem drauģeļiem un sievišķiem vai uz svētkiem iekasētu parādus par agrāk pasūtītajiem un veiktajiem darbiem; Baklušins un citi, kas piedalījās izrādē, — lai apstaigātu dažus paziņas, galvenokārt oficieru sulaiņus, un sadabūtu vajadzīgos kostīmus. Citi staigāja apkārt raižu pilnā un rosīgā izskatā vienīgi tāpēc, ka arī citi rosījās un bija noraizējušies, un, lai gan dažs labs, piemēram, zināja, ka nauda ne no kurienes nav gaidāma, tomēr izlikās, it kā arī viņš no kāda saņems naudu, īsi sakot, visi it kā gaidīja, ka rīt notiks kāda pārmaiņa, kaut kas neparasts. Pret vakaru invalīdi, kas arestantu vajadzībās bija gājuši uz tirgu, sanesa bezgala daudz visvisāda ēdamā: liellopu ga]u, sivēnus, pat zosis. Daudzi arestanti, pat vispieticīgākie un taupīgākie, kas visu gadu bija krājuši kapeikas, uzskatīja par savu pienākumu tādas dienas atzīmēšanai atdarīt maku un pienācīgi atgavēties. Rītdiena arestantam bija īsta, neatņemama, ar likumu formāli atzīta svētku diena. Šajā dienā arestantu nedrīkstēja sūtīt darbā, un tādu dienu gadā bija tikai trīs.

Un beidzot, kas zina, cik daudz atmiņu pamodās šo atstumto sirdīs, tādu dienu gaidot! Lielu svētku dienas spilgti iespiežas vienkāršo cilvēku atmiņā no pat bērnības. Tās ir dienas, kad cilvēks atpūšas no smagajiem darbiem, kad ģimene salasās vienkop. Turpretī cietumā atmiņas par šīm dienām droši vien bija mokošas un skumjas. Arestantu cieņa pret svinīgo dienu izvērtās pat zināmā godbijībā; tikai nedaudzi dzīroja, visi bija nopietni un šķita ar kaut ko aizņemti, lai gan daudziem nebija gandrīz nekāda darba. Tomēr kā dīkdieņi, tā dzīrotāji centās saglabāt tādu kā svinīgumu … Smiekli it kā bija aizliegti. Vispār noskaņa kļuva pat sīkumaini un neiecietīgi nervoza; tos, kuri kaut vai nejauši neievēroja vispārējo svinīgo jutoņu, apsauca ar kliedzieniem un lamām un uz tiem dusmojās it kā par necieņu pret pašiem svētkiem. Šī arestantu noskaņa bija apbrīnojama, pat aizkustinoša. Bez iedzimtās godbijības pret lielo dienu arestanti neapzināti juta, ka, svinot šos svētkus, viņi it kā saskaras ar visu sabiedrību, ka viņi tagad nav pilnīgi atstumti, pazuduši cilvēki, atgriezti riecieni, ka arī cietumā ir tāpat kā pie citiem cilvēkiem. Arestanti to juta, tas bija redzams un saprotams.

Arī Akims Akimičs cītīgi gatavojās svētkiem. Viņam nebija atmiņu par ģimeni, jo bija uzaudzis kā bārenis svešā ģimenē un bezmaz no piecpadsmit gadu vecuma sācis strādāt smagu darbu; viņa dzīvē nebija bijuši arī nekādi lielie prieki, jo visu mūžu bija pavadījis kārtīgi, vienmuļi, baidīdamies kaut vai par mata tiesu atkāpties no pienākumiem, kas viņam uzlikti. Viņš nebija arī visai reliģiozs, tāpēc ka tikumība likās nomākusi visas viņa pārējās cilvēciskās dotības un īpatnības, visas kaislības un vēlēšanās, Jaunās un labās. Šā iemesla dēļ viņš gatavojās sagaidīt svinīgo dienu bez kādas šaudīšanās, neuztraucoties un neapgrūtinot sevi ar skumīgām un gluži veltīgām atmiņām, bet ievērojot klusu, konsekventu tiklību, kas viņam piemita tieši tādā mērā, cik bija vajadzīgs pienākuma un reizi par visām reizēm noteikta rituāla izpildīšanai. Akims Akimičs vispār nemēdza daudz domāt. Par kāda fakta nozīmi viņš, liekas, nekad nebija lauzījis galvu, taču noteiktos priekšrakstus izpildīja ar lielu akurātību. Ja rīt Akimam Akimičam pavēlētu darīt pilnīgi pretējo, viņš arī to darītu ar tādu pašu padevību un rūpību, ar kādu bija darījis dienu iepriekš pavisam ko citu. Vienreiz, tikai vienu vienīgu reizi mūžā viņš bija mēģinājis dzīvot pats ar savu prātu — un nokļuvis katorgā. Šī mācība nebija gājusi secen. Un, lai gan liktenis nebija viņam lēmis kaut jel kādreiz saprast, kāda tad īsti bijusi viņa vaina, toties viņš no savas dēkas izlobīja svētīgu pamācību — nekad un nekādos apstākļos neprātot, tāpēc ka prātošanai «viņa prāts par īsu», kā savā starpā izteicās arestanti. Akli izpildīdams rituāla prasības, Akims Akimičs pat uz savu sivēnu, ko viņš piepildīja ar biezputru un izcepa (pats savām rokām, jo prata arī cept), noraudzījās ar sevišķu cieņu, it kā tas būtu nevis parasts sivēns, ko vienmēr var nopirkt un izcept, bet kāds sevišķs — svētku sivēns. Varbūt Akims Akimičs jau kopš bērnības bija pieradis ziemsvētkos redzēt uz galda sivēnu un secināja, ka šai dienai ir vajadzīgs sivēns; un, esmu pārliecināts, ja viņš kaut reizi tādā dienā nebūtu ēdis sivēnu, tad visu mūžu viņu krimstu sirdsapziņas pārmetumi par neizpildītu pienākumu. Pirms svētkiem Akims Akimičs valkāja veco jaku un vecās, kaut arī pieklājīgi salāpītās, toties pagalam nonēsātās bikses. Tagad izrādījās, ka jauno apģērbu, kas bija izsniegts jau pirms mēnešiem četriem, viņš rūpīgi glabājis savā lādītē un nav tam pieskāries, lolodams tīksmīgu nodomu pirmo reizi svinīgi uzvilkt to svētku dienā. Tā viņš arī izdarīja. Jau priekšvakarā izņēma ārā jaunās drēbes, izklāja, apskatīja, notīrīja, appūta un, visu izlabojis, uzlaikoja. Izrādījās, apģērbs bija pašā laikā, viss, kā nākas, jaku varēja cieši sapogāt līdz augšai, apkakle, it kā no kartona darināta, augstu balstīja zodu, turklāt viduklī izveidojās kaut kas līdzīgs mundiera iežmaugai, un Akims

Akimičs aiz prieka pat pasmaidīja platu smaidu un braši pagriezās mazā spogulīša priekšā, ko vaļas brīžos pats savām rokām jau sen bija aplīmējis ar zeltainu apmalīti. Tikai viens āķis pie jakas apkakles it kā nebija īstā vietā. Brīdi padomājis, Akims Akimičs nolēma pāršūt āķi; pāršuva, uzlaikoja atkal, un nu jau bija pavisam labi. Tad salocīja drēbju kārtu, tāpat kā tā bija salocīta pirmīt, un mierīgu sirdi noglabāja līdz rītam lādītē. Galva viņam bija noskūta apmierinoši; tomēr, uzmanīgi apskatījis sevi spogulītī, viņš pamanīja, ka galva it kā nebūtu gluži gluda, ka izlīduši ārā tikko redzami matu rugāji, un viņš nekavējoties aizgāja pie «majora», lai noskūtu galvu, kā pienākas, saskaņā ar noteikumiem. Un, lai gan Akimu Akimiču rīt neviens nebūtu pārbaudījis, viņš noskuva galvu vienīgi sirdsapziņas nomierināšanai, lai tādā dienā būtu izpildīti visi pienākumi. Godbijība pret podziņu, pret uzpleci, pret zīmotni jau no bērnības bija neizdzēšami iespiedusies prātā kā neapstrīdams pienākums, bet sirdī — kā vislielākais skaistums, kādu vien var sasniegt kārtīgs cilvēks. Visu izlabojis, viņš, būdams kazarmas arestantu vecākais, lika atnest sienu un vērīgi sekoja, lai to izbārsta pa grīdu. Tas pats notika arī citās kazarmās. Nezinu, kāpēc, bet uz ziemsvētkiem mūsu kazarmas grīdu vienmēr nobārstīja ar sienu. Tad, paveicis visus darbus, Akims Akimičs pielūdza dievu, apgūlās uz nārām un tūdaļ aizmiga saldā bērna miegā, lai rīt no rīta pamostos pēc iespējas agrāk. Gluži tāpat rīkojās arī pārējie arestanti. Visās kazarmās gulēt gāja agrāk nekā citos vakaros. Parastos vakara darbus šoreiz nestrādāja, par maidaniem nevarēja būt ne runas. Visi gaidīja rītu.

Tas beidzot pienāca. Agri, vēl pirms gaismiņas, tiklīdz atskanēja jundas signāls, atslēdza kazarmas, un ienākušais sardzes unteroficieris, kuram bija jāsaskaita arestanti, apsveica visus svētkos. Arestanti apsveica arī viņu, apsveica laipni un labsirdīgi. Uz ātru roku pielūdzis dievu, Akims Akimičs un daudzi citi, kuriem virtuvē bija savas zosis un sivēni, steigšus gāja apraudzīt, kas ar tiem notiek, kā tos cep, vai viss kārtībā un tā tālāk. Lai gan bija vēl tumšs, pa mūsu kazarmas mazajiem, sniega un ledus aizķepinātajiem lodziņiem varēja redzēt, ka abās virtuvēs visās sešās krāsnīs liesmo spoža, jau pirms gaismiņas iekurināta uguns. Pa pagalmu tumsā šurp un turp jau tekāja arestanti, puskažociņus uzvilkuši vai arī tikai uz pleciem uzmetuši; visi steidzās uz virtuvi. Bet daži — gan ļoti nedaudzi — bija jau paguvuši aiziet pie kroģeriem. Taču tie bija paši nepacietīgākie. Vispār arestanti uzvedās pieklājīgi, rātni un neparasti nosvērti. Nebija dzirdamas ne parastās ķildas, ne parastā lamāšanās. Visi saprata, ka diena ir liela un svētki cildeni. Bija arī tādi, kas aizgāja uz citām kazarmām, lai apsveiktu kādu paziņu. Izpaudās kaut kas līdzīgs draudzībai. Garām ejot aizrādīšu, ka starp arestantiem gandrīz nemaz nebija vērojama draudzēšanās, pat ne tīri personiska, kad viens arestants sadraudzētos ar otru, par vispārēju draudzību jau nu nemaz nerunājot. Pie mums tās nebija gandrīz nemaz, un tā ir raksturīga īpatnība — brīvībā tā nemēdz būt. Pie mums, neskaitot ļoti retus izņēmumus, visi izturējās cits pret citu skarbi, sausi, un tas bija it kā oficiālais, reizi par visām reizēm pieņemtais un nodibi nātais tonis. Arī es izgāju no kazarmas; sāka jau svīst gaismiņa, dzisa zvaigznes, saltajā gaisā cēlās uz augšu tievas garaiņu strūklas. No virtuves krāšņu skursteņiem vēlās dūmu mutuļi. Daži pretimnācēji paši mani labprāt un laipni apsveica svētkos. Es pateicos un apsveicu arī viņus. To vidū bija tādi, kas līdz šim vesela mēneša laikā nebi ja man teikuši vēl neviena vārda.

Pie pašas virtuves mani panāca kāds militārās kazarmas arestants ar plecos uzmestu kažociņu. Jau pagalma vidū viņš mani bija ieraudzījis un sauca: «Aleksandr Petro vič! Aleksandr Petrovič!» Viņš skrēja uz virtuvi un steidzās. Es apstājos un pagaidīju viņu. Tas bija jauns puisis ar apaļu seju, lēnīgām acīm, ļoti nerunīgs; kopš manas ierašanās cietumā viņš man nebija pateicis vēl neviena vārda, nedz arī pievērsis kaut kādu uzmanību, nezināju pat, kā viņu sauc. Viņš aizelsies pieskrēja man klāt, no stājās tieši priekšā un vērās manī ar tādu kā trulu un reizē svētlaimīgu smaidu.

—     Ko jūs vēlaties? — es brīnīdamies jautāju, redzot, ka viņš stāv manā priekšā, smaida, skatās platām acīm bet sarunu neuzsāk.

—     Ir taču svētki… — viņš nomurmināja un, pats sa prazdams, ka vairāk nav par ko runāt, pameta mani un steigšus devās uz virtuvi.

Piebildīšu vēl, ka arī pēc šīs dienas līdz pat manai iziešanai no cietuma mēs ar viņu itin nekad nesatikāmies un nepasacījām viens otram gandrīz ne vārda.

Virtuvē pie karsti sakurinātām krāsnīm arestanti rosījās un grūstījās, tur bija īsta varza. Ikviens uzmanīja savu mantu. Ķēkšas sāka gatavot kroņa ēdienu, jo todien pusdienas bija paredzētas agrāk. Neviens gan ēst vēl nesāka, kaut arī dažam labam būtu jau gribējies, tomēr tika ievērota pieklājība pret citiem. Gaidīja ierodamies mācītāju, jo tikai pēc tam bija paredzēta atgavēšanās. Vēl nemaz nebija tā īsti ataususi gaisma, kad aiz cietuma vārtiem jau sāka skanēt aicinošie jefreitora saucieni: «Pavāri, šurp!» Šie saucieni atskanēja bezmaz ik brīdi un turpinājās gandrīz divas stundas. Tika saukti virtuves pavāri, lai saņemtu dāvanas, ko uz cietumu nesa no visām pilsētas malām. Tās tika nestas neiedomājamos daudzumos, un starp tām bija veģi, baltmaizes kukuji, biezpienmaizītes, medus rauši, krējuma maizītes, bliņas un citi aizdaroti cepumi. Manuprāt, visā pilsētā — nevienā tirgotāju un citu pilsētnieku ģimenē — nebija tādas namamātes, kas nebūtu atsūtījusi savu cepumu, lai lielajos svētkos apsveiktu «nelaimīgos» un ieslodzītos. Bija bagātīgas dāvanas — lielā skaitā atsūtīti aizdaroti, no visbaltākajiem miltiem cepti kukuļi. Bija arī ļoti nabadzīgas dāvanas — kaut kāds lēts veģītis un pāris no rudzu miltiem ceptu, tik tikko ar krējuma kārtiņu apziestu maizīšu. Tā jau bija nabaga cilvēka dāvana nabagam no pēdējā, kas pašam ir. Viss tika pieņemts ar vienlīdz sirsnīgu pateicību, nešķirojot ne dāvanas, ne dāvinātājus. Arestanti ņēma nost cepures, zemu klanījās, apsveica svētkos un nesa dāvanas uz virtuvi. Kad bija jau sakrājušās veselas kaudzes sadāvināto cepumu, tika izsaukti kazarmu vecākie, un tie tad sadalīja visu vienlīdzīgās daļās pa kazarmām. Nebija ne strīdu, ne lamu, viss tika dalīts godīgi, līdzīgās daļās. To, kas pienācās mūsu kazarmai, sadalīja jau pie mums; dalīja Akims Akimičs un vēl viens arestants, dalīja paši savām rokām un paši pasniedza katram. Nevienam nebija ne mazāko iebildumu, nevienam nenāca ne prātā kādu apskaust; visi palika apmierināti; pat aizdomas nevarēja rasties, ka dāvanas varētu noslēpt vai sadalīt nevienlīdzīgi. Nokārtojis savas darīšanas virtuvē, Akims Akimičs sāka vilkt mugurā jaunās drānas, apģērbās, kā pieklājas, svinīgi, neatstādams neaizāķētu nevienu āķīti, un apģērbies tūliņ sāka pa īstam lūgt dievu. Viņš skaitīja lūgšanas diezgan ilgi. Uz dievlūgšanu bija jau sastājušies daudz arestantu, lielākoties gados vecākie. Ļoti daudzi jaunieši dievu nelūdza, varbūt vienīgi mostoties no miega, kāds pat svētku dienā pārmeta tikai krustu. Beidzis lūgt dievu, Akims Akimičs pienāca man klāt un ar zināmu svinīgumu apsveica mani svētkos. Es tūliņ ielūdzu viņu uz tēju, bet viņš mani — nogaršot sivēnu. Mazliet vēlāk atsteidzās arī Petrovs, lai mani apsveiktu. Viņš laikam bija jau iemetis un, kaut gan atskrēja aizelsies, neko daudz nepateica, tikai brītiņu it kā gaidīdams pastāvēja manā priekšā un drīz vien aizgāja uz virtuvi. Pa to laiku militārajā kazarmā gatavojās uzņemt mācītāju. Sī kazarma bija iekārtota citādi nekā pārējās: tajā nāras stiepās gar sienām, nevis pa vidu, kā visās citās kazarmās, tā ka cietumā tā bija vienīgā telpa, kurai vidus brīvs. Droši vien šī kazarma bija ar nolūku iekārtota tā, lai vajadzības gadījumos tajā varētu sapulcināt arestantus. Telpas vidū nolika galdiņu, pārklāja to ar tīru dvieli, uz tā novietoja svētbildi un aizdedzināja eļļas lampiņu. Beidzot ieradās mācītājs ar krustu un svētīto ūdeni. Noskaitījis lūgšanu un nodziedājis svētbildes priekšā, viņš pagriezās pret arestantiem, un visi ar patiesu bijāšanu gāja klāt un skūpstīja krustu. Pēc tam mācītājs apstaigāja visas kazarmas un apslacīja tās ar svētīto ūdeni. Virtuvē uzslavēja mūsu cietuma maizi, kas labās garšas dēļ bija izdaudzināta visā pilsētā, un arestanti tūliņ izteica vēlēšanos nosūtīt viņam divus kukuļus nupat izceptās svaigās maizes; to aiznešanai nekavējoties norīkoja vienu no invalīdiem. Krustu izvadīja tikpat godbijīgi, kā sagaidīja, un gandrīz tūliņ pēc tam ieradās placmajors un komandants. Mūsu komandantu labi ieredzēja un pat cienīja. Placmajora pavadībā viņš apstaigāja visas kazarmas, visus apsveica svētkos, iegāja virtuvē un nogaršoja cietuma kāpostu zupu. Tā bija iznākusi varena — tādai dienai par godu bija atvēlēts gandrīz pa vienai mārciņai liellopu gaļas uz katru arestantu. Bez tam tika izvārīta prosas biezputra, arī eļļas bija atliku likām. Izvadījis komandantu, placmajors lika sākt pusdienošanu. Arestanti centās nerādīties viņam acīs. Visiem derdzās majora ļaunais skatiens no briļļu apakšas, šis skatiens ari tagad šaudījās pa labi un pa kreisi, vai neieraudzīs kādu nekārtību, vai nepagadīsies kāds vainīgais.

Sāka pusdienot. Akima Akimiča sivēns bija izcepts lieliski. Nekādi nevaru izskaidrot, kā tas notika: tūliņ pēc placmajora aiziešanas — apmēram pēc minūtēm piecām saradās neparasti daudz piedzērušo, turpretī vēl pirms piecām minūtēm visi bija gandrīz pilnīgi skaidrā. Kļuva redzamas daudzas piesarkušas un starojošas sejas, parādījās balalaikas. Uz visu dienu salīgtais polītis ar vijoli jau staigāja pakaļ kādam dzīrotājam un čīgāja jautrus dančus. Sarunas kļuva arvien trokšņainākas, skurbums — arvien manāmāks. Taču pusdienas pagāja bez lielām nekārtībām. Visi bija paēduši. Daudzi gados vecākie un nosvērtākie tūliņ likās gulēt, ko darīja arī Akims Akimičs, laikam uzskatīdams, ka lielos svētkos pēc pusdienām katrā ziņā jāliekas uz auss. Starodubjes vecticībnieku sirmgalvis mazliet nosnaudies uzlīda uz krāsns, atvēra savu grāmatu un līdz pat vēlai naktij lūdza dievu, gandrīz nepārtraukti skaitīdams lūgšanas. Viņam bija smagi skatīties uz «kauna lietu», kā viņš sauca arestantu vispārējo dzīrošanu. Visi čerkesi apsēdās uz lieveņa un ar interesi, bet reizē arī zināmu riebumu noskatījās uz piedzērušajiem. Es sastapu Nurru. «Jaman, jaman!» viņš man sacīja, dievbijīgā sašutumā šūpodams galvu. «U, jaman! Allahs būs dusmīgs!» Isajs Fomičs spītīgi un augstprātīgi aizdedzināja savā kaktā sveci un sāka strādāt, acīm redzami izrādīdams, ka viņam svētki bijuši nebijuši. Šur tur pa kaktiem sākās maidani. No invalīdiem neviens nebaidījās, bet, lai neieraudzītu unteroficieris, kurš pats centās neko neredzēt, izlika sargus. Sardzes oficieris pa visu dienu cietumā iegriezās reizes trīs. Bet piedzērušies slēpās, maidani, oficierim parādoties, tika pārtraukti, un arī viņš pats, likās, bija nolēmis nepievērst uzmanību sīkām nekārtībām. Piedzeršanos todien jau uzskatīja par sīku nekārtību. Līksmošana pamazām pieņēmās spēkā. Sākās arī ķīviņi. Lielum lielā daļa tomēr palika nedzēruši, un tie tad arī pieskatīja iereibušos. Toties dzīrotāji meta bez mēra. Gazins triumfēja. Viņš pašapmierināti staigāja ap savām nārām, zem kurām bija droši pārvietojis pirms tam kaut kur apslēptā vietā — sniegā aiz kazarmām — glabāto degvīnu, un, viltīgi smīnēdams, noraudzījās uz patērētājiem, kas nāca pie viņa. Viņš pats bija skaidrā, nebija dzēris ne pilītes. Gazins bija nolēmis uzdzīvot svētku beigās, iepriekš izvilcis no arestantu kabatām pēdējo naudiņu. Kazarmās skanēja dziesmas. Taču dzeršana jau pārvērtās reibuma tvanā, un no dziesmām nebija vairs tālu līdz asarām. Daudzi staigāja apkārt paši ar savām balalaikām, kažokus uz pleciem uzmetuši, stīgas braši trinkšķinādami. īpašajā nodaļā bija pat noorganizējies apmēram astoņu cilvēku liels koris. Tas lieliski dziedāja balalaiku un ģitāru pavadījumā. Tieši tautas dziesmu dziedāja maz. Atceros tikai vienu, braši nodziedātu:

Vakarvakarā Dzīrēs biju es.

Šeit es izdzirdēju šīs dziesmas jaunu variantu, ko agrāk nebiju dzirdējis. Dziesmas beigās tika pievienotas dažas vārsmas:

Man, jaunam meitēnam, Māja tīri uzkopta: Nomazgāju karotes, Sametu tad kāpostos; Nokasīju stenderes, Izcepu sev pīrāgus.

Dziedāja lielākoties tā saucamās arestantu dziesmas, kas gan visas bija zināmas. Viena no tām — «Senāk …» — bija humoristiska, kas apdziedāja to, kā cilvēks agrāk brīvībā līksmojis un dzīvojis kā kungs, bet tagad nokļuvis cietumā. Tika dziedāts par to, kā viņš agrāk ēdis «blamanžē» un uzdzēris virsū «šenpanieti», bet tagad —

Dod kāpostus man ūdeņainus, Un ēdu, tā ka ausis kust.

Bieži tika dziedāta arī pārāk labi pazīstamā

Agrāk — puisi* — priecājos un smēju, Pašam bija kapitāliņš savs. Kapitālu drīz vien pazaudēju, Nebrīvē nu jāgrauž kumoss sauss., •

un tā tālāk. Tikai pie mums izrunāja nevis «kapitāls», bet «kopitāls», atvasinot vārdu no «taupīt»[15] . Dziedāja arī žēlabainās. Viena bija īsta katordznieku dziesma, arī laikam izplatīta:

Atkal klāt ir stunda skaļā — Bungām rībot, uzaust rīts. Vecākais ver durvis vajā, Skrīveris nāk pārbaudīt

Paslēpti mēs sienu krātā.

Ak, tu dzīve, dzīvītei

Dievs tas kungs, mums stāvi klātu,

Nezudīsim arī te.

Kādu citu dziedāja vēl skumīgāk, tomēr skaistā meldijā; to droši vien sacerējis kāds izsūtītais; vārdi bija salkani un diezgan nemākulīgi savirknēti. No šīs dziesmas es tagad atceros tikai dažus pantiņus:

Vairs dzimteni nekad, nekad Man acis neredzēs.

Te mokās ies pēc gada gads, Kaut gan bez vainas es.

Kliedz ūpis, melna nakts kad tumst, Un atbalss tālē zūd.

Sirds krūtīs sāp, sirds krūtīs skumst, Ka nevaru tur būt.

Šo dziesmu pie mums dziedāja bieži, taču ne kori, bet savā nodabā. Gadījās, ka no darba brīvajā laikā kāds iziet uz kazarmas lieveņa, apsēžas, iegrimst domās, atspiež galvu rokā un sāk dziedāt šo dziesmu augstā falsetā. Klausoties tā vien šķiet, ka sirdi rauj no krūtīm laukā. Balsis mums bija diezgan labas.

Pa tam sāka jau krēslot. Dzeršanai un dzīrošanai cauri bija jaušamas skumjas, ilgas un dvingains neprāts. Arestants, kas pirms stundas bija smējies, tagad kaut kur pārdzēries raudāja. Daži bija paguvuši jau pāris reižu izkauties. Citi, bāli, tikko kājās turēdamies, slaistījās pa kazarmām, meklēdami kašķi. Turpretī tie, kuri dzērumā nemēdza kauties, velti meklēja draugus, lai viņiem izkra tītu sirdi un izraudātu savas dzērāja bēdas. Visi šie na baga ļaudis bija gribējuši palīksmot, pavadīt lielos svēt kus jautri, un — ak dievs! — cik smaga un skumīga kļuva šī diena gandrīz ikvienam. Katrs pavadīja to, it kā vilies kādās cerībās. Petrovs vēl pāris reižu iegriezās pie manis. Viņš visu dienu dzēra ļoti maz un bija gandrīz pilnīgi skaidrā. Taču līdz pat pēdējam brīdim Petrovs gaidīja kaut ko tādu, kam katrā ziņā vajadzēja notikt, kaut ko neparastu, svētdienīgu, ļoti jautru. Lai gan Petrovs par to nemaz neieminējās, tas bija redzams no viņa acīm. Petrovs bez mitas mētājās pa kazarmām. Tomēr nekas sevišķs nenotika, bija vērojama vienīgi dzeršana, muļķīga piedzērušo lamāšanās un dullas galvas. Sirotkins tāpat klaiņoja apkārt pa visām kazarmām, tērpies jaunā, sarkanā kreklā, glīts, tīrs, un šķita, ka arī viņš klusībā naivi kaut ko gaida. Pamazām kazarmās kļuva neciešami un riebīgi. Protams, bija arī daudz komiska, tomēr man nez kāpēc bija skumīgs prāts un žēl visu šo arestantu, viņu vidū kļuva smaga sirds un trūka elpas. Rau, divi arestanti strīdas, kuram no abiem jāizmaksā. Redzams, viņi ķīvējas jau ilgi un paguvuši pat sanākt naidā. Sevišķi vienam jau sen nez kāpēc ir zobs uz otru. Viņš sūdzas un, mēlei mežģījoties, cenšas pierādīt, ka otrs izturējies pret viņu netaisni: pērnajā metenī ticis pārdots kaut kāds puskažoks, savā laikā ievilkta nez kāda nauda. Bez tam noticis vēl kaut kas … Strostētājs ir gara auguma un muskuļains puisis, diezgan gudrs, lēnīgs, bet piedzēries cenšas būt draudzīgs un izstāstīt savas bēdas. Viņš arī lamājas un izsaka pārmetumus it kā tikai tāpēc, lai pēc tam vēl stingrāk salīgtu ar strīdnieku mieru. Otrs ir drukns, plecīgs, neliela auguma, apaļu seju, viltīgs un glums. Viņš dzēris varbūt pat vairāk nekā biedrs, bet iereibis tikai mazdrusciņ. Tas ir vīrs ar raksturu, tiek uzskatīts par bagātu, bet viņam nez kāpēc izdevīgi pašreiz nekaitināt ekspansīvo draugu, un viņš ved to pie kroģera; draugs apgalvo, ka otra pienākums esot izmaksāt, «ja vien tu esi godīgs cilvēks».

Kroģeris, cienīdams pasūtītāju un reizē mazliet nicinādams ekspansīvo draugu, jo tas nedzer par savu naudu, bet tam izmaksā, paņem un ielej kausiņu degvīna.

—    Nē, Stjopka, tu man esi parādā, — saka ekspansīvais draugs, redzēdams, ka guvis virsroku. — Tāpēc tas ir tavs pienākums.

—    Es jau nu neiešu te ar tevi runāt tukšu! — atbild Stjopka.

—    Nē, Stjopka, tu esi netaisns, — pirmais paliek pie sava, ņemdams no kroģera kausiņu, — jo tu man esi naudu parādā. Tev nav kauna, un tu man kā blēdis skaties baltām acīm garām. Tu esi nelietis, Stjopka, ja gribi zināt. Vārdu sakot — nelietis!

—    Ko nu žvanksti, nelaisti ārā šņabi! Ja tev parāda godu un pacienā, tad dzer! — kroģeris uzkliedz ekspansīvajam draugam. — Nestāvēšu tev te klāt līdz rītam!

—    Gan jau izdzeršu, ko tu kliedz! Apsveicu svētkos, Stepan Dorofejič! — viņš pieklājīgi, mazliet paklanīdamies, kausiņu rokās turēdams, uzrunā Stjopku, kuru nupat bija apsaukājis par nelieti. — Dzīvo vesels simt gadu, neskaitot to laiku, ko esi jau nodzīvojis! — Viņš izdzēra, nokrekšķinājās un noslaucīja muti. — Agrāk, brālīši, es daudz varēju turēt, — viņš ar svinīgu nopietnību piebilda, uzrunādams it kā visus, nevis kādu atsevišķi. — Bet tagad jau, redzams, tuvojas vecums. Pateicos, Stepan Dorofejič!

—    Ne par ko.

—    Es tev, Stjopka, nemitēšos to atkārtot… Lai gan tu pret mani esi izturējies kā pēdīgais nelietis, teikšu tev…

—    Bet es tev, dzēruma baļļa, gan ko pateikšu, — pacietību zaudējušais Stjopka pārtrauc. — Klausies un iegaumē katru manu vārdu! Sadalīsim pasauli uz pusēm: tev viena, man otra puse. Ej un nerādies man vairs acīs! Apnicis!

—    Tātad naudu neatdosi?

—    Kādu naudu, žūpa tāds?

—    Ja tu viņā saulē pats nāktu pie manis un gribētu atdot — neņemšu! Mana naudiņa bija sūrā, grūtā darbā nopelnīta. Aizrijies viņā saulē ar manām piecām kapeikām!

—    Ej pie velna!

—    Nesūti mani, ej pats!

—    Taisies, ka tieci

—    Nelietis!

—    Razbainieks!

Un atkal iet vaļā lamāšanās, vēl nešpetnāka nekā pirms izmaksāšanas.

Uz nārām atsevišķi sēž divi draugi: viens — gara auguma, plecīgs, gaļīgs, īsts miesnieks. Seja sarkana, viņš bezmaz raud, jo ir ļoti aizkustināts. Otrs — vārgs, tieviņš, vājš, ar garu degunu, no kura, šķiet, kaut kas pil, un mazām, uz zemi nodurtām cūkas ačelēm. Tas ir smalkjūtīgs un izglītots cilvēks, savā laikā bijis skrīveris un raugās uz draugu mazliet no augšas, kas tam sirds dziļumos ir ļoti nepatīkami. Viņi visu dienu kopā dzēruši.

—    Viņš man uzdrošinājās! — kliedz resnais draugs, ar kreiso roku aptvēris, stingri šūpodams skrīvera galvu. «Uzdrošinājās» — nozīmē iesita. Gaļīgais, kas pats ir bijis unteroficieris, klusībā apskauž izdēdējušo draugu, tāpēc abi viens otra priekšā dižojas ar smalku izteiksmes veidu.

—          Bet es saku: arī tev nav taisnība … — dogmatiski iesāk skrīveris, stūrgalvīgi nepaceldams acu un augstprātīgi skatīdamies grīdā.

—   Viņš man uzdrošinājās, dzirdi! — pārtrauc resnis, vēl vairāk burnīdams mīļo draugu. — Tu man tagad viens pats esi palicis — dzirdi? Tāpēc es tev vienīgajam saku: viņš man uzdrošinājās!

—    Bet es vēlreiz teikšu: tik šķidra taisnošanās, mīļais draugs, dara vienīgi kaunu tavai galvai! — smalkā un laipnā balstiņā iebilst skrīveris. — Labāk piekriti man, mīļais draugs: visas šīs dzeršanas pamatā ir tava paša rakstura nepastāvība . ..

Gaļīgais draugs mazliet atgāžas atpakaļ, stulbi raugās ar dzērāja acīm uz pašapmierināto skrīverīti un pēkšņi, gluži negaidot no visa spēka gāž ar savu milzīgo dūri pa mazo skrīverīša seju. Ar to tad arī beidzas draudzība, kas ilgusi veselu dienu. Mīļais draugs bez samaņas nogāžas zem nārām …

Tad mūsu kazarmā ienāk mans paziņa no īpašās nodaļas, bezgala labsirdīgs un jautrs vīrs, diezgan gudrs, miermīlīgi zobgalīgs un neparasti vientiesīgs pēc izskata. Tas pats, kurš manā pirmajā cietumniecības dienā virtuvē, pusdienas ēzdams, bija taujājis, kur dzīvo bagātnieks, apgalvojis, ka esot cilvēks «ar anbīciju», un kopā ar mani dzēris tēju. Viņam ir gadu četrdesmit, neparasti bieza lūpa un liels, gaļīgs, piņņains deguns. Rokās balalaika, ko viņš nevērīgi trinkšķina. Viņam kā aste pakaļ vilkās sīks arestantiņš ar lielu galvu; mazo es līdz tam gandrīz nepazinu. Viņam gan arī neviens cits nepievērsa nekādu uzmanību. Arestantiņš bija visai dīvains, nevienam neuzticējās, vienmēr klusēja un likās nopietns, gāja strādāt skroderdarbnīcā un, acīm redzot, centās turēties atsevišķi un ne ar vienu nepīties. Turpretī tagad piedzēries kā ēna sekoja Varlamovam. Viņš bija briesmīgi uztraucies, mētājās rokām, sita ar dūri pa sienu, pa nārām un pat bezmaz raudāja. Varlamovs, šķita, nelikās par viņu ne zinis, it kā tāda nemaz te nebūtu. Zīmīgi, ka pirms tam šie divi cilvēki tikpat kā nemaz nebija sagājušies, viņiem ne darba, ne rakstura ziņā nav nekā kopēja. Arī kategorijas dažādas, un katrs dzīvo savā kazarmā. Mazo arestantu sauca par Bulkinu.

Varlamovs, mani ieraudzījis, pasmaidīja platu smaidu. Es sēdēju uz savām nārām pie krāsns. Viņš nostājās mazliet atstatu man pretī, brīdi padomāja, sagrīļojās, nedrošiem soļiem pienāca man klāt, braši izslēja visu augumu un, tikko pieskārdāmies stigām, nodeklamēja rečitatīvā, ar zābaku klusi piesizdams takti:

Spulgacīte, sārtvaidzī te, Dzied kā lakstīgala rītā

Mana mīļota. Apvilkusi zīda kleitu, Draiskojas un līksmi smej tā, Ļoti skaista tā.

Si dziesma, likās, izveda Bulkinu no pacietības; viņš sāka vicināt rokas un, pievērsdamies visiem, kliedza:

—    Viņš jau melo, brālīši, melo vienā melošanā! Viņa runā nav neviena vārda patiesības, meli vien!

•— Sveicinu vecīti Aleksandru Petroviču! — noteica Varlamovs un, blēdīgi smiedamies un skatīdamies man acīs, bezmaz līda bučoties. Viņš bija krietni dūšā. Teicienu «Sveicinu vecīti tādu un tādu» lieto vienkāršā tauta visā Sibīrijā, kaut arī uzrunātajam būtu tikai divdesmit gadu. Vārds «vecītis» nozīmē kaut ko pagodinošu, pieklājīgu, pat glaimīgu.

—    Nu, Varlamov, kā klājas?

—    Tā pamazītiņām. Tik tas par svētkiem priecājas, kas jau no rīta piedzeras. Neņemiet nu, lūdzu, ļaunā! — Varlamovs runāja mazliet dziedošā balsī.

—    Tie ir meli, viņš atkal melo! — iekliedzās Bulkins, izmisīgi sizdams ar roku pa nārām. Bet Varlamovs, šķita, bija noņēmies nelikties gar viņu ne zinis, un tas izskatījās ļoti komiski, jo Bulkins ne no šā, ne no tā bija piesējies Variamovam jau no paša rīta tieši tādēļ, ka Varlamovs, kā viņam bija licies, «melo vienā melošanā». Bulkins sekoja Variamovam kā ēna, piesējās katram viņa vārdam, lauzīja rokas, apdauzīja tās gar sienām un nārām gandrīz līdz asinīm; pārliecība, ka Varlamovs «melo vienā melošanā» sagādāja Bulkinam acīm redzamas ciešanas. Ja viņam uz galvas būtu bijuši mati, tad aiz bēdām būtu tos laikam izrāvis. It kā Bulkins būtu uzņēmies pienākumu atbildēt par Varlamova rīcību, it kā visi Varlamova trūkumi gultos uz viņa sirdsapziņas. Bet tur jau bija tas joks, ka Varlamovs pat neskatījās uz Bulkinu.

—    Viņš melo vienā melošanā! Nevienam viņa vārdam nevar ticēt! — kliedza Bulkins.

—          Un kas tev par daļu? — arestanti smiedamies atsaucās.

—          Es jums, Aleksandr Petrovič, teikšu, ka savā laikā biju |oti skaists un meitas mani ļoti mīlēja … — Varlamovs pēkšņi ne no šā, ne no tā iesāka.

—          Meli! Atkal melo! — Bulkins viņu pārtrauca spiedzīgā balsī.

Arestanti smējās pilnā kaklā.

—          Bet es meiču priekšā dižojos: mugurā man sarkans krekls, kājās kokvilnas samta bikses, guļu kā viens grāfs Pudeļbrālis, proti, pilns kā mārks, vārdu sakot — ko vien vēlaties.

—   Meli! — Bulkins noteikti apliecina.

—          Tolaik biju no tēva mantojis divstāvu mūra ēku. Nu, divu gadu laikā es tos abus stāvus arī notriecu, palika man vienīgi vārti bez stabiem. Ko lai dara — nauda ir kā putns: atlaižas un atkal aizlido.

—    Meli! — vēl noteiktāk apliecina Bulkins.

—          Tad nu nesen aizrakstīju radiem no šejienes žēlabainu lūgumu — varbūt atsūtīs naudiņu. Jo bija izrunāts, ka es neesot vecākus klausījis un godā turējis. Nu jau septītais gads, kopš aizrakstīju.

—    Un atbildes nav? — es smiedamies jautāju.

—           Nu, ka nav, — viņš atbildēja, pats pēkšņi sākdams smieties un bāzdams degunu arvien tuvāk man pie sejas. — Man, Aleksandr Petrovič, te ir viena mīļākā …

—    Jums? Mīļākā?

—           Onufrijevs nesen vēl man pateica: «Kaut arī manējā ir bakurētaina, neglīta, toties tērpu viņai, cik uziet. Bet tavējā ir glīta, tomēr ubadze, ar tarbu apkārt staigā.»

—    Vai tas tiešām tiesa?

—           Patiesi ubadze! — viņš atbildēja un sāka klusi smieties. Arī kazarmā atskanēja smiekli. Tiešām — visi zināja, ka viņš sapinies ar kādu ubadzi un pusgada laikā iedevis tai pavisam desmit kapeiku.

—          Nu, un tad? — es jautāju, gribēdams beidzot tikt no Varlamova vaļā.

Viņš brīdi klusēja, mīlīgi paskatījās uz mani un maigā balsī sacīja:

—          Vai sakarā ar to jums nelabpatiktu izmaksāt man vienu mēriņu? Es taču, Aleksandr Petrovič, šodien tēju vien esmu dzēris, — viņš aizkustināts piebilda, ņemdams naudu. — Un es to tēju tā satempos, ka uznāca dusulis, bet vēderā klunkšķ kā pudelē …

Pa to laiku, kamēr Varlamovs ņēma naudu, Bulkina morālais sašutums, likās, sasniedza augstāko pakāpi. Viņš žestikulēja kā negudrs, bezmaz raudāja.

—    Labie ļaudis! — viņš, zaudējis pašsavaldīšanos, kliedza, pievērsies visai kazarmai. — Paskatieties uz viņu! Melo vienā melošanā! Katrs viņa vārds ir meli!

—    Un kas tev par daļu? — sauc arestanti, brīnīdamies par viņa negantajām dusmām. — Tāds kā dulns!

—    Neļaušu melot! — kliedz Bulkins, acis zibinādams un cik spēka dauzīdams ar dūri pa nārām. — Negribu, ka viņš melo!

Visi smejas. Varlamovs paņem naudu, atsveicinās no manis un vaibstīdamies steidzas ārā no kazarmas, protams, pie kroģera. Un šai brīdī, liekas, pirmoreiz pamana Bulkinu.

—    Nu, iesim! — Varlamovs, apstādamies durvīs, saka Bulkinam, it kā tas viņam tiešām būtu bijis vajadzīgs. — Knoķis! — viņš nicinoši piebilst, palaizdams apbēdināto Bulkinu pa priekšu un atsākdams trinkšķināt balalaiku …

Kāpēc gan aprakstīt šo skurbumu! Smacīgā diena beidzot ir galā. Arestanti uz nārām laižas smagā miegā. Pa miegam viņi runā un murgo vēl vairāk nekā citās naktīs. Šur tur vēl sēž pie maidaniem. Sen gaidītie svētki pagājuši. Rīt atkal darbdiena, atkal jāiet strādāt…

XI Izrāde

Trešās svētku dienas vakarā notika mūsu teātra pirmā izrāde. Priekšdarbu droši vien bija daudz, taču aktieri visu uzņēmās uz sevi, tā ka mēs, pārējie, pat nezinājām, kas ir jau paveikts un ko pašreiz dara, nezinājām pat lāgā, ko izrādīs. Aktieri visās šajās trijās dienās, iedami darbos, centās sadabūt pēc iespējas vairāk kostīmu. Baklušins, sastapdamies ar mani, aiz prieka knipjus vien sita. Liekas, arī placmajors bija noskaņots labvēlīgi. Mums gan nebija skaidrs, vai viņš par teātri ko zina. Ja zināja, vai tad bija atļāvis to oficiāli jeb vai tikai nolēmis klusēt, atmezdams arestantu izpriecai ar roku, un, protams, piekodinājis, lai viss būtu pēc iespējas kārtībā? Manuprāt, viņš zināja par teātri, nevarēja nezināt; taču iejaukties negribēja, saprazdams — ja izrādi aizliegs, var notikt kas ļaunāks: arestanti sāks rīkot tračus un žūpot — tāpēc daudz labāk, ja viņi ar kaut ko būs aizņemti. Es gan piedēvēju placmajoram šādas domas vienīgi tāpēc, ka tās būtu visgudrākās, vispareizākās un visprātīgākās. Varētu teikt pat tā: ja arestantiem svētkos nebūtu bijis teātra vai citu kādu tamlīdzīgu nodarbību, tad pašai priekšniecībai būtu vajadzējis tās izdomāt. Bet, tā kā mūsu placmajora domāšanas veids bija pilnīgi pretējs tam, kā mēdz domāt pārējā cilvēku daļa, tad ļoti iespējams, ka uzņemos uz sevi lielu grēku, iedomādamies, ka viņš zināja par teātri un bija to atļāvis. Tādam cilvēkam kā placmajors visur vajadzēja kādu apspiest, kaut ko atņemt, kādam ko aizliegt, īsi sakot, parādīt savu varu. Šai ziņā viņš bija pazīstams visā pilsētā. Kas viņam daļas, ka tieši šo aizliegumu dēļ cietumā var izdarīt palaidnības? Par palaidnībām paredzēti sodi (spriež tādi kā mūsu placmajors), bet pret blēžiem arestantiem vienīgais līdzeklis ir stingrība un neatlaidīga, burtiska likuma piemērošana. Šie garā nabagie likuma pildītāji nekādi nesaprot un nav spējīgi saprast, ka likuma burta izpildīšana vien, neizprotot likuma jēgu un garu, var radīt tikai nekārtības un nekad neko citu nav radījusi. «Likumā paredzēts — ko vēl vairāk?» viņi saka un patiesi brīnās, ka no viņiem prasa ne vien likumu zināšanu, bet arī veselu saprātu un skaidru galvu. Taču tieši skaidra galva daudziem no viņiem šķiet lieks un nepieļaujams greznums, neciešams apgrūtinājums.

Lai būtu kā būdams, vecākais unteroficieris pret arestantu gatavošanos nekādus iebildumus necēla, bet tiem tikai tas bija vajadzīgs. Teikšu pavisam noteikti, ka teātris un pateicība, ka izrādi atļāva, bija par iemeslu tam, ka svētku laikā cietumā nenotika nekādas lielākas nekārtības: neviens bīstams strīds, neviena zādzība. Es savām acīm redzēju, kā paši arestanti savaldīja dažus iereibušos vai strīdniekus vienīgi tāpēc, lai netiktu aizliegts teātris Unteroficieris lika arestantiem apsolīt, ka viņi būs mierīgi un uzvedīsies godīgi. Arestanti ar prieku piekrita un svēti izpildīja solījumu; viņiem ļoti glaimoja arī tas, ka viņu solījumam tic. Jāsaka gan, ka priekšniecībai teātra atlaušana neradīja nekādus sarežģījumus. Pirms izrādes sēdvietas nenorobežoja, skatuvi uzcēla un nojauca pavisam kādas ceturtdaļstundas laikā. Izrāde turpinājās pusotras stundas, un, ja pēkšņi no augšas būtu dota pavēle to pārtraukt, — tas tiktu izdarīts vienā mirklī. Kostīmi bija noslēpti arestantu lādēs. Taču, iekāms aprakstu, kā teātris bija noorganizēts un tieši kādi bija kostīmi, parunāšu par teātra afišu, proti, par to, ko bija paredzēts uzvest.

Patiesībā rakstītas afišas nemaz nebija. Uz otro un trešo izrādi vienu gan Baklušins uzrakstīja oficieru kungiem un vispār augstākas kārtas apmeklētājiem, kas bija pagodinājuši mūsu teātri ar ierašanos jau pirmajā izrādē. Proti, no kungiem parasti nāca sardzes oficieris, un reiz bija iegriezies pats dežurējošais sardžu priekšnieks. Vienreiz bija iegriezies arī inženieroficieris. Šādiem apmeklētājiem tad arī bija domāta afiša. Arestanti loloja cerību, ka cietuma teātra slava aizskanēs ne vien tālu cietoksnī, bet pat pilsētā, vēl jo vairāk tāpēc, ka tur teātra nebija. Runāja, ka esot noorganizējusies kāda amatieru trupa tikai vienai izrādei — un tas arī viss. Arestanti kā bērni priecājās par katru mazāko panākumu, izrādīja pat godkāri. «Kas zina,» klusībā domāja un savā starpā runāja arestanti, «varbūt tiešām uzzinās ari pati augstākā priekšniecība, atnāks paskatīties un redzēs, kādi tie arestanti īsti ir. Tā nebūs parastā zaldātu izrāde ar kaut kādiem izbāztiem ērmiem, peldošām laivām, uz pakaļkājām staigājošiem lāčiem un kazām. Mums būs aktieri, īsti aktieri, kas spēlēs kungu komēdijas; tāda teātra pat pilsētā nav. Runā, ka pie ģenerāļa Abrosimova esot notikusi viena izrāde un notikšot vēl: nu, varbūt gūs panākumus vienīgi ar kostīmiem, bet, kas attiecas uz runāšanu, tad nevar vis zināt, kā būs salīdzinājumā ar mūsējiem. Varbūt uzzinās arī gubernators un — viss kas var gadīties — pats gribēs atnākt paskatīties. Pilsētā taču teātra nav…» Vārdu sakot, arestantu fantāzija — it īpaši pēc pirmajiem panākumiem — svētku beigās uzlidoja visai augstu, bezmaz līdz apbalvojumiem vai soda laika samazināšanai, lai gan reizē ar to paši gandrīz tūliņ pēc tam sāka par sevi labsirdīgi zoboties. Vārdu sakot, tie bija bērni, īsti bērni, kaut arī dažam labam no šiem bērniem bija četrdesmit gadu. Lai gan afišas nebija, es jau galvenos vilcienos zināju gaidāmās izrādes saturu. Pirmā luga bija «Sāncenši Filatka un

Miroška». Baklušins jau nedēļu pirms izrādes man lielījās, ka Filatkas loma, kuru bija apņēmies tēlot viņš pats, tikšot nospēlēta tā, kā pat Sankt-Pēterburgas teātrī nav redzēts. Viņš staigāja apkārt pa kazarmām, lielījās bezdievīgi un nekaunīgi, taču reizē arī pilnīgi labsirdīgi, bet tad brīžiem izmeta kaut ko «teijāterisku», proti, no savas lomas, — un visi smejas neatkarīgi no tā, vai tas, ko viņš pateicis, ir smieklīgi vai ne. Jāatzīstas gan, ka arī šoreiz arestanti prata parādīt raksturu un saglabāt pašcieņu: Baklušina joki un stāsti par gaidāmo izrādi sajūsmināja vai nu tikai pašus jaunākos — zaļos, nenosvērtos puikas, vai arī tikai visizcilākos arestantus, kuri bija iemantojuši nesatricināmu autoritāti, tā ka viņiem nevajadzēja baidīties klaji izteikt savus uzskatus, lai tie būtu kādi būdami, kaut arī visnaivākie (proti, pēc cietumnieku ieskatiem, visnepiedienīgākie). Turpretī pārējie noklausījās baumās un runās klusēdami, tiesa, nenosodīja, neapstrīdēja, tomēr visiem spēkiem centās uz baumām par teātri reaģēt vienaldzīgi un pa daļai pat augstprātīgi. Tikai pašā pēdējā laikā, gandrīz vai izrādes dienā, visi sāka interesēties: kas īsti būs? Kā mūsējiem veicas? Ko dara placmajors? Vai izdosies tāpat kā aizpērn utt. Baklušins man apgalvoja, ka visi aktieri esot izraudzīti lieliski, «katrs savā vietā». Būšot pat priekškars. Filatkas līgavu tēlošot Sirotkins — «un jūs pats redzēsiet, kāds viņš izskatās sievietes tērpā», Baklušins, acis piemiedzis, mēli klakšķinādams, sacīja. Labdarei muižniecei būšot kleita ar kruzuļiem, pelerīne, saulessargs rokās, bet labdaris muižnieks uznākšot uz skatuves oficiera mundierī ar akselbantēm, spieķīti rokās turēdams. Tad sekošot otra luga, dramatiska, — «Rīma Kedrils». Nosaukums mani stipri ieinteresēja, taču, lai kā es par šo lugu taujāju, neko nevarēju iepriekš uzzināt. Noskaidroju tikai, ka luga ņemta nevis no grāmatas, bet to spēlēšot «pēc noraksta», ka luga dabūta no kāda atvaļināta unteroficiera, kurš dzīvojot priekšpilsētā un droši vien pats savā laikā piedalījies tās izrādē uz kādas zaldātu skatuves. Mūsu attālākajās pilsētās un guberņās tiešām atrodamas tādas teātru lugas, kuras, liekas, nevienam nav pazīstamas, varbūt nekur un nekad nav iespiestas, bet kuras pašas no sevis kaut kā radušās un ir zināmā Krievijas apvidū pastāvējušo tautas teātru neatņemama sastāvdaļa. Aizrādīšu: es teicu — «tautas teātru». Ļoti, ļoti labi būtu, ja kāds no mūsu teātru zinātniekiem sāktu no jauna un rūpīgāk nekā līdz šim pētīt tautas teātrus, kādi mums ir, pastāv un varbūt nav gluži nenozīmīgi. Negribu ticēt, ka visu, ko es pēc tam redzēju mūsu cietuma teātrī, būtu izdomājuši paši arestanti. Šīs senās lugas būs dabūtas no kādreizējiem tēlotājiem, savā laikā izveidotie paņēmieni un jēdzieni būs kā senas paražas nodotas mantojumā nākamajām paaudzēm. Tās jāmeklē pie zaldātiem, fabriku strādniekiem, fabriku pilsētās un pat pie dažu mazu, nabadzīgu pilsētiņu iedzīvotājiem. Tās saglabājušās arī sādžās un guberņu pilsētās starp lielo muižu dzimtcilvēkiem. Es pat domāju, ka daudzas seno laiku lugas Krievijā norakstos izplatījuši tieši muižas ļaudis. Daudziem veco laiku muižniekiem un Maskavas kungiem bija pašiem savi teātri ar dzimtļaužu aktieriem. Šajos teātros tad arī meklējami pirmsākumi mūsu tautas dramatiskajai mākslai, kuras pazīmes ir neapšaubāmas. Lai kā es gribēju iepriekš kaut ko uzzināt par «Rīmu Kedrilu», tas man neizdevās, dabūju zināt vienīgi to, ka uz skatuves parādās ļauni gari un aizrauj Kedrilu uz elli. Bet ko nozīmē Kedrils, un kāpēc gan Kedrils, nevis Kirils? Vai notikums norisinājies Krievijā vai ārzemēs, to es nekādi nevarēju noskaidrot. Beigās tika paziņots, ka izrādīs «pantomīnu ar mūziku». Protams, tas viss bija ļoti interesanti. Aktieru bija apmēram piecpadsmit — braši un dūšīgi puiši. Viņi darījās atsevišķi no citiem, rīkoja mēģinājumus dažreiz pat aiz kazarmām, slēpās, slapstījās. Vārdu sakot, gribēja pārsteigt mūs visus ar kaut ko neparastu un negaidītu.

Darbdienās cietumu slēdza ciet agri, līdzko uznāca tumsa. Ziemsvētkos tika pieļauts izņēmums: neslēdza ciet līdz pat vakara jundai. Šī labvēlība tika parādīta patiesībā teātra dēļ. Svētku laikā parasti katru dienu pievakarē aizsūtīja dažus cietumniekus pie sardzes oficiera ar pazemīgu lūgumu «atļaut teātri un cietumu tā pailgāk neslēgt ciet», piebilstot, ka arī vakar notikusi izrāde un cietums nav ilgi slēgts ciet, bet nekādu nekārtību nav bijis. Sardzes oficieris sprieda tā: «Nekārtības vakar tiešām nenotika, bet, ja jau arestanti apsola, ka nenotiks arī šodien, tad tas nozīmē, ka paši savējos pieskatīs, un tas ir visdrošāk. Turklāt, ja izrādi neatļautu, var gadīties (kas zina — tie taču ir katordznieki), ka, par spīti, izdara kādas ļaunprātības un iegāž sardzes vīrus.» Beidzot vēl viens apstāklis: sardzē stāvēt ir garlaicīgi, bet te ir teātris un nevis kaut kāds zaldātu, bet arestantu teātris. Arestanti ir interesanti ļaudis — būs patīkami noskatīties. Bet noskatīties sardzes oficierim vienmēr ir tiesības.

Atbrauks dežurants. «Kur sardzes oficieris?» — «Aizgāja uz cietumu skaitT t arestantus, slēgt ciet kazarmas,» — skaidra atbilde un skaidrs attaisnojums. Tāpēc sardzes oficieri katru vakaru visā svētku laikā atļāva teātri un neslēdza kazarmas ciet līdz pat vakara jundai Arestanti jau iepriekš zināja, ka sardze šķēršļus neliks, tāpēc prāts bija mierīgs.

Pēc pulksten sešiem man pakaļ atnāca Petrovs, un mēs kopā devāmies uz izrādi. No mūsu kazarmas gāja gandrīz visi, izņemot Čerņigovas vecticībnieku un poļus. Poļi tikai pašā pēdējā izrādē ceturtajā janvārī izšķīrās par iešanu uz teātri un tad arī tikai pēc ilgas pierunāšanas, ka tur ir labi, jautri un nemaz nav bīstami. Poļu nicinošā izturēšanās katordzniekus nepavisam nebija aizvainojusi, un ceturtajā janvārī viņus uzņēma ļoti laipni. Pat ļāva apsēsties labākajās vietās. Turpretī čerkesiem un it īpaši īsajam Fomičam teātris bija īsta bauda. Isajs Fomičs katru reizi deva trīs kapeikas, bet pēdējo reizi uzlika uz šķīvja desmit kapeiku, un viņa seja staroja svētlaimē. Aktieri bija nolēmuši teātra izdevumu segšanai un pašu iestiprināšanās vajadzībām ņemt no klātesošajiem tik, cik katrs dos. Petrovs apgalvoja: lai cik pilns būtu teātris, mani laidīšot vienā no pirmajām vietām tāpēc, ka es, būdams bagātāks par citiem, droši vien ari vairāk došot, turklāt es arī vairāk ko jēdzot nekā pārējie. Tā arī notika. Taču vispirms aprakstīšu teātra zāli un iekārtojumu

Mūsu militārā kazarma, kur notika izrāde, bija apmēram piecpadsmit soļus gara. Nācēji no pagalma kāpa uz lieveņa, no lieveņa gāja priekšnamā, bet no priekšnama kazarmā. Šī garā kazarma, kā es jau teicu, bija iekārtota citādi nekā pārējās: nāras stiepās gar sienām, tā ka vidus palika brīvs. Puse telpas, tā, kas tuvāk ieejai, bija nodota skatītāju rīcībā, turpretī otra puse, kas savienojās ar otru kazarmu, — paredzēta skatuvei. Vispirms mani pārsteidza priekškars. Tas stiepās apmēram desmit soļu garumā šķērsu pāri visai kazarmai. Priekškars bija tāds greznums, ka par to tiešām varēja pabrīnīties. Bez tam priekškars bija apgleznots ar eļļas krāsām — attēloti koki, lapenes, dīķi un zvaigznes. Priekškars bija veidots no veciem un jauniem audekla gabaliem, cik nu katrs devis un ziedojis, no veciem arestantu autiem un krekliem, kas kaut kā sašūti kopā vienā lielā drānas gabalā. Beidzot — tā priekškara daļa, kurai audekla pietrūcis, bija no papīra, kas arī pa lapiņai vien izlūgts no dažādām kancelejām un prikaziem. Bet mūsu mālderi, starp kuriem izcēlās «Brillovs» — A-vs, bija parūpējušies par priekškara izkrāsošanu un apgleznošanu. Efekts bija pārsteidzošs. Tāds greznums iepriecināja pat visnīgrākos un visizvēlīgākos katordzniekus, kuri, tiklīdz sākās izrāde, visi bez izņēmuma kļuva par tādiem pašiem bērniem kā visdedzīgākie un visnepacietīgākie arestanti. Visi bija ļoti apmierināti, pat lielīgi aiz apmierinājuma. Telpu apgaismoja vairākas gabalos sagrieztas tauku sveces. Pie priekškara — divi virtuves soli, bet solu priekšā trīs četri krēsli, kas sameklēti unteroficieru istabās. Krēsli bija nolikti tam gadījumam, ja ierastos visaugstākie oficieri. Turpretī soli — unteroficieriem, inženierskrīveriem, konduktoriem un pārējiem priekšniekiem, kaut arī tie nebūtu oficieri, ja tādi iegrieztos cietumā. Tā arī notika: apmeklētāji no malas nāca visā svētku laikā — vienu vakaru vairāk, citu mazāk, bet pēdējā izrādē solos nepalika brīva neviena vieta. Un beigās, jau aiz soliem, novietojās arestanti, kas aiz cieņas pret apmeklētājiem stāvēja kailām galvām, jakās vai puskažociņos, lai gan telpā bija smacīgi un karsti. Protams, arestantiem paredzēto vietu, izrādījās, bija pārāk maz. Tie vārda tiešā nozīmē kāpa cits citam uz galvas, sevišķi pēdējās rindās, aizņemtas bija arī nāras, kulises, un beidzot atradās arī tādi teātra cienītāji, kas vienmēr gāja aiz skatuves, otrajā kazarmā, un no turienes — no aizkulisēm noskatījās izrādi. Saspiestība pirmajā kazarmas pusē bija neiedomājama, un to varbūt varēja salīdzināt ar saspiestību un burzmu, kādu es vēl nesen biju redzējis pirtī. Durvis uz priekšnamu stāvēja vaļā; arī priekšnamā — divdesmit grādu salā — drūzmējās cilvēki. Mūs, mani un Petrovu, tūdaļ palaida uz priekšu, gandrīz pie pašiem soliem, kur varēja redzēt daudz labāk nekā pēdējās rindās. Mani pa daļai uzskatīja par lietpratēju, pazinēju, kas redzējis ne tādus teātrus vien; arestanti bija ievērojuši, ka Baklušins visu šo laiku apspriežas ar mani, parāda man cieņu, tāpēc tagad — lūdzu, labākā vietā. Pieņemsim, ka arestanti bija augstākā mērā godkārīgi un vieglprātīgi, bet tādi viņi tikai centās izlikties. Arestanti varēja smieties par mani, redzēdami, ka es viņiem esmu vājš palīgs darbā. Almazovs varēja nicināt mūs, muižniekus, un dižoties ar savu māku apdedzināt alabastru. Taču pret mums vērstajām arestantu nievām un zobgalībām jaucās klāt arī kas cits: mēs kādreiz esam bijuši muižnieki, esam piederējuši pie tās pašas kārtas, pie kuras piederēja arestantu bijušie kungi, ko viņi nevarēja pieminēt ar labu. Tomēr tagad teātrī viņi palaida mani priekšā. Atzina, ka par to es varu spriest labāk un ka esmu redzējis un zinu vairāk nekā viņi. Pat tie, kas mani neieredzēja ne acu galā (es to zinu), tagad gaidīja manu uzslavu viņu teātrim un bez kādas pazemošanās ļaida mani labākajā vietā. Es tā tagad spriežu, atceroties toreizējos iespaidus. Man jau tad šķita, — es to atceros, — ka viņu taisnīgajā spriedumā pašiem par sevi bija pašcieņa un nepavisam ne pazemošanās. Viscildenākā un spilgtākā mūsu tautas rakstura iezīme ir taisnīguma jūtas un taisnīguma alkas. Pie tam tautai nepiemīt iedomīga tieksme — atzīt kāda sava locek|a tiesības būt pirmajam visās vietās, lai tur vai kas, neatkarīgi no tā, vai cilvēks ir tā vērts vai nav. Vajag tikai noņemt ārējo, mākslīgo apvalku un ieskatīties būtībā vērīgāk, tuvāk, bez aizspriedumiem — un dažs labs ieraudzīs tautā tādas lietas, par kurām viņam nav bijis ne jausmas. Ļoti maz ko var iemācīt tautai mūsu prātvēderi. Teikšu pavisam noteikti: gluži otrādi — viņiem pašiem jāpamācās no tautas.

Kad mēs vēl tikai posāmies uz teātri, Petrovs naivi izteicās, ka mani laidīšot priekšā vēl ari tāpēc, ka es došot vairāk naudas. Noteiktas ieejas maksas nebija, katrs deva, cik varēja vai gribēja. Kad ar šķīvi gāja apkārt vākt naudu, gandrīz visi uz tā cik necik uzlika, kaut vai grasi. Bet, ja mani laida priekšā pa daļai arī naudas dēļ, cerot, ka es došu vairāk nekā citi, tad atkal jāsaka: cik liela pašcieņa te izpaudās! «Tu esi bagātāks par mani, tāpēc ej priekšā, un, lai gan mēs te visi esam vienlīdzīgi, tu tomēr ziedosi vairāk. Tas nozīmē, ka tāds apmeklētājs kā tu ir aktieriem patīkamāks — tev tad arī pienākas pirmā vieta, jo mēs visi te esam sanākuši nevis naudas dēļ, bet aiz cieņas, tātad mums pašiem vajag sevi šķirot.» Cik te daudz īsta, cildena pašlepnuma! Tā ir cieņa pašam pret sevi, nevis pret naudu. Vispār naudu, bagātību cietumā necik necienīja, it īpaši runājot par arestantiem kopumā, visumā. Es pat neatceros nevienu, kas būtu tā īsti pazemojies naudas dēļ, pat runājot par katru arestantu

Kdtordzniekus iekaļ važās. Māksi. E. Samokiša-Sudkovsku, 1897.

Arestanti uz nārām cietuma kazarmā. Māksi. N. Karazins, 19. gs. deviņdesmitie gadi.

atsevišķi. Gadījās diedelētāji, kas lūdza naudu arī no manis. Bet šai diedelēšanā bija vairāk aušības un blēžošanās nekā tiešas ubagošanas, bija vairāk humora, naivitātes. Nezinu, vai es izsakos saprotami .. . Taču esmu aizmirsis teātri. Runāsim par to! Pirms priekškara pacelšanas, pārlaižot skatienu telpai, varēja redzēt dīvainu, rosmības pilnu ainu. Pirmkārt — no visām pusēm saspiestu, saplacinātu, sažņaudzītu skatītāju pūli, kas pacietīgi un ar svētlaimes izteiksmi sejā gaida izrādes sākumu. Pēdējās rindās cilvēki rāpjas cits citam virsū. Daudzi no virtuves atnesuši līdzi malkas pagales. Novietojis kaut kā gar sienu resnu kluci, cilvēks ar kājām uzkāpa uz tā, abām rokām atspiedās uz priekšējo pleciem un, nepārmainot pozu, nostāvēja tā apmēram divas stundas, būdams pilnīgi apmierināts ar sevi un savu vietu. Citi ar kājām nostājās uz krāsns zemākās zimzes un ari nostāvēja tā visu laiku, atbalstīdamies uz priekšējiem. Tā tas bija pašās pēdējās rindās, pie sienas. Gar malu, uzrāpies uz nārām — pāri muzikantiem, arī bija saspiedies biezs pūlis. Tās bija labas vietas. Kādi pieci cilvēki bija uzlīduši uz pašas krāsnsaugšas un, izstiepušies uz tās, skatījās lejup. Tad ta vareni! Arī uz palodzēm pie pretējās sienas kumurojās veseli bari novēlojušos vai tādu, kas nebija atraduši labu vietu. Visi izturējās klusi un nosvērti. Visiem gribējās parādīt sevi kungiem un ap meklētājiem pēc iespējas labākā gaismā. Visu sejas pauda visnaivākās gaidas. No karstuma un smacīgā gaisa sejas bija sarkanas un nosvīdušas. Kāda neparasta bērnu dienu prieka un aizkustinošas, šķīstas baudas atblāzma spīdēja šajās izvagotajās, apzīmogotajās pierēs un vaigos, šajos līdz šim drūmo un nīgro cilvēku skatienos, šajās acīs, kurās dažkārt kvēloja baisas liesmas! Arestanti bija bez cepurēm, un man no labās puses visas galvas izskatījās skūtas. Tad uz skatuves atskanēja burkšķis, kņada. Tūliņ pacelsies priekškars. Sāka spēlēt orķestris … Šo orķestri ir vērts pieminēt. Gar malām uz nārām novietojušies kādi astoņi muzikanti: divas vijoles (viena bija cietumā, otru aizņēmās no kāda cietoksnī, bet spēlētājs atradās pašu mājās), trīs balalaikas (visas pašdarinātas), divas ģitāras un tamburīns kontrabasa vietā. Vijoles tikai pīkstēja un čīgāja, ģitāras bija draņķīgas, toties balalaikas — nedzirdētas. Veicīgā stīgu trinkšķināšana ar pirkstiem bija pielīdzināma visveiklākajam trikam. Spēlēja vienīgi deju melodijas. Visspilgtāk izteiktos deju motīvus atskaņojot, balalaiku spēlētāji sita ar pirkstu kauliņiem pa balalaikas dēku; tonis, gaume, izpildījums, rīkošanās ar instrumentiem, melodijas atskaņošanas veids — viss bija īpatnējs, oriģināls, arestantisks. Arī viens no ģitāristiem lieliski prata apieties ar savu instrumentu. Tas bija tas pats muižnieks, kas nogalinājis savu tēvu. Bet tamburīns vārda tiešā nozīmē darīja brīnumus: spēlētājs gan grozīja to uz pirksta gala, gan pārbrauca ar īkšķi pa tā ādu — bija dzirdami gan bieži, skaņi un monotoni sitieni, gan pēkšņi šis spēcīgais, skaidri sadzirdamais motīvs it kā sašķīda bezgala daudzās sīkās, džinkstošās un klusi sanošās skaņās. Beidzot uzradās vēl divas ermoņikas. Goda vārds, man līdz tam nebija ne jausmas par to, ko var izvilināt no vienkāršiem tautas instrumentiem; skaņu harmonija, saspēle, bet galvenais — melodijas būtība, tās izpratne un atskaņojuma veids bija tiešām apbrīnojami. Tad es pirmoreiz tā īsti sapratu, cik bezgala dzīvespriecīgas un nebēdīgas ir mūsu dzīvespriecīgās un nebēdīgās krievu deju melodijas. Beidzot pacēlās priekškars. Visi sakustējās, pārmija kājas, pēdējās rindas pacēlās uz pirkstgaliem, kāds nokrita no pagales; visi bez izņēmuma atvēra mutes un iepleta acis; iestājās pilnīgs klusums. Izrāde sākās.

Man līdzās stāvēja Alejs ar saviem brāļiem un pārējiem čerkesiem. Viņi visi bija sajūsminājušies par teātri un vēlāk gāja turp katru vakaru. Visiem musulmaņiem, tatāriem un pārējiem, kā es ne vienreiz vien tiku ievērojis, vienmēr sevišķi patīk visādas izpriecas. Tiem blakus bija piemeties arī Isajs Fomičs, kas, šķita, priekškaram paceļoties, neko citu ne dzirdēja, ne redzēja un likās' sastindzis alkanās brīnumu un prieka gaidās. Būtu bijis pat žēl, ja viņam vajadzētu vilties savās cerībās. Daiļajā Aleja sejā mirdzēja tik bērnišķīgs, tīrs prieks, ka, atzīstos, man bija bezgala patīkami skatīties uz viņu, un es, atceros, neviļus ikreiz pēc kādas smieklīgas un veiklas aktiera izdarības, kad atskanēja vispārēji smiekli, tūliņ pagriezos pret Aleju un ieskatījos viņam sejā. Alejs mani neredzēja, nelikās par mani ne zinis. Pavisam netālu no manis kreisajā pusē stāvēja pavecs, vienmēr sadrūmis, vienmēr neapmierināts un īgns arestants. Arī viņš bija ievērojis Aleju un, es redzēju, vairāk reižu ar tādu kā smaidu pagriezās, lai paskatītos uz viņu, — tik jauks Alejs izskatījās! Arestants nez kāpēc sauca viņu par Aleju Semjoniču. Sākās ar «Filatku un Mirošku». Filatka (Baklušins) bija tiešām lielisks. Viņš nospēlēja savu lomu ar apbrīnojamu iejūtību. Varēja redzēt, ka viņš pārdomājis ik teikumu, ik kustību. Pat katram nenozīmīgam vārdam, katram žestam viņš prata piešķirt jēgu un nozīmi, kas pilnīgi atbilda lomas raksturam. Šai centībai, šai lomas izstudēšanai pievienojiet vēl apbrīnojamu, nemākslotu jautrību, vienkāršību, dabiskumu, un, redzot Baklušinu, jums būtu katrā ziņā jāatzīst, ka tas ir dzimis aktieris ar lielu talantu. Filatku es ne vienreiz vien biju redzējis Maskavas un Pēterburgas teātros un nešaubīgi saku — abi galvaspilsētu aktieri, kas tēloja Filatkas lomu, spēlēja sliktāk nekā Baklušins. Salīdzinājumā ar viņu tie bija pilsētas kungi laucinieku tērpos, nevis īsti zemnieki. Tiem pārāk gribējās tēlot zemnieku. Bez tam Baklušinu urdīja sacensības gars: visiem bija zināms, ka otrajā lugā Kedrila lomu tēlos arestants Poceikins, aktieris, kuru visi nez kāpēc uzskatīja par talantīgāku nekā Baklušins, un Baklušinam tas sagādāja ciešanas kā mazam bērnam. Cik reižu viņš šajās beidzamajās dienās nebija nācis pie manis, lai atvieglotu sirdi. Divas stundas pirms izrādes viņu kratīja drudzis. Kad arestanti smējās un no pūla kliedza: «Braši, Baklušin! Tad ta malacis!» — viņa seja staroja laimē, acīs kvēloja īsta iedvesma. Aina, kur notiek bučošanās ar Mirošku un kur Filatka viņam pirms tam uzsauc «noslauki muti!» un arī pats noslaukās, iznāca necerēti komiska. Visi vai plīsa no smiekliem. Taču mani visvairāk interesēja skatītāji: ko viņi domāja un juta, to arī izrādīja. Viņi no visas sirds ļāvās priekam. Piekrišanas saucieni atskanēja arvien biežāk. Viens iebiksta otram sānos un steigā pasaka tam savus iespaidus, pat nelikdamies ne zinis un varbūt pat neredzēdams, kas stāv līdzās; otrs kādas komiskas ainas laikā pēkšņi ar sajūsmu pagriežas pret pūli, ātri pārlaiž visiem acis, it kā aicinādams smieties, māj ar roku un tūliņ alkani pievēršas skatuvei. Trešais tikai klakšķina mēli, sit knipjus un nevar mierīgi nostāvēt savā vietā, bet, tā kā iet nekur nav iespējams, tikai pamīņājas. Lugas beigās vispārējā jautrā noskaņa sasniedza augstāko pakāpi. Es neko nepārspīlēju Iedomājieties cietumu, važas, nebrīvi, garos, skumju pilnos gadus, kas te vēl būs jāpavada, dzīvi, kura ir tik vienmuļa kā lietus lāses pelēkā rudens dienā, — un pēkšņi visiem šiem nomāktajiem un ieslodzītajiem uz brītiņu atļauts atvilkt elpu, papriecāties, aizmirst smago murgu, sarīkot īstu teātri un vēl kā sarīkot — lai lepojas un brīnās visa pilsēta! — sak, āre, kādi mēs, arestanti, esam! Viņus, protams, interesēja viss, piemēram, kostīmi. Bija ļoti interesanti redzēt, piemēram, tādu Vaņku Otpetiju vai Ņecvetajevu, vai Baklušinu pavisam citā apģērbā, nekā redzējuši tos diendienā un jau cik daudz gadu. «Tas taču ir arestants, tāds pats arestants, pašam žvadz važas, bet tagad uznāk uz skatuves, tērpies svārkos, ar apaļu cepuri galvā, mēteli mugurā — gluži kā civilists! Pielicis liekas ūsas un matus. Pat sarkanu mutautiņu no kabatas izņem, apvēdinās, tēlo kungu, it kā pats būtu kungs kas kungs!» Un visi ir sajūsmināti. «Labdaris muižnieks» uznāca uz skatuves, tērpies gan ļoti vecā adjutanta mundierī ar uzplečiem, galvā cepure ar kokardīti, tomēr radīja neparastu efektu. Uz šo lomu bija pretendējuši divi kandidāti un — ticēsiet vai ne? — abi kā mazi bērni līdz asarām sastrīdējušies par to, kurš lai tēlo: abi gribēja parādīties, tērpušies oficiera mundierī ar akselbantēm. Viņus izšķīra citi aktieri un ar balsu vairākumu piesprieda lomu Ņecvetajevam — nevis tāpēc, ka viņš būtu izskatīgāks un skaistāks par otru un līdz ar to vairāk līdzinātos kungam, bet tāpēc, ka Ņecvetajevs visiem iegalvoja: viņš uznākšot uz skatuves ar spieķīti rokā un tā to vicināšot un zīmēšot ar to uz zemes — kā īsts kungs un elegantākais frants, ko Vaņka Otpetijs nespēšot attēlot, jo īstus kungus nekad neesot redzējis. Un tiešām Ņecvetajevs, tiklīdz ar savu lielmāti parādījās publikai, visu laiku ātri un veikli zīmēja ar nez kur dabūto tievo niedres spieķīti uz zemes, acīm redzot, uzskatīdams to par vislielāko kundziskuma, švītības un šika pazīmi. Droši vien kādreiz bērnībā, būdams vēl baskājains muižas ļaužu puišelis, viņš būs redzējis lepni ģērbtu kungu ar spieķīti rokā un sajūsminājies par viņa prasmi grozīt to pirkstos; šī aina Ņecvetajevam būs uz mūžu palikusi neizdzēšamā atmiņā, un tagad, trīsdesmit gadu vecumā, viņš atcerējās visu, kā toreiz bija, pilnīgi savaldzinādams un sajūsminādams cietumniekus. Ņecvetajevs bija tā iedziļinājies savā nodarbībā, ka neskatījās vairs ne uz vienu un nekur, pat runāja, acu nepaceldams, un visu uzmanību veltīja tikai spieķītim un tā smailei. Arī labdare muižniece bija savā ziņā ārkārtīgi raksturīga: uznāca uz skatuves, tērpusies vecā, novalkātā muslīna kleitā, kas izskatījās pēc īstas lupatas, ar kailām rokām un kaklu, drausmīgi nobaltinātu un nokrāsotu seju, galvā kalikona naktsaube, kas sasieta zem zoda, turēdama vienā rokā saulessargu, bet otrā — no izkrāsota papīra darinātu vēdekli, ar ko tā bez mitas apvēdinājās. Smieklu šaltis sagaidīja lielmāti, arī viņa pati nenoturējās un vairāk reižu iesmējās. Lielmāti tēloja arestants Ivanovs. Par meiteni pārģērbtais Sirotkins bija ļoti jauks. Arī kuplejas izdevās labi. Vārdu sakot, lugai beidzoties, visi jutās pilnīgi apmierināti. Nekādas kritikas nebija un arī nevarēja būt.

Vēlreiz nospēlēja uvertīru: «Ai, lieveni, lievenīti», — un atkal pacēlās priekškars. Rādīja Kedrilu. Kedrils ir tāds kā donžuāns, vismaz lugas beigās kā kungu, tā kalpu velni aizrauj uz elli. Bija domāts uzvest veselu cēlienu, bet izrādīja, acīm redzot, tikai fragmentu, sākums un beigas bija nozaudēti. Nekāda satura, nekādas jēgas. Darbība risinās Krievijā, kaut kādā iebraucamā vietā. Traktiernieks ieved istabā šinelī tērptu kungu ar apaļu, sagumzītu cepuri galvā. Kungam seko sulainis Kedrils ar čemodānu un zilā papīrā ietītu vistas cepeti rokās. Kedrilam mugurā puskažoks, galvā sulaiņa naģene. Viņš tad ari ir tas rīma. Kedrilu tēlo arestants Poceikins, Baklušina sāncensis, kungu — tas pats Ivanovs, kurš pirmajā lugā tēloja labdari muižnieci. Traktiernieks Ņecvetajevs brīdina, ka istabā mājo velni, un aiziet. Kungs, drūms un noraizējies, nomurmina pie sevis, ka viņš to jau sen zinot, un liek Kedrilam kraut ārā mantas un gatavot vakariņas. Kedrils ir zaķapastala un rīma. Padzirdējis par velniem, viņš nobāl un trīc kā apšu lapa. Kedrils labprāt būtu bēdzis prom, bet bail no kunga. Turklāt gribas arī ēst. Viņš ir baudkārs, glups, savā ziņā viltīgs gļēvulis, kas šmauc kungu ik uz soļa un reizē bīstas no viņa. Tas ir lielisks sulaiņa tips, kurā it kā aptuveni un iztālēm nojaušamas Leporello iezīmes un kurš tika tiešām lieliski attēlots. Poceikins ir apveltīts ar nenoliedzamu talantu un, manuprāt, kā aktieris vēl labāks nekā Baklušins. Protams, otrā dienā saticis Baklušinu, es neizteicu visu, ko domāju, jo tad būtu viņu pārāk sarūgtinājis. Arī arestants, kas tēloja kungu, nospēlēja savu lomu diezgan labi. Viņš sarunāja drausmīgas, neiedomājamas blēņas, tomēr dikcija bija pareiza, droša, žesti atbilstoši. Kamēr Kedrils ņemas ap čemodāniem, kungs, domās iegrimis, staigā pa skatuvi un skaļā balsī paziņo, ka šovakar viņa klejojumi būšot galā. Kedrils ziņkārīgi klausās, vaibstās, runā a parte[16] un ar katru vārdu smīdina skatītājus. Kedrilam kunga nav žēl, bet viņš dzirdējis par velniem un grib zināt, ko tas īsti nozīmē, tāpēc sāk sarunāties un taujāt. Kungs beidzot paskaidro, ka reiz nez kādā nelaimes brīdī lūdzis elles palīdzību un velni viņam izpalīdzējuši; bet šodien beidzoties līguma laiks, un varbūt jau šovakar tie, kā norunāts, ieradīšoties pēc viņa dvēseles. Kedrils sāk stipri baiļoties. Kungs tomēr nezaudē dūšu un liek pagatavot vakariņas. Padzirdējis par vakariņām, Kedrils kļūst mundrāks, iztin vistu, izņem ārā vīnu — un pa starpām tik kniebj nost un bāž mutē pa vistas gabaliņam. Publika smejas pilnā balsī. Tad nočīkst durvis, vējš klaudzina slēģus; Kedrils trīc un steigā, gandrīz neapzināti bāž mutē milzīgu vistas gabalu, kuru nevar pat norīt. Atkal smiekli. «Vai vakariņas gatavas?» sauc kungs, staigādams pa istabu. «Tūliņ, cienījamais kungs, es jums … pagatavošu,» Kedrils saka, pats sēžas pie galda un mierīgā garā sāk tiesāt nost kunga ēdienu. Publikai, acīm redzot, patīk sulaiņa veiklība un viltība, un tas, ka kungs tiek piemuļķots. Jāatzīst, ka arī Poceikins tiešām bija pelnījis uzslavu. Vārdus «tūliņ, cienījamais kungs, es jums pagatavošu» viņš izrunāja lieliski. Piesēdies pie galda, Kedrils sāk badīgi ēst un, tiklīdz kungs pasper soli, satrūkstas aiz bailēm, ka tas nepamana viņa nedarbus; tiklīdz kungs pagriežas, Kedrils paslēpjas zem galda un ņem vistu līdzi. Beidzot viņš apmierinājis pirmo izsalkumu, laiks padomāt par kungu. «Kedril, nu, vai drīz būs?» kliedz kungs. «Ir gatavs!» droši atbild Kedrils, nu tikai pamanījis, ka kungam gandrīz nekas nav palicis pāri. Uz šķīvja tiešām redzama tikai viena vistas kājiņa. Kungs drūms un noraizējies, neko neievērodams, sēstas pie galda, bet Kedrils ar salveti nostājas aiz viņa krēsla. Katru Kedrila vārdu, katru žestu, katru grimasi, kad viņš, pret publiku pagriezies, rāda uz vientiesi kungu, skatītāji uzņem ar nevaldāmiem smiekliem. Tad, tiklīdz kungs sācis ēst, parādās velni. Nu vairs nekā nevar saprast, un ari velni ierodas, ja varētu tā teikt, pārāk necilvēciskā izskatā: sānkulisē atveras durvis, un uznāk kaut kas baltā tērpā, bet galvas vietā lukturis ar sveci, arī otrajam rēgam uz galvas lukturis, rokā izkapts. Kāpēc lukturi, kāpēc izkapts, kāpēc velni baltā — neviens nevar saprast. Par to gan neviens galvu nelauza. Droši vien tā tam ari jābūt. Kungs diezgan drošsirdīgi pagriežas pret velniem un kliedz, ka esot sagatavojies, lai velni vedot viņu līdzi. Turpretī Kedrils ir bailīgs kā zaķis, lien zem galda, taču, lai kā viņš nobijies, neaizmirst paķert no galda pudeli. Velni uz brīdi nozūd. Kedrils izlien no pagaldes, bet, tiklīdz kungs atsāk ēst vistu, istabā atkal iedrāžas trīs velni, no mugurpuses satver kungu un nes to uz elli. «Kedril, glāb mani!» kungs kliedz. Bet Kedrilam pavisam cits kas prātā. Šoreiz viņš paķer līdzi zem galda gan pudeli, gan šķīvi un pat maizi. Nu viņš ir viens pats, velnu nav, arī kunga nav. Kedrils izlien ārā, paskatās apkārt, un viņa sejā atstaro smaids. Kedrils blēdīgi piemiedz aci, sēžas kunga vietā un, mādams ar galvu publikai, pusčukstus saka:

«Nu, tagad es esmu viens pats … bez kunga!»

Visi smejas par to, ka viņš ir bez kunga; bet tad Kedrils vēl piebilst pusčukstus, konfidenciāli pievērsdamies publikai un arvien jautrāk mirkšķinādams ar vienu aci:

«Kungu taču velni parāvuši!»

Skatītāju sajūsmai nav robežu. Nerunājot jau nemaz par to, ka kungu parāvuši velni, šis teiciens bez tam tika pasacīts tā, ar tādu blēža prieku, ar tādu zobgalīgi triumfējošu grimasi, ka tiešām nebija iespējams neaplaudēt. Taču Kedrila laimē neturpinās ilgi. Līdzko viņš paķēris pudeli, ielējis glāzē un grib dzert, pēkšņi atgriežas velni, uz pirkstgaliem piezogas no mugurpuses klāt un — caps! — sagrābj viņu ciet. Kedrils kliedz pilnā rīklē, aiz bailēm neuzdrošinās paskatīties atpakaļ. Aizstāvēties arī nevar: rokās pudele un glāze, no kā viņš nespēj šķirties. Aiz šausmām iepletis muti, viņš brīdi sēž, bolīdams acis uz publiku, ar tik komisku, gļēvulīgu baiļu izteiksmi sejā, ka viņu tik tiešām būtu vērts attēlot gleznā. Beidzot Kedrilu nes prom, pudele viņam rokā, pats spārdās kājām un kliedz nelabā balsī. Kliedzieni dzirdami vēl aiz kulisēm Bet priekškars jau nolaižas, un visi skaļi smejas, visi sajūsmināti . . . Orķestris sāk spēlēt kamarinskaju.

Sāk klusi, tikko dzirdami, bet motīvs pieņemas spēkā, temps kļūst straujāks, atskan braši piesitieni pa balalaiku dēkām … Tā ir kamarinskaja visā savā plašajā vērienā, un tiešām būtu labi, ja Gļinka kaut nejauši būtu to dzirdējis mūsu cietumā. Sākas «pantomīna ar mūziku». Kamarinskaja neapklust pa visu pantomīmas laiku. Redzama zemnieku istaba. Uz skatuves dzirnavnieks un viņa sieva. Dzirnavnieks vienā kaktā labo zirglietas, otrā — sieva vērpj linus. Sievu tēlo Sirotkins, dzirnavnieku — Ņecvetajevs.

Aizrādīšu, ka mūsu dekorācijas ir ļoti nabadzīgas. Kā šajā, tā iepriekšējā un citās lugās skatītāji vairāk piedomā klāt nekā redz ar acīm. Dibensienas vietā izvilkts kāds paklājs vai zirgu sega, vienā malā nez kādi nožēlojami aizslietņi. Bet kreisā puse nav aizsegta ne ar ko, tā ka redzamas nāras. Taču skatītāji nekādas augstas prasības neizvirza un labprāt papildina ar iztēli īstenību, jo vairāk tāpēc, ka arestantiem šai ziņā ir lielas spējas. «Ja teikts, ka dārzs, tad arī uzskati to par dārzu, ja istaba, tad istaba, ja māja, tad māja — viens pīpis, un nav daudz ko tielēties.» Sirotkins jaunās sieveles tērpā ir ļoti jauks. Skatītāju vidū dzirdami daži pusbalsī izteikti komplimenti. Dzirnavnieks beidz darbu, liek galvā cepuri, paņem pātagu, pieiet klāt sievai un ar zīmēm paskaidro, ka viņam jādodas prom, bet, ja pa to laiku sieva kādu pieņemšot, tad … un viņš parāda pātagu. Sieva klausās un māj ar galvu. Šo pātagu viņa droši vien ļoti labi pazīst: sievele šad tad liek vīram ragus. Dzirnavnieks aiziet. Tiklīdz durvis aizvērušās, sieva draud nopakaļ ar dūri. Atskan klauvējiens, durvis atveras un ienāk kaimiņš, arī dzirnavnieks, bārdains vīrs garos svārkos. Rokās viņam dāvana — sarkans lakats. Sievele smejas, bet, tiklīdz kaimiņš grib viņu apkampt, pie durvīm atkal klauvē. Ko lai dara? Viņa uz ātru roku paslēpj dzirnavnieku zem galda, bet pati apsēžas pie ratiņa. Ierodas otrs pielūdzējs: skrīveris kareivja formas tērpā. Līdz šai vietai pantomīma tika rādīta nevainojami, žesti bija pilnīgi pareizi. Raugoties uz šiem improvizētajiem aktieriem, varēja pat pabrīnīties un neviļus nodomāt: cik daudz spēju un talantu pie mums Krievzemē dažkārt gandrīz velti aiziet bojā, smokot nebrīvē un sūrā, grūtā darbā! Bet arestants, kas tēloja skrīveri, savā laikā droši vien bija redzējis kādu provinces vai mājas teātra izrādi un iedomājies, ka neviens no mūsu aktieriem neprot tēlot un nestaigā pa skatuvi tā, kā pienākas. Un tāpēc viņš soļo tā, kā senos laikos uz skatuves esot soļojuši klasiskie varoņi: pasper garu soli un, vēl nepielicis klāt otru kāju, pēkšņi apstājas, atmet atpakaļ visu augumu un galvu, lepni paskatās apkārt un — sper otru soli. Ja smieklīga jau izskatījās šāda klasisko varoņu gaita, tad vēl smieklīgāk bija redzēt tā soļojam kara skrīveri komiskā ainā. Mūsu publika tomēr domāja, ka droši vien tā tam arī jābūt, un garā skrīvera platos soļus uzņēma kā neapstrīdamu faktu, bez sevišķas kritikas. Līdzko skrīveris bija paguvis aiziet līdz skatuves vidum, vēlreiz atskanēja klauvējiens: namamāte atkal uztraucas. Kur lai paslēpj skrīveri? Lādē, jo tā, par laimi, ir atvērta. Skrīveris lien iekšā lādē, un sievele aizver vāku. Šoreiz ierodas neparasts viesis — arī mīlētājs, bet visai īpatns. Tas ir bramins — un pat attiecīgā tērpā. Skatītājos atskan nevaldāmi smiekli. Braminu tēlo arestants Koškins — un tēlo ļoti labi. Viņam ir īsta bramina augums. Bramins ar žestiem paskaidro, cik kvēla ir viņa mīlestība. Paceļ rokas pret debesīm, tad pieliek tās pie krūtīm, pie sirds, bet, tikko paguvis atklāt savas maigās jūtas, atskan spēcīgs sitiens pa durvīm. No sitiena noprotams, ka tas ir namatēvs. Sieva pārbijusies, bramins skraida kā sadedzis un lūdz, lai viņu paslēpj. Sieva steigā aizgrūž viņu aiz skapja, bet pati, aizmirsusi atslēgt durvis, metas pie ratiņa un tik vērpj un vērpj, nemaz nedzirdēdama, ka vīrs klauvē pie durvīm, — pārbīlī šķeterē diegu, kura viņai rokās nemaz nav, un griež vārpstu, aizmirsusi pacelt to no grīdas. Sirotkins ļoti labi un izteiksmīgi attēloja šīs izbailes. Taču namatēvs ar kāju atsper vaļā durvis un ar pātagu rokā iet klāt sievai. Viņš ir visu novērojis, redzējis un skaidri un gaiši parāda sievai ar pirkstiem, ka pie viņas paslēpti trīs. Tad sāk meklēt paslēptos. Pirmo atrod kaimiņu un ar dunckām izvada to ārā. Skrīveris nobijies grib bēgt, ar galvu paceļ lādes vāku un tā pats sevi nodod. Namatēvs uzšauj tam ar pātagu, un šoreiz iemīlējies skrīveris nepavisam nelēkā klasiski. Paliek bramins. Namatēvs ilgi meklē viņu, beidzot atrod kaktā aiz skapja, laipni paklanās un aiz bārdas izvelk skatuves vidū. Bramins mēģina aizstāvēties, kliedz: «Nolādēts! Nolādēts!» (vienīgie pantomīmā izrunātie vārdi) — bet vīrs neklausās un izrēķinās pēc sava prāta. Sieva, redzēdama, ka pienākusi viņas kārta, pamet linus, vārpstiņu un bēg ārā no istabas; vērpjamais soliņš apgāžas, arestanti smejas. Alejs, neskatīdamies uz mani, rausta manu roku un kliedz: «Palūk! Bramins, bramins!» — bet pats nevar valdīt smieklus. Priekškars krīt. Sākas cita aina …

Taču nav vajadzības aprakstīt visas ainas. To bija vēl divas vai trīs. Visas komiskas un nemāksloti jautras. Kaut arī tās nebija sacerējuši paši arestanti, viņi vismaz ielika visās kaut ko savu. Gandrīz katrs aktieris patstāvīgi improvizēja, tā ka turpmākajos vakaros viens un tas pats aktieris to pašu lomu tēloja mazliet citādi. Pēdējā fantastiska rakstura pantomīma beidzās ar baletu. Tika apbedīts mironis. Bramins kopā ar daudzajiem palīgiem skaita pie zārka burvju vārdus, bet nekas nelīdz. Beidzot atskan: «Saule riet,» — mironis atdzīvojas, un visi aiz prieka sāk dejot. Bramins dejo kopā ar mironi — un dejo gluži īpatnēji, kā jau bramins. Ar to tad arī teātris beidzas līdz nākamajam vakaram. Visi mūsējie izklīst jautri, apmierināti, slavē aktierus, pateicas unteroficierim. Nedzird nevienu ķildojamies. Visi ir gluži neparasti apmierināti, pat it kā laimīgi, arī aizmieg ne tā kā parasti, bet gandrīz ar mierīgu sirdi. Un būtu jājautā — kāpēc gan? Bet tas taču nav manas fantāzijas auglis. Tā ir patiesība, īstenība Tikai mazliet atļāva šiem nabaga ļaudīm padzīvot pēc savas gribas, papriecāties kā cilvēkiem, pavadīt kaut brīdi ne kā cietumā — un cilvēki morālā ziņā pārvērtās, kaut arī tikai uz laiciņu . . . Bet nu jau dziļa nakts. Es satrūkstos un nejauši pamostos: sirmgalvis uz krāsns joprojām lūdz dievu un lūgs tur līdz rītausmai; Alejs mierīgi guļ man līdzās. Es atceros, ka pat iemiegot viņš vēl smējās, pārrunājot ar brāļiem teātrī redzēto, un nevaru vien noskatīties uz viņa mierīgo bērna seju. Pamazām nāk prātā viss: beidzamā diena, svētki, šis mēnesis. . . Izbailēs paceļu galvu un lētās kroņa sveces plīvojošajā, blāvajā gaismā pārlaižu skatienu guļošajiem biedriem. Es raugos viņu bālajās sejās, uz viņu nožēlojamām guļasvietām, uz visu šo neizsakāmo» postu un nabadzību — skatos vērīgi, it kā man gribētos pārliecināties, ka tā ir tīra patiesība, nevis nejēdzīga sapņa turpinājums. Bet tā ir patiesība: atskan vaids, kāds smagi atmet roku un nožvadzina važas. Kāds cits pa miegam satrūkstas un sāk runāt, bet vectētiņš uz krāsns lūdz dievu par visiem «pareizticīgajiem kristiešiem», un dzirdama viņa vienmērīgā, klusā, gari stieptā balss: «Kungs Jēzus Kristus, apžēlojies par mums!»

«Es taču te atrodos tikai uz dažiem gadiem, nevis uz mūžu!» nodomāju un atkal nolieku galvu uz spilvena.

Pirmās daļas beigas

otra daļa

…

I Hospitālis

Drīz pēc svētkiem es saslimu un devos uz mūsu kara hospitāli. Tas atradās savrup, pusversti no cietokšņa. Tā bija gara, dzeltena vienstāva ēka. Vasarā, kad notika remontdarbi, krāsošanai ticis izlietots ārkārtīgi daudz okera. Milzīgajā hospitāļa pagalmā atradās saimniecības ēkas, medicīniskās priekšniecības dzīvojamās mājas un citas vajadzīgās būves. Turpretī galvenajā korpusā atradās vienīgi palātas. Palātu bija daudz, bet arestantiem tikai divas, vienmēr pārpildītas, it īpaši vasarā, tā ka bieži vajadzēja sabīdīt gultas ciešāk kopā. Mūsu palātas piepildīja dažnedažādi «nelaimīgi cilvēki». Uz turieni tika sūtīti mūsējie, tika sūtīti visādi militārie tiesājamie, kurus turēja apcietinājumā dažādās virssardzēs, notiesātie, vēl nenotiesātie un pārsūtāmie; tika sūtīti arī no pārmācības rotas — dīvaina iestādījuma, kur no bataljoniem nogādāja nogrēkojušos un neuzticamos zaldātiņus, lai labotu viņu uzvešanos, un no kurienes pēc pāris vai vairāk gadiem viņi nāca ārā, kļuvuši par tādiem neliešiem, kādus reti var sastapt. Mūsu saslimušie arestanti parasti no rīta ziņoja par savu slimību unteroficierim. Viņus tūliņ ierakstīja grāmatā un ar šo grāmatu slimnieku konvojnieka pavadībā nosūtīja uz bataljona lazareti. Tur ārsts vispirms izmeklēja slimniekus, kas bija atsūtīti no visām cietoksnī izvietotajām militārajām komandām, un tos, kurus atzina tiešām par slimiem, pierakstīja nosūtīšanai uz hospitāli. Mani atzīmēja grāmatā, un pēc pulksten vieniem, kad visi mūsējie bija jau izgājuši no cietuma pēcpusdienas darbos, devos uz hospitāli. Slimais arestants parasti ņēma līdzi pēc iespējas vairāk naudas un maizes, jo todien nevarēja cerēt, ka hospitālī tiks izsniegtas ēdiena porcijas, mazu kaļķīti un maciņu ar tabaku, kramu un šķiltavas. Šie priekšmeti tika rūpīgi noslēpti zābakos. Es gāju iekšā pa hospitāļa vārtiem ar zināmu interesi par šo jauno, man vēl nepazīstamo mūsu arestantu ikdienas dzīvītes variantu.

Diena bija silta, apmākusies un sērīga — viena no tām dienām, kas piešķir tādām iestādēm kā hospitālis sevišķi lietišķu, skumīgu un nīgru izskatu. Mēs ar konvojnieku iegājām pieņemamajā istabā, kur atradās divas vara vannas un jau gaidīja divi slimnieki, tiesājamie, arī ar konvojniekiem. Ienāca feldšeris, kūtri savas varas apziņā noskatījās uz mums un vēl kūtrāk gāja ziņot dežurējošajam dakterim. Tas ieradās drīz, izmeklēja, izturējās ļoti laipni un izsniedza mums slimības lapas, uz kurām bija uzrakstīti mūsu vārdi. Turpmākos ierakstus par slimības gaitu, parakstītajām zālēm, porcijām utt. izdarīs tas ordinators, kas pārzināja arestantu palātas. Es jau pirms tam biju dzirdējis, ka arestanti nevar vien beigt slavēt savus dakterus. «Pat tēvs nav tik gādīgs!» arestanti bija atbildējuši uz maniem jautājumiem pirms iešanas uz slimnīcu. Pa to laiku mēs pārģērbāmies. Drēbes un veļu, ar ko bijām atnākuši, mums atņēma un ieģērba hospitāļa veļā, turklāt izsniedza garas zeķes, tupeles, naktsmices un biezus, tumšbrūnus halātus ar tā kā audekla, tā kā plāksterim līdzīga auduma oderi. Vārdu sakot, halāts bija ārkārtīgi netīrs; bet pienācīgi es ar to iepazinos tikai vēlāk. Tad mūs veda uz arestantu palātām, kas atradās ļoti gara, augsta un tīra gaiteņa galā. Arējā tīrība viscaur bija pilnīgi apmierinoša; no pirmā acu uzmetiena viss spīdēja un laistījās. Salīdzinot ar mūsu cietumu, tas gan varēja man tikai tā likties. Abus tiesājamos ieveda palātā, kas atradās pa kreisi, mani — tajā, kas pa labi. Pie durvīm, kurām priekšā bija dzelzs bulta, stāvēja sargkareivis ar šauteni, viņam blakus — palīgsargs. Jaunākais unteroficieris (no hospitāļa sardzes) lika ielaist mani iekšā, un es atrados garā un šaurā telpā, pie kuras abām gareniskajām sienām stāvēja gultas, kopskaitā apmēram «divdesmit divas, no tām trīs četras vēl neaizņemtas. Tās bija zaļas koka gultas, kas ikvienam pie mums Krievzemē ir pārāk labi pazīstamas, — tās pašas gultas, kuras it kā pēc kāda likteņa lēmuma nekādi nedrīkst būt bez blaktīm. Es novietojos kaktā, tajā pusē, kur bija logi.

Kā jau teicu, te atradās arī mūsu cietuma arestanti. Daži jau mani pazina vai vismaz bija agrāk redzējuši. Daudz vairāk bija tiesājamo un no pārmācības rotas atsūtīto. Smagi slimu, tas ir, tādu, kas necēlās augšā no gultas, nebija visai daudz. Turpretī pārējie — viegli slimie un tie, kas jau atveseļojās, — vai nu sēdēja gultās, vai staigāja uz priekšu un atpakaļ pa telpu, kur starp abām gultu rindām atlika vēl pietiekami daudz vietas pastaigai. Palātā bija ārkārtīgi smaga slimnīcas dvaka. Gaisā vēdīja dažādi nepatīkami izgarojumi un zāļu smakas, lai gan kaktā gandrīz visu dienu kurējās krāsns. Manai gultai bija uzsegts svītrains pārvalks. Es to noņēmu. Zem pārvalka bija ar audeklu oderēta vadmalas sega un bieza gultas veļa, kuras tīrība bija stipri apšaubāma. Pie gultas stāvēja galdiņš, uz kura atradās krūzīte un alvas bļodiņa. Tas viss pieklājības pēc bija apsegts ar man izsniegto dvielīti. Galdiņa apakšā bija vēl plauktiņš. Tur tika glabātas tējas dzērēju tējkannas, krūzes ar kvasu utt., taču tējas dzērēju starp slimniekiem bija visai nedaudz. Pīpes un tabakas makus, kas bija gandrīz katram, pat diloņslimniekiem, slēpa zem gultām. Ārsts un citi priekšnieki tās gandrīz nekad nepārmeklēja un, ja arī pārsteidza kādu pīpējam, tad izlikās neredzam. Slimnieki gan arī paši gandrīz vienmēr uzmanījās un gāja smēķēt pie krāsns. Vienīgi dažreiz naktīs smēķēja, gultā guļot, jo naktīs neviens palātas neapstaigāja, varbūt dažreiz vienīgi oficieris, hospitāļa sardzes priekšnieks.

Līdz tam es nekad netiku gulējis nevienā slimnīcā, tāpēc apkārtējā vide bija man kaut kas pilnīgi jauns. Es ievēroju, ka modinu zināmu interesi. Par mani bija jau dzirdējuši un apskatīja mani bez kādas kautrēšanās, pat ar zināmu pārākuma apziņu, kā skolās mēdz aplūkot jaunu skolēnu vai lūdzēju valsts iestādē. Pa labi man līdzās gulēja kāds tiesājamais skrīveris, atvaļināta kapteiņa ārlaulības dēls. Viņš bija nodots tiesai par naudas viltošanu un gulēja te jau apmēram gadu, liekas, ne ar ko neslimodams, tomēr cenzdamies iestāstīt ārstiem, ka viņam ir aneirisms. Viņš savu panāca: no katorgas un miesas soda izvairījās un vēl pēc gada tika nosūtīts uz T-ku nez kādas slimnīcas pārziņā. Tas bija plecīgs, drukns, apmēram divdesmit astoņus gadus vecs puisis, liels blēdis un likumu zinātājs, diezgan gudrs, ārkārtīgi nekautrīgs, pašpaļāvīgs un slimīgi patmīlīgs, kurš visai nopietni bija pats sevi pārliecinājis, ka viņš ir visgodīgākais un taisnīgākais cilvēks pasaulē un nekādā ziņā nav vainīgs; šī pārliecība skrīverim arī palika uz visiem laikiem. Viņš pirmais uzrunāja mani, ar interesi mani iztaujāja un diezgan sīki izstāstīja par hospitāļa oficiālo režīmu. Protams, vispirms pateica man, ka esot kapteiņa dēls. Viņam briesmīgi gribējās izlikties par muižnieku vai vismaz par tādu, kas cēlies «no augstas kārtas». Pēc tam man pienāca klāt kāds no pārmācības rotas atsūtītais slimnieks un sāka stāstīt, ka pazinis daudzus agrāk izsūtītus muižniekus, un minēja pat vārdus un tēvavārdus. Tas bija jau sirms zaldāts; no sejas vien bija redzams, ka zaldāts melo. Viņu sauca par Cekunovu. Acīm redzot, viņš centās man pielīst, droši vien domādams, ka man ir nauda. Ieraudzījis manu sainīti ar tēju un cukuru, tūdaļ piedāvāja savus pakalpojumus: sadabūt tējkannu un uzliet tēju. Tējkannu M-kis man bija apsolījis rīt atsūtīt no cietuma ar kādu arestantu, kas nāca darbā uz hospitāli. Tomēr Čekunovs visu izkārtoja. Sadabūja čuguna podiņu, pat tasīti, uzvārīja ūdeni, uzlēja tēju, vārdu sakot, pakalpoja neparasti centīgi, ar ko tūliņ izpelnījās kāda slimnieka indīgās piezīmes. Tas bija diloņslimnieks, kas gulēja man pretī, uzvārdā Ustjancevs, tiesājamais zaldāts, tas pats, kurš, nobijies no soda, bija izdzēris kausiņu degvīna, iepriekš nostādinājis to uz tabakas, un tā iedzīvojies dilonī; viņu es jau agrāk esmu pieminējis. Līdz šim Ustjancevs bija gulējis klusēdams, smagi elpodams, cieši un nopietni vērodams mani un ar sašutumu sekodams Čekunovam. Neparastā, žultainā nopietnība vērta viņa sašutumu diezgan komisku. Beidzot viņš neizturēja.

—    Tad ta kalps! Atradis kungu! — viņš, pēc katra vārda apstādamies, noteica, nespēkā cīnoties ar elpas trūkumu. Viņam tuvojās jau pēdējā stundiņa.

Čekunovs sašutis pagriezās pret viņu.

—    Kurš ir kalps? — viņš jautāja, nicinoši skatīdamies uz Ustjancevu.

—    Tu esi kalps! — Ustjancevs atbildēja tik pašapzinīgā balsī, it kā viņam būtu pilnīgas tiesības strostēt Cekunovu un kāds pat būtu uzdevis to darīt.

—    Es — kalps?

—    Jā, tu. Dzirdiet, labie ļautiņi, viņš netic, brīnās!

—    Un kas tev par daļu! Redzi, viņš viens pats tikpat kā bez rokām. Protams, bez sulaiņa nav pieradis. Kāpēc nepakalpot, tu krēpačainais ērms?

—    Kurš ir krēpačainais ērms?

—    Tu.

—    Es — krēpačainais ērms?

—    Jā, tu.

—    Un tu esi skaistulis? Pašam seja kā vārnas ola… ja jau es esmu krēpačainais ērms.

—   Jā, lu tāds esi. Dievs taču pēc tevis jau nāvi atsūtījis, būtu jel gulējis mierīgs un miris nost. Nē, viņš vēl muld! Kāpēc muldi?

—   Ko tu teici? Tad jau es labāk paklanīšos zābakam nekā vīzei. Mans tēvs nevienam neklanījās un arī man nevēlēja. Es .. . es . ..

Viņš gribēja turpināt, bet, asinis spļaudams, sāka briesmīgi klepot vairākas minūtes no vietas. Drīz vien auksti, gurdinoši sviedri izspiedās uz viņa šaurās pierītes. Viņš būtu runājis ilgāk, bet klepus neļāva; no acīm bija redzams, ka slimnieks vēl grib lamāties, taču bezspēkā tikai atmeta ar roku . . . Beigās Čekunovs nelikās vairs par viņu ne zinis.

Es jutu, ka diloņslimnieka dusmas vērstas drīzāk pret mani nekā pret Čekunovu. Par Čekunova vēlēšanos man pielabināties un tā nopelnīt kādu kapeiku neviens nebūtu dusmojies vai viņu sevišķi nicinājis. Ikviens saprata, ka viņš to dara vienīgi naudas dēļ. Šai ziņā vienkāršie cilvēki nemaz nav tik jūtelīgi un ļoti labi aptver, kas par lietu. Ustjancevam patiesībā nepatiku es, nepatika mana tēja un tas, ka es, būdams pat važās iekalts, izturos kā kungs, it kā nevarētu iztikt bez sulaiņa, lai gan nevienu nebiju lūdzis un nekādu sulaini nevēlējos. Man tiešām vienmēr gribējās visu darīt pašam, un es pat sevišķi centos nekā neizrādīt, ka esmu baltrocis, mīkstčaulis, kundziņš. Un, ja jau esmu par to sācis runāt, atzīšos, ka te pa daļai izpaudās arī mana patmīlība. Tomēr — un nekā nevaru saprast, kāpēc tas tā vienmēr gadījās, — es nekad nespēju atteikties no dažādiem pakalpiņiem un sulaiņiem, kuri paši man uzplijās un beidzot dabūja mani pilnīgi savā varā, tā ka patiesībā viņi bija mani kungi, bet es — viņu kalps; taču, no ārienes spriežot, it kā pats no sevis iznāca tā, ka es tiešām esmu kungs un nevaru iztikt bez sulaiņa. Tas man, protams, ļoti nepatika. Bet Ustjancevs slimoja ar diloni un bija viegli sakaitināms. Turpretī pārējie slimnieki izturējās vienaldzīgi, pat zināmā mērā augstprātīgi. Atceros, visus nodarbināja viens sevišķs apstāklis: no arestantu sarunām dabūju zināt, ka tovakar pie mums ievedīšot kādu tiesājamo, kuru pašreiz soda ar rīkstēm. Arestanti gaidīja jaunpienācēju ar zināmu interesi. Runāja gan, ka sods būšot viegls — tikai pieci simti.

Pamazām sāku vērot, kas palātā notiek. Cik varēju manīt, patiesi slimi te gulēja lielākoties ar cingu un acu slimībām — tā apvidus vietējām kaitēm. Tādi slimnieki palātā bija vairāki. Citiem patiesi slimajiem bija drudzis, dažādi augoņi, krūšu kaites. Te nebija tā kā citās palātās, te bija savākti vienkopus slimojošie ar visādām slimībām, pat ar venēriskajām. Es teicu — patiesi slimie, jo vairāki bija arī tādi, kas ieradušies tāpat vien, bez kādas slimības — «atpūsties». Ārsti tos uzņēma labprāt — aiz līdzjūtības, it īpaši tad, kad bija daudz tukšu gultu. Apstākļi virssardzēs un cietumos salīdzinājumā ar hospitāli likās tik slikti, ka daudzi arestanti ar prieku nāca pagulēt te, kaut arī smacīgā gaisā un noslēgtā palātā. Bija pat tādi, kam sevišķi patika gulšņāšana un vispār dzīve hospitālī; tie nāca galvenokārt no pārmācības rotas. Es ar interesi vēroju jaunos biedrus, bet, atceros, manu interesi toreiz sevišķi saistīja kāds, kas gulēja jau uz miršanu, viens no mūsu cietuma — diloņslimnieks, kuram ari tuvojās pēdējā stundiņa un kurš gulēja otrajā gultā no Ustjanceva, tātad gandrīz man pretī. Viņu sauca par Mihailovu; vēl pirms divām nedēļām es viņu biju redzējis cietumā. Mihailovs slimoja jau sen, un jau sen viņam vajadzēja iet ārstēties, bet viņš ar sīkstu un pilnīgi nevajadzīgu pacietību sevi pārvarēja, turējās un tikai pa svētkiem aizgāja uz hospitāli, lai triju nedēļu laikā nomirtu ar šausmīgu diloni: cilvēks it kā sadega. Tagad mani pārsteidza viņa briesmīgi pārvērtusies seja — viena no pirmajām sejām, ko biju ievērojis pēc ierašanās cietumā; tā man toreiz nez kāpēc bija sevišķi dūrusies acīs. Viņam līdzās gulēja kāds pārmācības rotas zaldāts, jau vecs vīrs, briesmīgi pretīgs netīrelis … Taču nav nekādas vajadzības minēt pēc kārtas visus slimniekus … Tagad es atcerējos šo večuku vienīgi tāpēc, ka toreiz arī viņš atstāja uz mani zināmu iespaidu un vienā mirklī paguva dot diezgan pilnīgu priekšstatu par dažām arestantu palātas īpatnībām. Večukam, atceros, toreiz bija stipras iesnas. Viņš visu laiku šķaudīja un vēl pēc tam veselu nedēļu šķaudīja pat pa miegam — tādiem kā joņiem, pa pieciem sešiem šķaudieniem uzreiz, allaž kārtīgi noteikdams: «Ak kungs, tavu sodību!» Tai brīdī viņš sēdēja uz gultas un no papīra vīstoklīša kāri bāza degunā tabaku, lai varētu stiprāk un kārtīgāk izšņaukāties. Večuks šņaukājās rūtainā kokvilnas kabatdrānā, kas piederēja viņam pašam, bija vismaz simtreiz mazgāta un galīgi izbalējusi, pie tam mazais deguns tā savādi viebās, savilkdamies bezgala daudzās sīkās krunciņās, un kļuva redzamas vecu, nomelnējušu zobu šķeldas līdz ar sarkanām, siekalainām smaganām. Izšņaukājies viņš tūdaļ attina kabatdrānu, uzmanīgi apskatīja tajā bagātīgi sakrājušos slapjumu un tūliņ ierīvēja to savā tumšbrūnajā kroņa halātā, tā ka viss slapjums palika uz halāta, bet kabatdrāna — tikai mazliet mitra. Tā viņš darīja veselu nedēļu. Šī pretīgā, sīkstulīgā savas kabatdrānas saudzēšana, kaut arī no tā cieta kroņa halāts, neizraisīja slimniekos nekādu protestu, lai gan kuram katram no viņiem varbūt tūliņ pēc večuka būs jāvelk mugurā šis pats halāts. Var pat pabrīnīties, cik neizvēlīgi ir mūsu vienkāršie cilvēki un kā viņiem daudz kas nederdzas. Man turpretī tanī brīdī apšķebinājās dūša, un es tūliņ neviļus ar riebumu un interesi sāku aplūkot savu nupat kā uzvilkto halātu. Un tad atjautu, ka tas jau sen saista manu uzmanību ar savu stipro smaku; halāts man mugurā bija paguvis sasilt un arvien stiprāk oda pēc zālēm, plāksteriem un, kā man likās, pēc kaut kādiem pūžņiem, kas nebūtu nekāds brīnums, jo slimnieki halātu bija valkājuši jau nez cik gadu. Varbūt halāta audekla odere uz muguras kādreiz ir tikusi mazgāta, bet droši nezinu. Toties pašreiz šī odere bija piesūkusies ar visvisādiem nepatīkamiem mitrumiem, komprešu šķīdumiem, ūdeni, kas izlijis no spāniešu mušu plākstera uzvilktām un pārgrieztām tulznām utt. Turklāt arestantu palātās ļoti bieži ieveda nupat ar rīkstēm sodītos sakapātām mugurām. Viņus ārstēja ar kompresēm, tāpēc halātam, ko uzvilka tieši uz slapjā krekla, katrā ziņā vajadzēja bojāties: halātā tad arī šķidrumi iesūcās. Un visā manā cietumniecības laikā — visus šos gadus, tiklīdz man gadījās būt hospitālī (un biju tur bieži), es katru reizi ar bažu pilnu neuzticību vilku mugurā halātu. Sevišķi man derdzās šajos halātos dažreiz ieviesušās utis, kas bija lielas un apbrīnojami treknas. Arestanti ar baudu tās iznīcināja, un, kad zem arestanta biezā, līkā naga noknikšķēja sodītais zvērs, no mednieka sejas varēja spriest par to, cik lielu gandarījumu viņš guvis. Ļoti necieta pie mums arī blaktis, un garajos, apnicīgajos ziemas vakaros dažkārt visa palāta ņēmās tās iznīcināt. Un, lai gan palātā, neskaitot smago dvaku, no ārpuses viss bija pēc iespējas tīrs, ar iekšējo, tā sakot, oderes tīrību pie mums lepoties nevarēja. Slimnieki bija pie tā pieraduši, uzskatīja pat, ka tā tam jābūt, un arī pats režīms nemudināja ievērot sevišķi lielu tīrību. Bet par režīmu es parunāšu vēlāk …

Tiklīdz Čekunovs bija pasniedzis man tēju (garām ejot piebildīšu, ka tā bija vārīta palātas ūdenī, ko ienesa uzreiz visai dienai un naktij un kas mūsu gaisā gaužām ātri bojājās), ar troksni atvērās durvis un pastiprināta konvoja apsardzībā palātā tika ievests nupat ar rīkstēm sodītais zaldātiņš. Tā bija pirmā reize, kad es redzēju ar rīkstēm nopērto. Vēlāk viņus veda bieži, dažus pat nesa (pārāk smagi sodītos), un katru reizi slimniekiem tā bija laba izklaidēšanās. Pie mums sodīto parasti sagaidīja ar sevišķi bargu sejas izteiksmi un pat mazliet mākslotu nopietnību. Uzņemšana gan pa daļai bija atkarīga no nozieguma smaguma un tātad arī no dabūto sitienu skaita. Ļoti stipri sasistam un pēc reputācijas lielam noziedzniekam parādīja arī lielāku cieņu un lielāku uzmanību nekā kaut kādam izbēgušam rekrūtītim, kāds, piemēram, bija tas, kuru ieveda nupat. Taču kā vienā, tā otrā gadījumā netika izteikta ne sevišķa nožēla, ne sevišķi īgnas piezīmes. Palātas iemītnieki palīdzēja nelaimīgajam un kopa to, it īpaši tad, ja bez palīdzības tas nevarēja iztikt. Feldšeri jau paši zināja, ka nodod sasisto pieredzējušās un prasmīgās rokās. Palīdzība parasti izpaudās tādējādi, ka bieži mainīja aukstā ūdenī samērcētus palagus vai kreklus, kurus lika uz sakapātās muguras, it īpaši tad, ja sodītais pats vairs nespēja sevi apkopt, un bez tam bija jāprot veikli izraut no vātīm skabargas, kas bieži palika iekšā, kad nūja uz muguras salūza. Skabargu vilkšanas operācija slimniekam parasti mēdz būt ļoti nepatīkama. Taču vispār esmu vienmēr apbrīnojis to neparasto izturību, ar kādu sodītie panes sāpes. Man gadījies redzēt daudzus tādus, dažreiz pat pārlieku sadauzītus, un gandrīz neviens no tiem netika vaidējis. Tikai visa seja it kā pārvēršas, kļūst bāla, acis deg, skatieni ir izklaidīgi, nemierīgi, lūpas trīc, un nabags tīšām kodī tās ar zobiem gandrīz vai līdz asinīm. Ievestais zaldātiņš bija gadus divdesmit trīs vecs jauneklis ar spēcīgu, muskuļainu augumu un skaistu seju, gara auguma, slaids, ar tumsnēju ādu. Mugura viņam bija krietni sadauzīta. Ķermeņa augšdaļa līdz pat jostas vietai kaila; uz pleciem uzmests slapjš palags, tāpēc viņš trīcēja pie visas miesas kā drudzī un stundas pusotras staigāja pa palātu uz priekšu un atpakaļ. Es ieskatījos viņam sejā: likās — tobrīd viņš neko nedomā, skatieni ir pārvērsti, neprātīgi un šaudīgi, un tiem, acīm redzot, grūti pie kaut kā vērīgāk apstāties. Man šķita, ka viņš cieši skatās uz manu tēju. Tēja bija karsta, no tasītes kūpēja garaiņi, bet nabags bija nosalis un trīcēja, zobus klabinādams. Es piedāvāju sodītajam tēju. Viņš klusēdams strauji pagriezās pret mani, paņēma tasi, izdzēra to, kājās stāvēdams, bez cukura, pie tam ļoti steidzās un kaut kā īpaši centās neskatīties uz mani. Izdzēris visu, klusēdams nolika tasi un, pat nepamājis man ar galvu, sāka atkal soļot uz priekšu un atpakaļ pa palātu. Pašreiz viņš vismazāk bija spējīgs domāt par runāšanu un galvas mājieniem. Arī visi arestanti sākumā nez kāpēc izvairījās no jebkādām sarunām ar sodīto rekrūtīti; gluži otrādi, sākumā palīdzējuši sodītajam, arestanti it kā centās pēc tam nepievērst viņam nekādu uzmanību, varbūt gribēdami pēc iespējas ilgāk likt viņu mierā un neapgrūtināt ar tālākiem jautājumiem un «līdzjūtībām», bet viņš likās, bija ar tādu izturēšanos pilnīgi apmierināts.

Pa to laiku bija satumsis, aizdedza naktslampu. Dažiem arestantiem, gan tikai retiem, izrādījās, bija pat savi svečturi. Beidzot — jau pēc ārsta vakara vizītes — ienāca sardzes unteroficieris, saskaitīja visus slimniekus, un palāta tika noslēgta, iepriekš ienesot iekšā naktstoveri… Es biju pārsteigts, dabūdams zināt, ka toveris paliks te visu nakti, lai gan īstā ateja atradās tepat gaitenī, tikai dažus soļus no durvīm. Bet tāda nu bija noteiktā kārtība. Pa dienu arestantus vēl laida ārā no palātas, gan tikai uz īsu brīdi, turpretī naktīs — nekādā gadījumā. Arestantu palātas atšķīrās no parastajām, un slimais arestants pat pa slimības laiku izcieta savu sodu. Nezinu, kurš pirmais nodibinājis šādu kārtību, zinu tikai to, ka īstas kārtības šai ziņā nav bijis nekad un ka visas veltīgās formālistikas būtība nekad nav izpaudusies tik spilgti kā, piemēram, šajā gadījumā. Šo kārtību, protams, nav ieviesuši ārsti Atkārtoju: arestanti nevarēja vien beigt slavēt savus dakterus, uzskatīja tos par tēviem, cienīja viņus. Ārsti pret visiem izturējās laipni, katram pateica kādu labu vārdu, bet visu atstumtais arestants to pienācīgi novērtēja, jo redzēja, ka labie vārdi un laipnība ir sirsnīgi un neviltoti. Šīs laipnības varēja arī nebūt: dakteriem neviens nebūtu pārmetis, ja viņi būtu izturējušies citādi, proti, rupjāk un necilvēcīgāk, — tātad viņi bija labsirdīgi aiz īstas cilvēkmīlestības. Bez tam, protams, viņi saprata, ka slimniekam, lai tas būtu kas būdams — arestants vai cits kāds, tāpat vajadzīgs svaigs gaiss kā kuram katram slimniekam un pat visaugstākajām amatpersonām. Citu palātu slimnieki, piemēram, tie, kuri jau atveseļojās, varēja brīvi staigāt pa gaiteņiem, vairāk kustēties, elpot gaisu, kas nav tik slikts kā palātās, kur tas ir saspiests un nevar nemaz citāds būt kā vien smacīgu izgarojumu pilns. Baisi un riebīgi ir tagad atcerēties, kādā mērā vajadzēja sabojāties jau tāpat sabojātam mūsu palātas gaisam naktīs, kad nesa iekšā toveri, paturot vēl vērā to, ka palātā bija silts un ar zināmām kaitēm slimojošiem nebija iespējams iztikt bez iziešanas sevis pēc. Ja es nule teicu, ka arestanti arī pa slimības laiku izcieš savu sodu, tad, protams, nebiju domājis un nedomāju arī tagad, ka tāda kārtība nodibināta vienīgi un tikai sodīšanas dēļ. Protams, no manas puses tas būtu nejēdzīgs apmelojums. Slimniekus vairs nav ko sodīt. Bet, ja tas tā, tad pats par sevi saprotams, ka droši vien kaut kāda stingra, barga nepieciešamība uzspiedusi priekšniecībai šādu rīcību, kuras sekas ir gaužām kaitīgas. Kāda tad būtu šī nepieciešamība? Bet tur jau tā nelaime, ka ne ar ko citu nevar kaut cik izskaidrot šādas rīcības un vēl daudzu citu noteikumu nepieciešamību. Šī rīcība ir tik nesaprotama, ka nav iespējams to ne tikai izskaidrot, bet pat nojaust, ar ko tā būtu izskaidrojama. Kā lai attaisno tik nevajadzīgu cietsirdību? Vai ar to, ka arestants atnāks uz slimnīcu, tīšām izlikdamies par slimu, piekrāps ārstus, naktī ies uz ateju un, izmantodams tumsu, aizbēgs? Nopietni pierādīt šādu prātojumu nejēdzīgumu gandrīz pilnīgi neiespējami. Uz kurieni aizbēgs? Kā aizbēgs? Kādā apģērbā aizbēgs? Dienā laiž ārā pa vienam, tāpat varētu darīt arī naktīs. Pie durvīm stāv sargkareivis ar pielādētu šauteni. Ateja atrodas vārda tiešā nozīmē divu soļu atstatumā no sargkareivja, un tomēr slimnieku uz turieni pavada palīgsargs, kurš visu laiku neizlaiž viņu no acīm. Tur ir tikai viens logs ar diviem ziemas rāmjiem un dzelzs restēm. Bet pagalmā gar logu, gar pašiem arestantu palātu logiem arī visu nakti staigā sargkareivis. Lai izlīstu laukā pa logu, vajag izlauzt rāmi un restes. Kas tad to ļaus? Bet iedomāsimies, ka arestants pirms tam nogalina palīgsargu tā, ka tas pat neiepīkstas un neviens to nedzird. Taču, pieņemot, ka notiek pat šāda neiespējamība, vajag tomēr lauzt rāmi un restes. Ievērojiet, ka turpat līdzās sargkareivim guļ palātu sargi, bet desmit soļu atstatumā pie otras arestantu palātas atkal stāv sargkareivis ar šauteni, viņam līdzās palīgsargs un citi sargi. Uz kurieni tad ziemā var aizbēgt arestants ar zeķēm un tupelēm kājās, ar slimnīcas halātu mugurā un naktsmici galvā? Bet, ja tas tā, ja iespējas bēgt ir tik mazas (tas ir, patiesībā nav nekādu), kālab tad tā apgrūtināt slimniekus varbūt pat viņu mūža pēdējās dienās un stundās, slimniekus, kuriem svaigs gaiss vēl vairāk vajadzīgs nekā veselajiem? Kālab? To es nekad neesmu varējis saprast…

Bet, ja jau ir jautāts «kālab?», tad pie viena nāk prātā vēl kāds visai mīklains fakts, par kuru esmu brīnījies tik daudzus gadus un kuram nekādi neesmu varējis sameklēt izskaidrojumu. Iekāms turpinu savu aprakstu, man par šo faktu jāpasaka kaut vai daži vārdi. Es runāju par važām, no kurām notiesātu katordznieku neatbrīvo nekāda slimība. Pat diloņslimnieki manu acu priekšā ir miruši važās iekalti. Un visi pie tā bija pieraduši, visi uzskatīja to par kaut ko negrozāmu, nenovēršamu. Diez vai kāds par to kādreiz maz padomājis, jo pat nevienam ārstam šo dažu gadu laikā nav ienācis prātā kaut reizi palūgt priekšniecību, lai smagi slimajiem arestantiem, it īpaši diloņslimniekiem, noņemtu važas. Teiksim, važas pašas par sevi nav diez cik smagas. Tās sver no astoņām līdz divpadsmit mārciņām. Veselam cilvēkam nav sevišķi smagi nēsāt desmit mārciņas. Man gan stāstīts, ka pēc dažiem gadiem no važām sākot kalst kājas. Nezinu, vai tas tiesa, bet iespējams, ka zināma patiesība šais runās ir. Kaut arī neliels, kaut arī tikai desmit mārciņas liels smagums, kas pastāvīgi piekabināts pie kājas, tas tomēr nenormāli palielina kājas svaru un pēc ilgāka laika var radīt ļaunas sekas. Pieņemsim tomēr, ka veselam tas neko daudz nekait. Bet vai tā tas ir slimniekam? Pieņemsim, ka arī parastajam slimniekam tas nav nekas. Bet, atkārtoju, vai tā tas ir smagi slimajiem, atkārtoju, vai tā tas ir diloņslimniekiem, kuriem jau tāpat izkalst rokas un kājas, tā ka pat salmiņš liekas smags? Un tiešām — ja medicīniskā priekšniecība izgādātu atvieglojumu kaut vai tikai diloņslimniekiem, tad jau tā vien būtu īsta un liela labdarība. Kāds var teikt, ka arestants ir ļaundaris un nav pelnījis labdarību, bet vai tad tiešām vajadzētu vēl palielināt sodu tam, kuru dievs jau tāpat sodījis? Un nav iespējams ari ticēt, ka tas tiktu darīts vienīgi sodīšanas dēļ. Diloņslimnieku pat tiesa atbrīvo no miesas soda. Tātad te atkal slēpjas kāds noslēpumains, svarīgs drošības iemesls, kas liek meklēt glābiņu šāda veida piesardzībā. Bet kāds ir šis drošības iemesls, nav iespējams saprast. Jo nevar taču patiešām baidīties, ka diloņslimnieks aizbēgs. Kam tas var ienākt prātā, it īpaši — ja slimība sasniegusi jau zināmu attīstības pakāpi? Izlikties par diloņslimnieku, piekrāpt ārstus, lai aizbēgtu, nav iespējams. Dilonis ir tāda slimība, kas redzama no pirmā acu uzmetiena. Šai sakarā jāsaka: vai tiešām cilvēkam kājas iekaļ važās tikai tālab, lai viņš nebēgtu vai lai viņam neļautu bēgt? Nepavisam nē. Važas — tā ir vienīgi kaunā likšana, fizisks un morāls apkaunojums un apgrūtinājums. Vismaz tāds uzskats pastāv. Tomēr važas nevienu nevar atturēt no bēgšanas. Visnemākulīgākais, visneveiklākais arestants pratīs tās bez lielām pūlēm pārvīlēt vai izsist kniedi ar akmeni. Kāju važas nav nekāds piesardzības līdzeklis; bet, ja tas tā, ja važas notiesātam katordzniekam paredzētas tikai par sodu, tad jautāju atkal: vai tiešām vajadzētu sodīt mirēju?

Un tagad, par to rakstīdams, es spilgti atceros kādu mirstošu diloņslimnieku, to pašu Mihailovu, kurš gulēja man gandrīz pretī netālu no Ustjanceva un kurš, atceros, nomira ceturtajā dienā pēc manas ievietošanas palātā. Varbūt es tagad, runājot par diloņslimniekiem, neviļus atsaucu atmiņā tos iespaidus un tās domas, kuras jau toreiz man ienāca prātā sakarā ar šo nāvi. Pašu Mihailovu es gan maz pazinu. Tas bija vēl ļoti jauns, ne vecāks par divdesmit pieciem gadiem, gara auguma, tievs un ārkārtīgi patīkama izskata cilvēks. Cietumā viņš atradās īpašajā nodaļā un bija neparasti nerunīgs, vienmēr tā kā klusi, tā kā mierīgi skumīgs. It kā viņš cietumā «kalstu nost». Tā vismaz pēc tam par Mihailovu izteicās arestanti, kuriem viņš bija palicis labā atmiņā. Atceros tikai, ka viņam bija skaistas acis, un tiešām nezinu, kāpēc es viņu tik skaidri atceros. Mihailovs nomira ap pulksten trim pēc pusdienas aukstā un saulainā dienā. Prātā palicis, kā spilgtie, slīpie saules stari spiedās cauri mūsu palātas zaļajiem, mazliet apledojušajiem logu stikliem. Vesela staru straume lija pār nelaimīgo. Viņš noirlira nesamaņā un dzisa smagi, ilgi, vairākas stundas no vietas. Jau kopš rīta mirējs vairs nepazina tos, kas gāja viņam klāt. Pārējie slimnieki gribēja viņa ciešanas kaut kādā veidā atvieglot; bija redzams, ka mirējam ir ļoti grūti: viņš elpoja smagi, dziļi, gārgdams, krūtis augsti cilājās, it kā trūktu gaisa. Viņš nometa segu, visas drēbes un beidzot sāka raut nost kreklu — pat tas likās smags Mirējam palīdzēja un novilka arī kreklu. Bija šausmīgi skatīties uz šo garu garo ķermeni ar tik izkaltušām kājām un rokām, ka pāri palikuši vienīgi kauli un āda, ar iekritušu vēderu, uz augšu saceltām krūtīm un skaidri saredzamām ribām kā ģindenim. Uz ķermeņa palicis vienīgi koka krustiņš, maisiņš ar svētajiem pīšļiem un važas, caur kuru gredzenu, likās, viņš tagad varētu izvilkt izkaltušo kāju. Pusstundu pirms Mihailova nāves visi mūsu palātā it kā apklusa, sāka runāt bezmaz čukstus. Tie, kas staigāja, spēra soļus it kā nedzirdami. Runāja savā starpā maz, par kaut ko pavisam citu un tikai retumis paskatījās uz mirēju, kas gārdza arvien stiprāk. Beidzot viņš ar meklējošu un nedrošu roku sataustīja uz krūtīm maisiņu ar svētajiem pīšļiem un sāka raut to nost, it kā arī tas būtu par apgrūtinājumu un spiestu. Tika noņemts arī maisiņš. Pēc apmēram desmit minūtēm viņš nomira. Kāds pieklauvēja pie durvīm un paziņoja sargkareivim. Ienāca sargs, uzmeta trulu skatienu mironim un gāja pie feldšera. Feldšeris, jauns un labsirdīgs puisis, kurš par daudz noņēmās ar savu ārieni, kas, starp citu, bija diezgan glīta, ieradās drīz. Atrā gaitā, skaļi soļodams pa apklusušo palātu, piegāja pie nelaiķa un ar tādu kā pasvītrotu nevērību, kas it kā ar nolūku bija paredzēta šim gadījumam, pataustīja pulsu, atmeta ar roku un izgāja ārā. Tūliņ deva ziņu sardzei: noziedznieks bijis bīstams, no īpašās nodaļas, viņu tad arī par mirušu vajadzēja atzīt ar īpašām ceremonijām. Gaidot sargkareivjus, kāds arestants klusā balsī izteica domu, ka nebūtu par ļaunu aizspiest nelaiķim acis Otrs uzmanīgi viņu uzklausīja, klusēdams piegāja pie mi roņa un aizspieda tam acis. Ieraudzījis turpat uz spilvena nolikto krustiņu, paņēma to, apskatīja un klusuciešot ap lika atkal Mihailovam ap kaklu, aplika un pārmeta krustu Nedzīvā seja sāka jau stingt; gaismas stars krita tieši viņam virsū; mute bija pusatvērta, divas rindas baltu, jaunu zobu spīdēja starp plānajām, pie smaganām pielipušajām lūpām. Beidzot ienāca sardzes unteroficieris ai īsu zobenu pie sāniem un ķiveri galvā, aiz viņa divi sargi. Unteroficieris nāca klāt, arvien vairāk palēninādams soļus un neizpratnē uzmezdams skatienus apklusušajiem arestantiem, kas no visām pusēm dzedri noskatījās uz viņu.

Piegājis pie miroņa, viņš viena soļa atstatumā apstājās kā sastindzis, it kā nobijies. Pilnīgi kailais, izdēdējušais, vēl vienīgi važās iekaltais līķis pārsteidza unteroficieri, un viņš pēkšņi atsprādzēja zvīņaino siksniņu, noņēma ķiveri, lai gan tas nemaz nebija jādara, un pārmeta platu krustu. Viņš bija sirms, ar skarbu karavīra seju. Atceros, tai pašā brīdī turpat stāvēja Čekunovs, arī sirmgalvis. Visu laiku viņš bija klusēdams un cieši skatījies unteroficierim tieši sejā un ar neparastu uzmanību vērojis katru tā žestu. Tad abu skatieni sastapās, un Čekunovam nez kāpēc notrīsēja apakšlūpa. Viņš tā savādi to savieba, atvieza zobus un, aši, it kā nejauši pamājis unteroficierim uz mironi, noteica:

— Viņam taču arī bijusi māte! — un atgāja nost.

Atminos — šie vārdi man it kā iedūrās sirdī… Kāpēc Čekunovs tos izteica, un kā tie viņam bija ienākuši prātā? Bet līķi sāka jau celt uz augšu, pacēla kopā ar gultu; iečabējās salmi, vispārējā klusumā važas skaņi atsitās pret grīdu… Tās uzcēla. Līķi nesa prom. Pēkšņi visi sāka runāt skaļi. Bija dzirdams, ka unteroficieris, atrazdamies jau gaitenī, sūta kādu pēc kalēja. Vajadzēja noņemt mironim važas…

Bet esmu novirzījies no temata .. c

II Turpinājums

Ārsti apstaigāja palātas no rīta; pēc pulksten desmitiem viņi ieradās pie mums visi reizē, pavadīdami galveno ārstu, bet stundas pusotras pirms tam palātā ieradās mūsu ordinators. Tolaik pie mums par ordinatoru strādāja kāds jauniņš, prasmīgs, laipns un labsirdīgs dakteris, kuru arestanti ļoti mīlēja un saskatīja viņā tikai vienu trūkumu: «pārāk lēnīgs». Tiešām, viņš bija nerunīgs, šķita, pat kautrējās no mums, bezmaz sarka, mainīja porcijas gandrīz vai pēc pirmā slimnieka lūguma un, liekas, labprāt būtu pat parakstījis zāles pēc viņu pašu lūguma. Vārdu sakot, tas bija patīkams jauns cilvēks. Jāatzīst, ka daudzi dakteri Krievzemē iemantojuši vienkāršās tautas mīlestību un cieņu un, cik esmu novērojis, pilnīgi pamatoti. Zinu, ka mani vārdi izklausīsies pēc paradoksa, it īpaši ņemot vērā krievu vienkāršās tautas vispārējo neticību medicīnai un aizjūras zālēm. Tiešām — vienkāršais cilvēks, sirgdams ar visgrūtāko kaiti, drīzāk gadiem ilgi ārstēsies pie pūšļotājas vai pats ar savām, tautā lietotajām zālēm (ko nepavisam nevajag noniecināt) nekā ies pie ārsta vai gulēs slimnīcā. Bez tam te jāņem vērā viens ārkārtīgi svarīgs apstāklis, kam nav nekāda sakara ar medicīnu, proti, vienkāršo cilvēku vispārējā neuzticēšanās tam, kam uzspiests administrācijas vai kroņa zīmogs; bez tam tautu ir iebiedējuši un radījuši tajā aizspriedumus pret slimnīcām dažādi briesmu stāsti, kas nereti ir muļķīgi, bet dažreiz arī zināmā mērā pamatoti. Taču galvenais — tautu biedē vāciskais slimnīcas režīms, apkārtējie svešie cilvēki visā slimošanas laikā, stingrība ēšanas ziņā, nostāsti par feldšeru un dakteru nepiekāpīgo bardzību, par līķu šķēršanu, iekšu ņemšanu ārā utt. Turklāt ļaudis spriež — ārstēs kungi, jo dakteri tomēr ir kungi. Taču, tuvāk iepazīstot dakterus (tā tas notiek lielāko tiesu, kaut arī gadās izņēmumi), visas šīs bailes ļoti drīz izzūd, kas, manuprāt, izskaidrojams tieši ar to, ka mūsu ārsti, galvenokārt jaunie, ir goda vīri. Lielākā daļa ārstu prot iemantot vienkāršās tautas cieņu un pat mīlestību. Vismaz es rakstu par to, ko pats esmu redzējis un izbaudījis ne vienreiz vien un daudzās vietās, un man nav iemesla domāt, ka citur ārsti pārāk bieži izturētos citādi. Protams, dažos nostūros dakteri ņem kukuļus, stipri izmanto slimnīcas savtīgos nolūkos, gandrīz neliekas ne zinis gar slimniekiem, pat galīgi aizmirst medicīnu. Tas vēl notiek, bet es runāju par lielāko daļu vai, pareizāk sakot, par to garu, par to virzienu, kas tagad, mūsdienās, ieviešas medicīnā. Bet, lai kā šie ārsti atkritēji, vilki avju barā, mēģinātu taisnoties, lai kādus apstākļus minētu sev par attaisnojumu, piemēram, kaut vai vidi, kas samaitājusi arī ārstus, viņiem nekad nebūs taisnība, it īpaši — ja viņi turklāt zaudējuši arī cilvēkmīlestību. Bet cilvēkmīlestība, laipnība, brālīga līdzjūtība pret slimnieku tam dažreiz ir vairāk vajadzīga nekā zāles. Būtu laiks izbeigt apātisko sūdzēšanos par vidi, ka tā mūs samaitājusi. Pieņemsim — tas tiesa, ka vide daudz ko mūsos samaitā, taču ne visu, un bieži dažs labs viltīgs un gudrs blēdis ar šīs vides ietekmi visai veikli maskē un attaisno ne vien savu vājību, bet nereti arī īstu nelietību, sevišķi, ja tāds prot skaisti runāt vai rakstīt. Es gan atkal esmu novirzījies no temata; gribēju tikai pateikt, ka vienkāršā tauta neuzticas un ir naidīgi noskaņota drīzāk pret medicīnisko administrāciju nekā pret dakteriem. Pēc tam kad uzzināts, kādi viņi ir patiesībā, tautā drīz vien izzūd daudzi aizspriedumi. Turpretī pārējie apstākļi, kādi valda mūsu slimnīcās, līdz šim daudzējādā ziņā neatbilst tautas garam, līdz šim ir naidīgi mūsu vienkāršās tautas paražām un nespēj iemantot pilnīgu tautas uzticību un cieņu. Tā vismaz man liekas, spriežot pēc dažiem maniem iespaidiem.

Protams, grūts ir brīdis pirms soda izpildīšanas, tik grūts, ka es varbūt grēkoju, nosaukdams šīs bailes par mazdūšību vai gļēvulību. Neapšaubāmi grūti, ja cilvēks ir ar mieru izciest divkārt trīskārt bargāku sodu, kaut tikai tas netiktu izpildīts tūliņ. Esmu tomēr pieminējis arī tādus, kas paši prasījušies, lai viņus drīzāk izraksta, kaut arī mugura pēc pirmajiem sitieniem vēl nav sadzijusi, lai viņi varētu izciest pārējos sitienus un galīgi atbrīvoties no tiesas; bet atrašanās zem tiesas virssardzē, protams, visiem ir nesalīdzināmi grūtāka nekā katorga. Nerunājot nemaz par to, ka ir atšķirīgi temperamenti, liela nozīme dažu tiesājamo apņēmībā un bezbailībā ir gadiem ilgajam pieradumam pie sitieniem un miesas sodiem. Daudzkārt sistā gars un mugura it kā nostiprinās, līdz beidzot viņš uz miesas sodu sāk raudzīties skeptiski, gandrīz vai kā uz mazu neērtību un no tā vairs nebaidās. Vispār tas ir tiesa. Viens mūsu īpašās nodaļas arestantiņš, kristīts kalmiks Aleksandrs jeb Aleksandra, kā pie mums viņu sauca, savāds virs, blēdīgs, bezbailīgs un reizē ļoti labsirdīgs, stāstīja man, kā izcietis četrus tūkstošus sitienu, — stāstīja smiedamies un jokodamies, bet līdz ar to visai nopietni dievojās: ja kopš bērnības — jau no bērna kājas viņš nebūtu slānīts ar pletni, tā ka, savā ordā dzīvojot, mugura vārda tiešā nozīmē allaž bijusi vienās rētās, viņš neparko nebūtu varējis izciest šos četrus tūkstošus. Stāstīdams viņš it kā svētīja audzināšanu ar pletnes palīdzību. «Mani sita par visu ko, Aleksandr Petrovič,» viņš man reiz stāstīja, sēdēdams manā gultā, pievakarē, pirms gaismas iedegšanas, «par visu ko, par katru nieku, sita apmēram piecpadsmit gadu no vietas kopš tās dienas, līdz kurai sniedzas mana atmiņa, sita katru dienu vairākas reizes, sita, kam tik nebija slinkums, tā ka es beidzot biju jau pavisam pieradis.» Kā viņš bija nokļuvis zaldātos, nezinu, neatceros, bet varbūt kādreiz Aleksandrs arī tika stāstījis; viņš vienmēr bija bēguļojis un klaiņojis. Atceros tikai viņa stāstu par to, cik šausmīgi nobijies tad, kad viņam piespriesti četri tūkstoši par priekšnieka noslepkavošanu. «Es zināju, ka mani sodīs bargi un ka varbūt zem nūjām arī palikšu guļam, lai gan es pie pletnēm biju pieradis, taču četri tūkstoši sitienu ar nūjām — tas nav joks! Turklāt visa priekšniecība bija noskaitusies. Es zināju, noteikti zināju, ka tas man dārgi maksās, ka neizcietīšu, ka zem nūjām arī palikšu guļam. Sākumā pamēģināju pieņemt kristīgo ticību, domāju — varbūt piedos, un, lai gan manējie jau toreiz teica, ka nekas neiznākšot, ka nepiedošot, es nolēmu: tomēr pamēģināšu, varbūt kristītā viņiem kļūs vairāk žēl. Mani tiešām nokristīja un pie svētās kristības nosauca par Aleksandru; nu, bet nūjas tomēr palika nūjas, kaut vai vienu būtu atlaiduši! Man pat dusmas sanāca. Un nodomāju: pag, gan es jūs visus tiešām apvedīšu ap stūri. Un ko jūs domājat, Aleksandr Petrovič, apvedu ap stūri! Es dikti labi pratu izlikties par mirušu, tas ir, ne nu gluži par mirušu, bet par tādu, kam dvēsele kuru katru brīdi atstās miesu. Ved mani; uzskaita vienu tūkstoti: dedzina — kliedzu; skaita otru: nu, es domāju, gals klāt, prāti no sišanas sāk mulst, kājas ļogās, un es noveļos zemē — acis nedzīvas, seja zila, nevaru vairs paelpot, putas uz lūpām. Pienāk dakteris: tūliņ nomirs, viņš saka. Mani aiznesa uz hospitāli, bet es tūdaļ atdzīvojos. Tā mani pēc tam vēl divas reizes veda nost no laukuma; dusmojās uz mani, dikti dusmojās, bet es viņus vēl divas reizes piešmaucu; tikko 1 biju izcietis trešo tūkstoti, pamiru, bet, kad sākās ceturi tais, tad katrs sitiens man tikpat kā ar nazi sirdi — tik stipri zvēla, ka viens sitiens bija rēķināms par trim! Pārskaitušies bija uz mani. Šis nešpetnais pēdējais tūkstotis (kaut viņu! .. .) atsvēra visus pirmos trīs, un, ja es pirms pašām beigām nebūtu pamiris (vairs tikai divi simti sitienu bija atlikuši), viņi mani būtu nosituši, nu, bet es neļāvu sevi nogalināt, atkal viņus piešmaucu un no jauna pamiru; man atkal noticēja, un kā lai netic, kad pat dakteris tic; un, lai gan pēc tam divus pēdējos simtus sita ar lielu niknumu, sita tik neganti, ka citreiz divus tūk* stošus paciest ir vieglāk, tomēr — še tev piga, nenosita. Un kāpēc nenosita? Tikai tāpēc, ka no bērna kājas esmu ar pletni slānīts. Tāpēc līdz šai baltai dienai dzīvs esmu palicis. Ak, kā gan es neesmu savā mūžā sists!» Aleksandrs stāsta beigās piebilda, it kā skumjās pārdomās iegrimis, it kā pūlēdamies atcerēties un saskaitīt, cik reižu ir kaustīts. «Nē», viņš noteica, pārtraukdams klusuma brīdi, «pat ne saskaitīt, cik esmu sists. Kur nu saskaitīt! Tik liela skaitļa nemaz nav.» Aleksandrs paskatījās uz mani un iesmējās, bet tik labsirdīgi, ka arī man bija jāpasmaida. «Vai zināt, Aleksandr Petrovič, es taču arī tagad, kad naktīs sapņoju, tad katrā ziņā par to, ka mani mizo, — citādi sapņi man nerādās.» Viņš tiešām naktīs bieži kliedza un parasti skaļā balsī, tā ka arestanti viņu tūdaļ ar dunkām modināja: «Nu, ko tu, velns, bļausties!» Tas bija veselīgs vīrs, neliela auguma, kustīgs un jautrs, gadus četrdesmit piecus vecs, viņš labi satika ar visiem, lai gan ļoti bieži mēdza zagt un ļoti bieži tika par to sists, bet kurš gan pie mums neapzagās un kurš gan par to nav sists? Piebildīšu tikai vienu: esmu allaž brīnījies par to neparasto labsirdību, par to lēnīgumu, ar kādu visi sistie stāstīja par to, ka viņi sisti, un par tiem, kas viņus situši. Bieži vien pat ne mazākā dusmu vai naida pieskaņa nebija dzirdama tādā stāstā, no kura man dažkārt sirds salēcās un sāka stipri dauzīties. Bet viņi tik stāsta un smejas kā bērni. Arī M-kis, piemēram, man stāstīja, kā ticis sodīts; viņš nav bijis muižnieks un dabūjis piecus simtus. Es to uzzināju no citiem un pats jautāju viņam, vai tas tiesa un kā tas noticis. Viņš atbildēja īsi, it kā ar sirds sāpēm, cenzdamies neskatīties uz mani, un viņa seja piesarka; pēc brīža M-kis uzlūkoja mani, un acīs iegailējās naida liesmiņa, bet lūpas sāka trīcēt aiz sašutuma. Es jutu, ka viņš nekad nespēs aizmirst šo savas pagātnes lappusi. Bet mūsējie gandrīz visi (negalvoju, varbūt bija arī izņēmumi) novērtēja notikušo pavisam citādi. Nevar būt, es reizēm domāju, ka viņi tiešām atzīst sevi par vainīgiem un sodu par pelnītu, it īpaši — ja bija nogrēkojušies nevis pret savējiem, bet pret priekšniecību. Lielākā daļa tiesāto sevi par vainīgiem nemaz neatzina. Es jau teicu, ka sirdsapziņas pārmetumus netiku novērojis pat tajos gadījumos, kad noziegums bija pastrādāts pret pašu ļaudīm. Par noziegumiem pret priekšniecību nav nemaz ko runāt. Man dažreiz šķita, ka šajos gadījumos bija kāds īpašs, tā sakot, praktisks jeb, pareizāk sakot, faktisks uzskats par padarīto. Tika ņemts vērā liktenis, fakta nenovēršamība, turklāt tas bija nevis prāta apsvērums, bet tāds kā neapzināts uzskats, kaut kas līdzīgs ticībai. Lai gan arestantam, piemēram, vienmēr piemīt tieksme justies nevainīgam noziegumos pret priekšniecību, tā ka viņš pat tādu jautājumu nevar nemaz iedomāties, tomēr praktiski viņš apzinājās, ka priekšniecībai par viņa noziegumu ir pavisam citāds uzskats, tātad viņam ari jātiek sodītam, un līdz ar to rēķini noslēgti. Te cīņa ir abpusēja. Pie tam noziedznieks zina un nešaubās, ka ļaudis, kuru vidū viņš dzīvojis, — vienkāršā tauta viņu attaisno, zina arī to, ka vienkāršā tauta viņu nekad galīgi nenosodīs, bet lielākoties pat pilnīgi attaisnos, kaut tikai nebūtu grēkots pret savējiem, pret brāļiem, pret pašu vienkāršo tautu. Noziedznieka sirdsapziņa ir mierīga, bet tīra sirdsapziņa ir viņa spēks, morālā ziņā viņu nemāc nekāda vainas apziņa, un tas ir galvenais. Noziedznieks it kā jūt, ka ir uz ko atbalstīties, un tāpēc uzskata to, kas ar viņu noticis, par nenovēršamu faktu; tas ar viņu nav ne sācies, nedz arī beigsies, bet ilgi, ilgi vēl turpināsies sen iesāktajā pasīvajā, bet neatlaidīgajā cīņā. Kurš zaldāts personīgi nīst turku, ar viņu karodams! Bet turks taču viņam cērt, dur, šauj. Tomēr ne visus gadījumus stāstīja pilnīgi mierīgi un vienaldzīgi. Par poručiku Zerebjatņikovu, piemēram, stāstīja pat ar zināmu, kaut ne visai lielu sašutumu. Ar šo poručiku Zerebjatņikovu es iepazinos, jau pirmo reizi gulēdams slimnīcā, protams, pēc arestantu nostāstiem. Pēc tam reiz redzēju šo poručiku pats savām acīm, kad viņš pie mums bija norīkots sardzē. Šis cilvēks bija nepilnus trīsdesmit gadus vecs, gara auguma, resns, nobarojies, ar sārtiem, ļumīgiem vaigiem, baltiem zobiem un dārdošiem Nozdreva smiekliem. No sejas vien bija redzams, ka viņš ir vismazāk domājošais cilvēks pasaulē. 2erebjatņikovam, kad viņu norīkoja par eksekutoru, ārkārtīgi patika pērt un sist ar nūjām. Steidzos piebilst, ka poručiku Zerebjatņikovu es jau toreiz uzskatīju par kropli starp tādiem pašiem amata brāļiem, un tā par viņu sprieda arī arestanti. Bija arī bez viņa soda izpildītāji — senos laikos, protams, tajos nesenajos senajos laikos, par kuriem mēdz teikt: «Cik tas sen atpakaļ, bet ticēt negribas!» Tiem patika veikt savu darbu rūpīgi un centīgi. Taču lielākoties tas notika naivi un bez sevišķas aizrautības. Turpretī poručiks soda izpildīšanā bija kaut kas līdzīgs izsmalcinātam gastronomam. Viņš mīlēja, neprātīgi mīlēja soda izpildīšanas mākslu un mīlēja vienīgi mākslas dēļ. Viņš to izbaudīja, tāpat kā baudās notrulinājies, pagurušais Romas impērijas patricietis izgudroja dažādas izsmalcinātības, dažādas pretdabiskas izpriecas, lai kaut cik ielīksmotu un pakairinātu savu aptaukojušos dvēseli. Arestantu izved ārā sodīšanai; Zerebjatņikovs ir eksekutors; jau viens vienīgs skatiens uz garā rindā nostādītajiem kareivjiem ar resnām nūjām rokās viņu iedvesmo. Poručiks pašapmierināti apstaigā rindas un ar uzsvaru piekodina, lai ikviens izpilda savu pienākumu rūpīgi, pēc labākās sirdsapziņas, citādi… Bet zaldātiņi jau zina, ko nozīmē šis citādi. Tad pieved klāt pašu noziedznieku, un, ja tas vēl līdz šim nav pazinis Zerebjatņikovu, ja nav vēl dzirdējis par viņu visu patiesību, tad, piemēram, poručiks izspēlē ar viņu šādu numuru. (Protams, tas ir tikai viens numurs no simtiem, jo poručika izdomas spējas bija neizsīkstošas.) Katrs arestants tajā brīdī, kad viņu izģērbj līdz pusei kailu, bet rokas piesien pie šauteņu laidēm, uz kurām atbalstītu viņu pēc tam unteroficieri velk caur stroju, — katrs arestants, ievērojot vispārējo paradumu, šai brīdī sāk raudulīgā, žēlabainā balsī lūgties eksekutoru, lai tas soda saudzīgāk un nepastiprina sodu ar pārmērīgu bardzību. — Jūsu labdzimtība, — kliedz nelaimīgais, — ap žēlojieties, esiet kā tēvs, lai es visu mūžu lūgtu par jums dievu, nedzeniet mani postā, esiet žēlīgs! — 2erebjatņikovs, to vien gaidījis, tūdaļ apstādina soda izpildīšanu un sāk it kā līdzjūtīgi ar arestantu runāties.

— Mans draugs, — viņš saka, — ko lai es ar tevi daru? Nesodu taču es, soda likums!

Katordznieki dodas uz darbu. Māksi N. Karazins, 19. gs. deviņdesmitie gadi.

Izrāde cietumā. Māksi. V. Reinke, 1884—1885.

•— Jūsu labdzimtība, viss ir jūsu rokās, esiet žēlīgs!

•— Vai tu domā, ka man nav tevis žēl? Tu domā, man kāds prieks skatīties, kā tevi sit? Es taču arī esmu cilvēks. Vai, pēc tavām domām, es esmu cilvēks vai ne?

—    Zināms, jūsu labdzimtība, protams. Jūs esat tēvi, mēs — bērni. Esiet kā tēvs! — kliedz arestants, jau sākdams lolot cerību.

—    Jā, mans draugs, spried pats. Prāts taču tev dots tāpēc, lai varētu spriest. Es jau pats arī zinu, ka no cilvēcības viedokļa man pret tevi, grēcinieku, vajadzētu izturēties iecietīgi un žēlsirdīgi…

—    Svētu patiesību runājat, jūsu labdzimtība.

—    Jā, izturēties žēlsirdīgi, lai tu būtu, cik grēcīgs būdams. Bet te jau noteicējs ir likums, nevis es. Padomā! Es kalpoju dievam un tēvijai. Es taču uzņemšos uz sevi smagu grēku, ja mīkstināšu likumā paredzēto sodu, padomā par to!

—    Jūsu labdzimtība!

—    Nu ko lai dara! Lai tad arī notiek, kā tu vēlies! Zinu, ka grēkoju, bet lai jau … Šoreiz es tevi pažēlošu, sodīšu viegli. Nu, bet ja es ar to tev pašam nodarīšu ļaunu? Pieņemsim, es tevi tagad pažēlošu, sodīšu viegli, bet tev radīsies cerība, ka arī citreiz būs tāpat, un tu izdarīsi jaunu noziegumu. Kas notiks tad? Uz manas sirdsapziņas …

—   Jūsu labdzimtība! Lai draugi un ienaidnieki ņem vērā! Zvēru kā radītāja troņa priekšā …

—    Būs jau labi, būs jau labi! Bet vai tu man apzvērēsi, ka turpmāk uzvedīsies godīgi?

—    Lai tad pērkons mani nosper, lai man viņā saulē ..,

—    Nedievojies, tas ir grēks! Es arī tavam vārdam noticēšu. Vai dosi vārdu?

—    Jūsu labdzimtība!

•— Nu tad paklausies: es tevi pažēlošu vienīgi tavu bāreņa asaru dēļ. Tu taču esi bārenis?

—    Bārenis, jūsu labdzimtība, vientuļš kā ruds akmentiņš, ne tēva, ne mātes …

—    Nu tad tavu bāreņa asaru dēļ. Tikai pielūko, lai šī būtu pēdējā reize … Vediet viņu! — Zerebjatņikovs piebilst tik mīkstsirdīgā balsī, ka arestants nemaz vairs nezina, kādas lūgšanas lai dievam par godu skaita tāda labdara dēļ. Tad baisā procesija sāk kustēties. Arestantu ved uz priekšu, rīb bungas, gaisā paceļas pirmās nūjas…

—     Velciet viņam! — Zerebjatņikovs kliedz pilnā rīklē.

—     Sviliniet viņu! Mizojiet, mizojiet! Karsējiet! Sadodiet vēl! Sadodiet vēl! Stingrāk mietējiet bāreni! Šmaugāk ziliniet blēdi. Žaujiet viņam, žaujiet! — Un zaldāti mizo no visa spēka, nabagam dzirksteles vien šķīst gar acīm, viņš sāk kliegt, bet Zerebjatņikovs skrien pakaļ gar ierindu un smejas, smejas pilnā kaklā, smejas gardi, aiz smiekliem iespriež rokas sānos, nevar izslieties taisns, tā ka beidzot kļūst pat žēl viņa, nabadziņa. Bet viņam prieks, viņam nāk smējiens, un tikai retumis skaņie, veselīgie, dārdošie smiekli apklust un dzirdams atkal: — Mizojiet viņu, mizojiet! Sviliniet viņu, blēdi, sviliniet bāreni! …

Viņš mēdza izgudrot vēl citādus variantus. Arestantu uzved uz laukuma sodīšanai, tas atkal sāk lūgties. 2erebjatņikovs šoreiz nelaužas, nevaibstās, bet izliekas runājam vaļsirdīgi.

—    Redzi, mīlīt, — viņš saka. — Es tevi sodīšu, kā pienākas, jo tu to esi pelnījis. Bet vienu gan es izdarīšu tavā labā: pie laidēm tevi nesiešu. Iesi pats, tikai citādi: skrien, cik jaudas, cauri visai strojai! Kaut arī tad katra nūja tev trāpīs, toties sodīšana būs īsa. Kā tu domā? Gribi pamēģināt?

Arestants neizprazdams un neticēdams klausās un prāto. «Nu jā,» viņš domā, «varbūt tiešām tā būs labāk. Skriešu, cik jaudas, tā mokas būs piecreiz īsākas, bet varbūt mani neķers gluži visas nūjas.»

—    Lai notiek, jūsu labdzimtība, esmu ar mieru.

—    Nu, arī es esmu ar mieru, vico vaļā! Pielūkojiet, nesnaudiet! — Žerebjatņikovs kliedz zaldātiem, jau iepriekš zinādams, ka neviena nūja nenošvīkstēs garām vainīgā mugurai. Ja zaldāts aizsit garām, viņš ļoti labi zina, kas viņam par to draud. Arestants sāk skriet, cik jaudas, pa «zaļo ielu», bet, protams, neaizskrien ne līdz piecpadsmitajam sitēju pārim; nūjas ātri, ātri kā bungu rīboņa, kā krusa reizē sāk kapāt viņa muguru, un nabags kliegdams nokrīt zemē ka nopļauts, kā lodes ķerts. — Nē, jūsu labdzimtība, labāk jau pēc likuma, — viņš saka, bāls un nobijies lēnām celdamies augšā, bet Žerebjatņikovs, kurš jau iepriekš zinājis, ar ko šis numurs beigsies, smejas skaļus un dārdošus smieklus. Nav nemaz iespējams aprakstīt visas viņa izpriecas un visu to, ko pie mums par viņu stāstīja!

Mazliet citādi, citādā toni un garā pie mums stāstīja par kādu poručiku Smekalovu, kas cietumā bija izpildījis komandiera pienākumus, iekāms šai amatā iecēla mūsu placmajoru. Par Zerebjatņikovu stāstīja diezgan vienaldzīgi, bez sevišķa naida, tomēr netīksminājās par viņa varoņdarbiem, neslavēja šo eksekutoru, bet acīm redzami juta riebumu pret viņu. Pat it kā augstprātīgi nicināja. Turpretī poručiku Smekalovu pie mums pieminēja ar prieku un baudu. Viņš nepavisam nebija nez kāds sevišķs pēršanas mīļotājs; Smekalovam nepiemita itin nekas no Zerebjatņikova. Tomēr Smekalovam nebija nekas pretī arī nopērt, tikai to, kā viņš mēdza pērt, pie mums atcerējās ar tādu kā maigu mīlestību — šis cilvēks patiešām bija pratis izdarīt arestantiem pa prātam! Un kā bija to panācis? Ar ko bija iemantojis tādu popularitāti? Tiesa, mūsu arestanti, tāpat kā varbūt visa krievu tauta, ir spējīgi viena laipna vārda dēļ aizmirst pat mokas; runāju par to kā par faktu, neanalizējot to ne no šāda, ne no citāda viedokļa. Šiem ļaudīm nebija grūti izdarīt pa prātam un iemantot viņos popularitāti. Bet poručiks Smekalovs bija iemantojis īpašu popularitāti — tā ka pat to, kā viņš pēris, pieminēja gandrīz vai ar aizkustinājumu. «Labāks par tēvu,» arestanti nosaka un pat nopūšas, salīdzinot pēc atmiņām agrāko pagaidu priekšnieku Smekalovu ar pašreizējo placmajoru. «Tad ta lāga vīrs!» Tas bija vienkāršs, varbūt pat savā ziņā labsirdīgs cilvēks. Taču gadās, ka priekšnieks ir ne vien labsirdīgs, bet pat augstsirdīgs. Un kas notiek? Neviens viņu nemīl, bet par dažu labu — skaties un brīnies — pat smejas. Turpretī Smekalovs prata izrīkoties tā, ka pie mums visi viņu atzina par pašu cilvēku, bet tā ir liela māka jeb, pareizāk sakot, iedzimtas spējas, par kurām nepadomā pat tie, kuriem šīs spējas piemīt. Savādi: starp tādiem gadās arī pavisam nelabi cilvēki, un tomēr tie dažreiz iegūst lielu popularitāti. Viņi nenicina savus pakļautos, nejūt pret tiem riebumu — tas, manuprāt, ir īstais iemesls. Viņi neizturas kā baltroči kundziņi, attiecībās ne jausmas no kundziskuma, un viņiem piemīt kāda īpaša iedzimta vienkāršās tautas smaka — un, ak dievs, cik jūtīgi tauta uztver šo smaku! Ko gan tauta nebūtu ar mieru par to atdot! Pat visžēlsirdīgāko cilvēku tauta būtu ar mieru apmainīt pret visstingrāko, ja tikai no tā nāk viņas pašas paskanāju smaka. Bet, ja šis cilvēks ar pazīstamo smaku turklāt vēl ir tiešām labsirdīgs, kaut arī īpatnējā veidā, tādu tad tauta ceļ vai debesīs. Poručiks Smekalovs, kā es jau teicu, dažreiz sodīja arī sāpīgi, bet prata to izdarīt tā, ka uz viņu ne tikai neturēja ļaunu prātu, bet pat gluži otrādi; tagad, manā laikā, kad viss jau sen pagājis, viņa pēršanas numurus atcerējās ar smiekliem un baudu. Daudz šo numuru viņam nebija: trūka mākslinieciskās fantāzijas. Patiesību sakot, bija tikai viens vienīgs numurs, ar ko viņš gandrīz vai veselu gadu pie mums uzjautrinājās; taču varbūt tieši tāpēc, ka šis numurs bija vienīgais, tas tik ļoti patika. Tajā bija daudz naivitātes. Piemēram, atved vainīgo arestantu. Smekalovs pats uznāk uz soda laukuma, uznāk smīnēdams, jokodamies, turpat sāk sodāmo par šo un to izvaicāt, par dažādiem blakus jautājumiem, par viņa personīgajiem, ģimenes un arestanta dzīves apstākļiem — un gluži bez kāda blakus nolūka, nevis lai ķircinātu, bet tāpat vien — tāpēc ka viņš tiešām grib zināt šos apstākļus. Atnes rīkstes, bet Smekalovam krēslu; viņš apsēžas uz tā, pat aizkūpina pīpi. Viņam bija tāda gara pīpe. Arestants sāk lūgties … «Nē, brāl, gulsties vien zemē, ko nu vairs …» Smekalovs nosaka. Arestants nopūšas un gulstas zemē. «Nu, mīļais, vai tu zini no galvas kādu lūgšanu?» — «Kā nu ne, jūsu labdzimtība, esmu kristīts, jau bērnībā mācījies.» — «Nu, tad skaiti.» Un arestants jau zina, kas jāskaita, un zina jau iepriekš, kas skaitot notiks, tāpēc ka šis numurs ir jau savas trīsdesmit reizes atkārtots ar citiem. Un arī pats Smekalovs zina, ka arestants to zina, ka pat zaldāti, kas stāv, rīkstes pacēluši pār gulošo upuri, šo numuru sen jau dzirdējuši, un tomēr viņš to atkārto atkal — tik ļoti tas pašam uz visiem laikiem iepaticies — varbūt tieši tāpēc, ka sacerējis to aiz literāras patmīlības. Arestants sāk skaitīt, zaldāti ar rīkstēm gaida, bet Smekalovs sēdēdams pat pieliecas, paceļ roku, pārstāj pīpēt, gaida zināmo vārdiņu. Jau pirmo lūgšanas rindu arestants nobeidz ar vārdu «debesīs». To tikai vajadzēja! «Stāt!» kliedz iekarsušais poručiks un tūliņ ar sajūsmas pilnu žestu pamāj zaldātam, kas jau pacēlis rīksti, un uzsauc arestantam: «Bet nu tevi notēsīs!»

Un sāk pilnā balsī smieties. Arī apkārtējie zaldāti smīn; smīn pērējs, bezmaz smīn pat peramais, kaut gan rīkste pēc vārda «notēsīs» jau švīkst gaisā, lai pēc brīža kā bārdas nazis iegrieztos vainīgā miesā. Un Smekalovs priecājas — priecājas tieši par to, cik jauki viņš izgudrojis, pats sacerējis: «debesis» un «notēsīs» — iznāk vēl pat atskaņas. Un Smekalovs aiziet no soda vietas pilnīgi apmierināts ar sevi, arī nopērtais aiziet gandrīz vai apmierināts ar sevi un Smekalovu un, raugi, pēc pusstundas cietumā jau stāsta, kā arī tagad — trīsdesmit pirmo reizi — ticis atkārtots jau trīsdesmit reižu iepriekš atkārtotais numurs. «Vārdu sakot, sirdscilvēks! Jokupēteris!»

Dažreiz pat tāds kā maņilovisms ieskanas atmiņās par labo poručiku.

—    Gadās, brālīši, es eju, — stāsta kāds arestantiņš un, atmiņās kavēdamies, smaida pār visu seju, — eju, bet viņš jau sēž pie loga — halātā, dzer tēju, kūpina pīpīti. Noņemu cepuri. «Uz kurieni, Aksjonov, ej?»

«Eju uz darbu, Mihail Vasiljič, vispirms jāiegriežas darbnīcā.» Šis sāk smieties. Tas tik ir lāga vīrs! Vārdu sakot, lāga dvēsele!

—    Tādu vairs mēs nedabūsim! — kāds klausītājs piebilst.

III Turpinājums[19]

Es tagad sāku runāt par sodiem, kā arī par dažādiem šo interesanto pienākumu izpildītājiem patiesībā tāpēc, ka tikai pēc tam, kad biju ievietots hospitālī, es par šīm lietām guvu pirmo uzskatāmo priekšstatu. Agrāk es par tām biju tikai dzirdējis. Mūsu abās palātās ieveda visus ar rīkstēm sodītos tiesājamos no visiem bataljoniem, arestantu nodaļām un pārējām militārām komandām, kas bija izvietotas mūsu pilsētā un tās apkārtnē. Pirmajā laikā, kad es visu, kas ap mani notika, vēl alkani vēroju, šis dīvainais režīms, šie cilvēki, kuri jau bija sodīti vai arī gaidīja soda izpildīšanu, gluži dabiski, atstāja uz mani ļoti spēcīgu iespaidu. Biju satraukts, apmulsis un nobijies. Atceros, ka jau toreiz es pēkšņi un nepacietīgi sāku iedziļināties visos jauno parādību sīkumos, klausīties citu arestantu sarunās un stāstos par šiem tematiem, pats uzdevu viņiem jautājumus, centos iegūt skaidrību. Man gribējās, starp citu, katrā ziņā noskaidrot visus spriedumu un soda izpildīšanas veidus, visas soda izpildīšanas nianses, pašu arestantu uzskatus par šiem jautājumiem, centos iedomāties to cilvēku psiholoģiju, kuri iet izciest sodu. Es jau minēju, ka pirms sodīšanas reti kāds ir aukstasinīgs un tādi nav pat tie, kuri pirms tam tikuši ne vienreiz vien un daudz sisti. Tad vispār notiesātos pārņem skaudras, tīri fiziskas, instinktīvas un nepārvaramas bailes, kas nomāc cilvēka morālo būtni. Es arī pēc tam — visus šos cietumniecības gadus neviļus vēroju tos tiesājamos, kuri, pagulējuši hospitālī pēc soda pirmās puses izciešanas un sadziedējuši muguras, izrakstījās no hospitāļa, lai jau rīt izciestu atlikušo konfirmācijas noteikto sitienu skaitu. Šī soda dalīšana divās daļās vienmēr notiek pēc sodīšanas laikā klāt esošā daktera atzinuma. Ja par noziegumu piespriestais sitienu skaits ir tik liels, ka arestants visu uzreiz panest nespēj, tad viņam šo skaitu dala uz divām, pat uz trim daļām — atkarībā no tā, ko saka ārsts jau pašā soda izpildīšanas laikā, tas ir, vai sodāmais var vēl iet caur stroju tālāk jeb vai ar to tiks apdraudēta viņa dzīvība. Parasti piecus simtus, tūkstoti un pat pusotra tūkstoša sitienu izcieš uzreiz; bet, ja piespriesti divi vai trīs tūkstoši, tad tos dala divās un pat trijās daļās. Tie, kuri pēc pirmās puses izciešanas, sadziedējuši muguru, gāja ārā no hospitāļa, lai izciestu soda otru pusi, izrakstīšanās un iepriekšējā dienā parasti bija drūmi, nīgri, nerunīgi. Viņos bija vērojama tāda kā prāta notrulināšanās un nedabiska izklaidība. Sarunās tāds cilvēks neielaižas un lielākoties klusē; visinteresantākais tas, ka ar tādu arī paši arestanti nekad nemēdz tērzēt un izvairās no sarunām par to, kas viņam gaidāms. Ne lieku vārdu, ne mierinājumu, arestanti pat cenšas vispār nelikties gar tādu ne zinis. Protams, tiesājamais tā jūtas labāk. Gadās arī izņēmumi, piemēram, Orlovs, par kuru esmu jau stāstījis. Izcietis soda pirmo pusi, viņš par to vien errojās, ka mugura ilgi nedzīst un ka viņš nevar izrakstīties, lai drīzāk izciestu atlikušo sitienu skaitu, kopā ar citiem arestantiem dotos uz norādīto katorgu un pa ceļam bēgtu. Bet Orlovu vilināja mērķis, un dievs vien zina, kādus nodomus viņš loloja. Tas bija kaismīgs un sīksts cilvēks. Izskatījās ļoti apmierināts un stipri satraukts, kaut ari centās savas jūtas neizrādīt. Taču viņš jau pirms soda pirmās puses izciešanas bija domājis, ka paliks guļam zem nūjām un ka būs jāmirst. Jau atrazdamies zem tiesas, viņš šo to bija dzirdējis par priekšniecības nodomiem un gatavojās mirt. Bet, izcietis pirmo pusi, kļuva mundrāks. Hospitālī viņu ieveda pusdzīvu; tādas brūces es vēl nekad nebiju redzējis; bet viņš ieradās ar prieku sirdī, ar cerību, ka paliks dzīvs, ka baumas bijušas aplamas, ka viņš taču tomēr nav nosists, tā ka tagad — pēc ilgas atrašanās zem tiesas — viņš jau sāka sapņot par ceļu, bēgšanu, brīvību, laukiem un mežiem … Divas dienas pēc izrakstīšanās Orlovs nomira tajā pašā hospitālī, savā agrākajā gultā, neizturējis soda otro pusi. Bet par to esmu jau rakstījis.

Un tomēr arestanti, kas pavadīja tik grūtas dienas un naktis pirms sodīšanas, pašu sodu izcieta vīrišķīgi, arī vismazdūšīgākie. Es reti esmu dzirdējis vaidus pat pirmajā naktī pēc sodīto ievešanas, lai gan viņu vidū bija pat ārkārtīgi smagi sasisti; vispār cilvēki prot panest sāpes. Par sāpēm es daudz esmu taujājis. Man dažreiz gribējās noteikti uzzināt, cik lielas ir šīs sāpes, ar ko tās beidzot var salīdzināt. Tiešām nezinu, kādēļ es centos to izdibināt. Tikai vienu gan atceros — ne jau aiz tukšas ziņkārības. Atkārtoju, biju uztraukts un satriekts. Tomēr ne no viena, kuram es jautāju, nekādi nevarēju dabūt atbildi, kas mani apmierinātu. Dedzina, kā ar uguni svilina — tas bija vienīgais, ko varēju uzzināt, visi atbildēja vienu un to pašu. Dedzina — un ar to viss pateikts. Pirmajā laikā, iepazinies tuvāk ar M-ki, es iztaujāju ari vinu. «Sāp,» viņš atbildēja, «ļoti sāp, bet sajūta tāda, it kā dedzinātu ar uguni, it kā muguru cepinātu uz viskarstākās liesmas.» Vārdu sakot, visi apliecināja vienu un to pašu. Atceros, ka jau toreiz nācu pie dīvainas atziņas, par kuras pareizību es sevišķi negalvoju, bet pašu arestantu vienprātīgās atsauksmes to noteikti apstiprina, proti, rikšu sitieni lielā skaitā ir vissmagākais no visiem pie mums lietotajiem soda veidiem. No pirmā acu uzmetiena varētu likties, ka tas ir muļķīgi un neiespējami. Un tomēr ar piecsimt, pat četrsimt rikšu sitieniem cilvēku var sapērt līdz nāvei, bet ar vairāk nekā piecsimt sitieniem — gandrīz pilnīgi noteikti. Tūkstoš rīkšu sitienus uzreiz nespēj panest pat visspēcīgākais cilvēks. Turpretī piecsimt sitienus ar nūjām var izturēt bez dzīvības briesmām.

Tūkstoš sitienus ar nūjām var izturēt pat nespēcīgs cilvēks, pie tam dzīvība netiks apdraudēta. Pat ar diviem tūkstošiem nūjas sitienu nevar nosist vidēji spēcīgu un veselīgu cilvēku. Visi arestanti atzina, ka rīkstes ir sliktākas par nūjām. «Rīkstes skaudrāk dzeļ,» viņi stāstīja, «sāpes lielākas.» Protams, rīkstes ir mocošākas par nūjām. Tās vairāk uzbudina, stiprāk iedarbojas uz nerviem, pārmērīgi uztrauc tos, rada neiedomājami spēcīgu satricinājumu. Nezinu, kā ir tagad, bet nesenā pagātnē bija džentlmeņi, kuros iespēja nopērt savu upuri modināja apmēram tādas izjūtas kā marķīzs de Sads un Brenviljē. Manuprāt, šīm sajūtām piemīt kaut kas tāds, no kā minētajiem džentlmeņiem sirds vai stājas aiz tīksmes un reizē smeldzes. Ir cilvēki, kuri, tāpat kā tīģeri, alkst palaizīt asinis. Kas reiz izbaudījis šo varu, šo neierobežoto tirāniju pār viņam līdzīga, gluži tāpat radīta cilvēka — pēc Kristus mācības viņa brāļa — miesu, asinīm un garu, kas izbaudījis varu un pilnīgu iespēju visnelietīgākā veidā pazemot citu pēc dieva līdzības radītu cilvēku — tas jau vairs nav spējīgs valdīt pār savām sajūtām. Tirānija ir ieradums, tas var attīstīties, līdz beidzot kļūst par slimību. Esmu pārliecināts, ka pat vislabākais cilvēks aiz ieraduma var kļūt rupjš un truls kā zvērs. Asinis un vara reibina — attīstās cietsirdība, izvirtība, prātam un jūtām kļūst pieejamas un beidzot patīkamas vislielākās nenormālības. Tirānā uz visiem laikiem iet bojā cilvēks un pilsonis, bet atgūt cilvēka pašcieņu, nožēlot savu pagrimumu un atdzimt viņš vairs tikpat kā nav spējīgs. Turklāt šādas patvaļas piemēri un iespējas demoralizē arī visu sabiedrību — tāda vara ir kārdinoša. Sabiedrība, kas vienaldzīgi noraugās uz tādu parādību, jau pašos pamatos ir demoralizējusies. Vārdu sakot, kādam cilvēkam piešķirtās tiesības sodīt otru ar miesas sodu ir viens no sabiedrības ļaunumiem, viens no visspēcīgākajiem līdzekļiem, kā iznīcināt sabiedrībā pat mazāko pilsoniskās apziņas dīgli, pat mēģinājumu šādu pilsonisku apziņu izveidot. Reizē ar to tiek radīti visi apstākļi, lai sabiedrība nenovēršami un neatvairāmi demoralizētos.

Pret bendi sabiedrībā parasti jūt riebumu, bet to nepavisam nevar teikt par bendi džentlmeni. Pavisam nesen ir izteikts pretējs uzskats, bet pagaidām izteikts tikai grāmatās, abstrakti. Pat ne visi, kas šo uzskatu pauž, ir jau paguvuši noslāpēt sevī šo patvarības tieksmi. Pat ikvienam fabrikantam, ikvienam uzņēmējam katrā ziņā vajag izjust zināmu kairinošu prieku par to, ka viņa strādnieki dažreiz pilnīgi — ar visām savām ģimenēm ir atkarīgi vienīgi no viņa. Tas tā ir noteikti; zināma paaudze tik drīz nespēj atbrīvoties no iedzimtajām īpašībām; cilvēks lēti neatsakās no tā, kas viņam iegājis asinīs, ko viņš iezīdis, tā sakot, ar mātes pienu. Tik straujas pārmaiņas nemēdz notikt. Apzināties savu vainu un iedzimto grēku ir vēl par maz, pārāk maz, vajag no tā pavisam atbrīvoties. Bet tas tik drīz nav izdarāms.

Es sāku runāt par bendi. Bendes īpašību dīgļi iemīt gandrīz katrā mūsdienu cilvēkā. Taču cilvēku zvēriskās īpašības neattīstās vienādi. Ja tomēr kādā cilvēkā tās attīstoties gūst pārsvaru pār visām citām īpašībām, tad tāds cilvēks, protams, kļūst briesmīgs un nekrietns. Ir divējādi bendes: vieni — brīvprātīgie, citi — kuriem bendes amats uzlikts par pienākumu. Brīvprātīgais bende, protams, visādā ziņā ir nekrietnāks par bendi, kuram šis amats ir uzspiests, lai gan tauta pret to jūt riebumu, šausmīgu, šķebīgu riebumu, instinktīvas, bezmaz mistiskas bailes. Kā rodas šīs gandrīz māņticīgās bailes no viena bendes un tik liela vienaldzība, bezmaz labvēlība pret otru? Var minēt bezgala dīvainus piemērus. Es pazinu cilvēkus, kas bija pat labsirdīgi, pat godīgi, pat sabiedrībā cienīti, un tomēr viņi, piemēram, nevarēja vienaldzīgi paciest, ka ar rīkstēm pērtais nekliedz un nelūdzas žēlastības. Sodāmajiem katrā ziņā jākliedz un jālūdzas žēlastības. Tā tas ir pieņemts, tas tiek atzīts i par piedienīgu, i par nepieciešamu, un, kad reiz kāds upuris nav gribējis kliegt, soda izpildītājs, kuru es pazinu un kuru citādā ziņā varēja uzskatīt varbūt pat par labsirdīgu cilvēku, šo gadījumu uzskatīja par personīgu apvainojumu. Viņš sākumā esot gribējis sodīt viegli, bet, nedzirdēdams parastos «jūsu labdzimtība, mīļais tēvs, apžēlojieties, lai es par jums mūžam dievu lūgtu», utt., pārskaities un uzšāvis piecdesmit rikšu sitienu vairāk, lai izspiestu i kliegšanu, i lūgšanos, — un izspiedis arī. «Citādi nevarēja, tā bija rupjība,» viņš man ļoti nopietni atbildēja. Kas attiecas uz īstu bendi, kam šis amats uzlikts par pienākumu, tad, zināms, tas ir notiesāts arestants, kam piespriesta izsūtīšana katorgā, bet kas atstāts par bendi; sākumā viņu nodod mācībā pie kāda cita bendes, bet, kad amats iemācīts, viņu uz mūžu atstāj cietumā, kur viņš tiek turēts atšķiru no citiem, atsevišķā istabā; tādam ir pat sava saimniecība, tomēr viņu gandrīz vienmēr pavada konvojnieks. Protams, dzīvs cilvēks nav mašīna; lai gan bende sit pienākuma pēc, tomēr arī viņš dažreiz aizraujas un, kaut arī sit itin kā ar patiku, toties gandrīz nekad nejūt personīgu naidu pret savu upuri. Prasmīgs sitiens, amata māka, vēlēšanās padižoties savu biedru un skatītāju priekšā uzkurina bendes patmīlību. Viņš cenšas mākslas dēļ. Bez tam bende ļoti labi zina, ka ir visu atstumts, ka visur viņu sagaida un pavada ar māņticīgām bailēm, un nevar galvot, ka tas neietekmē bendi, nesakāpina viņa niknumu, zvērīgās tieksmes. Pat bērni zina, ka bende «noliedzis savu tēvu un māti». Savādi — cik man gadījies redzēt bendes, tie visi bijuši attīstīti cilvēki ar saprašanu, prātu un neparastu patmīlību, pat pašlepnumu. Vai šis pašlepnums attīstījies par spīti vispārējai nicināšanai, kas viņiem tiek izrādīta, vai to pastiprinājusi apziņa, ka viņi iedveš saviem upuriem bailes un viņiem pār tiem ir vara, — nezinu. Varbūt pat tā ārišķība un teatralitāte, ar kādu ir saistītas bendes izdarības uz ešafota skatītāju priekšā, veicina viņos zināmas augstprātības attīstību. Atceros, man reiz gadījās ilgāku laiku bieži redzēt un tuvāk novērot kādu bendi. Tas bija vidēja auguma vīrs, muskuļains, kalsnējs, apmēram četrdesmit gadus vecs, ar diezgan patīkamu un gudru seju un cirtainiem matiem. Viņš vienmēr bija neparasti nosvērts un mierīgs, ārēji izturējās kā džentlmenis, atbildēja vienmēr īsi, prātīgi un pat laipni, it kā augstprātīgi laipni, it kā ar kaut ko dižodamies manā priekšā. Sardzes oficieri bieži vien manā klātbūtnē uzsāka ar bendi sarunu, un tiešām pat it kā ar zināmu cieņu pret viņu. Viņš to apzinājās un, runādams ar priekšnieku, tīšām izturējās divtik laipni, atturīgi un cienīgi. Jo laipnāk ar viņu runāja priekšnieks, jo nepakļāvīgāks likās viņš pats, un, lai gan vienmēr palika izsmalcināti laipns, tomēr esmu pārliecināts, ka šai brīdī uzskatīja, ka ir nesalīdzināmi pārāks par priekšnieku, kurš ar viņu sarunājās. To varēja redzēt no bendes sejas. Dažreiz gadījās, ka ļoti karstās vasaras dienās viņu konvoj nieka pavadībā sūtīja ar garu, tievu mietu apsist pilsētas suņus. Šai pilsētiņā bija ārkārtīgi daudz suņu, kas nevienam nepiederēja un vairojās neparastā ātrumā. Suņu dienās tie kļuva bīstami, un to iznīcināšanai pēc priekšniecības pavēles tika norīkots bende. Bet pat šis apkaunojošais pienākums, acīm redzot, nepavisam viņu nepazemoja. Vajadzēja redzēt, ar kādu pašcieņu viņš nogurušā konvojnieka pavadībā staigāja pa pilsētas ielām, jau ar savu izskatu vien biedēdams pretī nākošās sievas un bērnus, cik mierīgi un pat augstprātīgi viņš noraudzījās uz garāmgājējiem! Vispār bendēm ir viegla dzīve. Viņiem turas nauda, viņi ēd ļoti labi, dzer degvīnu. Pie naudas tiek, ņemdami kukuļus. Civilais tiesājamais, kuram draud miesas sods, pirms tam kaut vai cik — no pēdējiem grašiem — bendem kaut ko uzdāvinās. Turpretī no citiem — no bagātiem tiesājamiem viņi paši prasa kukuļus, summu noteikdami atkarībā no aptuvenajiem arestanta līdzekļiem, prasa trīsdesmit rubļu, bet dažreiz arī vairāk. Ar ļoti bagātiem pat stipri kaulējas. Pārāk viegli sodīt bende, protams, nevar; par to viņš atbild pats ar savu muguru. Toties par zināmu kukuli viņš sola nesist upurim pārāk sāpīgi. Bendes priekšlikums gandrīz vienmēr tiek pieņemts, bet, ja ne, viņš soda tiešām barbariski, un tas ir pilnīgi viņa varā. Gadās, ka bende prasa lielu summu pat no ļoti nabadzīga tiesājamā; tuvinieki nāk, kaulējas, lūdzas — un, nedod dievs, ja neapmierinās viņu! Šādās reizēs bendem daudz palīdz māņticīgās bailes, ko viņš iedveš cilvēkiem. Kādas tik brīnumlietas nestāsta par bendēm! Arī paši arestanti man apgalvoja, ka bende varot nosist ar vienu sitienu. Taču, pirmkārt, kad tas ir pārbaudīts? Tomēr var arī būt. Par to runāja ar pārāk ciešu pārliecību. Pats bende man apgalvoja, ka viņš to varot izdarīt. Runāja arī, ka viņš varot ar visu spēku iesist tieši pa noziedznieka muguru, bet tā, ka pēc sitiena neparādīsies ne vismazākā rētiņa un noziedznieks nejutīs itin nekādas sāpes. Par visiem šiem trikiem un izsmalcinātajiem paņēmieniem ir jau stāstīts bezgala daudz. Bet, ja bende pat pieņēmis kukuli, lai sodītu viegli, pirmo reizi viņš tomēr sit ar pilnu atvēzienu un no visa spēka. Tas viņam kļuvis pat par paradumu. Turpmākos sitienus bende mīkstina, it īpaši, ja viņam iepriekš samaksāts. Taču pirmais sitiens — vienalga, vai bendem samaksāts vai ne, — ir viņa. Tiešām nezinu, kāpēc viņi tā dara. Vai tāpēc, lai uzreiz pieradinātu upuri pie turpmākajiem sitieniem, paturot vērā, ka pēc ļoti smaga sitiena vieglie neliksies vairs tik sāpīgi, vai arī te izpaužas vienīgi vēlēšanās palepoties upura priekšā, iedvest tam bailes, pārsteigt no pirmās reizes, lai tas saprastu, ar ko ir darīšana, vai, īsi sakot, bende grib sevi parādīt. Lai būtu kā būdams, bende pirms soda izpildīšanas sākuma ir pacilātā garastāvoklī, izjūt savu varu, apzinās sevi par situācijas kungu; šai brīdī bende ir aktieris, publika par viņu brīnās un šausminās, un, protams, viņš ar zināmu baudu priekš pirmā sitiena uzsauc savam upurim: «Saturies, apdedzināšu!» Šajos gadījumos tie ir parastie baismie vārdi. Grūti iedomāties, cik briesmīgi var izkropļot cilvēka dabu.

Pirmajā laikā slimnīcā es neapnicis klausījos visos šajos arestantu stāstos. Gulēt mums bija drausmīgi garlaicīgi. Visas dienas vienādas! Rītos mūs vēl izklaidēja ārstu vizītes, bet drīz pēc tam deva pusdienas. Ēdienreizes tādā vienmuļībā, protams, bija labs laika kavēklis. Porcijas bija dažādas atkarībā no slimības. Vieni saņēma tikai zupu ar kaut kādiem putraimiem, otri putriņu vien, trešie tikai mannas putru, pēc kuras tīkoja daudzi. Aiz ilgas gulēšanas arestanti bija izlutinājušies un labprāt panašķējās. Tiem, kas sāka izveseļoties, un gandrīz jau veselajiem deva gabalu vārītas liellopu gaļas — «vērsi», kā pie mums to sauca. Vislabākās porcijas bija cingas slimniekiem — vēršgaļa ar sīpoliem, mārrutkiem u. c., bet dažreiz arī ar mēriņu degvīna. Atkarībā no slimības deva vai nu rupjmaizi, vai pelēku maizi, ļoti labi izceptu. Šī oficiālā un sīki reglamentētā porciju parakstīšana tikai smīdināja slimniekus. Protams, dažs labs sirdzējs neko neēda. Toties tie slimnieki, kam ēst gribējās, ēda visu, ko vien vēlējās. Daži mainījās porcijām, tā ka ēdienus, kas bija speciāli paredzēti zināmiem slimniekiem, apēda pavisam citi. Tie, kas saņēma vieglus ēdienus, pirka liellopu gaļu vai cingas slimnieku porcijas, dzēra kvasu un hospitāļa alu, pērkot to no tiem, kuriem alus bija parakstīts. Citi apēda pat divas porcijas. Šīs porcijas tika pārdotas un savukārt pārdotas tālāk. Liellopu gaļas porciju vērtēja diezgan augstu, tā maksāja piecas kapeikas papīrnaudā. Ja mūsu palātā nebija no kā pirkt, sūtīja sargu uz otru arestantu palātu, bet, ja nebija arī tur, — uz zaldātu jeb «brīvajām» palātām, kā pie mums tās sauca. Vienmēr gadījās tādi, kas bija ar mieru pārdot savu porciju. Tie pārtika no maizes vien, toties iesita kapeiku. Nabadzība, protams, bija vispārēja, bet tie, kuriem turējās naudiņa, sūtīja uz tirgu pēc veģiem, pat pēc našķiem utt. Mūsu sargi izpildīja visus šos uzdevumus pilnīgi nesavtīgi. Pēc pusdienām iestājās vislielākā garlaicība. Viens, nezinādams, ko citu lai dara, gulēja, otrs pļāpāja, trešais strīdējās, ceturtais kaut ko balsī stāstīja. Ja neieveda jaunus slimniekus, bija vēl garlaicīgāk. Jaunatnācējs gandrīz vienmēr radīja palātas dzīvē zināmu pārmaiņu, it īpaši — ja nevienam nebija pazīstams. To apskatīja, centās uzzināt, kas viņš tāds, no kurienes un sakarā ar ko ieradies. Šādos gadījumos sevišķi interesējās par pārsūtāmajiem, tie vienmēr kaut ko pastāstīja — tikai ne par savām intīmajām lietām; par tām, ja cilvēks pats nesāk runāt, nekad netika taujāts, vienīgie jautājumi bija: «No kurienes nākdami? Kopā ar ko? Kāds ir ceļš? Uz kurieni iesiet?» — utt. Dažs labs, izdzirdējis jaunu stāstu, nejauši atcerējās kaut ko pats no savām kādreizējām gaitām — par dažādām pārsūtīšanām, partijām, etapa pārziņiem, partiju priekšniekiem. Ap šo laiku, pievakarē, veda iekšā arī ar rīkstēm sodītos. Tie, kā jau esmu aizrādījis, vienmēr atstāja diezgan lielu iespaidu, taču katru dienu sodītos neveda, un tajās dienās, kad viņu nebija, mūs visus pārņēma tāds kā gurdenums, it kā būtu briesmīgi apnicis redzēt vienas un tās pašas sejas, sākās pat ķildas. Pie mums priecājās arī par vājprātīgajiem, kurus atveda pārbaudīšanai. Tiesājamie retumis centās izlikties par vājprātīgiem, lai izvairītos no sodīšanas. Vienus drīz vien atšifrēja jeb, pareizāk sakot, viņi paši atzina par labāku grozīt izturēšanās veidu, un arestants, divas trīs dienas pamāžojies, pēkšņi ne no šā, ne no tā nāca pie prāta, aprima un sadrūvējies sāka lūgties, lai raksta ārā. Ne arestanti, ne ārsti tādam neko nepārmeta, nekaunināja, atgādinot viņa nesenos stiķus; klusēdami izrakstīja, klusēdami izvadīja, un pēc divām trim dienām viņu ieveda pie mums jau sodītu. Tādi gadījumi gan vispār bija reti. Toties patiesi vājprātīgie, kurus atveda pārbaudīšanai, bija īsta dieva sodība visai palātai. Dažus trakos, kas bija jautri un kustīgi, kas kliedza, dejoja un dziedāja, arestanti sākumā uzņēma bezmaz ar sajūsmu. «Tad ta joki!» viņi sacīja, raudzīdamies uz dažu labu nupat ievestu žākstu. Man turpretī bija briesmīgi grūti un skumīgi raudzīties šajos nelaimīgajos. Es nekad neesmu varējis mierīgi noskatīties uz vājprātīgajiem.

Bet drīz vien ievestā un ar smiekliem uzņemtā vājprātīgā nemitīgā ākstīšanās un trakulīgie izlēcieni mums visiem apnika un jau divu dienu laikā mūs galīgi izveda no pacietības. Vienu no tiem pie mums noturēja kādas trīs nedēļas, un tad bija gandrīz vai bēgšus jābēg ārā no palātas. Kā par spīti, tajā laikā ieveda vēl vienu trako. Šis atstāja uz mani sevišķi smagu iespaidu. Tas notika jau manas katorgas laika trešajā gadā. Pirmajā gadā, pareizāk sakot, jau pirmajos manas cietumniecības mēnešos, pavasarī es krāšņu mūrniekiem gāju līdzi par pienesēju uz ķieģeļu cepli, kas atradās divas verstis no cietuma. Vajadzēja izlabot cepļus nākamās vasaras darbiem. Torīt ceplī M-kis un B. iepazīstināja mani ar tur dzīvojošo uzraugu unteroficieri Ostrožski. Tas bija polis, apmēram sešdesmit gadus vecs sirmgalvis, gara auguma, kalsnējs, ar neparasti patīkamu un pat majestātisku ārieni. Sibīrijā viņš dienēja kopš seniem laikiem un, lai gan bija vienkāršu ļaužu, ieradies te kā 1830. gada karaspēka zaldāts. Tomēr M-kis un B. viņu mīlēja un cienīja. Ostrožskis visu laiku lasīja katoļu bībeli. Es ar viņu patērzēju, un viņš runāja ļoti laipni un prātīgi, visai interesanti stāstīja, un viņa skatiens bija gaužām labsirdīgs un godīgs. Kopš tā laika es viņu netiku redzējis apmēram divus gadus, biju vienīgi dzirdējis, ka viņš nez kādā lietā atrodoties izmeklēšanā, un pēkšņi viņu ieved mūsu palātā kā vājprātīgu. Viņš ienāca spiegdams, skaļi smiedamies, un ar visnepieklājīgākajiem žestiem sāka dejot palātā īstu kamarinskaju. Arestanti bija sajūsmināti, bet man kļuva ļoti skumji… Pēc trim dienām mēs visi vairs nezinājām, ko lai iesāk. Viņš ķildojās, kāvās, spiedza, dziedāja dziesmas — pat naktīs, ik brīdi darīja tik riebīgas nejēdzības, ka visiem kļuva tiešām nelabi. Vājprātīgais ne no viena nebaidījās. Viņam uzvilka trako kreklu, bet mums no tā kļuva vēl sliktāk, lai gan bez krekla viņš meklēja kašķi un līda kauties gandrīz vai ar visiem. Šajās trijās nedēļās palāta reizēm vienā balsī protestēja un lūdza galveno ārstu pārvest mūsu mīluli uz otru arestantu palātu. Tur pēc pāris dienām savukārt lūgtin lūdzās, lai viņu pārved pie mums. Bet, tā kā mums bija gadījušies reizē divi nemierīgi un kauslīgi trakie, abas palātas pēc kārtas apmainījās vājprātīgajiem. Taču izrādījās, ka tie ir viens par otru sliktāki. Visi atviegloti uzelpoja, kad viņus beidzot no mums kaut kur aizveda…

Atceros vēl vienu savādu vājprātīgo. Reiz vasarā ieveda kādu tiesājamo, spēcīgu un pēc izskata ļoti lempīgu vīru, apmēram četrdesmit piecus gadus vecu, baku rētām izķēmotu seju, mazām, uztūkušām, sarkanām ačelēm, pēc ārienes ārkārtīgi nīgru un drūmu. Viņš novietojās blakus manai gultai. Jaunatnācējs, izrādījās, bija ļoti rāms cilvēks, ne ar vienu neuzsāka sarunu un sēdēja, it kā pārdomās iegrimis. Metās jau krēsla, kad viņš pēkšņi uzrunāja mani. Bez aplinkiem, bez kādiem ievadiem, bet ar tādu sejas izteiksmi, it kā atklādams nez kādu noslēpumu, kaimiņš man sāka stāstīt, ka šinīs dienās viņam būšot jāizcieš divi tūkstoši sitienu, bet ka nu vairs tas nenotikšot, jo par viņu rūpējoties pulkveža G. meita. Es neizpratnē paraudzījos uz viņu un atbildēju, ka šajā gadījumā, manuprāt, pulkveža meita nebūs spējīga neko panākt. Es vēl nekā nenojautu, jo viņš bija ievests nevis kā vājprātīgs, bet kā parasts slimnieks. Pajautāju, ar ko viņš slimo. Jaunatnācējs atbildēja, ka nezinot, kāpēc atsūtīts šurp, esot pilnīgi vesels, bet pulkveža meita — viņā iemīlējusies; pirms divām nedēļām reiz esot braukusi garām virssardzei, bet viņš tieši tobrīd paskatījies ārā pa aizrestoto lodziņu. Pulkveža meita, tiklīdz ieraudzījusi viņu, tūliņ arī iemīlējusies. Un kopš tā laika aiz dažādiem ieganstiem esot jau trīs reizes ieradusies virssardzē: pirmoreiz kopā ar tēvu apciemojusi brāli oficieri, kas todien bijis norīkots pie viņiem sardzē; otrreiz atnākusi kopā ar māti, lai izdalītu žēlastības dāvanas, un, garām ejot, pačukstējusi viņam, ka šo mīlot un izglābšot. Bija dīvaini klausīties, cik sīki viņš man stāstīja visas šīs muļķības, ko, protams, bija izperinājusi vienīgi viņa nabaga sajukusī galva. Viņš svēti ticēja, ka tiks izglābts. Par jaunkundzes kaislīgo mīlestību uz viņu vājprātīgais runāja mierīgi un pārliecināti, un, lai gan šāds notikums jau pats par sevi izklausījās muļķīgs, pretīgi bija dzirdēt tik romantisku stāstu par iemīlējušos meiču no cilvēka, kuram jau gandrīz piecdesmit gadi un tik drūms, sarūgtināts un atbaidošs ģīmis. Taisni neticami, ko ar šo biklo cilvēku bija varējušas izdarīt bailes no soda. Varbūt viņš pa lodziņu tiešām bija kādu redzējis, un ārprāts, kas viņā aiz bailēm jau bija sācies un ar katru stundu vairāk progresēja, pēkšņi atrada izeju, konkrētu izpausmes veidu. Šis nelaimīgais zaldāts, kurš varbūt visu mūžu ne reizi nebija domājis par jaunkundzēm, piepeši izgudroja veselu romānu un instinktīvi pieķērās kaut vai pie šā salmiņa. Es noklausījos klusēdams un izstāstīju par viņu citiem arestantiem. Bet, kad tie sāka interesēties tuvāk, viņš kautri apklusa. Otrā dienā ārsts ilgi viņu iztaujāja, un, tā kā vājprātīgais pateica, ka ne ar ko neslimojot, un pēc izmeklēšanas tiešām par tādu tika atzīts, viņu arī izrakstīja. Taču to, ka viņa slimības lapā ierakstīja sanat, mēs uzzinājām tikai pēc tam, kad ārsti bija izgājuši no palātas, tā ka pateikt viņiem to, ko zinājām, vairs nevarējām. Un mēs arī paši tobrīd vēl skaidri nezinājām galveno. Bet galvenais bija tas, ka priekšniecība, kura viņu atsūtīja pie mums, bija kļūdījusies, proti, nebija paskaidrojusi, kādēļ viņš atsūtīts. Bija notikusi kaut kāda paviršība. Bet varbūt pat tie, kas viņu pie mums sūtīja, nepavisam nebija pārliecināti, ka viņš ir vājprātīgs, tikai, pamatojoties uz nepārbaudītām runām, pieļāva tādu varbūtību un atsūtīja viņu pārbaudīšanai. Lai nu būtu kā būdams, pēc divām dienām nelaimīgo izveda ārā, lai sodītu. Tas bija tik negaidīti, ka, likās, stipri pārsteidza viņu; slimais līdz pēdējam brīdim neticēja, ka sodu izpildīs, un, kad viņu veduši caur stroju, sācis kliegt: «Palīgā!» Hospitālī viņu šoreiz ievietoja ne vairs mūsu palātā, jo te trūka gultu, bet otrā. Es tomēr apvaicājos par nelaimīgo un uzzināju, ka viņš visas astoņas dienas ne ar vienu neesot pārmijis neviena vārda, bijis apmulsis un neparasti skumīgs… Kad mugura sadzijusi, viņš kaut kur aizsūtīts. Vismaz es par viņu nekā vairs netiku dzirdējis.

Kas attiecas uz ārstēšanu un zālēm vispār, tad, cik varēju novērot, viegli slimie neizpildīja gandrīz nevienu priekšrakstu un zāles nedzēra, bet smagi slimie un vispār tie, kas tiešām bija slimi, ļoti labprāt ārstējās, kārtīgi dzēra mikstūras un pulverīšus; taču vislielākā cieņā pie mums bija ārīgie līdzekļi. Bankas, dēles, sautējošas kompreses un asins nolaišanu, ko visai ciena un kam tiešām tic vienkāršie cilvēki, mūsu slimnieki ļāva lietot labprāt un pat ar prieku. Mani ieinteresēja dīvains apstāklis. Tie paši cilvēki, kas tik pacietīgi pārcieta mokpilnas sāpes, kad viņus sita ar nūjām un rīkstēm, nereti sūdzējās par sāpēm, vaibstījās un pat vaidēja, kad tika liktas kaut kādas bankas. Vai nu viņi bija pārāk izlutinājušies, vai tikai klīrējās — nezinu, kā lai to izskaidro. Tiesa, mūsu bankas bija diezgan neparastas. Ierīci, ar kuru āda tiek pārgriezta vienā mirklī, feldšeris nez kad — sen aizmirstos laikos esot nozaudējis vai sabojājis, vai arī varbūt tā pati sabojājusies, tā ka tagad viņš bija spiests izdarīt vajadzīgos iegriezumus miesā ar lanceti. Katrai bankai vajadzīgi apmēram divpadsmit iegriezumi. Ar ierīci griežot nesāp. Divpadsmit asmentiņu iecērtas uzreiz, vienā mirklī, un sāpes nav jūtamas. Griešana ar lanceti ir pavisam kas cits. Lancete griež samērā ļoti lēnām, sāpīgi; un, tā kā, piemēram, liekot desmit bankas, jāizdara simt divdesmit tādu iegriezumu, tad visi kopā, protams, kļūst jūtami. Es to esmu izbaudījis, bet, lai gan bija sāpīgi un nepatīkami, tomēr ne tik lielā mērā, ka nevarētu noturēties un vajadzētu vaidēt. Reizēm nāca pat smiekli, skatoties, kā dažs labs tēvainis un spēka mitriķis raustās un sāk činkstēt. Vispār to var salīdzināt ar tādiem gadījumiem, kad dažs labs cilvēks, kurš ir stingrs un pat mierīgs kādā nopietnā darbā, aiz gara laika savās mājās sāk drūmēties un gražoties — neēd, ko pasniedz galdā, baras un lamājas, nekas viņam nav pa prātam, visi viņu kaitina, visi izturas rupji, visi viņu moka, — vārdu sakot, labumā dzīvojot, sāk izlaisties, kā dažkārt mēdz teikt par tādiem kungiem, kuri sastopami pat vienkāršajā tautā, bet mūsu cietumā, ņemot vērā vispārējo uzspiesto kopdzīvi, pat pārāk bieži. Gadās, ka palātā jau paši slimnieki sāk ķircināt tādu mīkstčauli, bet dažs labs viņu pat nolamā, un tad vaidētājs apklust, it kā tiešām to vien būtu gaidījis, lai viņu nolamā. Sevišķi tādus necieta Ustjancevs un nekad nepalaida garām izdevību izlamāties ar mīkstčauli. Viņš vispār nelaida garām nevienu iespēju salēkties ar kādu. Tā viņam bija bauda, nepieciešamība, kas izskaidrojama, protams, ar slimību un pa daļai arī ar aprobežoto prātu. Ustjancevs sākumā skatās uz cilvēku nopietni un cieši, tad gluži mierīgā, pārliecinātā balsī sāk lasīt morāli. Visur viņš jaucas iekšā, it kā būtu mums pielikts par kārtības un vispārējas tikumības sargu.

—   Visur piesienas, — arestanti smiedamies mēdza teikt. Viņu tomēr saudzēja un vairījās no lamāšanās, tikai dažreiz tāpat vien pazobojās.

—   Skat, ko sarunājis! Ar trim vezumiem nevarēs izvest.

—   Ko es esmu sarunājis? Ir taču zināms, ka muļķa priekšā cepuri nost neņem. Ko viņš bļauj lancetes dēļ? Nav viegluma bez smaguma, salduma bez rūgtuma, tātad paciet.

—    Kas tev par darīšanu!

—         Nē, brālīši, — pārtrauc viens no mūsu arestantiņiem, — radziņi ir nieks, esmu izmēģinājis. Visskaudrāk sāp tad, kad ilgi rauj aiz auss.

Visi sāka smieties.

—    Vai tu esi rauts?

—    Domā, ka ne? Protams, esmu rauts.

—    Tad tāpēc tev ausis tik izstaipītas.

Šim arestantiņam Šapkinam tiešām bija ļoti garas, uz abām pusēm izstieptas ausis. Viņš bija klaidonis, vēl jauns, lietišķs un rāms cilvēks, kurš vienmēr runāja ar tādu kā nopietnu, apslēptu humoru, kas vērta dažus viņa stāstus visai komiskus.

—   Kas man ko domāt, ka esi aiz ausīm rauts? Kāpēc lai es tā domātu, biezgalvis tāds? — iesaucās atkal Ustjancevs, sašutumā pagriezies pret Šapkinu, lai gan tas bija to teicis visiem, nevis viņam vienam. Taču Šapkins pat nepaskatījās uz Ustjancevu.

—    Kas tad tevi rāva? — kāds iejautājās.

—    Kas? Zināms jau, kas — ispravņiks. Tas, brālīši, notika par klaidonību. Mēs toreiz bijām ieradušies K. — divi gabali, es un vēl viens, arī klaidonis, Jefims Bezvārdis. Pa ceļam mēs no kāda zemnieka Tolminas sādžā bijām maķenīt iedzīvojušies. Ir tāda sādža — Tolmina. Nu, ejam iekšā pilsētā un skatāmies — derētu iedzīvoties arī šeit un pēc tam laisties lapās. Uz laukiem kā pa taukiem, bet pilsētā, zināms, bailīgi. Nu, vispirms ieejam krodziņā. Apskatāmies. Pienāk klāt viens tāds noplucis, ar cauriem elkoņiem, ģērbies vāciešu drēbēs. Sākam runāties.

«Vai jūs,» viņš saka, «atļaujiet jautāt, ar dokumentu[20] ?»

«Nē,» atbildam, «bez dokumenta.»

«Ak tā! Mēs arī. Te man vēl ir divi labi draugi,» viņš saka, «arī dien pie ģenerāļa Dzeguzes[21] . tad nu — vai drīkstētu ko lūgt? Mēs te esam mazlietiņ padzīrojuši, bet pie naudas pagaidām vēl neesam tikuši. Izmaksājiet mums pusstopu.»

«Ar vislielāko prieku,» mēs sakām. Nu, sadzērām. Un viņi mums norādīja uz vienu darbiņu tieši mūsu — kramplaužu specialitātē. Pilsētas nomalē bija kāds nams, un tajā dzīvoja viens bagāts pilsētnieks, mantas, cik negribi, naktī tad arī nolēmām apraudzīt. Tikai pie šā bagātā pilsētnieka mēs visi pieci tonakt ari iekritām. Aizveda mūs uz iecirkni, bet pēc tam pie paša ispravņika. Es, viņš saka, pats viņus nopratināšu. Iznāk ārā, pīpi kūpinādams, viņam pakaļ nes tasi tējas, pats tāds brangs, ar vaigubārdu. Apsēžas. Bet bez mums bija atvesti vēl trīs, arī klaidoņi. Tāds klaidonis, brālīši, ir jocīgs cilvēks — nu, itin nekā neatceras, liec viņam kaut vai ar mietu pa galvu, visu aizmirsis, neko nezina. Ispravņiks tūliņ jautā man: «Kas tu tāds esi?» Ierēcās tā, it kā balss nāktu no mucas. Nu, es, protams, saku to pašu, ko visi: nekā neatceros, jūsu augstlabdzimtība, visu esmu aizmirsis.

«Pag,» viņš saka, «ar tevi es vēl parunāšu, tavs mūlis man ir pazīstams,» — un pats acis vien uz mani bola. Bet es viņu līdz tam nekad nebiju redzējis. Ispravņiks jautā otram: «Kas tu tāds esi?»

«Laidies pa diegu, jūsu augstlabdzimtība.»

«Un tevi tā arī sauc — «Laidies pa diegu»?»

«Tā arī sauc, jūsu augstlabdzimtība.»

«Nu labi, tu esi «Laidies pa diegu». Bet tu?» šis jautā trešajam.

«Es viņam pakaļ, jūsu augstlabdzimtība.»

«Bet kā tad tevi sauc?»

«Tā arī sauc — «Es viņam pakaļ», jūsu augstlabdzimtība.»

«Kas tad tevi, nelieti, tā iesaucis?»

«Labi ļaudis iesaukuši, jūsu augstlabdzimtība. Kā zināms, pasaulē ir arī labi ļaudis, jūsu augstlabdzimtība.»

«Kas tie tādi — labie ļaudis?»

«Maķenīt esmu aizmirsis, jūsu augstlabdzimtība, tad nu lūdzu augstsirdīgi piedot.»

«Visus esi aizmirsis?»

«Visus aizmirsis, jūsu augstlabdzimtība.»

«Tev taču arī ir bijuši tēvs un māte, vai ne? Vismaz tos atceries?»

«Jādomā, ka ir bijuši, jūsu augstlabdzimtība, tomēr arī tos esmu mazliet aizmirsis. Varbūt ir bijuši gan, jūsu augstlabdzimtība.»

«Kur tu līdz šim dzīvoji?»

«Mežā, jūsu augstlabdzimtība.»

«Visu laiku mežā?»

«Visu laiku mežā.» «Nu, bet ziemā?»

«Ziemas neesmu redzējis, jūsu augstlabdzimtība.»

«Un kā sauc tevi?»

«Par Cirvi, jūsu augstlabdzimtība.»

«Bet tevi?»

«Trin, Nesnaud, jūsu augstlabdzimtība.»

«Un tevi?»

«Trin Droši, jūsu augstlabdzimtība.»

«Neviens nekā neatceras?»

«Nekā neatceramies, jūsu augstlabdzimtība.»

Šis stāv un smejas, bet klaidoņi skatās uz viņu un smīn. Nu, bet dažreiz ispravņiks par tādu joku sadod arī pa zobiem. Taču klaidoņi visi bija spēka mitriķi, noēdušies kā vepri.

«Aizvest visus uz cietumu,» šis saka, «es ar viņiem parunāšu vēlāk. Nu, bet tu paliec,» — to viņš saka man. «Nāc šurp, apsēdies!» Skatos: galds, papīrs, spalva. Domāju: ko viņš nolēmis darīt? «Sēdies,» šis saka, «uz krēsla, ņem spalvu un raksti!» — bet pats saķer mani aiz auss un rauj. Skatos uz viņu kā velns uz mācītāju. «Neprotu,» es saku, «jūsu augstlabdzimtība.» — «Raksti!»

«Apžēlojieties, jūsu augstlabdzimtība.» — «Raksti! Kā proti, tā raksti.» Bet pats visu laiku rauj aiz auss un tad pēkšņi tā sagriež! Nu, brālīši, es jums teikšu, būtu viņš man labāk uzskaitījis trīssimt reižu ar rīkstēm! Dzirksteles vien gar acīm nošķīda — raksti, un vairāk nekā!

—    Vai viņš dulns bija palicis, vai?

—           Nē, nebija dulns. īsi pirms tam T-kā kāds skrīverītis bija izstrādājis tādu stiķi: ievilcis kroņa naudu un aizbēdzis, un arī tam ausis bijušas izstaipītas. Nu, laiduši ziņu uz visām pusēm. Bet es pēc pazīmēm apmēram tāds izskatījos, tāpēc viņš mani tirdīja, vai es protu rakstīt un kā rakstu.

—    Saki nu viens cilvēks! Un sāpēja?

—    Es jau teicu, ka sāpēja.

Atskanēja vispārēji smiekli.

—    Nu, vai uzrakstīji?

—           Kur nu! Sāku vilkt ar spalvu, vilku, vilku pa papīru, līdz kamēr šis rimās. Nu, kādas desmit pļaukas viņš man, protams, iekrāva un palaida — tas ir, uz cietumu.

—    Vai tad tu proti rakstīt?

— Agrāk pratu, bet, kopš sākuši rakstīt ar spalvām, vairs neprotu …

Tādos stāstos jeb, pareizāk sakot, tādā pļāpāšanā dažreiz pagāja mūsu garlaicīgās stundas. Ak kungs, kas tā bija par apnicību! Dienas garas, smacīgas, cita citai līdzīgas. Būtu jel bijusi kāda grāmata! Un tomēr es, sevišķi sākumā, bieži gāju uz hospitāli — dažreiz slims, citreiz tāpat pagulēt, lai tik būtu prom no cietuma. Tur bija grūti, vēl grūtāk nekā šeit, morālā ziņā grūtāk. Niknums, naids, ķīviņi, skaudība, nemitīga piesiešanās mums, muižniekiem, draudīgas sejas. Turpretī hospitālī visi bija it kā vienlīdzīgāki, sadzīvoja draudzīgāk. Visskumjākais laiks garajā dienā bija vakars, kad iededza sveces un sākās nakts. Gulēt gāja agri. Nespodrā nakts lampiņa tālu pie durvīm spīd kā kaķa acs, bet mūsu galā pustumsa. Gaiss kļūst smirdošs un smacīgs. Dažs nevar aizmigt, ceļas augšā un sēž kādas pusotras stundas gultā, noliecis galvu, kurā uzmaukta naktsmice, it kā būtu domās iegrimis. Skatos uz tādu veselu stundu un, lai arī kaut kā nosistu laiku, cenšos uzminēt, par ko viņš domā. Vai arī sāku sapņot, atcerēties pagātni: iztēlē veidojas plašas un spilgtas ainas, nāk atmiņā tādi sīkumi, kurus citā laikā nebūtu ne atcerējies, ne izjutis tik dziļi kā tagad. Vai ari zīlēju nākotni: kā iziešu no cietuma? Uz kurieni došos? Kad tas notiks? Vai kādreiz atgriezīšos dzimtajā pusē? Domāju, domāju, un sirdī mostas cerība… Bet citreiz sāku tāpat vien skaitīt: viens, divi, trīs utt., lai varbūt skaitot aizmigtu. Dažreiz aizskaitīju līdz trim tūkstošiem un tomēr neiemigu. Piepeši kāds gultā sagrozās. Ustjancevs sāk klepot savu neveselīgo diloņslimnieka klepu, pēc tam klusi ievaidas un katrreiz nosaka: «Ak kungs, esmu grēkojis!» Un savādi ir dzirdēt šo slimīgo, aizlauzto un žēlo balsi vispārējā klusumā. Kādā kaktā arī neguļ un runājas, gultās sēdēdami. Viens sāk stāstīt par to, kas ar viņu savā laikā noticis, par tālo pagātni, par klaidonību, par bērniem, par sievu, par to, kāda agrāk bijusi dzīve. Jau pēc attālā čuksta vien jūtams, ka neko no stāstītā viņš nekad vairs neatgūs, bet pats stāstītājs ir atgriezts rieciens. Otrs klausās. Dzirdami tikai klusi, vienmērīgi čuksti, it kā tālumā kaut kur čalotu ūdens… Atceros — es reiz garā ziemas naktī noklausījos kādu stāstu. Sākumā tas man šķita nejēdzīgs sapnis, kuru redzu, gulēdams drudža murgos.

IV Akuļkas vīrs

Stāsts

Bija jau vēla nakts, pāri vienpadsmitiem. Biju iemidzis, bet piepeši pamodos. Tālās naktslampiņas blāvā, vājā mirga tikko apgaismoja palātu… Gandrīz visi jau gulēja. Gulēja pat Ustjancevs, un klusumā bija dzirdams, cik smagi viņš elpo un kā līdz ar katru elpas vilcienu viņam kaklā guldz krēpas. Tālumā, priekšnamā, pēkšņi sāka dimdēt šurp nākošās sardzes maiņas smagie soļi. Pret grīdu atsizdamās, noklaudzēja šautenes laide. Atvērās palātas durvis, jefreitors, piesardzīgi soļodams, pārskaitīja slimniekus. Pēc brīža palātu noslēdza, pielika jaunu sargkareivi, sardze aizgāja, un atkal iestājās tāds pats klusums kā pirms tam. Tikai tagad ievēroju, ka netālu no manis, pa kreisi, divi neguļ un it kā čukstas savā starpā. Palātās tā bieži gadījās: guļ dažreiz dienām un mēnešiem ilgi viens otram blakus un nepārmij ne vārda, tad pēkšņi kādā ierosinošā nakts stundā sāk runāties un viens otram stāstīt visu savu pagātni.

Abi, acīm redzot, sen jau bija runājušies. Sākumu es netiku dzirdējis un arī tagad nevarēju sadzirdēt visu, tomēr pamazām pieradu un varēju saprast, ko runāja. Man nenāca miegs: ko citu lai dara — jāklausās vien ir! Viens dedzīgi stāstīja, gultā puszviļus atlaidies, galvu pacēlis un kaklu pret biedru pastiepis. Viņš bija acīm redzami iekarsis, satraukts, par varēm gribēja stāstīt. Klausītājs ar drūmu sejas izteiksmi un pilnīgi vienaldzīgi sēdēja savā gultā, izstiepis tajā kājas, retumis kaut ko noņurdēja par atbildi, piekrizdams stāstītājam, taču it kā vairāk pieklājības pēc, nevis pa īstam un ik brīdi no radziņa bāza sev degunā tabaku. Tas bija pārmācības rotas zaldāts Čerevins, apmēram piecdesmit gadus vecs, nīgrs pedants, dzedrs pamācītājs un pamatīgs muļķis. Stāstītājs Šiškovs bija vēl jauns cilvēks, nepilnus trīsdesmit gadus vecs, mūsu civilais arestants, kas strādāja skroderdarbnīcā. Līdz šim es par viņu nebiju interesējies, un arī vēlāk visā cietumniecības laikā man nebija nekādas vēlēšanās pievērst viņam uzmanību. Tas bija tukšs un nenosvērts cilvēks. Lāgiem klusē, ir sadrūmis, izturas rupji, nedēļām ilgi nerunā. Bet dažreiz pēkšņi iepinas kādā jezgā, sāk tenkot, uztraukties par niekiem, ložņā pa kazarmām, pienes ziņas, aprunā, sprāgst vai no ādas ārā. Tad Šiškovu piekauj, un viņš atkal cieš klusu. Puisis bija pabailīgs šķidrbiksis. Visi izturējās pret viņu nevērīgi. Šiškovs bija neliela auguma, kalsnējs, acis reizēm tā kā nemierīgas, reizēm tā kā truli domīgas. Ja gadījās kaut ko stāstīt, iesāk dedzīgi, aizgūtnēm, pat rokām mētājas — un pēkšņi apklust vai pāriet uz ko citu, aizraujas ar jauniem sīkumiem un aizmirst, par ko sācis runāt. Bieži lamājas un tad katrā ziņā otram kaut ko pārmet — tas esot nez kādā ziņā vainīgs viņa priekšā —, un tad šiškovs runā izjusti, bezmaz raud… Diezgan labi spēlēja balalaiku, pašam patika spēlēt, bet svētkos pat dejoja — un dejoja jauki, kad viņu piespieda … Šiškovu ļoti viegli varēja piespiest kaut ko darīt… Nevar teikt, ka viņš bija visai paklausīgs, taču mēdza lipt klāt par biedru un aiz biedriskuma izdabāt.

Es ilgi nevarēju saprast, par ko Šiškovs stāsta. Sākumā šķita, ka viņš allaž novirzās no temata un aizraujas ar pavisam ko citu. Varbūt arī redzēja, ka Čerevins gandrīz tikpat kā neliekas ne zinis gar viņa stāstu, bet, šķita, gribēja par vari sevi pārliecināt, ka klausītājs ir pati uzmanība, un stāstītājam varbūt būtu ļoti sāpīgi, ja viņš pārliecinātos par pretējo.

—     … Kad šis parādās tirgū, — stāstītājs turpināja, — visi klanās, parāda godu, vārdu sakot — bagātnieks.

—    Tirgotājs, tu saki?

—    Nūja, ka tirgotājs. Vaļsirdīgi sakot, mūsu pilsētnieki vispār dzīvoja nabadzīgi. īsti plikatas. Sievas no upes augstā kraujā stiepj ūdeni, ar ko sakņu dārzu laistīt; mokās nost, bet rudenī nenovāc ne tik, lai varētu izvārīt skābu kāpostu zupu. Jāput vai laukā. Bet šim piederēja liela lauku saimniecība, zemi apara algādži, veselus trīs turēja, turklāt vēl pašam sava drava, tirgojās ar medu un ar lopiem arī, tātad mūsu pilsētā bija lielā cieņā. Jau stipri vecs — septiņdesmit gadu, kauli kļuvuši smagi, tāds sirms, liels. Atnāk uz tirgu lapsādas kažokā, un visi viņam parāda godu. Jūt, kas par vīru. «Sveiki, tētiņ Ankudim Trofimič!» — «Sveicināts,» šis atbild, «arī tu.» Proti, nevienu neaizvainoja. «Ilgu mūžu jums, Ankudim Trofimič!» — «Un kā tev iet?» šis apjautājas. «Kā dzen, tā iet. Un jums, tētiņ?» — «Dzīvojam arī mēs,» šis atbild, «savu grēku dēļ velti pa pasauli klimstam.» — «Ilgu mūžu jums, Ankudim Trofimič!» Nevienu, kā es teicu, neaizvaino, bet runā tā, it kā ikviens viņa vārds būtu rubļa vērts. Bija liels bībelnieks, rakstu pratējs, dievvārdu grāmatas vien lasīja. Nosēdina veceni sev priekšā: «Nu, klausies, siev, centies izprast!» — un sāk skaidrot. Nevar teikt, ka vecene būtu bijusi visai veca — tā otrā sieva, kuru apprecēja bērnu dēļ, jo no pirmās bērnu nebija. Nu, bet no otrās — no Marjas Stepanovnas bija divi vēl nepieauguši dēli; jaunāko, Vasju, piedzīvoja sešdesmit gadu vecumā, bet Akuļkai, par visiem bērniem vecākajai meitai, bija astoņpadsmit gadu.

—    Tai tavējai — sievai, vai?

—    Pag, vispirms Fiļka Morozovs samēļoja visādas blēņas. Tu, Fiļka saka Ankudimam, dalies, atdod visus četrsimt rubļus, — vai es tev kāds kalps esmu, vai? Negribu ar tevi kopā tirgoties un arī tavu Akuļku, viņš saka, negribu ņemt. Es tagad, viņš saka, esmu sācis plostot. Mani vecāki, viņš saka, ir miruši, tāpēc naudu nodzeršu un iešu par algotni, proti, zaldātos, bet pēc desmit gadiem atbraukšu šurp pie jums kā feldmaršals. Ankudims tad arī viņam atdeva naudu, norēķinājās pa tīro, jo Fiļkas tēvam ar veco bija kopējs tirgošanās kapitāls. «Tu esi pazudis cilvēks,» Ankudims saka. Bet Fiļka atbild: «Nu, vai es esmu pazudis vai ne, to vēl redzēsim, bet ar tevi, sirmā bārda, man būs suņa dzīve. Tu,» viņš saka, «vēl no diviem plikiem grašiem gribi ko ietaupīt, vāc kopā visādus draņķus, varbūt noderēs biezputrai. Es,» viņš saka, «tam uzspļauju. Tu taupi, taupi — pēc ne suņam, ne kaķam. Man,» viņš saka, «ir raksturs. Bet tavu Akuļku tomēr neņemšu — es,» viņš saka, «jau tāpat esmu ar viņu gulējis …»

«Kā tu drīksti,» saka Ankudims, «likt kaunā godīga tēva godīgu meitu? Kad tu ar viņu esi gulējis, čūskas šņāka, zivpēteris tāds?» — un trīc pie visas miesas. Pats Fiļka stāstīja.

«Es izdarīšu tā,» viņš saka, «ka jūsu Akuļka ne tikai pie manis nenāks, bet vairs ne pie viena neizies, neviens viņu neņems, arī Mikita Grigorjičs vairs ne, tāpēc ka tagad viņa ir bezgode. Mēs ar viņu jau kopš rudens sadzīvojāmies. Bet tagad es pat par simt červonciem nebūšu ar mieru. Pamēģini — dod man uz vietas simt červoncu! — nebūšu ar mieru …»

Un tad tik sāka puisis pie mums plostot! Tā, ka zeme dunēja un pilsēta dimdēja. Savāca kopā draugus, naudas kā spaļu, apmēram trīs mēnešus plītēja, visu notrieca. «Es,» viņš mēdza teikt, «kad būšu nodzīvojis visu naudu, nolillāšu arī māju, palaidīšu vējā visu, bet pēc tam iešu vai nu par algotni, vai kļūšu par klaidoni!» Parasti viņš no rīta līdz vakaram bija piedzēries, braukāja ar zvārguļiem apkārtā divjūgā. Bet meitas viņu tā mīlēja, ka bail. Torbu labi spēlēja.

—   Tātad viņam ar Akuļku jau pirms tam bija darīšanas?

—    Pag, nesteidzies! Es tolaik biju tēvu apbedījis, bet mana māte cepa piparkūkas, proti, Ankudima labā strādājām un no tā tad pārtikām. Dzīve mums bija slikta. Nu, piederēja arī mums zemes gabals aiz meža, sējām labību, bet pēc tēva nāves visu palaidām, tāpēc ka arī es, brālīt, sāku plostot. No mātes ar sišanu mēdzu izspiest naudu …

—    Tas nav labi, ka ar sišanu. Liels grēks.

—    Dzēru, zini, brālīt, no rīta līdz vakaram. Māja mums vēl bija tāda puslīdz ciešama, lai nu kāda, toties sava, bet iekšā — tukša kā izslaucīta. Dažkārt bads vai acis no pieres spiež ārā, nedēļām ilgi zobus vadzī karam. Māte mani nebeidz vien sunīt, bet kas man! Es, brāl, toreiz no Fiļkas Morozova neatkāpos ne soli. No rīta līdz vēlam vakaram kopā ar viņu. «Spēlē man,» viņš saka, «ģitāru un dejo, bet es zvilnēšu un sviedīšu tev ar naudu, jo esmu visbagātākais cilvēks.» Ko tik viņš nedarīja! Vienīgi zagtu mantu nepieņēma. «Es,» viņš saka, «esmu godīgs cilvēks, nevis zaglis. Tagad iesim,» viņš saka, «Akuļkai vārtus ar darvu smērēt, jo es negribu, ka Akuļka iziet pie Mikitas Grigorjiča. Tā man tagad vislielākā vērtē,» šis saka. Bet Mikitam Grigorjičam vecais jau pirms tam bija gribējis meitu atdot. Arī Mikita bija jau vecs — atraitnis, nēsāja brilles, tirgojās. Izdzirdējis, ka par Akuļku palaista slikta slava, met kažoku uz otru pusi. «Man,» viņš saka, «Ankudim Trofimič, tas būs liels negods, un es vecumdienās arī nemaz negribu precēties.» Tad mēs Akuļkai vārtus arī nosmērējām. Kā viņu par to mājās slānīja, vai, kā slānīja … Marja Stepanovna kliedz: «Es viņu uz viņpasauli aizraidīšu!» Bet vecais: «Senajos dievbijīgajos laikos,» šis saka, «es viņu būtu uz sārta gabalos sacirtis, bet tagad,» šis saka, «pasaulē valda tumsība un nīcība.» Kaimiņi dažkārt pa visu ielu dzird, kā Akuļka brēc vienā brēkšanā — sit viņu no rīta līdz vakaram. Bet Fiļka pa visu tirgu auro. «Akuļka,» viņš saka, «ir jauka meiča, šmaugi met līdz. Saki man, meitiņ ar smuko kleitiņu, — kuru tu mīli? Es,» viņš saka, «viņiem tur esmu pamatīgi sariebis, pieminēs mani.» Tolaik arī es reiz sastapu Akuļku. Viņa nāca ar spaiņiem, bet es kliedzu: «Sveiki, Akuļina Kudimovna! Gods kam gods, cienīgajai gods! Laba meita, ticīga, ļāvīga un klīrīga.» Tik vien es viņai pateicu. Bet kā viņa uz mani paskatījās! Acis tādas lielas, lielas, bet pati tieva kā skaidiņa. Kad uzlūkoja mani, māte nodomāja, ka viņa man uzsmaida, un uzkliedza, vārtos stāvēdama: «Ko rādi zobus, nekauņa!» — un todien atkal viņu tēsa. Gadījās, ka dauzīja pat veselu stundu. «Kulšu līdz nāvei,» māte saka, «jo tagad viņa vairs nav mana meita.»

—    Tātad bija netikle.

—    Tu klausies, vecais. Mēs ar Fiļku toreiz žūpojām, te atnāk pie manis māte, bet es guļu izlaidies. «Ko tu,» viņa saka, «nelieti, guli? Razbainieks tāds,» viņa saka. Lamājas. «Precies,» viņa saka, «precies ar Akuļku! Viņi tagad ar prieku atdos meitu pat tev, trīssimt rubļu naudā vien samaksās.» Bet es mātei: «Viņa taču,» saku, «tagad apkaunota pa visu pasauli.» — «Tu esi muļķis,» viņa saka, «prece nosedz visu. Tev tak pašam būs labāk, ja viņa tavā priekšā visu mūžu jutīsies vainīga. Bet mums viņu nauda palīdzētu tikt uz pekām. Es ar Marju Stepanovnu,» viņa saka, «esmu jau runājusi. Šī man ļoti klausa.» Bet es saku: «Divdesmit rubļu naudas galdā, tad precēšos.» Un pēc tam, tici vai ne, līdz pašām kāzām dzēru vienā dzeršanā. Turklāt vēl Fiļka Morozovs draud. «Es tev,» viņš saka, «Akuļkas vīrs, visas ribas pārlauzīšu, bet ar tavu sievu, ja gribēšu, gulēšu katru nakti.» Es viņam: «Tu melo, nekrietnais suns!» Nu, tad viņš mani pa visu ielu apkaunoja. Atskrēju mājās. «Negribu,» es saku, «precēties, ja man tūliņ uz vietas nenoskaitīs vēl piecdesmit rubļus.»

—    Vai tad tev Akuļku deva?

—    Man? Kāpēc gan ne? Mēs taču nebijām bezgoži. Manu tēvu tikai pašās beigās ugunsgrēks izputināja, bet pirms tam dzīvojām vēl bagātāk nekā viņi. Tad Ankudims saka: «Jūs,» viņš saka, «esat plikadīdas.» Bet es atbildu: «Ne mazums jums vārti ar darvu smērēti.» Viņš man: «Ko tu,» viņš saka, «mūsu priekšā plāties? Pierādi, ka viņa ir negodīga, jo ļaudīm jau muti nevar aizbāzt. Neņem, suns tevi saņems, kaķis pavadīs, — tikai pievākto naudu atdod.» Tad mēs ar Fiļku aizsūtījām Mitriju Bikovu pateikt vecajam, ka es viņu tagad pa visu pasauli negodā likšu. Un līdz pat kāzām, brālīt, dzēru bez atelpas. Tikai tad atskurbu, kad bija jāiet pie altāra. Kad pēc salaulāšanas pārveda mūs mājās un nosēdināja, Mitrofans Stepaničs, tas ir, tēvocis, pateica: «Kaut arī ne godīgi, tomēr droši,» viņš saka, «tā lieta ir novesta galā.» Vecais Ankudims arī piedzērās un sāka raudāt, sēž pie galda, un asaras tek pa bārdu. Nu, tad es, brāl, izdarīju tā: paņēmu kabatā līdzi pletni, ko jau pirms laulāšanas biju iegādājies, un cieši apņēmos tagad ar prieku atdarīt Akuļkai par to, ka ar negodīgu krāpšanu pie vīra izgājusi, un lai arī ļaudis zina, ka neesmu apprecējies, muļķis būdams …

—    Pareizi darīts! Lai viņa arī turpmāk jūt…

—    Nē, vecīt, tu labāk paliec klusu. Mūsu pusē ir tāda paraža, ka jaunlaulātos tūliņ no altāra ved uz klēti, bet pārējie pa to laiku dzer. Tā nu atstāja mūs ar Akuļku klētī. Viņa sēž pavisam bāla, sejā ne asins pilītes. Proti, nobijusies. Arī mati viņai bija gluži balti kā lini. Acis lielas. Un visu laiku klusē, nav nemaz dzirdama, it kā mājā būtu ienākusi kāda mēmā. Pavisam ērmota. Un vai tu vari, brālīt, iedomāties? Es jau pletni esmu sagatavojis, turpat pie gultas nolicis, bet viņa, brālīt, izrādās, manā priekšā bija pilnīgi nevainīga.

—    Ej nu ej!

—    Pilnīgi nevainīga, patiesi godīga meitene no godīgas ģimenes. Un par ko gan viņai līdz šim bija tādas mokas jāizcieš? Par ko gan Fiļka Morozovs viņu visas pasaules priekšā lika kaunā?

—    Jā.

—    Tad es turpat, kā no gultas cēlies, nometos viņas priekšā ceļos un saliku rokas. «Mīļā,» es saku, «Akuļina Kudimovna, piedod man, muļķim, ka arī es tevi par tādu noturēju. Piedod man,» es saku, «nelietim!» Bet viņa sēž uz gultas, skatās uz mani, abas rokas man uz pleciem uzlikusi, smejas, bet pašai asaras birst, raud un smejas … Tad izgāju ārā pie viesiem. «Nu,» es saku, «ja tagad sastapšu Fiļku Morozovu — viņš vairs nebūs dzīvotājs šajā pasaulē!» Bet veči aiz prieka nezina, ko darīt, ko ne. Māte bezmaz ceļos viņas priekšā nokrita, raud pilnā balsī.

Bet vecais saka: «Zinājuši mēs to, pavisam citādu viru būtu tev, mīļā meit, sameklējuši.» Un kā mēs ar viņu pirmajā svētdienā uz baznīcu gājām! Man jērādas cepure galvā, mugurā smalkas vadmalas svārki, kājās kokvilnas samta bikses. Viņa — jaunā zaķādas kažociņā, zīda lakatiņš ap galvu, — proti, es esmu viņas vērts, un viņa ir manis vērta. Tā nu mēs ejam, ļaudis skatās uz mums un priecājas. Es jau nu pats par sevi, bet arī Akuļinušku salīdzinājumā ar citām nevar ne slavēt, ne pelt, vārdu sakot, nav smādējama …

—    Tad jau labi.

—    Klausies tālāk. Jau otrā dienā pēc kāzām es, kaut arī piedzēries, aizbēgu no viesiem: izspruku no mājām un drāzos prom. «Dodiet man šurp,» es saku, «to diedelnieku Fiļku Morozovu, dodiet man viņu šurp, nelieti!» Kliedzu pa visu tirgu. Piedzēries gan arī biju kā lūks; tikai pie Vlasova mājas mani saķēra un trīs vīri ar varu pārveda mājās. Bet pa pilsētu jau klīst valodas. Meičas tirgū savā starpā runā: «Vai zināt ko jaunu, meitenes? Akuļka, izrādās, bijusi godīga.» Bet Fiļka pēc neilga laika, ļaudīm dzirdot, man saka: «Pārdod sievu — dabūsi dzert. Pie mums,» viņš saka, «zaldāts Jaška tādēļ vien apprecējās: ar sievu negulēja, bet trīs gadus no vietas dzēra.» Es viņam saku: «Tu esi nelietis!» — «Bet tu,» viņš saka, «muļķis. Tevi taču salaulāja piedzērušu. Ko tu tādā reizē varēji sajēgt?» Es pāreju mājās un kliedzu: «Jūs,» saku, «mani piedzērušu esat salaulājuši.» Māte tūliņ klūp man virsū. «Tev, māt,» es saku, «zelts vien ausīs džinkst. Dod šurp Akuļku!» Un tad nu sāku viņu mizot. Mizoju, mizoju, brāl, savas divas stundas, līdz beidzot pats no kātiem novēlos. Trīs nedēļas viņa no gultas augšā necēlās.

—    Protams, — Čerevins flegmātiski piebilda, — ja vīri sievas nesitīs, viņas… Vai tad tu viņu pieķēri kopā ar mīļāko?

—    Nē, pieķert nepieķēru, — Šiškovs, brīdi klusējis, it kā ar pūlēm noteica. — Man stipri apskrējās dūša, cilvēki bija mani pavisam saķircinājuši, bet viņu barvedis bija Fiļka. «Tev,» viņš saka, «ir parādes sieva, lai cilvēkiem rādītu.» Salūdza mūs, viesus, un tad laida vaļā. «Viņa laulātā draudzene ir žēlsirdīga, cēla, pieklājīga, laipna, visādā ziņā laba. Tāda tā viņam ir pašreiz. Bet vai tu, puis, esi aizmirsis, ka pats viņai ar darvu vārtus smērēji?» Es sēžu piedzēries, bet viņš tobrīd saķer mani aiz matiem, saķer un liec galvu uz leju. «Dejo,» viņš saka, «Akuļkas vīrs, es tevi tā turēšu aiz matiem, bet tu dejo, uzjautrini mani!» — «Tu esi nelietis!» es kliedzu. Bet viņš man: «Es pie tevis aizbraukšu ar veselu kompāniju un Akuļku, tavu sievu, tev acu priekšā ar rīkstēm nopēršu, cik vien man patiks.» Tā es, tici vai ne, pēc tam veselu mēnesi baidījos no mājas iziet — atbrauks, domāju, un negodā liks. Tāpēc arī sāku viņu sist…

—    Kāpēc sist? Rokas var sasiet, muti nevar aizsiet. Daudz sist arī nevajag. Pārmāci, pamāci, bet arī apmīļo. Viņa taču ir sieva.

Šiškovs kādu laiku klusēja.

—    Sirds bija aptecējusies, — viņš atkal iesāka, — un sišana kļuvusi par paradumu. Daždien kauju no rīta līdz vakaram. Viņa pieceļas — slikti, staigā — atkal nav labi. Kad nesitu, kļūst garlaicīgi. Viņa sēž, klusē, skatās ārā pa logu un raud… Visu laiku raud, man kļūst viņas žēl, tomēr situ. Māte mani viņas dēļ nebeidz vien sunīt. «Nelietis tu esi,» viņa saka, «slepkavnieks!» — «Nositīšu,» es kliedzu, «un neviens man nedrīkst neko aizrādīt, tāpēc ka esmu ar viltu apprecināts.» Sākumā Ankudims meitu aizstāvēja, pats nāca pie manis. «Tu,» viņš saka, «vēl neesi nez kāds liels vīrs, es tevi savaldīšu!» Bet pēc tam atmeta ar roku. Turpretī Marja Stepanovna kļuva pavisam pazemīga. Atnāk reiz, ar asarām acīs lūdzas: «Nāku tevi apgrūtināt, Ivan Semjonič, vajadzība maza, bet lūgums liels. Dari man to prieku, mīļais,» — un pati zemu klanās, — «samierinies, piedod viņai! Mūsu meitiņu ļauni ļaudis aprunājuši. Pats zini, godīgu paņēmi…» Un klanās līdz zemei, raud. Bet es uzpūšos: «Tagad nevēlos jūs ne klausīties! Ko gribēšu, to ar jums visiem arī darīšu, jo es vairs par sevi negalvoju, bet Fiļka Morozovs,» es saku, «ir mans biedrs un labākais draugs…»

—    Tātad atkal bijāt sākuši kopā plostot?

—    Kur nu! Nerādies ne tuvumā! Pavisam nodzēries. Visu mantu palaidis un pie viena pilsētnieka salīdzis par algotni — vecākā dēla vietā iešot zaldātos. Bet mūsu pusē ir tā: ja kāds ir algotnis, tad līdz pašai pēdējai dienai, kad noņem zaldātos, viņam teikšana par visu, kas mājās atrodas, rīkojas kā neierobežots kungs. Aizejot zaldātos, viņš saņem visu nolīgto naudu, bet pirms tam dzīvo saimnieka mājā — dažs labs pat pusgadu, — un ko tik viņi ar saimniekiem neizdarās, pat svētajiem jāmūk no mājas ārā! Es, sak, tava dēla vietā eju zaldātos, tātad esmu jūsu labdaris, un jums visiem mani jāciena, citādi atteikšos. Pilsētnieka mājā Fiļka rīkoja tādus jandāliņus, ka bail: ar meitu guļ, saimnieku ik dienas pēc pusdienām aiz bārdas rausta, dara visu, kas vien tīk. Katru dienu liek kurināt pirti — un lai garu uzmestu ar degvīnu, bet uz pirti lai sievišķi viņu uz rokām nestu. Nāk mājās no uzdzīves, apstājas uz ielas. «Negribu iet iekšā pa vārtiem, jauc ārā sētu!» Un viņam citā vietā — garām vārtiem — jājauc ārā sēta, tikai tad viņš ies iekšā. Beidzot pienāca diena, kad Fi]ku veda nodot zaldātos, atskurbināja. Visa iela ļaužu pilna, cilvēki plūst straumēm — Fiļku Morozovu ved nodot zaldātos! Viņš klanās uz visām pusēm. Tanī brīdī Akuļka nāk no sakņu dārza; ieraudzījis viņu, Fiļka pie pašiem mūsu vārtiem kliedz: «Stāt!» Izlec no ratiem un paklanās viņai līdz zemei. «Sirsniņa mana,» viņš saka, «zemenīte, divus gadus es tevi esmu mīlējis, bet tagad mani ar mūziku ved zaldātos. Piedod,» viņš saka, «man, godīga tēva godīgā meita, jo es tavā priekšā esmu nelietis — caurcaurēm vainīgs!» Un otrreiz paklanās viņai līdz zemei. Akuļka apstājas, sākumā it kā nobijusies, bet pēc tam viņam zemu paklanās un saka: «Piedod arī tu man, brašo puisi, es uz tevi ļaunu prātu neturu.» Es viņai pakaļ istabā. «Ko tu, slampa, viņam teici?» Bet Akuļka, tici vai ne, paskatās uz mani un saka: «Es viņu tagad mīlu vairāk par visu pasaulē!»

—    Vai tu re! …

—    Visu to dienu es ar viņu nerunāju ne vārda. Tikai vakarā pateicu: «Akuļka, tagad es tevi nogalināšu.» Naktī man nenāk miegs, izeju priekšnamā padzerties kvasu, un tad arī gaismiņa sāk svīst. Ieeju istabā. «Akuļka,» es saku, «posies, brauksim uz savu saimniecību!» Es jau pirms tam biju taisījies braukt, arī māte to zināja. «Tas,» viņa saka, «ir prātīgi: pašreiz pļaujas laiks, bet strādnieks, kā dzird, tur jau trešo dienu guļot slims ar vēderu.» Es iejūdzu zirgu, ciešu klusu. Tūliņ aiz mūsu pilsētas sākas sils, kas stiepjas piecpadsmit verstis tālu, bet aiz sila atrodas mūsu saimniecība. Bijām braukuši trīs verstis pa silu, kad es apturēju zirgu. «Celies,» es saku, «Akuļka, pienākusi tava pēdējā stundiņa.» Viņa izbailēs skatās uz mani, nostājas priekšā, klusē. «Tu man esi apnikusi,» es saku, «lūdz dievu!» Saķēru viņu aiz matiem. Bizes — biezas, garas, aptinu tās ap roku un no mugurpuses iespiedu

Akuļku sev starp abiem ceļgaliem, izņēmu nazi, atliecu viņai galvu atpakaļ un ietriecu nazi kaklā… Akuļina sāka kliegt, asinis šļācās ārā, es nometu nazi, apķēru viņu no priekšas ar rokām, nogūlos zemē, apkampu un bļāvu, uz viņu skatīdamies, kaucu vienā kaukšanā. Bļauj viņa, bļauju arī es. Viņa trīc pie visas miesas, raujas man no rokām ārā, bet asinis — viņas asinis plūst man virsū, šļāktin šļācas man gan uz sejas, gan uz rokām. Es viņu pametu, bailes mani pārņēma, atstāju arī zirgu un laidos bēgt, cik jaudas, mājās pārskrēju pa sētas pusi un tūliņ uz pirti. Pirts mums bija tāda veca, nelietojama; palienu zem lāvas un tur tupu. Līdz tumsai tā nosēdēju.

—    Bet kas notika ar Akuļku?

—   Viņa bija piecēlusies pēc manis un arī gribējusi iet uz mājām. Pēc tam atrasta simt soļu atstatu no tās vietas.

—   Tātad nebiji nogalējis pavisam.

—   Jā … — Šiškovs uz bridi apklusa.

—    Ir viena tāda dzīsla, — Čerevins piebilda. — Ja šito dzīslu uzreiz nepārgriež, tad cilvēks var vēl ilgi cīnīties ar nāvi un, lai cik daudz asiņu būtu notecējis, nemirs.

—    Bet viņa nomira. Pievakarē atrada beigtu. Laida ziņu, sāka meklēt mani un atrada tikai naktī — pirtī… Jau ceturto gadu es te mītu, — viņš pēc klusuma brīža piebilda.

—    Hm … Tā jau gan, protams, ir — ja nesitīsi, nebūs labi, — vienaldzīgi un pamācoši noteica Čerevins, atkal izņemdams tabakas radziņu. Viņš sāka šņaukt, šņauca ilgi un ar pārtraukumiem. — Un tomēr man tev jāsaka, puis, — viņš turpināja, — ka tu, izrādās, esi pats par sevi liels muļķis. Arī es reiz pieķēru savu sievu kopā ar mīļāko. Iesaucu sievu šķūnī, saliku pavadu divkārt. «Kam tu,» es saku, «esi solījusies? Kam esi solījusies?» Un tad mizoju viņu, ai, kā mizoju ar pavadu, mizoju savas pusotras stundas! Bet viņa man kliedz: «Tavas kājas es mazgāšu un to ūdeni dzeršu.» Par Ovdotju viņu sauca.

V Vasaras laiks

Pienācis jau aprīļa sākums, tuvojas ari klusā nedēļa. Pamazām sākas vasaras darbi. Saule ar katru dienu kļūst siltāka un spožāka; gaisā vēdī pavasaris un uzbudina organismu. Iestājušās jaukās dienas satrauc arī važās iekaltos cilvēkus, modina viņos dažādas vēlēšanās, tieksmes, ilgas. Liekas, viņi vēl vairāk skumst pēc brīvības spožajos saules staros nekā nejaukajās ziemas vai rudens dienās, un to var manīt, vērojot visu arestantu izturēšanos. Arī viņi, šķiet, priecājas par saulainajām dienām, bet reizē ar to viņos pastiprinās tāda kā nepacietība, trauksmainība. Tiešām — esmu novērojis, ka pavasarī cietumnieki it kā biežāk pie mums ķildojas. Biežāk dzirdams troksnis, kliedzieni, kņada, biežāk iesāk skandālus; taču tai pašā laikā gadījās kaut kur darbā pēkšņi pamanīt kādu domīgu un ciešu skatienu, kas pievērsts zilgojošajai tālei, Irtišas viņam krastam, kur sākas brīva Kirgīzijas stepe un kā gluds, bezgalīgs klajums stiepjas pusotra tūkstoša verstu tālumā; gadījās redzēt dažu labu arestantu dziļi nopūšamies ar pilnu krūti, it kā cilvēku vilktin vilktu ieelpot brīvo tāles gaisu un tā atvieglot nomākto, nebrīvē smokošo dvēseli. «Ek!» beidzot nosaka arestants un pēkšņi, it kā atgainījis sapņus un pārdomas, nepacietīgi un īgni ķeras pie lāpstas vai pie ķieģeļiem, kas jāpārnes no vienas vietas uz otru. Pēc brīža viņš ir jau aizmirsis uzvirmojušās sajūtas un sāk smieties vai lamāties atkarībā no rakstura; vai arī pēkšņi ar neparastu dedzību, kādu darbs nemaz neprasa, sāk veikt savu normu, ja tā viņam uzdota, un strādāt — strādāt no visa spēka, it kā ar darba smagumu gribētu apslāpēt sevī kaut ko tādu, kas spiež un māc sirdi. Tie visi ir spēcīgi ļaudis, lielākoties pašos labākajos gados un spēku briedumā … Smagas ir važas tādā laikā! Es šobrīd neko nepoetizēju un esmu pārliecināts, ka mans aizrādījums ir pareizs. Nerunājot nemaz par to, ka siltā laikā, spožai saulei spīdot, kad ar visu sirdi, ar visu būtni jaušams un sajūtams, kā visapkārt ar neiedomājamu spēku mostas daba, vēl smagāk kļūst panesams aizslēgtais cietums, konvojs un uzspiestā citu griba, ka šajā pavasara laikā Sibīrijā un visā Krievijā līdz ar pirmajiem cīruļiem sākas klaidonība, — bēg arī nelaimīgie cilvēki no cietumiem un slēpjas mežos. Pēc smacīgās bedres, pēc tiesām, važām un nūjām tie klīst pilnīgi savā vaļā, kur grib, kur sirdij tīkamāk un kur lielāka vaļa; tie ēd un dzer, kur pagadās, ko dievs dod, bet naktīs mierīgi aizmieg mežā vai laukā bez sevišķām rūpēm, bez parastajām cietumnieku ilgām, kā putni mežā, vakarā atvadīdamies vienīgi no debesu zvaigznēm, un dieva acs vien viņus redz. Nav vārdam vietas, ir grūti «dienēt ģenerālim Dzeguzem» — dažreiz māc bads, zūd spēki. Lāgiem dienām ilgi jāiztiek bez maizes kumosiņa, no visiem jāslēpjas, jāslapstās, nākas ir zagt, ir laupīt, bet reizumis arī slepkavot. «Izsūtītam bērna prāts — ko vien redz, tas jāpievāc,» — tā Sibīrijā runā par izsūtītajiem. Šo parunu pilnā mērā un pat vēl ar uzviju var attiecināt arī uz klaidoni. Klaidonis reti kad nav laupītājs, bet gandrīz vienmēr — zaglis, protams, vairāk apstākļu spiests nekā aiz paša gribas. Ir nelabojami klaidoņi. Daži bēg, pat izcietuši katorgas sodu, jau no nometinājuma vietas. Liktos, nometinājumā viņš ir gan apmierināts, gan apgādāts, tomēr nē — visu laiku viņu vilktin velk kaut kur prom, it kā nez kur aicinātu. Dzīvei mežos, nabadzīgai un šausmīgai, bet brīvai un piedzīvojumu pilnai, piemīt kaut kas vilinošs, kaut kāds noslēpumains burvīgums to cilvēku acīs, kuri jau reiz šo dzīvi izbaudījuši, un raugi — bēg cilvēks, kurš bijis pat pieticīgs, kārtīgs, kurš jau, likās, kļuvis par labu nometnieku un lietišķu saimnieku. Dažs pat apprecas, sadzīvo bērnus, gadus piecus dzīvo vienā vietā un pēkšņi kādā jaukā rītā nez kur pazūd, atstādams neizpratnē sievu, bērnus un visu pagastu, kurā bijis pierakstīts. Mūsu cietumā man rādīja vienu tādu bēguli. Nekādus sevišķus noziegumus tas nebija izdarījis, vismaz netiku dzirdējis par viņu neko tamlīdzīgu runājam, tikai bēguļojis, visu mūžu nobēguļojis. Viņš bijis gan pie Krievijas dienvidu robežas aiz Donavas, gan Kirgīzijas stepē, gan Austrumsibīrijā, gan Kaukāzā — visur paguvis pabūt. Kas zina, varbūt citos apstākļos tāds cilvēks būtu kļuvis par kaut kādu Robinsonu Kruzo un ceļojis tikpat aizrautīgi kā tas. Jāaizrāda, ka to visu man stāstīja citi, turpretī viņš pats cietumā runāja maz un tad arī tikai pašu nepieciešamāko. Tas bija ļoti maza auguma zemnieciņš, jau apmēram piecdesmit gadus vecs, neparasti lēnīgs, ar neparasti mierīgu un trulu, līdz idiotismam mierīgu seju. Vasarā viņš labprāt mēdza sēdēt saulītē un dungot savā nodabā kādu dziesmiņu, taču tik klusi, ka piecu soļu atstatumā tā vairs nebija dzirdama. Sejas vaibsti viņam bija tādi kā sastinguši; ēda viņš maz, lielākoties maizi, nekad nenopirka nevienu veģi, nevienu mēriņu degvīna; un diez vai viņam maz kādreiz bija nauda, diez vai viņš prata pat skaitīt. Allaž izturējās gaužām mierīgi. Cietuma sunīšus viņš dažreiz baroja no rokas, bet pie mums cietuma suņus nebaroja neviens. Krievu cilvēks jau vispār nemēdz barot suņus. Runāja, ka viņš esot bijis precējies un pat divas reizes; runāja, ka viņam kaut kur esot bērni… Par ko nokļuvis cietumā, man nav ne jausmas. Visi mūsējie gaidīja, ka viņš aizšmauks arī no mums, bet, vai nu nebija vēl pienācis viņa laiks, vai tie gadi bija jau pagājuši, viņš dzīvoja vienā mierā, it kā pētīdams vēroja visu šo dīvaino apkārtējo vidi. Galvot gan par viņu nevarēja, kaut arī likās: nu kāpēc viņam vajadzētu bēgt, kāds no tā labums? Un tomēr vispār klaidoņa dzīve mežā ir paradīze salīdzinājumā ar cietumu. Tas tik labi saprotams, ka nekāda salīdzinājuma nemaz nevar būt. Kaut grūti uz vaļas, tak paša daļa. Tāpēc arī Krievzemē ikviens arestants, lai tas sēdētu kur sēdēdams, kļūst neparasti nemierīgs pavasarī — līdz ar pirmajiem laipnajiem pavasara saules stariem. Gan arī ne visi gribētu bēgt: noteikti var sacīt, ka lielo grūtību un atbildības dēļ bēgt uzdrošinās no simta viens; toties pārējie deviņdesmit deviņi vismaz pasapņo par to, kā un uz kurieni varētu bēgt, ja ne vairāk, atvieglo sirdi ar tādu vēlēšanos vien, ar tādu iedomātu varbūtību. Dažs vismaz atceras, kā bēdzis kādreiz agrāk … Es tagad runāju par notiesātajiem. Bet, protams, daudz biežāk un visvairāk uzdrošinās bēgt tiesājamie. Turpretī uz zināmu laiku notiesātie bēg tikai varbūt arestanta gaitu sākumā. Pavadījis katorgā divus trīs gadus, arestants jau sāk apzināties šo gadu vērtību un pamazām savā nodabā piekrīt tam, ka labāk likumīgi nosēdēt savu katorgas laiku un pēc tam kļūt par nometināto nekā uzņemties tik lielu risku un neveiksmes gadījumā zaudēt visu. Bet neveiksme ir ļoti iespējama. Varbūt tikai vienam no desmita izdodas grozīt savu likteni. No notiesātajiem savukārt biežāk par citiem riskē bēgt tie, kuru soda termiņš pārāk garš. Piecpadsmit vai divdesmit gadi liekas bezgalība, un uz tādu laiku notiesātais vienmēr ir ar mieru pasapņot par likteņa pārmaiņu, kaut arī jau desmit gadu būtu pavadījis katorgā. Beidzot, arī iededzinātās zīmes pa daļai attur no bēgšanas. Grozīt likteni — tas ir tehnisks termins. Ja bēgli noķer, nopratināšanā arestants tā arī atbild, ka gribējis grozīt savu likteni. Šis izteiciens, kas mazliet atgādina grāmatu valodu, vārda tiešā nozīmē attiecināms uz arestantu bēgšanu. Ikviens bēglis cer ja ne atbrīvoties pavisam — viņš zina, ka tas ir gandrīz neiespējami, — tad vai nu nokļūt citā iestādē vai nometinājumā, vai atkal tikt nodotam tiesai par jaunu noziegumu, kas nu jau izdarīts klaidonības laikā, vārdu sakot, lai vai kur, tikai ne vecajā, apnikušajā vietā, ne vairs agrākajā cietumā. Ja visi šie bēguļi pa vasaru neatrod kādu nejaušu, neparastu vietu, kur pārziemot, — ja, piemēram, neuziet kādu bēgļu slēpēju, kas no tā gūst sev labumu, ja beidzot nesagādā, dažreiz pat kādu noslepkavojot, pasi, ar kuru var dzīvot visur, — viņi uz rudens pusi, ja netiek noķerti jau agrāk, lielākoties paši lieliem bariem sarodas pilsētās kā klaidoņi un iet cietumos pārziemot, neatmezdami, protams, cerību vasarā bēgt atkal.

Pavasaris ietekmēja arī mani. Atceros, cik kāri es dažreiz skatījos pa pāļu spraugām un ilgi stāvēju, piespiedis galvu pie mūsu sētas, cieši un neatlaidīgi raudzīdamies, kā zaļo zāle uz mūsu cietokšņa vaļņa, kā arvien blīvāka kļūst tālās debess zilgme. Mans nemiers un ilgas pieauga ar katru dienu, un es arvien vairāk sāku nīst savu cietumu. Arestantu naids, kuru es kā muižnieks pastāvīgi izjutu visus pirmos gadus, kļuva man nepanesams, saindēja dzīvi. Šajos pirmajos gados es bieži, nemaz nebūdams slims, gāju gulēt hospitālī vienīgi tāpēc, lai neatrastos cietumā, lai tikai izvairītos no šā neatlaidīgā, neremdināmā vispārējā naida. «Jums ir dzelzs knābji, jūs mūs esat noknābājuši!» arestanti mums teica. Un kā es apskaudu vienkāršos cilvēkus, kurus ieveda cietumā! Tie uzreiz visiem kļuva biedri. Un tāpēc pavasaris, brīvības rēgs, vispārējā līksmība dabā arī mani skumdināja un kaitināja. Gavēņa beigās, laikam sestajā nedēļā, man nācās gavēt. Visus cietumniekus, sākot jau ar pirmo nedēļu, vecākais unteroficieris bija sadalījis gavēšanai septiņās maiņās pēc gavēņa nedēļu skaita. Tādējādi katrā maiņā tika iedalīti apmēram trīsdesmit cilvēki. Gavēšanas nedēļa man ļoti patika. Gavētāji tika atbrīvoti no darbiem. Mēs gājām Uz baznīcu, kas atradās netālu no cietuma, divas un pat trīs reizes dienā. Es sen nebiju bijis baznīcā. Lielā gavēņa dievkalpojums, tik labi pazīstams jau no tālās bērnības vecāku mājā, svinīgās lūgšanas, klanīšanās līdz zemei — tas viss modināja sirdī tāltālās pagātnes atmiņas un atgādināja bērna dienu iespaidus; atceros, man bija ļoti patīkami, kad rītos pa naktī sasalušo zemi konvoj nieki ar pielādētām šautenēm veda mūs uz dievnamu. Konvojs gan baznīcā iekšā nenāca. Baznīcā mēs sastājāmies ciešā barā pie durvīm, pašā pēdējā vietā, tā ka bija dzirdama tikai diakona skaļā balss un retumis pāri pūlim pavīdēja garīdznieka melnā riza un plikais galvvidus. Atcerējos, kā jau bērnībā, baznīcā stāvēdams, es dažreiz skatījos uz vienkāršajiem ļaudīm, kas drūzmējās pie ieejas un pazemīgi pašķīrās, lai palaistu garām kādus platus uzplečus, resnu kungu vai uzcirtušos un ārkārtīgi dievbijīgu lielmāti, kuri katrā ziņā sēdās pirmajās vietās un bija gatavi ik brīdi ķildoties šo vietu dēļ. Tur, pie ieejas, man toreiz likās, arī dievu lūdza citādi nekā mēs, lūdza lēnprātīgi, aizrautīgi, līdz zemei klanoties un it kā pilnā mērā apzinoties savu pazemotību.

Nu arī man vajadzēja stāvēt tajā pašā vietā — un pat vēl ļaunāk: mēs bijām važās iekalti un kaunā likti, no mums visi vairījās un pat it kā baiļojās, mums vienmēr deva žēlastības dāvanas, un, atceros, man tas bija pat it kā patīkami, tāda kā izsmalcināta, neparasta sajūta izpaudās šajā dīvainajā apmierinātībā. «Kad jau, tad jau!» es domāju. Arestanti lūdza dievu ļoti cītīgi, un ikviens katrreiz nesa uz baznīcu savu nabaga artavu, lai nopirktu svecīti vai ziedotu baznīcai. «Es taču arī esmu cilvēks,» viņš ziedodams varbūt domāja vai juta. «Dieva priekšā taču visi ir vienādi.» Pie dievgalda mēs gājām pēc agrās liturģijas. Kad garīdznieks ar biķeri rokās teica: «Un uzņem mani debesu valstībā kā ļaundari,» — gandrīz visi, važām žvadzot, nokrita ceļos un laikam attiecināja šos vārdus tieši uz sevi.

Un tad pienāca arī lieldienas. No priekšniecības mēs dabūjām katrs pa vienai olai un aizdarotas baltmaizes riecienam. No pilsētas atkal pienesa pilnu cietumu ar dāvanām. Atkal ieradās garīdznieks ar krustu, atkal atnāca priekšniecība, atkal trekna skābu kāpostu zupa, atkal dzeršana un klaigāšana — gluži tāpat kā ziemsvētkos, atšķirība tikai tā, ka tagad varēja staigāt pa cietuma pagalmu un sildīties saulītē. Bija gaišāk, ērtāk nekā ziemā, tomēr it kā skumjāk. Bezgala garā vasaras diena svētkos kļuva sevišķi nepanesama. Darbdienās vismaz strādāšana padarīja dienu īsāku.

Vasaras darbi, izrādījās, tiešām bija daudz grūtāki nekā ziemā. Tie bija lielākoties būvdarbi. Arestanti būvēja, raka zemi, mūrēja, citi strādāja par atslēdzniekiem, galdniekiem vai krāsotājiem kroņa māju remontdarbos. Trešie gāja uz cepli dedzināt ķieģeļus. Šo darbu pie mums uzskatīja par vissmagāko. Ķieģeļu ceplis atradās trīs vai četras verstis no cietokšņa. Vasarā katru dienu ap pulksten sešiem vesela partija arestantu — cilvēku piecdesmit gāja dedzināt ķieģeļus. Šim darbam izraudzīja melnstrādniekus, tas ir, tādus, kas nebija amatnieki un nekādu arodu neprata. Viņi ņēma līdzi maizes kukuļus, jo darba vietas tāluma dēļ nebija izdevīgi nākt mājās ēst pusdienas un tādēļ soļot liekas astoņas verstis, un pusdienoja tikai vakarā, atgriezušies cietumā. Turpretī normu deva visai dienai un tik lielu, ka arestanti to, cauru dienu strādādami, tik tikko varēja veikt. Vispirms vajadzēja sarakt un aizvest mālus, pašam sanest ūdeni, pašam mālbedrē izmīt mālus un beidzot iztaisīt no tiem ļoti daudz ķieģeļu, laikam divi simti, ja ne pat divarpus simta. Es uz ķieģeļu cepli aizgāju pavisam tikai divas reizes. Cepļa vīri atgriezās vēlu vakarā noguruši, nomocījušies un visu vasaru bez mitas pukojās uz citiem, ka viņi strādājot visgrūtāko darbu. Tas, šķiet, viņiem bija mierinājums. Un tomēr daži gāja uz turieni pat ar zināmu labpatiku: vispirms tāpēc, ka darbs bija ārpus pilsētas, vieta klaja — Irtišas krastā, no kura paveras plaša, brīva tāle. Kā nekā patīkamāk paskatīties apkārt, tā nav kroņa cietokšņa pelēcība. Varēja gan brīvi uzsmēķēt, gan ar lielu patiku kādu pusstundu arī atlaisties. Es vai nu tāpat kā līdz šim gāju uz darbnīcu, vai apstrādāt alabastru, vai arī tiku norīkots uz būvēm par ķieģeļu pienesēju. Reiz gadījās stiept ķieģeļus septiņdesmit asu tālumā no Irtišas krasta pāri cietokšņa valnim uz jaunceļamo kazarmu, un šis darbs turpinājās kādus pāris mēnešus no vietas. Man tas pat iepatikās, lai gan virve, ar ko vajadzēja nest ķieģeļus, vienmēr noberza plecus. Tomēr patika tas, ka darbs, acīm redzot, attīstīja manus spēkus. Sākumā varēju panest tikai astoņus ķieģeļus, bet katrs ķieģelis svēra divpadsmit mārciņu. Vēlāk es jau varēju panest divpadsmit un pat piecpadsmit ķieģeļus, un tas mani ļoti iepriecināja. Fiziskais spēks katorgā vajadzīgs ne mazāk kā morālais, lai varētu panest visas šīs nolādētās dzīves materiālās neērtības.

Bet es vēl gribēju dzīvot arī pēc iziešanas no cietuma …

Es gan labprāt stiepu ķieģeļus ne tikai tāpēc, ka tas nostiprināja ķermeni, bet arī tāpēc, ka darbs notika Irtišas krastā. Es par šo krastu tik bieži runāju tālab, ka vienīgi no turienes bija redzama plašā dieva pasaule, skaidrā, dzidrā tāle, neapdzīvotās, brīvās stepes, kas ar savu tuksnešainību atstāja uz mani dīvainu iespaidu. Vienīgi šai krastā varēja nostāties ar muguru pret cietoksni un to neredzēt. Visas pārējās mūsu darba vietas atradās cietoksnī vai blakus tam. Kopš pašām pirmajām dienām es ienīdu šo cietoksni un it īpaši dažas ēkas. Mūsu placmajora māja man likās nolādēta, pretīga vieta, un es, garām iedams, vienmēr ar naidu noraudzījos uz to. Turpretī krastā bija iespējams aizmirsties: no turienes varēja lūkoties uz nepārredzamo, tuksnešaino plašumu kā ieslodzītais pa sava cietuma logu brīvībā. Te man viss bija dārgs un mīļš: ir spožā, karstā saule pie bezgalīgajām, zilajām debesīm, ir tālā kirgīza dziesma, kas skanēja no viņa krasta. Es ilgi vēroju, līdz beidzot ieraudzīju kāda baiguša nabadzīgo, apkvēpušo jurtu, ieraudzīju dūmu strūkliņu pie tās, kirgīzieti, kas tur ņēmās ap savām divām aitām. Tur ir nabadzība, atpalicība, tomēr brīvība. Ieraugu kādu putnu pie zilajām, dzidrajām debesīm un ilgi, cieši sekoju tā lidojumam; putns te pieskaras ar spārnu ūdenim, te izzūd zilgmē, te atkal parādās kā tikko saskatāms punktiņš… Pat vārgā, panīkusi puķīte, ko es reiz agrā pavasarī atradu akmeņainā krasta plaisā, — pat tā sāpīgi pievērsa sev manu uzmanību. Visa šā pirmā katorgas gada grūtsirdība bija neizturama un viesa manī īgnumu un rūgtumu. Pirmajā gadā es aiz skumjām neievēroju daudz ko tādu, kas notika ap mani. Vēru ciet acis un negribēju skatīties. Starp ļaunajiem biedriem katordzniekiem, kuri mani nīda, es nepamanīju labos cilvēkus, kas bija spējīgi ir domāt, ir just, lai gan viņu āriene likās atbaidoša. Starp dzēlīgiem vārdiem es dažkārt nesaklausīju laipnus un sirsnīgus vārdus, kas bija jo dārgāki tāpēc, ka tika izteikti bez savtīga nolūka un nereti no visas sirds, kura varbūt bija vairāk izcietusi un panesusi nekā manējā. Bet kāpēc gan par to plaši runāt? Es biju sevišķi priecīgs, ja pirms nākšanas mājās gadījās stipri nogurt, — varbūt aizmigšu! Tāpēc ka vasarā gulēšana mums kļuva par mocību, gandrīz vēl lielāku nekā ziemā. Tiesa, vakari dažreiz bija ļoti jauki. Saule, kas visu dienu bija apspīdējusi cietuma pagalmu, beidzot sāka rietēt. Uzvēdīja dzestrums, bet tam sekoja gandrīz auksta (relatīvi runājot) stepes nakts. Arestanti, gaidīdami, ka viņus ieslēgs, bariem staigā pa pagalmu. Lielākā daļa gan vairāk drūzmējas virtuvē. Tur vienmēr tiek apspriests kāds svarīgs cietuma jautājums, prātots par šo un to, pārrunātas kaut kādas baumas, kas bieži vien ir muļķīgas, bet šie no sabiedrības izstumtie cilvēki pievērš tām neparastu uzmanību; piemēram, saņemta ziņa, ka mūsu placmajoru padzenot. Arestanti ir lētticīgi kā bērni; paši zina, ka šī vēsts ir tīrās blēņas, ka to pienesis pazīstamais pļāpa un «aplamis» arestants Kvasovs, kuram jau sen apņēmušies neticēt un kurš melo katra vārda galā, — un tomēr visi ieinteresējas par šo ziņu, spriedelē, tīksminās, bet vispēdīgi paši uz sevi sadusmojas, pašiem kļūst kauns par to, ka noticējuši Kvasovam.

—    Kas viņu padzīs! — kliedz viens. — Resns sprands, izturēs.

—    Ir taču ari par viņu lielāki vīri! — iebilst otrs, ātrs un gudrs puisis, kas savā mūžā daudz ko pieredzējis, bet strīdnieks tāds, kāda pasaulē vēl nav bijis.

—    Vārna vārnai acīs neknābj! — drūmi, it kā savā nodabā piebilst trešais, jau sirms vīrs, kas, viens pats kaktiņā sēdēdams, beidz ēst savus kāpostus.

—    Lielie vīri nāks gan tev padomu prasīt — atcelt viņu vai ne, — vienaldzīgi nosaka ceturtais, klusi trinkšķinādams balalaiku.

—    Un kāpēc gan ne man? — nikni iesaucas otrais. — Ar manu muti lūgtu visi nabaga ļaudis; ja sāks jautāt, sakiet visi. Citādi mēs tikai kliedzam, bet, kad jādara, tad dūša papēžos.

—    Kā gan citādi! — piebilst balalaikas spēlētājs. — Te taču ir katorga.

—    Nesen vēl, — aizrautīgi turpina strīdnieks, neklausīdamies pārējos, — bija palikuši pāri milti. Savācām kopā sakasas, pēdējo mazumiņu, aizsūtījām pārdot. Nē, uzzināja, arteļnieks bija nodevis, atņēma. Tā esot taupība! Vai tas ir taisnīgi vai ne?

—    Kam tad tu gribi sūdzēties?

—    Kam! Tam pašam levidentam, kas brauc.

—    Kādam levidentam?

—     Tas tiesa, brālīši, ka brauc levidents, — saka jauns, apsviedīgs puisis, lasīt un rakstīt pratējs, bijušais skrīveris, kas lasījis «Hercogieni Lavaljēru» vai ko tamlīdzīgu. Viņš ir vienmēr jautrs, jokupēteris, bet, tā kā šo to zina un ir grozījies sabiedrībā, viņu ciena. Nepievērsdams uzmanību vispārējai sakāpinātajai interesei par gaidāmo revidentu, viņš iet tieši pie ķēkšas, tas ir, pie pavāra, un prasa aknu gabalu. Mūsu ķēkšas bieži tirgojās ar ēdamo. Nopērk, piemēram, par savu naudu lielu gabalu aknu, uzcep un pārdod pa šķēlītēm arestantiem.

—    Par grasi vai par diviem? — jautā ķēkša.

—    Griez par diviem — lai ļaudis apskauž! — atbild arestants. — Brālīši, brauc viens ģenerālis no Pēterburgas, pārbaudīšot visu Sibīriju. Patiesi. Komandanta vīri stāstīja.

Ziņa rada neparastu saviļņojumu. Kādu ceturtdaļstundu turpinās iztaujāšana: kas īsti brauc, kāds ģenerālis, kāda viņam dienesta pakāpe, un vai pārāks par vietējiem ģenerāļiem? Arestantiem briesmīgi patīk runāt par dienesta pakāpēm, priekšniekiem, par to, kurš no viņiem pārāks, kurš kuru var saliekt ragā un kurš pats salieksies. Ģenerāļu dēļ arestanti pat strīdas un lamājas bezmaz līdz kautiņam. Liktos — kas no tā tiek? Taču ar to, cik labi kāds pazīst ģenerāļus un priekšniecību vispār, tiek mērīts viņa zināšanu plašums un prātīgums, kā arī cilvēka kādreizējais nozīmīgums sabiedrībā pirms viņa ieslodzīšanas. Vispār cietumā tiek uzskatīts, ka saruna par augstāko priekšniecību ir visglaunākā un vissvarīgākā.

—    Tātad tiešām iznāk, brālīši, ka brauc nomainīt majoru, — aizrāda Kvasovs, maza auguma, straujš un augstākā mērā aprobežots vīrelis ar sarkanu seju. Viņš arī pirmais bija pienesis ziņu par majoru.

—   Piekukuļos! — aprauti iebilst drūmais, sirmais arestants, ticis galā ar kāpostiem.

—   Protams, piekukuļos, — saka otrs. — Vai nu mazumu naudas sazadzis! Vēl pirms mums bijis bataljona komandieris. Bet nesen gribēja precēties ar protopopa meitu.

—   Tomēr neapprecējās, viņam parādīja durvis, tāpēc ka nabags. Kas nu viņš par līgavaini! Visa manta mugurā, bagātība vēderā. Lieldienās visu notriecis kāršu spēlē. Fedjka stāstīja.

—   Jā, taupīgs vīrs, bet no naudas tīrs.

—    Ek, brāl, arī es biju precējies. Slikti ir precēties nabagam: apprecies, bet pat nakts par īsu! — sarunā iekrīt Skuratovs, kas pagadījies tuvumā.

—    Kā gan citādi! Tieši par tevi te bija runa, — nosaka nevērīgais puisis, bijušais skrīveris. — Bet tu, Kvasov, teikšu tev, esi liels muļķis. Vai tiešām tu domā, ka tādu ģenerāli majors varēs piekukuļot un ka tāds ģenerālis speciāli brauks no Pēterburgas, lai revidētu majoru? Glups tu esi, puis, to es tev teikšu.

—     Kāpēc gan ne? Vai tādēļ, ka viņš ģenerālis, neņems kukuli, vai? — skeptiski aizrāda kāds no bara.

—      Zināms, neņems, bet, ja ņems, tad gan krietnu žūksni.

—    Protams, krietnu, pēc amata.

—    Ģenerālis ņems vienmēr, — stingri nosaka Kvasovs.

—     Vai tu viņam esi devis? — nicīgi jautā piepeši ienākušais Baklušins. — Diez vai tu maz esi kādreiz ģenerāli redzējis!

—    Esmu gan.

—    Tu melo.

—    Pats melo.

—     Vīri, ja Kvasovs ir redzējis, lai tūliņ visu klātbūtnē pasaka, kuru ģenerāli viņš pazīst! Nu, saki, jo es pazīstu visus ģenerāļus.

—     Esmu redzējis ģenerāli Zībertu, — nedroši atbild Kvasovs.

—      Zībertu? Tāda ģenerāļa nemaz nav. Zīberts, varbūt būdams vēl tikai apakšpulkvedis, būs tev muguru aptaustījis, bet tev aiz bailēm jau licies, ka ģenerālis.

—      Nē, uzklausiet mani, — kliedz Skuratovs, — jo es esmu precējies. Tāds ģenerālis Maskavā tiešām bija — Zīberts, cēlies no vāciešiem, bet krievs. Pie krievu popa katru gadu gavēņa laikā pirms Marijas debessbraukšanas dienas sūdzēja grēkus un vienmēr, brālīši, dzēra ūdeni kā pīle. Katru dienu četrdesmit glāzes Maskavas upes ūdens izdzēra. Runāja, ka viņš nez kādu slimību ar ūdeni ārstējot, man to stāstīja pats viņa kambarsulainis.

—     Vēderā no tā ūdens droši vien iemetās vardes, — aizrāda arestants ar balalaiku.

—     Nu, pietiks! Te mums bija lietišķa saruna, bet šie… Kas tas par levidentu, brālīši? — noraizējies jautā kāds šaudīgs arestants Martinovs, vecs vīrs, militārais noziedznieks, bijušais huzārs.

—     Tad ta ļautiņi melš! — noteic kāds skeptiķis. — Kur viņi tādas pļāpas sagramsta? Tās taču ir blēņas.

—      Nē, tās nav blēņas! — dogmatiski apgalvo Kuļikovs, kas līdz šim bija svinīgi klusējis. Tas ir iespaidīgs vīrs, nepilnus piecdesmit gadus vecs, ar ārkārtīgi patīkamu seju un tādu kā nicīgi majestātisku izturēšanos. Viņš to apzinās un ar to lepojas. Kuļikovs ir pa daļai čigāns, veterinārs, pelnās pilsētā ar zirgu ārstēšanu, bet pie mums cietumā tirgojas ar degvīnu. Gudrs un daudz pieredzējis vīrs. Vārdus izmet tā, it kā rubļus dāvātu.

—    Tā tas tiešām ir, brālīši, — viņš mierīgi turpina. — Es jau viņnedēļ dzirdēju: braucot kāds ļoti ievērojams ģenerālis, revidēšot visu Sibīriju. Zināma lieta — piekukuļos arī viņu, tikai ne jau mūsu astoņacis, tas pat neuzdrošināsies līst pie viņa. Brālīši, ģenerāļi ir dažādi. Tikai es jums saku — mūsu majors, lai notiek kas notikdams, savā tagadējā vietā paliks. Patiesi. Mums jātur mute, bet no priekšniecības neviens pašu ļaudis nenodos. Revidents ieskatīsies cietumā un aizbrauks, bet ziņos, ka visu atradis labā kārtībā …

—    Tā gan, brālīši, bet majors nobijies: jau no rīta pilnā.

—    Vakarā vedīšot vēl otru ori degvīna. Fedjka stāstīja.

—    Mori nevar baltu nomazgāt. Vai tad šis pirmo reizi pietempies?

—    Nē, kas tad tā būtu par lietu, ja pat ģenerālis neko neizdarītu! Pietiek viņu nejēdzības ciest! — arestanti uzbudināti runā savā starpā.

Ziņa par revidentu vienā mirklī izplatās pa visu cietumu. Pagalmā klaiņā arestanti un nepacietīgi stāsta cits citam jauno vēsti. Daži ar nolūku klusē, lai saglabātu nosvērtību, un ar to, acīm redzot, cenšas izlikties iespaidīgāki. Trešie paliek vienaldzīgi. Uz kazarmu lieveņiem sasēžas arestanti ar balalaikām. Daži turpina pļāpāšanu. Citi uzvelk dziesmas, bet visi tovakar ir ārkārtīgi satraukti.

Pēc pulksten deviņiem mūs visus saskaitīja, sadzina kazarmās un ieslēdza uz nakti. Naktis bija īsas. Modināja pēc pulksten četriem rītā, bet neviens neiemiga agrāk par vienpadsmitiem. Līdz tam vienmēr mēdz būt kņada, risinās sarunas, bet dažreiz, tāpat kā ziemā, notiek arī maidani. Naktis ir neciešami karstas un smacīgas. Lai gan no loga ar pacelto rāmi velk dzestrums, arestanti visu nakti svaidās uz nārām kā pa murgiem. Cum un mudž blusu miriādes. Tās pie mums perinājās arī ziemā, turklāt visai pietiekamā daudzumā, bet, sākot ar pavasari, savairojās milzu apmēros, par ko gan biju dzirdējis agrāk, tomēr, neizbaudījis pats uz savas ādas, negribēju tam ticēt. Un, jo vairāk uz vasaras pusi, jo blusas kļūst niknākas. Tiesa, pie blusām var pierast, es pats to zinu no pieredzes, tomēr tas padodas grūti. Blusas nomoka cilvēku tā, ka viņš beidzot guļ kā drudža karstumos un pats jūt, ka nevis guļ, bet tikai murgo. Beidzot, kad pašā rīta pusē ari blusas nomierinās, it kā pamirst un kad rīta dzestrumā cilvēks tiešām būtu saldi iemidzis, pēkšņi atskan nežēlīgā bungu rīboņa pie cietuma vārtiem un sākas junda. Tīdamies puskažokā un lādēdamies, klausos skaļajās, skaidri sadzirdamajās skaņās, it kā skaitu tās, bet vēl pa miegam smadzenēs urbjas neciešama doma, ka tā būs arī rīt un parīt, un vēl vairākus gadus no vietas — līdz pat brīvībai. Kad tad galu galā tā brīvība būs, un kur tā kavējas? Bet vajag mosties. Iesākas ikdienas gaitas, burzma… Cilvēki ģērbjas, steidzas uz darbu. Tiesa, kādu stundiņu varēja vēl nosnausties diendusā.

Par revidentu bija stāstīta patiesība. Baumas ar katru dienu vairāk apstiprinājās, līdz beidzot visi droši zināja, ka no Pēterburgas brauc kāds svarīgs ģenerālis revidēt visu Sibīriju, ka ir jau atbraucis, ka ieradies Toboļskā. Cietumā katru dienu paklīda jaunas baumas. Nāca vēstis arī no pilsētas: runāja, ka Visi baiļojoties, daroties, gribot visu parādīt no labākās puses. Runāja, ka augstākā priekšniecība gatavojoties rīkot pieņemšanu, balles, svinības. Arestantus veseliem bariem sūtīja līdzināt ielas cietoksnī, rakt nost ciņus, šur tur pakrāsot sētas un stabiņus, šo to apmest, aizsmērēt, vārdu sakot, gribēja vienā mirklī izlabot visu, kas būs jārāda no ārpuses. Mūsējie ļoti labi saprata, ko tas nozīmē, un arvien dedzīgāk un aizrautīgāk spriedelēja savā starpā. Viņu fantāzijai nebija robežu. Taisījās pat izteikt pretenziju, kad ģenerālis sāks jautāt par apgādi. Bet pa tam strīdējās un lamājās savā starpā. Placmajors bija uztraucies. Biežāk ieradās cietumā, biežāk klaigāja, biežāk klupa virsū cilvēkiem, biežāk sūtīja arestantus uz sardzes māju un pastiprināti sekoja tīrībai un kārtībai. Tanī laikā, kā par spīti, cietumā notika mazs starpgadījums, kas gan nepavisam neuztrauca majoru, kā to varēja gaidīt, bet, gluži otrādi, sagādāja viņam pat prieku. Kāds arestants kautiņā bija ietriecis otram īlenu krūtīs, gandrīz tieši sirdī.

Arestantu, kas bija izdarījis noziegumu, sauca par Lomovu, ievainoto — par Gavrilku, tas bija nelabojams klaidonis. Neatceros, ka viņam būtu bijusi kāda cita iesauka; pie mums viņu vienmēr sauca par Gavrilku.

Lomovs bija cēlies no turīgajiem K-skas apriņķa zemniekiem. Visi Lomovi dzīvoja kopā vienā ģimenē: vecais tēvs, trīs dēli un viņu tēvocis, arī Lomovs. Tie bija bagāti zemnieki. Visā guberņā runāja, ka viņu kapitāls sniedzoties līdz trīssimt tūkstošiem rubļu asignācijās. Lomovi kopa zemi, izstrādāja ādas, tirgojās, taču vairāk nodarbojās ar augļošanu, klaidoņu un zagtu mantu slēpšanu un citām mākslām. Puse no visiem apriņķa zemniekiem bija viņiem parādā, atradās parādu kalpībā. Lomovi tika uzskatīti par gudriem un viltīgiem zemniekiem, taču beidzot kļuva pavisam iedomīgi, it īpaši pēc tam, kad kāda tanī apvidū ļoti ievērojama persona sāka pa ceļam apmesties pie viņiem, iepazinās ar veco personīgi un iemīlēja viņu apķērības un uzņēmīguma dēļ. Tad nu Lomovi iedomājās, ka neviens viņiem klāt neķersies, un sāka aizvien vairāk riskēt ar dažādiem nelikumīgiem darījumiem. Visi kurnēja, visi vēlēja Lomoviem drīzu galu, bet šie slēja degunu arvien augstāk. Pat ispravņiki un piesēdētāji Lomoviem neko vairs nenozīmēja. Beidzot viņi tomēr iekrita un izputēja, taču nevis tāpēc, ka būtu izdarījuši ko ļaunu, nevis savu slepeno noziegumu dēļ, bet tāpēc, ka tika nepatiesi apvainoti. Apmēram desmit verstu no sādžas viņiem piederēja liela lauku saimniecība. Tur reiz rudens sākumā viņiem dzīvoja kādi seši laukstrādnieki — kirgīzi, kas jau kopš seniem laikiem atradās parādu kalpībā. Vienā naktī visi šie kirgīzu laukstrādnieki tika noslepkavoti. Sākās izmeklēšana. Tā turpinājās ilgi. Izmeklēšanā atklājās daudz citu nelādzīgu lietu. Lomovi tika apsūdzēti savu laukstrādnieku nogalināšanā. Viņi paši tā stāstīja, un viss cietums to zināja: uz Lomoviem kritušas aizdomas, ka viņi laukstrādniekiem pārāk daudz palikuši parādā un, lai gan pašiem piederēja daudz mantas, bijuši skopi un alkatīgi, tāpēc arī nomieguši kirgīzus, lai nebūtu jāmaksā parāds. Izmeklēšanas un tiesāšanas laikā visa Lomovu mantība izputēja. Vecais nomira. Dēli tika izsūtīti. Viens dēls un viņa tēvocis nokļuva mūsu katorgā uz divpadsmit gadiem. Un kas izrādījās! Viņi nemaz nebija vainīgi kirgīzu nāvē. Turpat cietumā pēc tam uzradās Gavrilka, pazīstams blēdis un klaidonis, jautrs un ņiprs puisis, kas visu vainu uzņēmās uz sevi. Netiku gan dzirdējis, ka viņš būtu atzinies pats, bet viss cietums bija nešaubīgi pārliecināts, ka kirgīzus nomušījis viņš. Gavrilkam jau klaidoņa gaitās bijušas darīšanas ar Lomoviem. Gavrilku ieslodzīja cietumā uz īsu laiku kā izbēgušu zaldētu un klaidoni. Kirgīzus viņš bija noslepkavojis kopā ar trim citiem klaidoņiem; viņi cerējuši lauku mājas aplaupīt un krietni iedzīvoties.

Lomovus pie mums neieredzēja, nezinu, kāpēc. Viens no viņiem, brāļadēls, bija brašs, gudrs un saticīgs puisis; turpretī viņa tēvocis, kas sadūra Gavrilku ar īlenu, bija glups un kašķīgs vecis. Viņš jau pirms tam ar daudziem bija ķildojies un par to pamatīgi sists. Gavrilka visiem patika jautrā un miermīlīgā rakstura dēļ. Lai gan Lomovi zināja, ka Gavrilka ir noziedznieks un viņi sēž cietumā šā dēļ, tomēr neķildojās ar vaininieku, kaut arī nekad nesagājās ar viņu; arī Gavrilka nelikās gar Lomoviem ne zinis. Un pēkšņi viņš sastrīdējās ar tēvoci Lomovu kādas riebīgas padauzas dēļ. Gavrilka bija sācis lielīties ar viņas labvēlību, tēvocis kļuvis greizsirdīgs un kādā jaukā pusdienas laikā iedūris viņam ar īlenu.

Lai gan Lomovi pa tiesāšanas laiku bija izputējuši, tomēr cietumā dzīvoja kā bagātnieki. Viņiem, acīm redzot, turējās nauda. Bija iegādājušies patvāri un dzēra tēju. Mūsu majors to zināja un nīda abus Lomovus līdz pēdējam. Majors, visiem redzot, sējās Lomoviem klāt un vispār centās tiem iegriezt. Lomovi to izskaidroja ar majora vēlēšanos izspiest no viņiem kukuli. Bet kukuļus viņi nedeva.

Protams, ja Lomovs būtu iegrūdis īlenu kaut mazliet dziļāk, viņš būtu Gavrilku nogalinājis. Bet izrādījās, ka Gavrilka ir tikai ieskrambāts. Ziņoja majoram. Atceros, ka viņš atjāja aizelsies un acīm redzami apmierināts. Izturējās pret Gavrilku apbrīnojami laipni, tikpat kā pret paša dēlu.

—    Nu, draudziņ, vai varēsi aiziet uz hospitāli pats vai ne? Nē, labāk tomēr iejūgt viņam zirgu. Tūliņ iejūgt zirgu! — viņš aizelsies uzsauca unteroficierim.

—   Bet es, jūsu augstlabdzimtība, nekā nejūtu. Viņš tikai mazlietiņ ieskrambāja, jūsu augstlabdzimtība.

—    Tu nezini, tu nezini, mīļais. Gan pats redzēsi… Vieta ir vārīga, viss atkarīgs no vietas. Tieši pret sirdi ietriecis, razbainieks! Bet tevi es, tevi es, — viņš ierēcās, pagriezies pret Lomovu. — Nu es tev parādīšu! Uz sardzes māju!

Un tiešām parādīja arī. Lomovu tiesāja, un, lai gan ievainojums, izrādījās, bija tikai viegla skramba, taču nolūks bija acīm redzams. Noziedzniekam pagarināja katorgas soda laiku un piesprieda tūkstoš sitienu. Majors bija pilnīgi apmierināts.

Beidzot ieradās arī revidents.

Jau otrā dienā pēc ierašanās pilsētā viņš atbrauca ari uz mūsu cietumu. Tas notika svētku dienā. Jau vairākas dienas pirms tam mums viss bija izmazgāts, nogludināts, izlaizīts. Arestanti gludi noskūti. Viņu apģērbs balts, tīrs. Vasarā visi pēc noteikumiem valkāja baltas audekla jakas un bikses. Uz muguras katram bija uzšūts melns aplis apmēram divi veršoki diametrā. Veselu stundu arestantus mācīja, kā jāatbild, ja augstā persona sasveicinātos. Notika mēģinājumi. Majors skraidīja kā sadedzis. Stundu pirms ģenerāļa ierašanās visi stāvēja savās vietās kā sālsstabi un turēja rokas gar sāniem. Beidzot pulksten vienos dienā ģenerālis atbrauca. Tas bija svarīgs ģenerālis, tik svarīgs, ka, likās, visā Rietumsibīrijā visu priekšnieku sirdīm, viņam ierodoties, vajadzēja nodrebēt. Viņš ienāca bargs un majestātisks; aiz viņa ievēlās liela svīta vietējo priekšnieku, kas viņu pavadīja, vairāki ģenerāļi un pulkveži. Bija arī kāds civilists, skaists gara auguma kungs frakā un kurpēm kājās; arī tas bija atbraucis no Pēterburgas un izturējās ārkārtīgi nepiespiesti un neatkarīgi. Ģenerālis bieži viņu uzrunāja, turklāt visai pieklājīgi. Arestantus tas bezgala ieinteresēja: civilists, tomēr viņam parāda tik lielu godu — un vēl tāds ģenerālis! Vēlāk dabūjām zināt viņa uzvārdu un kas viņš tāds, bet valodas klīda dažādas. Mūsu majors, iespīlējies mundierī ar oranžkrāsas apkakli, asinīm pieplūdušām acīm, zilgansārtu, piņņainu seju, liekas, neatstāja uz ģenerāli visai patīkamu iespaidu. Aiz sevišķas cieņas pret augsto viesi viņš bija bez brillēm. Majors stāvēja atstatu, izstiepies kā diegs, un ar visu savu būtni drudžaini gaidīja brīdi, kad būs vajadzīgs, lai skriešus steigtos izpildīt ekselences vēlēšanos. Bet pēc viņa nebija nekādas vajadzības. Ģenerālis klusēdams apstaigāja kazarmas, iegriezās virtuvē, laikam nogaršoja skābo kāpostu zupu. Viņam norādīja uz mani: tā un ļā, sak, muižnieks.

—   A! — atbildēja ģenerālis. — Un kā viņš tagad uzvedas?

—    Pagaidām apmierinoši, jūsu ekselence, — viņam tika atbildēts.

Ģenerālis pamāja ar galvu un pēc brīža izgāja no cietuma. Arestanti, protams, bija apžilbināti un apjukuši, tomēr palika tādā kā neizpratnē. Ne par kādu pretenziju pret majoru, protams, nevarēja būt ne runas. Un arī majors jau iepriekš bija par to pilnīgi pārliecināts.

VI Katorgas dzīvnieki

Bērlša pirkšana cietuma vajadzībām drīz vien pēc tam nodarbināja arestantus daudz vairāk un sagādāja daudz patīkamāku izklaidēšanos nekā augstā viesa apciemojums. Mūsu cietumam bija paredzēts zirgs ūdens pievešanai, netīrumu izvešanai utt. Zirga kopšanai tika norīkots īpašs arestants. Viņš ar to arī brauca, protams, konvoj nieka pavadībā. Darba mūsu zirgam bija atliku likām gan rītos, gan vakaros. Bēris kalpoja mums jau ļoti ilgi. Labs zirdziņš, bet pagalam novājējis. Kādā jaukā rītā, pirms pašas Pētera dienas, Bēris, atvedis mucu vakaram, pakrita un nobeidzās dažu minūšu laikā. Bēra bija žēl, visi sapulcējās apkārt, spriedelēja, strīdējās. Mūsu atvaļinātie jātnieki, čigāni, veterināri un citi pie tam izrādīja pat plašas speciālās zināšanas par zirgiem, pat salamājās savā starpā, taču Bēri neatdzīvināja. Tas gulēja beigts, ar uzpūstu vēderu, kurā visi uzskatīja par savu pienākumu pabakstīt ar pirkstu; par to, ka ar Bēri noticis dieva prāts, tika ziņots majoram, un tas nolēma, ka nekavējoties pērkams jauns zirgs. Pašā Pētera dienas rītā, pēc dievkalpojuma, kad visi mūsējie bija jau sapulcējušies, sāka vest pārdodamos zirgus. Pats par sevi saprotams, ka pirkšana tika uzticēta pašiem arestantiem. Mums bija īsti lietpratēji, un apvest ap stūri divsimt piecdesmit cilvēkus, kas agrāk ar to vien nodarbojušies, bija grūti. Saradās kirgīzi, zirgu mijēji, čigāni, pilsētnieki. Arestanti ar nepacietību gaidīja katra jauna zirga pievešanu. Viņi bija jautri kā bērni. Visvairāk arestantiem glaimoja tas, ka ari viņi, it kā brīvībā dzīvodami, it kā tiešām no savas kabatas pērk sev zirgu un dara to ar pilnām tiesībām. Trīs zirgus pieveda un aizveda, līdz beidzot izšķīrās par ceturto. Zirgu mijēji, cietuma sētā ienākuši, ar zināmu izbrīnu un it kā bažām skatījās apkārt un retumis pat pameta skatienus atpakaļ uz konvojniekiem, kas viņus veda iekšā. Vesels pūlis — divsimt tādu vīru ar noskūtām galvām, iededzinātām kauna zīmēm sejās, važās iekalti un paši savās mājās, savā katordznieku ligzdā, kur neviens parasti netiek iekšā, iedvesa savā ziņā cieņu. Kādus gan slīpētus paņēmienus mūsējie neizgudroja, pārbaudot katru pievesto zirgu! Kur tik viņi zirgiem neskatījās, ko neaptaustīja, turklāt tik lietišķi, nopietni un centīgi, it kā no tā galvenokārt būtu atkarīga visa cietuma labklājība. Čerkesi pat uzlēca zirgam mugurā, acis viņiem iegailējās, un viņi savā nesaprotamajā valodā bēra vārdus kā pupas, zibinādami baltos zobus un mādami ar tumsnējām līkdeguņu sejām. Daži krievi ar vislielāko uzmanību klausās čerkesu strīdā, it kā gribētu viņiem iekšā ielīst. Vārdus nesaprot, nu tad vismaz pēc acu izteiksmes grib uzminēt, ko nosprieduši: vai zirgs der vai ne? Novērotājam no malas tāda saspringta uzmanība liktos pat dīvaina. Par ko gan, liekas, te tik sevišķi vajadzētu rūpēties dažam labam arestantam, turklāt kaut kādam nenozīmīgam, lēnīgam, iebiedētam, kurš pat dažam labam no pašiem arestantiem neuzdrošinās pateikt ne vārdiņa! It kā viņš pats sev pirktu zirgu, it kā tiešām viņam nebūtu vienalga, kāds tas tiks nopirkts. Čerkesus neskaitot, visdzīvāk rosījās bijušie čigāni un zirgu mijēji: viņus laida citiem priekšā un arī pirmajiem ļāva izteikties. Notika pat tāda kā augstsirdīga vārdu divkauja, it īpaši starp diviem — arestantu Kuļikovu, kādreizējo čigānu, zirgu zagli un mijēju, un autodidaktu veterināru, viltīgu Sibīrijas zemnieciņu, kas bija ievests cietumā nesen, bet jau paguvis atņemt Kuļikovam pilsētā visu viņa praksi. Mūsu cietuma autodidaktus veterinārus visā pilsētā stipri cienīja, un ne tikai pilsētnieki vai tirgotāji, bet pat visaugstākās amatpersonas griezās pie cietuma, kad viņiem saslima zirgi, lai gan pilsētā bija daži īsti veterinārārsti. Pirms Sibīrijas zemnieciņa Jolkina ierašanās ar Kuļikovu neviens nevarēja sacensties, viņam bija liela prakse, un par to, protams, viņš saņēma pateicību naudā. Kuļikovs bija liels diedelētājs un šarlatāns un prata daudz mazāk nekā izrādīja. Ienākumu ziņā Kuļikovs starp mūsējiem bija aristokrāts. Ar savu plašo pieredzi, prātu, drosmi un enerģiju viņš jau sen bija iedvesis visiem cietuma arestantiem cieņu pret sevi. Kuļikova domas tika ņemtas vērā, un viņam klausīja. Taču Kuļikovs runāja maz, runāja tā, it kā dāvinātu klausītājiem rubļus, un arī tikai tad, ja jautājums ļoti svarīgs. Kuļikovs bija īsts švīts, bet viņam piemita liela, patiesa, nemākslota enerģija. Kuļikovs bija jau gados, bet ļoti izskatīgs, ļoti gudrs. Pret mums, muižniekiem, izturējās izsmalcināti laipni un reizē ar neparasti lielu pašcieņu. Manuprāt, ja Kuļikovu pienācīgi apģērbtu un, uzdodot par grāfu, aizvestu uz kādu galvaspilsētas klubu, viņš arī tur prastu uzvesties, saspēlētu vistu, ļoti jauki, nedaudz, bet iespaidīgi parunātos, un visu vakaru varbūt neviens neatskārstu, ka viņš ir klaidonis, nevis grāfs. Es runāju nopietni: tik gudrs, attapīgs un apķērīgs viņš bija. Turklāt Kuļikovam bija smalkas franta manieres. Droši vien savā mūžā daudz ko piedzīvojis. Viņa pagātne gan bija tīta tumsā un neziņā. Pie mums viņš mita īpašajā nodaļā. Bet, tiklīdz uzradās Jolkins, kaut arī zemnieks, toties ļoti slīpēts, gadu piecdesmit vecs, vecticībnieks, — Kuļikova veterināra slava tika aizēnota. Jau pāris mēnešu laikā Jolkins atņēma Kuļikovam gandrīz visu viņa praksi pilsētā. Jolkins izārstēja — un ļoti ātri — tādus zirgus, no kuru ārstēšanas Kuļikovs jau sen pirms tam bija atteicies. Izārstēja pat tādus, no kuru ārstēšanas atteikušies pat pilsētas veterinārārsti. Šis zemnieciņš bija atsūtīts kopā ar citiem par naudas viltošanu. Kāds velns viņu dīdīja vecumdienās iepīties tādā lietā par kompanjonu! Viņš, pats par sevi smiedamies, stāstīja mums, ka no trim īstām zelta monētām viņiem iznākusi tikai viena viltota. Kuļikovu mazliet aizvainoja Jolkina veterināra panākumi, sāka gaist pat viņa slava arestantu acīs. Kuļikovs priekšpilsētā turēja mīļāko, valkāja kokvilnas samta mēteli, nēsāja sudraba gredzenu un auskarus, kājās viņam bija paša zābaki ar atlocītu apmali; un pēkšņi, ienākumiem izsīkstot, viņš bija spiests kļūt par kroģeri, tāpēc visi gaidīja, ka tagad, pērkot jaunu Bēri, ienaidnieki, kas zina, varbūt vēl sakausies. Gaidīja ar interesi. Katram no viņiem bija savi piekritēji. Aktīvākie abu pušu piekritēji sāka jau uztraukties un šad tad izmest pa lamu vārdam. Pats Jolkins bija jau saviebis viltīgo seju visai sarkastiskā smīnā. Bet cerētais nenotika: Kuļikovam ne prātā nenāca lamāties, taču arī bez lamāšanās viņš aizstāvēja savu viedokli meistariski. Sākumā piekāpās, pat ar cieņu uzklausīja sava konkurenta kritiskos iebildumus, bet, pieķēries vienam Jolkina vārdam, lēnīgi, taču neatlaidīgi aizrādīja, ka viņš maldoties, un, iekāms Jolkins paguva attapties un paskaidrot, pierādīja, ka viņš kļūdījies tieši tādā un tādā jautājumā. Vārdu sakot, Jolkins tika gluži negaidot un veikli samulsināts, un, lai gan tomēr guva virsroku, arī Kuļikova piekritēji palika apmierināti.

—    Nē, draugi, viņš tik viegli no sliedēm nav izsitams, prot aizstāvēties — un kā vēl! — runāja vieni.

—    Jolkins vairāk zina! — aizrādīja otri, taču aizrādīja piekāpīgi. Abas puses pēkšņi sāka runāt sevišķi pielaidīgā tonī.

—    Nevar teikt, ka vairāk zina, viņam tikai roka vieglāka. Kas attiecas uz lopiem, tad arī Kuļikovs nav ar pliku roku ņemams.

—    Tas vīrs nav gan ar pliku roku ņemams.

—    Nav ar pliku roku ņemams …

Jauno Bēri beidzot izvēlējās un nopirka. Tas bija jauks zirdziņš, jauns, skaists, stiprs un sevišķi mīlīgs un jautrs. Nu, protams, arī visādā citādā ziņā tas bija nevainojams. Sāka kaulēties: prasīja trīsdesmit rubļu, bet mūsējie deva divdesmit piecus. Kaulējās sīksti un ilgi, nolaida un piekāpās. Beidzot pašiem sāka nākt smiekli.

—    Vai tu to naudu ņemsi no sava maka, vai? — teica vieni. — Kas te ko kaulēties?

—    Kroņa naudu taupāt, vai? — sauca citi.

—    Tomēr, brālīši, kā nekā kopu nauda …

—    Kopu nauda! Nē, kā redzams, muļķi mēs esam bijuši un muļķi paliksim.

Beidzot par divdesmit astoņiem rubļiem panāca vienošanos. To paziņoja majoram, un pirkums tika apstiprināts. Protams, tūliņ iznesa ārā maizi un sāli un ar godu ieveda jauno Bēri cietumā. Nebija laikam neviena arestanta, kurš sakarā ar to nebūtu paplikšķinājis Bērim kaklu vai noglaudījis purnu. Tai pašā dienā Bēri iejūdza, lai vestu ūdeni, un visi ar interesi noskatījās, kā jaunais . Bēris vedīs mucu. Mūsu ūdens vedējs Romāns noskatījās uz jauno zirdziņu ar neparastu pašapmierinātību. Tas bija apmēram piecdesmit gadus vecs, nerunīgs un solīds vīrs. Tāpat kā visi krievu kučieri, kas mēdz būt ārkārtīgi nosvērti un pat nerunīgi, it kā tiešām būtu taisnība, ka pastāvīga rīkošanās ar zirgiem piešķir cilvēkam savdabīgu nosvērtību un pat nozīmīgumu, Romāns bija kluss, ar visiem laipns, nerunīgs, šņauca no radziņa tabaku un kopš neatminamiem laikiem pastāvīgi ņēmās ar cietuma Bēriem. Jaunnopirktais bija jau trešais. Pie mums visi bija pārliecināti, ka cietumam piedien bēra spalva, ka tā ir it kā mums vispiemērotākā. Tā apgalvoja arī Romāns. Dārks, piemēram, neparko nebūtu pirkts. Ūdens vedēja amatā it kā ar zināmām tiesībām vienmēr palika Romāns, un neviens no mums nekad pat neiedomājās apstrīdēt šīs viņa tiesības. Kad nobeidzās iepriekšējais Bēris, neviens, pat majors neiedomājās kaut ko pārmest Romanam — dieva prāts, tur nav ko runāt, bet Romāns ir labs kučieris. Drīz vien Bēris kļuva par cietuma mīluli. Lai gan arestanti ir skarbi ļaudis, tomēr tie bieži gāja klāt Bērim, lai viņu paglaudītu. Dažkārt Romāns, atgriezies no upes, slēdz ciet unteroficiera atvērtos vārtus, bet Bēris, iegājis cietuma sētā, stāv ar mucu un gaida kučieri, šķielē uz viņu. — Ej vien, ej! — uzsauc Romāns, un Bēris tūliņ ved mucu viens pats, aizved līdz virtuvei un apstājas, gaidīdams ķēkšas un parašniekus ar spaiņiem nākam pēc ūdens. — Kāds gudrs Bēris! — viņam sauc. — Viens pats atveda. Klausa, ko saka.

—    Tik tiešām — dzīvnieks, bet saprot!

—    Bēri, tu esi malacis!

Bēris māj ar galvu un sprauslā, it kā tiešām saprastu un būtu apmierināts ar uzslavām. Un kāds katrā ziņā tūliņ iznes ārā maizi ar sāli. Bēris ēd un atkal sāk māt ar galvu, it kā teikdams: «Es tevi pazīstu, pazīstu! Es esmu jauks zirdziņš, un tu esi labs cilvēks!»

Arī es ar prieku devu Bērim maizi. Bija patīkami skatīties uz viņa skaisto purnu un just saujā mīkstās, siltās lūpas, kas veikli satvēra pasniegto.

Vispār mūsu arestantiņi būtu varējuši mīlēt dzīvniekus un, ja tas tiktu atļauts, labprāt būtu audzējuši cietumā daudz visvisādu mājlopu un putnu. Un, liekas, kas gan vairāk varētu padarīt maigāku un cilvēcīgāku arestantu skarbo un zvērīgo raksturu nekā, piemēram, šāda nodarbošanās? Bet to neatļāva. Ne mūsu režīms, ne vieta, kur atradāmies.

Cietumā manā laikā tomēr nejauši mitinājās daži dzīvnieki. Bez Bēra mums bija suņi, zosis, āzis Vasjka un kādu laiku vēl arī ērglis.

Kā pastāvīgs cietuma suns pie mums dzīvoja jau iepriekš pieminētais Duksis, gudrs un labs suns, ar kuru es vienmēr biju lielos draugos. Bet, tā kā visa vienkāršā tauta suni mēdz uzskatīt par nešķīstu dzīvnieku, gar kuru nav jāliekas ne zinis, arī Dūksim gandrīz neviens nepievērsa uzmanību. Suns dzīvoja savā vaļā, gulēja pagalmā, ēda virtuves atliekas un nekādu sevišķu interesi nevienā neizraisīja, taču visus pazina un cietumā visus uzskatīja par saviem saimniekiem. Kad arestanti atgriezās no darba, suns jau pēc sauciena pie sardzes mājas: «Jefreitori!» — skrien pie vārtiem, laipni sagaida katru partiju, luncina asti un mīlīgi skatās acīs katram ienācējam, gaidīdams no viņa kaut jel kādu glāstu. Taču ilgu gadu laikā viņu neviens pat nenoglaudīja, izņemot mani. Tāpēc tad arī suns mani mīlēja vairāk nekā visus citus. Neatceros, kā pie mums cietumā uzradās vēl otrs suns Poģis. Turpretī trešo — Kranci es sāku audzināt pats, jo biju pārnesis to no darba vēl kā kucēnu. Poģis bija dīvains šunelis. Kāds tam reiz pārbraucis pāri ar ratiem, un mugura ieliekusies uz iekšu, tā ka tad, kad Poģis skrēja, iztālēm šķita, ka skrien it kā divi kopā saauguši balti dzīvnieki. Bez tam suns izskatījās tāds kā kraupjains, ar posainām acīm, aste noplukuši, gandrīz pilnīgi bez spalvas un vienmēr iežmiegta starp kājām. Likteņa pazemotais suns, acīm redzot, bija nolēmis ar to samierināties. Tas it kā neuzdrīkstēdamies nekad un ne uz vienu nerēja un nerūca. Pārtika lielākoties no maizes, mitinājās aiz kazarmām, bet, ja ieraudzīja kādu no mūsējiem, tūliņ dažu soļu atstatumā, izrādot savu padevību, apvēlās augšpēdus. «Sak, dari ar mani, ko gribi, bet es, redzi, pat nedomāju pretoties.» Un katrs arestants, kura priekšā Poģis apmetās uz muguras, iespēra tam ar zābaku, it kā uzskatīdams to par obligātu pienākumu. «Tad ta nekrietnelis!» arestanti mēdza teikt. Taču Poģis pat smilkstēt neiedrošinājās un tikai tad, kad sāpes bija pārāk lielas, klusi un žēli kauca. Gluži tāpat tas apmetās uz muguras arī Dukša un kura katra cita suņa priekšā, kad savās darīšanās bija izskrējis no cietuma. Ja kāds liels lutausis rūkdams un riedams metās Poģim virsū, tas apvēlās augšpēdus un palika pazemīgi guļam. Bet suņiem patīk, ka tiem līdzīgie ir pazemīgi un padevīgi. Niknais suns tūliņ kļuva rāms, domīgi apstājās pie padevīgā suņa, kas gulēja viņa priekšā ar kājām gaisā, un lēnām, ar lielu ziņkāri sāka apostīt visas ķermeņa daļas. Ko gan šai brīdī varēja domāt pie visas miesas trīcošais Poģis? «Vai tas razbainieks man iekamps?» droši vien tam ienāca prātā. Bet, uzmanīgi apostījis, suns beidzot to pameta, neatradis Poģī nekā sevišķi interesanta. Poģis tūliņ pielēca kājās un gāzelēdamies devās pakaļ garai rindai suņu, kas pavadīja kaut kādu Zuzīti. Un, lai gan Poģis droši zināja, ka ar Zuzīti nekad tuvāk neiepazīsies, tomēr kaut iztālēm paklumpačot tai pakaļ — arī tas jau bija mierinājums nelaimē. Par savu godu viņš, acīm redzot, vairs nedomāja. Zaudējis jebkādas nākotnes izredzes, Poģis dzīvoja tikai vēderam un pilnā mērā to apzinājās. Es reiz pamēģināju Poģi noglaudīt: tas sunim bija kaut kas tik jauns un pārsteidzošs, ka viņš pēkšņi ar visām četrām ķepām pieplaka pie zemes, sāka trīcēt un skaļi smilkstēt aiz prieka. Žēlodams es viņu glaudīju bieži. Toties arī viņš mani citādi nesagaidīja, kā tikai smilkstēdams. Ierauga mani iztālēm un smilkst, smilkst žēli un raudulīgi. Beidzot viņu ārpus cietuma uz vaļņa saplosīja suņi.

Pavisam citāds raksturs bija Krancim. Nezinu, kāpēc es viņu atnesu no darbnīcas uz cietumu vēl kā aklu kucēnu. Man patika viņu barot un audzēt. Duksis tūliņ ņēma Kranci savā aizbildnībā un gulēja ar to kopā. Kad Krancis bija jau paaudzies, Duksis atļāva viņam kodīt savas ausis, plēst savu vilnu un rotaļāties, kā parasti rotaļājas pieauguši suņi ar kucēniem. Savādi, ka Krancis auga tikai garumā un platumā un gandrīz nemaz neauga augstumā. Vilna bija pinkaina, tādā kā gaišā peļādiņas krāsā, viena auss auga uz leju, otra uz augšu. Viņam bija straujš un jūsmīgs raksturs, kā jau visiem kucēniem, kuri aiz prieka, ka redz saimnieku, parasti smilkst, rej, lien laizīt seju un turpat viņa priekšā ir ar mieru izpaust visas savas pārējās jūtas. «Kaut tik būtu redzama sajūsma, bet pieklājība bijusi nebijusi!» Lai kur es kādreiz atrados, tiklīdz iesaucos: «Kranci!» — viņš pēkšņi parādījās no kāda stūra, izlīda it kā no zemes un, smilkstēdams aiz sajūsmas, drāzās pie manis, veldamies kā kamols un pa ceļam pārmezdams kūleņus. Es biju sirsnīgi iemīļojis šo mazo ķēmu. Tā vien šķita, ka liktenis viņam mūžā lēmis vienīgi apmierinātību un prieku. Taču kādā jaukā dienā arestants Ņeustrojevs, kas taisīja sieviešu kurpes un izstrādāja ādas, pievērsa Krancim sevišķu uzmanību. Ņeustrojevu piepeši kaut kas pārsteidza. Viņš piesauca Kranci klāt, pataustīja vilnu un laipni pa vāļāja ar muguru gar zemi. Krancis, neko nenojauzdams, smilkstēja aiz prieka. Bet jau otrā rītā viņš bija nozudis. Es ilgi meklēju suni — kā ūdenī iekritis; un tikai pēc divām nedēļām viss noskaidrojās — Kranča āda bija ārkārtīgi iepatikusies

Ņeustrojevam. Viņš bija ādu nodīrājis, izstrādājis un ar to izoderējis asesorienes pasūtītos ziemā valkājamos samta puszābaciņus. Viņš man parādīja arī puszābaciņus, kad tie bija gatavi. Ada bija iznākusi apbrīnojami laba. Nabaga Krancis!

Mūsu cietumā daudzi nodarbojās ar ādu izstrādāšanu un bieži veda līdzi suņus, kuriem bija laba vilna un kuri tūliņ nozuda. Dažus zaga, bet citus pat pirka. Atceros, es reiz aiz virtuves ieraudzīju divus arestantus. Viņi kaut ko pārsprieda un aizdomīgi rosījās. Viens no viņiem turēja aiz auklas ļoti skaistu, lielu, acīm redzot, dārgu sugas suni. Kāds nelietis sulainis bija to aizvedis no kunga un pārdevis mūsu kurpniekiem par trīsdesmit sudraba kapeikām. Arestanti dzīrās suni pakārt. Tas bija ļoti ērti izdarāms. Adu nodīrāja, bet ķermeni iemeta lielā un dziļā samazgu bedrē, kas atradās vistālākajā mūsu cietuma sētas stūrī un vasarā lielā karstumā briesmīgi smirdēja. Paretam bedri tīrīja. Nabaga suns laikam saprata, kāds liktenis viņu gaida. Viņš vērīgi un ar bažām skatījās pēc kārtas uz mums trijiem un tikai retumis uzdrošinājās paluncināt kuplo nolaisto asti, it kā ar šo uzticēšanās zīmi gribētu mūs iežēlināt. Es gāju ātrāk projām, bet viņi, protams, netraucēti beidza savu darbu.

Arī zosis pie mums uzradās it kā nejauši. Kas tās bija izaudzējis un kam tās patiesībā piederēja, nezinu, bet kādu laiku zosis stipri uzjautrināja arestantus, un par tām bija kļuvis zināms pat pilsētā. Zosis arī izšķīlās cietumā un tika turētas virtuvē. Kad perējums bija paaudzies, viss zosu bars sāka nākt līdzi arestantiem uz darbu. Tiklīdz atskan bungu rīboņa un katordznieki virzās uz izeju, mūsu zosis, spārnus izpletušas, gāginādamas steidzas mums pakaļ, cita pēc citas lec pāri augstajam vārtu slieksnim un katrā ziņā jož uz labo flangu, kur arī sastājas, gaidīdamas izvades beigas. Zosis vienmēr pievienojās vislielākajai partijai un darbos ganījās kaut kur tuvumā. Tiklīdz arestanti no darba gāja atpakaļ uz cietumu, posās mājup arī zosis. Cietoksnī izplatījās baumas, ka zosis ejot kopā ar arestantiem uz darbu. «Rau, nāk arestanti ar savām zosīm!» pretimnācēji mēdza teikt. «Kā jūs to viņām iemācījāt?» — «Še jums priekš zosīm!» piebilst kāds cits un pasniedz žēlastības dāvanu. Tomēr, lai kā zosis bija mums pieķērušās, kādā atgavenī viņas visas nokāva.

Toties mūsu āzis Vasjka neparko nebūtu kauts nost, ja nebūtu gadījies sevišķs apstāklis. Arī to es nezinu, kā āzis pie mums uzradās un kas viņu atnesa, tikai pēkšņi cietumā parādījās mazs, balts, brīnum jauks kazlēns. Dažu dienu laikā arestanti bija kazlēnu iemīlējuši, un viņš visiem sagādāja izklaidēšanos un pat prieku. Atrada arī iemeslu, kāpēc viņš būtu turams: cietuma zirgu stallī taču esot vajadzīgs āzis. Tomēr viņš dzīvoja nevis stallī, bet sākumā virtuvē, pēc tam staigāja pa visu cietumu. Tas bija neizsakāmi graciozs un draiskulīgs radījums. Vasjka skrēja klāt, tiklīdz kāds viņu pasauca, lēca uz soliem un galdiem, badījās ar arestantiem, bija vienmēr jautrs un amizants. Reiz, kad viņam bija jau sākuši augt radziņi, lezgīns Babajs, kādu vakaru sēdēdams uz kazarmas lieveņa citu arestantu barā, sadomāja ar āzīti badīties. Abi bija jau ilgi situšies ar pierēm — tā bija arestantu iemīļotā izprieca ar āzi —, kad pēkšņi Vasjka uzlēca uz lieveņa visaugstākā pakāpiena un, tiklīdz Babajs pagriezās sāņus, vienā mirklī pacēlās uz pakaļkājām, piespieda sev klāt priekškājiņas un ar visu spēku ieblieza Babajam pa pakausi, tā ka tas kūleniski novēlās no lieveņa, par lielu sajūsmu visiem klātesošajiem un pirmām kārtām pašam Babajam. Vārdu sakot, Vasjku visi dikti mīlēja. Kad Vasjka bija jau paaudzies, viņam pēc kopīgas un nopietnas apspriedes tika izdarīta zināma operācija, ko mūsu veterināri prata ļoti labi. «Citādi Vasjkam būs āža smaka,» noteica arestanti. Pēc tam Vasjka sāka briesmīgi pieņemties miesās. Un arī baroja viņu kā uz kaušanu. Beidzot izauga skaists, liels un neparasti resns āzis ar gariem, gariem ragiem. Gāzelēdamies vien gāja. Arī viņš bija pasācis nākt mums līdzi uz darbu un uzjautrināja kā arestantus, tā pretimnācējus. Visi pazina cietuma āzi Vasjku. Dažreiz, strādādami, piemēram, krastā, arestanti salauza vijīgos vilkukārklu zarus un vēl šādas tādas lapas, saplūca uz vaļņa puķes un izpušķoja Vasjku: ragus apvija ar zariem un ziediem, bet visu ķermeni apkarināja ar vītnēm. Atpakaļ uz cietumu Vasjka, izpušķots un izrotāts, mēdza nākt vienmēr arestantiem pa priekšu, bet tie viņam sekoja un it kā lepojās garāmgājēju priekšā. Tā jūsmojot par āzi, dažiem arestantiem gluži kā bērniem ienāca prātā doma: «Vai neapzeltīt Vasjkam ragus?» Par to gan tikai ierunājās, bet darīt nedarīja. Atceros, es pajautāju Akimam Akimičam, mūsu labākajam zeltītājam pēc Isaja Fomiča: vai tiešām āzim var apzeltīt ragus?

Viņš sākumā uzmanīgi paskatījās uz āzi, nopietni apsvēra un atbildēja, ka varbūt varētu, bet zeltījums ilgi neturēšoties un turklāt būšot pilnīgi nevajadzīgs. Ar to tad arī runas beidzās. Un ilgi vēl Vasjka būtu dzīvojis cietumā un nomiris varbūt vienīgi ar aizdusu, taču reiz, kad viņš izpušķots un izrotāts soļoja pa priekšu arestantiem, kas atgriezās no darba, viņu sastapa ar drošku pretimbraucošais majors. — Stāt! — viņš ierēcās. — Kam tas āzis pieder? — Viņam paskaidroja. — Kā, cietumā āzis un bez manas atļaujas! Unteroficieri! — Piesteidzās klāt unteroficieris, un tūliņ tika pavēlēts āzi nekavējoties nokaut. Adu nodīrāt, pārdot tirgū, iegūto naudu ieskaitīt arestantu vajadzībām paredzētajos kroņa līdzekļos, bet gaļu atdot arestantiem izvārīšanai skābu kāpostu zupā. Cietumnieki parunāja, nožēloja āzi, tomēr pretoties neuzdrošinājās. Vasjku nokāva pie mūsu samazgu bedres. Visu gaļu nopirka kāds arestants, samaksājot cietumam pusotra rubļa. Par šo naudu tika iegādāti veģi, bet arestants, kurš bija nopircis Vasjku, pārdeva pašu ļaudīm pa gaļas gabalam cepšanai. Gaļa, izrādījās, tiešām bija ļoti garda.

Kādu laiku mūsu cietumā mitinājās arī ērglis (karagušs) no nelielo stepes ērgļu sugas. Kāds to bija atnesis uz cietumu ievainotu un novārgušu. Visi katordznieki apstāja ērgli. Tas nevarēja palidot, labais spārns vilkās gar zemi, viena kāja bija izmežģīta. Atceros, cik nikni tas skatījās apkārt, aplūkodams ziņkārīgo pūli, un atpleta līko knābi, sagatavojies dārgi pārdot savu dzīvību. Kad arestanti bija gana noskatījušies un sāka izklīst, ērglis klibodams, uz vienas kājas palēkdamies un veselo spārnu vēcinādams, aizkumuroja līdz vistālākajam cietuma sētas galam, kur, cieši piespiedies pie pāļiem, ierāvās stūrī. Tur viņš nodzīvoja apmēram trīs mēnešus un visu laiku ne reizi neatstāja savu stūri. Sākumā arestanti bieži nāca skatīties ērgli, rīdīja tam virsū suni. Duksis uz ērgli nikni rēja, bet, acīm redzot, baidījās tuvoties, un tas stipri uzjautrināja arestantus. «Zvērs!» viņi sacīja. «Nepadodas!» Vēlāk arī Duksis sāka ērglim sāpīgi darīt pāri; bailes bija pārgājušas, un, kad sum rīdīja, viņš iemanījās sakampt putnu aiz slimā spārna. Ērglis visiem spēkiem aizstāvējās ar nagiem un knābi un lepni un naidīgi kā ievainots karalis, ierāvies savā stūrī, aplūkoja ziņkārīgos, kas bija atnākuši viņu apskatīt. Beidzot ērglis visiem apnika, viņu pameta un aizmirsa, un tomēr katru dienu viņam līdzās varēja redzēt svaigas gaļas gabalus un apdauzītu māla trauku ar ūdeni. Kāds taču gādāja par putnu. Viņš sākumā pat ēst negribēja, neēda vairākas dienas, beidzot sāka šo to iebaudīt, bet nekad ne no rokas vai cilvēkiem redzot. Man gadījās ne vienreiz vien ērgli iztālēm novērot. Nevienu neredzēdams un domādams, ka ir viens pats, putns dažreiz uzdrošinājās paieties netālu no stūra un kliboja gar pāļiem apmēram divpadsmit soļu no savas vietas, tad griezās atpakaļ un nāca atkal, it kā vingrinādamies soļošanā. Ieraudzījis mani, tūliņ ar skubu, klibodams un palēkdamies steidzās uz savu vietu un, galvu atmetis, knābi iepletis, spalvas sabozis, tūdaļ sagatavojās kaujai. Ne ar kādām laipnībām ērgli nevarēja pielabināt, viņš cirta ar knābi un vēcināja spārnus, liellopu gaļu no manis neņēma un visu laiku, kamēr es viņu vēroju, cieši, cieši raudzījās man acīs ar ļaunu, caururbjošu skatienu. Vientuļš un nikns viņš gaidīja nāvi, neuzticēdamies nevienam un nesamierinādamies ne ar ko. Beidzot arestanti it kā atcerējās ērgli, un, lai gan pāris mēnešu neviens par viņu nebija ne rūpējies, ne pat ērgli pieminējis, pēkšņi visiem radās it kā līdzjūtība pret putnu. Sākās runas, ka ērgli vajadzētu iznest ārā. — Lai kaut nobeidzas, tikai ne cietumā, — runāja vieni.

—    Zināms, brīvs, skadrs putns, to pie cietuma nevar pieradināt, — piebalsoja citi.

—    Izrādās, viņš nav tāds kā mēs, — kāds piebilda.

—    Ak tavu muldēšanu: tas taču ir putns, bet mēs, saproties, cilvēki.

—    Ērglis, brālīši, ir mežu valdnieks … — iesāka Skuratovs, bet viņā šoreiz neviens neklausījās.

Reiz pēc pusdienām, kad bungas norībināja darbā iešanas signālu, ērgli paņēma, ar roku aizspieda knābi, jo viņš sāka nikni kauties, un iznesa ārā no cietuma. Aizgāja līdz valnim. Apmēram divpadsmit cilvēku, kas bija šai partijā, ar interesi vēroja, uz kurieni ērglis dosies. Dīvaini: visi bija nez ar ko apmierināti, it kā paši pa daļai būtu atguvuši brīvību.

—    Paskat, kāds nelietis — viņam dara labu, bet šis cērt ar knābi, — sacīja tas, kurš ērgli turēja, gandrīz ar mīlestību raudzīdamies uz nikno putnu.

—   Laid viņu vaļā, Mikitka!

—   Lai neviens nemēģina ar viņu jokus dzīt! Viņam vajadzīga brīvība, īsta vaļa.

Ērgli nometa no vaļņa stepē. Tas notika vēlā rudenī, aukstā un mākoņainā dienā. Vējš svilpoja pa kailo stepi un čabināja nodzeltējušo, izkaltušo, pinkuļaino stepes zāli. Ērglis drāzās taisni uz priekšu, vēcinādams slimo spārnu un it kā steigdamies tikt ātrāk no mums prom. Arestanti ar interesi vēroja, kā zālē vīd ērgļa galva.

—    Vai tu re! — domīgi noteica viens.

—   Pat atpakaļ neskatās! — piebilda otrs. — Ne reizi, brālīši, nepalūkojas atpakaļ un tik steidzas prom.

—   Vai tu domāji, ka griezīsies atpakaļ, lai pateiktos? — aizrādīja trešais.

—    Pat putns zina, kas ir vaļa.

—    Re, ko nozīmē brīvība!

—    Nav vairs redzams, brālīši…

—    Ko stāvat? Marš! — uzkliedza konvojnieki, un visi klusēdami vilkās uz darbu.

VII Pretenzija

Sākot šo nodaļu, nelaiķa Aleksandra Petroviča Gorjančikova piezīmju izdevējs uzskata par savu pienākumu paziņot lasītājiem sekojošo.

«Piezīmju» pirmajā nodaļā daži vārdi ir teikti par kādu tēva slepkavu — muižnieku. Starp citu, viņš minēts kā piemērs tam, cik bezjūtīgi dažreiz arestanti stāsta par saviem pastrādātajiem noziegumiem. Pateikts arī, ka slepkava tiesā nebija atzinies noziegumā, bet ka, spriežot pēc to cilvēku nostāstiem, kuri viņa lietu zināja visos sīkumos, fakti bija tik skaidri, ka neticēt noziegumam nebija iespējams. Tie paši cilvēki bija stāstījuši «Piezīmju» autoram, ka noziedznieks esot bijis augstākā mērā netikls, iekritis parādos un nogalinājis tēvu, tīkodams pēc mantojuma. Jāaizrāda, ka visa pilsēta, kur agrāk bija strādājis tēva slepkava, stāstīja par šo gadījumu pilnīgi vienādi. Par nupat minēto faktu «Piezīmju» izdevējam ir diezgan drošas ziņas. «Piezīmēs» vēl teikts, ka cietumā slepkava vienmēr bijis lieliskā un visai līksmā omā, ka tas bijis nenosvērts, vieglprātīgs un augstākā mērā neapdomīgs cilvēks, kaut arī nepavisam ne muļķis, un ka «Piezīmju» autors nekad netika novērojis viņā sevišķu cietsirdību. Un turpat piebilsts: «Protams, es šim noziegumam neticēju.»

Šinīs dienās «Piezīmju» izdevējs saņēma paziņojumu no Sibīrijas, ka noziedzniekam tiešām bijusi taisnība, ka viņš desmit gadu nepamatoti smacis katorgā, ka viņa nevainīgums tiesā atzīts oficiāli, ka īstie noziedznieki atradušies, atzinušies un nelaimīgais jau atbrīvots no cietuma. Izdevējs nekādi nevar apšaubīt šīs ziņas pareizību …

Te vairs nav ko piebilst. Nav nekādas vajadzības plašāk runāt par to, cik dziļi traģisks ir šis fakts, kad no pat jaunības dzīvi sagandē tik briesmīgs apvainojums. Fakts pats par sevi ir pārāk saprotams un pārsteidzošs.

Mēs domājam arī — ja tāds fakts bija kļuvis iespējams, tad jau šāda iespēja vien papildina vēl ar vienu jaunu un ārkārtīgi spilgtu iezīmi Mirušo nama raksturojumu un rada par to pilnīgu priekšstatu.

Bet tagad turpināsim.

Esmu jau iepriekš teicis, ka beidzot iedzīvojos cietuma apstākļos. Taču šis «beidzot» risinājās ļoti gausi un mokoši, pārāk lēnām. Patiesībā pagāja gandrīz gads, un tas bija visgrūtākais gads manā mūžā. Tāpēc tas tad arī tik pilnīgi un spilgti iespiedies atmiņā. Man šķiet — es atceros pēc kārtas katru tā gada stundu. Esmu arī teicis, ka pierast pie šīs dzīves nevarēja arī citi arestanti. Atceros, ka šai pirmajā gadā es bieži savā nodabā domāju: «Diez kā viņi jūtas? Vai tiešām mierīgi?» Un šie jautājumi mani stipri nodarbināja. Esmu jau pieminējis, ka visi arestanti te dzīvoja nevis kā savās mājās, bet it kā iebraucamā vietā, pārgājienā, etapā. Pat cilvēki, kas te bija atsūtīti uz visu mūžu, rosījās vai skuma, bet ikviens no viņiem klusībā katrā ziņā sapņoja par kaut ko gandrīz neiespējamu. Šis pastāvīgais nemiers, kas izpaudās, kaut arī klusējot, taču acīm redzami, šis dīvainais straujums un nepacietība, ar kādu neviļus tika brīžiem izteiktas pat tik nepamatotas cerības, ka tās atgādināja murgus, un — kas pārsteidza visvairāk — nereti tika lolotas pat šķietami vispraktiskākajos prātos, — tas viss vērta šo vietu tik neparastu un savdabīgu, ka varbūt tieši šīs iezīmes veidoja tās visraksturīgāko īpatnību. Jau gandrīz no pirmā acu uzmetiena bija jūtams, ka ārpus cietuma tā nav. Te visi bija sapņotāji, un tas dūrās acis. Tas tika sāpīgi izjusts tieši tāpēc, ka sapņainība piešķīra vairumam cietumnieku nīgru, drūmu un neveselīgu izskatu. Lielum lielais vairums bija nerunīgi, nikni un pat naida pilni, nemēdza izrādīt savas cerības. Vientiesība, vaļsirdība tika nicināta. Jo nepiepildāmākas bija cerības un jo vairāk šo nepiepildāmību izjuta pats sapņotājs, jo dziļāk un rūpīgāk viņš tās glabāja sevī, taču atteikties no tām nespēja. Kas zina, varbūt dažs labs klusībā no tām kaunējās. Krievu raksturā ir tik liela uzskatu noteiktība, tāds saprāts, tik daudz iekšējas zobgalības pirmām kārtām pašam par sevi!… Varbūt pastāvīgā apslēptā neapmierinātība pašiem ar sevi arī radīja lielo neiecietību šo cilvēku savstarpējās ikdienas attiecībās, skarbo nesamierināmību un zobošanos citam par citu. Un, ja, piemēram, pēkšņi izlēca kāds no viņiem pašiem, kāds naivāks un nepacietīgāks, un dažreiz izteica to, kas visiem bija apslēpts dziļi sirdī, ļāvās sapņiem un cerībām, viņu tūdaļ rupji atsēdināja, pārtrauca, izsmēja; un, man šķiet, visdedzīgākie strostētāji bija tieši tie, kas varbūt paši loloja vēl pārdrošākus sapņus un cerības nekā viņš. Naivos un vientiesīgos, kā es jau teicu, pie mums visi uzskatīja par pēdīgiem muļķiem un viņus nicināja. Visi bija tik nīgri un patmīlīgi, ka labu un nepatmīlīgu cilvēku sāka nicināt. Neskaitot naivos un vientiesīgos pļāpas, visi pārējie, proti, nerunīgie, krasi dalījās labajos un ļaunajos, drūmajos un gaišajos. Drūmo un ļauno bija nesalīdzināmi vairāk, bet, ja nu starp viņiem arī gadījās daži tādi runātnieki jau pēc dabas, tad tie visi katrā ziņā bija nerimstoši tenkotāji un nemiera pilni skauģi. Viņi bāza degunu itin visās citu darīšanās, lai gan paši savu sirdi, savas apslēptās domas nevienam neizrādīja. Tas nebija modē, nebija pieņemts. Labie — visai nedaudzi — bija rāmi, klusēdami slēpa sirdī sen lolotos sapņus un, protams, vairāk nekā drūmie bija noskaņoti cerēt un ticēt tiem. Man gan šķiet, ka cietumā bija vēl cita — pilnīgi izmisušo kategorija. Tāds, piemēram, bija arī Starodubjes slobodu simgalvis; katrā ziņā tādu bija ļoti maz. Sirmgalvis izturējās ārēji mierīgi (par viņu esmu jau stāstījis), taču, spriežot pēc dažām pazīmēm, viņa jutoņa, manuprāt, bija drausmīga. Sirmgalvim gan bija savs glābiņš, sava izeja — dievlūgšana un moceklības ideja. Prātā sajukušais, bībeli salasījies arestants, kuru esmu jau pieminējis un kurš bija meties ar ķieģeli virsū majoram, droši vien arī piederēja pie izmisušajiem, pie tiem, kas zaudējuši pēdējo cerību; bet, tā kā pavisam bez cerības dzīvot nav iespējams, viņš izgudroja sev izeju brīvprātīgā, gandrīz mākslīgi radītā moceklībā. Viņš paziņoja, ka uzbrucis majoram bez kāda naida, vienīgi vēlēdamies uzņemties mokas. Un kas zina, kāds psiholoģisks process toreiz norisinājās viņa dvēselē! Bez mērķa un cenšanās pēc tā nedzīvo itin neviens cilvēks. Zaudējis mērķi un cerību, cilvēks aiz grūtsirdības nereti pārvēršas par briesmoni… Visu mūsējo mērķis bija brīvība un iziešana no katorgas.

Es gan pašreiz cenšos sadalīt visus mūsu cietumniekus kategorijās. Bet vai tas maz ir iespējams? Īstenība ir bezgala daudzveidīga salīdzinājumā ar visiem, pat visgudrākajiem abstraktās domas secinājumiem un necieš krasas un lielas atšķirības. īstenība cenšas lielāko sadalīt mazākās daļās. Sava īpatnēja dzīve bija arī mums, lai nu kāda, tomēr bija — un nevis oficiālā vien, bet arī iekšējā, sava pašu dzīve.

Bet, kā jau pa daļai esmu pieminējis, savas cietumniecības sākumā es nespēju un pat nepratu iedziļināties šajā iekšējā dzīvē, tāpēc visas šīs dzīves ārējās izpausmes toreiz mani mocīja, pildīdamas dvēseli ar neizsakāmām skumjām. Es reizēm sāku pat ienīst tādus pašus cietējus kā es. Pat apskaudu viņus un kurnēju par likteni. Apskaudu par to, ka viņi kā nekā atrodas starp pašu ļaudīm, biedru pulkā, saprot cits citu, lai gan patiesībā visiem, tāpat kā man, šis pletnes un nūjas radītais biedriskums, šis spaidu artelis bija apnicis un apriebies un negribējās ne skatīties uz citiem. Atkārtoju vēlreiz, šai skaudībai, kas man uznāca dusmu brīžos, bija savs nenoliedzams pamats. Tiešām nekādā ziņā nav taisnība tiem, kuri teic, ka izglītotam utt. muižniekam mūsu katorgās un cietumos ir tikpat smagi kā jebkuram zemniekam. Zinu, esmu beidzamajā laikā dzirdējis šādu uzskatu, esmu par to lasījis. Šīs domas pamatojums ir pareizs, humāns. Visi ir cilvēki. Bet pati doma pārāk abstrakta. Nav ņemti vērā ļoti daudzi praktiski apstākļi, kurus var saprast vienīgi pašā īstenībā. Es to nesaku tāpēc, ka muižnieki un izglītoti cilvēki daudz ko izjustu smalkāk, sāpīgāk, ka viņi būtu vairāk attīstīti. Par dvēseli un tās attīstību grūti spriest pēc kaut kādas vienas pazīmes. Pat izglītība šai gadījumā nav nekāda mēraukla. Es pirmais esmu ar mieru apliecināt, ka starp šiem cietējiem, kas nākuši no pat visneizglītotākās, visnomāktākās tautas daļas, esmu redzējis visizsmalcinātākās garīgās attīstības iezīmes. Cietumā dažreiz bija tā: var pazīt cilvēku vairākus gadus un domāt, ka viņš ir zvērs, nevis cilvēks, var nicināt viņu. Un pēkšņi pienāk brīdis, kad viņa dvēsele negaidītā saviļņojumā atveras un kļūst redzama tāda bagātība, tādas jūtas, tāda sirds un tik dziļa savu un citu ciešanu izpratne, ka no acīm it kā zvīņas nokrīt, un pirmajā brīdī pat grūti ticēt tam, ko pats esi redzējis un dzirdējis. Gadās arī otrādi: izglītība dažreiz ir savienota ar tādu barbarismu, tādu cinismu, ka kļūst pretīgi, un, lai cilvēks būtu diez cik labsirdīgs vai līdzjūtīgs, viņš šādām parādībām nerod sirdī ne aizbildinājuma, ne attaisnojuma.

Es neko nesaku arī par ieražu, dzīves veida, ēdiena utt. pārmaiņu, kas augstākā sabiedrības slāņa cilvēkam, protams, ir smagāk izjūtama nekā zemniekam, kurš brīvībā nereti cietis badu, bet cietumā vismaz ēd pilnu vēderu. Nestrīdēšos arī par to. Pieņemsim, ka cilvēkam ar kaut cik stingru gribas spēku tas viss ir sīkums salīdzinājumā ar citām neērtībām, lai gan patiesībā ieražu pārmaiņa nepavisam nav sīkums vai visnesvarīgākais. Taču ir tādas neērtības, salīdzinājumā ar kurām viss iepriekš minētais kļūst nenozīmīgs — un cilvēks nepievērš uzmanību ne savai piemēslotajai mītnei, ne spaidiem, ne liesajam, netīrīgi pagatavotajam ēdienam. Visizlutinātākais baltrocis, visvārīgākais mīkstčaulis, nostrādājis dienu vaiga sviedros tā, kā nekad nav strādājis brīvībā, ēdīs gan rupjmaizi, gan skābu kāpostu zupu ar prusakiem. Pie tā vēl var pierast, kā teikts humoristiskajā arestantu dziesmā par kādreizējo baltroci, kas nokļuvis katorgā:

Dod kāpostus man ūdeņainus,

Un ēdu, tā ka ausis kust.

Nē, vissvarīgākais ir tas, ka ikviens jaunpienācējs pāris stundu laikā pēc ievešanas cietumā kļūst līdzīgs visiem pārējiem, sāk justies kā savās mājās, kļūst tāds pats līdztiesīgs cietumnieku kopas loceklis kā kurš katrs cits. Viņu visi saprot, arī viņš visus saprot, visiem ir pazīstams, un visi viņu uzskata par pašu cilvēku. Citādi ir ar dižciltīgo, ar muižnieku. Lai cik tāds būtu taisnīgs, labsirdīgs, gudrs, viņu gadiem ilgi visi pārējie neieredzēs un nicinās, viņu nesapratīs, bet galvenais — viņam neticēs. Viņš nav ne draugs, ne biedrs un, lai gan beidzot pēc gadiem panāks to, ka viņam nedarīs pāri, tomēr nebūs pašu cilvēks un vienmēr ar sirdssāpēm apzināsies savu atsvešināšanos un vientulību. Šī atsvešināšanās dažreiz notiek bez jebkāda arestantu naida, gluži neapzināti. Nav pašu cilvēks, tas ir viss. Nekas nav briesmīgāks par dzīvi šādā vidē. Zemnieks, kas pārvietots no Taganrogas uz Petropavlovskas ostu, tūliņ atradīs tur gluži tādu pašu krievu zemnieku, tūliņ sarunāsies un sadziedāsies ar viņu, bet pēc pāris stundām abi varbūt sāks miermīlīgi dzīvot kopā vienā mājā vai būdā. Citādi tas ir ar dižciltīgajiem. Viņus no vienkāršās tautas šķir dziļš bezdibenis, un tas pilnā mērā izjūtams tikai tad, kad dižciltīgais piepeši pats, ārēju apstākļu spiests, tiešām — īstenībā zaudē agrākās tiesības un kļūst par vienkāršu cilvēku. Citādi varat kaut vai visu mūžu saieties ar tautu, kaut četrdesmit gadu no vietas katru dienu ar to saskarties, piemēram, darbā, konvencionālajās administratīvajās attiecībās vai arī tāpat vien, pa draugam, kā labvēlis un savā ziņā tēvs, nekad jūs pašu būtību neuzzināsiet. Viss būs tikai optisks māns un nekas vairāk. Es taču zinu, ka visi, itin visi, kas lasīs manas piezīmes, teiks, ka pārspīlēju. Tomēr esmu pārliecināts, ka tā ir patiesība. Esmu par to pārliecinājies nevis pēc grāmatām, nevis abstraktu prātojumu rezultātā, bet īstenībā, un man bijis bezgala daudz laika, lai pārbaudītu savu uzskatu pareizību. Varbūt vēlāk visi atzīs, cik lielā mērā tas ir pareizi…

Notikumi, kā par spīti, no pirmā brīža apstiprināja manus novērojumus, un es nervozi un slimīgi reaģēju uz tiem. Pirmajā vasarā klaiņāju pa cietumu gandrīz viens pats. Es jau teicu: biju tādā noskaņā, ka pat nevarēju pienācīgi novērtēt un atšķirt no citiem tos katordzniekus, kuri būtu varējuši mani mīlēt, kuri mani vēlāk arī mīlēja, lai gan nekad neizturējās pret mani kā līdzīgs ar līdzīgu. Biedri bija man arī starp muižniekiem, tomēr šī biedrošanās nenovēla man no sirds visu smagumu. Liekas, es nebūtu rēķinājies ne ar ko, taču nebija kur bēgt. Minēšu, piemēram, vienu no tiem gadījumiem, kas pirmo reizi visspilgtāk lika man saprast savu atsvešināšanos un īpašo stāvokli cietumā. Reiz, tajā pašā vasarā, jau ap augusta mēnesi, saulainā un karstā darbdienā pēc pulksten divpadsmitiem, kad arestanti pa paradumam atpūtās pirms pēcpusdienas darba cēliena, katordznieki visi kā viens pēkšņi cēlās kājās un sāka stāties ierindā cietuma pagalmā. Līdz tam brīdim es neko vēl nezināju. Tolaik es lāgiem tā biju iegrimis sevī, ka gandrīz nemanīju, kas notiek apkārt. Bet katordznieki jau bija kādas trīs dienas dzīvojuši apvaldītā satraukumā. Varbūt šis satraukums bija sācies daudz agrāk, kā es to atskārtu tikai vēlāk, neviļus atcerēdamies šādas tādas arestantu sarunas un līdz ar to arestantu pastiprināto kašķīgumu, drūmumu un beidzamajā laikā novēroto sevišķi lielo niknumu. Es to izskaidroju ar smago darbu, apnicīgajām, garajām vasaras dienām, neviļus uznākušajām ilgām pēc mežiem un brīvās savvaļas dzīves, ar īsajām naktīm, kurās grūti bija pilnīgi izgulēties. Varbūt tagad tas viss sanāca kopā, izpaudās kopīgā eksplozijā, bet šīs eksplozijas cēlonis bija — ēdiens. Arestanti beidzamajā laikā jau vairākas dienas skaļi kurnēja, izteica savu sašutumu kazarmās un it īpaši — sanākot kopā virtuvē pusdienu un vakariņu laikā, bija neapmierināti ar ķēkšām, pat pamēģināja vienu nomainīt, bet jauno tūliņ padzina un ievēlēja atkal veco. Vārdu sakot, garastāvoklis visiem bija nemierīgs.

—   Darbs smags, bet mūs ēdina ar vēdera plēvēm, — kāds virtuvē ierūcās.

—    Ja negaršo, pasūti blamanžē, — atsaucās otrs.

—   Skābus kāpostus ar vēdera plēvēm, brālīši, es ēdu labprāt, — turpina trešais, — jo tie ir gardi.

—    Bet, ja tevi visu laiku ēdinās ar vēdera plēvēm vien, vai tad arī būs gardas?

—    Protams, tagad ir gaļas laiks, — nosaka ceturtais. — Mēs ceplī raujamies melnās miesās, pēc veiktās normas gribas ēst. Bet kas nu vēdera plēves par ēdienu!

—    Ja neēdina ar vēdera plēvēm, tad ar aušām [22] .

—    Nu, kaut vai tās pašas aušas. Vēdera plēves un aušas — to vien tik pasākuši dot. Kas tas par ēdienu! Vai tā ir taisnība vai ne?

—    Jā, ēdiens slikts.

—    Droši vien iedzīvojas uz mūsu rēķina.

—    Par to nu tev galva nav jālauza.

—    Kam tad? Vēders taču ir mans. Ja visi kopā izteiktu pretenziju, tas tik būtu vareni.

—    Pretenziju?

—    Jā.

—          Izrādās, par maz esi sitas pašas pretenzijas dēļ mizots. Kāpostgalva!

—           Tas tiesa, — īgni piebilst cits, kurš līdz šim bija klusējis. — Kas karstu strebj, tas apdedzina lūpas. Pasaki mums vispirms, ko tu pretenzijā teiksi, teļapakausis tāds!

—           Un pateikšu arī. Ja runātu visi, arī es izsacītos reizē ar citiem. Vārdu sakot, nabadzība. Pie mums ir tādi, kas ēd savu, bet ir arī cilvēki, kuri pārtiek no kroņa ēdiena vien.

—           Paskat, kāds vērīgs skauģis! Acis deg vien, pēc cita mantas kārojot.

—           Uz svešu kumosu lai nekrīt acs, tik celies agrāk augšā, gādā pats!

—           Gādā!… Es ar tevi līdz sirmam vecumam par šo jautājumu varētu strīdēties. Tātad tu esi bagāts, ja gribi sēdēt rokas klēpī salicis?

—           Bagāts ir tas vecais kraķis — viņam pieder suns un kaķis.

—           Tiešārr^ brālīši, ko mēs tā sēžam! Pietiek ciest viņu nejēdzības. Adu velk pār acīm. Kāpēc mēs neko nedarām?

—           Kāpēc? Laikam būs jāsakož un tev mutē jāiebāž — esi pieradis sakošļātu ēst. Saproti — katorga, lūk, kāpēc!

—    Kas nu iznāk: kur divi rejas, tur trešais rij!

—           Tieši tā. Astoņacis kļuvis resns kā muca. Nopircis šķimeļu pāri.

—    Nu, arī nedzer vairs.

—    Nesen, kārtis spēlējot, sakāvies ar veterināru.

—          Visu nakti trumpojuši! Mūsējais divas stundas no vietas pagrūdis. Fedjka tā stāstīja.

—    Tāpēc jau mums dod tos kāpostus ar aušām.

—    Ek, jūs muļķi! Te mēs paši nekā nepanāksim.

—           Ja sūdzēsimies visi, tad redzēsim, ko viņš teiks sev par attaisnojumu. Bet mums tad arī pie sava vajag palikt.

—           Par attaisnojumu! Viņš tev sados pa krellēm un tas būs viss.

—    Un vēl nodos tiesai…

Vārdu sakot, visi bija satraukti. Tolaik mums tiešām deva sliktu ēdienu. Un ar to saistījās arī visi citi

1 Pa zobiem. (Autora piezīme.)

apstākļi. Bet galvenais — vispārējais skumīgais noskaņojums, nerimstošās, apslēptās sāpes. Katordznieki jau pēc dabas ir kašķīgi un ātri iesviļas, taču reti kad saceļas visi kopā vai lielā barā. Tam par iemeslu ir pastāvīgās nesaskaņas. To ikviens no viņiem pats izjuta, tāpēc arī pie mums vairāk lamājās nekā darīja. Un tomēr šoreiz satraukums nebija velts. Arestanti sāka pulcēties bariņos, spriedelēja kazarmās, lamājās, ar niknumu pieminēja visas mūsu majora nekrietnības, centās visu izdibināt. Sevišķi uztraucās daži. Katrā tamlīdzīgā pasākumā vienmēr ir ierosinātāji, barveži. Barveži šajos — proti, pretenziju gadījumos vispār ir ārkārtīgi interesanti ļaudis un ne tikai cietumā vien, bet visos kolektīvos, komandās utt. Tie ir īpaši, savdabīgi ļaudis, kas visur līdzīgi cits citam. Dedzīgi vīri, kas alkst pēc taisnības un pavisam naivi un godīgi ir pārliecināti, ka šo taisnību noteikti, neapstrīdami un, galvenais, tūliņ var panākt. Šie ļaudis nav dumjāki par citiem, starp tiem mēdz būt pat ļoti gudri, bet viņi ir pārāk strauji, lai būtu slīpēti aprēķinātāji. Ja šādās reizēs arī gadās cilvēki, kuri prot veikli virzīt masas un sasniegt mērķi, tad tie jau ir cita tipa barveži un īstie tautas vadītāji, tipi, kas pie mums ārkārtīgi reti sastopami. Bet tie, par kuriem es runāju pašreiz, — pretenziju ierosinātāji un barveži gandrīz vienmēr zaudē un tādēļ vēlāk pilda cietumus un katorgas. Sava straujuma dēļ viņi zaudē, bet ar šo pašu straujumu ietekmē masas. Tādiem labprāt seko. Viņu dedzīgums un godīgais sašutums iedarbojas uz visiem, un beidzot barvežiem pieslienas pat visnenoteiktākie. Viņu aklā pārliecība, ka panākumi būs, pavedina pat vislielākos skeptiķus, lai gan dažreiz šī pārliecība ir tik nedroši, tik bērnišķīgi pamatota, ka, pat no malas skatoties, jābrīnās, ka viņiem rodas sekotāji. Bet galvenais ir tas, ka viņi iet pirmie un iet, ne no kā nebaidīdamies. Viņi kā vērši ar noliektiem ragiem metas taisni uz priekšu, bieži vien rīkodamies neprasmīgi, neuzmanīgi, bez tā praktiskā jezuītisma, ar kādu nereti pat visnelietīgākais un netīrākais cilvēks gūst panākumus, sasniedz mērķi un tiek cauri ar veselu ādu. Turpretī viņi katrā ziņā aplauž sev ragus. Ikdienas dzīvē tie ir žultaini, īdzīgi, nervozi un neiecietīgi ļaudis. Visbiežāk tomēr drausmīgi aprobežoti, kas gan daļēji ir viņu spēks. Visvairāk jānožēlo tas, ka viņi metas nevis tieši pretī mērķim, bet bieži vien sāņus, nevis uz galveno, bet uz sīkumiem. Tas tad arī viņus pazudina. Taču masas šos barvežus saprot, un tas ir viņu spēks… Vēl gan jāsaka pāris vārdu par to, ko nozīmē pretenzija…

Mūsu cietumā bija daži tādi, kas te nokļuvuši pretenzijas dēļ. Viņi tad arī uztraucās visvairāk. Sevišķi viens, Martinovs, kas agrāk dienējis huzāros, straujš, nemierīgs un aizdomu pilns, taču godīgs un taisnīgs cilvēks. Otrs bija Vasilijs Antonovs, kas dusmojās it kā aukstasinīgi, vīrs ar nekaunīgu skatienu, augstprātīgu, sarkastisku smīnu, neparasti attīstīts, tomēr arī godīgs un taisnīgs. Taču visus minēt nav iespējams, viņu bija daudz. Petrovs. starp citu, visu laiku šaudījās šurpu turpu, klausījās, ko spriež katrā bariņā, pats runāja maz, bet bija acīm redzami uztraukts un pirmais izdrāzās no kazarmas, kad arestanti sāka kārtoties.

Mūsu cietuma unteroficieris, kas izpildīja feldfēbeļa pienākumus, nobijies tūliņ iznāca ārā. Nostājušies ierindā, arestanti pieklājīgi palūdza viņu pateikt majoram: katordznieki vēlas ar viņu runāt un personīgi izteikt dažus lūgumus. Aiz unteroficiera iznāca ārā arī visi invalīdi un nostājās otrā pusē, pretī katordzniekiem. Unteroficierim dotais uzdevums bija ārkārtējs un iedvesa viņam šausmas. Taču nekavējoties neziņot majoram neuzdrošinājās. Pirmkārt, ja jau cēlušies kājās visi katordznieki, tad varēja notikt arī kas Jaunāks. Visai mūsu priekšniecībai no katordzniekiem nez kāpēc bija sevišķi bail. Otrkārt, ja pat nekas nebūtu noticis, ja visi būtu tūliņ apdomājušies un izklīduši, arī tad unteroficierim būtu bijis nekavējoties jāziņo par notikušo priekšniecībai. Bāls, bailēs trīcēdams, viņš steidzās pēc majora, nemaz nemēģinādams pats izjautāt un nomierināt arestantus. Unteroficieris redzēja, ka ar viņu tagad neviens pat nerunās.

Itin nekā nezinādams, arī es izgāju ārā un stājos ierindā. Visus sīkumus dabūju zināt tikai vēlāk. Turpretī tobrīd domāju, ka notiek kaut kāda pārbaude, bet, neredzēdams sargkareivjus, kas pārbaudi izdara, pabrīnījos un sāku skatīties apkārt. Sejas satrauktas un nervozas. Dažas pat bālas. Bet visi bija noraizējušies un cieta klusu, domādami par to, kā būs ar runāšanu majoia klātbūtnē Ievēroju, ka daudzi skatās uz mani ar vislielāko izbrīnu un klusēdami novēršas. Viņiem, acīm redzot, likās dīvaini, ka esmu nostājies ierindā kopā ar pārējiem. Droši vien neticēja, ka ari es izteikšu pretenziju Drīz vien tomēr gandrīz visi apkārtējie sāka atkal pievērsties man. Visi raudzījās uz mani jautājoši.

—    Kāpēc tu esi te? — rupji un skaļi man noprasīja Vasilijs Antonovs, kas stāvēja no manis tālāk nekā citi un līdz šim bija vienmēr uzrunājis mani ar jūs un izturējies pieklājīgi.

Es neizpratnē paskatījos uz viņu, joprojām cenzdamies aptvert, ko tas nozīmē, un jau nojauzdams, ka notiek kaut kas neparasts.

—   Tiešām, kāpēc tev te jāstāv? Ej kazarmā, — noteica kāds jauns puisis, militārais arestants, kuru es līdz tam nemaz nepazinu, labsirdīgs un kluss cilvēks. — Tas, kas te notiek, uz tevi neattiecas.

—    Visi taču stājas ierindā, — es atbildēju. — Domāju, ka notiks pārbaude.

—    Arī šis izlīdis ārā! — kāds iesaucās.

—   Dzelzsknābis, — noteica otrs.

—    Mušu sitēji! — ar neizsakāmu nicināšanu izmeta trešais. Šī jaunā iesauka izraisīja vispārējus smieklus.

—    Virtuvē pie kungiem pierakstīts, — piebilda vēl kāds.

—    Viņiem visur paradīze. Te ir katorga, bet šie ēd veģus un pērk sivēnus. Tu taču ēd savu, ko tad lien šurp?

—   Te nav jūsu vieta, — noteica Kuļikovs, nevērīgi pienākdams man klāt. Viņš paņēma mani aiz rokas un izveda no ierindas.

Kuļikovs pats bija bāls, melnās acis spīdēja, apakšlūpa iekosta zobos. Majoru viņš negaidīja aukstasinīgi. Starp citu, man ārkārtīgi patika skatīties uz Kuļikovu visos šādos gadījumos, proti, kad viņam vajadzēja sevi parādīt. Kuļikovs bezgala pozēja, bet rīkojās arī lietišķi. Manuprāt, viņš pat nāvē ietu ar zināmu šiku un švītīgumu. Tagad, kad visi mani uzrunāja ar tu un lamāja, Kuļikovs, acīm redzot, ar nolūku izturējās pret mani divkārt pieklājīgi, bet līdz ar to viņa vārdi bija sevišķi, pat augstprātīgi uzstājīgi, tādi, kas necieta nekādus iebildumus.

—    Mums šoreiz savas darīšanas, Aleksandr Petrovič, bet jums te nav ko meklēt. Ejiet kaut kur, nogaidiet… Redziet, visi jūsējie ir virtuvē, ejiet tur.

—    Pie devītā pāļa, kur saulesbrālim māja! — iesaucās kāds arestants.

Pa pacelto virtuves logu es tiešām saskatīju mūsu poļus. Man gan šķita, ka tur bez viņiem ir vēl daudzi citi. Apjucis gāju uz virtuvi. Man pakaļ skanēja smiekli, lamas un saucieni — cui, cui (kas katordzniekiem aizstāja svilpšanu).

—    Ak tad nepatika! Puc, puc, cui!

Vēl nekad es cietumā nebiju tā apvainots un šoreiz to izjutu sevišķi smagi. Biju iekūlies arestantu vidū nepiemērotā brīdi. Priekšnamā un virtuvē sastapu T-ski, muižnieku, stingru un augstsirdīgu jaunu cilvēku, kas nebija visai izglītots un gaužām mīlēja B. Katordznieki pret T-ski izturējās citādi nekā pret visiem pārējiem un pat pa daļai viņu mīlēja. T-skis bija drošsirdīgs, vīrišķīgs un stiprs, un tas izpaudās katrā viņa žestā.

—    Paklau, Gorjančikov! — viņš man uzsauca. — Nāciet šurp!

—    Kas tur īsti notiek?

—    Viņi izteiks pretenziju, vai nezināt? Protams, nekas neiznāks. Kas gan noticēs katordzniekiem? Sāks meklēt kūdītājus, un, ja mēs būsim tur iejaukti, protams, uz mums pirmajiem novels apsūdzību dumpja rīkošanā. Neaizmirstiet, par ko mēs te atrodamies. Viņus tikai nopērs, bet mūs nodos tiesai. Majors mūs visus neieredz un būtu laimīgs, ja varētu pazudināt. Viņš pats ar mums attaisnosies.

—     Un arī katordznieki mūs nodos, acu nepamirkšķinādami, — piebilda M-kis, kad bijām iegājuši virtuvē.

—    Varat būt drošs, neviens nežēlos! — T-skis izmeta.

Neskaitot muižniekus, virtuvē atradās vēl daudz cilvēku, pavisam kādi trīsdesmit. Tie visi bija palikuši tāpēc, ka nevēlējās izteikt pretenziju — vieni aiz bailēm, citi, būdami cieši pārliecināti, ka jebkāda pretenzija ir pilnīgi veltīga. Te bija arī Akims Akimičs, nesamierināms un pastāvīgs visu tamlīdzīgu pretenziju ienaidnieks, jo tās traucēja pareizu notikumu gaitu, mieru un kārtību. Viņš klusēdams un ārkārtīgi mierīgi gaidīja pretenzijas beigas, nemaz nebažīdamies par tās rezultātiem, gluži otrādi, būdams pilnīgi pārliecināts, ka priekšniecības griba un kārtība nenovēršami uzvarēs. Te bija arī Isajs Fomičs, kas izskatījās stipri apjucis, stāvēja, degunu nokāris, un alkani un bailīgi klausījās mūsu sarunā. Viņš bija stipri uztraucies. Te atradās visi cietuma vienkāršie polīši, kas arī turēja līdzi muižniekiem. Bija daži pabailīgi krievu cilvēki, kas vienmēr klusējuši un izskatījušies iebiedēti. Uzstāties kopā ar pārējiem viņi neuzdrošinājās un skumīgi gaidīja, kā tas beigsies. Te atradās arī daži drūmi un vienmēr skarbi arestanti, kas nebija bailīgi. Viņi palika aiz nelokāmas un nicīgas pārliecības, ka pretenzija ir muļķība un ka no tās celsies vienīgi ļaunums. Man tagad šķita, ka viņi tomēr jutās neērti un neizskatījās visai pašpārliecināti. Lai gan šie arestanti saprata, ka pretenzijas jautājumā viņiem pilnīga taisnība, kā tas vēlāk arī pierādījās, tomēr apzinājās, ka ir atkritēji, kas pametuši kolektīvu, it kā būtu nodevuši biedrus placmajoram. Te atradās arī Jolkins, tas pats slīpētais Sibīrijas zemnieciņš, kas bija sodīts par naudas viltošanu un atņēmis Kuļikovam veterināra praksi. Arī Starodubjes slobodu vecītis bija te. Visas ķēkšas bez izņēmuma palika virtuvē — droši vien aiz pārliecības, ka ari ir daļa no administrācijas un tāpēc nepieklājīgi būtu vērsties pret to.

—   Tomēr, — es iesāku, nedroši uzrunādams M-ki, — izņemot šos, gandrīz visi ir ārā.

—    Un kas mums par daļu? — norūca B.

—    Mēs iziedami riskētu simtkārt vairāk. Un kāpēc? Je ha'is ces brigandsK Un vai tiešām jums kaut vienu mirkli var ienākt prātā, ka pretenzija tiks izteikta? Kāda patika jaukties iekšā aplamībā!

—    No tā nekas neiznāks, — piekrita kāds katordznieks, stūrgalvīgs un nikns vecis. Klātesošais Almazovs pasteidzās piebilst:

—    Vienīgi nopērs kādu pussimtu, ne ar ko citu tas nebeigsies.

—    Majors atbraucis! — kāds iesaucās, un visi kāri metās pie lodziņiem.

Majors iedrāzās nikns, pārskaities, sarkans, ar brillēm uz acīm. Klusēdams, bet apņēmīgi piegāja pie ierindas. Tādos gadījumos majors tiešām bija drošsirdīgs un nezaudēja pašsavaldīšanos. Viņš gan vienmēr bija stipri iemetis. Pat nospeķotā cepure ar oranžkrāsas apmali un netīrie sudraba uzpleči tobrīd izskatījās draudīgi. Viņam sekoja skrīveris Djatlovs, kurš mūsu cietumā bija ārkārtīgi svarīga persona un faktiskais noteicējs par visu, kas tur notika. Pat majoru viņš ietekmēja. Skrīveris bija viltīgs, bet ne jau ļauns cilvēks un ļoti labi zināja, ko dara Arestanti bija ar skrīveri apmierināti. Tam sekoja mūsu unteroficieris, kas, acīm redzot, bija jau paguvis dabūt briesmīgu brāzienu un gaidīja vēl desmitreiz lielāku; aiz viņiem nāca trīs vai četri sargkareivji, ne vairāk. Arestanti, kas stāvēja kailām galvām laikam kopš tā brīža, kad unteroficieris tika aizsūtīts pakaļ majoram, tagad izslējās, sakārtojās, pamīņājās, tad it kā sastinga savās vietās, gaidīdami augstākās priekšniecības pirmo vārdu jeb, pareizāk sakot, pirmo uzkliedzienu.

Tas tūliņ arī atskanēja: jau pašā sākumā majors sāka bļaut pilnā rīklē, šoreiz pat it kā iespiegdamies; viņš bija zili melns aiz dusmām. Pa logiem mēs varējām redzēt, ka viņš skraida gar ierindu, sienas klāt arestantiem, pratina. Viņa jautājumus, tāpat kā arestantu atbildes, mēs, atrazdamies tālu, nevarējām dzirdēt. Tik vien saklausījām, ka viņš spiegdams kliedza:

—   Dumpinieki! Caur stroju… Musinātāji! Tu esi kūdītājs! Tu esi kūdītājs! — viņš bļāva uz kādu.

Atbilde nebija dzirdama. Bet pēc brīža ieraudzījām, ka arestants iziet no ierindas un dodas uz sardzes māju. Vēl pēc brīža viņam sekoja otrs, pēc tam trešais.

—   Visus nodošu tiesai! Es jums gan! Kas tur atrodas virtuvē? — viņš iespiedzās, ieraudzījis mūs vaļējos lodziņos. — Visus šurp! Dzīt viņus tūliņ šurp!

Skrīveris Djatlovs atnāca pie mums uz virtuvi. Virtuvē viņam pateica, ka pretenzijas nav. Skrīveris nekavējoties atgriezās un ziņoja majoram.

—    Ak nav! — majors noteica, acīm redzami iepriecināts, tāpēc kliegdams diyus toņus zemāk. — Vienalga, visus šurp!

Mēs izgājām. Jutu, ka mums it kā kauns iet ārā. Un visi gāja, galvu nokāruši.

—    Ā, Prokofjevs! Jolkins ari. Tas esi tu, Almazov… Stājieties, stājieties šeit visi kopā, — majors mums sacīja tādā kā steidzinātā, bet maigā balsī, laipni uz mums skatīdamies. — M-ki, arī tu esi te… Nu tad pieraksti, Djatlov! Tūliņ pieraksti atsevišķi visus tos, kas ir apmierināti, un atsevišķi tos, kas nav apmierināti — visus bez izņēmuma, un papīru nodod man. Es jūs visus ieteikšu… nodot tiesai! Es jums gan, blēži tādi!

Papīrs iedarbojās.

—    Mēs esam apmierināti! — pēkšņi no neapmierināto vidus iesaucās kāda drūma balss, tomēr ne visai droši.

—   Ak apmierināti! Kas ir apmierināts? Kas apmierināts, tas lai pānāk uz priekšu.

—    Apmierināti, apmierināti! — iesaucās vēl dažas balsis.

—    Apmierināti! Tātad jūs musināja. Tātad bija kūdītāji, dumpinieki! Jo sliktāk viņiem!

—    Ak kungs, kas te notiek! — pūlī atskanēja kāda balss.

—    Kurš, kurš to teica, kurš? — ierēcās majors, mezdamies uz to pusi, no kurienes bija atskanējusi balss. — Vai tu, Rastorgujev, to teici? Uz sardzes māju!

Rastorgujevs, izblīdis liela auguma jauns puisis, izgāja no ierindas un lēnām devās uz sardzes māju. Rastorgujevs nebija neko teicis, bet, tā kā uz viņu tika norādīts, pretī nerunāja.

—    Labumā dzīvodami, esat izlaidušies! — majors iebrēcās viņam nopakaļ. — Skat, kas par resnu mūli, triju dienu laikā ne…! Es jūs visus dabūšu rokā! Panāciet uz priekšu, apmierinātie!

—    Esam apmierināti, jūsu augstlabdzimtība! — drūmi atskanēja vairāki desmiti balsu, pārējie stūrgalvīgi klusēja. Bet majoram to tikai vajadzēja. Viņam pašam, acīm redzot, bija izdevīgi ātrāk izbeigt šo lietu, kaut kā nokārtot to miera ceļā.

—   A, tagad visi apmierināti! — viņš steigdamies noteica. — Es jau to redzēju… zināju. Vainīgi kūdītāji! Starp jums, acīm redzot, ir kūdītāji! — viņš turpināja, pievērsdamies Djatlovam. — Tas jānoskaidro pamatīgāk. Bet tagad… tagad laiks iet uz darbu. Dodiet bungu signālu!

Majors pats piedalījās izvadē. Arestanti klusēdami un sadrūvējušies gāja uz darba vietām, būdami apmierināti jau ar to vien, ka drīzāk tiek prom no acīm. Tomēr pēc izvades majors nekavējoties iegriezās sardzes mājā un «kūdītājiem» uzlika sodus, gan ne visai bargus. Viņš pat steidzās. Viens no arestantiem, vēlāk tika stāstīts, lūdzis piedošanu, un majors tūliņ piedevis. Bija redzams, ka majors savā ziņā jūtas nelādzīgi un pat varbūt nobijies. Lai būtu kā būdams, pretenzija ir kutelīga lieta, un, lai gan arestantu sūdzību patiesībā nevarēja saukt par pretenziju, tāpēc ka to izteica nevis augstākai priekšniecībai, bet pašam majoram, tomēr bija neērti, nelādzīgi. Sevišķi nepatika tas, ka bija cēlušies kājās itin visi. Vajadzēja, lai tur vai kas, notušēt notikumu. «Kūdītājus» drīz vien atbrīvoja. Jau nākamajā dienā ēdiens tika uzlabots, lai gan ne uz ilgu laiku. Majors pirmajās dienās biežāk sāka apciemot cietumu un biežāk atrada nekārtības. Mūsu unteroficieris staigāja noraizējies un no sliedēm izsists, it kā vēl nebūtu attapies no pārsteiguma. Arestanti ilgi pēc tam nevarēja nomierināties, bet vairs neuztraucās tā kā agrāk un bija klusi, domīgi un apmulsuši. Daži pat staigāja, galvu nokāruši. Citi pikti, ar īgnumu atcerējās šo notikumu. Daudzi niknā un skaļā balsī zobojās paši par sevi, it kā sodīdami par pretenziju.

—   Te nu bija, še tev piga! — kāds noteica.

—          Nespļauj bļodā, no kuras pašam būs jāstrebj! — piebilst otrs.

—          Kur ir tā pelīte, kas runcim zvaniņu pakārs kaklā? — aizrāda trešais.

—          Mūsējos var pārliecināt tikai ar mietu — tas jau sen zināms. Labi vēl, ka visus nenopēra.

—          Bet tu savu gudrību noglabā dziļāk, tā būs drošāk! — nikni pamet kāds cits.

—    Ko nu māci citus, mācītājs!

—   Protams, mācu.

—    Kur tu tāds esi radies?

—    Es vēl pagaidām esmu cilvēks, bet tu?

—    Tu esi īsts suņaste!

—    Pats tu tāds esi.

—          Nu, nu, gana rieties! — no visām pusēm apsauc strīdniekus.

Tajā pašā vakarā, tas ir, pretenzijas dienā, atgriezies no darba, es aiz kazarmām sastapu Petrovu. Viņš mani bija jau meklējis. Pienācis klāt, Petrovs kaut ko nomurmināja, kas izklausījās pēc diviem trim nenoteiktiem izsaucieniem, bet drīz vien izklaidīgi apklusa un mehāniski sāka soļot man līdzās. Viss šodien notikušais vēl sāpīgi spieda manu sirdi, un es cerēju, ka Petrovs man šo to izskaidros.

—          Sakiet, Petrov, — es viņam jautāju, — vai jūsējie uz mani nedusmojas?

—    Kas dusmojas? — viņš iejautājās it kā pamodies.

—    Arestanti uz mums… uz muižniekiem?

—    Par ko lai viņi uz jums dusmotos?

—   Nu, par to, ka mēs nenostājāmies ierindā pretenzijas izteikšanai.

—   Kāpēc lai jūs būtu izteikuši pretenziju? — viņš jautāja, it kā cenzdamies mani saprast. — Jūs taču ēdat savu.

—   Ak tu kungs! Ir taču arī starp jūsējiem tādi, kas ēd savu, bet viņi tomēr gāja ārā. Nu, arī mums vajadzēja iet… aiz biedriskuma.

—    Kas… kas nu jūs mums par biedru? — viņš neizpratnē ievaicājās.

Es žigli paskatījos uz Petrovu: viņš galīgi nesaprata mani, nesaprata, ko gribu panākt. Toties es viņu šai brīdī sapratu pilnīgi. Pirmo reizi es tagad galīgi atjēdzu vienu domu, kas jau sen manī bija neskaidri rosījusies un mani vajājusi, un es pēkšņi atģidu to, ko līdz šim biju tikai miglaini no jautis. Es sapratu, ka mani nekad nepieņems par biedru, kaut arī es būtu visīstākais arestants, kaut vai uz mūžīgiem laikiem, kaut vai no īpašās nodaļas. Bet sevišķi man tobrīd iespiedās atmiņā Petrova izturēšanās. Viņa jautājumā «Kas nu jūs mums par biedru?» skanēja gluži neviltota naivitāte, vientiesīga neizpratne. Es domāju: vai tik šajos vārdos neslēpjas kāda ironija, dusmas, zobgalība? Nepavisam. Gluži vienkārši — neesmu biedrs, un tas ir viss. Ej tu savu ceļu, mēs — savu, tev ir savas darīšanas, mums — savas.

Un tiešām — es toreiz domāju, ka pēc pretenzijas arestanti mūs vai apēdīs, ka nebūs vairs gaisa. Nepavisam arī ne: nedzirdējām ne mazākā pārmetuma, pat ne jausmas no kaut kāda pārmetuma, un pēc tam mūs nemaz nenīda vairāk kā agrāk. Viņi tikai katrā izdevīgā gadījumā mazliet krimta mūs, tāpat kā bija krimtuši iepriekš, un vairāk nekā. Arestanti gan nepavisam nedusmojās arī uz tiem, kas nebija gribējuši izteikt pretenziju un palika virtuvē, tāpat arī uz tiem, kuri pirmie bija saukuši, ka ir ar visu apmierināti. To pat neviens vairs nepieminēja. Šo apstākli es nu nekādi nevarēju saprast

VIII Biedri

Es, protams, vairāk ilgojos pēc savējiem, tas ir, pēc «muižniekiem», sevišķi pirmajā laikā. Taču no trim bijušajiem krievu muižniekiem, kas atradās mūsu cietumā (Akims Akimičs, spiegs A-vs un tasr kuru uzskatīja par tēva slepkavu), es pazinos un runāju vienīgi ar Akimu Akimiču. Jāatzīstas, pievērsos Akimam Akimičam, tā sakot, uiz izmisuma — vissmagākās grūtsirdības laikā, kad vairs ne pie viena cita, izņemot viņu, griezties nebija iespējams. Iepriekšējā nodaļā es pamēģināju sašķirot visus mūsu arestantus kategorijās, bet tagad, atceroties Akimu Akimiču, domāju, ka var pievienot vēl vienu kategoriju. Tiesa, šai kategorijā ietilpa viņš viens pats. Tā ir pilnīgi vienaldzīgo katordznieku kategorija. Pilnīgi vienaldzīgu, tas ir, tādu, kuriem būtu bijis viss viens, vai dzīvot brīvībā vai katorgā, mums, protams, nebija un nevarēja būt, tomēr Akims Akimičs laikam būs bijis izņēmums. Viņš pat bija iekārtojies cietumā tā, it kā taisītos tur nodzīvot mūžu: viss ap viņu, sākot ar matraci, spilveniem, traukiem, bija novietots ļoti stingri, stabili, uz ilgu laiku. Nekam, ko viņš darīja, nepiemita pārejošs, pagaidu raksturs. Cietumā Akimam Akimičam vajadzēja pavadīt vēl daudz gadu, bet diez vai viņš kaut jel kādreiz bija padomājis par iziešanu brīvībā. Un, ja viņš arī bija samierinājies ar īstenību, tad, protams, ne no sirds, bet varbūt vienīgi subordinācijas pēc, kas gan viņam nozīmēja vienu un to pašu. Akims Akimičs bija labsirdīgs cilvēks un sākumā pat palīdzēja man ar padomiem un šādiem tādiem pakalpojumiem, taču, atzīstos, dažreiz viņš, it īpaši pirmajā laikā, neviļus iedvesa man neizsakāmas skumjas, kas vēl vairāk pastiprināja manu jau tā grūtsirdīgo noskaņojumu. Bet es tieši aiz grūtsirdības sāku ar viņu runāties. Alku dzirdēt kaut jel kādu dzīva cilvēka vārdu, kaut žultainu, kaut nepacietīgu, kaut dusmu pilnu; gribējās kaut vai kopīgi pasūroties par mūsu likteni, bet viņš klusē, līmē savus lukturīšus vai stāsta par to, kāda skate viņiem notikusi tādā un tādā gadā un kas bijis divīzijas komandieris, un kāds bijis viņa vārds un tēvavārds, un vai bijis ar skati apmierināts vai ne, un kā priekšējām līnijām pārmainīti signāli, utt. Un to visu viņš izteica tik vienmērīgā, tik nosvērtā balsī, ka tas atgādināja ūdens pilēšanu. Viņš pat gandrīz nekad nesajūsminājās, stāstīdams man, ka par piedalīšanos kādā operācijā ticis apbalvots ar «Svēto Annu» pie zobena. Vienīgi balss tobrīd kļuva it kā neparasti svinīga un nopietna; izrunādams «Svēto Annu», viņš mazliet pazemināja balsi pat līdz tādai kā noslēpumainībai un pēc tam uz īsu mirkli kļuva sevišķi nerunīgs un solīds… Šajā pirmajā gadā man gadījās tādi muļķīgi brīži, kad es (un vienmēr pēkšņi) sāku nez kāpēc gandrīz vai ienīst Akimu Akimiču un klusībā nolādēju likteni par to, ka tas bija novietojis mūs uz nārām galvu pret galvu. Parasti pēc stundas es jau sev to pārmetu. Taču tā tas bija tikai pirmajā gadā. Vēlāk es pilnīgi samierinājos ar Akimu Akimiču un kaunējos no savām agrākajām muļķībām. Turpretī ārēji mēs, cik atceros, nekad savas domstarpības neizrādījām.

Neskaitot šos trīs krievus, manā laikā mūsu cietumā tika ievesti vēl astoņi citi muižnieki. Ar dažiem es nodibināju — un pat labprāt — diezgan draudzīgas attiecības, taču ne ar visiem. Labākie no tiem bija, jāsaka, tādi kā slimīgi iedomīgi un augstākā mērā neiecietīgi. Ar diviem es vēlāk gluži vienkārši vairs nerunāju. No viņiem izglītoti bija tikai trīs: B-skis, M-kis un vecais Ž-skis, kas kādreiz kaut kur bijis matemātikas profesors, labsirdīgs, lādzīgs sirmgalvis, liels savādnieks un, lai gan izglītots, tomēr likās ļoti aprobežots cilvēks. Pavisam citādi bija M-kis un B-skis. Ar M-ki es satuvinājos kopš pirmās iepazīšanās reizes, nekad nestrīdējos, cienīju viņu, bet iemīlēt, pieķerties viņam nekad nevarēju. Tas bija saniknots cilvēks, kas nevienam neuzticējās, tomēr apbrīnojami prata savaldīties. Šī viņa pārāk lielā māka man tad arī nepatika: tā vien šķita, ka viņš nekad un nevienam neatklās visu savu sirdi. Var arī būt, ka es kļūdos. Tam bija stiprs un visai augstsirdīgs raksturs. Viņa ārkārtīgā, pat mazliet jezuītiskā veiklība un uzmanība attiecībās ar cilvēkiem liecināja par apslēptu, dziļu skepticismu. Un tomēr viņa dvēsele cieta tieši no šīs divdabības: skepticisma un dziļas, ne ar ko nesatricināmas ticības dažiem saviem uzskatiem un cerībām. Taču, izrādīdams tik lielu veiklību saskarē ar cilvēkiem, viņš bija nesamierināms ienaidnieks ar B-ski un viņa draugu T-ski. B-skis bija slims cilvēks ar zināmu sliecību uz diloni, ātri sakaitināms un nervozs, bet patiesībā ļoti labsirdīgs un pat augstsirdīgs. Viņa ātrā daba reizēm izpaudās neparastā neiecietībā un untumos. Es nevarēju ar tādu raksturu sadzīvot un vēlāk pārtraucu attiecības ar B-ski, tomēr nekad nepārstāju viņu mīlēt. Bet, kaut arī ar M-ki es nestrīdējos, taču nekad viņu nemīlēju. Tātad iznāca, ka, pārtraucot attiecības ar B-ski, man nekavējoties vajadzēja pārtraukt attiecības arī ar T-ski, to pašu jauno cilvēku, kuru es pieminēju iepriekšējā nodaļā, stāstīdams par mūsu pretenziju. Es to ļoti nožēloju. T-skis bija labsirdīgs, vīrišķīgs, vārdu sakot, jauks jauns cilvēks, lai gan neizglītots. Visa nelaime bija tā, ka viņš tik ļoti mīlēja un cienīja B-ski, juta pret to tik lielu bijāšanu, ka visus, kas bija kaut vai mazliet citādās domās nekā B-skis, tūliņ uzskatīja bezmaz par saviem ienaidniekiem. Viņš arī ar M-ki laikam pārtrauca attiecības B-ska dēļ, lai gan, likās, ilgi valdījās. Viņi visi tomēr bija morālā ziņā slimi, žultaini, ātri sakaitināmi, aizdomu pilni. Tas ir saprotams — viņiem bija ļoti grūti, daudz grūtāk nekā mums. Viņi atradās tālu no savas dzimtenes. Daži bija atsūtīti uz ilgiem termiņiem, uz desmit, divpadsmit gadiem, un, galvenais, viņi ar dziļu aizspriedumu noraudzījās uz visiem apkārtējiem, redzēja katordzniekos vienīgi zvērīgumu un nespēja, pat negribēja saskatīt viņos nevienas labas īpašības, nekā cilvēciska, un arī tas bija ļoti labi saprotams — šādu aplamu uzskatu viņos bija radījusi apstākļu vara, liktenis. Skaidrs, ka cietumā ilgas smacēja viņus vai nost. Pret čerkesiem, tatāriem, Isaju Fomiču viņi izturējās pieklājīgi un laipni, bet ar riebumu vairījās no visiem pārējiem katordzniekiem. Vienīgi Starodubjes vecticībnieks iemantoja viņu patiesu cieņu. Raksturīgi, ka neviens katordznieks visā tajā laikā, ko es sabiju cietumā, nenopēla ne viņu izcelšanos, ne ticību, ne uzskatus, kā tas gadās mūsu vienkāršās tautas attiecībās ar ārzemniekiem, galvenokārt vāciešiem, lai gan arī ļoti reti. Par vāciešiem parasti mēdz tikai smieties; vācietis vienkāršās krievu tautas acīs ir kaut kas gaužām komisks. Turpretī pret mūsu cietuma cittautiešiem katordznieki izturējās pat ar cieņu, kas bija daudz lielāka nekā pret mums, un itin nemaz neaiztika viņus. Bet tie, liekas, nekad negribēja to redzēt un ņemt vērā. Es ieminējos par T-ski. Kad viņi vesti no pirmās nometinājuma vietas uz mūsu cietoksni, T-skis gandrīz vai visu ceļu nesis B-ski uz rokām, jo tas vājās veselības un vārgā organisma dēļ gandrīz no pusetapa pagura. Pirms tam viņi bija nosūtīti uz U-gorsku. Tur, kā paši stāstīja, viņiem esot bijis labi, tas ir, daudz labāk nekā mūsu cietoksnī. Bet viņi pasākuši kaut kādu gluži nevainīgu sarakstīšanos ar izsūtītajiem no citas pilsētas, tādēļ ticis atzīts par vajadzīgu pārvietot viņus trīs uz mūsu cietoksni, lai būtu augstākajai priekšniecībai vairāk acīs. Trešais viņu biedrs bija Ž-skis. Pirms pārējo ierašanās M-kis cietumā nika viens pats. Kā gan viņš droši vien skuma savā pirmā izsūtījuma gadā!

Šis Ž-skis bija tas pats sirmgalvis, kurš vienmēr lūdza dievu un kuru es jau esmu pieminējis. Visi mūsu politiskie noziedznieki bija jauni, daži pat ļoti jauni, vienīgi Ž-skim jau vairāk nekā piecdesmit gadu. Tas bija, protams, godīgs, bet mazliet dīvains cilvēks. Ž-ska biedri B-skis un T-skis viņu neieredzēja, pat nerunāja ar viņu, izteikdamies, ka vecais esot stūrgalvīgs un kašķīgs. Nezinu, cik viņiem šajā ziņā bija taisnības. Cietumā, tāpat kā visās tādās vietās, kur cilvēki sapulcējas vienkop nevis aiz brīvas gribas, bet varas spiesti, manuprāt, drīzāk var sastrīdēties un pat ienīst cits citu nekā brīvībā. To veicina daudzi apstākļi. Ž-skis, jāatzīst, tiešām bija diezgan truls un varbūt nepatīkams cilvēks. Arī visi pārējie Ž-ska biedri ar viņu nesatika. Lai gan es ar Ž-ski nekad netiku strīdējies, tomēr arī sevišķi tuvas attiecības man ar viņu nebija. Savu priekšmetu — matemātiku Ž-skis laikam zināja. Atceros, viņš man visu laiku pūlējās savā puskrievu valodā izskaidrot kaut kādu īpašu, viņa paša izgudrotu astronomisku sistēmu. Man stāstīja, ka viņš to kādreiz esot nodrukājis, bet zinātnieku pasaulē par viņu tikai pasmējusies. Man šķiet, Ž-skis bija mazliet prātā jucis. Augām dienām viņš, ceļos nometies, lūdza dievu, ar ko iemantoja visu katordznieku cieņu un saglabāja to līdz pat nāvei. Viņš nomira pēc smagas slimības mūsu hospitālī manu acu priekšā. Katordznieku cieņu viņš gan bija iemantojis kopš paša pirmā soļa cietumā pēc saskriešanās ar mūsu majoru. Pa ceļam no U-gorskas līdz mūsu cietoksnim viņi netika skūti un bija apauguši ar bārdu, tā ka tad, kad viņus pieveda klāt placmajoram, tas sāka ārdīties kā traks aiz dusmām par tādu subordinācijas pārkāpšanu, lai gan viņi šajā ziņā nemaz nebija vainīgi.

—     Kādi tie izskatās! — majors iebļāvās. — īsti klaidoņi, laupītāji!

Ž-skis, kas toreiz vēl vāji saprata krieviski un domāja, ka majors jautā, kas viņi tādi ir — klaidoņi vai laupītāji, atbildēja:

—    Mēs esam politiskie noziedznieki, nevis klaidoņi

—     Ka-a-s? Tu man būsi rupjš? Rupjš? — majors ierēcās — Uz sardzes māju! Simt rīkšu tūliņ, uz vietas!

Veco sodīja. Viņš, ne vārda nebildis, nogūlās zemē, īekodās ar zobiem rokā un izcieta sodu bez neviena kliedziena un vaida, pat nepakustēdamies. B-skis un T-skis pa to laiku ienāca cietumā, kur viņus jau pie vārtiem gaidīja M-kis un tūliņ krita biedriem ap kaklu, lai gan pirms tam nekad nebija tos redzējis. Uztraukušies par to, kā majors sagaidījis jaunpienācējus, abi pavēstīja M-kim visu par Ž-ski. Atceros, kā to man atstāstīja M-kis. «Es nezināju, kur dēties,» viņš sacīja. «Neaptvēru, kas ar mani notiek, mani kratīja drebuļi. Es gaidīju Ž-ski pie vārtiem. Viņam vajadzēja nākt tieši no sardzes mājas kur lika izpildīts sods. Pēkšņi atvērās vārtiņi: Ž-skis nodurtām acīm, bālu seju un bālām, trīcošām lūpām izgāja pa vidu katordzniekiem, kas, jau uzzinājuši, ka soda muižnieku, bija sapulcējušies pagalmā. Ž-skis iegāja kazaimā, apstājās pie savas vietas un, ne vārda neteikdams, nometās ceļos un sāka lūgt dievu. Katordznieki bija pārsteigti un pat aizkustināti. «Ieraudzījis šo veco vīru,» stāstīja M-kis, «sirmgalvi, kas savā dzimtenē bija atstājis sievu un bērnus, ieraudzījis viņu pēc kauna pilnā soda izciešanas ceļos nometušos lūdzam dievu, es aizdrāzos aiz kazarmām un veselas divas stundas biju kā prātu zaudējis aiz dusmām…» Kopš tā laika katordznieki sāka cienīt Ž-ski un vienmēr izturējās pret viņu ļoti pieklājīgi. Arestantiem sevišķi patika, ka viņš pēršanas laikā nebija kliedzis.

Jāsaka tomēr visa patiesība: pēc šā piemēra nepavisam nevar spriest par to, kā priekšniecība Sibīrijā izturas pret izsūtītajiem muižniekiem, lai šie izsūtītie būtu kas būdami — krievi vai poļi. Šis piemērs tikai rāda, ka var uzkulties virsū kādam dulburim, un, protams, ja šis dulburis kaut kur būs patstāvīgs vecākais komandieris un sevišķi neieredzēs kādu izsūtīto, tā liktenis var kļūt gaužām bēdīgs. Taču katrā ziņā jāatzīst, ka Sibīrijas visaugstākā priekšniecība, no kuras atkarīgs visu pārējo komandieru tonis un noskaņojums, pret izsūtītajiem muižniekiem izturas ļoti sapratīgi un dažos gadījumos cenšas viņus pat pasaudzēt, salīdzinot ar pārējiem katordzniekiem, kas nākuši no vienkāršās tautas. Iemesli ir saprotami: šie augstākie priekšnieki, pirmkārt, paši ir muižnieki; otrkārt, gadījies jau agrāk, ka daži muižnieki neļauj sevi pērt un metas virsū soda izpildītājiem, tāpēc notikušas šausmu lietas; treškārt — un, manuprāt, tas ir galvenais — jau sen, vēl pirms kādiem trīsdesmit pieciem gadiem, Sibīrijā pēkšņi, uzreiz bija saradies liels skaits izsūtīto muižnieku, un šie izsūtītie trīsdesmit gadu laikā bija pratuši tā sevi nostādīt un iedvest pret sevi tādu cieņu visā Sibīrijā, ka priekšniecība manā laikā jau pēc senas, tradicionālas paražas neviļus sprieda par zināmas kategorijas muižniekiem noziedzniekiem citādi nekā par visiem pārējiem izsūtītajiem. Sekojot augstākajai priekšniecībai, tāpat pierada spriest arī zemākie komandieri, protams, aizgūstot šo uzskatu un toni no augšas, paklausot, pakļaujoties tam. Taču daudzi no šiem zemākajiem komandieriem sprieda aprobežoti, klusībā kritizēja augstākās priekšniecības rīkojumus un būtu bijuši ļoti, ļoti priecīgi, ja viņiem dotu brīvību rīkoties pēc sava prāta. To nu gluži viņiem neatļāva. Man ir pamats tā domāt — un, lūk, kāpēc. Otrās kategorijas katorga, kur atrados es, kurā ietilpa arestanti dzimtcilvēki un kuru pārzināja militārpersonas, bija nesalīdzināmi smagāka par pārējām divām kategorijām, tas ir, par trešo (rūpnīcās strādājošo) un pirmo (raktuvēs strādājošo) kategoriju. Tā bija smagāka ne vien muižniekiem, bet visiem arestantiem tieši tāpēc, ka šīs kategorijas priekšniecība un organizācija bija viscaur militāra, kā Krievijas arestantu rotās. Militārā priekšniecība ir bargāka, režīms stingrāks, arestanti vienmēr važās iekalti, vienmēr konvoja apsardzībā, vienmēr aiz atslēgas, bet tā tas gluži nav pārējās divās kategorijās. Tā, mazākais, runāja mūsu arestanti, bet viņu vidū bija labi apstākļu pazinēji. Viņi visi ar prieku būtu gājuši uz pirmo kategoriju, ko likums atzina par vissmagāko, un pat daudzreiz pēc tās ilgojās. Turpretī par Krievijas arestantu rotām visi mūsējie, kas tur bijuši, runāja ar šausmām un apgalvoja, ka visā Krievijā nav smagāku soda vietu par arestantu rotām cietokšņos un ka Sibīrija esot paradīze salīdzinājumā ar turienes dzīvi. Tātad, ja jau, pastāvot tik stingram režīmam kā mūsu cietumā, kur noteicēji bija militārie priekšnieki un kas atradās paša ģenerālgubernatora acu priekšā, un, beidzot, ņemot vērā tādus gadījumus (kādi dažreiz esot bijuši), ka dažas ar cietumu tieši nesaistītas, tomēr oficiozas personas aiz naida vai pārāk lielas centības ir ar mieru slepus ziņot, kur pienākas, ka tādi un tādi ne visai uzticami komandieri piešķir privilēģijas tādas un tādas kategorijas noziedzniekiem, — ja jau tādā vietā, es saku, par noziedzniekiem muižniekiem sprieda mazliet citādi nekā par pārējiem katordzniekiem, tad jo brīvāki uzskati par muižniekiem valdīja pirmās un trešās kategorijas katorgā. Tātad, manuprāt, pēc tās vietas, kur atrados es, varu šai ziņā spriest ari par visu Sibīriju. Runas un nostāsti, kas šai jautājumā nonāca līdz manām ausīm no pirmās un trešās kategorajas katordzniekiem, apstiprināja manu spriedumu. Tiešām, pret mums, muižniekiem, mūsu cietuma priekšniecība izturējās uzmanīgāk un piesardzīgāk. Darba un režīma ziņā mums nebija itin nekādu priekšrocību — tie paši darbi, tās pašas važas, tās pašas atslēgas, vārdu sakot, tas pats, kas pārējiem arestantiem. Un arī atvieglot neko nebija iespējams. Es zinu, ka šai pilsētā tajos nesenajos sen pagājušajos laikos bija tik daudz ziņu pienesēju, tik daudz intrigu, tik daudz cilvēku, kas cits citam raka bedri, ka priekšniecība pamatoti baidījās no denunciācijām. Un kas gan tajos laikos varēja būt briesmīgāks par slepenu sūdzību, ka zināmas kategorijas noziedzniekiem tiek piešķirtas privilēģijas! Tātad visi baidījās, un mēs dzīvojām vienādos apstākļos ar citiem katordzniekiem, taču miesas sodu piespriešanā pastāvēja zināmi izņēmumi. Tiesa, mēs būtu ar vislielāko prieku nopērti, ja vien būtu to pelnījuši, tas ir, ja būtu izdarījuši kādu pārkāpumu. To prasīja dienesta pienākums, vienlīdzība miesas sodu piespriešanas jautājumā. Bet tāpat vien, par neko, vieglprātīgi mēs tomēr nebūtu pērti, turpretī ar vienkāršiem arestantiem tādi vieglprātīgas izturēšanās gadījumi, protams, bija, un tā rīkojās sevišķi daži subalterni komandieri un tie priekšnieki, kuriem dikti patika katrā izdevīgā gadījumā parādīt savu varu. Līdz mūsu ausīm nonāca vēsts, ka, dabūjis zināt notikumu ar veco Ž-ski, komandants bijis ļoti sašutis par majora rīcību un aizrādījis viņam, lai turpmāk pievaldot nagus. Tā man stāstīja visi. Zinājām arī, ka pats ģenerālgubernators, kas mūsu majoram uzticējies un pa daļai mīlējis viņu kā izpildītāju un cilvēku ar zināmām spējām, dabūjis zināt šo notikumu, arī pārmetis majoram. Un mūsu majors to bija licis aiz auss. Lai kā, piemēram, viņam gribējās tikt klāt M-kim, kuru viņš ienīda A-va pienesto ziņu dēļ, tomēr nekādi nevarēja viņu nopērt, kaut gan meklēt meklēja ieganstu, vajāja viņu un visādi mēģināja piesieties. Par notikumu ar Ž-ski drīz vien uzzināja visa pilsēta, un sabiedrības doma bija pret majoru; daudzi viņam to pārmeta, tādēļ majoram dažreiz gadījās pat nepatikšanas. Tagad atceros arī savu pirmo tikšanos ar placmajoru. Mūs, tas ir, mani un kādu citu izsūtīto muižnieku, ar kuru kopā mēs devāmies katorgā, jau Toboļskā bija nobiedējuši nostāsti par šā cilvēka nepatīkamo raksturu. Vecie, uz divdesmit pieciem gadiem izsūtītie muižnieki, kas tur tolaik atradās, uzņēma mūs ar dziļām simpātijām un uzturēja ar mums sakarus visu laiku, kamēr sēdējām pārsūtīšanas cietumā, brīdināja mūs no nākamā cietuma priekšnieka un solījās ar pazīstamu cilvēku starpniecību darīt visu, kas vien iespējams, lai pasargātu mūs no vajāšanām. Tiešām — trīs ģenerālgubernatora meitas, kas bija atbraukušas no Krievijas un tolaik ciemojās pie tēva, bija saņēmušas no viņiem vēstules un laikam aizlikušas kādu vārdu par mums. Bet ko ģenerālgubernators varēja darīt? Viņš esot tikai pateicis majoram, lai turpmāk ir mazliet apdomīgāks. Pēc pulksten diviem dienā mēs, proti, es un mans biedrs, ieradāmies šajā pilsētā, un konvojnieki mūs aizveda tieši pie mūsu pavēlnieka. Gaidīdami viņu, stāvējām priekšnamā. Pa to laiku bija jau aizsūtīts pakaļ cietuma unteroficierim. Tiklīdz ieradās viņš, ienāca arī placmajors. Viņa zilgansārtā, piņņainā un niknā seja atstāja uz mums visai nomācošu iespaidu — it kā ļauns zirneklis mestos virsū nabaga mušai, kas sapinusies viņa tīklā.

—    Kā tevi sauc? — majors jautāja manam biedram. Viņš runāja ātri, asi, aprauti un, acīm redzot, gribēja iedvest mums bijību.

Tā un tā.

—   Tevi? — viņš turpināja, pagriezies pret mani un pavērsis uz mani savas brilles.

Tā un tā.

—    Unteroficieri! Tūliņ aizvest viņus uz cietumu, sardzes mājā noskūt kā civilistiem nekavējoties pusi galvas. Važas pārkait jau rīt. Kas tie par šineļiem? Kur dabūjāt? — viņš pēkšņi iejautājās, pievērsis uzmanību pelēkajiem paltrakiem ar dzelteniem apļiem uz muguras, kuri mums bija izsniegti Toboļskā un kuros mēs stājāmies viņa gaišo acu priekšā. — Tā ir jauna forma! Tā droši vien ir kaut kāda jauna forma … Vēl tikai tiek projektēta … Pēterburgā… — viņš sacīja, pēc kārtas griezdams mūs riņķī. — Vai viņiem līdzi nav nekā? — majors piepeši noprasīja mūsu konvoja žandarmam.

—    Pašu apģērbs ir, jūsu augstlabdzimtība, — atbildēja žandarms, it kā pēkšņi izstiepdamies un pat notrīcēdams.

Majoru visi pazina, visi par viņu bija dzirdējuši, visiem viņš iedvesa bailes.

— Visu atņemt. Atdot vienīgi veļu un arī tikai balto, bet krāsaino, ja tāda būtu, atņemt. Visu pārējo pārdot ūtrupē. Naudu iegrāmatot ienākumos. Arestantam nav privātīpašuma, — viņš turpināja, bargi paskatījies uz mums. — Pielūkojiet, uzvedieties, kā pienākas! Lai es nedzirdētu neviena slikta vārda! Citādi … mie-sas sods! Par mazāko pārkāpumu — r-r-rīkstes! …

Pēc šādas uzņemšanas es visu to vakaru, nebūdams vēl pieradis, jutos bezmaz slims. Iespaidu vēl pastiprināja arī tas, ko es ieraudzīju kazarmā, bet par savu ienākšanu cietumā esmu jau stāstījis.

Es nupat pieminēju, ka mums nepiešķīra un nedrīkstēja piešķirt priekšrocības, nekādus darba atvieglojumus salīdzinājumā ar pārējiem arestantiem. Taču vienu reizi tomēr to mēģināja darīt: mēs ar B-ski veselus trīs mēnešus gājām uz inženierkanceleju un strādājām tur par skrīveriem. Bet tas tika darīts tā, ka ne čiku, ne grabu, un izkārtotājs bija inženierpriekšnieks. Tas ir, varbūt visi pārējie, kam vajadzēja zināt, to zināja, bet izlikās nezinām. Tas notika vēl tanī laikā, kad komandas priekšnieks bija G-kovs. Apakšpulkvedis G-kovs pie mums nokrita kā no debesīm, sabija ļoti neilgu laiku — ja nemaldos, ne vairāk par pusgadu, pat varbūt vēl mazāk, — un aizbrauca uz Krieviju, atstājis uz visiem arestantiem neparastu iespaidu. Arestanti viņu ne tikai mīlēja, pat dievināja, ja vien te varētu lietot šo vārdu. Kā G-kovs to panāca, nezinu, bet arestantu sirdis viņš iekaroja kopš pirmās reizes. «Tēvs, īsts tēvs! Labāks par tēvu!» arestanti nevarēja vien beigt slavēt G-kovu visā tajā laikā, kamēr viņš vadīja inženierdaļu. Uzdzīvotājs gan viņš, liekas, bija briesmīgs. Neliela auguma, ar izaicinošu, pašpārliecinātu skatienu. Taču pret arestantiem izturējās laipni, gandrīz vai maigi un patiesi, vārda tiešā nozīmē — mīlēja tos kā tēvs. Kāpēc G-kovs tā mīlēja arestantus, nevaru pateikt, bet viņš nebija spējīgs, ieraugot arestantu, nepateikt kādu laipnu, jautru vārdu, nepasmieties kopā ar viņu, nepajokoties, un galvenais — viņa rīcībā nebija itin nekā priekšnieciska, nekā tāda, kur kaut cik izpaustos pārāka cilvēka vai arī tikai priekšnieka laipnība. Tas tik tiešām bija pašu biedrs, pašu cilvēks. Un, lai cik dziļš bija viņa instinktīvais demokrātisms, arestanti ne reizi to ļaunprātīgi neizmantoja un neizturējās pret viņu ne nepieklājīgi, ne familiāri. Gluži otrādi. Tikai arestanta seja atplauka, satiekoties ar komandieri, un, cepuri noņēmis, arestants jau smaidīdams skatījās, kā tas nāk klāt. Bet, kad komandieris sāka runāt, katrs vārds bija tikpat kā uzdāvināts rublis. Ir taču tādi populāri cilvēki. Brašs izskats, stalta, droša gaita. «Ērglis!» par viņu mēdza teikt arestanti. Atvieglot arestantu stāvokli komandieris, protams, nekādi nevarēja. Viņš vadīja vienīgi inženierdarbus, kas arī visu pārējo komandieru vadībā ritēja parastajā, reizi par visām reizēm ar likumu noteiktajā kārtībā. Varbūt, tikai nejauši sastapis arestantus darbā, redzēdams, ka norma ir veikta, neturēja viņus tur bez vajadzības un ļāva iet uz mājām pirms bungu signāla. Bet viņa uzticēšanās arestantiem patika, patika tas, ka komandieris nebija sīkumains un ne uz vienu nedusmojās, ka viņam bija pilnīgi svešas tās apvainojošās manieres, kas dažkārt izpaudās priekšnieku attiecībās ar pakļautajiem. Ja viņš būtu pazaudējis tūkstoš rubļu — manuprāt, vislielākais mūsu zaglis, tos atradis, atdotu viņam. Jā, esmu pārliecināts, ka tā tas būtu noticis. Ar dziļu līdzjūtību arestanti uzņēma ziņu, ka viņu ērglis neganti saplēsies ar ienīsto majoru. Tas noticis jau pirmajā mēnesī pēc G-kova ierašanās. Mūsu majors kādreiz dienējis kopā ar viņu vienā pulkā. Sastapušies pēc ilgas atšķirtības kā draugi un kopā sākuši uzdzīvot. Taču pēkšņi attiecības pārtrūkušas. Abi sastrīdējušies, un G-kovs kļuvis par nāvīgu majora ienaidnieku. Runāja pat, ka toreiz abi esot sakāvušies, kas ar mūsu majoru viegli varēja notikt — viņš bieži kāvās. Kad arestanti to izdzirdēja, viņu priekam nebija robežu. «Kur nu astoņacim ar tādu sadzīvot! Tas ir ērglis, bet mūsējais .. .» — un te parasti tika piebilsts vārdiņš, ko ir neērti drukāt. Pie mums briesmīgi interesējās par to, kurš kuru piekāvis. Ja baumas par kautiņu būtu izrādījušās nepamatotas (kas varbūt tā arī bija), tad. liekas, mūsu arestantiņi to būtu ļoti nožēlojuši. «Nē, droši vien komandieris pieveica,» arestanti runāja. «Viņš ir mazs, bet dūšīgs, un majors, kā runā, bēgdams no viņa, esot palīdis pagultē.» Taču G-kovs drīz vien aizbrauca, un arestantu garastāvoklis atkal sašļuka. Tiesa gan, visi mūsu inženierkomandieri bija labi — manā laikā viņi tika nomainīti trīs vai četras reizes. «Un tomēr pie tāda mēs vairs netiksim,» arestanti runāja. «Tas bija ērglis, ērglis un aizstāvis.» Šis pats G-kovs ļoti ieredzēja mūs, visus muižniekus, un beidzot lika man un B-skim dažreiz iet strādāt uz kanceleju. Taču pēc viņa aizbraukšanas tas tika nokārtots, ievērojot noteikumus. Starp inženieriem bija cilvēki (no tiem it īpaši viens), kas mums stipri simpatizēja. Mēs gājām, pārrakstījām papīrus, pat mūsu rokraksts sāka uzlaboties, kad pēkšņi no augstākās priekšniecības tika saņemta pavēle nekavējoties sūtīt mūs agrākajos darbos, — kāds jau bija paguvis nosūdzēt! Taču labi vien iznāca: kanceleja mums abiem bija sākusi jau stipri apnikt. Vēlāk apmēram divus gadus mēs ar B-ski gandrīz nešķirami gājām vienos un tajos pašos darbos, visbiežāk tomēr uz darbnīcu. Mēs ar viņu tērzējām, runājām par mūsu cerībām, uzskatiem. Tas bija lielisks cilvēks, un viņa spriedumi — dažreiz visai dīvaini, pārsteidzoši. Bieži vien dažiem ļoti gudriem cilvēkiem izveidojas gluži paradoksāli uzskati. Bet šo uzskatu dēļ dzīvē tik daudz ciests, par tiem tik dārgi samaksāts, ka atteikties no savas pārliecības ir pārāk grūti, gandrīz neiespējami. B-skis sāpīgi reaģēja uz katru iebildumu un dzēlīgi man atbildēja. Daudzējādā ziņā viņam varbūt bija vairāk taisnības nekā man, nezinu. Taču beidzot mēs izšķīrāmies, un man tas bija ļoti sāpīgi — mēs jau daudz ko bijām kopīgi pārcietuši.

Turpretī M-kis ar laiku kļuva arvien bēdīgāks un drūmāks. Viņu māca grūtsirdība. Agrāk, manā pirmajā cietumniecības laikā, viņš bija vaļsirdīgāks, viņa dvēsele tomēr atvērās biežāk un plašāk. M-kis jau trešo gadu atradās katorgā, kad es tur ierados. Sākumā viņš par daudz ko interesējās, kas šajos divos gados noticis pasaulē un par ko viņam, cietumā sēdot, nebija ne jausmas. Viņš mani iztaujāja, klausījās, ko stāstīju, uztraucās. Taču ar laiku šīs sajūtas it kā sakoncentrējās viņa sirdī. Ogles pārklājās ar pelniem. Viņa niknums arvien vairāk pieauga. «Je ha'is ces brigands,» viņš man bieži atkārtoja, ar naidu noraudzīdamies uz katordzniekiem, kurus es jau biju paguvis iepazīt tuvāk, un nekādi mani argumenti arestantu labā viņu nepārliecināja. Viņš nesaprata, ko es saku, dažreiz gan izklaidīgi piekrita, bet jau otrā dienā atkal atkārtoja: «Je ha'is ces brigands.» Starp citu, mēs ar viņu bieži runājām franciski, un par to kāds darbu uzraugs, inženieru karaspēka daļas zaldāts Draņišņikovs, nez kāpēc iesauca mūs par feršeliem. M-kis atplauka tikai tad, kad atcerējās savu māti. «Viņa ir veca, slima,» M-kis man stāstīja, «un mīl mani vairāk par visu pasaulē, bet es te pat nezinu, vai viņa dzīva vai ne. Mātei pietika jau ar to vien, ka viņa zināja, kā esmu dzīts caur stroju …» M-kis, nebūdams muižnieks, pirms izsūtīšanas bija izcietis miesas sodu. To atceroties, viņš sakoda zobus un centās skatīties sāņus. Beidzamajā laikā M-kis arvien biežāk sāka staigāt viens pats. Reiz rīta pusē, pēc pulksten vienpadsmitiem, viņu izsauca pie komandanta. Komandants iznāca pretī, jautri smaidīdams.

—    Nu, M-ki, ko tu naktī redzēji sapnī? — komandants jautāja.

«Es sarāvos,» atgriezies pie mums, stāstīja M-kis. «Man it kā ar nazi sirdī iedūra.»

—    Redzēju, ka saņemu vēstuli no mātes, — viņš atbildēja.

—    Kaut kas labāks, labāks! — sacīja komandants. — Tu esi brīvs! Tava māte lūgusi… Viņas lūgums ievērots. Te ir viņas vēstule, bet te — pavēle par tevi. Tūliņ pat iesi ārā no cietuma.

Viņš atgriezās pie mums bāls, vēl nespēdams šo ziņu aptvert. Mēs viņu apsveicām. Viņš spieda mums rokas ar trīcošiem, aukstiem pirkstiem. Arī daudzi citi arestanti apsveica atbrīvoto un priecājās par viņa laimi.

M-kis palika dzīvot nometinājumā mūsu pašu pilsētā. Drīz vien viņam iedeva darbu. Sākumā viņš bieži nāca uz mūsu cietumu un, kad varēja, paziņoja mums dažādus jaunumus. M-ki ļoti interesēja galvenokārt politiskie jautājumi.

No pārējiem četriem, tas ir, neskaitot M-ki, T-ski, B-ski un Ž-ski, divi bija vēl pavisam jauni cilvēki, atsūtīti uz īsiem termiņiem, mazizglītoti, bet godīgi, vienkārši, taisni. Trešais, A-čukovskis, bija pārāk vientiesīgs un ļoti tukšs cilvēks, bet ceturtais, B-ms, jau pusmūža vīrs, atstāja uz mums visiem ļoti sliktu iespaidu. Nezinu, kā viņš bija kļuvis par tādas kategorijas noziedznieku, un arī viņš pats to noliedza. Tas bija rupjš mietpilsonis ar tādām izdarībām un manierēm, kādas ir raksturīgas bodniekam, kurš kļuvis bagāts, apkrāpjot pircējus par kapeikām. Viņš nebija guvis nekādu izglītību un neinteresējās ne par ko, izņemot savu amatu. B-ms bija krāsotājs, bet izcils, lielisks krāsotājs. Drīz vien priekšniecība uzzināja par viņa spējām, un visa pilsēta sāka pieprasīt, lai B-ms krāso sienas un griestus. Divu gadu laikā viņš izkrāsoja gandrīz visus kroņa dzīvokļus. Dzīvokļu īpašnieki maksāja B-mam, un viņš dzīvoja diezgan lepni. Taču vislabākais bija tas, ka uz darbu B-mam līdzi sāka sūtīt arī citus viņa biedrus. No trim, kas pastāvīgi gāja viņam līdzi, divi iemācījās šo amatu, un viens no tiem, T-ževskis, sāka krāsot tikpat labi kā B-ms. Mūsu placmajors, kas arī dzīvoja kroņa mājā, savukārt pieprasīja B-mu un lika izkrāsot visas sienas un griestus. Te nu B-ms gan pacentās: pat ģenerālgubernatoram nebija tik labi izkrāsots. Tā bija vienstāva koka māja, diezgan veca un ārkārtīgi noplukuši no ārienes, turpretī no iekšpuses izkrāsota kā pils, un majors bija sajūsmināts… Viņš rokas vien berzēja un allaž izteicās, ka tagad katrā ziņā precēšoties. «Ja ir tāds dzīvoklis, tad vajag precēties,» viņš ļoti nopietni piebilda. Majors bija arvien vairāk apmierināts ar B-mu un viņa dēļ arī ar pārējiem, kas strādāja kopā ar B-mu. Darbs turpinājās veselu mēnesi. Šā mēneša laikā majors pilnīgi grozīja savus uzskatus par visiem mūsējiem un kļuva pret tiem pat labvēlīgs. Pēdīgi viņš reiz no cietuma izsauca pie sevis Ž-ski.

—    Ž-ski! — majors sacīja. — Es tevi esmu apvainojis. Es tevi nepelnīti nopēru un to apzinos. Es nožēloju savu rīcību. Vai tu to saproti? Es, es, es — nožēloju savu rīcību!

Ž-skis atbildēja, ka saprotot.

—     Vai tu saproti, ka es, es, tavs priekšnieks, esmu atsaucis tevi, lai lūgtu no tevis piedošanu! Vai tu to jūti? Kas tu esi manā priekšā? Tārps, vēl niecīgāks nekā tārps — tu esi arestants. Bet es — majors no dieva žēlastības [23] . majors! vai tu to saproti?

Ž-skis atbildēja, ka saprotot arī to.

—    Nu tad es ar tevi tagad līgstu mieru. Bet vai tu to tā īsti izjūti, vai izjūti pilnā mērā? Vai tu esi spējīgs to saprast un izjust? Padomā vien: es, es majors… utt.

Ž-skis pats man atstāstīja šo sarunu. Tātad bija, tomēr bija arī šim vienmēr piedzērušajam, aplamajam un haotiskajam cilvēkam cilvēciskas jūtas. Paturot vērā viņa domāšanas veidu un attīstības līmeni, tādu rīcību varēja uzskatīt bezmaz par augstsirdīgu. Var gan būt, ka to lielā mērā veicināja tas apstāklis, ka viņš allaž bija piedzēries.

Majora sapnis nepiepildījās — viņš neapprecējās, lai gan bija jau pilnīgi par to izšķīries, kad beidza krāsot viņa dzīvokli. Majors nevis svinēja kāzas, bet nonāca tiesā, un viņam lika aiziet no dienesta. Tad nu arī majoram piešuva visus vecos grēkus. Agrāk, cik atceros, viņš bijis šīs pilsētas priekšnieks… Atcelšana no amata majoram bija negaidīts trieciens. Cietumniekus šī ziņa bezgala iepriecināja. Tie bija svētki, triumfs. Stāsta, ka majors esot skaļi raudājis kā veca sieva, birdinādams asaras kā pupas. Bet neko darīt. Viņš atstāja dienestu, pārdeva abus šķimeļus, pēc tam arī visu savu īpašumu un pat nonāca trūkumā. Mēs majoru vēlāk sastapām, mugurā viņam bija novalkāti civilista svārki, galvā cepure ar kokardīti. Viņš nikni noraudzījās uz arestantiem. Taču viss izskatīgums bija izgaisis līdz ar mundiera novilkšanu. Mundierī viņš bija bieds, dievs. Svārkos pēkšņi kļuva pilnīgs nulle un atgādināja sulaini. Apbrīnojami, cik lielā mērā šos cilvēkus izceļ mundieris.

IX Bēgšana

Drīz vien pēc placmajora atcelšanas mūsu cietumā notika radikālas pārmaiņas. Katorgu likvidēja un tās vietā nodibināja kara resoram pakļautu arestantu rotu pēc Krievijas arestantu rotu parauga. Tas nozīmēja, ka otrās kategorijas katordzniekus uz mūsu cietumu vairs neveda. Turpmāk cietumā sāka ievietot vienīgi kara resora arestantus, proti, cilvēkus, kam nebija atņemtas tiesības, tādus pašus zaldātus kā visi pārējie, tikai sodītos, kuri bija dabūjuši īstermiņa sodus (visaugstākais, sešus gadus) un pēc atbrīvošanas no cietuma devās atkal uz saviem bataljoniem dienēt par kareivjiem, kas viņi bija bijuši jau agrāk. Tomēr tie, kas atgriezās cietumā par atkārtotiem noziegumiem, tika sodīti, tāpat kā agrāk, ar divdesmit gadiem. Pie mums gan arī pirms šīm pārmaiņām bija militārās kategorijas arestantu nodaļa, bet tajā ieslodzītie mita kopā ar mums tāpēc, ka citas vietas nebija. Turpretī tagad viss cietums kļuva par šīs mjlitārās kategorijas noziedznieku ieslodzījuma vietu. Pats par sevi saprotams, ka līdzšinējie katordznieki — īstie civilie katordznieki, kuriem bija atņemtas visas tiesības, iededzinātas kauna zīmes un gareniski noskūta puse galvas, palika cietumā, līdz kamēr būs izciests viss soda laiks. Jaunus klāt neveda, bet atlikušie pamazītiņām izcieta savu sodu un aizgāja, tā ka pēc kādiem desmit gadiem mūsu cietumā nebūtu palicis neviena katordznieka. Arī īpašā nodaļa cietumā palika, un tajā laiku pa laikam tika ievietoti bīstami kara resora noziedznieki, līdz kamēr Sibīrijā nebūs noorganizēti vissmagākie katorgas darbi. Tādā kārtā dzīve mums turpinājās patiesībā pa vecam: tas pats uzturs, tas pats darbs un gandrīz tas pats režīms, tikai priekšniecība bija mainījusies un kļuvusi komplicētāka. Tika iecelts štāba oficieris, rotas komandieris un bez tam vēl četri oberoficieri, kas pēc kārtas dežurēja cietumā. Tika nolikvidēti arī invalīdi, viņu vietā iecēla divpadsmit unteroficierus un mantzini. Arestanti tika sadalīti pa desmitiem, iecelti jefreitori no pašu arestantu vidus, protams, vārda pēc, un, pats par sevi saprotams, Akims Akimičs tūliņ kļuva par jefreitoru. Šos jaunos iestādījumus un visu cietumu ar tā amatpersonām un arestantiem joprojām pārzināja komandants kā augstākais priekšnieks. Tas tad arī ir viss, kas notika. Protams, arestanti sākumā stipri uztraucās, spriedelēja, centās izprast un iepazīt jaunos priekšniekus, bet, pārliecinājušies, ka būtībā viss palicis tāpat kā līdz šim, tūliņ nomierinājās, un mūsu dzīve sāka ritēt pa vecam. Galvenais tomēr tas, ka arestanti bija tikuši vaļā no līdzšinējā majora, visi it kā atvilka elpu un kļuva mundrāki. Arestanti neizskatījās vairs iebiedēti, ikviens tagad zināja, ka vajadzības gadījumā varēs izrunāties ar priekšnieku, ka varbūt tikai kļūdas dēļ tiks sodīts nevainīgais, nevis vainīgais. Pat degvīnu pie mums joprojām pārdeva gluži tāpat un tādā pašā veidā kā agrāk, lai gan kādreizējo invalīdu vietā bija stājušies unteroficieri. Šie unteroficieri, kā noskaidrojās, bija lielākoties lādzīgi un prātīgi cilvēki, kas saprata savu stāvokli. Daži no viņiem sākumā gan izrādīja tieksmi padižoties ar savu varu un, protams, pieredzes trūkuma dēļ iedomājās apieties ar arestantiem kā ar zaldātiem. Bet drīz arī viņi saprata patiesos apstākļus. Turpretī citiem, kas pārāk ilgi tos nesaprata, lietas būtību pierādīja jau paši arestanti.

Gadījās diezgan asas sadursmes. Piemēram, unteroficien pavedina un piedzirda, bet pēc tam — protams, arestantu manierē — liek saprast, ka viņš dzēris ar tiem kopā, tātad… Beigu beigās unteroficieri vienaldzīgi noskatījās jeb, pareizāk izsakoties, centās neskatīties, kā cietumā nes iekšā pūšļus un pārdod degvīnu. Vēl vairāk — tāpat kā iepriekšējie invalīdi, viņi gāja uz tirgu un nesa arestantiem veģus, liellopu gaļu un visu pārējo, proti, darīja to, par ko nedraudēja lielas nepatikšanas. Kāpēc šīs pārmaiņas bija vajadzīgas, kāpēc nodibināja arestantu rotu, to nu es nezinu. Tas notika jau mana katorgas laika beidzamajos gados. Bet divus gadus man vēl bija lemts pavadīt šajos jaunā režīma apstākļos …

Vai vajadzētu aprakstīt visu šo dzīvi, visus manus cietumniecības gadus? Nedomāju. Ja aprakstītu pēc kārtas visu, kas notika un ko es šajos gados redzēju un izcietu, varētu, protams, sarakstīt vēl trīsreiz četrreiz vairāk nodaļu nekā līdz šim. Taču tāds apraksts gribot negribot beidzot kļūtu pārāk vienmuļīgs. Visi piedzīvojumi iznāktu pārāk monotoni, it īpaši — ja lasītājs pēc jau uzrakstītajām nodaļām būtu paguvis izveidot cik necik skaidru priekšstatu par otrās kategorijas katorgas dzīvi. Man gribējās parādīt mūsu cietumu un visu, ko es šajos gados pārdzīvoju, vienā pārskatāmā un spilgtā ainā. Vai šo mērķi esmu sasniedzis, nezinu. Un bez tam par to arī nav jāspriež man. Taču esmu pārliecināts, ka ar to tad varētu beigt. Turklāt mani pašu, katorgu atceroties, reizēm pārņem grūtsirdība. Un diez vai es varētu visu atcerēties. Turpmākie gadi it kā pagaisuši no atmiņas. Daudzus apstākļus, esmu par to pārliecināts, būšu pavisam aizmirsis. Atceros, piemēram, ka visi šie gadi, patiesībā tik līdzīgi cits citam, pagāja gurdi, sērīgi. Atceros, ka garās, apnicīgās dienas bija tik vienmuļas kā ūdens pilieni, kas pēc lietus lāso no jumta. Atminos, ka vienīgi kaismīga vēlēšanās augšāmcelties, atjaunoties, sākt jaunu dzīvi deva man spēkus gaidīt un cerēt. Un es beidzot kļuvu stiprs: gaidīju, atrēķināju katru dienu un, lai gan to vēl bija palicis tūkstotis, ar baudu atskaitīju pa vienai, aizvadīju, apbedīju to un līdz ar jaunas dienas ataušanu biju priecīgs, ka atlicis ne vairs tūkstoš dienu, bet deviņi simti deviņdesmit deviņas. Atceros, ka visu šo laiku, lai gan biedru bija simtiem, es dzīvoju drausmīgā vientulībā urt beidzot iemīlēju šo vientulību. Būdams vientulis garīgā ziņā, es pārdomāju savu pagājušo dzīvi, pārsijāju visu līdz pēdējiem sīkumiem, iedziļinājos pagātnē, sodīju pats sevi nepielūdzami un bargi un dažbrīd pat svētīju likteni par to, ka tas lēmis man šo vientulību, bez kuras nebūtu notikusi ne šī tiesa pār sevi pašu, ne šī stingrā iepriekšējās dzīves pārvērtēšana. Un kādās cerībās tad sāka pukstēt mana sirds! Es domāju, apņēmos, zvērēju sev, ka manā turpmākajā dzīvē nebūs vairs ne to kļūdu, ne to klupšanas gadījumu, kādi bija notikuši agrāk. Es nospraudu sev visas nākotnes programmu un noņēmos to stingri ievērot. Manī uzausa akla ticība, ka es to visu izpildīšu un varu izpildīt… Es gaidīju brīvību, alku pēc tās, gribēju atkal pārbaudīt sevi jaunā cīņā. Dažreiz mani pārņēma drudžaina nepacietība… Taču tagad man ir sāpīgi atcerēties toreizējo jutoņu. Protams, tas viss skar vienīgi mani… Bet tāpēc jau es esmu to pierakstījis, ka, manuprāt, ikviens to sapratīs, jo tā tas notiks ar katru, kas uz kādu laiku nokļūs cietumā pašos spēka gados.

Bet ko nu par to! Labāk pastāstīšu vēl kaut ko, lai nenogrieztu stāstījumu kā ar nazi.

Man ienāca prātā, ka varbūt kāds pajautās: vai tiešām no katorgas neviens nevarēja izbēgt, un vai pa visiem šiem gadiem neviens no mums nebēga? Es jau rakstīju, ka arestants, kas divus trīs gadus sabijis cietumā, sāk pienācīgi novērtēt šos gadus un neviļus apsver, ka labāk nodzīvot pārējo laiku bez raizēm, bez briesmām un beidzot likumīgā kārtā iziet no cietuma un sākt dzīvi nometinājumā. Taču tā aprēķināt ir spējīgs tikai arestants, kas atsūtīts uz neilgu laiku. Ilggadējais varbūt būtu ar mieru arī riskēt… Bet pie mums to nemēdza darīt. Nezinu, vai nu arestanti stipri baidījās, vai militārā uzraudzība bija sevišķi stingra, vai mūsu pilsētas apvidus daudzējādā ziņā nebija labvēlīgs (stepe, klajums) — grūti pateikt. Manuprāt, visiem iemesliem bija sava nozīme. Tiešām — izbēgt no mūsu cietuma bija pagrūti. Un tomēr arī manā laikā tāds gadījums notika: divi riskēja, un tie bija pat visai bīstami noziedznieki…

Pēc majora atcelšanas A-vs (tas, kurš viņam cietumā spiegoja) palika gluži viens, bez protekcijas. Viņš bija vēl ļoti jauns cilvēks, tomēr ar gadiem viņa raksturs nostiprinājās un stabilizējās. Vispār tas bija pārdrošs, enerģisks un pat ļoti prātīgs vīrs. Kaut arī A-vs, brīvībā izlaists, būtu turpinājis spiegošanu un pelnījies ar dažādām tumšām mahinācijām, taču tagad nebūtu vairs iekritis tik muļķīgi un neapdomīgi kā agrāk, kad par savu dumjību nācās samaksāt ar katorgu. Pie mums viņš pa daļai vingrinājās arī pasu viltošanā. Kategoriski to apgalvot nevaru. Tā biju dzirdējis no mūsu arestantiem. Runāja, ka viņš ar kaut ko tamlīdzīgu esot nodarbojies jau tad, kad gājis pie placmajora uz virtuvi, un, protams, guvis diezgan krietnus ienākumus. Vārdu sakot, viņš, šķiet, bija spējīgs uz visu, lai grozītu savu likteni. Man radās izdevība pa daļai iepazīt A-va iekšējo pasauli: viņa cinisms bija izvērties riebīgā nekautrībā, vissaltākajā izsmieklā un modināja nepārvaramu riebumu. Manuprāt, ja viņam būtu ļoti gribējies izdzert mēriņu degvīna un ja šo mēriņu varētu dabūt, vienīgi kādu nogalinot, viņš katrā ziņā noslepkavotu, ja vien to varētu izdarīt klusītiņām, tā ka neviens neuzzina. Cietumā A-vs iemācījās aprēķināt. Šim cilvēkam tad arī bija pievērsis uzmanību īpašās nodaļas arestants Kuļikovs.

Par Kuļikovu esmu jau stāstījis. Tas bija jau pavecs, bet kaismīgs, sīksts, stiprs vīrs, apveltīts ar ārkārtīgām un dažādām spējām. Viņā iemita spēks, un viņam vēl gribējās padzīvot; tādiem cilvēkiem līdz pat sirmam vecumam joprojām gribas dzīvot. Un, ja es būtu sācis brīnīties, kāpēc pie mums nebēg, tad pirmām kārtām, protams, būtu pabrīnījies par Kuļikovu. Bet Kuļikovs izšķīrās par bēgšanu. Kurš kuru vairāk ietekmēja — A-vs Kuļikovu vai Kuļikovs A-vu, nezinu, bet abi bija labi un šim pasākumam viens otram piemēroti. Viņi sadraudzējās Manuprāt, Kuļikovs cerēja, ka A-vs izgatavos pases. A-vs bija muižnieks, grozījies augstākā sabiedrībā — tas solīja zināmu dažādību turpmākajos piedzīvojumos, ja vien izdotos nokļūt līdz Krievijai. Kas zina, ko abi bija norunājuši un kādas cerības lolojuši; katrā ziņā viņu cerības sniedzās pāri parastajam Sibīrijas klaidoņu cerību trafaretam. Kuļikovs pēc dabas bija aktieris, varēja dzīvē izvēlēties daudzas un dažādas lomas, varēja uz daudz ko cerēt, vismaz uz dažādību. Tādus cilvēkus cietums droši vien māc nost. Abi bija norunājuši bēgt.

Taču bez konvojnieka bēgt nav iespējams. Vajadzēja pierunāt konvojnieku bēgt līdzi. Vienā no cietumā izvietotajiem bataljoniem dienēja kāds polis, enerģisks cilvēks, kas varbūt būtu pelnījis labāku likteni, vīrs jau gados, izskatīgs, nopietns. Jaunībā, tikko sācis dienēt Sibīrijā, viņš aiz smeldzošām ilgām pēc dzimtenes bija bēdzis. Viņu noķēra, sodīja un divus gadus noturēja arestantu rotās. Kad sodīto atkal ieskaitīja zaldātos, viņš apdomājās un sāka dienēt cītīgi, ar visu sirdi. Par izcilību viņu paaugstināja jefreitora dienesta pakāpē. Tas bija godkārīgs, pašpaļāvīgs vīrs, kas zināja savu vērtību. Viņš arī izturējās un runāja tā, it kā apzinoties savu vērtību. Šajos gados es viņu vairāk reižu tiku redzējis starp mūsu konvojniekiem. Šo to man par viņu pastāstīja arī poļi. Manuprāt, kādreizējās ilgas viņam bija pārvērtušās naidā — apslēptā, apvaldītā, nerimstošā naidā. Šis cilvēks varēja būt spējīgs uz visu, un Kuļikovs nekļūdījās, izraudzīdamies viņu par biedru. Jefreitora uzvārds bija Kollers. Viņi vienojās un norunāja dienu. Tas notika jūnijā, karstās dienās. Klimats šajā pilsētā diezgan vienmērīgs — vasarā laiks pastāvīgs, karsts, bet klaidoņiem tas ir ļoti izdevīgi. Protams, viņi nekādi nevarēja laisties prom tieši no cietokšņa; pilsēta atrodas klajā vietā un redzama no visām pusēm. Diezgan tālu visapkārt nav meža. Vajadzēja pārģērbties privātās drēbēs, bet tādēļ vispirms vajadzēja nokļūt priekšpilsētā, kur Kuļikovam jau sen bija kāda uzdzīves vieta. Nezinu, vai viņu priekšpilsētas labvēļi bija par bēgšanas plānu sīki informēti. Jādomā, ka bija, lai gan vēlāk izmeklēšanā tas noteikti pierādīts netika. Togad kādā priekšpilsētas nostūrī nupat savas gaitas bija sākusi jauna un visai glīta meiča ar iesauku VaņkaTaņka, kas modināja lielas cerības un vēlāk tās pa daļai attaisnoja. Viņu vēl sauca arī par Ugunīgo. Liekas, bēgšana notika ar zināmu viņas līdzdalību. Kuļikovs viņas dēļ jau veselu gadu bija atdevis pēdējo. Mūsu dūšinieki no rīta aizgāja uz izvadi un veikli izkārtoja tā, ka abus nosūtīja kopā ar arestantu Šilkinu, podnieku un apmetēju, lai apmestu tukšās bataljona kazarmas, no kurām zaldāti sen jau bija izgājuši nometnē. A-vs un Kuļikovs gāja Šilkinam līdzi kā pienesēji. Par konvojnieku gadījās Kollers, bet, tā kā trim arestantiem bija vajadzīgi divi konvojnieki, tad Kolleram kā vecākajam un jefreitoram labprāt piekomandēja jaunu rekrūtīti, lai tas tiktu instruēts un apmācīts konvojēšanā. Acīm redzot, mūsu bēgļu ietekme uz Kolleru bijusi visai liela, un viņš tiem noticējis, ja jau pēc ilggadīga un beidzamajā laikā sekmīga dienesta viņš, gudrs, solīds un prātīgs vīrs, nolēma bēgt līdzi.

Viņi ieradās kazarmās. Bija ap pulksten sešiem rītā.

Bez viņiem neviena nebija. Kādu stundu nostrādājuši, Kuļikovs un A-vs pateica Šilkinam, ka iešot uz darbnīcu, lai, pirmkārt, kādu satiktu un, otrkārt, pie viena paķertu līdzi kādu instrumentu, kura kazarmās nebija. Ar Šilkinu vajadzēja apieties veikli, tas ir, izturēties iespējami dabiskāk. Šilkins bija maskavietis, podnieks pēc amata, pilsētnieks, slīpēts, glums, gudrs, mazrunīgs. Pēc ārienes vārgs un izdēdējis. Visu savu mūžu viņam būtu vajadzējis staigāt pēc maskaviešu paraduma vestē un garos svārkos, taču liktenis bija lēmis citādi, un pēc ilgas klaiņāšanas viņš tika uz visiem laikiem ievietots pie mums, īpašajā nodaļā, tas ir, visbriesmīgāko militāro noziedznieku kategorijā. Ar ko viņš bija izpelnījies tādu karjeru, nezinu, taču sevišķu neapmierinātību neizrādīja, izturējās mierīgi un nosvērti, tikai dažreiz piedzērās kā kurpnieks, bet arī tad uzvedās labi. Par bēgšanas nodomu Šilkins, protams, nekā nezināja, taču acis viņam bija vērīgas. Pats par sevi saprotams, Kuļikovs Šilkinam lika manīt, ka abi iešot pēc degvīna, kas darbnīcā nogādāts jau kopš vakardienas. Tas Šilkinu aizkustināja; viņš šķīrās no tiem bez kādām aizdomām un palika viens kopā ar rekrūtīti, bet Kuļikovs, A-vs un Kollers devās uz priekšpilsētu.

Apritēja pusstunda, aizgājušie atpakaļ nenāca, un Šilkins, pēkšņi apķēries, ņēmās pārdomāt. Vīrs bija gājis caur uguni un ūdeni. Viņš sāka atcerēties: Kuļikovs bijis neparastā noskaņā, A-vs ar viņu divas reizes it kā sačukstējies, vismaz Kuļikovs tam bija pāris reižu, Šilkinam redzot, pametis ar acīm; tagad viņš visu atceras. Arī Kollera rīcība bijusi mazliet savāda, vismaz, ejot prom, jefreitors ņēmis rekrūtīti pamācīt, kā jāizturas pa viņa prombūtnes laiku, bet tas nebija iznācis gluži dabiski, it īpaši tāpēc, ka parasti Kollers tā nerīkojās. Vārdu sakot, jo sīkāk Šilkins visu atcerējās, jo lielākas aizdomas viņam radās. Pa tam laiks gāja uz priekšu, neviens neatgriezās, un viņa nemiers sasniedza augstāko pakāpi. Šilkins ļoti labi saprata, kas šoreiz draudēja — uz viņu varēja krist priekšniecības aizdomas. Varēja nodomāt, ka viņš atlaidis biedrus ar nolūku, pēc savstarpējas vienošanās, un, ja viņš laikā neziņotu par Kuļikova un A-va nozušanu, šīs aizdomas kļūtu vēl ticamākas. Nedrīkstēja velti tērēt laiku. Tad Šilkins atminējās, ka beidzamajā laikā Kuļikovs un A-vs bija sevišķi sadraudzējušies, bieži čukstējās, bieži staigāja aiz kazarmām, tālu prom no visu acīm. Atcerējās, ka jau toreiz bija šo to nodomājis par viņiem… Šilkins vērīgi paskatījās uz konvojnieku. Tas, atspiedies pret šauteni, žāvājās un visnevainīgākā kārtā urbināja ar pirkstu degunu, tā ka Šilkins pat neturēja par vajadzīgu padalīties ar viņu savās domās, vienīgi pateica, lai nākot līdzi uz inženierdarbnīcu. Darbnīcā vajadzēja pajautāt, vai abi nav te iegriezušies. Tomēr izrādījās, ka tur neviens viņus nav redzējis. Visas Šilkina šaubas izgaisa. «Ka viņi būtu aizgājuši uz priekšpilsētu tikai iedzert un uzdzīvot, ko dažreiz Kuļikovs darīja,» Šilkins domāja, «pat tas šoreiz nevarēja būt. Abi būtu to viņam pateikuši, jo tādas lietas nevajadzēja slēpt.» Šilkins pameta darbu unr nemaz neiegriezdamies kazarmā, devās taisni uz cietumu.

Bija jau gandrīz deviņi, kad Šilkins ieradās pie feldfēbeļa un paziņoja, kas noticis. Feldfēbelis nobijās un sākumā negribēja pat ticēt. Protams, arī Šilkins viņam to ziņoja tikai kā varbūtību, kā savas aizdomas. Feldfēbelis aizdrāzās tieši pie majora. Majors nekavējoties pie komandanta. Pēc ceturtdaļstundas bija jau darīts viss nepieciešamais. Ziņoja pašam ģenerālgubernatoram. Noziedznieki bija bīstami, un viņu dēļ no Pēterburgas varēja dabūt krietnu brāzienu. Pamatoti vai ne, bet A-vs tika uzskatīts par politisku noziedznieku; Kuļikovs bija no «īpašās nodaļas», tas ir, rūdīts noziedznieks, turklāt militārais. Līdz šim vēl nebija gadījies, ka bēgtu kāds no «īpašās nodaļas». Tikai tagad atcerējās, ka pēc noteikumiem katram «īpašās nodaļas» arestantam jāsūta uz darbu līdzi divi konvojnieki vai vismaz viens. Šis noteikums nebija ievērots. Tātad iznāca nepatīkama lieta. Tika izsūtīti ziņneši uz visiem pagastiem, uz visiem apkārtējiem miestiņiem, lai paziņotu par bēgļiem un visur atstātu viņu ārējo pazīmju aprakstu. Kazakiem lika dzīties pakaļ un ķert viņus rokā, aizrakstīja arī uz kaimiņu apriņķiem un guberņām … īsi sakot, priekšniecība bija stipri nobijusies.

Pa tam mūsu cietumā sākās citāda veida uztraukumi. Arestanti, kas pārnāca no darbiem, tūliņ dabūja zināt, kas noticis. Vēsts bija jau aplidojusi visus. Ikviens uzņēma šo ziņu ar neparastu, apslēptu prieku. Arestantiem it kā ietrīcējās sirds… Nerunājot nemaz par to, ka šis gadījums saviļņoja vienmuļo cietuma dzīvi un sabikstīja skudru pūzni, — bēgšana, turklāt tāda bēgšana radīja atbalsi visu dvēselēs un lika ieskanēties sen aizmirstām stigām; visu sirdīs sāka mosties kaut kas līdzīgs cerībām, drosmei, ticībai, ka ir iespējams grozīt savu likteni. «Cilvēki taču bēguši. Kāpēc gan ne?…» Un, to iedomājoties, ikviens kļuva žirgtāks un izaicinoši skatījās uz citiem. Arestanti vismaz kļuva pēkšņi it kā lepnāki un sāka raudzīties uz unteroficieriem no augšas. Protams, cietumā tūliņ iebruka priekšniecība. Atbrauca arī pats komandants. Mūsējie sasparojās, skatieni kļuva droši, pat mazliet nicīgi un pauda tādu kā klusu, dzedru cienīgumu: «Sak, mēs protam kārtot lietas.» Pats par sevi saprotams, pie mums jau tūliņ noģida, ka ieradīsies visa priekšniecība. Nojauta arī to, ka, bez šaubām, notiks kratīšana, un jau iepriekš visu noslēpa. Arestanti zināja, ka priekšniecība šādos gadījumos vienmēr attopas par vēlu. Tā arī notika — gāja vaļā liela jezga: visu izvandīja, visu pārmeklēja un, protams, neko neatrada. Pēcpusdienas darbos arestantus norīkoja pastiprināta konvoja apsardzībā. Vakarā sargkareivji ik pēc brīža ieradās pārbaudīt cietumniekus, pārskaitīja tos vienu reizi vairāk nekā parasti, pie tam skaits sajuka pāris reižu vairāk nekā parasti. Tas radīja jaunu varzu — visus izdzina pagalmā un saskaitīja no jauna. Tad skaitīja vēlreiz pa kazarmām… Vārdu sakot, bija ko noņemties.

Bet arestanti necēla ne ausu. Viņi izskatījās ļoti patstāvīgi un, kā vienmēr tādos gadījumos, izturējās neparasti nosvērti visu to vakaru. «Tātad nekur piesieties nevar.» Pats par sevi saprotams, priekšniecība domāja: «Vai cietumā nav palikuši bēgļu līdzzinātāji?» — un lika uzraudzīt arestantus, noklausīties viņu sarunas. Bet arestanti tikai smējās. «Vai nu tādā reizē kāds atstās līdzzinātājus!»— «Šādas lietas izdara klusītiņām un ne citādi.» — «Vai tad tāds cilvēks kā Kuļikovs, vai tāds cilvēks kā A-vs šajā gadījumā nebūtu pratis noslēpt pēdas? Nostrādāts meistariski, ka ne čiku, ne grabu. Tie vīri bija gājuši caur uguni un ūdeni, izies arī caur aizslēgtām durvīm.» Vārdu sakot, Kuļikovs un A-vs bija cēlušies slavā, visi ar viņiem lepojās, juta, ka viņu varoņdarbu pieminēs vistālākās nākamo katordznieku paaudzes, pieminēs vēl tad, kad cietuma vairs nebūs.

—    Veikli vīri! — sacīja vieni.

—   Domājām, ka pie mums nebēg. Tomēr aizbēga!… — piebilda citi.

—           Aizbēga! — noteica trešais, it kā valdonīgi skatīdamies apkārt. — Kas tad aizbēga? Vai tādi kā tu?

Citreiz arestants, kam bija teikti šie vārdi, katrā ziņā būtu atbildējis uz izaicinājumu un aizstāvējis savu godu. Bet tagad bikli klusēja. «Tiešām — visi jau nevar būt tādi kā A-vs un Kuļikovs. Vispirms vajag sevi parādīt…»

—           Un tiešām, kālab mēs te, brālīši, velkam dzīvību? — klusumu pārtrauca ceturtais, kas rāmi sēdēja pie virtuves lodziņa, runādams mazliet dziedošā, vārgā, bet slēptas pašapmierinātības pilnā balsī, vaigu plaukstā atspiedis.— Kas mēs te esam? Dzīvi būdami, neesam cilvēki, nomirsim — nebūsim pat īsti miroņi. E-ek!

—           No likteņa neviens nevar izbēgt. Ko tu gribi teikt ar savu e-ek?

—           Bet Kuļikovs taču … — iejaucās viens no karstgalvjiem, jauns un zaļš puišelis.

—           Kuļikovs! — tūliņ atkārtoja kāds cits, nicīgi šķielēdams uz zaļknābi. — Kuļikovs!

Tas nozīmē: vai daudz ir tādu Kuļikovu?

—    Arī A-vam, brālīši, ir nags, ai, kas par nagu!

—           Un kā vēl! Tas pat Kuļikovu aptīs ap pirkstu. Tam ne gailis pakaļ nedziedās.

—    Gribētos zināt, vai viņi jau tālu tikuši…

Un tūliņ sākās runas. Vai tālu tikuši? Uz kuru pusi gājuši? Un kur būtu bijis labāk iet? Un kāds pagasts ir tuvāk? Atradās cilvēki, kas pazina apkārtni. Viņos ar interesi klausījās. Runāja par kaimiņu sādžu iedzīvotājiem un nosprieda, ka tie ir neuzticami ļaudis. Tuvu pilsētai, slīpēti, arestantus nesaudzēs, noķers un izdos.

—          Te, brālīši, dzīvo draņķīgi zemnieki. Vai, kādi zemnieki!

—    Nelādzīgi zemnieki!

—    Sibīrieši ir nekrietni tēvaiņi. Nenāc tuvumā, nositīs,

—    Nu, bet arī mūsējie . ..

—           Pats par sevi saprotams, tādās reizēs kurš kuru. Arī mūsējie nav ar pliku roku ņemami.

—    Ja nenomirsim, dabūsim zināt.

—    Bet kā tu domā? Noķers?

—           Es domāju, ka neparko nenoķers! — iekrīt sarunā kāds cits karstgalvis, triekdams dūri galdā.

—    Hm. Visādi var gadīties.

—           Bet es, brālīši, domāju tā, — turpina Skuratovs. —Ja es būtu klaidonis, mani neparko nenoķertu!

—   Tevi nenoķertu!

Atskan smiekli, citi izliekas, it kā negribētu ne klausīties. Bet Skuratovs jau iekarsis.

—    Neparko nenoķertu! — viņš enerģiski turpina. — Es, brālīši, bieži klusībā esmu to pārdomājis un pats par sevi brīnos. Liekas, pa šķirbiņu izlīstu — un mani nenoķertu.

—    Kad būsi izsalcis, droši vien iesi pie zemniekiem lūgties maizes.

Vispārēji smiekli.

—   Lūgties maizes? Nav tiesa.

—    Ko tu te mēli kulsti? Jūs kopā ar tēvoci Vasju govju nāvi nokāvāt1 , tāpēc arī te nokļuvāt.

Smiekli kļūst skaļāki. Nopietnie raugās ar vēl lielāku sašutumu.

—    Meli! — kliedz Skuratovs. — To Mikitka par mani samēļojis un ne jau par mani, bet par Vasjku, tikai pie viena piesēja bumbu arī man. Es esmu maskavietis un no bērna kājas pieradis pie klaidonības. Ķesteris, vēl man lasīt mācīdams, plēsa aiz auss un lika atkārtot: «Kungs, vadi mani pa taisnu ceļu un paliec man žēlīgs.» Un es saku viņam pakaļ: «Kungs veda mani taisnā ceļā uz policiju bez žēlastības.» Tā es sāku rīkoties jau no bērna kājas.

Visi atkal skaļi iesmējās. Bet Skuratovam to vien vajadzēja. Viņš nevarēja iztikt bez muļķošanās. Skuratovu drīz pameta un atsāka nopietnas sarunas. Sprieda vairāk veči un lietpratēji. Tie, kas bija jaunāki un rāmāki, tikai priecājās, uz viņiem raugoties, un bāza galvu tuvāk, lai paklausītos. Virtuvē salasījās liels pūlis. Protams, unteroficieru te nebija. Viņu klātbūtnē vis nebūtu runāts. Starp tiem, kas sevišķi priecājās, es ievēroju kādu tatāru Mametku, neliela auguma, ar lieliem vaigu kauliem, ļoti komisku figūru. Viņš gandrīz nemaz nerunāja krieviski un gandrīz neko nesaprata, ko runā citi, bet arī bāza galvu ārā no pūļa un klausījās, ar baudu klausījās.

—    Nu, Mametka, jakši? — viņu aiz gara laika sāka apcelt visu pamestais Skuratovs.

—    Jakši, uh, jakši! — Mametka atplaukdams sāka murmināt, mādams Skuratovam ar komisko galvu. — Jakši!

' Tas ir, nokāvāt zemnieku vai zemnieci, uz ko kritušas aizdomas, ka viņi uzlaiduši lopu sērgu. Mums bija viens tāds slepkava. (Autora piezīme.)

—    Viņus nenoķers? Jok?

—    Jok, jok! — Un Mametka ņēmās atkal tarkšķēt, šoreiz jau rokas mētādams.

—   Tātad tavs samelojās, mans neapķērās, tā ir, vai ne?

—    Ir, ir, jakši! — atkārto Mametka, mādams ar galvu.

—    Nu tad — jakši!

Un Skuratovs, uzsitis knipi Mametkam pa cepuri un uzmaucis viņam to uz acīm, izgāja no virtuves visjautrākajā garastāvoklī, atstādams Mametku neizpratnē.

Veselu nedēļu turpinājās stingrais režīms cietumā un pastiprināta pakaļdzīšanās un meklēšana visā apkārtnē Nezinu, kādā veidā, bet arestanti tūdaļ saņēma pilnīgi pareizas ziņas par priekšniecības manevriem ārpus cietuma Pirmajās dienās visas vēstis bija labvēlīgas bēgļiem: ne ziņas, ne miņas, kā akā iekrituši. Mūsējie tikai smīkņāja. Jebkādas bažas par bēgļu likteni izgaisa.

—    Neko neatradīs, neko nenoķers! — arestanti ar gandarījumu runāja.

—    Nekas nav zināms. Izkūpējuši.

—    Ardievu un uz neredzēšanos!

Mēs zinājām, ka visi apkārtnes zemnieki sacelti kājās, visas aizdomīgās vietas, visi meži, visas gravas tiek novērotas.

—    Blēņas, — mūsējie smīnēdami noteica. — Bēgļiem droši vien ir kāds cilvēks, pie kura viņi tagad dzīvo.

—    Katrā ziņā ir! — sacīja citi. — Tie vīri būs visu jau iepriekš izdomājuši.

Tika minētas vēl jaunas varbūtības. Sāka runāt, ka bēgļi, iespējams, vēl tagad tup priekšpilsētā, nogaida kādā pagrabā, kamēr trauksme būs pāri un mati atauguši. Pusgadu, gadu nodzīvos un tikai tad nāks ārā …

Vārdu sakot, visi bija pat tādā kā romantiskā noskaņojumā. Tad pēkšņi apmēram astoņas dienas pēc bēgšanas paklīda baumas, ka sadzītas pēdas. Protams, aplamās tenkas tūdaļ ar nicināšanu noraidīja. Bet tai pašā vakarā baumas tika apstiprinātas. Arestanti sāka uztraukties. Otrās dienas rītā pilsētā sākās runas, ka esot jau noķerti, ka vedot šurp. Pēcpusdienā daudz kas kļuva zināms sīkāk: noķerti septiņdesmit verstis no pilsētas, tādā un tādā sādžā. Beidzot tika saņemtas drošas ziņas. Feldfēbelis, atnācis no majora, noteikti paziņoja, ka vakarā bēgļus atvedīšot tieši uz cietuma sardzes māju. Nu jau vairs nevarēja šaubīties. Grūti aprakstīt to iespaidu, kādu ši ziņa atstāja uz arestantiem. Sākumā visi it kā sadusmojās, pēc tam sadrūvējās. Vēlāk kļuva manāma tāda kā vēlēšanās pazoboties. Arestanti sāka ņirgāties, taču ne vairs par ķērājiem, bet par noķertajiem, smējās sākumā nedaudzi, pēc tam gandrīz visi, izņemot dažus nopietnos un stingros, kuri mēdza domāt patstāvīgi un kurus nevarēja samulsināt ar zobgalībām. Tie ar nicināšanu noskatījās uz vieglprātīgajiem un, sevī noslēgušies, klusēja.

Vārdu sakot, tāpat kā iepriekš Kuļikovu un A-vu cēla vai debesīs, tā tagad viņus noniecināja, noniecināja pat ar baudu. It kā viņi būtu visus kaut kādā ziņā piekrāpuši. Ar nicināšanu tika stāstīts, ka bēgļiem stipri sagribējies ēst, ka nav varējuši paciest izsalkumu un gājuši uz sādžu pie zemniekiem lūgties maizes. Klaidonim tas ir visdziļākais pazemojums. Šie nostāsti tomēr bija nepareizi. Bēgļiem nākuši uz pēdām. Viņi paslēpušies mežā. Mežs no visām pusēm ielenkts. Redzēdami, ka glābties nav iespējams, paši padevušies. Cits nekas vairs viņiem nebija atlicis.

Bet, kad vakarā bēgļus sasietām rokām un kājām tiešām atveda žandarmu pavadībā, visi katordznieki izskrēja pie pāļiem skatīties, ko ar viņiem darīs. Protams, neko neredzēja, izņemot majora un komandanta ekipāžu pie sardzes mājas. Bēgļus ieslodzīja sevišķajā kamerā, iekala važās un jau otrā dienā nodeva tiesai. Zolgalības un nicināšana drīz vien mitējās pašas no sevis. Arestanti dabūja sīkākas ziņas, uzzināja, ka nekas cits vairs neesot atlicis kā padoties, un visi sāka uzmanīgi sekot tiesāšanas gaitai.

—    Iegriezīs tūkstoti, — vieni izteicās.

—    Kur nu tūkstoti! — sprieda citi. — Nositīs beigtus. A-vam varbūt piespriedīs tūkstoti, bet to otru nositīs, tāpēc ka, brālīt, no īpašās nodaļas.

Un tomēr neuzminēja. A-vs dabūja tikai piecus simtus. Tika ņemta vērā apmierinošā iepriekšējā uzvešanās un tas apstāklis, ka šis bijis pirmais pārkāpums. Kuļikovs dabūja laikam pusotra tūkstoša. Sodīja diezgan žēlsirdīgi. Abi, būdami prātīgi vīri, tiesas priekšā nevienu savā lietā iekšā nepina, liecināja skaidri un noteikti, teica, ka bēguši tieši no cietuma, nekur neiegriezdamies. Vairāk par visiem man bija žēl Kollera. Viņš zaudēja visu, pēdējās cerības, dabūja vairāk par visiem, laikam divus tūkstošus un tika nosūtīts kaut kur par arestantu, tikai ne mūsu cietumā. A-vu sodīja saudzīgi, žēlojot, un tas bija dakteru nopelns. Bet viņš dižojās un hospitālī pilnā balsī stāstīja, ka tagad gan esot gatavs uz visu un turpmāk izdarīšot vēl daudz ko vairāk. Kuļikovs bija tāds kā vienmēr, tas ir, solīds, pieklājīgs, un, pēc soda izciešanas atgriezies cietumā, izturējās tā, it kā nemaz nebūtu prom bijis. Bet arestanti sprieda par viņu citādi. Lai gan Kuļikovs vienmēr un visur prata saglabāt pašcieņu, arestanti klusībā viņu it kā vairs necienīja, sāka pret viņu izturēties pārāk familiāri. Vārdu sakot, kopš šīs bēgšanas Kuļikova slavas spožums stipri apdzisa. Panākumiem ir liela nozīme cilvēku dzīvē…

X No katorgas brīvībā

Tas viss notika jau manas katorgas pēdējā gadā. Šo gadu es atceros gandrīz tikpat labi kā pirmo, it īpaši atceros pašu beidzamo laiku cietumā. Bet kam nu atstāstīt to visos sīkumos. Atminos vēl, ka togad, lai cik nepacietīgi es gaidīju termiņa beigas, dzīve man bija vieglāka nekā visos iepriekšējos Katorgas gados. Vispirms — starp arestantiem man jau bija daudz draugu un biedru, kuri bija galīgi nosprieduši, ka esmu labs cilvēks. Daudzi no tiem bija man pieķērušies un mani no sirds mīlēja. Sapieris bezmaz apraudājās, izvadīdams mani un manu biedru no cietuma, un, kad mēs vēlāk, jau pēc atbrīvošanas, veselu mēnesi dzīvojām pilsētā kādā kroņa ēkā, viņš gandrīz katru dienu mūs apciemoja — tikai tāpat vien, lai paskatītos uz mums. Taču bija arī līdz galam skarbi un nelaipni vīri, kuriem, likās, bija grūti pārmīt ar mani kādu vārdu — dievs vien zina, kāpēc. Šķita, ka mūs šķir siena.

Beidzamajā laikā man bija vairāk priekšrocību nekā iepriekšējos katorgas gados. Tajā pilsētā starp karavīriem, kas tur dienēja, izrādījās, bija mani paziņas un pat seni skolas biedri. Es atjaunoju ar viņiem sakarus. Ar viņu palīdzību varēju dabūt vairāk naudas, varēju rakstīt uz dzimteni un pat dabūt grāmatas. Jau vairākus gadus nebiju lasījis nevienu grāmatu, un ir grūti iedomāties, cik neparastu un reizē satraucošu iespaidu uz mani atstāja pirmā cietumā izlasītā grāmata. Atceros, es to sāku lasīt vakarā, kad kazarmu aizslēdza, un lasīju visu nakti līdz rītausmai. Tas bija kāda žurnāla numurs. It kā vēsts no citas pasaules būtu atlidojusi pie manis! Atmiņā spilgti un skaidri atausa visa kādreizējā dzīve, un es pēc izlasītā centos uzminēt, vai tālu esmu atpalicis no tās, vai daudz viņi tur piedzīvojuši bez manis, kas viņus tagad nodarbina, kādi jautājumi viņus tagad interesē. Es pārdomāju katru vārdu, lasīju starp rindām, centos saskatīt apslēptu nozīmi, norādījumus uz to, kas kādreiz bijis, meklēju, vai nav palikušas kādas pēdas no tā, kas agrāk, manā laikā, nodarbināja cilvēkus. Un cik skumji man tagad bija tiešām atzīt, ka esmu pilnīgi svešs jaunajai dzīvei, kļuvis par atgrieztu riecienu. Vajadzēja pieradināties pie jaunā, iepazīties ar jauno paaudzi. Sevišķi kāri es klupu virsū rakstam, zem kura izlasīju pazīstama, kādreiz tuva cilvēka vārdu… Bet jau skanēja arī jauni vārdi, bija radušies jauni darbinieki, un es alkani steidzos ar viņiem iepazīties, dusmojos, ka man tik maz grāmatu un tik grūti pie tām tikt. Agrāk — iepriekšējā placmajora laikā bija pat bīstami nest grāmatas katorgas cietumā. Kratīšanas gadījumā katrā ziņā būtu taujāts: «Kā te gadījušās grāmatas? Kur tu tās ņēmi? Tātad tev ir sakari? …» Ko es būtu varējis atbildēt uz šādiem prašņājumiem? Un tāpēc, dzīvodams bez grāmatām, es gribot negribot iedziļinājos pats sevī, uzdevu sev jautājumus, centos tos atrisināt, dažreiz mocījos ar tiem… Bet to visu nemaz nevar tik vienkārši izstāstīt!

Es biju ienācis cietumā ziemā, tāpēc arī ziemā man vajadzēja iziet uz vāju — tajā pašā mēnesī un dienā, ked ierados te. Ar kādu nepacietību es gaidīju ziemu, ar kādu baudu vasaras beigās skatījos, kā dzeltē koku lapas un vīst zāle stepē! Bet tad arī vasara bija jau pagājusi, sāka gaudot rudens vēji, lidināties pirmās sniega pārslas… Beidzot bija pienākusi šī sengaidītā ziema! Mana sirds dažkārt dobji un stipri dauzījās spēcīgajās brīvības jausmēs. Bet savādi: jo vairāk laiks gāja uz priekšu un jo tuvāk nāca atbrīvošanas diena, jo pacietīgāks es kjuvu. Pašās pēdējās dienās es pat pabrīnījos un pārmetu sev: šķita, ka esmu kļuvis pilnīgi mierīgs un vienaldzīgs. Daudzi arestanti, kurus es no darba brīvajā laikā sastapu pagalmā, sāka ar mani runāties, apsveica mani:

— Nu jau drīz, drīz jūs, mījo Aleksandr Petrovič, iziesiet brīvībā, atstāsiet mūs te vienus.

—    Bet vai jūs, Martinov, drīz iesiet ārā? — es atsaku.

—   Ko nu par mani, vēl kādus septiņus gadus man te vajadzēs panīkt.

Un viņš nopūšas savā nodabā, apstājas, izklaidīgi paskatās, it kā ielūkodamies nākotnē. .. Jā, daudzi no sirds un ar prieku mani apsveica. Šķita, ka arī visi it kā sāk izturēties pret mani laipnāk. Es, acīm redzot, viņiem jau nebiju vairs pašu cilvēks, viņi jau atvadījās no manis. K-činskis, poļu muižnieks, kluss un rāms jauns cilvēks, tāpat kā es, mēdza no darba brīvajā laikā daudz staigāt pa pagalmu. Viņš gribēja ar tīru gaisu un pastaigām saglabāt veselību un novērst visu to kaitīgo, kas bija sakrājies kazarmās pavadītajās smacīgajās naktīs. — Es ar nepacietību gaidu jūsu atbrīvošanu, — viņš smaidīdams sacīja, sastapdams mani reiz pastaigas laikā. — Jūs iziesiet ārā, un tad es droši zināšu, ka man līdz atbrīvošanai atliek tieši gads.

Garām ejot aizrādīšu, ka cietumā mums, kas bijām lieli sapņotāji un ilgu laiku nodzīvojuši nebrīvē, brīvība likās it kā brīvāka par īstu brīvību, proti, par to, kāda tā ir patiesībā, īstenībā. Arestanti pārspīlēja priekšstatu par īsteno brīvību, un tas ir tik dabiski, to dara katrs arestants. Kaut kādu noskrandušu oficiera denščiku mēs uzskatījām gandrīz vai par karali, gandrīz vai par brīva cilvēka ideālu salīdzinājumā ar arestantiem, tāpēc ka viņš staigāja ar neskūtu galvu, bez važām un bez konvoja.

Pašas pēdējās dienas priekšvakarā, krēslas stundā, es pēdējo reizi gar pāļiem apstaigāju visu mūsu cietumu. Cik tūkstoš reižu es pa visiem garajiem gadiem nebiju apstaigājis šos pāļus! Šeit, aiz kazarmām, biju klaiņājis savā pirmajā katorgas gadā — vientuļš, visu pamests, nomākts. Atceros, kā es toreiz skaitīju, cik tūkstoš dienu man vēl atliek. Ak kungs, cik sen tas bija! Lūk, šeit, šajā stūrī, gūstā mita mūsu ērglis. Šeit mani bieži sastapa Petrovs. Viņš arī tagad neaizmirsa mani. Piesteidzas klāt un, it kā uzminēdams manas domas, klusēdams soļo līdzās un, liekas, savā nodabā par kaut ko brīnās. Domās es atvadījos no mūsu kazarmu nomelnējušajiem guļbūves baļķiem. Cik nepatīkami tie mani bija pārsteiguši toreiz, pirmajā laikā! Droši vien arī šie baļķi tagad kļuvuši vecāki salīdzinājumā ar to laiku, bet es to nemanīju. Un cik daudz jaunības gadu veltīgi aprakts šajās sienās, cik daudz cildenu spēku te ne par šo, ne par to gājis zudumā! Jo jāpasaka tomēr viss: šī tautas daļa taču ir visai neparasta. Tieši šī varbūt ir visapdāvinātākā, visspēcīgākā mūsu tautas daļa. Bet veltīgi gājuši bojā vareni spēki, gājuši bojā nenormālos apstākļos, nepamatoti, neglābjami. Bet kas vainīgs?

Jā gan, kas vainīgs?

Otrā rītā agri, vēl pirms iziešanas darbā, tikko bija sākusi svīst gaismiņa, es apstaigāju kazarmas, lai atvadītos no visiem arestantiem. Daudz tulznainu, spēcīgu roku laipni sniedzās man pretī. Daži spieda man roku pavisam biedriski, taču tādu nebija daudz. Citi jau ļoti labi saprata, ka es tūdaļ kļūšu pavisam citāds cilvēks nekā viņi. Zināja, ka man pilsētā ir paziņas, ka es tūliņ no šejienes došos pie kungiem un kā līdzīgs sēdīšos blakus šiem kungiem. Saprata to un atvadījās no manis kaut arī laipni, kaut arī labsirdīgi, taču nepavisam ne kā no biedra, bet it kā no kunga. Daži novērsās un ar drūmu sejas izteiksmi nemaz neatvadījās no manis. Daži paskatījās pat bezmaz ar naidu.

Atskanēja bungu signāls, un visi devās uz darbu, bet es paliku mājās. Sušilovs torīt piecēlās gandrīz vai agrāk par visiem un rāvās vaiga sviedros, lai pagūtu uzvārīt man tēju. Nabaga Sušilovs! Vīrs apraudājās, kad es viņam uzdāvināju savas apvalkātās arestanta drēbes, kreklus, važu apakšsiksnas un mazliet naudas. — Man cits kas, cits kas uz sirds! — viņš sacīja, ar pūlēm cenzdamies savaldīties, lai lūpas netrīcētu. — Cik grūti man ir zaudēt jūs, Aleksandr Petrovič! Kā es bez jums te dzīvošu! —Pēdējo reizi es atvadījos arī no Akima Akimiča.

—    Nu jau arī jūs drīz iesiet ārā! — es viņam sacīju.

—    Man vēl ilgi, man vēl ļoti ilgi te būs jāpaliek, — viņš murmināja, spiezdams man roku. Es metos viņam ap kaklu, un mēs saskūpstījāmies.

Kādas desmit minūtes pēc arestantu aiziešanas izgājām no cietuma arī mēs, lai nekad tajā neatgrieztos, — es un mans biedrs, ar kuru kopā biju te ieradies. Vajadzēja iet tieši uz smēdi, lai noņemtu važas. Bet konvojnieks ar šauteni mūs vairs nepavadīja, gājām kopā ar unteroficieri. Važas mums noņēma paši arestanti inženierdarbnīcā. Es pagaidīju, kamēr noņem važas biedram, tad piegāju pie laktas arī pats. Kalēji pagrieza mani ar muguru pret sevi, pacēla manu kāju un uzlika to uz laktas… Viņi ņēmās cītīgi, gribēja izdarīt veiklāk, labāk.

—     To kniedi, to kniedi pagriez vispirms! — komandēja vecākais. — Nostādi to tā! Labi. Tagad sit ar āmuru…

Važas nokrita. Es tās pacēlu . . . Man gribējās paturēt tās rokā, paskatīties uz tām pēdējo reizi. It kā es tagad brīnītos, ka vēl tikai nupat tās bijušas man ap kājām.

—     Nu, ar dieva palīgu! Ar dieva palīgu! — teica arestanti aprautās, rupjās, bet it kā ar kaut ko apmierinātās balsīs.

Jā, ar dieva palīgu! Brīvība, jauna dzīve, augšāmcelšanās no miroņiem… Kas par varenu brīdi!

PIEZĪMES NO MIRUŠO NAMA

Pirmo reizi iespiestas avīzē «Русский мир» 1860. gada 1. septembri, 67. numurā publicēts ievads un I nodala. Kaut gan 69. numurā bija ievietots paziņojums, ka «Piezīmju» turpinājums sekos nākamajos numuros, tomēr tas nenotika. «Piezīmju» publicēšana atsākās tikai 1861. gadā. 4. janvārī iznākušajā 1. numurā ar virsrakstu «Piezīmes no Mirušo nama (Par katorgu)» no jauna tika iespiests ievads un I nodaļa, bet nāca klāt arī II nodaļa. Pēc tam parādījās III nodaļa (3. numurs, 1861. g. 11. janv.) un IV nodaļa (7. numurs, 1861. g. 25. janv.). IV nodaļas beigās bija paziņojums: «Turpinājums sekos,» — tomēr avīze «Русский мир» «Piezīmju» publicēšanu neturpināja. Pēc tam kad avīzē «Русский мир» bija iespiesta II nodaļa, radās nelieli sarežģījumi: Pēterburgas Cenzūras komitejas priekšsēdētājs uzskatīja, ka Dostojevskis nav parādījis katorgas šausmas un lasītājam var rasties nepareizs priekšstats par katorgu, jo iznāk, ka noziedzniekam tajā sods ir pārāk mīksts (par to sīkāk skat. grām.: «Достоевский. Статьи и материалы», под ред. А. С. Долинина, т. 1. 1922, с. 359—368) .Sakarā ar to Dostojevskis nodaļu nedaudz papildināja, un tas, viņa vārdiem runājot, «pilnīgi paralizē iespaidu, ko radīja nodaļa agrākajā veidā, bet patiesība tomēr netiek sagrozīta ne mazākā mērā» («Письма», т. 1, с. 299). Tālāk Dostojevskis paskaidroja: «Ja nodaļu neļāva iespiest aiz piesardzības, lai tautā nerastos nepareizs priekšstats par dzīvi katorgā, tad tagad nodaļas mērķis Ir radīt tādu iespaidu, ka ar visiem valdības pasākumiem kaut cik atvieglot katordznieku likteni katorga tomēr aizvien cilvēkam sagādā morālas ciešanas, un tas ir vislielākais sods par noziegumu.» (Turpat.) Fragmentā, kuru Dostojevskis bija pierakstījis klāt, vēlreiz tika formulēta viena no grāmatas pamatdomām: vislielākās mokas cilvēkam sagādā brīvības un pilsoņa tiesību atņemšana. Dostojevskis tā arī aizsāka fragmentu: «Vārdu sakot, cietuma dzīve bija briesmīga, nemitīgi nācās ciest vienas vienīgas grūtas mokas.» Šis fragments netika iespiests, jo Preses izdevumu galvenā pārvalde atļāva publicēt otro nodaļu bez papildinājumiem. Tas parādījās atklātībā tikai 1922. gadā krājumā: «Достоевский. Статьи и материалы», под ред. А. С. Долинина, т. 1.

Sacerējuma «Piezīmes no Mirušo nama» pilnīgs teksts pirmo reizi bija iespiests žurnālā «Время». 1861. gada aprīļa numurā parādījās pirmās četras nodaļas ar redakcijas piezīmi: «Pārdrukājām no avīzes «Русский мир» šīs četras nodaļas, kuras lasītājiem, kas vēl nav iepazinušies ar sacerējumu «Piezīmes no Mirušo nama», noderēs par ievadi jumu. Šīs piezīmes mēs turpināsim iespiest tūlīt pēc tam, kad būsim beiguši romāna «Pazemotie un apvainotie» publicēšanu.»

«Piezīmju» turpinājumi tika iespiesti 1861. gadā (septembrī, oktobrī, novembrī) un 1862. gadā (janvārī, februārī, martā, maijā, decembrī) Žurnāla «Время» 1862. gada maija numurā otrās daļas VIII nodaļa («Biedri») cenzūras aizlieguma dēļ netika iespiesta. Pēc VII nodaļas sekoja VIII nodaļa un zem tās — trīs punktiņu rindas, tad nāca IX un X nodaļa. VIII nodaļa parādījās tikai decembra numurā. Tā kā cenzūras atļauju publicēt nodaļu «Biedri» Dostojevskis dabūja tikai gada beigās, VIII noda]a neiegāja ari 1862. gadā publicēto «Piezīmju» atse višķajā izdevumā. Šajā gadā vispirms atsevišķā izdevumā iznāca «Pie zīmju» pirmā daļa, to abonentiem izsūtīja kā žurnāla «Время» janvāra numura pielikumu, pēc tam parādījās vēl viens izdevums, kurā ietilpa pirmā un otrā daļa.

1865. gadā «Piezīmes no Mirušo nama» iznāca atkārtotā izdevumā un tika ievietotas arī Dostojevska pilnīgajā rakstu kopojumā.

Pēdējo reizi Dostojevska dzīves laikā «Piezīmes» tika iespiestas 1875. gadā.

Rokraksts nav saglabājies.

1956. gadā iznākušajos Kopotos rakstos «Piezīmju» teksts iespiests pēc 1875. gada izdevuma, izlabojot drukas kļūdas, kas ieviesušās iepriekšējos izdevumos.

VIII nodaļas teksts, kura nav ne 1862. gada, ne 1875. gada izdevumā, iespiests pēc 1865. gada izdevuma. Iemesli, kāpēc VIII nodaļa nav ievietota 1875. gada izdevumā, nav zināmi. Ļoti iespējams, ka tas bija saistīts ar jaunajiem cenzūras noteikumiem. Nav pamata domāt, ka tā bijusi autora vēlēšanās.

Dostojevskis iecer grāmatu par «Mirušo namu» tūlīt pēc atgriešanās no katorgas un, acīm redzot, vienlaikus raksta atsevišķas nodaļas. Saglabājusies Dostojevska «Sibīrijas burtnīca», kurā pierakstīts ļoti daudz tautas izteicienu, parunu, kas vēlāk izmantoti «Piezīmēs no Mirušo nama» un citos rakstnieka sacerējumos (tā publicēta krājumā «Звенья», т. 4, 1936, с. 415—438). No Р. К. Martjanova pierakstītajiem citu stāstījumiem izriet, ka Dostojevskis pie «Mirušo nama» strādāja jau cietumā «kā I. I. Troickis (hospitāļa vecākais ārsts. — L. R.) pastāstīja kādam no jauniešiem, Dostojevskis «Piezīmes no Mirušo nama» sācis rakstīt hospitālī ar viņa piekrišanu, jo arestanti bez priekšniecības atļaujas nedrīkstējuši lietot nekādus rakstāmpiederumus, un pirmās nodaļas ilgu laiku atradušās glabāšanā pie hospitāļa vecākā feldšera» («Исторический вестник», 1895, № 11, с. 452). Tiešs liecinieks tam, ka rakstnieks strādāja pie sacerējuma «Piezīmes no Mirušo nama», bija Dostojevska draugs no Semipalatinskas laika А. E. Vrangelis: «Man pirmajam bija lemta laime redzēt F. M. tajos brīžos, kad viņš nodevās daiļradei.» («Воспоминания о Достоевском в Сибири», 1912, с. 70.)

1854. gada 22. februārī pirmā, visai garā Mihailam Dostojevskim rakstītā vēstule ir itin kā darba «Piezīmes no Mirušo nama» uzmetums^ jo tās teksts gandrīz burtiski sakrīt ar atsevišķām vietām nākamajā stāstā: «Jums, muižniekiem, ir dzelzs knābji, jūs esat mūs noknābājuši. Agrāk bijis kungs, mocījis ļaudis, bet tagad nu brālītis kļuvis pēdīgais plukata» … «šāda tēma tika risināta visus četrus gadus.» («Письма», т. 1, с. 136.) Ar lielu saviļņojumu Dostojevskis pastāsta par to iespaidu, kādu uz viņu atstājis vienkāršais krievu tautas raksturs: «Tici vai ne, sastopami arī bagāti, spēcīgi, brīnišķīgi raksturi, un cik liels bija prieks zem raupjās virskārtas atrakt zeltu.» (Turpat.)

Pēc pieciem gadiem — 1859. gada 11. oktobrī jau no Tveras Dostojevskis pirmo reizi vēstulē pavēstīja brālim par savu nodomu publicēt «Piezīmes no Mirušo nama». Pats rakstnieks ļoti labi saprata, kāda nozīme ir viņa jaunajam sacerējumam, un nešaubījās par tā panākumiem nākotnē: «Mīļais Miša, nedomā, ka es ceļu degunu gaisā vai dižojos ar savu «Mirušo namu», prasīdams par to 200 rubļu. Nepavisam ne; tomēr es ļoti labi saprotu, cik interesanta un nozīmīga šī grāmata var kļūt, tāpēc negribu zaudēt, kas man pienākas.» («Письма», т. 1, с. 263.)

Lasītāju un kritikas atsauksmes par «Piezīmēm no Mirušo nama» bija atzinīgas un pat jūsmīgas. 1861. gada decembra beigās Turgeņevs Dostojevskim rakstīja no Parīzes: «Esmu Jums ļoti pateicīgs, ka atsūtījāt man žurnāla «Время» divus numurus, kurus es lasu ar lielu prieku. Jo sevišķi Jūsu «Piezīmes no Mirušo nama». Pirts aina patiesi ir Dantes spalvas cienīga, un Jūsu dažādo personu (piem., Petrova) raksturojumos ir daudz smalkas un pareizas psiholoģijas.» («Достоевский Ф. M. и Тургенев И. С., Переписка», «Academia», 1928, с. 30.)

Spožu atsauksmi par šo grāmatu devis Hercens, kurš daudz darījis, lai veicinātu tās izplatīšanu ārzemēs: «Pie tam nevajag aizmirst, ka šis laikmets (kad sešdesmito gadu reformu priekšvakarā sabiedrībā jaušama pacilātība. — L. R.) atstājis mums kādu drausmīgu grāmatu, savā ziņā caimen horrendumkas vienmēr paliks redzamā vietā virs izejas

1 Dziesma, kas iedveš šausmas (latiņu vai.).

no Nikolaja drūmā valdīšanas laika tikpat kā pazīstamais Dantes uzraksts virs ieejas ellē: tas ir Dostojevska «Mirušo nams», šaušalīgs vēstījums, kura autors droši vien pats nemaz nenojauta, ka, ar važās iekaltu roku zīmēdams savu biedru — katordznieku tēlus un aprakstīdams viena Sibīrijas cietuma tikumus, viņš rada freskas Buonaroti garā.» (Герцен А. И. Собр. соч., под ред. Лемке, т. XVII, с. 258.)

«Piezīmes no Mirušo nama» sagādāja Dostojevskim pasaules slavu.

Krievu kritikā visnozīmīgākais darbs par šo Dostojevska grāmatu bija D. I. Pisareva raksts «Bojā gājušie un bojā ejošie» (1866).

Pisarevs augstu novērtēja grāmatas «Piezīmes no Mirušo nama» humānismu un pasvītroja, ka rakstnieka pozīcija pierādījusi viņa pilsonisko drosmi: «Domājošam lasītājam diezin vai vajag pierādīt, ka noziedznieks, kam pilnīgi atņemtas īpašuma tiesības, tomēr nepārstās domāt un just kā cilvēks. Bet ne jau visus lasītājus var nosaukt par domājošiem, un tāpēc runāt par katordznieku cilvēcisko cieņu mūsu laikos ir ne tikai nepieciešami, bet pat zināmā mērā bīstami.» («Достоевский в русской критике», Гослитиздат, 1956, с. 155—156.) Izrādījās, ka par šīs tēmas iztirzāšanu briesmas draudēja arī pašam Pisarevam. Ziņojumā Preses izdevumu galvenajai pārvaldei cenzors izteica domu, ka Pisarevu šī raksta dēļ pilnīgi pamatoti var saukt pie atbildības.

«Šis sacerējums saistīja lasītāju uzmanību tāpēc, ka tajā attēloti katordznieki, kurus pirms «Mirušo nama» neviens nav uzskatāmi attēlojis,» Dostojevskis rakstīja 1863. gadā. («Письма», т. 1, с. 333—334.) Bet, tā kā «Mirušo nama» tēma ir daudz plašāka un skar daudzas vispārējas tautas dzīves problēmas, tad sacerējuma novērtējums, uzlūkojot to tikai par cietuma atainojumu, vēlāk sarūgtināja rakstnieku. Melnraksta piezīmēs, kuras attiecas uz 1876. gadu, lasām: «Kritika aizrāda, ka «Mirušo namā» Dostojevskis nosodījis cietumus, bet ka tagad sacerējums jau novecojis. Tā esot runāts grāmatu veikalā, piedāvājot citu — jaunāku darbu, kurā nosodīti cietumi». (Центр. Госуд. Архив литературы и искусства, Фонд Ф. М. Достоевского, опись № 1, ед. хр. 16, с. 160.)

Memuārista uzmanība «Piezīmēs no Mirušo nama» koncentrēta ne tik daudz uz paša pārdzīvojumiem, cik uz apkārtējo ļaužu dzīvi un raksturiem. Līdzīgi Ivanam Petrovičam «Pazemotajos un apvainotajos», Gorjančikovu gandrīz pilnīgi nodarbina citu cilvēku likteņi, viņa stāstījumam ir viens vienīgs mērķis: «Parādīt mūsu cietumu un visu, ko es šajos gados pārdzīvoju, vienā pārskatāmā un spilgtā ainā.» Katra nodaļa, veidodama viena veseluma daļu, ir pilnīgi patstāvīgs sacerējums, kas, tāpat kā visa grāmata, veltīts cietuma dzīves atainojumam. Šim galvenajam mērķim pakļauti arī atsevišķu raksturu zīmējumi.

Stāstā daudz masu skatu. Dostojevska tieksme uzmanības centrā izvirzīt nevis individuālus raksturojumus, bet gan bezgala daudzu cilvēku dzīvi veido arī «Piezīmju» īpatnējo ēpiskā vēstījuma stilu.

Sā sacerējuma tēma sniedzas pāri Sibīrijas katorgas apraksta rāmjiem. Pavēstīdams arestantu dzīves stāstus vai gluži vienkārši apcerēdams cietuma tikumus, Dostojevskis cenšas izzināt tur — «uz vaļas» izdarīto noziegumu iemeslus. Un katru reizi, salīdzinot brīvos ļaudis un katordzniekus, izrādās, ka atšķirība nebūt nav tik liela, ka «cilvēki visur ir cilvēki», ka arī katordznieku dzīvi noteic tie paši likumi, pareizāk sakot, brīvie ļaudis pakļauti katorgas dzīves likumiem. Tāpēc dažs labs noziegums tiek izdarīts ar nolūku, lai iekļūtu cietumā «un tur atpestītos no tās vaļas dzīves, kas ir nesalīdzināmi smagāka par dzīvi katorgā».

Vilkdams paralēles starp katorgas dzīvi un dzīvi «uz vaļas», Dostojevskis pirmām kārtām pieskaras pašām galvenajām sociālajām problēmām: vienkāršo ļaužu attieksmēm pret muižniekiem un administrāciju, naudai, darba lomai utt. Kā liecina Dostojevska pirmā vēstule, ko viņš rakstīja pēc iziešanas no cietuma, viņu dziļi satrieca arestantu naidīgās attiecības ar katordzniekiem no muižnieku vidus. «Piezīmēs no Mirušo nama» tās ir plaši parādītas un izskaidroti to sociālie cēloņi: «Jā, muiž niekus pie mums neieredz, sevišķi politiskos… Vispirms, jūs esat pa visam citādi, no viņiem atšķirīgi ļaudis, bet, otrkārt, viņi visi bijuši vai nu muižnieku dzimtcilvēki, vai zaldāti. Spriediet pats — vai viņi var jūs iemīlēt?»

Sevišķi izteiksmīga šajā ziņā ir nodaļa «Pretenzija». Taču stāstītājs kurš, būdams muižnieks, nonācis sevišķi grūtos apstākļos, izprot un pilnīgi attaisno arestantu naidu pret muižniekiem, jo tie, atstājuši cietumu, atkal piebiedrosies tautai naidīgajai šķirai. Tādas pašas jūtas izpaužas vienkāršās tautas pārstāvju attieksmēs pret administrāciju, pret oficiālajām personām. Pat pret hospitāļa ārstiem arestanti izturējās ar aizspriedumu, «jo dakteri tomēr ir kungi».

Ar izcilu meistarību «Piezīmēs no Mirušo nama» radīti vienkāršo ļaužu tēli. Tie visbiežāk ir stipri un viengabalaini raksturi, kuri cieši saauguši ar savu vidi, viņiem ir svešas inteliģentu refleksijas. Tā kā savā agrākajā dzīvē šie cilvēki bijuši apspiesti un pazemoti un uz noziegumiem viņus visbiežāk pamudinājuši sociālie apstākļi, viņi savā sirdī nejūt nožēlu, bet gan skaidri apzinās savas tiesības.

Dostojevskis ir pārliecināts, ka apbrīnojamās dabas dotības, ar kūdrām apveltīti cietumā ieslodzītie cilvēki, citos apstākļos būtu varējušas attīstīties pavisam citādi, rast citādu izlietojumu. Kā barga apsūdzība visai sabiedriskajai iekārtai skan Dostojevska vārdi par to, ka cietumā nonākuši tieši labākie cilvēki no tautas: «Veltīgi gājuši bojā vareni spēki, gājuši bojā nenormālos apstākļos, nepamatoti, neglābjami. Bet kas vainīgs? Jā gan, kas vainīgs?»

Taču kā pozitīvos varoņus Dostojevskis parāda nevis dumpiniekus, bet lēnprātīgos, viņš pat apgalvo, ka dumpības gars cietumā pamazām apsīkstot. Par Dostojevska iemīļotajiem varoņiem «Piezīmēs no Mirušo nama» kļūst jaukais un klusais jauneklis Alejs, labsirdīgā atraitne Nastas ja Ivanovna, sirmais vecticībnieks, kas uzņēmies ciešanas ticības vārdā. Runājot par Nastasju Ivanovnu, Dostojevskis, nenosaucot uzvārdus, polemizē ar Cerniševska saprātīgā egoisma teoriju: «Mēdz teikt (esmu to dzirdējis un lasījis), ka viscildenākā mīlestība uz savu tuvāko esot reizē arī vislielākais egoisms. Kur nu te bija egoisms, nekādi nevaru saprast.» «Piezīmēs no Mirušo nama» pirmo reizi izveidojās tas Dostojevska tikumiskā cilvēka ideāls, kuru viņš vēlāk nenoguris propagandēja, dēvēdams par tautas ideālu. Godīgums un augstsirdība, dievbijīga lēnprātība un pašaizliedzīga mīlestība — tās ir galvenās rakstura iezīmes, ar kurām Dostojevskis apveltī savus iemīļotos varoņus. Vēlāk radīdams Miškinu («Idiots») un Aļošu («Brāļi Karamazovi»), viņš īstenībā attīstīja tālāk tās tendences, kas bija iezīmējušās jau «Piezīmēs no Mirušo nama». Šīs tendences, kas «Piezīmes» sasaistīja ar Dostojevska «vēlīnā posma» daiļradi, sešdesmito gadu kritika vēl nevarēja pamanīt, bet vēlāk, kad bija tapuši rakstnieka nākamie sacerējumi, tās kļuva acīm redzamas. Raksturīgi, ka šai «Piezīmju» pamatlīnijai sevišķu uzmanību veltīja Ļ. N. Tolstojs, pasvītrodams, ka Dostojevska pārliecība ir ļoti tuva viņa paša pārliecībai. 1880. gada 26. septembra vēstulē Strahovam viņš rakstīja: «Šinīs dienās nejutos vesels mi lasīju «Mirušo namu». Daudz esmu aizmirsis, daudz ir nācies lasīt, tomēr visā jaunajā literatūrā, ieskaitot Puškinu, nevaru nosaukt nevienu labāku grāmatu. Visvairāk apbrīnojams nevis tonis, bet gan rakstnieka viedoklis, tas ir atklāts, dabisks un kristiānisks. Laba, pamācīga grāmata. Vakar visu dienu tā mani priecināja, sen nebiju guvis tādu baudījumu. Ja sastapsiet Dostojevski, sakiet viņam, ka esmu viņu iemīlējis.» (Поли. собр. соч. Ф. М. Достоевского, т. 1, СПб., 1883, с. 67.)

353.1рр. … visādām citām subalteinām amatpersonām. — Subalterna amatpersona — cara armijas jaunākais virsnieks.

380. lpp. … Viens ir kanlonists. — Kantonists — zaldāta dēls, kas jau kopš dzimšanas ieskaitīts kara resorā.

386. lpp. … Līdzko M-kis bija aizgājis — poļu revolucionārs Aleksandrs Mireckis, kuram 1846. gadā piespriests desmit gadu ilgs katorgas sods. Viņš tiek pieminēts stāstā «Zemnieks Marejs». («Дневник писателя» за 1876 г.)

.. .no Starodubjes slobodām, kādreizējiem vetkiešiem. — Domātas vecticībnieku slobodas Starodubjē (Cerņigovas guberņā). 18. gs.t glābdamies no valdības vajāšanām, uz šejieni pārcēlās vecticībnieki no Vetkas salas (Sožas upē).

423. lpp. … viņš, Pēterburgas, tās konditoreju un Meščanskas ielu samaitāts. — Pēterburgas vecpilsētā Meščanskas ielās atradās daudz netiklības zaņķu un dzertuvju.

… Kvazimodo tikumiskā ziņā. — Kvazimodo — viens no V. Igo romāna «Parīzes Dievmātes katedrāle» varoņiem. Viņa vārds kļuvis par sugas vārdu, kas apzīmē fizisku kroplumu.

428. lpp. … sievietes, kas arī cieta trimdā. — Toboļskā — ceļā uz Omsku — Dostojevskis sastapās ar dekabristu sievām Muravjovu, Aņņenkovu un Fonvizinu.

444. lpp. … Ar šausmām vēroju vienu no saviem biedriem. — Domāts viens no petraševskiešiem — S. F. Durovs, kurš notiesāts vienlaikus ar Dostojevski.

448. lpp. … pajautāt jums par Napoleonu. — Runa ir par Napoleonu III. Luijs Napoleons Bonaparts (1808—1873), Napoleona I brāļadēls, pēc 1848. gada revolūcijas Francijā kļuva par buržuāziskās republikas (tā sauktās Otrās republikas) prezidentu. 1851. gadā viņa vadībā tika izdarīts kontrrevolucionārs apvērsums, un viņš pasludināja sevi par imperatoru.

491. lpp. «Sāncenši Filatka un Miroška» — populāra P. G. Grigorjeva vodeviļa. 1831. gadā tika uzvesta Pēterburgā. Kopš 1833. gada vairākkārt izdota.

501. lpp. Leporello — dona Žuāna kalps.

536. lpp. Brenviljē — franču marķīze Marija Madlēna Brenviljē, pazīstama noziedzniece, kura noindējusi tēvu, divus brāļus un vairākus citus radiniekus ar nolūku dabūt mantojumā viņu īpašumu. 1676. gadā viņai piespriests nāves sods.

597. lpp. … sastapu T-ski — Simons Tokarževskis (1823—1900), darbojies poļu zemnieku organizācijā, kas cīnījās pret dzimtbūšanu, par Polijas nacionālo neatkarību. Uzrakstījis grāmatu «Septiņi katorgas gadi».

604. lpp. B-skis

— poļu revolucionārs Josifs Boguslavskis.

604. lpp … vecais Z-skis — Josifs 2ahovskis (1800—1851), poļu revolucionārs. Par revolucionāru runu Varšavā 1848. gadā viņam bija piespriests nāves sods, kas aizstāts ar izsūtījumu katorgā uz desmit gadiem.

Content

Dostojevskis Fjodors Piezīmes no mirušo nama

PIEZĪMES NO MIRUŠO NAMA

pirmā daļa

Ievads

I Mirušo nams

II Pirmie iespaidi

III Pirmie iespaidi

IV Pirmie iespaidi

V Pirmais mēnesis

VI Pirmais mēnesis

VII Jauni paziņas. Petrovs

VIII Enerģiskie cilvēki. Lučka

IX Isajs Fomičs. Baklušina stāsts

X Ziemsvētki

XI Izrāde

otra daļa

I Hospitālis

II Turpinājums

III Turpinājums

IV Akuļkas vīrs

V Vasaras laiks

VI Katorgas dzīvnieki

VII Pretenzija

VIII Biedri

IX Bēgšana

X No katorgas brīvībā

PIEZĪMES NO MIRUŠO NAMA