Dostojevskis Fjodors

Piezīmes no pagrīdes

Fjodors Dostojevskis

Piezīmes no pagrīdes

PIEZĪMES NO PAGRĪDES

Tulkojusi Anna Ozola-Sakse …

I PAGRĪDE

I

* Gan piezīmju autors, gan pašas «Piezīmes», protams, ir izdomājums. Un tomēr tādi cilvēki kā šo piezīmju sacerētājs mūsu sabiedrībā ne tikvien var būt, bet tiem arī jābūt, ņemot vērā tos apstākļus, kādos vispār veidojusies mūsu sabiedrība. Es gribēju spilgtāk nekā parasti parādīt kādu no nesenās pagātnes raksturiem. Vienu no tās paaudzes pārstāvjiem, kura patlaban vēl vada savas pēdējās dienas. Šai fragmentā ar virsrakstu «Pagrīde» šis cilvēks iepazīstina ar sevi, ar saviem uzskatiem un it kā grib noskaidrot tos cēloņus, kuru dēļ viņš radies un viņam bijis jārodas mūsu vidē. Nākamajā fragmentā būs jau īstas «piezīmes» par dažādiem notikumiem šā cilvēka dzīvē.

Fjodors Dostojevskis

Es esmu slims cilvēks… Esmu ļauns cilvēks. Nepatīkams cilvēks es esmu. Es domāju, ka man sāp aknas, patiesībā es ne velna nesajēdzu no savas kaites un nemaz droši nezinu, kas man sāp. Es neārstējos un nekad neesmu ārstējies, kaut gan medicīnu un ārstus cienu. Turklāt es esmu ari ārkārtīgi māņticīgs, nu, kaut vai tik daudz, lai varētu cienīt medicīnu. (Esmu pietiekami izglītots, lai nebīitu māņticīgs, un tomēr esmu māņticīgs.) Nē, cienījamie, ārstēties es negribu aiz niknuma. To jūs droši vien nevēlēsieties saprast. Nu, bet es saprotu. Es, protams, nemācēšu jums paskaidrot, kam īsti šai gadījumā sariebšu ar savu niknumu; es ļoti labi zinu, ka ārstiem nekādi nevaru «iegriezt» ar to, ka pie viņiem neārstējos, es labāk nekā jebkurš cits zinu, ka ar visu to kaitēšu tikai sev un vairāk nevienam. Un tomēr, ja es neārstējos, tad tas ir aiz niknuma. Aknas sāp, lai tad nu arī sāp vēl stiprāk!

Tā es dzīvoju jau sen — gadu divdesmit. Pašlaik man ir četrdesmit. Agrāk es dienēju, bet tagad nedienu. Es biju negants ierēdnis. Biju rupjš, un tas man darīja prieku. Kukuļus es taču neņēmu, tātad man vajadzēja kaut vai ar to sevi atalgot. (Šķidra asprātība; taču es to nesvītrošu. Uzrakstīju to, domādams, ka iznāks ļoti trāpīgi; bet nu, kad pats ieraudzīju, ka esmu gribējis tikai neglīti padižoties, — tīšuprāt nesvītrošu!) Kad pie galda, pie kura sēdēju, dažkārt nāca lūdzēji pēc izziņām — es taisni zobus griezu uz viņiem un jutu neremdināmu baudījumu, kad man izdevās kādu apbēdināt… Gandrīz vienmēr izdevās. Pa lielākai daļai tie visi bija bikli ļautiņi: vai nu nezināms — lūdzēji. Taču no frantiem es it īpaši nevarēju ciest kādu oficieri. Viņš neparko negribēja padoties un pretīgi šķindināja zobenu. Šā zobena dēļ es pusotra gada ar viņu karoju. Pēdīgi es viņu pieveicu. Viņš vairs nešķindināja. Jāsaka gan, tas notika vēl manā jaunībā. Taču, vai zināt, kungi, kas bija pats galvenais manā niknumā? Tur jau bija tas joks un taisni tā izpaudās vislielākā nekrietnība, ka es ik mirkli, pat vislielākās žultainības brīdī klusībā ar kaunu apzinājos, ka ne tikvien neesmu Jauns, bet neesmu pat saniknots cilvēks, ka es tikai zvirbuļus baidu un ar to sevi priecinu. Man ir putas uz lūpām, bet atnesiet man kādu paijiņu, pasniedziet man tējiņu ar cukuru, un es laikam gan kļūšu rāms. Jutīšu pat sirsnīgu aizkustinājumu, kaut gan pēc tam droši vien griezīšu zobus aiz dusmām uz sevi un aiz kauna vairākus mēnešus mocīšos ar bezmiegu. Tāds nu ir mans paradums.

To es pirmīt par sevi sameloju, ka biju negants ierēdnis. Aiz niknuma sameloju. Es tīri vienkārši velnu dzinu gan ar lūdzējiem, gan ar oficieri, bet īstenībā nekad nespēju kļūt ļauns. Ik brīdi es sevī apzinājos bezgala daudz tam visai pretēju elementu. Es jutu, ka tie manī ņudzēt ņudz — šie pretējie elementi. Es zināju, ka tie visu mūžu ir manī ņudzējuši un spraukušies uz āru, taču nekad es tos nelaidu, nelaidu, tīšuprāt nelaidu ārā. Tie mani mocīja, lika man sajust kaunu; noveda mani līdz konvulsijām un — pēdīgi man apnika, ai, kā apnika! Vai tikai jums, kungi, neliekas, ka es patlaban jūsu priekšā nožēloju grēkus, ka par kaut ko lūdzu jums piedošanu? … Esmu pārliecināts, ka jums tā liekas … Bet lai jau, apgalvoju jums, ka man vienalga, ja ari liekas …

Ne tikvien ļauns, bet pat nekāds es nepratu kļūt: ne ļauns, ne labs, nedz nelietis, nedz godīgs, nedz varonis, nedz kukainis. Tagad es dzīvoju dīkas dienas savā kaktā, ērcinādams sevi ar niknuma pilnu un neauglīgu mierinājumu, ka gudrs cilvēks nemaz nevar nopietni kaut kas kļūt, bet kaut kas kļūst tikai muļķis. Jā gan, gudram ' deviņpadsmitā gadsimta cilvēkam jābūt — tas ir viņa morāliskais pienākums — galvenokārt bezrakstura būtnei; turpretim cilvēkam ar raksturu, darbonim — galvenokārt npi obežotam radījumam. Tā ir mana četrdesmit gados nul.»i p.irliecība. Man patlaban ir četrdesmit gadu, bet (Vlrdesmit gadi — tas taču ir vesels mūžs; tas taču ir pats dziļākais vecums. Dzīvot ilgāk par četrdesmit gadiem ir nepieklājīgi, banāli, netikumīgi! Kas dzīvo ilgāk par četrdesmit gadiem — atbildiet atklāti, godīgi? Es jums pateikšu, kas dzīvo: dzīvo muļķi un nelieši. Es visiem sirmgalvjiem taisni acīs to pateikšu, visiem šiem godājamiem vecvīriem, visiem šiem sudrabmatainajiem un vīraka apdvestajiem vecvīriem! Visai pasaulei acīs pateikšu! Man ir tiesības tā sacīt, jo arī pats nodzīvošu līdz sešdesmit gadiem. Līdz septiņdesmit nodzīvošu! Līdz astoņdesmit gadiem nodzīvošu! … Pagaidiet! Ļaujiet atņemt elpu …

Jūs, kungi, laikam gan domājat, ka es gribu jūs smīdināt? Arī šai ziņā maldāties. Es nepavisam neesmu tāds pārlieku jautrs cilvēks, kā jums šķiet vai kā jums varbūt šķiet; ja nu jūs tomēr, sapīkuši par visu šo pļāpāšanu (bet es jau jūtu, ka esat sapīkuši), iedomāsieties man pajautāt: kas tad īsti es tāds esmu? — tad es jums atbildēšu: esmu kolēģijas asesors. Es dienēju, lai man būtu ko ēst (taču vienīgi tālab), un, kad pērngad viens no maniem attāliem radiniekiem testamentā novēlēja man sešus tūkstošus rubļu, es tūdaļ atstāju dienestu un apmetos savā kaktā. Es arī agrāk mitinājos šai kaktā, taču tagad esmu šai kaktā apmeties uz dzīvi. Istaba man ir nelāga, pagalam draņķīga, pilsētas nomalē. Mana kalpone ir lauku sieva, veca, nikna un stulba, turklāt no viņas allaž nāk nelaba smaka. Viens otrs iegalvo, ka Pēterburgas klimats kļūstot man kaitīgs un ka ar maniem niecīgajiem līdzekļiem dzīve Pēterburgā iznākot pārāk dārga. Es to visu zinu, zinu labāk par visiem šiem pieredzējušajiem un pārgudrajiem padomdevējiem un labvēļiem. Taču es palieku Pēterburgā; no Pēterburgas es projām nebraukšu! Nebraukšu, tāpēc ka … Eh! bet tas taču ir pilnīgi vienalga — vai es braukšu projām vai nebraukšu.

Bet, starp citu: par ko kārtīgs cilvēks var runāt ar vislielāko patiku?

Atbilde: par sevi.

Nu, tad es arī runāšu par sevi.

II

Tagad man, kungi, gribas jums pastāstīt, vai nu jūs vēlaties vai nevēlaties to dzirdēt, kāpēc es neesmu pratis kļūt pat par kukaini. Teikšu jums svinīgi, ka daudzkārt tiku vēlējies kļūt par kukaini. Bet pat tas man nebija lemts. Zvēru jums, kungi, ka pārlieka apzināšanās — tā ir slimība, īsta, noteikta slimība. Cilvēka ikdienišķai dzīvei atlikām pietiktu ar parastu cilvēcisku apziņu, proti, ar pusi vai ar ceturto daļu no tās devas, kāda piešķirta attīstītam mūsu nelaimīgā deviņpadsmitā gadsimta cilvēkam, kuram turklāt ir vēl tā īpašā nelaime dzīvot Pēterburgā, šai abstraktajā un sadomātajā pilsētā, kādas otras nav uz visas zemeslodes. (Pilsētas mēdz būt sadomātas un nesadomātas.) Pilnīgi pietiktu ar tādu apziņu, ar kādu dzīvo visi tā saucamie atklātas dabas cilvēki un darboņi. Varu saderēt, jūs domājat, ka es visu to rakstu aiz vīzdegunības, lai patrītu zobus gar darboņiem, turklāt vēl ar sliktam tonim raksturīgu vīzdegunību šķindinu zobenu tāpat kā mans oficieris. Taču, kungi, kurš gan ies lepoties ar savām slimībām, turklāt ar tām plātīties?

Bet ko nu es? — tā dara visi; taisni ar slimībām jau arī lepojas, un es, šķiet, vairāk par visiem. Nestrīdēsimies; mans iebildums ir aplams. Un tomēr es esmu cieši pārliecināts, ka ne tikvien liels daudzums apziņas, bet pat jebkura apziņa ir slimība. Pie tā es palieku. Atstāsim to uz brīdi. Pasakiet man, lūk, ko: kāpēc dažkārt ir noticis tā, ka, gluži kā par spīti, taisni tais pašos, jā gan, taisni tais pašos brīžos, kad es vislabāk spēju apzinīgi uztvert «visu daiļo un cēlo» — kā pie mums savā laikā mēdza izteikties — visās tā niansēs, man reizēm gadījās ne vairs apzināties, bet darīt tādus neglītus darbus, tādus, ko … nu jā, vārdu sakot, ko, jādomā, visi gan dara, bet man, kā par spīti, tie iegadījās tieši tad, kad es visskaidrāk apzinājos, ka tos nepavisam nevajadzētu darīt. Jo vairāk manī auga apziņa par labo un par visu šo «daiļo un cēlo», jo dziļāk es stigu savā dumbrā un varēju pilnīgi nogrimt tajā. Taču visraksturīgākais bija tas, ka viss minētais manī iemita nevis nejauši, bet it kā tam tā arī vajadzētu būt. It kā tas būtu mans visnormālākais stāvoklis un nepavisam ne slimība, ne indeve, tā ka galu galu man pārgāja vēlēšanās ar šo indevi cīnīties. Beidzās ar to, ka es gandrīz noticēju (bet varbūt ari patiešām noticēju), ka tas laikam ir mans normālais stāvoklis, liet pirmāk, no sākuma, teikt, cik gan moku neizcietos šai cīņā! Es neticēju, ka tā dažkārt gadās arī citiem, un tāpēc visu mūžu glabāju to sevī kā noslēpumu. Es kaunējos (varbūt pat tagad kaunos); nonācu tiktāl, ka sajutu tādu kā slepenu, nenormālu, sīku un zemisku baudiņu dažkārt visai riebīgā Pēterburgas naktī atgriezties savā kaktā un aizvien skaidrāk apzināties, ka, rau, arī šodien atkal esmu pastrādājis neģēlību, ka izdarītais nekādi nav atpakaļ atsaucams, un sāku iekšēji slepus krimst un krimst sevi zobiem, zāģēt un zīšļāt sevi tiktāl, ka rūgtums pēdīgi pārvērtās par tādu kā kaunpilnu, nolādētu saldmi un beigu beigās pārtapa noteiktā, nopietnā baudījumā. .Ja gan, baudījumā, baudījumā! Pie tā es palieku. Es tāpēc arī sāku runāt, ka man gribas pilnīgi droši izzināt: vai arī citiem mēdz būt tādi baudījumi? Es jums paskaidrošu: baudījums te radās tieši no pārāk spilgtas sava pazemojuma apziņas; no tā, ka tu pats jau jūti, ka esi nonācis līdz pēdējai robežai; ka tas ir slikti, taču citādi nevar būt; ka tev nav vairs izejas, ka nekad tu vairs nekļūsi cits cilvēks; ka, pat ja būtu vēl atlicis laiks un ticība, lai pārtaptu par ko citu, tad droši vien pats tu negribētu pārtapt; un, ja arī iegribētu, tad tomēr nekā neizdarītu, jo īstenībā varbūt nav pat par ko pārtapt. Bet galvenais un pēdējais — ka tas viss notiek pēc normāliem pastiprinātas apziņas pamata likumiem un pēc inerces, kas izriet tieši no šiem likumiem, un tātad tu ne tikvien nepārtapsi, bet tīri vienkārši nekā neizdarīsi. Šās pastiprinātās apziņas dēļ iznāk, piemēram, ka taisnība ir nelietim, it kā nelietim tas būtu kāds mierinājums, ja jau viņš pats sajūt, ka tiešām ir nelietis. Taču pietiek … Eh, tad nu gan samelsu, bet ko esmu izskaidrojis? … Ar ko te izskaidrojams baudījums? Taču es izskaidrošu! Es tomēr novedīšu domu līdz galam! Tālab jau esmu ņēmis spalvu rokā .. .

Es, piemēram, esmu šausmīgi patmīlīgs. Esmu aizdomīgs un viegli aizvainojams kā kuprītis vai punduris, taču patiešām man ir bijuši tādi brīži, ka, gadījumā ja man iecirstu pļauku, es laikam par to pat priecātos. Saku to gluži nopietni: droši vien es prastu pat šeit sameklēt zināma veida baudījumu, protams, izmisīgu baudījumu, taču taisni izmisumā arī mēdz būt vissvelošākie baudas mirkļi, it īpaši, kad tu, cilvēks, jau pārlieku skaidri apzinies savu bezizejas stāvokli. Un te nu, saņemot pļauku, tevi pie zemes nospiedis apziņa par to, kādā smeltnē tevi ir saberzuši. Galvenais tomēr — gudro nu kā gudrodams, bet tāpat vien iznāk, ka allaž es pats pirmais pie visa esmu vainīgs un, kas visnepatīkamāk, bez vainas vainīgs, tā sakot, saskaņā ar dabas likumiem. Vainīgs, pirmkārt, tāpēc, ka esmu gudrāks par visiem, kas ir ap mani. (Es pastāvīgi esmu sevi uzskatījis gudrāku par visiem apkārtējiem cilvēkiem un dažbrīd — varbūt neticēsiet — par to pat kaunējies. Vismaz visu mūžu esmu raudzījies sāņus vien un nekad neesmu varējis skatīties cilvēkiem taisni acīs.) Vainīgs galu galā tāpēc, ka, būtu man piemitusi augstsirdība, tad manas mokas kļūtu tikai lielākas, apzinoties, cik mana augstsirdība veltīga. Es taču droši vien ar savu augstsirdību nekā neprastu izdarīt: ne piedot, tāpēc ka pāridarītājs varbūt man iesitis saskaņā ar dabas likumiem, bet dabas likumiem nevar piedot; ne tos aizmirst, jo, lai arī dabas likumi, tomēr aizvainojoši. Beigu beigās, pat ja es iegribētu nepavisam nebūt augstsirdīgs, bet, gluži otrādi, vēlētos pāridarītājam atriebties, arī tad atriebties nevienam nekādi nevarētu, jo droši vien nesadūšotos kaut ko darīt, pat ja varētu. Kāpēc nesadūšotos? Par to man gribas pāris vārdu teikt atsevišķi.

III

Ir taču cilvēki, kuri prot sevi atriebt un vispār sevi aizstāvēt, — kā tad, piemēram, viņi to dara? Kad viņus, pieņemsim, pārņem atriebības jūtas, tad jau nu pa to laiku visā viņu būtnē nekā vairāk nepaliek kā vien šīs jūtas. Tāds kungs gluži kā satrakots vērsis, ragus uz zemi noliecis, tā ir dzenas taisni uz mērķi, un varbūt vienīgi siena spēj viņu apturēt. (Starp citu: sienas priekšā šie kungi, proti, atklātas dabas cilvēki un darboņi, patiesi piekāpjas. Viņiem siena nav vienīgi uzmanības novēršanai, kā, piemēram, mums, domājošiem un tātad nekā nestrādājošiem cilvēkiem, nav iegansts griezties atpakaļ no pusceļa, iegansts, kuram mūsu kārtas cilvēks parasti arī pats netic, bet par kuru allaž ļoti priecājas. Nē, viņi atkāpjas pilnīgi neliekuļoti. Siena viņiem nozīmē kaut ko nomierinošu, morāliski atbrīvojošu un neapstrīdamu, varbūt pat kaut ko mistisku … Taču par sienu vēlāk.) Nu tātad, cienījamie, taisni tādu nemākslotu cilvēku es arī uzskatu par īstu, normālu cilvēku, kādu to ir gribējusi redzēt pati maigākā māte — daba, laipni modinādama viņu šās zemes dzīvei. Tādu cilvēku es no visas sirds apskaužu. Viņš ir muļķis, tur es ar jums nestrīdos,

taču varbūt normālam cilvēkam taisni jābūt muļķim, ko jūs varat zināt? Varbūt tas ir pat ļoti skaisti. Un tomēr es jo vairāk esmu pārliecināts par šīm, tā sakot, aizdomām tāpēc, ka, piemēram, ja ņemtu normāla cilvēka antitēzi, proti, cilvēku ar pastiprinātu apziņu, kurš, protams, nav nācis no dabas klēpja, bet no retortes (tas, kungi, ir jau gandrīz misticisms, bet es pieļauju ari to), tad šis retortes cilvēks reizēm tiktāl piekāpjas savai anti-tēzei, ka ar visu savu pastiprināto apziņu pilnīgi nopietni pats sevi uzskata par peli, nevis par cilvēku. Lai arī pele ar ļoti izkoptu apziņu, tā tomēr ir un paliek pele, bet šeit ir cilvēks un tātad, un tā joprojām. Un galvenais — viņš pats, pats taču uzskata sevi par peli; neviens viņam to nelūdz; bet tas ir svarīgs punkts. Aplūkosim tagad šo peli darbībā. Pieņemsim, piemēram, ka arī viņai nodarīts pāri (un viņai gandrīz vienmēr nodara pāri) un arī viņa vēlas atriebties. Niknuma viņā varbūt uzkrājies pat vairāk, nekā sevī uzkrājis l'homme de la nature et de la vйritй. riebīga, zemiska vēlēšanās atmaksāt pāridarītājam ar tādu pašu ļaunumu viņu varbūt kremt vēl derdzīgāk, nekā to izjūt l'homme de la nature et de la vйritй, tāpēc ka l'homme de la nature et de la vйritй ar savu iedzimto dumjību savu atriebību tīri vienkārši uzskata par taisnīgu; bet pele ar savu izkopto apziņu te taisnīgumu noliedz. Nonāk galu galā pie pašas darbības, pie paša atriebības akta. Nelaimīgā pele bez vienas sākotnējās nekrietnības ir jau paspējusi ar jautājumiem un šaubām saviest ap sevi tik daudz citu nekrietnību, vienam jautājumam pakļāvusi tik daudz neatrisinātu jautājumu, ka gribot negribot ap viņu uzkrājas kaut kāda liktenīga žurga, kaut kādi smirdīgi dubļi, kas sastāv no viņas šauba m, uztraukumiem un visbeidzot no spļāvieniem, ar ko viņu apber tiešie darboņi, kuri svinīgi ielenkuši viņu kā tiesneši un diktatori un smejas par viņu pilnā rīklē. Protams, viņai atliek tikai visam atmest ar ķepiņu un, smaidot mākslotā nicīgumā, kuram arī pati netic, apkaunotai ieslīdēt savā aliņā. Tur, savā riebīgajā, smirdīgajā pagrīdē, mūsu aizvainotā, piekautā un apsmietā pele tūdaļ ieslīgst saltā, indīgā un, galvenais, nebeidzamā niknumā. Četrdesmit gadus no vietas viņa atcerēsies līdz pēdējiem apkaunojošiem sīkumiem savu aizvainojumu un pie tam ikreiz pieliks no sevis vēl apkaunojošākus sīkumus, nikni ķircinādama un ērcinādama sevi ar pašas iztēli. Pati kaunēsies par savu iztēli un tomēr visu atcerēsies, visu pārsijās, izdomās par sevi visādas nepasakas ar ieganstu, ka arī tā varēja notikt, un neko nepiedos. Iespējams, sāks pat atriebties, taču ar pārtraukumiem, sīkumos, no aizkrāsnes, inkognito, neticēdama ne savām tiesībām atriebties, ne savas atriebes panākumiem un jau iepriekš zinādama, ka no visiem saviem mēģinājumiem atriebties pati izcietīsies simtkārt vairāk nekā tas, kuram atriebjas, bet tas droši vien pat nepakasīsies. Uz nāves cisām atkal reiz visu atcerēsies, arī visu laiku krājušos procentus un… Taču tieši šajā saltajā, derdzīgajā pus-izmisumā, pusticībā, aiz bēdām sevi apzināti uz četrdesmit gadiem dzīvu aprokot pagrīdē, šai savā ar varēm radītajā un tomēr daļēji apšaubāmajā bezizejā, visā šai neapmierinātu, dziļi sevī apspiestu vēlēšanos indē, visā šai šaubu drudzī, pieņemot mūžam negrozāmus lēmumus un pēc mirkļa tos nožēlojot, — tajā visā jau arī slēpjas tās dīvainās baudas saldums, par kuru es minēju. Tā ir tik smalka, dažkārt tik ļoti nepakļaujas apziņai, ka mazliet aprobežoti cilvēki vai pat tikai cilvēki ar stipriem nerviem tanī nenieka nesapratīs. «Varbūt nesapratīs vēl arī tie,» jūs no savas puses, plati pasmaidīdami, piebildīsiet, «kuri nekad nav saņēmuši pļaukas,» — un tādā veidā pieklājīgi aizrādīsiet man, ka arī es savā mūžā varbūt esmu nobaudījis pļauku un tāpēc runāju kā lietpratējs. Varu saderēt, ka tā jūs domājat. Taču apmierinieties, kungi, pļaukas saņēmis es neesmu, kaut gan man ir pilnīgi vienalga, ko jūs par to domājat. Es varbūt vēl pats nožēloju, ka savā mūžā tik maz esmu izdāļājis pļauku. Taču pietiek, ne vārda vairs par šo jums ārkārtīgi neinteresanto tematu.

Turpinu mierīgi par cilvēkiem ar stipriem nerviem, kuri nesaprot zināmu baudu izsmalcinātību. Kaut gan

šie kungi dažos gadījumos, piemēram, mauro pilnā rīklē k.i vērši, kaut gan tas, pieņemsim, sagādā viņiem vislielāko godu, taču, kā jau teicu, neiespējamā priekšā viņi tūdaļ pierimst. Neiespējamais — tātad akmens siena? Kas tā par akmens sienu? Nu, protams, dabas likumi, dabzinātņu secinājumi, matemātika. Ja jau tev pierādīs, piemēram, ka esi cēlies no pērtiķa, tad nu nav ko vieties pieņem, kā ir. Ja tev pierādīs, ka īstenībā vienai paša tavu tauku pilītei jābūt tev dārgākai nekā simtiem lukstošu tev līdzīgo un ka ar šādu iznākumu galu galā atrisināsies visi tā saucamie labie tikumi un pienākumi, un pārējie murgi un aizspriedumi, tad tā arī jāpieņem, nekā tur nevar darīt, jo divreiz divi — tā ir matemātika. Pamēģiniet iebilst.

«Apžēlojieties,» jums uzbrēks, «sacelties nedrīkst; divreiz divi ir četri! Daba jums atļauju neprasa; tai nav nekādas daļas gar jūsu vēlmēm un gar to, vai jums tās* likumi patīk vai nepatīk. Jums tā jāpieņem tāda, kāda tā ir, un tātad arī visi tās rezultāti. Siena tātad ir siena… utt., utt.» Ak tu kungs un dievs, kas tad man daļas gar dabas likumiem un aritmētiku, ja man nez kāpēc šie likumi un divreiz divi četri nepatīk? Protams, es tādu sienu ar pieri neizdauzīšu, ja patiešām nebūs spēka to izdauzīt, taču es arī nesamierināšos ar to tikai tāpēc, ka ta ir akmens siena un man nav pieticis spēka.

It kā tāda akmens siena patiešām būtu mierinājums un patiešām ietvertu sevī kaut kādu miera vārdu vienīgi tāpēc, ka tā ir divreiz divi četri. Ai, kāda aplamība! Pavisam kas cits ir visu saprast, visu apzināties — visas šīs neiespējamības un akmens sienas; nesamierināties ne ar vienu no šīm neiespējamībām un akmens sienām, ja jums derdzas samierināties; visai neizbēgamu loģisku kombināciju ceļā nonākt pie vispretīgākajiem secinājumiem par mūžīgo tēmu, ka pat pie akmens sienas pats esi tāds kā vainīgs, kaut arī pilnīgi skaidri redzams, ka nepavisam neesi vainīgs, un tāpēc, klusējot un bezspēcīgi zobus griežot, saldkairi atdoties inercei, sapņojot par to, ka, izrādās, nav pat uz ko dusmoties; ka dusmu objekta nav un varbūt nekad ari nebūs, ka te ir kas samainīts, sagrozīts, ir notikusi blēdība, ka te ir tīrā putra — nezin kas un nezin kurš —, taču, par spīti visiem šiem nezināmajiem un sagrozījumiem, jums tomēr sap, un, jo vairāk ir nezināmā, jo vairāk sāp!

IV

— Ha, ha, ha! galu galā jūs taču pat zobu sāpēs atradīsiet baudu! — jūs smiedamies iesauksieties.

— Nu un tad? Arī zobu sāpēs ir bauda, — es atbildēšu.

— Man veselu mēnesi sāpēja zobi, es zinu, kā ir. Tad, protams, neīgst klusuciešot, bet vaid; taču šie vaidi nav vaļsirdīgi, tie ir ņirdzīgi vaidi, un ņirdzīgums te ir pats galvenais. Taisni šais vaidos arī izpaužas cietēja bauda; ja viņš tajos nejustu baudu, viņš nemaz nevaidētu. Tas, kungi, ir labs piemērs, un es to attīstīšu tālāk. Šais vaidos izpaužas, pirmkārt, viss mūsu apziņu pazemojošais sāpju bezmērķīgums, visa dabas likumība, uz kuru jums, protams, nospļauties, taču jūs no tās ciešat, bet viņa, redziet, ne. Izpaužas apziņa, ka ienaidnieks nav atrodams, bet sāpes ir, apziņa, ka jūs ar visvisādiem Vāgenheimiem esat pilnīgi savu zobu verdzībā; kāds iegribēs, un jums zobi vairs nesāpēs, bet, ja neiegribēs, nosāpēs vēl trīs mēnešus; un ka, beidzot, ja jūs vēl joprojām neesat ar mieru un tomēr protestējat, tad jums atliek vienīgi sev par mierinājumu pašam sevi izpērt vai arī labi sāpīgi ar dūri apstrādāt savu sienu un vairāk itin nekas. Nu redziet, kungi, taisni no šiem nežēlīgajiem pāridarījumiem, no šā izsmiekla, pat nezinot, kas tas smējējs, tad arī beidzot sākas bauda, kura reizēm nonāk līdz augstākajai saldkaislei. Es jūs lūdzu, kungi, kādreiz ieklausieties izglītota deviņpadsmitā gadsimta cilvēka vaidos, kad viņš jau otro vai trešo dienu cieš zobu sāpes, kad viņš jau sāk vaidēt gluži citādi, nekā vaidēja pirmajā dienā, proti, nevis tikai tāpēc, ka sāp zobi; nevis tā kā šāds tāds prasts lauķis, bet tā, kā vaid cilvēks, ko skārusi attīstība un Eiropas civilizācija, kā cilvēks, kas «atraisījies no zemes un no vienkāršu ļaužu principiem», kā tagad mēdz izteikties. Viņa vaidi kļūst tādi kā nelabi, nešpetni, ļauni un turpinās augām dienām un naktīm. Viņš pats taču zina, ka ar vaidēšanu nekas nebūs līdzēts; labāk par visiem zina, ka tikai veltīgi sevi un citus vārdzina un uztrauc; zina, ka pat tie, kurus viņš cenšas iežēlināt, un visa viņa ģimene jau aizklausījušies viņā līdz riebumam, netic viņam ne par grasi un klusībā apjēdz, ka viņš varētu vaidēt citādi — vienkārši, bez rulādēm un ērmībām, bet ka viņš tikai aiz dusmām un bezkaunības ālējas. Raugiet, visās šais atziņās un kauna darbos tad arī slēpjas sald-

kaisle. «Sak, es jūs traucēju, plosu jums sirdi, nevienam visa majā neļauju gulēt. Nu tad neguliet, jūtiet ari jūs ik mirkli, ka man sāp zobi. Es jums tagad vairs neesmu varonis, par kādu agrāk gribēju izlikties, es tīri vienkārši mmu riebīgs cilvēciņš, chenapari1. nu, lai taču! Ļoti prie-rajos, ka esat mani izpratuši. Jums derdzas klausīties manos nelietīgajos smilkstos? Nu, lai derdzas; tūliņ es jums vēl draņķīgāku rulādi nospēlēšu…» Arī tagad vēl nesaprotat, kungi? Nē, redzams, vajag dziļi un līdz galam attīstīties un izkopt apziņu, lai izprastu visas šās saldkaisles nianses! Jūs smejaties? Ļoti priecājos. Protams, kungi, mani joki ieturēti sliktā tonī, negludi, juceklīgi, pauž neuzticēšanos sev pašam. Bet tas taču ir tāpēc, ka &lt;es pats sevi necienu. Vai tad apzinīgs cilvēks var kaut cik sevi cienīt?

v

Nu, vai gan var, vai var sevi kaut cik cienīt cilvēks, kurš pats savā pazemojumā tiecies atrast baudu? Es to patlaban nesaku aiz kaut kādas pliekanas nožēlas. Un vispār kopš laika gala man ir bijis pretīgi teikt: «Piedodiet, papiņ, es vairs tā nedarīšu,» — ne jau tāpēc, ka es nespētu tā pasacīt, bet taisni otrādi, varbūt tieši tāpēc, ka dažkārt būtu spējis pārāk labi — un kā vēl! Kā par spīti, man gadās iekulties ķezā taisni tad, kad pats ne pa sapņiem, ne no tiesas neesmu vainīgs. Tas jau nu bija par visu nejaukāk. Pie tam es savā dvēselē jutos aizkustināts, nožēloju, lēju asaras un, protams, pats sevi krāpu, kaut arī nemaz neizlikos. Tad jau gan sirdi māca tāds kā riebums… Te jau pat dabas likumus nevarēja vainot, kaut gan dabas likumi pastāvīgi un visvairāk man visu mūžu darījuši pāri. Pretīgi visu to atcerēties un arī tolaik bija pretīgi. Es taču parasti jau pēc maza brītiņa ar niknumu atskārstu, ka tas viss ir meli, meli, riebīgi, ārišķīgi meli, proti, visa šī nožēla, viss šis aizkustinājums, visi šie atdzimšanas solījumi. Bet pajautājiet — kālab es pats sevi tā kropļoju uti mocīju? Atbildu: tālab, ka pārāk garlaicīgi bija sēdēt saliktām rokām; tāpēc ari likos uz (»rmībām. Nudien tā. Pavērojiet, kungi, uzmanīgāk paši sevi, tad arī sapratīsiet, ka tā tas ir. Pats sev izdomāju piedzīvojumus un sacerēju dzīvi, lai kaut šā vai tā padzīvotu. Cik reižu man gadījies — nu, piemēram, kaut vai apvainoties tāpat vien, gluži ne par ko, tīšuprāt; un pats taču dažkārt zini, ka nav par ko apvainoties, ka pats to esi pieļāvis, taču noved sevi tiktāl, ka pēcgalā nudien no visas tiesas apvainojies. Man visu mūžu ir piemitusi slieksme palaist šādus jokus, tā ka beigu beigās pats par sevi vairs nevaldu. Citureiz ar varēm esmu gribējis iemīlēties, pat divas reizes. Es taču cietu, kungi, ticiet man. Sirds dziļumos negribas pat ticēt, ka ciešu, tāds kā izsmiekls kņudinās, un tomēr ciešu, turklāt pa īstam, neliekuļoti, esmu greizsirdīgs, zaudēju prātu… Un tas viss aiz garlaicības, kungi, viss aiz garlaicības; inerce bendē nost. Apziņas tiešais, likumīgais, dabiskais auglis — tā taču ir inerce, proti, apzināta sēdēšana saliktām rokām. Par to es jau iepriekš tiku ieminējies. Atkārtoju, neatlaidīgi atkārtoju: visi vidusmēra cilvēki un darboņi tāpēc arī ir darbīgi, ka viņi ir truli un aprobežoti. Kā to izskaidrot? Redziet, tā: savā aprobežotībā viņi tuvākos un mazsvarīgākos cēloņus uzskata par sākotnējiem, tādā' kārtā ātrāk un vieglāk nekā citi pārliecinās, ka atraduši savam darbam nesatricināmu pamatu, nu, un nomierinās; un tas taču ir galvenais. Lai sāktu darboties, jau iepriekš jābūt pilnīgi nomierinātam, lai nepaliktu nekādu šaubu. Nu, bet kā lai es, piemēram, sevi nomierinu? Kur man ir sākotnējie cēloņi, uz kuriem atsperties, kur ir pamati? Kur lai es tos ņemu? Es vingrinos domāšanā, tātad man jebkurš sākotnējs cēlonis uz karstām pēdām velk sev līdzi citu, vēl sākotnējāku, un tā tālāk — līdz bezgalībai. Tieši tāda ir jebkura apzināšanās un domāšanas būtība. Tie tātad atkal ir dabas likumi. Kas tad galu galā iznāk? Atkal tas pats. Atcerieties: pirmīt es runāju par atriebību. (Jūs laikam gan neiedziļinājāties.) Ir teikts: cilvēks atriebjas, jo atzīst, ka tas ir taisnīgi. Tas nozīmē, ka sākotnējo cēloni viņš ir atradis, atradis pamatu, proti, taisnīgumu. Laikam taču viņš ir vispusīgi nomierināts un tātad atriebsies mierīgi un veiksmīgi, būdams pārliecināts, ka rīkojas godīgi un taisnīgi. Bet es, rau, tur taisnīgumu nesaskatu, arī nekādu tikumu neatrodu un tātad, ja sākšu atriebties, tad varbūt vienīgi aiz dusmām. Dusmas, protams, varētu visu uzveikt, visas manas šaubas un tātad varētu pilnīgi veiksmīgi stāties sākotnējā cēloņa vietā tieši tāpēc, ka tās nav cēlonis. Taču ko lai dara, ja manī arī dusmu nav (es taču pirmīt ar to taisni iesāku). Turklāt niknums to pašu nolādēto apziņas likumu dēļ pakļauts ķīmiskam sairumam. Skaties — dusmu objekts Izgaist, argumenti izkūp, vainīgais nav atrodams, aizvainojums nav vairs aizvainojums, bet nenovēršams liktenis, kaut kas tāds kā zobu sāpes, pie kurām neviens nav vainīgs, un tātad atkal atliek tā pati izeja, proti — labi sāpīgi iekaustīt sienu. Nu, tā arī atmetīsi ar roku, tāpēc ka neesi atradis sākotnējo cēloni. Bet pamēģini aizrauties ar savām jūtām akli, bez spriedelēšanas, bez sākotnējā cēloņa, atgainot apziņu kaut uz īsu brīdi; sāc nīst vai iemīli, lai tikai nesēdētu dīkā saliktām rokām. Parit — tas jau nu ir pats pēdējais laiks — sāksi pats sevi nicināt par to, ka esi sevi apzināti piekrāpis. Rezultātā: ziepju burbulis un inerce. O, kungi, es taču varbūt vienīgi tāpēc arī uzskatu sevi par gudru cilvēku, ka visu mūžu nekā neesmu varējis ne iesākt, ne pabeigt. Lai jau, lai es esmu pļāpa, nekaitīgs, apnicīgs pļāpa, tāpat kā mēs visi. Taču ko lai dara, ja jebkura gudra cilvēka tiešais un vienīgais uzdevums ir pļāpāšana, proti, tīšprātīga tukšu salmu kulšana.

VI

O, ja es nekā nedarītu tikai aiz slinkuma vien! Ak kungs, kā es tad sevi cienītu! Cienītu taisni par to, ka kaut vai slinkums var manī iemājot; tad man piemistu jel viena tāda kā pozitīva īpašība, par kuru arī es pats būtu pārliecināts. Jautājums: kas viņš tāds? Atbilde: sliņķis; bet to taču būtu visai patīkami dzirdēt par sevi. Tātad novērtēts pozitīvi, tātad ir ko sacīt par mani. «Sliņķis!» — tas taču ir amats un uzdevums, tā, kungi, ir karjera. Nejokojiet, tā tas ir. Tādā gadījumā es ar pilnām tiesībām esmu visizcilākā kluba biedrs un nodarbojos tikai ar to, ka nepārtraukti sevi cienu. Es pazinu kādu kungu, kas visu mūžu lepojās, ka šo to sajēdz no lafita. To viņš uzskatīja par savu pozitīvo īpašību un nekad par sevi nešaubījās. Viņš nomira ne tikvien ar mierīgu, bet ar pacilātu sirdsapziņu, un viņam bija pilnīga taisnība. Bet es tādā gadījumā būtu izraudzījies karjeru: es būtu sliņķis un negauša, taču nevis šāds tāds, bel, piemēram, sliņķis, kas simpatizē visam daiļam un cēlam. Kā jums tas patīk? Es jau sen esmu to iztēlojies. Šis «daiļais un cēlais», jāsaka, diezgan stipri ir nospiedis manu pakausi manos četrdesmit gados; taču tas ir manos četrdesmit gados, bet tolaik — o, tad būtu bijis citādi! Es tūdaļ būtu sameklējis sev piemērotu nodarbošanos, proti: dzert uz visa daiļā un cēlā veselību. Es sietos klāt jebkuram gadījumam, lai vispirms nobirdinātu asaru savā kausā un tad izdzertu to par visu daiļo un cēlo. Tad es visu, kas vien ir pasaulē, būtu pārvērtis daiļā un cēlā: visriebīgākajā neapstrīdāmā draņķī sameklētu daiļo un cēlo. Es šķiestu asaras kā slapjš sūklis. Mākslinieks, piemēram, uzgleznojis Gē gleznu. Es tūdaļ dzeru uz tā mākslinieka veselību, kurš uzgleznojis Gē gleznu, tāpēc ka mīlu visu daiļo un cēlo. Autors uzrakstījis «kā kuram tīk»: tūdaļ dzeru uz tā veselību, «kuram tīk», jo mīlu visu «daiļo un cēlo». Par to es prasīšu cieņu pret sevi, vajāšu kuru katru, kas neizrādīs man cieņu. Dzīvoju mierīgi mirstu svinīgi — tas taču ir burvīgi, taisni burvīgi! Un tādu vēderiņu būtu sev uzaudzējis, tādā trīskāršā zodā iedzīvojies, ar tādu sandalkrāsas degunu apgādājies, ka ikviens pretimnācējs, uz mani paskatījies, teiktu: «Tas gan ir spīdeklis! Tas nu ir īsts pozitīvais!» Un, sakiet, ko gribat, kungi, tādas atsauksmes taču ir ārkārtīgi patīkami dzirdēt mūsu negatīvajā gadsimtā.

VII

Taču tie visi ir zelta sapņi. O, sakiet, kurš pirmais to pasludinājis, kurš pirmais izskandinājis, ka cilvēks tikai tāpēc dara nelietības, ka neapzinās savas patiesās intereses; bet, ja nu viņu apgaismotu, atvērtu viņam acis, lai viņš saskatītu savas patiesās, morālās intereses, tad cilvēks uzreiz mitētos darīt nelietības, tūdaļ kļūtu labs un cildens, jo, būdams izglītots un izprazdams, kas viņam patiešām izdevīgi, saredzētu, ka izdevīgs viņam pašam ir tieši labais, un, kā zināms, neviens cilvēks nevar apzināti rīkoties pretēji paša labumam, tāpēc, tā sakot, aiz nepieciešamības sāktu darīt labu. Ai, mazulītis, ai, tīrais, nevainīgais bērns! Kad tad, pirmkārt, pa visiem šiem gadu tūkstošiem ir tā bijis, ka cilvēks būtu rīkojies, vienīgi dzīdamies pēc sava labuma? Ko tad darīt ar tiem miljoniem faktu, kas liecina, ka cilvēki apzināti, tas ir, pilnīgi izprazdami savu patieso labumu, pametuši to novārtāt&lt;i un pārsviedušies uz citu ceļu, uz risku, uz varbū-libu, neviena nespiesti, bet it kā tikai tieši nevēlēdamies iet pa norādīto ceļu, un stūrgalvīgi, patvaļīgi lauzuši sev ritu, aplamu taku, meklēdami to gandrīz vai pa tumsu.

laikam taču viņiem patiešām šī spīts un patvaļa bijusi hk.imāka par jebkuru paša labumu… Paša labums! Kas l«id ir paša labums? Vai jūs uzņematies pilnīgi precīzi noteikt, kas cilvēkam īsti ir paša labums? Bet ko tad, ja gadās tā, ka cilvēka paša labums dažkārt var slēpties un ka tam tieši arī jāslēpjas tai apstāklī, ka cilvēks vienā otrā gadījumā vēlas sev slikto un nevis izdevīgo? Un, ja nu tā, ja vien tāds gadījums iespējams, tad viss prin-rips izkūp kā dūmi. Ko jūs domājat, vai tādi gadījumi mēdz būt? Jūs smejaties; smej ieties, kungi, bet tikai atbildiet: vai ir pilnīgi pareizi uzskaitīti visi cilvēkam izdevīgie labumi? Vai nav starp tiem tādu, kas ne tikvien nav iekļāvušies, bet arī nevar iekļauties nekādā klasifikācijā? Jūs taču, kungi, cik man zināms, visu savu cilvēkam izdevīgo labumu sarakstu esat paņēmuši no statistikas datiem un no zinātniski ekonomiskām formulām. Jūsu labumi — tie taču ir labklājība, bagātība, brīvība, miers un tā tālāk, un tā tālāk, tā ka cilvēks, kas, piemēram, klaji un apzināti ietu pret visu šo reģistru, būtu jūsuprāt un, protams, arī manuprāt — tumsonis vai arī pilnīgi ārprātīgs, vai ne tā? Taču redziet, kas ir apbrīnojami: kāpēc tas tā notiek, ka visi šie statistiķi, gudrinieki un cilvēkmīlētāji, uzskaitot cilvēkam izdevīgos labumus, pastāvīgi izlaiž vienu? Pat vērā to neņem tādā veidā, kā tas būtu ņemams, un no tā arī ir atkarīgs viss aprēķins. Nelaime nebūtu nekāda lielā, varētu ņemt šo labumu un ievietot sarakstā. Taču tur jau ir tas posts, ka šis neizprotamais labums nekādā klasifikācijā nenokļūst, nevienā sarakstā nav ietilpināms. Man, piemēram, ir draugs .. . Eh, kungi! viņš taču ir arī jūsu draugs; un kuram, kuram gan viņš nav draugs! Gatavodamies ķerties pie darba, šis kungs jums tūdaļ daiļrunīgi un skaidri izklāstīs, kā tieši viņam jārīkojas pēc saprāta un patiesības likumiem. Vēl vairāk: satraukti un kvēli viņš jums stāstīs par īstām, normālām cilvēka interesēm, zobgalīgi pārmetīs "tuvredzīgajiem muļķiem, kuri nesaprot ne savu paša labumu, ne īsto tikumības nozīmi, un — taisni pēc stundas ceturkšņa bez-jebkāda pēkšņa blakus iemesla, bet tieši sekojot kaut kādai iekšējai dziņai, kas ir stiprāka par visām viņa interesēm, — taisīs gluži pretēju izlēcienu, proti, klaji nostāsies pret to, par ko pats runājis: gan pret saprāta likumiem, gan pret paša labumu, nu, vārdu sakot, pret visu… Pateikšu jau iepriekš, ka mans draugs ir apkopojoša persona, tāpēc viņam vienam uzvelt vainu būtu pagrūti. Patiešām gan, kungi, vai tad īstenībā nepastāv kaut kas tāds, kas gandrīz ikvienam cilvēkam ir dārgāks par vislabākajiem paša labumiem, vai arī (lai nerunātu pretim loģikai) — viens tāds visu labumu labums (tieši tas, kuru parasti nemēdz uzskaitīt, par kuru nule runājām), kas ir svarīgāks un izdevīgāks par visiem citiem paša labumiem un kā dēļ cilvēks, ja būs vajadzīgs, gatavs rīkoties pretēji visiem likumiem, proti, saprātam, godam, mieram, labklājībai, vārdu sakot, pretēji visām šīm skaistajām un derīgajām lietām, lai tikai sasniegtu šo sākotnējo visu labumu labumu, kas viņam dārgāks par visu.

— Bet tomēr labumu, — jūs mani pārtraucat. — Atļaujiet, kungi, mēs vēl paskaidrosim, un galvenais jau arī nav vārdu spēle, bet gan tas, ka šis labums tieši ar to ievērojams, ka visas mūsu klasifikācijas sagrauj un visas sistēmas, ko cilvēku dzimuma mīļotāji izstrādājuši cilvēces laimei, pastāvīgi sadragā. Vārdu sakot, visu traucē. Bet, iekams es jums nosaucu šo labumu, es gribu pats sevi kompromitēt un tāpēc nekautrīgi paziņoju, ka visas šīs skaistās sistēmas, šīs teorijas, ar kurām cilvēcei mēdz izskaidrot viņas īstās, normālās intereses, lai viņa, katrā ziņā cenzdamās šīs intereses sasniegt, uz vietas kļūtu laba un cildena, — manuprāt, pagaidām ir viena vienīga loģistika! Jā gan, loģistika. Pierādīt kaut vai šo visas cilvēces atjaunošanas teoriju, izskaidrojot to ar pašlabuma sistēmas palīdzību, — tas taču, manuprāt, ir gandrīz tas pats, kas … nu, kaut vai, piemēram, sekojot Bok-lam, apgalvot, ka no civilizācijas cilvēks atmaigst, tātad kļūst mazāk asinskārīgs un mazāk karotspējīgs. Loģiski spriežot, šķiet, tā arī iznāk. Taču cilvēks tik ļoti aizraujas ar sistēmu un abstraktiem secinājumiem, ka gatavs apzināti izkropļot patiesību, gatavs neko neredzēt un nedzirdēt, lai tikai attaisnotu savu loģiku. Tāpēc jau arī es ņemu šo piemēru, ka tas ir pārlieku spilgts piemērs. Palūkojieties jel apkārt: asins plūst straumēm un turklāt vrl tik varen jautri — gluži kā šampanietis. Raugiet, te ļums ir viss mūsu deviņpadsmitais gadsimts, kurā dzīvoja arī Hokls. Te jums ir Napoleons, gan diženais, gan tagadējais jais. Te jums Ziemeļamerikas mūžīgā savienība. Te jums, beidzot, kariķētā Šlēsviga-Hoišteina… Un ko tad nvilizācija mūsos mīkstina? Civilizācija cilvēkā tikai atspīd daudzpusīgākas sajūtas un… vairāk itin nekā. Bet, attistoties šai daudzpusībai, cilvēks varbūt nonāks pie tā, ka asinīs atradīs baudu. Tā taču dažkārt ar viņu ir atgadījies. Vai esat ievērojuši, ka paši izsmalcinātākie asiņainie slepkavas gandrīz vienmēr ir bijuši viscivilizētākie kungi, kuriem visi šie dažādie Atilas un Steņkas Razini vienu otru reizi netiek ne tuvu, un, ja tie tik spilgti neduras acīs kā Atila un Steņka Razins, tad taisni tāpēc, ka tie pārāk bieži sastopami, pārāk pierasti, apnikuši. Vismaz no civilizācijas cilvēks ir kļuvis ja nu ne asinskārīgāks, tad katrā ziņā sliktāk, neģēlīgāk asinskārs nekā agrāk. Agrāk viņš asins izliešanā saskatīja taisnīgumu un ar mierīgu sirdsapziņu iznīcināja, ko vajadzēja iznīcināt; turpretim tagad mēs, kaut arī uzskatām asins izliešanu par neģēlību, tomēr piekopjam šo neģēlību, turklāt vēl vairāk nekā agrāk. Kas ir sliktāk? — spriediet paši. Stāsta, ka Kleopatra (atvainojiet, ka piemērs ņemts no Romas vēstures) tīksminājusies, durdama zelta kniepadatas savām verdzenēm krūtīs, un atradusi baudu viņu kliedzienos un konvulsijās. Jūs teiksiet, ka tas noticis, relatīvi runājot, barbaru laikos; ka arī tagad ir barbaru laiki, jo arī tagad (tāpat relatīvi runājot) tiek durtas kniepadatas; ka arī tagad cilvēks, kaut gan iemācījies reizēm redzēt skaidrāk nekā barbaru laikos, taču vēl ne tuvu nav pieradinājies rīkoties tā, kā viņam norāda saprāts un zinātne. Un tomēr jūs esat pilnīgi pārliecināti, ka viņš noteikti pieradināsies, kad bez pēdām aizies pagātnē šādi tādi veci, slikti paradumi un kad veselais saprāts un zinātne līdz galam pāraudzinās un ievirzīs normālā sliedē cilvēka dabu. Jūs esat pārliecināti, ka tad cilvēks arī pats vairs labprātīgi nekļūdīsies un, tā sakot, lai būtu kā būdams, nevēlēsies šķirt savu brīvo gribu no savām normālajām interesēm. Vēl vairāk: tad, jūs sakāt, pati zinātne iemācīs cilvēku (kaut gan, manuprāt, tā jau nu ir lieka greznība), ka ne brīvas gribas, ņe kaprīžu viņam patiesībā nemaz nav un nekad nav bijis, bet ka viņš pats nav nekas vairāk kā kaut kas līdzīgs klavieru taustiņam vai ērģeļu tapiņai — un ka turklāt pasaulē ir vēl arī dabas likumi, tā ka viss, lai viņš dara ko darīdams, nepavisam nenotiek pēc viņa gribēšanas, bet pats no sevis, saskaņā ar dabas likumiem. Tātad vajag tikai atklāt šos dabas likumus — un cilvēks vairs nebūs atbildīgs par savu rīcību, un dzīvot viņam būs ārkārtīgi viegli. Visa cilvēka rīcība, saprotams, būs aprēķināta pēc šiem likumiem — matemātiski, kā logaritmu tabula, līdz 108 000 — un atzīmēta kalendārā; vai arī, vēl labāk, radīsies daži labi domāti izdevumi, apmēram tādi kā tagadējie enciklopēdiskie leksikoni, kuros viss būs tik precīzi izrēķināts un apzīmēts, ka pasaulē vairs nebūs ne patvaļīgas rīcības, ne piedzīvojumu.

Un tad — to visu sakāt jūs — iestāsies jaunas ekonomiskas attiecības, jau pilnīgi gatavas un arī aprēķinātas ar matemātisku precizitāti, tā ka vienā acumirklī izgaisīs visvisādi jautājumi — īstenībā tāpēc, ka uz tiem radīsies visdažādākās atbildes. Tad arī tiks uzcelta kristāla pils. Tad… Nu, īsi sakot, tad atlidos Brīnumputns. Protams, nekādi nevar garantēt (tagad jau to saku es), ka tad nebūs, piemēram, šausmīgi garlaicīgi (jo kas gan tur vairs ko darīt, kad viss būs aprēķināts pēc tabulas), toties viss būs ārkārtīgi saprātīgi. Protams, ko gan aiz gara laika nevar izdomāt! Arī zelta kniepadatas taču dur miesā aiz gara laika, bet tas viss vēl nebūtu nekas. Slikti ir tas (šo atkal saku es), ka — ej tu sazini — tad varbūt arī par zelta kniepadatām priecāsies. Cilvēks taču ir dumjš, fenomenāli dumjš. Tas ir, ja arī nepavisam nav dumjš, toties tik nepateicīgs, ka citu tādu meklēdams nesameklēsi. Es taču, piemēram, ne drusciņas nebrīnīšos, ja piepeši ne no šā, ne no tā vispārējā nākamajā prātī-gumā uzradīsies kāds džentlmenis ar prastu vai, labāk sakot, ar atpakaļrāpuļa un zobgaļa fizionomiju, iespriedīs rokas sānos un pateiks mums visiem: kas ir, kungi, vai mums nevajadzētu visu šo prātīgumu, visu pie reizes aizspert ar kāju, lai putekļi vien pajūk, vienīgi ar tādu nolūku, lai visi šie logaritmi aiziet pie velna un lai mēs atkal pēc sava glupā prāta varam vaļīgi padzīvot! Tas vēl nebūtu nekas, tomēr kaitina, ka viņam visādā ziņā atradīsies sekotāji: tā jau cilvēks ir iekārtots. Un tas viss notiek aiz paša niecīgākā iemesla, kuru, šķiet, nav vērts pat pieminēt, proti, ka cilvēks, lai kas viņš būtu, vienmēr un visur ir mīļuprāt rīkojies tā, kā pats gribējis, un nepavisam ne tā, kā viņam licis saprāts un paša labums;

gribēt taču var ari ko pretēju paša labumam, un dažkārt tam noteikti tā jābūt (tā jau nu ir mana ideja). sava paša brīva un nepiespiesta gribēšana, savs paša kaut vai vistrakākais untums, paša fantāzija, kaut vai dažkārt sakai-riilāta līdz pat ārprātam, — lūk, tas viss tad ari ir tas pats garām palaistais visu labumu labums, kas nekādā klasifikācijā neiederas un kas liek visām sistēmām un teorijām pastāvīgi lidot pie velna. Un kur gan visi šie gudrinieki to ķēruši, ka cilvēkam vajadzīga sazin kāda normāla, sazin kāda tikumīga gribēšana? Kāpēc viņi par varēm iedomājušies, ka cilvēkam visādā ziņā vajadzīga izdevīga gribēšana? Cilvēkam vajadzīga vienīgi tikai patstāvīga gribēšana, lai šī patstāvība maksātu ko maksādama un novestu pie kā novezdama. Nu, un arī gribēšana taču — velns viņu sazina …

VIII

— Ha-ha-ha! īstenībā taču, ja gribat, arī gribēšanas nav! — jūs, skaļi smiedamies, pārtraucat. — Zinātne pat šolaik paspējusi tiktāl izanatomizēt cilvēku, ka mums jau tagad ir zināms, ka gribēšana un tā saucamā brīvā griba nav nekas vairāk kā …

— Pagaidiet, kungi, es arī pats tā gribēju iesākt. Atzīstos, es pat sabijos. Tikko jau gribēju izkliegt, ka gribēšana taču atkarīga velns zina no kā — un varbūt paldies dievam, ka tas tā, — bet atcerējos par zinātni un… aprāvos. Un tad uzreiz ierunājāties jūs. Īstenībā taču, nu, ja patiešām kādreiz atradīs visu mūsu gribēšanu un kaprīžu formulu, proti, no kā tās atkarīgas, tieši pēc kādiem likumiem rodas, kā tieši izplatās, kurp tiecas tādā un tādā gadījumā un tā tālāk, un tā joprojām, proti, īstu matemātisku formulu, tad taču cilvēks, šķiet, tūdaļ arī pārstās gribēt, turklāt, jādomā, noteikti pārstās. Nu kas par prieku gribēt pēc tabuliņas? Vēl vairāk: tūdaļ viņš pārvērtīsies no cilvēka par ērģeļu tapiņu vai kaut ko tamlīdzīgu; jo kas gan ir cilvēks bez vēlmēm, bez brīvas gribas un gribēšanām, ja ne tapiņa ērģelēs? Kā jūs domājat? Saskaitīsim varbūtības — vai var tā notikt vai ne?

— Hm … — jūs spriežat, — mūsu gribēšanas pa lie-Icikai daļai mēdz būt aplamas, rodas no aplama uzskata par mums izdevīgo labumu. Mēs tāpēc arī dažkārt gribam tīrās blēņas, ka aiz savas dumjības šais blēņās saskatām visvieglāko ceļu, kā sasniegt kādu iepriekš izdomātu sev izdevīgu labumu. Nu, bet, kad tas viss būs noskaidrots, uz papīriņa izrēķināts (kas ir ļoti iespējams, jo ir taču zemiski un bezjēdzīgi iepriekš ticēt, ka citus dabas likumus cilvēks nekad neiepazīs), — tad, protams, nebūs tā saucamo vēlēšanos. Jo — ja gribēšana kādreiz pilnīgi saskanēs ar saprātu — tad taču mēs prātosim un nevis gribēsim īstenībā tāpēc, ka nevar taču, piemēram, saglabājot saprātu, gribēt aplamības un tādējādi apzināti rīkoties pretēji saprātam un vēlēties sev kaitīgo .. . Bet, tā kā visas gribēšanas un prātojumi var tiešām tikt aprēķināti, jo kādreiz taču tiks atklāti mūsu tā saucamās brīvās gribas likumi un tātad — bez jokiem — var izveidoties kaut kas līdzīgs tabuliņai, tad mēs patiešām arī gribēt gribēsim saskaņā ar šo tabuliņu. Jo, piemēram, ja kādreiz izrēķinās un man pierādīs, ka, gadījumā ja esmu tam un tam parādījis pigu, tad tieši tāpēc, ka nevarēju neparādīt un katrā ziņā tā bija jāparāda ar tādu un tādu pirkstu, — kas gan manī šai gadījumā paliks brīvs, it īpaši ja esmu mācīts cilvēks un kaut kur esmu beidzis zinātņu kursu? Tad taču es visu savu dzīvi trīsdesmit gadus uz priekšu varu aprēķināt; vārdu sakot, ja ta ievirzīsies, tad taču mums nekas vairs nebūs darāms; tik un tā vajadzēs to pieņemt. Un vispār mums ir nepagurstot jāatkārto sev, ka noteikti tādā un tādā brīdī un tādos un tādos apstākļos daba mums neprasīs; tā jāpieņem tāda, kāda tā ir, nevis tāda, kādu mēs to iztēlojamies, un, ja mēs patiešām tiecamies pēc tabuliņas un kalendāra, nu, un … nu, kaut vai pēc retortes, tad, ko lai dara, jāpieņem arī retorte, citādi tā arī bez jūsu gribēšanas tiks pieņemta . ..

— Jā gan, cienījamie, bet te nu, lūk, man ir savs āķis! Kungi, jūs mani atvainojiet, ka esmu aizfilozofējies; tie ir četrdesmit pagrīdes gadi! — atļaujiet pafantazēt. Redziet: saprāts, kungi, ir laba lieta, nav ko apstrīdēt, tomēr saprāts ir tikai saprāts un atbilst tikai cilvēka prāta spējai, bet gribēšanā izpaužas visa dzīve, proti, visa cilvēka dzīve gan ar saprātu, gan ar visām urdošajām šaubām. Un, kaut arī mūsu dzīve šādā izpausmē bieži vien iznāk draņķība, tā tomēr ir dzīve un nevis tikai kvadrātsaknes izvilkšana. Es taču, piemēram, pilnīgi dabiski gribu dzīvot tālab, lai apmierinātu visu savu dzīvotspēju, un nevis tālab, lai apmierinātu vienīgi savu saprāta spēju, tas ir, apmēram kādu vienu divdesmito daļu no visas manas dzīvotspējas. Ko saprāts zina? Saprāts zina tikai to, ko paguvis uzzināt (šo to, jādomā, nekad arī nedabūs zināt; kaut arī tas nav mierinājums, taču kāpēc gan to nepateikt?), bet cilvēka daba darbojas visa kopumā, ar visu, kas tanī ir, apzināti un neapzināti un, kaut arī melo, tomēr dzīvo. Man ir aizdomas, kungi, ka jūs raugāties manī ar nožēlu; jūs man atkārtojat, ka izglītots un attīstīt, cilvēks, vārdu šalcot, tāds, kāds būs nākotnes cilvēks, nevar apzināti iegribēt kaut ko sev neizdevīgu, ka tā ir matemātika. Pilnīgi piekrītu, tiešām matemātika. Taču atkārtoju jums simto reizi — ir tikai viens gadījums, tikai viens, kad cilvēks var tīšuprāt, apzināti vēlēties sev pat kaitīgo, aplamo, pat visaplamāko, proti: lai viņam būtu tiesības vēlēties sev pat visaplamāko un lai viņu nesaistītu pienākums vēlēties sev vienīgi tikai gudro. Šis visaplamākais, šis paša untums taču patiešām, kungi, varbūt ir mūsu ļaudīm visizdevīgākais no visa, kas vien ir virs zemes, it īpaši dažos gadījumos. Bet, atsevišķi ņemot, var būt izdevīgāks par visu izdevīgo pat tādā gadījumā, ja sagādā mums acīm redzamu ļaunumu un runā pretim visveselīgākajiem mūsu saprāta slēdzieniem par izdevīgo, — jo katrā gadījumā saglabā mums pašu galveno un pašu dārgāko, proti, mūsu personību un mūsu individualitāti. Daži, redziet, apgalvo, ka patiešām tas cilvēkam ir dārgāks par visu; gribēšana, protams, var, ja vēlas, arī saskanēt ar saprātu, it īpaši, ja to neizmanto ļaunprātīgi, bet lieto ar mēru; tas ir gan derīgi, gan dažreiz pat slavējami. Taču gribēšana ļoti bieži un pat pa lielākai daļai pilnīgi un spītīgi runā pretim saprātam — un . .. un. . . un? vai zināt, ka arī tas ir derīgi un dažreiz pat visai slavējami? Kungi, pieņemsim, ka cilvēks nav muļķis. (Patiešām to nekādi nevar par viņu sacīt, kaut vai tāpēc vien, ka — ja jau viņš būs muļķis, kurš gan tad būs gudrs?) Taču, ja arī nav muļķis, tad tomēr drausmīgi nepateicīgs! Fenomenāli nepateicīgs. Es pat domāju, ka vislabākais cilvēka definējums ir: divkājains un nepateicīgs radījums. Taču tas vēl nav viss; tas vēl nav viņa galvenais trūkums; pats galvenais viņa trūkums ir pastāvīga neuzvedība, pastāvīga — no ūdensplūdiem līdz cilvēces likteņu Šlēsvigas-Holšteinas periodam. Neuzvedība un tātad arī nesaprātīgums; jo sen zināms, ka nesaprātīgums rodas vienīgi no neuzvedības. Pamēģiniet pamest skatienu cilvēces vēsturē; nu ko jūs ieraudzīsiet? Grandiozi? Varbūt gan, lai arī būtu ' grandiozi; jau viens pats Rodas koloss, piemēram, ir ko vērts! Ne velti taču Anajevska kungs liecina, ka vieni sakot — tas it kā esot cilvēka roku darinājums, citi turpretim apgalvojot, ka to radījusi pati daba. Raibi? Varbūt gan, lai arī būtu raibi; sašķirot kaut vai visu laiku un visu tautu parādes mundierus vien — gan militāros, gad civilos —ko tas vien jau ir vērts, bet ar vicmundieriem pavisam var kaklu lauzt; neviens vēsturnieks nenoturēsies. Vienmuļi? Nūja, varbūt arī vienmuļi: plēšas un plēšas, gan tagad plēšas, gan agrāk plēsās, gan pēcāk plēsīsies, — atzīstieties, ka tas jau nu ir pat pārāk vienmuļi. Vārdu sakot, par pasaules vēsturi var teikt visu ko, visu, kas tikai var ienākt prātā cilvēkam ar gaužām samaitātu iztēli. Vienu tikai nevar sacīt — ka saprātīgi. Pie pirmā vārda aizrīsieties. Un pat, raugiet, kāds te joks ik brīdi gadās: pastāvīgi taču dzīvē rodas tādi uzvedīgi un saprātīgi ļaudis, tādi gudrinieki un cilvēku cilts mīlētāji, kuri tieši sprauž sev par mērķi visu mūžu izturēties ciķ vien iespējams uzvedīgāk un saprātīgāk, tā sakot, rādīt gaismu saviem tuvākajiem īstenībā tālab, lai tiem pierādītu, ka patiešām pasaulē var nodzīvot gan uzvedīgi, gan saprātīgi. Un tad? Ir taču zināms, ka daudzi no šiem mīlētājiem agri vai vēlu — mūža galā ir kļuvuši sev neuzticīgi, palaizdami kādu anekdoti, dažkārt pat visnepieklājīgāko. Tagad es jums jautāšu: ko tad var gaidīt yo cilvēka, no radījuma, kas apveltīts ar tik dīvainām īpašībām? Apberiet viņu ar visiem zemes labumiem, noslīciniet viņu laimē ar visu galvu, tā, lai tikai burbulīši uzpeld virs laimes līmeņa kā uz ūdens, dodiet viņam tādu ekonomisku pārticību, lai viņam it nekas vairs nebūtu atlicis, ko darīt, kā vien gulēt, ēst piparkūkas un rūpēties, lai neizbeidzas pasaules vēsture, — arī tad viņš paliks cilvēks, arī tad aiz tīras nepateicības, tikai ķengāšanās dēļ vien izdarīs nelietību. Noriskēs pat ar piparkūkām un tīšuprāt iekāros pašas postīgākās blēņas, pašu neekonomiskāko bezjēdzību vienīgi tālab, lai visam šim pozitīvajam saprātīgumam piejauktu savu postošo, fantastisko elementu. Tieši savus fantastiskos sapņus, savu visbanālāko muļķību viņš vēlēsies paturēt sev vienīgi tālab, lai pats sev apliecinātu (it kā tas jau nu būtu tik nepieciešami), ka cilvēki aizvien vēl ir cilvēki, nevis klavieru taustiņi, kuri, kaut ari uz tiem savām rokām spēlē paši dabas likumi, taču draud tiktāl nospēlēties, ka, atskaitot kalendāru, nebūs pat nekā, ko gribēt. Bet tas vēl nav viss: pat tādā gadījumā, ja tiešām izrādītos, ka viņš ir klavieru taustiņš, ja viņam to pierādītu pat ar dabas zinātnēm un matemātiski, — arī tad viņš nenāks pie prāta un tīšām, aiz vienas vienīgas nepateicības izdarīs kaut ko gluži otrādi, īstenībā, lai paliktu pie sava. Bet gadījumā, ja izrādīsies, ka viņam nav tādu iespēju, — izdomās sabrukumu un haosu, izdomās dažādas ciešanas un tik un tā paliks pie sava! Lāstu palaidīs pasaulē, un tā kā lādēt var vienīgi cilvēks (tā jau ir viņa privilēģija, kas galvenokārt atšķir viņu no citiem dzīvniekiem), tad taču viņš, jādomā, ar lāstu vien panāks savu, proti, tiešām pārliecināsies, ka viņš ir cilvēks, nevis klavieru taustiņš! Ja jūs teiksiet, ka arī visu to var aprēķināt pēc tabulas — gan haosu, gan tumsību, gan lāstu, tā ka jau iespēja vien iepriekš aprēķināt visu apturēs un saprāts paņems savu, — tad cilvēks šajā gadījumā tīšām kļūs ārprātīgs, lai būtu bez saprāta un panāktu savu. Es tam ticu, es par to atbildu, tāpēc ka īstenībā tas viss, šķiet, ir cilvēciski un patiešām pastāv tikai tāpēc, lai cilvēks ik mirkli sev pierādītu, ka ir cilvēks un nevis tapiņa! Kaut vai ar savu ādu, bet pierādītu; kaut vai ar nekulturālību, bet pierādītu. Un kā gan lai pēc visa tā nesagrēko, nepalielās, ka tā vēl nav un ka gribēšana pagaidām vēl atkarīga velns zina no kā …

Jūs kliedzat (ja vien vēl pagodināsiet mani ar savu uzkliegšanu), ka neviens taču manu brīvo gribu neierobežo, ka visi tā vien pūlas kaut kā izkārtot, lai mana brīvā griba pati pēc savas gribas saskanētu ar manām normālajām interesēm, ar dabas likumiem un ar aritmētiku.

Eh, kungi, kas nu tā būs par paša gribu, kad jautājums nonāk pie tabuliņas un pie aritmētikas, kad apgrozībā būs vienīgi divreiz divi četri? Divreiz divi arī bez manas gribas būs četri. Vai gan tāda mēdz būt brīva griba!

IX

Kungi, es, protams, jokoju, arī pats zinu, ka jokoju neveiksmīgi, bet nevar taču arī visu uzskatīt par joku. Varbūt es, zobus sakodis, jokoju. Kungi, mani moka jautājumi; atrisiniet man tos. Lūk, jūs, piemēram, gribat cilvēku atradināt no vecām paražām un izlabot viņa gribu saskaņā ar zinātnes un veselā saprāta prasībām. Bet kā jūs zināt, ka cilvēku ne vien var, bet arī vajag tā pārveidot? no kā jūs secināt, ka cilvēka gribēšanai tik nepieciešami vajag laboties? vārdu sakot, kā jūs zināt, ka tāda labošana tiešām nāks cilvēkam par labu? Un, ja jau teikt visu līdz galam, kāpēc jūs esat tik pilnīgi pārliecināti, ka nerīkoties pretēji īstam, normālam paša labumam, ko garantē saprāta argumenti un aritmētika, cilvēkam tiešām vienmēr ir izdevīgi un ka tas ir likums visai cilvēcei? Tas taču pagaidām ir vienīgi jūsu pieņēmums. Pieņemsim, ka tas ir loģikas likums, bet varbūt tas nepavisam nav cilvēces likums. Jūs, kungi, laikam gan domājat, ka es esmu ārprātīgs? Atļaujiet iebilst. Esmu ar jums vienis prātis: cilvēks ir dzīvnieks, galvenokārt radošs dzīvnieks, kuram lemts tiekties uz mērķi apzināti un nodarboties ar inženiera mākslu, proti, mūžīgi un nemitīgi lauzt sev ceļu — lai vai uz kurieni. bet raugiet, varbūt tieši tāpēc viņam arī gribas reizēm cirsties sāņus, ka viņš ir notiesāts lauzt šo ceļu, turklāt vēl, iespējams, tāpēc ka — lai nu kāds nejēga būtu vidusmēra darbonis — vispār viņam tomēr lāgu lāgiem iešaujas prātā, ka ceļš taču, kā izrādās, gandrīz vienmēr ved lai vai kurp un ka galvenais nav, kurp tas ved, bet gan — lai tikai tas vestu un lai uzvedīgais bērns, nepamezdams novārtā inženiera mākslu, nenodotos kaitīgai bezdarbībai, kura, kā zināms, ir visu netikumu māte. Cilvēks mīl celt ēkas un cirst ceļus, tas nav apstrīdams. Bet kāpēc tad viņš kaislīgi mīl arī radīt sabrukumu un haosu? Lūk, to jūs man pasakiet! Taču par to man pašam gribas teikt pāris vārdu atsevišķi. Vai varbūt ne tāpēc viņš tā mīl sabrukumu un haosu (nav taču apstrīdams, ka dažreiz viņš to ļoti mīl, tā nu tas ir), ka pats instinktīvi baidās sasniegt mērķi un uzcelt līdz galam aizsākto ēku? Kā jūs zināt, varbūt arī šo ēku viņš mīl tikai iztālēm un nepavisam ne tuvumā; varbūt viņam tikai patīk to celt un nevis tanī dzīvot, pēc tam pametot to aux animaux domestiques  piemēram, skudrām, auniem un tā tālāk, un tā joprojām? Rau, skudras ir pavisam kas cits. Tām ir viena apbrīnojama šāda veida celtne, mūžam nesagraujama, proti, skudru pūznis.

Ar pūzni visai cienījamās skudras ir sākušas, ar pūzni droši vien ari beigs, kas dara lielu godu viņu pastāvībai un pozitivitātei. Taču cilvēks ir vieglprātīgs un nosodāms radījums un varbūt gluži kā šaha spēlētājs atzīst vienīgi sava mērķa sasniegšanas procesu un nevis pašu mērķi. IJn, kas zina (galvot nevar), varbūt arī viss mērķis, uz kuru cilvēce šai pasaulē, tiecas, ir ietverts vienīgi šajā nemitīgajā sasniegšanas procesā, citiem vārdiem — pašā dzīvē un nevis tiešajā gala mērķī, kuram, protams, jābūt no vairāk, ne mazāk kā divreiz divi četri, proti, formulai, lxl divreiz divi četri — tas jau nu, kungi, vairs nav dzīve, bet nāves sākums. Vismaz cilvēks allaž ir it kā baidījies no šā divreiz divi četri, un es arī tagad baidos. Pieņemsim, cilvēks to vien tikai dara kā meklē šo divreiz divi četri, okeānus pārpeld, dzīvību ziedo šinī meklēšanā, taču sameklēt, patiešām atrast — nudien, it kā baidās. Viņš taču jūt, ka, līdzko atradīs, tad jau nekā vairs nebūs ko meklēt. Strādnieki, beiguši darbu, vismaz saņems naudu, aizies uz krodziņu, pēc tam nokļūs iecirknī — nu lūk, arī noņemšanās veselai nedēļai. Bet kurp lai iet cilvēks? Vismaz ikreiz, šādus mērķus sasniedzot, viņā var manīt tādu kā neveiklību. Sasniegums viņam tīk, bet sasniegt jau nu ne visai, un tas, protams, Ir gaužām smieklīgi. Vārdu sakot, cilvēks ir komiski iekārtots; visā tajā, acīm redzot, slēpjas kalambūrs. Bet divreiz divi četri — tas tomēr ir kaut kas pārlieku nepanesams, Divreiz divi četri — tā taču, manuprāt, ir dzīva nekaunība. Divreiz divi četri kā tīrais āksts stāv jums šķērsu ceļā, rokas sānos iespriedis, un spļaudās. Es atzīstu, ka divreiz divi četri ir brīnum laba lieta, bet, ja jau visu slavējam, tad ari divreiz divi pieci dažkārt ir tīri jauka lietiņa.

Un kāpēc jūs tik cieši, tik svinīgi esat pārliecināti, ka vienīgi tikai normālais un pozitīvais — vārdu sakot, tikai labklājība vien cilvēkam izdevīga? Vai saprāts nemaldās, vērtējot izdevīgo? Var taču būt, ka cilvēks mīl ne tikai labklājību vien? Varbūt viņš taisni tāpat mīl ciešanas? Varbūt ciešanas viņam taisni tikpat izdevīgas kā labklājība? Bet reizēm cilvēks ārkārtīgi mīl ciešanas, mīl taisni kaislīgi, tas ir fakts. Te jau nu nav pat vajadzības ielūkoties pasaules vēsturē; pajautājiet pats sev, ja vien esat cilvēks un kaut cik dzīvojis. Kas attiecas uz manām personiskajām domām, tad mīlēt vienīgi tikai labklājību ir pat tā kā nepieklājīgi. Lai nu labi vai slikti, bet reizēm kaut ko lauzt arī ir ļoti patīkami. Es taču īstenībā te neaizstāvu ciešanas un arī ne labklājību. Es aizstāvu … savu kaprīzi un to, lai tā man būtu garantēta, kad ievāj adzēsies. Vodeviļās, piemēram, ciešanas netiek pieļautas, to es zinu. Kristāla pilī tās nav pat iedomājamas: ciešanas ir šaubas, ir noliegums, bet kas tā par kristāla pili, ko var apšaubīt? Un tomēr es esmu pārliecināts, ka cilvēks no īstām ciešanām, proti — no sabrukuma un haosa nekad neatteiksies. Ciešanas — tās taču ir vienīgais apziņas cēlonis. Kaut arī es sākumā apgalvoju, ka apziņa, manuprāt, ir cilvēka vislielākā nelaime, taču zinu, ka cilvēks to mīl un nemainīs ne pret kādiem baudījumiem. Apziņa, piemēram, stāv nesalīdzināmi augstāk nekā divreiz divi četri. Pēc divreiz diviem jau nu, protams, nekas neatliks ne tikvien ko darīt, bet pat ko izzināt. Viss, ko tad varēs darīt, būs — apmākt savus piecus prātus un iegremdēties apcerē. Nu, bet ar apziņu, kaut arī rezultāts iznāk tas pats, proti, tāpat nekas nebūs darāms, taču vismaz var lāgiem sevi pašu izpērt, un tas tomēr uzmundrina. Lai arī tā ir atpakaļrāpulība, bet tomēr labāk kā nekas.

X

Jūs ticat, ka ir kristāla celtne, mūžos nesagraujama, tas ir, tāda, pret kuru nevarēs ne slepus mēli izkārt, ne kabatā tai pigu parādīt. Nu, bet es varbūt tāpēc ari baidos no šās celtnes, ka tā ir kristāla un mūžos nesagraujama un ka tai nevarēs pat zagšus mēli parādīt. ,

Vai redzat: ja pils vietā būs vistu kūts un uznāks lietus, es varbūt arī ielīdīšu vistu kūtī, lai nesamirktu, taču vistu kūti tik un tā par pili nenosaukšu aiz pateicības, ka tā mani paglābusi no lietus. Jūs smejaties, jūs pat sakāt, ka šai gadījumā ir vienalga — vistu kūts vai pils. Jā, — es atbildu, — ja dzīvot vajadzētu tikai tālab, lai nesamirktu.

Bet ko tad lai dara, ja esmu ieņēmis galvā, ka dzīvo nevis tikai tālab vien un, ja jau nu dzīvo, tad jādzīvo pilīs. Tā ir mana gribēšana, mana vēlēšanās. Jūs to no manis izdabūsiet laukā tikai tad, kad pārvērtīsiet manas ' vēlēšanās. Nu, pārvērtiet jel, iekārdiniet mani ar ko citu, dodiet man citu ideālu. Bet pagaidām jau nu es vistu kūti par pili neuzskatīšu. Lai pat būtu tā? ka kristāla celtne ir blefs, ka saskaņā ar dabas likumiem tādai nemaz neklājas būt un ka es to esmu izdomājis tikai aiz savas muļķības, aiz dažiem veclaicīgiem, neracionāliem mūsu paaudzes paradumiem. Bet kas man daļas, ka tai neklājas būt. Vai nav vienalga, ja tā tomēr pastāv manās vēlmēs vai, labāk sakot, pastāv tik ilgi, kamēr pastāv manas vēlmes? Varbūt jūs atkal smejaties? Lūdzu, smejieties; es visas zobgalības pieņemšu un tomēr neteikšu, ka esmu paēdis, kad man gribas ēst; tik un tā zinu, ka nesamierināšos ar kompromisu, ar nepārtrauktu periodisku nulli tikai tāpēc, ka tā pastāv pēc dabas likumiem un pastāv patiešām. Es neuzskatīšu par savu vēlēšanos kalngalu kapitālu namu ar dzīvokļiem nabadzīgiem īrniekiem pēc līguma uz tūkstoš gadiem un katram gadījumam ar zobārsta Vāgenheima izkārtni. Iznīciniet manas vēlēšanās, iznīdējiet manus ideālus, parādiet man kaut ko labāku, un es jums sekošu. Jūs gan laikam teiksiet, ka nav vērts pat ielaisties; bet tādā gadījumā arī es taču varu jums atbildēt ar to pašu. Mēs spriežam nopietni; ja negribat mani pagodināt ar savu uzmanību, tad klanīties jau nu neklanīšos. Man ir pagrīde.

Bet pagaidām es vēl dzīvoju un vēlos — lai man nokalst roka, ja es kaut vienu ķieģelīti pienesīšu šāda kapitāla nama būvei! Neskatieties, ka es pirmīt pats noraidīju kristāla ēku vienīgi tāpēc, ka to nedrīkstēs ar mēli paķircināt. Es to teicu nepavisam ne tāpēc, ka man jau nu tik ļoti gribētos izkārt mēli. Es varbūt tikai par to vien dusmojos, ka tādas ēkas, kurai varētu mēli nerādīt, starp visām jūsu ēkām līdz pat šim laikam nav. Taisni otrādi, es ļautu sev mēli pavisam nogriezt aiz tīras pateicības vien, ja tikai nokārtotos tā, ka man pašam nekad vairs negribētos bāzt mēli ārā. Kas man daļas, ka tā nav iespējams iekārtot un ka jāapmierinās ar dzīvokļiem. Kālab tad man dotas tādas vēlmes? Vai tiešām tikai tālab tās man dotas, lai nonāktu pie secinājuma, ka tas viss ir viena vienīga blēdība? Vai tiešām tas ir vienīgais mērķis? Neticu.

Bet, starp citu, zināt ko: esmu pārliecināts, ka mūsējos, pagrīdniekus, vajag turēt pavadā. Kaut arī viņi spēj četrdesmit gadus klusuciešot nosēdēt pagrīdē, bet, ja reiz izlaužas un iznāk gaismā, tad jau nu gan runā, runā, runā…

XI

Galu galā, kungi: labāk nekā nedarīt! Labāk apzināta inerce! Tātad lai dzīvo pagrīde! Kaut arī teicu, ka apskaužu normālu cilvēku ar visu savas žults rūgtumu, taču tādos apstākļos, kādos es viņu redzu, es negribu būt viņa vietā (kaut gan tomēr nemitēšos viņu apskaust. Nē, nē, pagrīde katrā ziņā ir izdevīgāka!). Tur vismaz var… Eh! bet es taču arī patlaban meloju! Meloju, jo pats zinu kā divreiz divi, ka labāka nepavisam nav pagrīde, bet gan kaut kas cits, pavisam cits, pēc kā es alkstu, bet ko nekad neatradīšu! Pie velna pagrīdi!

Te — redziet, kas būtu labāk: ja es ticētu kaut kripatiņai no visa tā, ko patlaban esmu uzrakstījis. Zvēru jums, kungi, ka neticu nevienam, nevienam pašam vārdiņam no tā, ko nupat uzskrīpsnāju! Tas ir, es šķiet, arī ticu, taču tai pašā laika nez kāpēc jūtu un nojaušu, ka meloju kā zirgs.

— Tad kālab jūs visu to rakstījāt? — jūs man sakāt.

— Bet ja nu es iesēdinātu jūs uz gadiem četrdesmit bez jebkāda darba un pēc četrdesmit gadiem atnāktu pie jums pagrīdē palūkoties, pie kā jūs esat nonākuši? Vai tad var cilvēku četrdesmit gadus pamest vienu pašu un bez darba?

— Un tas nav kauns, un tas nav pazemojoši! — jūs varbūt man teiksiet, nicīgi grozīdami galvu. — Jūs alkstat dzīves un pats risināt dzīves jautājumus ar loģisku ju-ceklību. Un cik uzbāzīgi, cik nekaunīgi ir jūsu izlēcieni, un tai pašā laikā kā jūs baidāties! Jūs runājat muļķības un esat ar tām apmierināts; jūs runājat rupjības, bet pats visu laiku baidāties to dēļ un atvainojaties. Jūs apgalvojat, ka nekā nebaidāties, un tai pašā reizē pieglaimojaties mūsu uzskatiem. Jūs apgalvojat, ka griežat zobus, un tai pašā reizē runājat asprātības, lai mūs sasmīdinātu. Jūs zināt, ka jūsu asprātības nav asprātīgas, taču, acīm redzot, esat ļoti apmierināts ar to literāro vērtību. Jums varbūt tiešām ir gadījies ciest, taču jūs ne drusciņas necienāt savas ciešanas. Jūsos ir arī patiesība, taču nav tikluma; aiz vistukšākās godkāres jūs nesat savu patiesību uz tirgu izrādīšanai, kaunam … Jūs patiešām gribat kaut ko teikt, taču aiz bailēm slēpjat savu pēdējo vārdu, jo jums trūkst apņēmības to izteikt, ir tikai gļēva nekaunība. Jūs lielāties ar apziņu, taču jūs tikai svārstā jo, kaut ari prāts jums darbojas, tomēr jūsu sirds Ir izvirtības aptumšota, bet bez skaidra sirds — pilnīgs, patiesas apziņas nebūs. Un cik daudz jūsos ir uzbāzības, kā jūs uzplijaties, kā jūs māžojaties! Meli, meli un meli!

— Protams, visus šos jūsu vārdus es pats nupat saceļoju. Tas arī ir no pagrīdes. Es tur četrdesmit gadus no vietas pa spraudziņu esmu klausījies. Šos vārdus es pats izdomāju, par to vien taču varēja domāt. Nav nekāds brīnums, ka tie palikuši prātā un ieguvuši literāru formu …

Bet vai tad tiešām jūs no visas tiesas esat tik lētticīgi un iedomājaties, ka es visu to nodrukāšu un turklāt došu jums lasīt? Un, lūk, te man vēl jautājums sev pašam: īstenībā kālab gan es saucu jūs par «kungiem», kālab uzrunāju jūs tā, it kā jūs patiešām būtu lasītāji? Tādu atzīšanos, kādu es taisos izklāstīt, nemēdz iespiest rakstos un citiem lasīt nedod. Vismaz man tik daudz drosmes nav, un es arī neuzskatu to par vajadzīgu. Bet redzat: man prātā iešāvās kāda fantāzija, un es — lai tur vai kas — gribu to realizēt. Lūk, kā tas ir.

Ikviena cilvēka atmiņās ir tādas lietas, kuras,viņš neatklāj kuram katram, bet atklāj varbūt tikai draugiem. Ir arī tādas, kuras viņš pat draugiem neatklās, ja nu varbūt tikai sev pašam un arī tikai kā noslēpumu. Bet galu galā ir arī tādas, kuras cilvēks baidās atklāt pat sev pašam, un tādu jebkuram kārtīgam cilvēkam sakrāsies diezgan daudz. Proti, ir pat tā: jo cilvēks kārtīgāks, jo vairāk viņam to ir. Vismaz es pats tikai nesen sadūšojos atcerēties dažus savus agrākos piedzīvojumus, bet līdz šim allaž esmu metis ap tiem līkumu pat ar tādām kā bažām. Bet tagad, kad es ne tikvien tos atceros, bet esmu pat apņēmies pierakstīt, — tagad es tieši gribu pārbaudīt: vai cilvēks var kaut vai pret sevi būt pilnīgi atklāts un nebaidīties no visas patiesības? Pie reizes piezīmēšu: Heine apgalvo, ka patiesas autobiogrāfijas tikpat kā neesot iespējamas un cilvēks pats par sevi noteikti samelošot. Pēc viņa domām, piemēram, Ruso savā grēksūdzē sevi katrā ziņā apmelojis un pat apzināti apmelojis, aiz godkāres. Esmu pārliecināts, ka Heinem taisnība; es ļoti labi saprotu, ka reizēm var aiz tīras godkāres vien melīgi piedēvēt sev noziegumus, un pat ļoti labi aptveru, kāda veida godkāre tā var būt. Taču Heine sprieda par cilvēku, kas bija izsūdzējis grēkus publiski. Es turpretim

rakstu sev vienam un reizi par visām reizēm paziņoju: ja arī rakstu, it kā vērsdamies pie lasītājiem, tad vienīgi izskata pēc, jo tā man vieglāk rakstīt. Tā ir forma, vienīgi tukša forma, bet lasītāju man nekad nebūs. Esmu to jau paziņojis.

Es ne ar ko negribu sevi ierobežot, savas piezīmes slīpējot. Kārtību un sistēmu neieviesīšu. Kas atausīs atmiņā, to arī uzrakstīšu.

Nu, tā, piemēram, varētu piesieties pie vārda un man jautāt: ja jau jūs patiešām nepretendējat uz lasītājiem, kālab tad jūs patlaban pats ar sevi, turklāt uz papīra taisāt tādas norunas, proti, ka sistēmu un kārtību neieviesīsiet, ka rakstīsiet to, kas atausīs atmiņā, utt., utt.? Kālab jūs izskaidrojaties? Kālab atvainojaties?

— Ej nu sazini, — es atbildu.

Te tomēr ir vesela psiholoģija. Varbūt tas ir tāpēc, ka tīri vienkārši esmu gļēvulis. Bet var arī būt, ka es tīšuprāt iedomājos savā priekšā publiku, lai uzvestos pieklājīgāk pa to laiku, kamēr rakstīšu. Iemeslu var būt tūkstošiem.

Bet redziet, kas vēl: kālab, kādēļ es īstenībā gribu rakstīt? Ja ne lasītājiem, tad taču varētu arī tāpat vien — domās visu atsaukt atmiņā, neizklāstot uz papīra?

Tā jau tas būtu; taču uz papīra iznāks tā kā svinīgāk. Tas radīs iedvesmu, liks sevi vairāk kontrolēt, izteiksme kļūs bagātāka. Turklāt vēl: varbūt rakstīdams patiešām gūšu atvieglojumu. Rau, nupat, piemēram, mani it īpaši nospiež kāda sena atmiņa. Tā man nesen gaiši atplaik-snīja prātā un kopš tā brīža palika pie manis kā uzmācīgs mūzikas motīvs, no kura nevar tikt vaļā. Un tomēr vaļā no tā jātiek. Tādu atmiņu man ir simtiem; taču laiku pa laikam no simta izlobās kāda viena un spiež. Es nez kāpēc ticu: ja to uzrakstīšu, tā liks mani mierā. Kāpēc gan nepamēģināt?

Beidzot: man ir garlaicīgi, es pastāvīgi nekā nedaru. Bet pierakstīšana patiešām it kā būtu darbs. Stāsta, ka darbs cilvēku darot labu un godīgu. Nu, tātad vismaz šī izdevība.

Šodien krīt sniegs, gandrīz slapjš, dzeltens, duļķains. Arī vakar sniga, arī aizvakar sniga. Man liekas, vērojot slapjo sniegu, es pēkšņi atcerējos to notikumu, no kura patlaban nespēju atraisīties. Tātad — lai tas būtu stāsts sakuru ar slupjo sniegu.

II SAKARA AR SLAPJO SNIEGU

Kad maldu ceļos novirzītu Ar pārliecības pilnu spītu Es tavu dzīvi atsedzu,

Tu pamodies kā dziļās mokās Un nolādēji, lauzot rokas,

Šo traipu, kauna pārpilno. Kad sirdsapziņu aizmigloto Tev tiesāt nebija vairs žēl,

Tu pateici man pārdzīvoto, Kas noticis pirms manis vēl. Tad pēkšņi rokām seju skāvi, Kas kauna šausmās aizdegās, Un asarām tad vaļu ļāvi Bezgala sāpēs dzēlīgās ..

Utt., utt., utt.

No Ņekrasova dzejoļa

I

Tai laikā man bija tikai divdesmit četri gadi. Mana dzīve jau arī tolaik bija drūma, nekārtīga un līdz mežonīgumam vientuļa. Es ne ar vienu nesagājos, pat vairījos ar kādu runāt un aizvien vairāk un vairāk ierāvos savā kaktā. Darbā kancelejā es pat centos ne uz vienu neskatīties un ļoti labi manīju, ka darba biedri ne tikvien uzskatīja mani par savādnieku, bet — man vienmēr likās arī tā — raudzījās uz mani ar tādu kā riebumu. Man ienāca prātā: kāpēc gan nevienam, atskaitot mani, neliekas, ka uz viņu raugās ar riebumu? Vienam no mūsu kancelejas darbiniekiem bija pretīga, bakurētaina un pat tāda kā laupītāja seja. Es, šķiet, ar tik nepieklājīgu seju ne uz vienu pat palūkoties neuzdrīkstētos. Kādam citam vicmundieris bija tā savalkāts, ka viņa tuvumā jau nelabi smakoja. Un tomēr neviens no šiem kungiem nejutās neērti ne apģērba, ne sejas dēļ, ne ari morālā ziņā. Ne viens, ne otrs no tiem neiedomājās, ka uz viņiem skatās ar riebumu; un, ja arī iedomātos, tad tas viņiem būtu vienalga, ka tikai priekšniecībai labpatiktos raudzīties citādi. Tagad man ir pilnīgi skaidrs, ka es pats aiz savas neierobežotās godkāres un tātad prasīguma pret sevi visai bieži lūkojos uz sevi ar traku nepatiku, kas nonāca līdz riebumam, un tāpēc domās savu uzskatu piedēvēju ikvienam. Es, piemēram, ienīdu savu seju, atradu, ka tā ir pretīga, un man pat bija aizdomas, ka tanī ir tāda kā nekrietna izteiksme, tāpēc ikreiz, ierazdamies darbā, centos izturēties iespējami neatkarīgāk, lai mani neturētu aizdomās par nekrietnību, un centos piešķirt savai sejai iespējami lielāku cildenumu. «Lai jau nu seja nav skaista,» es domāju, «toties lai tā izskatītos cildena, izteiksmīga un, galvenais, ārkārtīgi gudra.» tomēr es pilnīgi skaidri un mokoši apzinājos, ka ar tādu seju kā manējā visas šīs cēlās īpašības nemūžam nespēšu izpaust. Taču visšausmīgākais bija tas, ka es saskatīju, cik tā izteikti muļķīga. Es būtu pilnīgi samierinājies ar prātu vien. Es pat būtu ar mieru paciest nekrietnu izteiksmi, ja tikai manu seju tai pašā laikā atzītu par šausmīgi gudru.

Visus mūsu kancelejas darbiniekus no pirmā līdz pēdējam es, protams, neieredzēju un visus nicināju, bet tai pašā laikā arī tā kā baidījos no viņiem. Reizēm es pēkšņi viņus stādīju augstāk par sevi. Man tas tolaik mēdza uznākt pēkšņi: te nicinu, te stādu augstāk par sevi. Attīstīts un kārtīgs cilvēks nevar būt godkārīgs, neizvirzot neierobežotas prasības pret sevi pašu, nejūtot pret sevi nicinājumu un dažbrīd pat naidu. Un tomēr, lai nicinādams, lai paceldams pāri sev, es gandrīz vai katra pretimnācēja priekšā nodūru acis. Dažkārt izdarīju pat mēģinājumus: vai izturēšu kaut vai, lūk, tā un tā skatienu, — un ikreiz pirmais nolaidu acis. Tas mani mocīja un padarīja traku. Arī pirms slimības es baidījos kļūt smieklīgs un tāpēc verdziski dievināju rutīnu visā, kas attiecās uz ārpusi; labprāt iekļāvos kopējā ritumā un no visas sirds baidījos no jebkura ekscentriskuma sevī. Bet kur nu es varēju izturēt? Biju slimīgi attīstīts, kā arī jābūt attīstītam mūsdienu cilvēkam. Viņi turpretim visi bija truli un cits citam līdzīgi kā auni ganāmpulkā. Varbūt tikai man vienam visā kancelejā pastāvīgi šķita, ka esmu gļēvulis un vergs, — tieši tāpēc arī šķita, ka biju attīstīts. Taču tā ne tikvien šķita, bet patiešām tā arī bija: es biju gļēvulis un vergs. Saku to, nemaz nekaunēdamies. Ikviens kārtīgs mūslaiku cilvēks ir gļēvulis un vergs, un tādam viņam arī jābūt. Tas ir viņa normālais stāvoklis. Tā ir mana dziļākā pārliecība. Tāds viņš ir radīts un tā iekārtots. Un ne jau tagadējos laikos vien nez kādu nejaušu apstākļu dēļ, bet vispār visos laikos kārtīgam cilvēkam jābūt gļēvulim un vergam. Tas ir dabas likums visiem kārtīgiem cilvēkiem pasaulē. Ja ar kādam no viņiem gadīsies šur vai tur sasparoties, tad lai viņš par to nepriecājas un neaizraujas: tik un tā citā vietā nopūdelēs. Tāds ir vienīgais un mūžsenais iznākums. Sparojas tikai ēzeļi un viņu jaukļi, bet ari tikai līdz zināmai robežai. Uz tiem nav ko skatīties, jo tie galīgi nekā nenozīmē.

Tolaik mani mocīja vēl viens apstāklis: tieši tas, ka neviens nav man līdzīgs un es neesmu līdzīgs nevienam. «Es esmu viens, bet viņi ir visi,» es domāju un — kļuvu domīgs.

No tā var redzēt, ka biju vēl tīrais puišelis.

Gadījās arī pretējības. Cik gan derdzīgi dažkārt kļuva iet uz kanceleju: nonācu tiktāl, ka daudzreiz atgriezos no darba slims. Bet tad uzreiz ne no šā, ne no tā iestājas skepticisma un vienaldzības posms (man viss nāca posmiem), un, rau, es jau pats smejos par savu neiecietību un riebumu, pats sev pārmetu romantismu. te ne ar vienu pat runāt negribu, te atkal nonāku tiktāl, ka ne vien tērzēju pilnā mutē, bet sadomāju vēl mesties ar viņiem pa draugam. Viss riebums ne no šā, ne no tā uzreiz pazudis. Kas zina, varbūt man šā riebuma nekad arī nav bijis, tas bijis liekuļots, grāmatās izlasīts? Šo jautājumu es līdz šim vēl neesmu atrisinājis. Reiz es ar viņiem pat pavisam iedraudzējos, sāku viņus apmeklēt mā-jds, spēlēt preferansu, dzert degvīnu, par darba lietām spriedelēt.. . Taču šeit atļaujiet man izdarīt mazu atkāpi.

Mums, krieviem, vispār runājot, nekad nav bijis muļķīgu, vāciešiem un it īpaši frančiem raksturīgu gaisā parautu romantiķu, kurus nekas neietekmē, kaut vai zeme iegrūst zem viņu kājām, kaut vai visa Francija iet bojā uz barikādēm, — viņi allaž paliks tie paši, pat pieklājības pēc nemainīsies, tikai dziedās savas gaisīgās dziesmas, tā sakot, līdz kapa malai, jo viņi ir muļķi. Turpretim mums krievu zemē muļķu nav; tas visiem zināms; taisni dr to mēs arī atšķiramies no pārējām — ģermāņu zemēm. Tdtad ari tādi gaisā parauti raksturi tīrā veidā pie mums nav sastopami. Mūsu toreizējie «pozitīvie» publicisti un kritiķi, dzīdamies pakaļ Kostanžogliem un tēvočiem Pjotriem Ivanovičiem un dumjā prātā uzskatīdami tos par mūsu ideālu, sagudroja aplamības par mūsu romantiķiem, noturēdami tos par tādiem pašiem gaisā parautiem bruņiniekiem kā Vācijā vai Francijā. Taisni otrādi, mūsu romantiķa īpašības ir pilnīgi un tieši pretējas gaisā parauto eiropeisko romantiķu īpašībām, un neviena Eiropas mēraukliņa šeit neder. (Atļaujiet jau nu man lietot šo vārdu: «romantiķis» ir veclaicīgs, cienījams, pelnīts un visiem pazīstams vārdiņš.) Mūsu romantiķa īpašības ir — visu saprast, visu redzēt un bieži vien redzēt nesalīdzināmi skaidrāk, nekā redz mūsu vispozitīvākie prāth ne ar vienu un ne ar ko nesamierināties, bet tai pašā reizē arī neko nenievāt; visu apiet, visam piekāpties, pret visiem rīkoties diplomātiski; pastāvīgi paturēt acīs derīgo, praktisko mērķi (šādus tādus kroņa dzīvoklīšus, pensijiņas, zvaigznītes) — saskatīt šo mērķi cauri visādiem entuziasmiem un lirisku pantiņu sējumiņiem un tai pašā reizē «arī daiļo un cēlo» saglabāt sevī nesagraujamu līdz kapa malai, un pie tā paša saglabāt arī sevi vatītē ievīstītu kā nez kādu dārgu juveliera izstrādājumu kaut vai, piemēram, tā paša «daiļā un cēlā» labad. Plaša vēriena cilvēks ir mūsu romantiķis un pirmais blēdis no visiem mūsu blēžiem, varu jums apgalvot… pat no pieredzes. Protams, tā tas ir, ja romantiķis ir gudrs. Bet ko es runāju! Romantiķis allaž ir gudrs, es tikai gribēju piezīmēt, ka, lai arī mums dažkārt ir bijuši roman-tiķi-muļķi, taču tos nav ko skaitīt un vienīgi tāpēc, ka viņi jau spēku uzziedā galīgi pārtapuši par vāciešiem un, lai ērtāk saglabātu savu juveliera izstrādājumu, apmetušies kaut kur tur, visvairāk Veimārā vai Švarcvaldē. Es, piemēram, no visas sirds nicināju savu dienesta darbību un nespļaudījos tikai tāpēc, ka neklājās, jo pats tur sēdēju un par to saņēmu naudu. Rezultātā — ņemiet vērā — es tomēr nespļaudījos. Mūsu romantiķis drīzāk prātu zaudēs (kas gan, jāsaka, notiek visai reti), bet spļaudīties nespļaudīsies, ja viņam jiebūs padomā cita karjera, un ar dunkām viņu nekad neaizdzīs, ja nu varbūt aizvedīs uz trako namu kā «Spānijas karali» un arī tikai tad, ja viņš jau galīgi būs zaudējis prātu. Bet pie mums taču prātu zaudē tikai vājiņie un gaišmatīši. Turpretim milzum liels skaits romantiķu vēlāk kļūst par svarīgam amatpersonām. Neparasta daudzpusība! ,Un kāda spēja nodoties vispretrunīgākajām sajūtām! Jau tolaik tas mani iepriecināja, un arī tagad es domāju tāpat. Taisni tāpēc jau mums ir tik daudz «plaša vēriena cilvēku», kuri, pat nonākuši līdz sabrukumam, nekad nezaudē savu ideālu; un, kaut gan viņi ne pirkstu nepakustinās ideāla labā, kaut viņi ir rūdīti zagļi un laupītāji, tomēr savu sākot-nējo ideālu ciena līdz asarām un savā dvēselē ir neparasti godīgi. Jā gan, cienījamie, tikai mūsu vidū pats pēdīgais nelietis var būt pilnīgi un pat cildeni godīgs sava dvēselē, tai pašā laikā joprojām pilnā mērā palikdams nelietis. Atkārtoju, no mūsu romantiķiem taču bieži jo bieži iznāk tādi lietpratīgi blēži (vārdu «blēži» es lietoju aiz mīlestības), viņi piepeši parāda tādu īstenības izjutu un apstākļu pazīšanu, ka pārsteigtā priekšniecība un publika apstulbumā mēli vien noklakšķina.

Daudzpusība patiešām apbrīnojama, un dievs vien zina, par ko tā pārvērtīsies citos apstākļos un ko sola mums lurpmak. Bet materiāls nav slikts, kungi Ne aiz šāda tāda smieklīga vai salkana patriotisma es ta runāju. Kaut gan, esmu pārliecināts, jūs atkal domājat, ka es smejos. Bet, kas zina, var būt arī otrādi, tas ir, esiet pārliecināti, ka es patiešām tā domāju. Katrā ziņā, kungi, abas jūsu domas es uzskatīšu sev par godu un uzņemšu ar īpašu prieku. Un manu atkāpi man piedodiet.

Draudzību ar saviem biedriem es, protams, ilgi neizturēju un ļoti drīz sanācu ar viņiem naidā, un, būdams tolaik jauns un nepiedzīvojis, vairs pat nesasveicinājos, nogriezu kā ar nazi. Tas gan, jāsaka, gadījās man tikai vienu reizi. Vispār es taču vienmēr esmu bijis viens.

Mājās es, pirmkārt, vairāk tikai lasīju. Gribējās ar ««rejam sajūtām apslāpēt visu, kas manī nemitīgi uzvirda. Bet ārējās sajūtas manī izraisīja vienīgi lasīšana. Lasīšana, protams, stipri palīdzēja — saviļņoja, tīksmināja un mocīja. Taču lāgiem šausmīgi apnika. Gribējās kusteties, un es piepeši nogremdējos tumšā pazemes riejaucība —- ne izvirtībā, bet sīkā netiklībā. Manas allaž slimīgas, sakairināmības dēļ kaislībiņas manī bija asas, svelošas. Dziņu uzplūdumi dažkārt bija histēriski, ar asarām un konvulsijām. Kurp iet nebija, tas ir, atskaitot lasīšanu, nebija neka tāda, ko es tolaik savā apkārtnē varētu cienīt un kas mani vilinātu. Turklāt sirdī riesās grūtsirdība; radās histēriskas pretrunu, kontrastu alkas, un tā nu es sāku nodoties netiklībai. Es taču patlaban tik daudz sarunāju nepavisam ne tālab, lai sevi attaisnotu … Kaut gan — nē! — sameloju! Es tieši gribēju sevi attaisnot. Šo piezīmīti, kungi, es rakstu sev pašam. Negribu melot. Esmu devis vārdu.

Netiklībai es nodevos vientulībā, pa naktīm, slepus, bailīgi, neķītri, juzdams kaunu, kas mani neatstāja visriebīgākajos brīžos, un tādos brīžos nonācu pat līdz lāstam. Es jau toreiz savā dvēselē nesu pagrīdi. Baidījos šausmīgi, lai mani šā vai tā nepamanītu, nesatiktu, nepazītu. Tomēr staigāju pa dažādām visai tumšām vietām.

Reiz, iedams naktī gar kādu nožēlojamu traktierīti, pa apgaismoto logu ieraudzīju, kā kungi pie biljarda sāka kauties ar kijām un kā vienu no viņiem izlingoja pa logu. Citā reizē man tas būtu licies gaužām riebīgi; bet tobrīd mani pēkšņi parņēma tāda sajūta, ka es šo izsviesto kungu apskaudu un apskaudu tik ļoti, ka pat iegāju traktierī, biljarda istabā: «Sak, kas zina, varbūt arī es sakaušos un arī mani izlingos pa logu.»

Es nebiju piedzēries, bet ko lai dara — grūtsirdība var tā nomocīt, ka kļūsti histērisks! Tomēr nekas neiznāca. Izrādījās, ka es pat pa logu nespēju izlēkt, un tā es aizgāju nesaka vies.

Tur mani pie paša pirmā soļa apturēja kāds oficieris.

Es stāvēju pie biljarda un aiz nezināšanas biju aizšķērsojis ceļu, bet viņam vajadzēja tikt garām: viņš saņēma mani aiz pleciem un, ne vārda neteikdams — nebrīdinājis un neizskaidrojies —, pārbīdīja no tās vietas, kur stāvēju, uz citu un pats aizgāja garām, it kā mani nemaz nepamanījis. Es pat kāvienu būtu piedevis, taču neparko nevarēju piedot, ka viņš mani pārbīdīja un itin nemaz neievēroja.

Velns zina ko es tolaik būtu devis par īstu, pareizāk, pieklājīgāku, tā sakot, literārāku ķildu! ar mahi rīkojās kā ar mušu! Šis oficieris bija savus desmit veršokus garš; es turpretim esmu visai maza auguma un novārdzis cilvēks. Ķilda īstenībā bija atkarīga no manis: vajadzēja mazliet protestēt, un, protams, mani būtu izlingojuši pa» logu. Taču es pārliku un turēju par labāku … saniknotam pazust.

Izgāju no traktiera apjucis un satraukts, devos taisni  uz mājām un nākamajā dienā turpināju savu sīko netiklību vēl biklāk, nomāktāk un skumjāk nekā agrāk, it kā ar asarām acis — bet tik un tā turpināju. Taču nedomājiet, ka es no oficiera nobijos aiz gļēvuma: es nekad savā dvēselē neesmu bijis gļēvulis, kaut gan īstenībā nemitīgi esmu baiļojies, taču — pagaidiet, nesmejieties! — tam ir savs izskaidrojums; man visam ir izskaidroļums, varat būt pārliecināti.

O, ja šis oficieris būtu no tiem, kuri ir ar mieru due-lelies! Taču nē, šis bija taisni no tiem kungiem (ak vai! sen izzudušiem), kuri uzskata par labāku laist darbā kijas Vdi arī, kā Gogoļa poručiks Pirogovs, žēloties priekšniecībai. Duelēties viņi negāja un dueli ar mūsējiem, kancelejas žurkām, katrā ziņā uzskatītu par nepieklājīgu — un ari vispār uzskatīja dueli par kaut ko neiespējamu, brlvdomīgu, francisku, bet paši jo bieži darīja citiem pāri, it īpaši tie, kas desmit veršoku augumā.

Es nobaidījos nevis aiz gļēvuma, bet aiz bezgalīgas godkāres. Iztrūkos nevis no desmit veršoku garā auguma, ne ari no tā, ka mani sāpīgi piekaus un izlidinās pa logu; fiziskas drosmes tiešām būtu pieticis; taču pietrūka morālās drosmes. Es izbijos no tā, ka visi klātesošie — sākot ar nekauņas marķieri un beidzot ar pēdīgo sasmakušu un piņņainu ierēdneli, kas turpat luncinājās apkārt ar taukainu apkakli, — mani nesapratīs un apsmies, kad es protestēšu un sākšu ar viņiem runāt literārā valodā. Tāpēc ka par goda punktu, tas ir, nevis par godu, bet par goda punktu (point d'honneur), pie mums taču līdz pat šim laikam citādi nemaz runāt nevar kā vien literārā valodā. Ikdienas valodā «goda punktu» nepiemin. Es biju pilnīgi pārliecināts (īstenības izjūta, par spīti visam romantismam!), ka viņi visi taisni plīsīs no smiekliem un oficieris nevis tāpat vien, proti, bez apvainojuma, mani piekaus, bet katrā ziņā spārdīs ar celi, tā dzīdams apkārt biljarda galdam, un tikai tad varbūt apžēlosies un izlingos pa logu. Protams, šis niecīgais gadījums tikai ar to vien nevarēja beigties. Pēc tam es šo oficieri bieži sastapu uz ielas un labi ielāgoju. Nezinu tikai, vai viņš mani pazina, iādomā, nē; secinu no dažām pazīmēm. Bet es, teikt, es — raudzījos viņā ar niknumu un naidu, un tā tas turpinājās .. . vairākus gadus. Mans niknums pat nostiprinājās un auga augumā gadu no gada. Vispirms es sāku paklusām visu izdibināt par šo oficieri. Grūti man tas bija, tāpēc ka es ne ar vienu nebiju pazīstams. Taču reiz uz ielas, kad es viņam gluži kā piesiets iztālēm sekoju, kāds viņu pasauca uzvārdā, un tā nu es dabūju zināt uzvārdu. Citureiz es viņu izsekoju līdz pašam viņa dzīvoklim un par desmit kapeikām no sētnieka izdibināju, kur viņš dzīvo, kurā stāvā, vai viens pats vai ar kādu kopā utt., — vārdu sakot, visu, ko no sētnieka var uzzināt. Kādu rītu, kaut arī es nekad neesmu ar literatūru nodarbojies, man pēkšņi iešāvās prātā doma šo oficieri atmaskojoši aprakstīt karikatūrā, stāsta veidā. Es ar baudu rakstīju šo stāstu. Es atmaskoju, mazliet pat apmeloju; uzvārdu sākumā pārtaisīju tā, ka varēja uz vietas pazīt, taču vēlāk, rūpīgi apsvēris, mainīju un aizsūtīju «Tēvzemes Piezīmēm». Bet tolaik vēl atmaskojumi nebija parasti, un manu stāstu neiespieda. Man tas bija ļoti nepatīkami. Reizēm niknums mani taisni smacēja. Pēdīgi es nolēmu izsaukt savu pretinieku uz divkauju. Sacerēju lielisku, pievilcīgu vēstuli, lūgtin lūdzu viņu man atvainoties; gadījumā ja viņš atteiktos, izteicu diezgan stingru mājienu uz dueli. Vēstule bija sacerēta tā, ka oficieris, ja vien kaut mazdrusciņ sapratis «daiļo un cēlo», noteikti būtu atskrējis pie manis, lai kristu man ap kaklu un piedāvātu savu draudzību. Un cik tas būtu jauki! Kā mēs tad dzīvotu! kā dzīvotu! «Viņš mani aizsargātu ar savu augsto stāvokli, es viņu darītu cildenu ar sava prāta attīstību, nu, un … ar idejām, un daudz kas vēl varētu būt!» Iedomājieties, ka bija pagājuši jau divi gadi, kopš viņš mani apvainojis, un mans izaicinājums bija visķē-mīgākais anahronisms, par spīti manai veikli uzrakstītajai vēstulei, kas izskaidroja un apslēpa anahronismu. Taču, paldies dievam (līdz pat šim laikam ar asarām pateicos visaugstākajam), es savu vēstuli nenosūtīju. Man pārskrien šermuļi, kad iedomājos, kas varēja notikt, ja es būtu nosūtījis. Un piepeši… un piepeši es atriebos visvienkāršākajā, visģeniālākajā veidā! Man pēkšņi uzplaiksnīja visai gaiša doma. Dažkārt pa svētku dienām mēdzu ap ceturto stundu aizstaigāt uz Ņevas prospektu un tur saules pusē pastaigāties. Tas ir, es tur nepavisam nepastaigājos, bet cietu neskaitāmas mokas, pazemojumus un žults izplūdumus; bet, jādomā, taisni tas man arī bija vajadzīgs. Visneglītākajā veidā es šaudījos kā pīkstulis starp gājējiem, nemitīgi griezdams ceļu gan ģenerāļiem, gan kavalergardiem, gan huzāru oficieriem, gan kun-dzenēm; šais brīžos es jutu konvulsīvas sāpes sirdī un

Karstumu mugurā, iedomājoties vien, cik nabadzīgs mans apģērbs, cik niecīga un banāla mana šaudīgā figūriņa. Man sagādāja īstas mocības, nepārtrauktu nepanesamu pazemojumu doma, kas pārgāja nemitīgā un tiešā sajūtā, ka es esmu muša visas šās augstākās sabiedrības acīs, rie-bīga, nevajadzīga muša, par visiem gudrāka, par visiem vairāk attīstīta, par visiem cildenāka — tas jau nu skaidrs pats par sevi —, tomēr visu pazemota un visu apvainota muša, kas pastāvīgi visiem piekāpjas. Kālab es uz-ņomos šīs mokas, kālab gāju uz Ņevas prospektu — nezinu, bet mani tīri vienkārši vilka turp pie katras iespējas.

Jau tad es sāku izjust to baudu uzplūdus, par kurām minēju pirmajā nodaļā. Pēc atgadījuma ar oficieri mani sdka turp vilkt vēl stiprāk: taisni uz Ņevas prospekta es viņu sastapu visbiežāk, tur tad arī ar labpatiku viņu vēroju. Arī viņš turp piestaigāja vairāk pa svētku dienām. Kaut gan arī viņš grieza ceļu ģenerāļiem un augstām amatpersonām un tāpat līkumoja starp viņiem kā pīkstulis, taču tādus kā mēs vai vēl labākus par mums viņš taisni spieda nost; gāja tieši virsū, it kā viņam priekšā būtu tukša telpa, un nekādā gadījumā negrieza ceļu. Es skurbu no sava niknuma, uz viņu raudzīdamies, un … saniknots ikreiz pagriezu viņam ceļu. Es cietu, ka pat uz ielas nekādi nevaru turēties viņam līdzīgs. «Kāpēc tu katrā ziņā pirmais griezies sāņus?» es pats sevi tincināju trakā histērijā, dažreiz pamodies ap trijiem naktī. «Kāpēc tieši tu, nevis viņš? Tāda likuma taču nav, tas taču nekur nav rakstīts! Nu, lai būtu vienlīdzīgi, kā parasti mēdz būt, kad sastopas delikāti ļaudis: viņš paļauj pusi ceļa un tu pusi, jūs arī paejat garām, viens otru cienīdami.» Taču tā nebija, nogriezos tomēr es, un viņš pat nepamanīja, ka es viņam piekāpjos. Un, lūk, man atkal uzplaiksnīja visai apbrīnojama doma. «Bet kā būtu,» es iedomājos, «ja sastaptos ar viņu un*!.. neparautos pie malas? Tīšuprāt nepaietu malā, kaut vai nāktos viņu pagrūst: kā tas būs, ko?» Pamazītiņām šī pārgalvīgā doma mani tā pārņēma, ka nedeva vairs miera. Sapņoju par to nepārtraukti, šausmīgi un tīšuprāt biežāk aizstaigāju uz Ņevas prospektu, lai vēl skaidrāk sev iztēlotos, kā es to izdarīšu, kad darīšu. Es biju sajūsmā. Aizvien vairāk un vairāk šis nodoms man likās ticams un iespējams. «Protams, ne jau nu gluži pagrūst,» es domāju, aiz prieka jau laikus kļūdams labsirdīgāks, «bet tāpat vien nepaiet pie malas, sagrūsties ar viņu, ne jau nu tā, lai belztu ļoti sāpīgi, bet tā — plecu pret plecu, taisni tik, cik atļauj pieklājība, tā ka tik, cik viņš iebelzīs man, tikpat ari es iebelzīšu viņam. Beidzot es apņēmos galīgi. Taču sagatavošanās prasīja ļoti daudz laika. Pirmkārt tas, ka izpildīšanas laikā vajadzēja būt vispieklājīgākajā izskatā un parūpēties par uzvalku. «Katram gadījumam, ja, piemēram, izcelsies publisks skandāls (bet publika tur ir superflu': staigā grāfiene, staigā kņazs D., visa literatūra staigā), jābūt labi ģērbtam, tas atstāj patīkamu iespaidu un augstākās sabiedrības acīs darīs mūs līdzvērtīgus.» Ar šādu nolūku es izkaulēju algu uz priekšu un nopirku pie Čurkina melnus pirkstaiņus un kārtīgu platmali. Melni pirkstaiņi man likās solīdāki un atbilstošāki labajam tonim nekā citronkrāsas, kādus biju iecerējis sākumā. «Krāsa ir par daudz spilgta, cilvēks it kā pārāk grib sevi izrādīt,» — un es nepaņēmu citronkrāsu. Labu kreklu ar baltām kaula aproču pogām biju sagatavojis jau sen; taču ļoti aizkavēja šinelis. Pats par sevi mans šinelis nebija slikts, silts diezgan; taču tas bija vatēts, un apkakle bija jenotādas, kas jau nu ir sulainiskuma kalngals. Vajadzēja mainīt apkakli, lai tur vai kas, un iegādāties bobriku, apmēram tā kā oficieriem. Tālab es sāku stai-gat pa Gostinijdvoru un pēc dažām pārdomām noskatīju lētu vācu bobriku. Šie vācu bobriki, kaut arī ļoti ātri novalkājas un kļūst gaužām mizerabli, sākumā, kamēr jauni, izskatās pat ļoti pieklājīgi; bet man taču tikai vienai reizei vien vajadzēja. Apjautājos par cenu: bija tomēr dārgi. Pamatīgi apsvēris, nolēmu pārdot savu jenot-adas apkakli. Iztrūkstošo un maniem līdzekļiem visai ievērojamo summu nolēmu aizņemties no sava galda priekšnieka Antona Antoniča Setočkina, lēnīga, taču nopietna un noteikta cilvēka, kurš nevienam nemēdza naudu aizdot, bet kuram savā laikā, kad sāku dienēt, mani it īpaši bija rekomendējusi kāda ievērojama persona, kas mani iekārtoja darbā. Mocījos šausmīgi. Palūgt Antonam Antoničam naudu man šķita drausmīgi un apkaunojoši. Divas trīs naktis pat negulēju un vispār tolaik maz gulēju, biju kā drudzī; sirds man brīžam neizprotami pamira vai arī pēkšņi sāka lēkāt, lēkāt, lēkāt. .. Antons Antoničs vispirms pabrīnījās, tad saviebās, tad pārlika un lomēr aizdeva, paņēmis no manis parakstu, ka viņam tiesības aizdevuma veidā izsniegto naudu pēc divām nedejām saņemt no manas algas. Tātad beidzot viss bija kārtībā — skaists bobriks iekundzējies draņķīgā jenota vietā, un es sāku pamazām ķerties pie lietas. Nevarēju luču saņemties tā, vienā rāvienā, kā pagadās; tas viss bijanodarāms ar gudru ziņu, tieši pamazītēm. Taču atzīsto i, ka pēc daudzkārtīgiem mēģinājumiem bezmaz iekritu Izmisumā: neparko nesagrūdīsimies — un beigas! Vai tad es negatavojos, vai es negrasījos, — šķiet, nupat, nupat sagrūdīsimies, skatos — un jau atkal es esmu pagriezis ceļu un viņš ir aizgājis garām, mani nepamanījis. Es pat lugšanu skaitīju, viņam tuvodamies, lai dievs manī vieš apņēmību. Vienu reizi es gandrīz jau pavisam saņēmos, taču beidzās ar to, ka tikai pakļuvu viņam zem kājām, jo pašā pēdējā mirklī — kādu pāris veršoku atstatumā — man pietrūka. dūšas. Viņš visai mierīgi nāca man virsū, un es kā bumbiņa atlēcu pie malas. Tonakt es atkal biju slims un drudzī murgoju. Un tad uzreiz viss beidzās tik labi, ka labāk nemaz nevar būt. Vakarnakt es galīgi izšķīros neizpildīt savu liktenīgo nodomu un visu pamest niekā un ar tādu nolūku pēdējo reizi izgāju uz Ņevas prospekta, lai tāpat vien paskatītos — kā es to visu pametīšu niekā. Piepeši trīs soļus no sava ienaidnieka negaidot saņēmos, aizmiedzu acis, un — mēs pamatīgi sagrūdāmies plecu pret plecu! Es nepiekāpos ne par naga platumu un pagāju garām pilnīgi līdztiesīgi! Viņš pat neatskatījās un izlikās, ka nav pamanījis; taču viņš tā tikai izlikās, esmu par to pārliecināts. Līdz pat šim laikam esmu par to pārliecināts! Protams, man ķēra stiprāk: viņš bija spēcīgāks, bet 'tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka es biju sasniedzis mērķi, uzturējis savu pašcieņu, nepiekāpies ne par soli un publiski parādījis sevi sociāli līdztiesīgu viņam. Es atgriezos mājās pilnīgi gandarīts par visu. Es biju sajūsmā. Es triumfēju un dziedāju itāliešu arijas. Protams, es jums neaprakstīšu, kas ar mani notika pēc trim dienām; ja esat lasījuši manu pirmo nodaļu «Pagrīde», tad sapratīsiet paši. Oficieri pēc tam kaut kur pārcēla; gadu četrpadsmit tagad neesmu viņu vairs redzējis. Diez ko nu viņš, mans mīlītis, tagad dara? Ko mīda kājām?

II

Taču manas nožēlojamās netiklības posms beidzās, un man kļuva šausmīgi nelabi. Mācās virsū nožēla, es to gainīju projām: pārlieku šķebināja. Pamazītēm es tomēr arī pie tā pieradu. Pieradu pie visa, proti, ne gluži pieradu, bet kaut kā brīvprātīgi uzņēmos paciest. Taču man bija izeja, kas ar visu samierināja, tā bija — rast glābiņu «visā daiļā un cēlā», protams, sapņojumos. Sapņo-jumiem es nodevos kaislīgi, sapņoju pa trīs mēneši no vietas, ierāvies savā kaktā, un varat man ticēt, ka šais mirkļos nebiju līdzīgs tam kungam, kurš savā jēradvē-seles apjukumā piešuva šineļa apkaklei vācu bobriku. Es pēkšņi kļuvu varonis. Savu desmit veršoku garo po-ručiku es tolaik pat ar vizīti nebūtu pie sevis ielaidis. Es pat iedomāties viņu nevarēju tolaik. Kas bija mani ilgu sapņi un kā es varēju ar tiem apmierināties — to tagad grūti pateikt, bet tolaik man ar tiem pietika. Jāsaka gan, man arī tagad daļēji ar to pietiek. Sapņi jo saldāk un spēcīgāk man uznāca pēc netiklības posmiem, uznāca ar nožēlu un asarām, ar lāstiem un aizrautību. Bija dažkārt tādas pilnīgas aizgrābtības, tādas laimes mirkļi, ka nejutu sevī ne mazākā izsmiekla, nudien. Bija ticība, cerība, mīlestība. Tā tas tiešām ir, es toreiz akli ticēju, ka ar kaut kādu brīnumu, ar kaut kādiem ārējiem apstākļiem tas viss pēkšņi pašķirsies, ies plašumā; pēkšņi atklāsies apvārsnis atbilstošai darbībai, svētīgai, brīnum skaistai un, galvenais, gluži gatavai (kādai īsti — es nekad neesmu zinājis, bet galvenais — gluži gatavai), un tā nu es piepeši izjāšu dieva pasaulē gandrīz vai uz balta zirga un lauru vainagu galvā. Otršķirīgu lomu es pat saprast nespēju un tieši tāpēc īstenībā ar ļoti mierīgu prātu biju pēdējā. Vai nu varonis, vai dubļu pika, vidusceļa nebija. Taisni tas mani arī pazudināja, jo dubļos es sevi mierināju ar to, ka citā reizē parasti esmu varonis, bet varonis ar sevi piesedza dubļus: parastam cilvēkam, sak, kauns vārtīties dubļos, bet varonis stāv pārāk augstu, lai pilnīgi nenovārtītos, tātad vārtīties var. Apbrīnojami, ka šie «visa daiļā un cēlā» uzplūdi nāca pār mfani arī sīkās netiklības laikā un tieši tad, kad atrados jau pašā dibenā, uznāca tā — atsevišķiem maziem uzliesmojumiem, it kā atgādinādami par sevi, tomēr netiklību ar savu parādīšanos neiznīcināja; taisni otrādi, ar savu Kontrastu it kā apdziedēja un uznāca tieši tik, cik bija vajadzīgs labai mērcei. Mērce te sastāvēja no pretrunām un ciešanām, no mokošas iekšējas analīzes, un visas šīs lielas un mazās mocības arī piešķīra manai netiklībiņai lādu kā pikantumu un pat jēgu — vārdu sakot, pilnīgi veica labas mērces uzdevumu. Tas viss nebija pat bez sava dziļuma. Un vai gan es būtu varējis ļauties parastai, ba-nalai, klajai, skrīveriskai, nicināmai netiklībai un iznest uz saviem pleciem visu šo netīrību! Kas gan mani varētu lanī valdzināt un izvilināt naktī uz ielas? Nē, kungi, man bi ja cēla spraudziņa, kur pabēgt no visa . . .

Un cik daudz mīlas, ak kungs, cik mīlas es dažkārt liku pārdzīvojis šais savos sapņojumos, šai «nobēgšanā visā daiļā un cēlā», kaut arī tā bija fantastiska mīla, kaut arī nekad ne pie kā cilvēciska īstenībā netika likta lietā, lāču tās bija tik pārlieku daudz — šās mīlas, ka vēlāk īstenībā nebija pat prasības to likt lietā: tā jau nu būtu nevajadzīga greznība. Viss tomēr allaž beidzās pavisam laimīgi ar laisku un skurbinošu pāreju pie mākslas, proti, pie daiļām esības formām, pilnīgi izveidotām, ar varēm nozagtām dzejniekiem un romānu rakstniekiem un pielāgotām visvisādām prasībām un pakalpojumiem. Es, piemēram, svinu uzvaru pār visiem; visi, protams, krīt pīšļos un ir spiesti brīvprātīgi atzīt visas manas izcilās īpašības, un es viņiem visiem piedodu. Es iemīlos, būdams slavens dzejnieks un kambarkungs; saņemu neskaitāmus miljonus un to pašu brīdi ziedoju tos cilvēcei, un turpat uz vietas visu ļaužu priekšā izsūdzu savus kauna darbus, kuri, protams, nav tikai kauna darbi vien, bet ietver sevī ārkārtīgi daudz «daiļa un cēla», kaut kā manfrediska. Visi raud un skūpsta mani (citādi jau tie būtu īsti stulbeņi), bet es eju basām kājām un izsalcis sludināt jaunas idejas un sakauju atpakaļrāpuļus pie Austerlicas. Tad liek spēlēts maršs, izsludināta amnestija, pāvests ir ar mieru izbraukt no Romas uz Brazīliju; pēc tam balle visai Itālijai Borgēzu villā uz Komo ezera krasta, jo Komo ezers speciāli šim gadījumam tiek pārcelts uz Romu; pēc lam scēna krūmos utt., utt. — vai nu nezināt? Jūs teiksiet, ka ir nekrietni un banāli visu to tagad vest uz tirgu pēc tādām jūsmām un asarām, kurās es pats esmu atzinies. Kāpēc tad nekrietni, ko? Vai tiešām jūs domājat, ka es kaunos visa tā dēļ un ka tas viss ir bijis muļķīgāks kaut vai par ko jūsu dzīvē, kungi? Turklāt ticiet, ka šis un tas man nemaz nebija slikti iecerēts . .. Viss taču nenotika pie Komo ezera. Bet, starp citu, jums taisnība; patiešām — gan banāli, gan nekrietni. Un visnekrietnāk par visu ir tas, ka es patlaban sāku jūsu priekšā taisnoties. Un vēl nekrietnāk, ka patlaban rakstu šo piezīmi. Bet nu gana, tā jau var aizrunāties līdz bezgalībai: allaž būs kaut kas par kaut ko nekrietnāks …

Vairāk nekā trīs mēnešus no vietas nodoties sapņiem es neparko nespēju un sāku just neatvairāmu prasību mesties sabiedrībā. Mesties sabiedrībā man nozīmēja aiziet viesos pie mana galda priekšnieka Antona Antoniča Setočkina. Tas bija mans vienīgais pastāvīgais paziņa visā manā mūžā, un tagad pat es pats brīnos par šo apstākli. Taču arī pie viņa es gāju jau nu vienīgi tad, kad iestājās tāds posms un mani sapņi sasniedza tādu laimi, ka vajadzēja katrā ziņā un bez kavēšanās apkampties ar cilvēkiem un ar visu cilvēci; lai to varētu, vajadzēja būt kaut vienam dzīvam, īstenībā esošam cilvēkam. Pie Antona Antoniča gan vajadzēja ierasties otrdienās (viņa diena), tātad arī prasību apkampties ar visu cilvēci vajadzēja allaž pielāgot otrdienai. Mitinājās šis Antons Antoničs pie Pieciem Stūriem, ceturtajā stāvā, četrās istabiņās zemiem griestiem, kuras bija cita par citu mazākas, visai pieticīgas un sadzeltējušas. Viņam bija divas meitas un meitu krustmāte, kas lēja tēju. Meitenes — vienai trīspadsmit, otrai četrpadsmit gadu — abas bija strupdegunes, un es no viņām ārkārtīgi kautrējos, tāpēc ka viņas visu laiku klusītēm sačukstējās un ķiķināja. Namatēvs parasti sēdēja kabinetā uz ādas dīvāna pie galda kopā ar kaut kādu sirmu viesi, ierēdni no mūsu vai pat no cita resora. Vairāk par diviem trim viesiem, allaž vieniem un tiem pašiem, es tur nekad netiku redzējis. Sprieda par akcīzi, par tirgošanos Senātā, par algām, par ražošanu, par viņa ekselenci, par māku patikt un tā tālāk, un tā joprojām. Es pacietīgi sēdēju pie šiem cilvēkiem kā muļķis stundas četras un klausījos viņos, pats nedrīkstēdams un neprazdams ne par ko ar viņiem runāt. Es kļuvu truls, vairākkārt sāku svīst, man draudēja trieka; tomēr tas bija labi un derīgi. Mājās pārnācis, es uz kādu laiku atliku vēlēšanos apkampties ar visu cilvēci.

Man gan bija vēl viens tāds kā paziņa, mans bijušais .skolasbiedrs Simonovs. Skolasbiedru, jāsaka, man Pēterburgā nebija mazums, taču es ar viņiem nesagājos un biju pat pārtraucis uz ielas sasveicināties. Es laikam gan arī darbā pārgāju uz citu resoru taisni tālab, lai nebūtu .ir viņiem kopā un vienā paņēmienā sarautu saites ar s.ivu nīstamo bērnību. Lai lāsts pār šo skolu, pār šiem šausmīgajiem katorgas gadiem! īsi sakot, ar biedriem &lt; s tūdaļ izšķīros, līdzko izkļuvu brīvībā. Atlika divi trīs cilvēki, ar kuriem sastopoties vēl sasveicinājos. Starp tiem bija arī Simonovs,. kas skolā pie mums ne ar ko neizcēlās, bija nosvērts un kluss, taču es viņa raksturā saskatīju zināmu neatkarību un pat godīgumu. Es pat nedomāju, ka viņš būtu ļoti aprobežots. Man ar viņu savā laikā bija diezgan gaiši brīži, taču tie neturpinājās ilgi un it kā pēkšņi aizvilkās ar miglu. Viņu, acīm redzot, nomāca šīs atmiņas, un, šķiet, viņš visu laiku baiļojās, ka es uzņemšu agrāko toni. Man bija aizdomas, ka esmu viņam ļoti pretīgs, bet, nebūdams par to gluži pārliecināts, es tomēr reizēm pie viņa iegriezos.

Ta nu kādu ceturtdienu, neizturējis savu vientulību, zinādams, ka Antona Antoniča durvis ceturtdienās slēgtas, es atcerējos Simonovu. Kāpdams pie viņa ceturtajā stāvā, domāju tieši par to, ka es šo kungu apgrūtinu un velti vien pie viņa eju. Taču, tā kā parasti beidzās ar to, ka šādi apsvērumi, kā par spīti, mani vēl vairāk saurdīja līst divdomīgā situācijā, tad gāju vien iekšā. Bija pagājis gandrīz gads, kopš pēdējo reizi biju ticies ar Simonovu.

III

Es sastapu pie viņa vēl divus savus skolasbiedrus. Viņi, acīm redzot, apsprieda kādu svarīgu pasākumu. Manai atnākšanai neviens no viņiem nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību, kas šķita pat dīvaini, jo nebijām redzējušies jau gadiem ilgi. Acīm redzot, mani uzskatīja par kaut ko līdzīgu visparastākajai mušai. Tik nicīgi pret mani nebija izturējušies pat skolā, kaut gan tur visi mani nīda. Es, zināms, sapratu, ka viņiem tagad vajadzēja mani nicināt par neveiksmīgo dienesta karjeru un par to, ka biju aplam nolaidies, staigāju slikti apģērbies un tā joprojām, kas viņu acīs bija it kā mana nespējīguma un nenozīmīguma izkārtne. Un tomēr es nebiju gaidījis tik dziju nicināšanu. Simonovs pat izbrīnījās par manu iera-sanos. Viņš arī agrāk ikreiz it kā brīnījās, kad pie viņa ierados. Tas viss mani samulsināja; es apsēdos mazliet grūtsirdīgi un sāku klausīties, par ko viņi spriež.

Runāja nopietni un pat dedzīgi par atvadu mielastu, ko šie kungi rīt pat gribēja kopīgi sarīkot savam biedram Zverkovam, kas dienēja par oficieri un rīt brauca uz attālu guberņu. Msjē Zverkovs visu laiku bija bijis ari mans skolasbiedrs. Es viņu sevišķi stipri sāku neieredzēt vecākajās klasēs. Jaunākajās klasēs viņš bija tikai glīts, sprigans puika, ko visi mīlēja. Jāsaka gan, es viņu neieredzēju arī jaunākajās klasēs un tieši par to, ka viņš bija glīts un sprigans puika. Mācījās viņš vienmēr slikti un, jo tālāk, jo sliktāk; tomēr skolu beidza sekmīgi, jo viņam bija aizmugure. Būdams pēdējo gadu mūsu skolā, viņš saņēma mantojumu — divsimt dvēseļu, un, tā kā pie mums gandrīz visi bija nabadzīgi, tad viņš pat pret mums sāka dižoties. Tas bija augstākā mērā vulgārs cilvēks, bet tomēr lāga puisis pat tad, kad dižojās. Pie mums gan, par spīti ārējām fantastiskām un frāžainām goda un uzpūtības formām, visi, izņemot ļoti nedaudzus, pat luncinājās ap Zverkovu, jo vairāk viņš dižojās. Luncinājās, ne jau lai gūtu kādu labumu, bet tāpat vien, tāpēc ka viņš bija ar dabas dāvanām apveltīts cilvēks. Turklāt mums nez kāpēc bija pieņemts uzskatīt Zverkovu par speciālistu veiklības un labu manieru ziņā. Pēdējais mani it īpaši tracināja. Es ienīdu viņa spalgo, pašpārliecināto balss skaņu, paša asprātību dievināšanu; tās viņam iznāca šausmīgi muļķīgas, kaut gan viņš bija asu mēli; ienīdu viņa skaisto, bet padumjo seju (kuru es, blakus minot, labprāt būtu iemainījis pret savu gudro) un izlaidīgās četrdesmito gadu oficieru manieres. Es ienīdu to, ka viņš stāstīja par saviem paredzamajiem panākumiem pie sievietēm (viņš neuzdrošinājās ielaisties ar sievietēm, iekams nebija dabūjis oficiera epoletes, un tās viņš gaidīja ar nepacietību) un par to, kā viņš vienā laidā duelēsies. Atceros, kā es, vienmēr nerunīgs, piepeši sarāvos ar Zverkovu, kad viņš reiz pavaļas brīdī ar biedriem spriedelēja par nākamo «odziņu» un pēdīgi, sapriecājies kā jauns kucēns saulgozī, piepeši paziņoja, ka nevienas lauku meičas savā sādžā nepametīs bez uzmanības, ka tās ir — droit de seigneur *, bet zemniekus, ja tie uzdrīksiesies protestēt, visus no vietas nopērs un visiem viņiem, bārdainajiem neliešiem, uzliks divkāršu grunts-nomu. Mūsu bezkauņas aplaudēja, bet es salēcos un nepavisam ne aiz žēluma pret meičām un viņu tēviem, bet tīri vienkārši tāpēc, ka tādam sprukstiņam tā aplaudē.

Es toreiz guvu virsroku, bet Zverkovs, kaut arī stulbenis, tomēr bija jautrs un nekautrīgs un tāpēc atjokojās, turklāt tā, ka es, patiesību sakot, ne gluži paturēju virsroku: viņš smējās pēdējais. Pēc tam viņš vēl vairākkārt mani pieveica, taču bez dusmām, bet it kā pa jokam, garāmejot, smiedamies. Es nikni un nicīgi viņam nemaz neatbildēju. Pēc izlaiduma viņš spēra soli uz manu pusi; es visai nepretojos, tāpēc ka man tas glaimoja; taču mēs drīz un gluži dabiski izšķīrāmies. Vēlāk dzirdēju par viņa kazarmu poručika panākumiem, par to, kā viņš uzdzīvo. pēc tam paklīda citas baumas — par to, kā viņš gūst panākumus dienestā. uz ielas viņš mani vairs nesveicināja, un man bija aizdomas, ka viņš baidās kompromitēties, sasveicinoties ar tik nenozīmīgu personu kā mani. Reiz redzēju viņu arī teātri, trešajā balkonā, jau ar akselbantēm. Viņš lakstojās un luncinājās ap kāda vecumveca ģenerāļa meitām. Kādos trīs gados viņš bija ļoti nolaidies, kaut arī joprojām vēl bija diezgan glīts un veikls: tāds kā pietūcis, sācis aptaukoties; varēja redzēt, ka ar trīsdesmit gadiem viņš būs pilnīgi izblīdis. Lūk, šim Zverkovam, kurš beidzot brauca projām, tad nu mūsu biedri gribēja sarīkot mielastu. Viņi visus trīs gadus bija pastāvīgi ar viņu sagājušies, kaut arī paši iekšēji nejutās viņam līdzvērtīgi, esmu par to pārliecināts.

Viens no abiem Simonova viesiem bija Ferfičkins, Krievijas vācietis, maza auguma, ar pērtiķa ģīmi, stulbenis, kas visus izsmēja, mans niknākais ienaidnieks jau , kopš jaunākajām klasēm, nekrietns, bezkaunīgs, sīks plā-tibnieks, kas tēloja viskorektāko ambiciozitāti, kaut gan, protams, savā dvēselē bija pēdīgais zaķapastala. Viņš bija no tiem Zverkova cienītājiem, kuri to aplidoja savtīgos nolūkos un bieži aizņēmās no tā naudu. Otrs Simonova viesis, Trūdoļubovs, bija neievērojama persona, ierindas karotājs, gara auguma, ar saltu fizionomiju, diezgan godīgs, no tiem, kas klanās jebkuriem panākumiem un spēj spriest vienīgi par dienesta lietām. Zverkovam viņš iznāca tāds kā attāls radagabals, un tas — muļķīgi pat atzīties — piešķīra viņam mūsu acīs zināmu nozīmi.

Mani viņš nekad ne par ko neturēja; taču viņa izturēšanās bija ja nu ne gluži pieklājīga, tad tomēr ciešama,

— Nu tātad, ja pa septiņi rubļi, — Trudoļubovs ierunājās, — mēs esam trīs, divdesmit viens rublēns — var ieturēt krietnas pusdienas. Zverkovs, protams, nemaksā.

— Pats par sevi saprotams, ja jau mēs viņu uzaicinām, — Simonovs nolēma.

— Vai tiešām jūs domājat, — vīzdegunīgi un dedzīgi sarunā iesaistījās Ferfičkins, gluži kā nekaunīgs sulainis, kas dižojas ar sava kunga ģenerāļa zvaigznēm, — vai tiešām jūs domājat, ka Zverkovs ļaus mums vieniem maksāt? Aiz delikātuma pieņems, bet toties no savas puses liks galdā pusduci.

— Nu, kur nu mums četriem pusduci, — iebilda Tru-doļubovs, pievērsis uzmanību vienīgi pusducim.

— Tātad trīs, ar Zverkovu četri, divdesmit viens rublis, restorānā Hotel de Paris rīt pulksten piecos, — galīgi rezumēja Simonovs, kas bija izraudzīts par rīkotāju.

— Kā tad divdesmit viens? — es teicu ar zināmu satraukumu, pat acīm redzami aizvainots. — Ja skaita arī mani, tad būs nevis divdesmit viens, bet divdesmit astoņi rubļi.

Man šķita, ka pēkšņi un tik negaidīti piedāvāties būs pat ļoti skaisti un viņi visi uz rāviena jutīsies uzvarēti un paraudzīsies manī ar cieņu.

— Vai tad jūs arī gribat? — ar nepatiku iebilda Simonovs, tā kā vairīdamies mani uzlūkot. Viņš mani pazina caur un cauri.

Mani saniknoja, ka viņš mani pazīst caur un cauri.

— Kāpēc gan ne, kungi? Es taču arī laikam esmu skolasbiedrs un, atzīstos, jūtos pat aizvainots, ka mani apgājuši, — manī jau atkal asinis sāka vārīties.

— Bet kur tad jūs vajadzēja meklēt? — rupji iejaucās Ferfičkins.

— Jūs ar Zverkovu nekad nesatikāt, — Trudoļubovs saviebies piebilda. Taču es jau biju pieķēries un nelai-dos vaļā.

— Man liekas, par to nevienam nav tiesību spriest, — es atcirtu drebošā balsī, it kā būtu noticis dievs zina kas. — Tieši tāpēc varbūt es tagad gribu, ka agrāk nesatikām.

Nu, kas jūs lai saprot… ar jūsu cildenajām juša-u.un Trudoļubovs nosmīnēja.

— Jūs pierakstīs, — Simonovs izlēma, man pievērsdamies, — rit pulksten piecos restorānā Hotel de Paris; nesajauciet.

— Un nauda! — Ferfičkins jau pusbalsī ieteicās, pamādams Simonovam uz manu pusi, taču aprāvās, jo pat Simonovs sakaunējās.

— Pietiek, — Trudoļubovs pieceldamies sacīja. — Ja [&lt;iu viņam tik ļoti sagribējies, lai nāk.

— Bet mums taču ir savs — draugu pulciņš, — Ferfičkins sirdījās, arī ņemdams platmali. — Tā taču nav oficiāla sanāksme. Mēs jūs varbūt nemaz negribam…

Viņi aizgāja; Ferfičkins aiziedams no manis pat neatvadījās, Trudoļubovs nepaskatījies tikko manāmi pamāja «ir galvu. Simonovs, ar kuru palikām aci pret aci, šķiet, juta nīgru neizpratni un tā dīvaini paraudzījās manī. Viņš neapsēdās un arī mani neuzaicināja.

— Hm … jā … tātad rītu. Naudu taču jūs iemaksāsiet tūlīt? Lai es noteikti zinātu, — viņš sakaunējies nomurmināja.

Es pietvīku, taču pietvīkdams atcerējos, ka kopš neatminamiem laikiem esmu Simonovam parādā piecpadsmit rubļu, ko gan nekad neaizmirsu, bet nekad arī neatdevu.

— Saprotiet pats, Simonov, ka es, šurp nākdams, nevarēju zināt… un man ļoti nepatīkami, ka aizmirsu . ..

— Labi, labi, vienalga. Samaksāsiet rīt pie pusdienām. Es taču tikai tālab, lai zinātu … Jūs, lūdzami.. .

Viņš aprāvās un vēl lielākā nepatikā sāka soļot pa istabu. Soļodams viņš piecirta papēžus un aizvien stiprāk dimdināja ar kājām.

— Vai es jūs nekavēju? — es, pāris minūšu klusējis, ievaicājos.

— O nē! — viņš pēkšņi satrūkās. — Tas ir, patiesību sakot, jā. Redziet, man vēl vajadzēja iegriezties .. . tepat netālu … — viņš piemetināja tādā balsī, it kā atvainodamies un mazliet kaunēdamies.

— Ak mans dievs! Ko tad jūs ne-sa-kāt! — es iesaucos, paķēris cepuri, tomēr tādā apbrīnojamā vaļībā, kas man sazin no kurienes uzbrāzās.

- Tas taču nav tālu … Tepat pāris soļu … — Simonovs atkārtoja, pavadīdams mani līdz priekšnamam ar tfldu rosību, kas viņam nemaz nepiestāvēja. — Tātad rīt taisni piecos! — viņš vēl kāpnēs nokliedza man pakaļ: pārāk apmierināts bija, ka es eju projām. Es turpretim biju vai traks aiz dusmām.

— Kāds velns mani sakūdīja uz tādu izlēcienu! — es griezu zobus, soļodams pa ielu. — Un lai nu kam, bet šitādam nelietim, cūkcepurei Zverkovam! Saprotams, nevajag braukt; saprotams, nospļauties; vai tad es saistīts esmu, vai? Rīt pat paziņošu Simonovam pa pilsētas pastu . . .

Bet taisni tāpēc jau es trakoju, ka skaidri zināju, ka braukšu; ka tīšuprāt braukšu; un, jo netaktiskāk, jo nepieklājīgāk būs braukt, jo drīzāk arī braukšu.

Un bija pat dibināts šķērslis braukšanai: nebija naudas. Man bija atlikti pavisam deviņi rubļi. Bet septiņi no tiem rīt pat bija izmaksājami algā Apolonam, manam dienestniekam, kas dzīvoja pie manis par septiņiem rubļiem mēnesī ar savu uzturu.

Nemaksāt nebija iespējams, ņemot vērā Apolona raksturu. Bet par šo blēdi, par šo manu nelaimi, es pastāstīšu kādreiz vēlāk.

Kaut gan — es taču zināju, ka tik un tā nemaksāšu, bet katrā ziņā braukšu.

Tonakt man rādījās visķēmīgākie sapņi. Nav nekāds brīnums: visu vakaru mani māca atmiņas par manas skolas dzīves katorgas gadiem un es nevarēju no tām atkauties. Šai skolā mani iebāza mani attālie radinieki, no kuriem es biju atkarīgs un par kuriem man kopš tā laika nebija nekādas sajēgas, — iebāza viņu pārmetumu izmocītu, nule domāt sākušu, nerunīgu bāra bērnu, kas tikai tramīgi lūkojās apkārt. Biedri mani saņēma ar ļaunām un nežēlīgām zobgalībām par to, ka es nevienam no viņiem nebiju līdzīgs. Bet es nespējju zobgalības paciest; es nevarēju tik lēti saprasties, kā viņi sapratās cits ar citu. Es uzreiz sāku viņus nīst un noslēdzos no visiem tramīgā, aizvainotā un pārmērīgā lepnumā. Viņu rupjība izraisīja manī sašutumu. Viņi ciniski smējās par manu seju, par manu lempīgo augumu; bet īstenībā cik stulbas sejas bija viņiem pašiem! Mūsu skolā sejas vaibsti īpaši notrula un pārveidojās. Cik gan daudz jauku bērnu atnāca pie mums! Pēc dažiem gadiem pat paskatīties uz viņiem kļuva pretīgi. Vēl sešpadsmit gadu vecumā es drūmi brīnījos par viņiem; mani jau tolaik pārsteidza Viņu sīkumainā domāšana, viņu muļķīgās nodarbības, rol.iļ.i ., Harunas. Viņi nesaprata tik nepieciešamas lietas, neinteresējās par tik iespaidīgiem, pārsteidzošiem priekšmetiem, ka neviļus sāku viņus uzskatīt par zemākiem nekā es. Tā nebija aizvainota godkāre, kas mani uz to kūdīja, un, dieva dēļ, nelieniet man virsū, žvadzinādami līdz nelabumam apnikušos kroņa iebildumus: «ka es tikai sapņoju, bet viņi jau toreiz saprata dzīves īstenību». Nekā viņi nesaprata, nekādu dzīves īstenību, un, zvēru, taisni tas viņos mani visvairāk satrauca. Taisni otrādi, pavisam skaidri redzamo īstenību, kas grieztin griezās acīs, viņi uztvēra fantastiski muļķīgi un jau tolaik pierada augsti cienīt vienīgi panākumus. Visu, kas bija taisnīgs, bet pazemots un nomākts, viņi cietsirdīgi un apkaunojoši izsmēja. Dienesta pakāpi uzskatīja par gudrību; sešpadsmit gadu vecumā jau spriedelēja par siltām vietiņām. Protams, daudz kas tur nāca no muļķības, no slikta parauga, kas nepārtraukti bija apņēmis viņu bērnību un pusaudžu gadus. Izvirtuši viņi bija līdz kroplumam. Protams, arī te bija vairāk ārišķības, vairāk mākslota cinisma; protams, jaunība un zināms svaigums vīdēja viņos pat cauri izvirtībai; taču pievilcīgs viņos nebija pat svaigums, tas izpaudās tādā kā ākstībā. Es viņus šausmīgi neieredzēju, kaut gan varbūt biju par viņiem pat sliktāks. Viņi maksāja man ar to pašu un neslēpa savu riebumu pret mani. Taču es viņu mīlestības nemaz nekāroju; taisni otrādi, es pastāvīgi alku viņu pazemojuma. Lai glābtos no viņu zobgalībām, es tīšām sāku iespējami labi mācīties un izsitos pašu pirmo skaitā. Tas viņus ietekmēja. Turklāt visi viņi pamazām sāka saprast, ka es jau lasīju tādas grāmatas, kuras viņi nevarēja lasīt, un sapratu tādas lietas (kas neietilpa mūsu speciālajā kursā), par kurām viņi nebija pat dzirdējuši. Viņi uz to raudzījās nesaprātīgi un izsmējīgi, taču morāliski pakļāvās, jo vairāk tāpēc, ka pat skolotāji aiz šā iemesla pievērsa man uzmanību. Zobgalības mitējās, taču palika antipātija un nodibinājās vēsas, saspīlētas attiecības. Beidzot es pats neizturēju: ar gadiem attīstījās vajadzība pēc cilvēkiem, pēc draugiem. Es mēģināju meklēt tuvību ar dažiem; taču allaž šī tuvināšanās iznāca nedabiska un pati no sevis izbeidzās. Reiz man gadījās arī draugs. Taču es savā dvēselē jau biju despots; es gribēju neierobežoti valdīt pār viņa dvēseli; es gribēju viņam iedvest nicināšanu pret apkārtējo vidi; es prasīju, lai viņš lepni un galīgi sarauj sakarus ar šo vidi. Es viņu izbiedēju ar savu kvēlo draudzību; es novedu viņu līdz asarām, līdz krampjiem; viņš bija naivs un pakļāvīgs; taču, kad viņš nodevās man pilnīgi, es uz vietas sāku viņu nīst un atgrūdu no sevis — it kā viņš man tālab vien būtu bi jis vajadzīgs, lai viņu uzvarētu, vienīgi tālab, lai viņu sev pakļautu. Taču visus es nevarēju uzvarēt; mans draugs arī nelīdzinājās nevienam no viņiem un bija visneparastākais izņēmums. Mans pirmais solis, no skolas aizejot, bija atstāt to speciālo dienestu, kuram biju paredzēts, lai ta sarauta visus pavedienus, nolādētu pagātni un apbērtu to pīšļiem … Un velns zina kālab es pēc tam vēl vilkos pie šā Simonova! .. .

Rītā es agri trūkos augšā no gultas, pielēcu kājās tik satraukts, it kā tas viss nupat sāktu piepildīties. Taču es ticēju, ka tuvojas un katrā ziņā jau šodien iestāsies kaut kāds radikāls lūzums manā dzīvē. Nez vai aiz pieredzes trūkuma, vai, bet man visu mūžu pie jebkura, kaut vai visniecīgākā ārējā notikuma aizvien ir licies, ka nupat, nupat iestāsies radikāls lūzums manā dzīvē. Es gan devos uz darbu kā parasti, taču aizlavījos mājās divas stundas agrāk, lai sagatavotos. Galvenais, es domāju, nevajag aizbraukt pirmajam, citādi nodomās, ka esmu pārlieku sapriecājies. Taču tādu galveno jautājumu bija tūkstošiem, un tie visi mani satrauca līdz bezspēkam. Pats savām rokam vēlreiz notīrīju zābakus; Apolons neparko pasaulē neietu tos tīrīt divreiz dienā, atzīdams, ka tā nav nekāda kārtība. Bet es tīrīju, nočiepis priekšistabā sukas, lai viņš šā vai tā nepamanītu un pēc lam nesāktu mani nicināt. Tad es sīki apskatīju savu uzvalku un atradu, ka viss ir vecs, apdilis, novalkāts. Pārāk nevīžīgs biju kļuvis. Vicmundieris, šķiet, bija kārtībā, bet nevarēja taču vicmundierī ierasties uz pusdienām. Un, galvenais, biksēm uz paša ceļgala bija milzīgi liels dzeltens traips. Es jutu, ka jau šis traips vien atņems deviņas desmitdaļas manas pašcieņas. Zināju arī, ka ir ļoti zemiski tā domāt. «Taču patlaban nav vairs nekāda domāšana, nupat sākas īstenība,» es domāju, un man sašļuka dūša. Tai pašā brīdī es arī skaidri zināju, ka visus šos faktus drausmīgi pārspīlēju; bet ko tur varēja darīt: Hiipemt sevi rokās es vairs nejaudāju, mani kratīja drudzis Izmisis iztēlojos, cik augstprātīgi un dzedri mani fti'Uitiili» ♦*!?* «nelietis» Zverkovs; ar kādu trulu, neatvai-huiHi ni&lt; mani uzlūkos stulbenis Trudoļubovs; cik nejauki un bezkaunīgi par mani slepus ņirgs sprukstiņš Ferfičkins, lai pieglaimotos Zverkovam; cik lieliski klusībā visu to sapratīs Simonovs, un kā viņš mani nicinās par manu zemisko godkāri un mazdūšību, un, galvenais, cik tas viss būs nožēlojami, ne literāri , bet ikdienišķi. protams, vislabāk būtu nemaz nebraukt. Taču tas jau nu tagad bija vismazāk iespējams: ja jau mani kas sāka vilkt, tad ari ievilka pilnīgi, ar visu galvu. Pēc tam es visu mūžu būtu sevi ķircinājis: «Ak tad nobijies gan, nobijies no īstenības, nobijies!» taisni otrādi, man ārkārtīgi gribējās pierādīt visai šai «smeltnei», ka nepavisam neesmu tāds gļēvulis, kādu pats sevi iedomājos. Vēl vairāk: visstiprākajā gļēvuma drudža paroksismā es sapņoju dabūt virsroku, uzvarēt, aizraut, likt viņiem mani iemīlēt — nu, kaut vai «par domu cildenumu un neapšaubāmu asprātību». Viņi pametīs Zverkovu, viņš sēdēs malā, klusēs un kaunēsies, bet es Zverkovu samīšu. Pēc tam varbūt izlīgšu ar viņu un sadzeršu tubrālības; bet visļaunākais bija un visvairāk mani aizvainoja tas, ka es tai pašā reizē zināju, zināju pilnīgi droši, ka nekā tāda man patiesībā nevajag, ka patiesībā es arī nemaz nevēlos viņus samīt, uzveikt, savaldzināt un ka par visu šo iznākumu, ja vien es to sasniegtu, es pats pirmais nebūtu devis ne graša. O, kā es lūdzu dievu, lai šī diena drīzāk būtu garām! Neizsakāmā grūtsirdībā es lāgu lāgiem piegāju pie loga, atvēru vēdlodziņu un ielūkojos blāvajā biezi krītošā slapjā sniega blīvā …

Beidzot manā sagrabējušajā sienas pulkstenī noģerk-stēja pieci. Es paķēru cepuri un, vairīdamies paskatīties uz Apolonu, kurš jau kopš rīta gaidīja no manis algas izmaksu, taču aiz lepnuma negribēja runāt pirmais, — viņam garām izslīdēju pa durvīm un vieglajā ormanī, ko speciāli biju nolīdzis par pēdējo pusrubli, kā kungs pieripoju pie Hotel de Paris.

IV

Es jau vakar zināju, ka ieradīšos pirmais. Taču svarīga nebija prioritāte.

No viņiem ne tikai neviena nebija, bet es pat ar pūlēm sameklēju mūsu istabu. Galds vēl nebija gluži klāts. Ko gan tas nozīmēja? Pēc ilgas taujāšanas pēdīgi no apkalpotājiem izdibināju, ka pusdienas pasūtītas uz sešiem, nevis uz pieciem. To apstiprināja arī bufetē. Pat kauns sametās vairāk klaušināt. Bija tikai divdesmit piecas minūtes uz sešiem. Ja viņi pārlikuši stundu, tad katrā gadījumā vajadzēja taču paziņot: tādai vajadzībai ir pilsētas pasts, — nevis gāzt mani «kaunā» gan manis paša, gan . .. kaut vai apkalpotāju priekšā. Es apsēdos; apkalpotājs sāka klāt galdu; viņa klātbūtnē vēl vairāk jutu aizvainojumu. Uz pulksten sešiem papildus degošajām lampām istabā ienesa sveces. Apkalpotājs nebija attapis ienest tās tūdaļ, līdzko es atbraucu. Blakus istabā katrs pie sava galda pusdienoja divi drūmi apmeklētāji, īgni pēc izskata un nerunīgi. Kādā attālākā istabā gāja ļoti trokšņaini, pat klaigāja, varēja dzirdēt skaļi smejamies veselu varzu cilvēku; atskanēja nez kādi piedauzīgi franciski spiedzieni: pusdienās piedalījās dāmas. Vārdu sakot, bija ļoti riebīgi. Reti kad esmu pavadījis nelādzīgāku brīdi, tā ka tad, kad viņi tieši sešos visi ieradās, es pirmajā mirklī par viņiem nopriecājos kā par nez kādiem atbrīvotājiem un gandrīz vai piemirsu, ka man jāizskatās apvainotam.

Zverkovs ienāca visiem pa priekšu, acīm redzami uzņēmies vadību. Ir viņš, ir viņi visi smējās; taču, ieraudzījis mani, Zverkovs pieņēma cienīgu stāju, nesteidzīgi pienāca man klāt, mazliet viduklī saliekdamies, it ka koķetēdams, un sniedza man roku — laipni, bet ne pārlieku, ar tādu kā piesardzīgu, gandrīz vai ģenerāļa pieklājību, it kā, sniegdams roku, no kaut kā aizsargātos. Es turpretim biju iztēlojies, ka viņš, līdzko ienāks, uzreiz raus vaļā savus agrākos skaļos smieklus, smalkus un ar iespiegšanos, un ar pašiem pirmajiem vārdiem sāks birt viņa pliekanie joki un asprātības. Uz to es arī tiku gatavojies jau kopš vakara, taču nekādi nebiju gaidījis tādu augstprātīgu, tādu ekselences laipnību. Tātad viņš tagad jau pilnīgi uzskatīja sevi neizmērojami augstāku par mani visādā ziņā? Ja viņš tikai apvainot mani būtu gribējis ar šo ģenerāļa manieri, tad vēl nekas, es domāju, tad es šā tā būtu atspļaudījies. Bet ko tad, ja patiešām bez jebkādas vēlēšanās apvainot viņa auna paurī nopietni ieperinājusies idejiņa, ka viņš stāv neizmērojami augstāk par mani un nevar uz mani skatīties nekā citādi ka vien aizbildnieciski? Jau no šāda pieņēmuma vien man aiztrūka elpa.

— Es ar izbrīnu uzzināju par jūsu vēlēšanos mums piebiedroties, — viņš iesāka svepstēdams un šļupstēdams, un stiepdams vārdus, kā agrāk nemēdza darīt. — Mēs ar jums visu laiku nesatikāmies. Jūs no mums vairāties. Velti vien. Mēs neesam tik briesmīgi, kā jums liekas. Nur cienījamais, katrā ziņā esmu priecīgs at-jau-not…

Un viņš nevērīgi pagriezās nolikt uz palodzes platmali.

— Vai sen gaidāt? — Trudoļubovs apvaicājās.

— Es atbraucu tieši pulksten piecos, kā man vakar tika teikts, — es atbildēju skaļi un ar sapīkumu, kas liecināja, ka nav tālu līdz eksplozijai.

— Vai tad tu viņam nepaziņoji, ka esam pārlikuši stundu? — Trudoļubovs vaicāja Simonovam.

— Nepaziņoju. Piemirsu, — tas atbildēja, taču bez mazākās nožēlas un, man pat neatvainojies, aizgāja parūpēties par uzkodu.

— Tātad jūs šeit nīkstat jau veselu stundu, ak, naba-dziņš! — Zverkovs izsmējīgi iesaucās, jo viņa izpratnē tam patiešām vajadzēja būt ārkārtīgi smieklīgi. Tūliņ pat nešpetnā, skaļā, tādā kā šuneļa balstiņā laida vaļā smē-jienu nelietis Ferfičkins. Pārlieku smieklīgs un apkaunojošs viņam šķita mans,.stāvoklis.

— Te nav nekā smieklīga! — es uzkliedzu Ferfičkinam, aizvien vairāk un vairāk iekaisdams. — Vainīgi ir citi, nevis es. Neturēja par vajadzīgu man paziņot. Tas — tas — tas … tīri vienkārši ir nejēdzīgi.

— Ne tikvien nejēdzīgi, bet vēl vairāk, — norūca Trudoļubovs, vientiesīgi mani aizstāvēdams. — Jūs jau nu esat pārāk pielaidīgs. Kāda nepieklājība! Protams, bez nolūka. Nu, kā gan Simonovs .. . hm!

— Ja ar mani tā ko izspēlētu, — piebilda Ferfičkins,

— es …

— Būtu jūs licis sev ko pasniegt, — Zverkovs pārtrauca, — vai tīri vienkārši ieturējis pusdienas, negaidīdams mūs.

— Atzīstiet, ka to es būtu varējis darīt bez jebkādas atļaujas, — es atcirtu. — Jau gaidīju, tātad…

— Sēstamies klāt, kungi, — uzsauca Simonovs, nākdams iekšā, — viss sagatavots; par šampanieti atbildu, lieliski atdzesēts … Es taču nezināju jūsu dzīves vietu, kur lai būtu varējis jūs sameklēt? — viņš pēkšņi pievērsās man, taču atkal it kā uz mani nelūkodamies. Acīm redzot, viņam bija kaut kas pret mani. Laikam taču pēc vakardienas kāda doma viņam nedeva miera.

Visi apsēdās; apsēdos ari es. Galds bija apaļš. Pa kreisi no manis iznāca sēdēt Trudoļubovam, pa labi — Simo-novam. Zverkovs novietojās iepretim; Ferfičkins viņam līdzās, starp viņu un Trudoļubovu.

— Sa-a-akiet, jūs … departamentā? — Zverkovs joprojām noņēmās ar mani. Redzēdams, ka esmu sakautrējies, viņš nopietni iedomājās, ka mani vajag paglaudīt un, tā sakot, iedrošināt. «Ko viņš īsti grib, lai es viņam laižu ar pudeli, vai?» es trakās dusmās nodomāju. Kā daždien nepieradis, es iekaisu nedabiski ātri.

— N… kancelejā, — es strupi atbildēju, raudzīdamies šķīvī.

— Un… j-jums ir i-izdevīgi? Sa-akiet, kas jūs pamudināja atstāt agrāko dienestu?

— Tas arī pa-a-amudināja, ka iegribējās atstāt agrāko dienestu, — es novilku trīskārt garāk, gandrīz vairs par sevi nevaldīdams. Ferfičkins iespurdzās. Simonovs ironiski paraudzījās uz mani; Trudoļubovs pārtrauca ēšanu un ziņkāri sāka mani vērot.

Zverkovs sarāvās, taču negribēja likties neko manām.

— Nu-u-u, un kā jūsu līdzekļi?

— Kā tas ir — līdzekļi?

— Tas ir, a-alga?

— Nu, ko jūs mani eksaminējat!

Tomēr es tūliņ arī pasacīju, cik saņemu algas. Es šausmīgi sarku.

— Nav visai daudz, — Zverkovs cienīgi piezīmēja.

— Jā gan, cienījamais, nevar kafē-restorānos pusdienot! — Ferfičkins nekaunīgi piebilda.

— Manuprāt, tas ir taisni nabadzīgi, — nopietni piemetināja Trudoļubovs.

— Un kā jūs esat sakrities, kā pārvērties … kopš tā laika … — Zverkovs piebilda jau diezgan indīgi, ar tādu kā nekaunīgu līdzjūtību vērodams mani un manu uzvalku.

— Nu, ko tik daudz viņu mulsināt! — Ferfičkins ķiķinādams iesaucās.

— Cienītais kungs, ziniet, ka es nejūtos samulsis, — rri beidzot eksplodēju, — vai dzirdat? Es šeit, «kafē-res-loninfi», pusdienoju par savu naudu, par savu, nevis par i 11ii, ņrmiH to verd, monsieui ferfičkin.

— Kā-a! Kurš šeit pusdieno par cita naudu? Jūs it k.i… — Ferfičkins uzķērās, kļuvis sarkans kā vēzis, ar traku niknumu raudzīdamies man acīs.

— Tā-a, — es atbildēju, juzdams, ka esmu aizgājis par tālu, — domāju, ka mēs labāk varētu pāriet pie prātīgākām sarunām.

— Jūs, liekas, esat nodomājis izrādīt savu gudrību?

— Esiet bez rūpēm, šeit tas būtu pilnīgi lieki.

— Nu, ko jūs, mans kungs, tik traki kladzināt, ko? Vai neesat tur prātā pajucis — tai jūsu departamentā?

— Diezgan, kungi, diezgan! — Zverkovs valdonīgi uzsauca.

— Cik tas ir muļķīgi! — norūca Simonovs.

— Patiešām muļķīgi, mēs te esam sanākuši draudzīgā kompānijā, lai atvadītos no laba drauga, bet jūs rēķināties, — ierunājās Trudoļubovs, rupji vērsdamies pie manis viena paša. — Jūs pats mums vakar uzplijāties, tad nejauciet jel vispārējo saskaņu …

— Pietiek, pietiek, — sauca Zverkovs. — Mitējieties, kungi, tā nu tas neiet. Labāk es jums pastāstīšu, kā es aizvakar bezmaz apprecējos …

Un tā nu sākās tāda kā paskvila par to, kā šis kungs aizvakar gandrīz vai apsievojies. Par precībām, protams, nebija ne vārda, bet stāstījumā tā vien ņudzēja ģenerāļi, pulkveži un pat kambarjunkuri, un starp viņiem Zverkovs turpat vai priekšgalā. Atskanēja atzinīgi smiekli, Ferfičkins lāgiem pat iespiedzās.

Visi bija mani pametuši, un es sēdēju samīts un iznīcināts. .

«Ak kungs, vai tad tā ir mana sabiedrība!» es domāju. «Un par kādu muļķi es sevi nostādīju viņu acīs! Es tomēr Ferfičkinam daudz ko atļāvu. Domā, stulbeņi, ka parādījuši man godu, dodami vietu pie sava galda, un to nesaprot, ka es — es parādu godu viņiem, nevis viņi man! «Sakrities! Uzvalks!» O, nolādētās bikses! Zverkovs jau pirmīt pamanīja dzelteno traipu uz ceļgala … Bet ko tur nu! Tūliņ, šo pašu brīdi piecelties no galda, paņemt platmali un gluži vienkārši aiziet, nesakot ne vārda … Aiz nicinājuma! Bet rīt kaut vai divkaujā. Nelieši. Ne jau to septiņu rubļu man žēl. Kas zina, nodomās… Velns parāvis! Nav man žēl septiņu rubļu! Šo pašu brīdi eju projām …»

Protams, es paliku.

Aiz bēdām dzēru lafitu un heresu glāzēm. Nepieradis ātri noreibu, un līdz ar reibumu auga arī dusmas. Man piepeši gribējās viņus visus apvainot visnekaunīgākajā veidā un tad ņemt un aiziet. Atrast īsto brīdi un sevi parādīt; lai tad saka: kaut arī smieklīgs, tomēr gudrs … un . .. un .. . vārdu sakot, velns viņus rāvis!

Es nekaunīgi noskatīju visus miglainām acīm. Taču viņi it kā bija mani pavisam aizmirsuši. Pie viņiem gāja trokšņaini jautri, skanēja klaigas. Runāja visu laiku Zver-kovs. Es sāku ieklausīties. Zverkovs stāstīja par kādu kuplu dāmu, kuru viņš tomēr beidzot tiktāl pielauzis, ka tā viņam atzinusies (meloja, protams, kā zirgs), urt šai dēkā viņam it īpaši palīdzējis viņa intīms draugs, kāds kņaziņš, huzārs Koļa, kam pieder trīstūkstoš dvēseļu.

— Bet, starp citu, šā Koļas ar trīstūkstoš dvēselēm šeit nav, un nav kas jums piebalso, — es pēkšņi iejaucos sarunā. Uz mirkli visi apklusa.

— Jūs jau tik agri esat pilnā, — nicīgi pašķielēdams uz manu pusi, Trudoļubovs beidzot bija ar mieru mani pamanīt. Zverkovs klusēdams vēroja mani kā kukainīti. Es nodūru acis. Simonovs ar steigu sāka liet šampanieti.

Trudoļubovs pacēla kausu, viņam līdzi visi, izņemot mani.

— Uz tavu veselību, un laimīgu ceļu! — viņi uzsauca Zverkovam, — par veciem laikiem, kungi, par mūsu nākamību, urā!

Visi izdzēra un piecēlās saskūpstīties ar Zverkovu. Es nekustējos; pilnais kauss stāvēja man priekšā neskarts.

— Vai tad jūs nedzersiet? — Trudoļubovs, zaudējis pacietību, ierēcās, nikni vērsdamies pie manis.

— Es gribu teikt dažus vārdus no savas puses… un tad uzdzeršu, Trudoļubova kungs.

— Pretīgais nīgroņa! — norūca Simonovs.

Es saslējos uz krēsla un satvēru kausu kā drudzī, gatavodamies uz ko neparastu un pats vēl nezinādams, ko īsti sacīšu.

— Silence !1 — ferfičkins uzsauca. — tad ta nu gudrības nāks ārā! — Zverkovs gaidīja ļoti nopietni, saprazdams, ko tas nozīmē.

Poručik Zverkova kungs, — es iesāku, — ziniet, ka Es neieredzu frāzes, frāžu kalējus un pāržņaugtus vidukļus .. . Tas ir pirmais punkts, tam sekos otrais.

Visi spēji sakustējās.

Otrais punkts: neieredzu «zemenltes» un zemeņu

šķinējus. It īpaši šķinējus.

Trešais punkts: mīlu patiesību, atklātību un godīgumu, — es turpināju gandrīz mehāniski, jo pats jau sāku slingt aiz šausmām, nesaprazdams, kā gan es tā runāju.

Es cienu domas, msjē Zverkov, un cienu īstu biedriskumu, kur visi līdztiesīgi un nevis… hm … Cienu… Bet nu, kāpēc gan ne? Arī es iedzeršu uz jūsu veselību, msjē Zverkov. Valdziniet čerkesietes, šaujiet tēvzemes m»naidniekus un .. . un … Uz jūsu veselību, msjē Zverkov!

Zverkovs piecēlās no krēsla, palocījās man un teica:

— Esmu jums ļoti pateicīgs.

Viņš bija šausmīgi apvainots un pat nobālis.

— Velns parāvis! — ierēcās Trudoļubovs, triekdams dūri uz galda.

— Nē, cienījamais, par to krauj pa purnu! — Ferfič-kins iespiedzās.

— Padzīt viņu vajag! — norūca Simonovs.

— Ne vārda, kungi, ne žesta! — Zverkovs svinīgi uzsauca, klusinādams vispārējo sašutumu. — Pateicos jums visiem, bet es pats pratīšu viņam pierādīt, kā vērtēju viņa vārdus.

— Ferfičkina kungs, rīt pat jūs man dosiet gandarījumu par saviem nupat teiktajiem vārdiem! — es skaļi sacīju, svarīgi uzrunādams Ferfičkinu.

— Tas nozīmē dueli, cienījamais? Lūdzami! — viņš atsaucās, bet es droši vien biju tik smieklīgs, viņu izaici-nadams, un tas tik ļoti nepiestāvēja manai figūrai, ka visi un visiem līdzi arī Ferfičkins taisni vai plīsa aiz smiekliem.

- Nu, protams, atstāsim viņu! Ir taču galīgi pilnā! — ar riebumu noteica Trudoļubovs.

- Nekad sev nepiedošu, ka viņu pierakstīju, — Simonovs atkal nomurmināja.

«Rau, tagad nu vajadzētu laist visiem ar pudeli,» es nodomāju, paņēmu pudeli un . .. ielēju sev pilnu glāzi.

«… Nē, labāk nosēdēšu līdz beigām,» es šķetināju tālāk savu domu, «jūs, kungi, būtu priecīgi, ja es aizietu. Neparko. Par spīti sēdēšu un dzeršu līdz beigām, par zīmi, ka tas man ne mazākā mērā nav svarīgi. Sēdēšu un dzeršu, tāpēc ka šeit ir krogs un ieejas naudu esmu samaksājis. Sēdēšu un dzeršu, tāpēc ka visus jūs uzskatu par bandiniekiem, par neesošiem bandiniekiem. Sēdēšu un dzeršu … un dziedāšu, ja iegribēšu, jā gan, arī dziedāšu, tāpēc ka man ir tādas tiesības … dziedāt… hm.»

Taču es nedziedāju. Es tikai centos ne uz vienu no viņiem neskatīties, ieņēmu visneatkarīgākās pozas un nepacietīgi gaidīju, kad viņi paši — pirmie — sāks ar mani runāt. bet, ak vai, viņi nerunāja. Un kā es, kā es šai mirklī būtu vēlējies ar viņiem izlīgt! Pulkstenis nosita astoņi, beidzot deviņi. Viņi pārgāja no galda uz dīvānu. Zverkovs atlaidās uz kušetes, vienu kāju uzlicis uz apaļa galdiņa. Turp pārnesa arī vīnu. Zverkovs tiešām izmaksāja viņiem trīs pudeles no savas puses. Mani, protams, neaicināja. Visi sasēdās uz dīvāna viņam apkārt. Viņā klausījās gandrīz vai ar svētbijību. Varēja redzēt, ka viņu mīl. «Par ko? Par ko?» es savā prātā domāju. Reizumis viņi nonāca skurbā sajūsmā un skūpstījās. Viņi runāja par Kaukāzu, par to, kas ir īsta kaislība, par kāršu spēli, par izdevīgām dienesta vietām, par to, cik ienākumu ir huzāram Podharževskim, kuru neviens no viņiem personiski nepazina, un priecājās, ka viņam tik lieli ienākumi; par kņazienes D. neparasto daiļumu un grāciju, kaut gan arī kņazieni neviens no viņiem nekad nebija redzējis; beidzot nonāca pie tā, ka Šekspīrs ir nemirstīgs.

Es nicīgi smīnēju un staigāju pa istabas otru malu, tieši pretim dīvānam, gar sienu, no galda līdz krāsnij un atpakaļ. Ar visiem spēkiem es gribēju parādīt, ka varu bez viņiem iztikt, bet pa tam tīšām klaudzināju ar zābakiem, papēžus piecirzdams. Taču viss velti. Viņi nelikās ne zinis. man pietika pacietības tā staigāt tieši viņiem gar degunu no pulksten astoņiem līdz vienpadsmitiem — visu laiku pa vienu un to pašu vietu, no galda līdz krāsnij un no krāsns atpakaļ līdz galdam. «Tā es te staigāju sava nodabā, un neviens nevar man to aizliegt.» Apkalpotājs, ienācis istabā, vairākkārt apstājās, lai uz mani noskatītos; no biežajiem apgriezieniem man reiba galva; brīžiem man šķita, ka murgoju. Šais trīs stundās es trīsreiz nosvīdu un atkal nožuvu. Lāgiem ar ļoti dziļām, ar dzēlī-gām sāpēm man sirdī urbās doma: ka paies desmit gadi, divdesmit gadi, četrdesmit gadi — un es tomēr kaut vai pēc četrdesmit gadiem ar riebumu un pazemojuma Iutām atcerēšos par šiem visnetīrākajiem, vissmieklīgākajiem un šausmīgākajiem brīžiem visā manā mūžā. Negodīgāk un brīvprātīgāk pašam sevi pazemot jau nu nebija iespējams, un es pilnīgi, pilnīgi to apzinājos un tomēr joprojām staigāju no galda līdz krāsnij un atpakaļ. «O, ja jūs tikai zinātu, uz kādām jūtām un domām es esmu spējīgs un cik esmu attīstīts!» es brīžiem domāju, klusībā pievērsdamies dīvānam, kur sēdēja mani ienaidnieki. Taču mani ienaidnieki izturējās tā, it kā manis nemaz nebūtu istabā. Reiz, tikai vienu vienīgu reizi viņi pagriezās pret mani, proti, tad, kad Zverkovs ierunājās par Šekspīru un es piepeši skaļi un nicīgi iesmējos. Es lik izteiksmīgi un nejauki nosprauslājos, ka viņi visi uzreiz aprāva valodas un klusēdami labu brīdi nopietni, nesmiedamies vēroja, kā es staigāju gar sienmali no galda līdz krāsnij un kā es neliekos par viņiem ne zinis . tomēr nekas neiznāca: viņi mani neuzrunāja un pēc pāris minūtēm atkal pameta. Nosita vienpadsmit.

— Kungi, — Zverkovs iesaucās, celdamies no dīvāna,

— un nu visi uz turieni.

— Protams, protams! — citi sarosījās.

Es spēji griezu soļus uz Zverkova pusi. Biju tiktāl izmocīts, tiktāl salauzīts, ka varētu sev vai rīkli pārgriezt, lai tikai būtu beigas! Mani kratīja drudzis; sviedros savilgušie mati pielipuši pie pieres un deniņiem.

— Zverkov! Es lūdzu jums piedošanu, — es izgrūdu asi un apņēmīgi, — Ferfičkin, arī jums, visiem, visiem, esmu apvainojis jūs visus!

— Aha! Duelis, sak, nav brālis! — Ferfičkins indīgi nošņāca.

Man sāpīgi iedūrās sirdī.

— Nē, es nebaidos no dueļa, Ferfičkin! Esmu ar mieru ritu pat ar jums kauties, jau pēc izlīguma. Es pat pastāvu uz to, un jūs nedrīkstat man atteikt. Gribu jums pierādīt, ka nebaidos no dueļa. Jūs šausiet pirmais, un es izšaušu gaisā.

— Pats sevi mierina, — Simonovs piezīmēja.

- Tīri vienkārši samuldējās, — atsaucās Trudoļubovs.

Palaidiet taču garām, ko jūs iepleties stāvat ceļā! . ..

Nu, ko jums īsti vajag? — nicīgi atteica Zverkovs. Viņi visi bija sasarkuši, acis visiem spīdēja: daudz dzēruši.

— Es lūdzu jūsu draudzību, Zverkov, esmu jūs apvainojis, bet…

— Apvainojis? Jū-ūs? Ma-ni? Ziniet, cienītais kungs, ka jūs nekad un nekādos apstākļos nevarat mani apvainot.

— Diezgan esam ar jums te ņēmušies, vācieties! — Trudoļubovs pateica galavārdu. — Braucam.

— Olimpija man, kungi, norunāts! — Zverkovs nokliedza.

— Neapstrīdam! neapstrīdam! — pārējie smiedamies attrauca.

Es stāvēju apspļaudīts. Bars ar lielu troksni atstāja istabu, Trudoļubovs uzvilka kaut kādu muļķīgu dziesmu. Simonovs uzkavējās vēl mazu brītiņu, lai iedotu apkalpotajiem dzeramnaudu. Es pēkšņi piegāju viņam klāt.

— Simonov! iedodiet man sešus rubļus! — es apņēmīgi un izmisīgi sacīju.

Viņš paskatījās uz mani ārkārtīgā izbrīnā, tādām kā stulbām acīm. Arī viņš bija piedzēries.

— Vai tad jūs arī uz turieni kopā ar mums?

— Jā!

— Man nav naudas, — viņš atcirta, nicīgi pasmīnēja un gāja ārā.

Es notvēru viņu aiz šineļa stūra. Tas bija murgs.

— Simonov! es redzēju, ka nauda jums ir, kāpēc jūs man atsakāt? Vai es esmu nelietis? Sargieties man atsacīt: ja jūs zinātu, ja vien jūs zinātu, kādam nolūkam es lūdzu! No tā atkarīgs viss, visa mana nākotne, visi mani plāni… *

Simonovs izvilka naudu un gandrīz sviešus man pasvieda.

— Ņemiet, ja jau esat tik nekaunīgs! — viņš nežēlīgi izgrūda un steidzās citus panākt.

Es kādu brītiņu paliku viens. Nekārtība, ēdienu atliekas, sasistas glāzītes lauskas uz grīdas, izliets vīns, papirosu gali, galvā reibums un murgi, sirdī mokošas skumjas un, beigu beigās, sulainis, kas bija visu redzējis, visu dzirdējis un tagad ziņkārīgi vērās man acīs.

— Uz turieni! — es iesaucos. «vai nu viņi visi uz ceļiem, man kājas apkampdami, izlūgsies manu draudzību, vai… vai ari es Zverkovam iedošu pļauku!»

V

- Tad te nu, te nu tā beidzot ir — sadursme ar īstenību, — es murmināju, pa kaklu pa galvu drāzdamies pa kāpnēm lejā. — Tas nu, redzams, nav vairs pāvests, kas alstāj Romu un aizbrauc uz Brazīliju; tā, redzams, nav vairs balle pie Komo ezera!

«Nelietis tu esi,» man pavīdēja prātā, «ja tagad par to smejies!»

— Lai! — es iesaucos, sev atbildēdams. — Tagad taču jau viss pagalam!

No viņiem vairs nebija ne vēsts; taču vienalga: es zināju, uz kurieni viņi brauca.

Pie lieveņa stāvēja panīcis, vientuļš nakts važonis rupjas vadmalas kaftānā, gluži nosnidzis ar slapjo, it kā silto sniegu, kas joprojām vāliem vien gāzās zemē. Bija sutīgi un smacīgi. Arī viņa mazais, pinkainais, dārkais kleperis bija gluži ieputināts un kāsēja; es to ļoti labi atceros. Klupu kriju kamanās; bet, tikko pacēlu kāju, lai apsēstos, atmiņa par to, kā Simonovs nupat man bija pasviedis sešus rubļus, mani pļautin nopļāva, un es kā maiss iegāzos kamanās.

— Nē! Ir daudz jāpaveic, lai visu to izpirktu! — es iekliedzos. — Taču es izpirkšu vai arī šo pašu nakti ņemšu galu uz līdzenas vietas. Brauc!

Mēs sākām kustēties. Vesels viesulis virpuļoja man galvā.

«Uz ceļiem izlūgties manu draudzību — to viņi nedarīs. Tā ir mirāža, aplama mirāža, pretīga, romantiska un fantastiska, tā pati balle pie Komo ezera. Un tāpēc man jādod zverkovam pļauka! tas man jādara. Tātad nolemts: es patlaban traucos dot viņam pļauku.»

— Uzšauj!

Ormanis saraustīja grožus.

«Līdzko ieiešu, tūliņ arī gāzīšu. Vai varbūt vajadzīgs pirms pļaukas teikt dažus vārdus ievadam? Nē! Tāpat vien ieiešu un gāzīšu. Viņi visi sēdēs zālē, viņš uz dīvāna ar Olimpiju. Nolādētā Olimpija. Viņa reiz zobojās par manu seju un atteica man. Es saplūkāšu Olimpiju aiz matiem, bet Zverkovu aiz ausīm. Nē, labāk aiz vienas auss, un aiz auss valcīšu viņu pa visu istabu. Viņi varbūt visi klups klāt mani sist un izgrūdīs ārā. Tas ir pat droši. Lai! Tomēr es pirmais būšu cirtis pļauku: mana iniciatīva; bet pēc goda likumiem tas nozīmē visu; viņš jau ir apzīmogots un ne ar kādiem sitieniem nenomazgās no sevis pļauku, vienīgi ar dueli. Viņam vajadzēs kauties. Lai viņi tagad mani dauza. Lai dauza, nekrietnie! īpaši stipri bliezīs Trudoļubovs: viņš ir tik spēcīgs; Ferfičkins ķersies klāt no sāniem un, jādomā, katrā ziņā raus aiz matiem. Taču lai jau, lai! Uz to es esmu gatavojies. Viņu auna pauri beidzot būs spiesti apjēgt visa tā traģiku! Kad viņi stieps mani uz durvīm, es kliegšu, ka īstenībā viņi nav mana mazā pirkstiņa vērts.»

— Uzšauj, orman, uzšauj! — es uzbrēcu važonim. Viņš pat sarāvās un sa viciņā ja pātagu. Pārlieku mežonīgi es uzbļāvu.

«Mazā gaismiņā kaujamies, tas jau ir izlemts. Ar departamentu izbeigts. Ferfičkins nesen teica nevis «departaments», bet «lepartaments». Bet kur lai rauj pistoles? Blēņas! Izņemšu algu uz priekšu un nopirkšu. Bet pulveri, bet lodes? Tā ir sekundanta darīšana. Un kā lai to visu paspēj līdz rītausmai? Un kur es ņemšu sekundantu? Man nav paziņu… Blēņas!» es iesaucos, ļaudamies aizvien trakākam virpulim, «blēņas! Pirmais pretimnācējs, ko uz ielas uzrunāšu, būs mans sekundants, tas ir viņa pienākums, gluži tāpat kā vilkt ārā no ūdens slīcēju. Tādiem visai ekscentriskiem gadījumiem jātiek pieļautiem. Pat ja es pašu direktoru rīt palūgtu nākt man par sekundantu, arī tam vajadzētu būt ar mieru aiz tīri bruņnieciskām jūtām un vajadzētu saglabāt noslēpumu! Antons Antoničs…»

Patiesībā es tai pašā brīdī skaidrāk un spilgtāk nekā jebkurš cits visā pasaulē saskatīju visu savu izdomu riebīgo bezjēdzību un visu medaļas otru pusi un tomēr …

— Uzšauj, orman, uzšauj, blēdi, uzšauj!

— Eh, kungs! — novilka lauķis.

Pēkšņi mani pārņēma saltums.

«Bet vai labāk ne.. . vai nebūtu labāk . .. tūliņ taisnā ceļā uz mājām? Ak mans dievs! kāpēc, kāpēc gan es vakar uzplijos uz šīm pusdienām! Taču nē, nav iespējams! Un trīs stundas ilgā pastaiga no galda līdz krāsnij? Nē, viņi, viņi un neviens cits lai samaksā man par šo pastaigu! Viņu pienākums ir šo negodu nomazgāt!»

— Uzšauj!

«Bet ja nu viņi nogādā mani iecirknī! Neuzdrīkstēsies? Baidīsies no skandāla. Bet ja nu Zverkovs aiz nicināšanas atsakās no divkaujas? Droši vien tā ari būs; bet tad es viņiem pierādīšu… Es steigšos uz pasta piestātni, kad vipš rīt brauks projām, sagrābšu viņu aiz kājas, noraušu viņam šineli, kad viņš kāps pajūgā. Ar zobiem iekampšos viņam rokā, es viņam iekodīšu. «Skatieties visi, cik tālu var novest izmisušu cilvēku!» Lai viņš sit man pa galvu un viņi visi no aizmugures. Es visai pasaulei brēkšu: «Skatieties, re, kur jauns kucēns, kas ar manu spļāvienu sejā brauc valdzināt čerkesietes!»

Saprotams, pēc tā jau tad visam beigas! Departaments pazudis no zemes vaiga. Mani sagrābs, mani tiesās, mani padzīs no dienesta, ieslodzīs cietumā, aizsūtīs uz Sibīriju nometināšanā. Kas tur nu! Pēc piecpadsmit gadiem, kad mani izlaidīs no apcietinājuma, es vilkšos viņam pakaļ nabags, noskrandis. Es viņu sameklēšu kaut kur guberņas pilsētā. Viņš būs apprecējies un laimīgs. Viņam būs pieaugusi meita… Es teikšu: «Skaties, necilvēks, paskaties uz maniem iekritušajiem vaigiem un uz manām skrandām! Es zaudēju visu — karjeru, laimi, mākslu, zinātni, mīlamu sievieti — un visu to tevis dēļ. Rau, pistoles. Esmu atnācis izlādēt savu pistoli un .. . un piedodu lev.» Tad es izšaušu gaisā, un par mani ne ziņas, ne miņas …»

Es tepat vai apraudājos, kaut gan tai pašā acumirklī pilnīgi skaidri zināju, ka tas viss ir no Silvio un no Ļer-montova «Maskarādes». Un man uzreiz sameCās briesmīgs kauns, tāds kauns, ka es apturēju zirgu, izkāpu no kamanām un apstājos sniegā ielas vidū. Ormanis izbrīnā un nopūzdamies vēroja mani.

Ko atlika darīt? Arī uz turieni nevarēju — iznāca blēņas; arī pamest uzsākto nevar, jo kas tad tur iznāks… «Ak kungs! Kā tad to var atstāt! Un pēc tādiem apvainojumiem!»

— Nē! — es atkal iesaucos, no jauna mezdamies kamanās, — tas ir man pielemts, tas ir liktenis! Ātrāk, ātrāk uz turieni! Un aiz nepacietības es iebelzu ar dūri ormanim pa kaklu.

— Ko tad tu, kam kaujies? — tēvainītis iekliedzās, lomēr pīckāja ķēveli, tā ka tā sāka spert ar pakaļkājām.

Slapjš sniegs krita lielām pārslām; es atrāvu vaļā šineli, man bija vienalga. Es aizmirsu visu pārējo, jo biju galīgi apņēmies cirst pļauku un ar šausmām jutu, ka tas taču noteikti būs tūliņ un to nu nekādi spēki vairs apturēt nevar. vientulīgas laternas drūmi vīdēja sniega blīvā kā bēru lāpas. Sniegs līda man zem šineļa, zem svārkiem, aiz kaklasaites un tur kusa; es pat' nevairījos: tik un tā viss taču bija zaudēts! Pēdīgi mēs piebraucām. Es izlēcu gandrīz bez atmaņas, uzskrēju pa kāpnītēm un rokām un kājām sāku dauzīt durvis. It īpaši kājas man ceļgalos šausmīgi ļima. Atvēra necerēti drīz, it kā būtu zinājuši, ka es atbraukšu. (Patiesībā Simonovs bija brīdinājis, ka varbūt ieradīsies vēl viens, jo šeit vajadzēja iepriekš pieteikties un vispār ievērot piesardzību. Šis bija viens no toreizējiem «modes veikaliem», kurus tagad policija jau sen iznīcinājusi. Pa dienu tas tiešām bija veikals, bet pa vakariem tādi, kam bija rekomendācija, varēja tur aizbraukt viesos.) Strauji izsoļoju cauri tumšai tirgotavas telpai un iegāju pazīstamajā zālē, kur dega viena pati svece, un neizpratnē apstājos: neviena nebija.

— Kur tad viņi ir? — es kādam jautāju.

Bet viņi, protams, jau bija paguvuši izklīst. ..

Manā priekšā stāvēja kāda persona ar muļķīgu smaidu — pati saimniece, kas mani mazliet pazina. Pēc brītiņa atvērās durvis un ienāca otra persona. *

Nepievērsdams nekam uzmanību, es soļoju pa istabu un, šķiet, runāju pats ar sevi. Biju gluži kā no nāves paglābts un ar visu savu būtni to priecīgi izjutu: es taču būtu cirtis pļauku, noteikti būtu cirtis pļauku! Bet tagad viņu nav un . .. viss izgaisis, viss pārvērties! … Es lūkojos apkārt. Es vēl nevarēju aptvert. Mehāniski paraudzījos uz ienākušo meiteni: acu priekšā pazibēja svaiga, jauna, pabāla seja ar taisnām, tumšām uzacīm, nopietnu un tā kā mazliet izbrīnītu skatienu. Man tas tūlīt iepatikās; es būtu viņu ienīdis, ja viņa smaidītu. Sāku viņā ielūkoties vērīgāk, it kā ar piepūli: vēl nespēju sakopot domas. Kaut kas vientiesīgs un labsirdīgs jautās šai sejā, taču reizē arī kaut kas dīvaini nopietns. Esmu pārliecināts, ka šeit tas viņai nenāca par labu un neviens no tiem stulbeņiem viņu nebija pamanījis. Jāsaka gan, viņu nevarēja saukt par skaistuli, kaut arī viņa bija stalta, spēcīga, labi noaugusi. Ģērbusies pārlieku vienkārši. Kaut kas nejauks man iedzēla: es piegāju viņai cieši klāt…

Neviļus ielūkojos spogulī. Mana satrauktā seja man likās ārkārtīgi riebīga: bāla, ļauna, nekrietna, pinkainiem matiem. «Lai ir, man par to priekš,» es nodomāju, «tieši prieks, ka likšos viņai pretīgs; man tas ir patīkami…»

VI

.. . Kaut kur aiz šķērssienas it kā no nez kāda stipra spiediena, it kā to kāds žņaugtu, iegārdzās pulkstenis. Nedabiski garajam gārdzienam sekoja sīciņa, pretīga un I«ida kā negaidīti steidzīga zvanoņa — it kā pēkšņi kāds būtu izlēcis uz priekšu. Nosita divi. Es atmodos, kaut gan nebiju aizmidzis, bet tikai gulējis pusnemaņā.

Šaurā, neērtā un zemā istabā, kas bija aizkrauta ar drēbju skapi un piesvaidīta kārbām, panckām un visvisādiem ģērbu kankariem, bija gandrīz gluži tumšs. Sveces galiņš, kas līpēja uz galda istabas galā, patlaban dzisa, šad tad tikko manāmi uzplaiksnīdams. Pēc pāris acumirkļiem vajadzēja iestātieš pilnīgai tumsai.

Es attapos diezgan ātri: uzreiz, bez kādas piepūles manā atmiņā iegaismojās viss, it kā būtu man uzglūnējis, lai atkal kluptu virsū. Un arī pašā nemaņā tomēr atmiņā pastāvīgi bija palicis kāds punkts, kurš neparko neaiz-mirsās, ap kuru smagi drūzmējās mani pusmiega sapņi. Taču dīvaini: viss, kas ar mani šai dienā bija noticis, tagad, pēc atmošanās, man šķita jau ļoti sen pagājis, it kā es jau sen, sen būtu no visa tā atbrīvojies.

Galvā bija dvinga. Kaut kas it kā lidinājās virs manis, skāra mani, kairināja un satrauca. Grūtsirdība un rūgtums no jauna uzvirda un meklēja izeju. Pēkšņi es sev līdzās ieraudzīju divas platas acis, kas ziņkāri un neatlaidīgi manī lūkojās. Skatiens bija dzedri vienaldzīgs, drūms, it kā gluži svešs: no tā kļuva smagi.

Drūmas domas dzima manās smadzenēs un izskrēja caur visu ķermeni ar tādu kā nelabuma sajūtu, kas atgādināja to, kāda rodas, ieejot pagrīdē, mitrā un piesmakušā. Bija tā kā nedabiski, ka tieši tikai tagad šīs divas acis sadomājušas sākt mani aplūkot. Vēl ienāca prātā, ka divu stundu laikā es šai būtnei nebiju pateicis ne vārda un nepavisam nebiju uzskatījis to par vajadzīgu; pirmīt tas man nez kāpēc bija pat paticis. Turpretim patlaban man piepeši spilgti atainojās nejēdzīgā, kā zirneklis riebīgā ideja par netiklību, kas bez mīlas, rupji un nekautri sāk tieši ar to, kas ir īstas mīlas vainagojums. Mēs ilgi tā raudzījāmies viens otrā, taču viņa nenolaida acis un saglabāja to pašu skatienu, tā ka man galu galā kļuva baigi. '

— Ka tevi sauc? — es aprauti iejautajos, lai drīzāk beigtu.

— Par Lizu, — viņa atbildēja gandrīz čukstus, taču pavisam nelaipni un novērsa skatienu.

Es bridi klusēju.

— Šodien laiks… sniegs… pretīgi! — es teicu gandrīz nedzirdami, grūtsirdīgi aizlicis roku aiz galvas, raudzīdamies griestos.

Viņa neatbildēja. Tas viss bija nejēdzīgi.

— Vai tu esi šejieniete? — es pēc brītiņa vaicāju gandrīz pikti, mazliet pagriezis galvu uz viņas pusi.

— Nē.

— No kurienes tad?

— No Rīgas, — viņa nīgri atteica.

— Vāciete?

— Krieviete.

— Vai sen esi šeit?

— Kur?

— Šai namā.

— Divas nedēļas. — Viņa runāja aizvien aprautāk un aprautāk. Svece bija pilnīgi nodzisusi; es vairs nevarēju izšķirt viņas seju.

— Vai tēvs un māte tev ir?

— Jā … nē … ir.

— Kur viņi dzīvo?

— Tur … Rīgā.

— Kas viņi ir?

— Tā . ..

— Kā tas ir — tā? Kas viņi ir, kādas kartas?

— Sīkpilsoni.

— Vai tu visu laiku pie viņiem dzīvoji?

— Jā. •

— Cik tev gadu?

— Divdesmit.

— Kāpēc tu no viņiem aizgāji?

— Tā …

Šis tā nozīmēja: liecies miera, riebjas. Mes apklusām.

Dievs zina kāpēc es negāju projām. Man pašam kļuva aizvien nelabāk un skumjāk. Visi pagājušās dienas tēli paši no sevis, bez manas gribas sāka drūzmēties atmiņā. Es pēkšņi atcerējos kādu ainu, ko biju redzējis no rīta uz ielas, kad norūpējies rikšoju uz darbu.

Šodien nesa šķirstu un gandrīz nosvieda zemē, —

es pēkšņi dzirdami ieteicos, nemaz nevēlēdamies uzsākt sarunu, bet tāpat vien, gandrīz neviļus.

— Šķirstu?

— Jā, Siena laukumā; nesa ārā no pagraba.

— No pagraba?

— Ne no pagraba, bet no pagraba stāva … nu, zini… lur lejā… no nelāga nama… Tādi dubļi bija visap-kārt… Olu čaumalas, saslaukas… smirdoņa… riebīgi bija.

Klusums.

— Šodien nelādzīgi bērēt! — es atsāku, lai tikai neklusētu.

— Kāpēc nelādzīgi?

— Sniegs, slapjdraņķis … (Es nožāvājos.)

— Vienalga, — viņa piepeši teica, brīdi klusējusi.

— Nē, riebīgi… (Es atkal nožāvājos.) Kaprači droši vien sodījās, tāpēc ka sniegs miekšķēja. Un kapā droši vien bija ūdens.

— Kāpēc tad kapā ūdens? — viņa ar tādu kā ziņkāri iejautājās, taču runas veids šķita vēl strupāks un aprautāks nekā iepriekš. Piepeši mani nez kas sāka urdīt.

— Kā tad, dibenā ūdens, veršokus sešus dziļš. Tut, volkovā, nevienu kapu nevar sausu izrakt.

— Kāpēc?

— Kāpēc un kāpēc! Vieta tāda slapja. Šeit viscaur purvs. Topat ūdenī arī ielaiž. Pats esmu redzējis… daudz reižu …

(Ne reizes es nebiju redzējis un arī Volkovas kapsētā nekad nebiju bijis, tikai dzirdējis, kā stāstīja.)

— Vai tiešām tev vienalga, kā mirt?

— Kādēļ tad lai es mirtu? — viņa atbildēja it kā aizsargādamās.

— Reiz taču mirsi, gluži tāpat nomirsi kā vakarējā nelaiķe. Tā bija… arī tāda meitene… Ar diloni nomira.

— Skuķe būtu mirusi slimnīcā… (Viņa par to jau zina, es nodomāju, sacīja: skuķe, nevis meitene.)

— Viņa bija saimniecei parādā, — es atteicu, aizvien vairāk un vairāk iekaisdams strīdā, — un gandrīz līdz pašām beigām viņai kalpoja, kaut arī bija diloņslim-niece. Važoņi visapkārt runāja ar zaldātiem, stāstīja. Jādomā, viņas agrākie paziņas. Smējās. Vēl krogā pieminēt taisījās. (Es arī te daudz ko piemeloju.)

Klusums, dziļš klusums. Viņa pat nekustējās.

— Bet vai tad slimnīcā labāk mirt, vai?

— Vai nav vienalga? … Un kāpēc man jāmirst? — viņa ērcīgi piebilda.

— Ne tagad, bet vēlāk?

— Nur arī vēlāk …

— Tā nu vis nav! Tagad tu esi jauna, skaista, svaiga, tā tevi arī vērtē. Bet pēc gada šādā dzīvē nebūsi vairs tāda, novītīsi.

— Pēc gada?

— Katrā ziņā pēc gada tev nebūs vairs tā cena, — es turpināju ar ļaunu prieku. — Tu no šejienes pāriesi kaut kur zemāk, uz citu namu. Vēl pēc gada uz trešo, aizvien zemāk un ze#iāk, bet pēc gadiem septiņiem nonāksi līdz pagrabam Siena laukumā. Tas vēl būtu labi. Bet, redzi, būs posts, ja tev piedevām piesitīsies vēl kāda kaite, nu, krūšu vājums, vai… vai nu pati saaukstēsies, vai kaut kā citādi. Tādā dzīvē slimība tik lēti nepāriet. Piemetīsies, kas zina, un vairs neatlaidīsies. Tā arī nomirsi.

— Nu, un nomiršu, — viņa atcirta jau pavisam nikni un strauji sakustējās. ,

— Bet žēl taču.

— Kā žēl?

— Dzīves.

Klusums.

— Vai tev bija līgavainis? ko?

— Kam jums jāzina?

— Es jau tevi nepratinu. Kas man! Ko tu dusmojies? Tev, protams, varēja būt savas nepatikšanas. Kas nu man! Tāpat vien žēl.

— Kā žēl?

— Tevis.

— Nav ko .. . — viņa tikko dzirdami nočukstēja un atkal sakustējās.

Mani tas uzreiz nokaitināja. Kā! es ar viņu tik laipnīgi, bet viņa . ..

— Bet ko tad tu domā? Uz laba ceļa esi, vai?

— Nekā es nedomāju.

— Tas taisni ir slikti, ka nedomā. Attopies, kamēr vēl laiks. Bet laiks vēl ir. Tu vēl esi jauna, glīta; varētu kādu iemīlēt,, apprecēties, būt laimīga …

— Nav jau visas precētās laimīgas, — viņa rupji atcirta, kā iepriekš ātri bērdama vārdus.

— Visas, protams, ne, un tomēr tas ir daudz labāk nekā šeit. Nesalīdzināmi labāk. Ar mīlu arī bez laimes var izdzīvot. Arī bēdās dzīve ir laba, ir labi dzīvot pasaulē, lai vai kā dzīvotu. Bet kas šeit, viena vienīga … nejaucība. Fu!

Es riebumā novērsos; nu es vairs salti nesprediķoju. Es sāku pats just, ko runāju, un iekaisu. Es alku izklāstīt savas izlolotās, kaktā izperinātās idejiņas. kaut kas pēkšņi manī iedegās, «parādījās» kaut kāds mērķis.

— Uz mani tu neskaties, ka es esmu šeit, no manis tev nav jāmācās. Es varbūt esmu vēl sliktāks par tevi. Es, starp citu, sadzēries šeit ieklīdu, — es tomēr steidzos sevi attaisnot. — Turklāt vīrietis sievietei nav nekāds paraugs. Tas ir pavisam kas cits; kaut arī es vārtos dubļos un sevi aptraipu, toties neesmu neviena vergs; biju un aizgāju, un manis nav. Nokratu no sevis un atkal esmu cits. Bet padomā, ka tu no sākta gala esi — verdzene. Jā gan, verdzene! Tu atdod visu, visu savu brīvību. Pēc tam gribēsi šīs važas saraut, bet vairs nevarēsi: tās tīsies ap tevi aizvien ciešāk un ciešāk. Tās ir tādas nolādētas važas. Es tās pazīstu. Par citu jau nemaz nerunāju, tu varbūt nesapratīsi, bet pasaki man: tu taču droši vien jau esi saimniecei parādā? Nu, redzi nu! — es piebildu, kaut gan viņa man neatbildēja, tikai klusēdama, ar visu savu būtni klausījās, — te tev jau ir važas! Un nemūžam vairs neatpirksies. Tā iegrozīs. Tikpat kā velnam dvēseli …

… Un turklāt es … varbūt esmu tāds pats nelaimīgais, ko tu vari zināt, un tīšuprāt lienu dubļos, arī aiz grūtsirdības. Dzer taču cilvēki aiz bēdām: nu, bet es, lūk, esmu šeit — aiz bēdām. Nu saki, nu, kas šeit labs: rau, mēs abi. .. sagājām kopā … pirmīt, ne vārda pa visu laiku viens otraln nebildām, un tu kā nepilnīga tikai pēc tam sāki mani aplūkot; un es tevi arī. Vai tad tā mīl? Vai tā cilvēkam ar cilvēku jāsaiet kopā? Tā ir viena vienīga nejēdzība, nekas vairāk!

— Jā! — viņa asi un spēji man piebalsoja. Mani pat izbrīnīja šis spēji izgrūstais jā. tātad arī viņai varbūt tā pati doma rosījās galvā, kad viņa pirmīt mani aplūkoja? Tātad arī viņa jau spēj šo to domāt? … «Velns parāvis, tas ir interesanti, tas ir — radniecīgi,» es domāju, gandrīz vai rokas berzēdams. «Un kā gan ar tādu jaunu dvēseli lai netiktu galā? …»

Vairāk par visu mani aizrāva spēle.

Viņa pagrieza galvu man tuvāk un, kā man tumsā šķita, atbalstīja to rokā. Varbūt vērīgi lūkojās manī. Cik žēl, ka nevarēju saskatīt viņas acis. Es dzirdēju viņas dziļo elpu.

— Kādēļ tu šurp atbrauci? — es atsāku jau mazliet valdonīgi.

— Tā .. .

— Bet cik labi būtu dzīvot teva majas! Silti, brīvi, sava ligzda.

— Bet ja nu vēl sliktāk?

«Jāatrod īstais tonis,» man pazibēja prātā, «ar sentimentalitāti, šķiet, nekas liels nebūs panākams.»

Bet tas tikai tā pazibēja. Zvēru, viņa patiešām mani interesēja. Turklāt es biju tāds kā atmiekšķējies un noskaņa. -Un arī blēdīgums taču tik viegli sadzīvo ar jūtām.

— Kas to saka! — es steidzos atbildēt. — Visādi gadās. Es, rau, esmu pārliecināts, ka tev kāds ir nodarījis pāri un drīzāk viņi ir pret tevi noziegušies nekā tu pret viņiem. es gan nekā no tava dzīves gājuma nezinu, taču tāda meitene kā tu no laba prāta šeit neiekļūs . . .

— Kas nu es par meiteni? — viņa tikko dzirdami nočukstēja; taču es sadzirdēju.

«Velns parāvis, es taču glaimoju. Tas ir riebīgi. Bet varbūt arī labi…» Viņa klusēja.

— Redzi, Liza, es pastāstīšu par sevi. Bijusi man kopš bērnības ģimene, es nebūtu tāds kā tagad. Es par to bieži domāju. Lai nu ģimenē būtu, cik slikti būdams, — ir tomēr tēvs un māte, nevis ienaidnieki, nevis svešinieki. Kaut vai reizi gadā parādīs tev mīlestību. Tomēr zini, ka esi mājās. Es, redzi, uzaugu bez ģimenes; jādomā, tāpēc arī tāds esmu iznācis… bezjūtīgs.

Es atkal nogaidīju.

«Varbūt arī nesaprot,» es domāju, «un ir jau arī smieklīgi: morāle.»

— Ja es būtu tēvs un man būtu meita, es laikam meitu vairāk mīlētu nekā dēlus, tiešām gan, — es aplinkus atsāku it kā gluži par ko citu, lai viņu izklaidētu. Atzīstos, es sarku.

— Kāpēc tā? — viņa pajautāja.

A, tātad klausās!

— Tāpat vien; nezinu, Liza. Redzi: es pazinu kādu tēvu, kas bija stingrs, skarbs cilvēks, bet meitas priekšā uz ceļiem stāvēja, rokas, kājas viņai skūpstīja, noskatīties vien nevarēja, patiešām. Viņa ballē dejo, bet viņš piecas stundas nostāv uz vienas vietas, acu no viņas nenovērš. Taisni dievina viņu; to es saprotu. Naktī viņa nogurusi — aizmieg, bet viņš pamostas un iet viņu miegā noskūpstīt, pārmet krustu. Pats staigā notaukotā svārķelī, pret visiem skops, bet viņai par pēdējo naudu pērk bagātas dāvanas, un tas viņam lielais prieks, ja dāvana pa prātam. Tēvs meitas allaž mīl vairāk nekā māte. Līksmi dažai meitenei mājās dzīvot! Es laikam savu meitu pat pie vīra neizdotu.

— Kā tad tā? — viņa iejautājās, vāri pavīpsnādama.

— Greizsirdīgs būtu, nudien. Nu, kā viņa tā ies citu skūpstīt? Svešu cilvēku mīlēs vairāk nekā tēvu? Grūti pat iedomāties. Protams, tas viss ir blēņas; protams, kurš katrs beidzot nāk pie prāta. Bet es gan laikam, pirms izdotu, vienās raizēs būtu sevi nomocījis: visus līgavaiņus būtu iznievājis. Un galu galā tomēr būtu izdevis pie tā, kurš viņai pašai mīļš. Kaut gan tas, kuru meita pati iemīl, .tēvam allaž liekas sliktākais no visiem. Tā jau tas ir. Ģimenēs no tā daudz ļaunuma ceļas.

— Dažs labs atkal ar mieru meitu pārdot, nevis ar godu izdot pie vīra, — viņa pēkšņi ierunājās.

A! tad redz, kā!

— Tas, Liza, notiek tanīs nolādētajās ģimenēs, kur nav ne dieva, ne mīlestības, — es dedzīgi uztvēru, — bet, kur nav mīlestības, tur nav arī saprāta. Tādas ģimenes gadās, tas tiesa, taču par tām es nerunāju. Tu laikam savā ģimenē laba neesi pieredzējusi, ja tā runā. Tāda īsti nelaimīga šķieties esam. Hm… Visvairāk tas viss rodas no nabadzības.

— Bet vai tad pie kungiem ir labāk, vai? Ari nabadzībā godīgi cilvēki labi dzīvo.

— Hm . .. jā. Var jau būt. Arī tā mēdz būt, Liza: cilvēks labprāt tikai savas bēdas skaita, bet savu laimi neskaita. Bet, būtu skaitījis, kā pienākas, tad redzētu, ka ikvienam sava daļa pielemta. Nu, bet kā tad, ja ģimenē viss labi sokas, dievs svētī, vīrs pagadījies labs, mīl tevi, lolo tevi, ne soli no tevis neatiet? Labi tādā ģimenē! Dažkārt pat ar bēdu uz pusēm labi; un kur gan bēdu nav? Varbūt apprecēsies, pati uzzināsi. toties, ja ņem kaut vai pirmo laiku pēc apprecēšanās ar to, ko mīli, — laimes, teikt, cik gan laimes tur dažreiz nāk līdzi!

no vienas vietas. Pirmajā laikā pat ķildas ar viru beidzas labi. Viena otra, jo stiprāk mīl, jo vairāk ķildu ar vīru ievāra. No visas tiesas; es tādu pazinu: «Tā redz, mīlu, sak, ļoti un aiz mīlas tevi moku, lai tu jūti.» Vai tu zini, ka aiz mīlas var cilvēku tīšuprāt mocīt? Visvairāk sievietes. Bet pati savā prātā domā: «Toties pēc tam jau nu tā mīlēšu, tā apbēršu glāstiem, ka nav grēks tagad arī pamocīt.» Un mājās visi par jums priecājas, ir labi, ir līksmi, ir saderīgi, ir godīgi. .. Dažas atkal mēdz būt greizsirdīgas. Vīrs kaut kur aiziet, sieva — es vienu tādu pazinu — nenociešas, pašā nakts vidū lec augšā un skrien paklusām glūnēt: vai nav tur, vai nav tanī mājā, vai nav pie tās? Tas jau nu ir slikti. Arī pati zina, ka slikti, un sirds viņai pamirst un mocās, bet mīl taču; tas viss aiz mīlas. Bet cik jauki pēc ķildas izlīgt, pašai nolūgties vai arī piedot! Un abiem tik labi, pēkšņi tik labi kļūst — it kā viņi no jauna būtu satikušies, no jauna salaulājušies, no jauna viņiem sākusies mīlestība. Un nevienam, nevienam nav jāzina, kas notiek starp vīru un sievu, kad viņi mīl viens otru. Un, lai kāda ķilda viņiem sanāktu, īsto māti'— pat to nevajag aicināt par tiesnesi. Viņi paši ir sev tiesneši. Mīla ir dievišķīgs noslēpums, un no visām svešām acīm tai jāpaliek slēptai, lai vai kas notiktu. Svētāka no tā kļūst, labāka. Viens otru vairāk ciena, un uz cieņas daudz kas balstās. Un, ja jau reiz bijusi mīla, ja aiz mīlas precējušies, kāpēc lai mīla mitētos! Vai patiešām nevar to uzturēt? Reti gadās, ka nevar uzturēt. Nu, bet ja vīrs padevies krietns un godīgs cilvēks, kā tad tur mīla lai mitētos! Pirmā jaunlaulāto mīla pāries, tas tiesa, bet tad atnāks, vēl labāka mīla. Tad dvēseles saplūdīs, visu viņi darīs kopīgi, nebūs noslēpumu vienam no otra. Radīsies bērni, tad jebkāds, pat visgrūtākais laiks šķitīs laime; ka tikai mīlētu un būtu drosmīgi. Tad arī darbs šķiet līksms, tad dažu labu reizi pat maizes kumosu sev atrauj bērnu labā, arī tas ir tīkami. Viņi taču vēlāk tevi par to mīlēs; tātad tu krāj sev. Bērni aug — tu jūti, ka esi viņiem paraugs, ka esi viņiem atbalsts; ka arī tad, kad būsi mirusi, viņi visu mūžu tavas domas un jūtas nesīs sevī, jo tās no tevis saņēmuši, tavu tēlu un līdzību pieņems. Tātad tas ir liels pienākums. Kā te lai tēvs un māte nesakļaujas ciešāk kopā? Mēdz sacīt, ka bērni esot grūtums. Kas to saka? Tā ir debesu laime! Vai tu mīli mazus bērnus, Liza? Es šausmīgi mīlu. Zini — tāds sārts puisītis zīž tev krūti, kuram gan vīram sirds necilāsies sievai pretim, kad tā sēž ar viņa bērnu klēpī! Bērniņš sārts, apaļš, vaļīgi izlaidies, tīksminās; kājiņas, rociņas tuklas, nadziņi tīriņi, maziņi, tik maziņi, ka smiekli nāk skatoties, actiņas — it ka viņš jau visu saprastu. Un zīž — ar rociņu rausta tev krūti, kaitējas. Pienāks tēvs, bērniņš atrausies no krūts, atmetīsies pavisam atpakaļ, paskatīsies uz tēvu, iesmiesies — it kā patiešām būtu diezin cik jocīgi — un atkal, -atkal sāks zīst. Vai arī ņems un iekodīs mātei krūtī, ja |au zobiņi nāk, un pats ar actiņām tā vien šķielēs uz viņu: «Redzi nu, ka iekodu!» Vai tad tā nav īsta laime, kad viņi trijatā — vīrs, sieva un bērns — ir kopā? Šādu mirkļu dēļ daudz ko var piedot. Nē, Lizā, vajag vispirms pašam iemācīties dzīvot un tikai tad vainot citus!

«Ar ainiņām, rau, ar šādām ainiņām vajag tevi apstrā-dat!» es klusībā nodomāju, kaut gan nudien biju runājis ar izjūtu, un pēkšņi nosarku. «Bet, ja nu viņa sāk smieties, kur tad es tveršos?» Šī doma mani satracināja. Uzrunas beigām es tiešām biju iekarsis, un tagad pašmīlība ( ieta. Viņa joprojām klusēja. Es pat gribēju viņai piegrūst.

— Ko jūs tā kā . .. — viņa iesāka un uzreiz aprāvās.

Taču efe jau visu sapratu: viņas balsī jau trīsoja kaut

kas cits, ne ass, ne rupjš, ne padevīgs kā nesen, bet kaut kas maigs un kautrs, tik kautrs, ka es pats tā kā sakaunējos un jutos vainīgs viņas priekšā.

— Kā? — es jautāju ar liegu ziņkāri.

— Jūs taču . ..

— Kā?

— Jūs tā kā . . . gluži kā no grāmatas, — viņa sacīja, un viņas balsī atkal ieskanējās kaut kas šķietami zobgalīgs.

Man šī piezīme sāpīgi iedzela. To es nebiju gaidījis.

Es pat nenoģidu, ka viņa tīšām maskējas ar izsmieklu, ka tas ir parastais pēdējais paņēmiens kautriem un sirds-skaidriem cilvēkiem, kuriem otrs rupji un uzbāzīgi lien dvēselē un kuri aiz lepnuma nepadodas līdz pēdējam un baidās izrādīt jums savas jūtas. Jau no bikluma, ar kādu viņa, vairākkārt atņemdamās, dzīrās rādīt savu izsmieklu, bet tikai pēdīgi uzdrošinājās to izteikt, man būtu vajadzējis atskārst. Taču es neatskārtu, un mani pārņēma niknums.

«Pagaidi tu man,» es nodomāju.

VII

E ko nu, Liza, nav ko runāt par grāmatu, ja man pašam, no malas skatoties, derdzas. Un pat ne no malas vien. Man tas viss tagad dvēselē pamodies… Vai tiešām, vai tiešām tev pašai šeit neriebjas? Nē, redzams, daudz ko nozīmē pieradums. Velns zina ko pieradums var no cilvēka iztaisīt! Vai tiešām tu nopietni domā, ka nekad nekļūsi veca, mūžam būsi skaista un ka tevi te turēs mūžīgi mūžam? Es jau nerunāju par to, ka arī šeit ir nejaucība … Un tomēr es tev, lūk, ko teikšu par tavu pašreizējo dzīvi: redzi, tagad pat, kaut ari tu esi jauna, daiļa, piemīlīga, ar dvēseli, ar jūtām, — nu, bet vai tu zini, ka, līdzko es pirmīt pamodos, man tūliņ kļuva pretīgi būt šeit pie tevis! Tikai piedzēries cilvēks var šurp atklimst. Bet, bijusi tu citā vietā, dzīvojusi, kā dzīvo kārtīgi cilvēki, tad es varbūt ne tikvien būtu ap tevi lakstojies, bet tīri vienkārši būtu tevī iemīlējies, priecājies pat par tavu skatienu, ne tik vien vārdu; pie vārtiem būtu tevi gaidījis, uz ceļiem gulējis tavā priekšā, kā uz savu līgavu būtu uz tevi raudzījies, turklāt uzskatījis to par godu. Iedomāties par tevi ko ijetīru pat uzdrīkstējies nebūtu. Bet šeit es taču zinu, ka man vajag tikai pasvilpt, un tu — gribi vai negribi — nāksi pie manis, un ne jau es ar tavu gribu rēķināšos, bet tu ar manējo. Pēdīgais lauķis — salīdzis darbā — pilnīgā atkarībā tomēr nenonāks, turklāt viņš arī zina, ka viņam ir savs termiņš. Bet kur ir tavs termiņš? Padomā tikai: ko tu šeit atdod? ko noliec jūgā? Dvēseli, dvēseli, pār kuru tev nav varas, tu nodod jūgā līdz ar miesu! Savu mīlu ļauj apgānīt kuram katram žūpam! Mīlu! — bet tā taču ir viss, tā ir dimants, meitenes dārgums, mīla! Lai izpelnītos šo mīlu, dažs labs būtu gatavs dvēseli atdot, nāvē iet. Bet kā tava mīla tiek vērtēta tagad? Nopirkta tu esi visa, ar visu, kas tev ir, un kas tur vairs ko dzīties pēc mīlas, kad arī bez mīlas viss iespējams. Bet nav taču meitenei lielāka apvainojuma, vai tu saproti? Esmu dzirdējis, mierina jūs, muļķes, — atļauj jums šeit turēt mīļākos. Bet tā taču ir viena vienīga niekošanās, viens vienīgs māns, viena vienīga ņirgāšanās par jums, bet jūs ticat. Vai tad viņš patiešām tevi mīl — tas mīļākais? Neticu. Kā viņš var mīlēt, ja zina, ka tevi tūliņ no viņa rokām pasauks pie cita. Neķītrelis viņš ir pēc visa tā!

Vai viņš kaut mazu drusciņu tevi ciena? Kas tev ir ar viņu kopīgs? viņš smejas par tevi un tevi pašu arī apzog — tā visa viņa mīlestība! Labi vēl, ka nesit. Bet varbūt arī sit. Pavaicā viņam, ja tev tāds ir: vai viņš tevi precēs? Viņš taču skaļi tev acīs pasmiesies, ja vien ne-i&lt; spļaus vai arī tevi nepiekaus, — bet pats viņš varbūt nav plika graša vērts. Un par ko, padomā jel, tu šeit savu dzīvi aizlaid postā? Ka tevi ar kafiju dzirdina un labi baro? Ar kādu nolūku tad īsti baro? Citai — godīgai sievietei tāds kumoss spriestos kaklā, tāpēc ka zina jau, kalab baro. Tu šeit esi parādā, nu, un vienmēr būsi parādā, līdz pašam galam, līdz pat tam laikam, kad viesiemsāiksi riebties. Un tas būs drīz, nepaļaujies uz savu jaunību. Te taču viss trauc vēja spārniem. Tad tevi izmetīs laukā. Un nevis tāpat vien izmetīs, bet jau ilgi iepriekš sāks piesieties, sāks pārmest, sāks lamāt, it kā nevis tu viņai savu veselību atdevusi, savu jaunību un savu dvēseli viņas dēļ velti postā iedzinusi, bet it kā tu viņu izputinājusi, līdz ubaga tarbai novedusi, apzagusi. Un negaidi atbalsta: arī citas tavas draudzenes bruks tev virsū, lai viņai izkalpotos, tāpēc ka šeit visas atrodas verdzībā, sirdsapziņu un žēlumu sen pazaudējušas. Nekrietnas kļuvušas, un riebīgāku, neģēlīgāku, aizskarošāku par šīm lamām virs zemes nav. Un visu tu šeit atstāsi, visu bez ierunām — gan veselību, gan jaunību, gan skaistumu, gan cerības — un ar saviem divdesmit diviem gadiem izskatīsies kā trīsdesmit piecus gadus veca, un labi vēl, ja nebūsi slima, lūdz dievu par to pašu. Tagad tu laikam domā, ka tas šeit nav pat darbs, bet tīrā izprieca! Taču smagāka katorgas darba pasaulē nekad nav bijis. Viena sirds, šķiet, visa būtu asarās izraudāta. Un ne vārda, ne pušplēsta vārdiņa nedrīkstēsi pabilst, kad tevi dzīs laukā no šejienes, iesi kā noziegusies. Pāriesi uz citu vietu, tad uz trešo, pēc tam vēl kaut kur, līdz nokļūsi beidzot Siena laukumā. Un tur jau pie reizes sāksies arī sitieni; tā ir turienes laipnība. Tur viesis pat pamīlēt neprot, iekams nav piekāvis. Tu netici, ka tur ir tik pre-tigi? Aizej kādreiz, paskaties, varbūt redzēsi pati savām acīm. Es, ek, tur Jaungada naktī vienu redzēju — pie durvīm. Viņu savējie paši ņirgādamies izgrūda ārā mazliet atvēsināties, tāpēc ka pārlieku stipri kauca, un durvis aiz viņas aizcirta. Pulksten deviņos no rīta viņa jau bija galīgi pilnā, saņurcīta, puskaila, no vienas vietas sadauzīta.

Seja nobalsināta, bet acis vienos zilumos; no deguna un mutes tek asinis: kāds ormanis tikko bija viņu apstrādājis. Viņa apsēdās uz akmens kāptuvītēm, rokās kaut kāda sālīta zivs; viņa kauca, nez ko vaimanāja par savu bēdu «liktiņu» un ar zivi dauzīja pakāpienus. Bet pie lievenēm drūzmējās ormaņi un piedzēruši zaldāti un viņu ķircināja. Tu netici, ka arī tu būsi tāda pati? Arī es negribētu ticēt, bet ko tu vari zināt, varbūt šī pati ar to sālīto zivi pirms gadiem desmit vai astoņiem atbrauca šurp no kaut kurienes svaiga kā eņģelītis, nevainīga, tīra; ļaunuma nepazina, pie katra vārda sarka. Varbūt bija tāda pati kā tu, lepna, viegli aizvainojama, citāda nekā citas, raudzījās kā karaļmeita un pati zināja, ka laimes pārmērs gaida to, kas viņu iemīlētu un ko viņa iemīlētu. Redzi, ar ko beidzās? Un ja nu tai pašā brīdī, kad viņa ar šo zivi dauzīja dubļainos pakāpienus piedzērusi un izspūrusi, ja nu tobrīd viņai atmiņā atainojās visi viņas agrākie, skaidrie gadi tēva mājās, kad viņa vēl gāja skolā un kaimiņu dēls gaidīja viņu uz ceļa un centās viņu pārliecināt, ka mīlēs viņu visu mūžu, ka nodod savu likteni viņas rokās, un kad viņi kopā apņēmās viens otru mīlēt mūžīgi mūžam un apprecēties, tiklīdz izaugs lieli! Nē, Liza, laime, tev tā būs laime, ja tu kaut kur tur, jpagraba kaktā, drīzāk nomirsi ar diloni tāpat kā tā, ko vakar apglabāja. Slimnīcā, tu saki? Labi — aizvest jau aizvedīs, bet ja nu tu saimniecei vēl esi vajadzīga? Dilonis ir tāda kaite; tas nav drudzis. Tur cilvēks līdz pašam pēdējam brīdim cer un apgalvo, ka esot vesels. Pats sevi mierina. Bet saimniecei tas izdevīgi. Esi bez bēdu, tā tas ir: dvēseli, sak, esi pārdevusi, turklāt vēl naudu esi parādā, tātad nedrīksti ne pīkstēt. Bet, kad mirsi, visi tevi pametīs, visi novērsīsies, jo — kas gan no tevis vairs ko ņemt? Vēl pārmetīs, ka velti aizņem vietu, gausi mirsti. Dzert būs grūti izlūgties, ar lamām pasniegs: «Kad, sak, tu, neliete, reiz atstiepsi kājas; gulēt traucē ar saviem vaidiem, viesiem riebj.» Tā tas ir; es pats esmu tādus vārdus dzirdējis. Iebāzīs tevi, mirstošu, pašā smirdīgākajā pagraba kaktā — tur tumsa, mitrs; ko gan tu, viena pati tur gulēdama, visu neizdomāsies! Nomirsi — apkops tevi sveši ļaudis pa roku galam, īgņādamies, nepacietīgi, neviens neapsvētīs, neviens tevis dēļ nenopūtīsies, kaut tikai drīzāk no kakla nost. Nopirks rupji aptēstu šķirstu, iznesīs, kā šodien iznesa to nabadzīti, un ies uz krogu nodzert bēres. Kapā — šķidri dubļi, ķēpa, slapjš sniegs, — Iru nu tevis dēļ ceremonēties! «Laid tik lejā, Vaņuha! Vnies, vei, «liktiņš» ari te ar kājām gaisā nobrauca, kā daždien tādai. Pievelc virves īsāk, delveri!» Būs labi tāpat. «Kur nu labi? Veries, uz sāniem guļ. Tak jau cilvēks vien bija, jebšu ne? Nu, labi jau, labi, ber ciet.» pat ķīvēties tevis dēļ ilgi negribēs. Aizbērs labi ātri ar slapju glūdu un ies uz krogu . .. Tur arī beigas tavai pie-mli.iai virs zemes; citiem bērni pieiet pie kapa, tēvi, vīri, bet tev — ne asaras, ne nopūtas, ne pieminēšanas, un neviens, neviens pats visā pasaulē nekad pie tevis neatnāks; tavs vārds izgaisīs no zemes virsas — tā, it kā tevis nepavisam un nekad nebūtu bijis, it kā tu nebūtu pat dzimusi! Dubļi un purvs, klaudzini vai neklaudzini pa šķirsta vāku naktīs, kad miroņi ceļas augšām: «Laidiet laukā, labi ļaudis, vēl pasaulē padzīvot! Es dzīvoju — dzīvi neredzēju, mana dzīve par kājslauķi sadila; krogā Siena laukumā to nodzēra; laidiet, labi ļaudis, vēlreiz pasaulē padzīvot! …»

Es iekritu patosā tiktāl, ka jau sāku just spazmas kaklā, un … pēkšņi aprāvos, satrūcies piecēlos sēdus un, bailīgi galvu noliecis, ar pukstošu sirdi sāku ieklausīties. Bija iemesls apjukt.

Jau labu brīdi nojautu, ka esmu uzvandījis visu viņas dvēseli un saplosījis viņas sirdi, un, jo vairāk par to pārliecinājos, jo vairāk vēlējos ātrāk un cik iespējams droši sasniegt mērķi. Spēle — spēle mani aizrāva; tomēr ne tikai spēle vien …

Es zināju, ka runāju stīvi, māksloti, pat tā kā no grāmatas, vārdu sakot, es citādi arī nepratu, tikai tā — «gluži kā no grāmatas». Tomēr tas mani nemulsināja; es taču zināju, nojautu, ka mani sapratīs un ka pati šī grāmatu gudrība, iespējams, atbalstīs manu nolūku. Taču patlaban, panācis efektu, es uzreiz nobijos. Nē, nekad, it nekad es vēl nebiju redzējis tādu izmisumu! Viņa gulēja kņūpus, cieši iespiedusi seju spilvenā un aptvērusi to abām rokām. Likās, sirds viņai plīst pušu… Viss viņas jaunais stāvs raustījās kā krampjos. Krūtīs saspriedušās raudas žņaudza, plosīja viņu un piepeši ar vaidiem un kliedzieniem lauzās uz āru. Tad viņa vēl ciešāk piekļāvās pie spilvena: viņai negribējās, ka šeit kāds, kaut vai viena dzīva dvēsele zinātu par viņas mokām un asa-ram. Viņa iecirtās ar zobiem spilvenā, sakoda savu roku līdz asinīm (es to redzēju vēiāk) vai, ieķērusies ar pirkstiem savās atrisušajās bizēs, tā arī sastinga piepūlē, aizturējusi elpu un sakodusi zobus. Es jau dziros viņai'kaut ko teikt, lūgt, lai viņa apmierinās, taču jutu, ka nedrīkstu, un piepeši pats, neizprotamu trīsu pārņemts, gandrīz vai šausmās lielā steigā sāku taustīdamies rosīties uz iešanu, Bija tumšs: lai kā es pūlējos, taču nevarēju tik dfīz tikt galā. Tad uzreiz sataustīju sērkociņu kārbiņu un svečturi ar neaizsāktu sveci. Līdzko istabā iedegās gaisma, Liza pietrūkās no gultas un ar tādu kā samocītu seju, ar pusārprātīgu smaidu paskatījās uz mani gandrīz vai stulbu skatienu. Es apsēdos viņai līdzās un saņēmu viņas rokas; viņa attapās, tiecās man pretim, grasījās jau mani apskaut, taču neuzdrīkstējās un klusu nolieca galvu.

— Liza, mans draugs, es velti… piedod man, — es jau iesāku, — taču viņa saspieda manas rokas savos pirkstos tik spēcīgi, ka es atskārtu, ka runāju, ko nevajag, un aprāvos.

— Te būs mana adrese, Liza, atnāc pie manis.

— Aiziešu … — viņa apņēmīgi nočukstēja, aizvien vēl galvu nepacēlusi.

— Bet tagad es iešu, paliec sveika … uz redzēšanos,

Es piecēlos, piecēlās arī viņa un piepeši tumši pietvīka, nodrebēja, paķēra no krēsla lakatu un uzmeta sev uz pleciem līdz pašam zodam. To izdarījusi, atkal tā kā smeldzīgi pasmaidīja, nosarka un dīvaini palūkojās uz mani. Man bija sāpīgi; es steidzos aiziet, pazust.

— Pagaidiet, — viņa pēkšņi teica jau priekšnamā pie pašām durvīm, ieķērusies ar roku šineļa stūrī, apturēja mani, steigā nolika sveci un aizskrēja — redzams, kaut ko atcerējās vai gribēja atnest man parādīt. Projām skriedama, viņa sasarka pār visu seju, acis viņai spīdēja, lūpās paplauka smaids — ko gan tas nozīmēja? Es negribot paliku gaidām; pēc brītiņa viņa atgriezās, ar skatienu it kā lūgdama piedošanu nez par ko. Vispār tā jau bija gluži cita seja, cits skatiens nekā pirmīt — drūms, neuzticīgs un neatlaidīgs. Patlaban viņas skatiens bija lūdzošs, maigs un tai pašā reizē paļāvīgs, piemīlīgs, bikls. Tā bērni mēdz skatīties uz tiem, kurus ļoti mīl un no kuriem kaut ko lūdz. Acis viņai bija gaiši brūnas, brīnum skaistas acis, dzīvas, tādas, kas prot atspoguļot sevī gan mīlu, gan drūmu naidu. *

Nekā man nepaskaidrodama, it kā es būtu kāds augstāks radījums, kuram viss jāzina bez paskaidrojumiem, — viņa sniedza man papīra lapiņu. Šai brīdī visa Viņas seja taisni iemirdzējās visai vientiesīgā, gandrīz brīnišķīgā triumfā. Es atlocīju lapiņu. Tā bija vēstule viņai no kāda medicīnas studenta vai tam līdzīga — atzīšanās mīlestībā ļoti augstā, puķainā, taču ārkārtīgi cieņas pilna stilā. Pašlaik neatceros izteicienus, bet ļoti labi at-inos, ka cauri augstajam stilam vīdēja patiesas jūtas, kuras nevarētu būt viltotas. Izlasījis līdz galam, sastapu sev pievērstu dedzīgu, ziņkāru un bērnišķīgi nepacietu skatienu. Viņa ieurbās ar acīm manā sejā un nepacietigi gaidīja — ko es teikšu? Dažos vārdos ātrumā, taču tā kā priecīgi un lepodamās, viņa man paskaidroja, ka bijusi kaut kur deju vakarā, ģimenes lokā pie «ļoti, ļoti labiem cilvēkiem, ģimenes cilvēkiem, kuri vēl nekā, itin nekā nezina », — tāpēc ka viņa šeit ir tikai nesen un līkai tāpat vien … un nepavisam nav nolēmusi te palikt, un visādā ziņā aizies, tiklīdz samaksās parādu … Nu, un lur bija šis students, visu vakaru ar viņu dejoja un tērzēja, un izrādījās, ka viņš dzīvo Rīgā, ka bērnībā viņi bijuši pazīstami, kopā rotaļājušies, tikai tas ir ļoti sen, — arī viņas vecākus pazīst, tikai par šo nekā, nekā, it nekā nezina un nenojauš. Un, lūk, otrā dienā pēc dejām (aizvakar) viņš atsūtījis ar draudzeni, ar kuru kopā viņa braukusi uz dejām, — atsūtījis šo vēstuli… un … nu, tas arī ir viss.

Beigusi stāstīt, viņa tā kā kautrīgi nodūra mirdzošās  acis.

Nabadzīte, viņa glabāja šā studenta vēstuli kā dārgumu un bija skrējusi pēc šā sava vienīgā dārguma, nevēlēdamās, ka es aizietu, neuzzinājis, ka arī viņu mīl godīgi un patiesi, ka arī viņu uzrunā ar cieņu. Droši vien šai vēstulei tā arī lemts nogulēt kastītē bez kādām sekām. Taču vienalga; esmu pārliecināts, ka viņa visu mūžu būtu to glabājusi kā dārgumu, kā savu lepnumu un attaisnojumu, un, lūk, patlaban šādā brīdī pati atcerējās un atnesa šo vēstuli, lai vientiesīgi palepotos manā priekšā, atgūtu cieņu manās acīs, lai arī es redzētu, lai arī es paslavētu. Es nekā neteicu, paspiedu viņai roku un izgāju. Man tā gribējās aiziet. . . Visu ceļu nogāju kājām, kaut gan slapjais sniegs joprojām sniga lielām pārslām. Es biju izmocīts, samīts, neizpratnē. Taču aiz neizpratnes jau plaiksnījās patiesība. Riebīga patiesība!

VIII

Es tomēr tik drīz nebiju ar mieru atzīt šo patiesību. Pamodies no rīta pēc dažām stundām dziļa, svina smaga miega un uzreiz apjēdzis visu iepriekšējo dienu, es pat nobrīnījos par savu vakarējo sentimentalitāti sarunā ar lizu, par visām šīm «vakardienas šausmām un žēlumu». «Kā var cilvēku piemeklēt tāds bābisks nervu sabrukums, tfu!» es nospriedu. «Un kāda velna es viņai to savu adresi iegrūdu? Un ja nu viņa atnāk? Kaut gan — lai jau nāk; nekas …» Taču, acīm redzot, galvenais, pats svarīgākais patlaban bija kas cits: vajadzēja steigties un — lai tur vai kas — drīzāk glābt savu reputāciju Zverkova un Si-monova acīs. Tas, lūk, bija pats galvenais. Bet par Lizu es torīt ar visām šīm raizēm pat piemirsu.

Vispirms vajadzēja nekavējoties atdot Simonovam vakarējo parādu. Es izšķīros par izmisīgu soli: aizņemties no Antona Antoniča veselus piecpadsmit rubļus. Par laimi, viņš torīt bija vislabākajā omā un uzreiz iedeva, tiklīdz palūdzu. Par to es biju tik priecīgs, ka, parakstīdamies par naudas saņemšanu, ar tādu kā pārgalvīgu nevērību izmetu, ka vakar «ar draugiem uzdzīvojām restorānā Hotel de Paris ; pavadījām biedru, var sacīt, bērnības draugu, un zināt — viņš ir liels uzdzīvotājs, izlutināts, nu, protams, no labas ģimenes, ievērojams stāvoklis, spoža karjera, asprātīgs, jauks, dzen intrigas ar dāmām, saprotiet; izdzērām lieku «pusduci» un …». Un nekas; es visu to izteicu ar tādu vieglumu, izlaidību un pašapmierinātību.

Mājās pārnācis, nekavējoties uzrakstīju Simonovam.

Līdz šim vēl tīksminos, atcerēdamies savas vēstules patiesi džentlmenisko, labsirdīgo, atklāto toni. Veikli un godprātīgi, un, galvenais, pavisam bez liekiem vārdiem — es sevi vainoju visā. Attaisnoju sevi, «ja vien man vēl ļauts attaisnoties», ar to, ka, pilnīgi nepieradis pie vīna, apreibu no pirmās glāzītes, ko (it kā) biju izdzēris jau pirms tam, gaidīdams viņus restorānā Hotel de Paris no pieciem līdz sešiem. atvainojos it īpaši Simonovam: viņu arī lūdzu nodot manus paskaidrojumus visiem pārējiem, sevišķi Zverkovam, kuru — «atceros kā pa sapņiem» — laikam apvainoju. Piemetināju, ka pats būtu pie visiem aizbraucis, taču sāp galva, bet vairāk par visu — ir kauns. It īpaši apmierināts es paliku ar šo «zināmo vieglumu», pat gandrīz vai nevērību (tomēr pilnīgipieklājīgu), kādu piepeši atainoja mana spalva un labāk par visiem iespējamiem argumentiem lika viņiem ..»prast, ka es «uz visu šo vakarējo nejaucību» raugos diezgan neatkarīgi; nemaz, it nepavisam neesmu satriekts pīšļos, kā jūs, kungi, droši vien domājat, bet, gluži otrādi, «kātos tā, kā uz to visu mierīgi jāskatās džentlmenim, kas sevi ciena. «Nav, sak, lāga puisim ko pārmest.»

«Pat tāds kā smalks franču rotaļīgums,» es tīksminājos, parlasīdams vēstulīti. «Tas ir tāpēc, ka esmu attīstīts un izglītots cilvēks. Dažs cits manā vietā nezinātu, kā izķepuroties, bet es, raugiet, izgrozījos un vienā mierā uzdzīvoju atkal, un tas viss tāpēc, ka esmu «izglītots un attīstīts mūsdienu cilvēks». Un patiešām laikam jau vakar pie visa tā vainīgs bija vīns. Hm… nu, nē, vīns jau gan ne. Degvīnu es nepavisam netiku dzēris no pieciem līdz sešiem, kamēr viņus gaidīju. Sameloju Simonovam; nekaunīgi sameloju; bet arī tagad man nav kauns …

Un vispār — nospļauties! Galvenais, ka esmu atkratījies.»

Ieliku vēstulē sešus rubļus, aizzīmogoju un palūdzu Apolonu aiznest Simonovam. Uzzinājis, ka vēstulē ir nauda, Apolons kļuva godbijīgāks un bija ar mieru aiziet. Pievakarē izgāju pastaigāties. Galva vēl sāpēja un reiba no vakarējā. Bet, jo tuvāk nāca vakars un jo dziļāka sabiezēja krēsla, jo vairāk mainījās un juceklīgāki kļuva mani iespaidi un tiem līdzi arī domas. Kaut kas nemira manas sirds dziļumos un apziņā, negribēja mirt un izpaudās svelošā grūtsirdībā. Dauzījos apkārt pa visdzīvāko rūpniecības kvartālu, pa Meščanskas ielām, pa Sadovajas ielu, gar Jusupova dārzu. It īpaši man patika pa šīm ielām staigāt nokrēslī, tieši tad, kad tur drūzmējās visvairāk gājēju, rūpnīcu strādnieku un amatnieku, kas raiž-pilnām, gandrīz saniknotām sejām izklīda pa mājām pēc dienas darba. Man patika tieši šī lētā kņada, šis nekautrais prozaiskums. Šoreiz visa šī ielas burzma mani vēl vairāk uzbudināja. Es nekādi nespēju tikt ar sevi galā, sakopot savas domas. Dvēselē kaut kas nemitīgi, sāpīgi kūsāja, kūsāja augšup un negribēja rimt. Pavisam satraukts atgriezos mājās. Gluži tā, it kā uz sirds man gulētu kāds noziegums.

Visu laiku mani mocīja doma, ka atnāks Liza. Dīvaini man šķita tas, ka no visām vakardienas atmiņām kaut kā īpaši, kaut kā pavisam atšķirīgi mani mocīja atmiņas par viņu. Par visu pārējo es pret vakaru jau biju paspējis pavisam aizmirst, atmetu ar roku un aizvien vēl biju apmierināts ar savu vēstuli Simonovam. Taču te es nez kāpēc nejutos apmierināts. Gluži tāf it kā mani mocītu tikai doma par Lizu. «Un ja nu, ja viņa atnāks?» es nemitīgi domāju. «Nu, kas tur liels, lai jau nāk. Hm. Slikti jau tas vien, ka viņa redzēs, piemēram, kā es dzīvoju. Vakar es viņas priekšā izlikos tāds … varonis … bet tagad, hm! Tas tomēr ir slikti, ka esmu tā nolaidies. Dzīvoklī tīrā nabadzība. Un šādās drēbēs es vakar biju sadūšojies braukt pusdienās! Un mans ar vaskadrānu pārvilktais dīvāns, no kura mašas vīkšķi lien ārā! Un mans ritasvārks, ar kuru nevar pat aizsegties! Kādas skrandas … Un viņa visu to redzēs; arī Apolonu redzēs. Šis lops viņu droši vien apvainos. Viņš Lizai piesiesies, lai man sariebtu. Un es jau, protams, kā parasti, nobīšos, tipināšu viņai apkārt, ar halāta stērbelēm lūkošu aizsegties, smaidīšu, melošu. U, nejaucība! Un tā vēl nav galvenā nejaucība! Te ir vēl kaut kas svarīgāks, riebīgāks, nekrietnāks! Jā gan, nekrietnāks! Un atkal, atkal es uzlieku šo negodīgo, melīgo masku! . ..»

Nonācis pie šās domas, es taisni aizsvilos:

«Kāpēc tad negodīgo? Kas par negodīgo? Es vakar runāju no tīras sirds. Es atceros, arī manī bija patiesas jūtas. Es tieši gribēju izraisīt viņā cēlas jūtas … ja viņa noraudājās, tad tas ir labi, tas viņu ietekmēs labvēlīgi. . .»

Tomēr es neparko nevarēju apmierināties.

Visu šo vakaru, jau kad biju pārnācis mājās, jau pēc pulksten deviņiem, kad pēc mana aprēķina Liza vairs nekādi nevarēja atnākt, es tomēr šķitu viņu redzam un, galvenais, atcerējos viņu vienmēr vienā un tai pašā situācijā. Tieši viens mirklis no visa vakarējā it īpaši spilgti atainojās man acu priekšā: kad es ar sērkociņu apgaismoju istabu un ieraudzīju viņas bālo, sašķobīto seju ar mocekles skatienu. Un cik nožēlojams, cik nedabisks, cik greizs smaids tobrīd vīdēja viņas sejā! Taču tad es vēl nezināju, ka arī pēc piecpadsmit gadiem es tomēr iedomāšos Lizu tieši ar šo nožēlojamo, greizo, nevajadzīgo smaidu, kāds viņai bija tajā brīdī.

Niikamajā dienā es jau atkal biju gatavs visu uzskatīt |mi blrihim, par nesavaldību un, galvenais, par pārspīlē-ļuimi i vienmēr esmu apzinājies šo savu vājību un reizēm no tās ļoti baidījies. «Es allaž pārspīlēju, tā ir mana nelaime,» es sev atkārtoju ik mīļu bridi. Taču, lai vai kā, «lai vai kā, Liza, iespējams, tomēr atnāks», lūk, refrēns, ar kuru noslēdzās visas manas toreizējās pārdomas. Es tik ļoti uztraucos, ka dažkārt nonācu līdz trakumam. «Atnāks, visādā ziņā atnāks!» es saucu, skraidīdams pa istabu, «ja ne šodien, tad ritu atnāks, sameklēs jau nu noteikti! Tāds ir šis nolādētais visu šo tīro siržu romantisms! O, visu šo «pretīgo sentimentālo dvēseļu» neģēlība, muļķība, aprobežotība! Nu, kā to var nesaprast, kā gan, šķiet, var nesaprast? …» Taču te es pats apstājos un pat lielā apjukumā.

«Un cik maz,» es garāmejot, domāju, «cik maz vajadzēja vārdu, cik maz vajadzēja idilles (turklāt vēl liekuļotas, no grāmatām aizgūtas, sadomātas idilles), lai uz vietas pavērstu visu cilvēka dvēseli pa savam prātam. Ko tu neteiksi — jaunavība! Ko tu neteiksi — neskarta zeme!»

Reizēm man ienāca prātā pašam aizbraukt pie viņas, «izstāstīt viņai visu» un pierunāt viņu nenākt pie manis. Taču te — pie šīm domām manī uzvirda tāds niknums, ka, šķiet, es būtu taisni saminis šo «nolādēto» Lizu, ja viņa pēkšņi gadītos man blakus, apvainotu viņu, apspļaudītu viņu, iztriektu laukā, iesistu viņai!

Tomēr pagāja diena, otra, trešā — viņa nenāca, un es sāku nomierināties. Sevišķi mundrs un nebēdīgs es kļuvu pēc pulksten deviņiem, dažkārt pat nodevos sapņiem, turklāt diezgan saldiem. Es, piemēram, glābju Lizu ar to, ka viņa nāk pie manis un es viņai saku … Es viņu attīstu, izglītoju. Beidzot es pamanu, ka viņa mani mīl, kvēli mīl. Es izliekos, ka nesaprotu (nezinu gan, kālab izliekos; jādomā, tāpat vien, jaukuma pēc). Pēdīgi viņa, gluži samulsusi, daiļa, drebēdama un raudādama krīt man pie kājām un saka — es esot viņas glābējs un viņa mani mīlot vairāk par visu pasaulē. Esmu pārsteigts, taču … «Liza,» es saku, «vai tiešām tu domā, ka es nemanīju tavu mīlu? Es redzēju visu, es nojautu, taču nedrīkstēju pirmais tīkot, pēc tavas sirds, jo es būtu varējis tevi ietekmēt un baidījos, ka tu aiz pateicības tīšuprāt piespiedīsi sevi atbildēt uz manu mīlu, pati ar varēm izraisīsi sevī jūtas, kuru varbūt nemaz nav, un to es negribēju, jo tas būtu … despotisms … Tas nav delikāti (nu, vārdu sakot, te es aizmuldējos tādā tīri eiropeiskā, Zorža*

Sandai raksturīgā neizskaidrojami cildenā izsmalcinātībā …). Taču tagad, tagad — tu esi mana, manis radīta būtne, tu esi tīra, daiļa, tu esi mana brīnum daiļā sieva.»

Ej manās mājās droši, brīvi,

Kā pilntiesīga saimniece!

Tad mēs sākam dzīvot labu dienu, braucam uz ārzemēm utt., utt… īsi sakot, pašam kļuva derdzīgi, un beigu beigās es sev parādīju mēli.

«Nelaidīs jau nu viņu, «nelieti»!» es domāju. «Viņas taču laikam gan ne visai labprāt laiž pastaigāties, it īpaši pa vakariem (man nez kāpēc likās, ka viņai katrā ziņā jāatnāk vakarā un tieši pulksten septiņos). Bet viņa taču teica, ka vēl nav nokļuvusi pilnīgā kalpībā, dzīvo tur ar īpašām tiesībām; tātad, hm! Velns parāvis, atnāks, noteikti atnāks!»

Labi vēl, ka mani tai laikā izklaidēja Apolons ar savām rupjībām. Galīgi izveda no pacietības! Viņš bija mana nelaime, likteņa uzsūtīta sodība. Mēs ar viņu pastāvīgi apmainījāmies dzēlībām jau vairākus gadus no vietas, un es viņu neieredzēju. Mans dievs, kā es viņu nīdu! Nevienu visā savā mūžā es laikam vēl neesmu tā nīdis kā viņu, it īpaši dažos brīžos. Viņš bija vīrs pusmūža gados, cienīgs, pa reizei nodarbojās ar drēbniecību. Nav zināms, kāpēc viņš mani nicināja — pat pāri par jebkuru mēru — un neizturamā veidā raudzījās uz mani no augšas. Jāsaka gan, viņš uz visiem raudzījās no augšas. Vajadzēja tikai paskatīties uz šo baltmataino, gludi piesukāto galvu, uz šo cekulu, ko viņš uzčubināja sev virs* pieres un iezieda ar augu eļļu, uz šo solīdo muti, kura allaž bija savilkta urskulī, — un j-ūs jau jutāt, ka jūsu priekšā ir pašpārliecināts radījums. Tas bija visaugstākajā mērā pedants, pats lielākais pedants no visiem, kādus vien esmu šai pasaulē sastapis, turklāt ar tādu patmīlību, kāda pieklātos varbūt tikai Maķedonijas. Aleksandram. Viņš bija iemīlējies katrā savā pogā, katrā savā nadziņā — noteikti iemīlējies, tā viņš izskatījās! Pret mani viņš izturējās pilnīgi despotiski, ārkārtīgi maz ar mani runāja un, ja reizēm uz mani palūkojās, tad raudzījās ar stingru, majestātiski pašpārliecinātu un allaž fobfjnligu skatienu, kas dažkārt noveda mani līdz trakumam ' savu darbu viņš darīja ar tādu seju, it kā parādītu man lielu žē lastību. jāsaka gan, viņš gandrīz nekā manā labā nedarīja un pat neturēja par savu pienākumu kaut ko darīt. Nevarēja būt šaubu, ka viņš mani uzskatīja par pašu pēdīgo muļķi visā pasaulē un, ja «paturēja mani pie sevis», tad vienīgi tāpēc, ka no manis varēja katru mēnesi saņemt algu. Viņš bija ar mieru pie manis «nekā nedarīt» par septiņiem rubļiem mēnesī. Viņa dēļ man daudz grēku taps piedots. Reizēm naids kļuva tik liels, ka viņa gaita vien jau mani noveda gandrīz līdz krampjiem. Taču it īpaši pretīga man šķita viņa šļupsti-nāšana. Mēle viņam bija mazliet garāka, nekā vajag, vai kaut kas apmēram tā, tāpēc viņš pastāvīgi šļupstēja un svepstēja un, liekas, ar to varen lepojās, iedomādamies, ka tas viņam piešķir ārkārtīgi lielu cienīgumu. Runāja viņš klusi, nosvērti, salicis rokas aiz muguras un acis nodūris. It īpaši viņš mani tracināja, kad dažkārt aiz savas šķērssienas sāka lasīt psalmu grāmatu. Daudz cīņu es tiku izturējis šās lasīšanas pēc. Bet viņš pārlieku mīlēja pa vakariem lasīt klusā, vienmuļā balsī, dziedoši, gluži kā pie miroņa. Interesanti, ka ar to tas arī beidzās: tagad viņš līgst lasīt psalmus pie nelaiķiem un reizē ari iznīcina žurkas un gatavo zābaksmēru. Bet tolaik es nevarēju viņu padzīt, it kā viņš būtu ķīmiski saliedēts ar manu eksistenci. Turklāt viņš arī pats neparko nebūtu ar mieru iet no manis projām. Es nevarēju īrēt chambres garnies mans dzīvoklis bija mana savrupmāja, mana čaumala, mans futrālis, kurā es slēpos no visas cilvēces, bet Apolons velns zina kāpēc šķita man pie šā dzīvokļa piederīgs, un es veselus septiņus gadus nevarēju viņu padzīt.

Aizturēt, piemēram, viņa algu kaut divas trīs dienas bija neiespējami. Viņš tad būtu sacēlis tādu brēku, ka es nezinātu, kur glābties. Taču šais dienās es biju uz visiem tā saniknots, ka apņēmos nez kādēļ pārmācīt Apolonu un vēl divas nedēļas neizmaksāt viņam algu. Es jau sen — pāris gadu taisījos to darīt — vienīgi tālab, lai pierādītu, ka viņš nedrīkst pret mani tik uzpūtīgi izturēties un ka es, ja iegribēšu, vienmēr varēšu aizturēt viņam algu. Biju noņēmies viņam to neteikt un pat tīšuprāt ciest klusu, lai uzveiktu viņa lepnumu un piespiestu viņu pirmo ierunāties par algu. Tad es izņemšu no kastītes visus septiņus rubļus, parādīšu, ka tie man ir un taisni tādai vajadzībai nolikti, bet ka es «negribu, negribu, tīri vienkārši negribu maksāt viņam algu, negribu, tčjpēc ka es tā gribu», tāpēc ka par to «man, kungam, u noteikšana», tāpēc ka viņam trūkst godbijības, tāpēc ka viņš ir rupjš tēviņš; bet, ja viņš godbijīgi palūgs, tad es varbūt iežēlošos un došu; ja ne, tad gaidīs vēl divas nedēļas, trīs nedēļas gaidīs, gaidīs veselu mēnesi…

Taču, lai cik nikns es biju, tik un tā uzvarēja viņš. Es neizturēju ne četras dienas. Viņš vispirms darīja to, ko līdzīgos gadījumos allaž mēdza darīt, jo līdzīgi gadījumi jau bija bijuši, izmēģināti (un, piezīmēšu, es visu to zināju jau iepriekš, zināju no galvas viņa nelietīgo taktiku), proti: viņš parasti ieurbās manī ar ārkārtīgi stingru skatienu, nenolaida to vairākas minūtes pēc kārtas, it īpaši sagaidīdams mani vai arī pavadīdams no mājas. Ja, piemēram, es izturēju un izlikos, ka neievēroju šos skatienus, viņš, kā iepriekš, klusēdams ķērās pie turpmākām mocībām. Dažkārt piepeši ne no šā, ne no tā klusām ieslīd manā istabā, kad es staigāju vai lasu, apstājas pie durvīm, aizliek vienu roku aiz muguras, atmet kāju un vērš uz mani savu skatienu, nu jau ne tikvien stingru, bet pavisam nicīgu. Ja es pēkšņi jautāju, ko viņam vajag, viņš nekā neatbild, skatās manī noņēmies vēl kādu brītiņu, tad, kaut kā īpaši nozīmfgi sakniebis lūpas, lēni pagriežas uz vietas un lēni ieiet savā pusē. Pēc pāris stundām viņš atkal iznāk un atkal tāpat nostājas man priekšā. Dažreiz es trakās dusmās vairs pat nejautāju, ko viņam vajag, bet tīri vienkārši pats spēji un valdonīgi paceļu galvu un arī sāku neatlaidīgi raudzīties viņā. Tā dažkārt skatāmies viens otrā pāris minūšu; pēdīgi viņš pagriežas — lēnām un cienīgi — un atkal uz pāris stundām aiziet.

Ja es arī tad vēl nenāku pie prāta un joprojām dumpojos, tad viņš pēkšņi sāk nopūsties, manī raudzīdamies, nopūsties ilgi, dziļi, it kā ar šo vienu nopūtu mērodams visu mana morāla pagrimuma dziļumu; un, protams, beidzās galu galā ar to, ka viņš mani pilnīgi pieveica: es trakoju, kliedzu, bet to, kādēļ mēs cīkstējāmies, man tik un tā vajadzēja izpildīt.

Turpretim šoreiz, līdzko sākās parastie manevri ar «stingrajiem skatieniem», es uzreiz zaudēju savaldīšanos un kā ārprātīgs klupu viņam virsū. Jau tāpat biju pārāk, saērcināts.

- Stāvi! — es uzbrēcu neprātīgās dusmās, kad viņš I» ii. ni un klusēdams pagriezās, vienu roku aiz muguras,

lai ietu savā istabā, — stāvi! nāc atpakaļ, atpakaļ nāc, tad tev saka! — un, jādomā, es tik nedabiski ierēcos, ka viņš pagriezās un pat ar zināmu izbrīnu sāka mani aplūkot. Tomēr joprojām nebilda ne vārda, un taisni tas mani kaitināja.

— Kā tu drīksti ienākt pie manis bez atļaujas un tā uz mani skatīties, atbildi!

Taču viņš, mazu brītiņu mierīgi mani uzlūkojis, atkal griezās projām.

— Stāvi! — es ierēcos, pieskriedams viņam klāt, — ne novietas! Tā. Tagad atbildi: ko tu nāci skatīties?

— Ja tagadītēs jums ir ko man pavēlēt, tad mana darīšana ir izpildīt, — viņš atbildēja, atkal brītiņu klusējis, rāmi un nosvērti svepstēdams, uzraucis uzacis un mierīgi pagriezis galvu no viena pleca uz otru, — un to visu šausminošā mierā.

— Ne jau par to, ne par to es tev prasu, bende tāds! — es kliedzu, drebēdams aiz dusmām. — Es pats tev pateikšu, bende, kālab tu nāc šurp: tu redzi, ka es tev neizmaksāju algu, pats aiz lepnības negribi paklanīties — palūgt un tāpēc nāc ar saviem muļķīgajiem skatieniem mani sodīt, mocīt, un tu, bende, pat ne-ap-jēdz, cik tas ir stulbi, stulbi, stulbi, stulbi!

Viņš jau atkal grasījās klusēdams aizgriezties, bet es viņu notvēru.

— Klausies, — es viņam uzbrēcu. — Te ir nauda, redzi — te tā ir! (es to izņēmu no atvilktnes) visi septiņi rubļi, bet tu tos nedabūsi, nedabū-ūsi līdz tam pašam laikam, kamēr tu nenāksi godbijīgi, visā pazemībā lūgt man piedošanu. Vai dzirdēji?

— Nevar tā būt! — viņš atbildēja ar tādu kā nedabisku pašpaļāvību.

— Būs! — es bļāvu. — Dodu tev savu goda vārdu, būs!

— Nav man par ko jums piedošanu lūgt, — viņš turpināja, it kā pavisam neievērodams manu kliegšanu, — tāpēc ka jūs pats mani nolamājāt par «bendi», aiz kam es katrā laikā varu jūs iecirknī apvainošanas dēļ iesūdzēt.

— Ej! Sūdzi! — es ierēcos. — Ej tūliņ, šo pašu brīdi, šo pašu brīdi! Bet bende tu esi tik un tā, bende! bende! — Taču viņš tikai paskatījās uz mani, tad pagriezās un, vairs neklausīdamies manos izaicinošajos kliedzienos, rāmu soli, atpakaļ neskatīdamies, izgāja savā pusē.

«Nebijis Lizas, nekā tāda nebūtu,» es klusībā nospriedu.

Pēc tam, brītiņu pastāvējis, cienīgi un svinīgi, ar smagi un stipri pukstošu sirdi devos pats pie viņa otrpus aizslietņa.

— Apolon! — es sacīju klusu un ar pauzēm, taču aizelsdamies, — tūliņ uz vietas un ne druskas nekavēdamies, aizej pēc iecirkņa uzrauga!

Viņš pa to laiku jau bija apsēdies pie sava galda, uzlicis brilles un paņēmis nez ko šujamu. Taču, izdzirdējis, manu pavēli, piepeši iespurdzās aiz smiekliem.

— Ej tūliņ, uz līdzenas vietas! ej, vai arī tu pat iedomāties nevari, kas notiks!

— Nudien jūs neesat pie pilna prāta, — viņš piezīmēja, pat galvu nepacēlis, tikpat rāmi svepstēdams un vērdams diegu adatā. — Kur tas redzēts, ka cilvēks pats sev par drūksti pēc priekšniecības ietu? Bet, ja par bailēm, tad velti vien trūcināties, tāpēc ka — nekas nebūs.

— Ej! — es spiedzu, grābdams viņu aiz pleca. Jutu, ka tūliņ viņam gāzīšu.

Taču es pat nedzirdēju, ka šai acumirklī piepeši durvis uz priekšnamu klusu un lēni atdarījās, kāds ienāca, apstājās un neizpratnē sāka mūs vērot. Es paskatījos, sastingu aiz kauna un metos savā istabā. Tur, ar abām rokām ieķēries sev matos, atslēju galvu pret sienu un šādā stāvoklī pamiru.

Pēc pāris minūtēm dzirdēju gausos Apolona soļus.

— Tur viena tāda pēc jums prasa, — viņš sacīja, sevišķi stingri mani uzlūkodams, tad parāvās pie malas un ielaida — Lizu. Viņš negrasījās iet projām un smīnēdams mūs pētīja.

— Ej! ej! — es apjucis viņam pavēlēju. Šai brīdī mans pulkstenis saņēma visus spēkus, nošņācās un nosita septiņi.

IX

Ej manās mājās droši, brīvi,

Kā pilntiesīga saimniece!

Notā paša dzejas darba.

Es stāvēju viņas priekšā satriekts, noķengāts, riebīgi apkaunots un, šķiet, smaidīju, visiem spēkiem pūlēdamies ietīties sava noskrandušā vatētā rītasvārka stērbe-leu, uz mata tā, kā nupat nesen depresijā biju iztēlo

lojies. Apolons, pastāvējis pie mums pāris minūšu, izgāja, taču man nekļuva vieglāk. Visļaunākais bija tas, ka ari vir,ia pēkšņi sakaunējās — tik ļoti, kā es pat nebiju gaidījis. Uz mani raudzīdamās, protams.

— Sēdies, — es mehāniski bildu un piestūmu viņai krēslu pie galda, bet pats apsēdos uz dīvāna. Viņa uzreiz paklausīgi apsēdās, raudzīdamās manī platām acīm un, redzams, šobrīd kaut ko no manis gaidīdama. Taisni šis gaidu vientiesīgums darīja mani traku, tomēr es savaldījos.

Tieši tagad būtu vajadzējis censties neko nepamanīt, it kā viss būtu bijis parasti, bet viņa … Un es neskaidri jutu, ka par visu šo viņa man dārgi samaksās.

— Tu mani pārsteidzi dīvainā situācijā, Liza, — es iesāku stostīdamies, zinādams, ka tieši tā nevajag sākt.

- Nē, nē, nedomā neko tādu! — es iesaucos, redzēdams,

ka viņa pēkšņi nosarkst. — Es nekaunos par savu nabadzību .. . Taisni otrādi, es lepojos ar savu nabadzību, iismu nabags, taču dižciltīgs . . . Var būt nabags un dižciltīgs, — es murmināju. — Starp citu . . . vai gribi tēju?

— Nē … — viņa jau iesāka.

— Pagaidi!

Es pietrūkos kājās un skrēju pie Apolona. Vajadzēja taču kaut kur pazust.

— Apolon, — es čukstēju, drudžaini bērdams vārdus, un nosviedu viņam priekšā septiņus rubļus, ko visu laiku biju glabāji! sažņaugtus saujā, — še tev alga; redzi, es atdodu; bet par to tev mani jāpaglābj: tūliņ atnes no traktiera tēju un desmit sausiņus. Ja negribēsi iet, tu cilvēku padarīsi nelaimīgu! Tu nezini, kas tā ir par sievieti … Tā ir — viss! Tu varbūt domā nez ko … Bet tu nezini, kas tā par sievieti…

Apolons, jau apsēdies pie darba un atkal uzlicis brilles, vispirms, adatu nenolicis, klusēdams pašķielēja uz naudu; tad, nelikdamies par mani ne zinis un ne vārda neatbildēdams, joprojām darbojās ar pavedienu, ko aizvien vēl pūlējās ievērt. Es gaidīju minūtes trīs, stāvēdams viņa priekšā, rokas sakrustojis а la Napolйonl. deniņi man mirka sviedros, biju bāls, pats to jutu. Taču, paldies dievam, viņam laikam iežēlojās sirds, uz mani skatoties. Ievēris diegu, viņš lēnām piecēlās, lēnām atstūma krēslu,

lēnām noņēma brilles, lēnām pārskaitīja naudu un pēdīgi, pār plecu pavaicājis man: vai ņemt pilnu porciju? — lēnām izgāja no istabas. Atgriežoties pie Lizas, man pa ceļam iešāvās prātā: nez vai nemukt tagad — tāpat, kā esmu, ar rītasvārķeli mugurā — kurp acis rāda, lai tad notiek kas notikdams.

Es atkal apsēdos. Viņa nemierīgi lūkojās manī. Labu brīdi nerunājām ne vārda.

— Es viņu nositīšu! — es pēkšņi iekliedzos, spēcīgi cirzdams dūri uz galda, tā ka tinte izšļakstījās no tintnīcas.

— Ai, ko jūs tā? — viņa nodrebējusi iesaucās.

— Es viņu nositīšu, nositīšu! — es spiedzu, dauzīdams pa galdu pilnīgi traks aiz dusmām un tai pašā laikā skaidri apzinādamies, cik muļķīgi ir padoties tādām trakām dusmām.

— Tu nezini, Liza, ko šis bende man nozīmē. Viņš ir mans bende … Tagad viņš aizgāja pēc sausiņiem; viņš .-..

Un pēkšņi es izplūdu asarās. Tā bija lēkme. Kāds man bija kauns, tā raustoties elsās; taču es vairs nespeju savaldīties.

Viņa izbijās.

— Kas jums kaiš? Kas ar jums notiek? — viņa lāgu lāgiem iesaucās, ap mani rosīdamās.

— Ūdeni, padod man ūdeni, tur ir! — es murmināju vārgā balsī, klusībā tomēr apzinādamies, ka ļoti labi būtir varējis iztikt bez ūdens un nemurmināt vārgā balsī. Taču* es, kā saka, izlikos, lai saglābtu pieklājību, kaut ari lēkme bija īsta.

Viņa pasniedza man ūdeni, mulsi raudzīdamās manī. Šai brīdī Apolons ienesa tēju. Man pēkšņi šķita, ka šī parastā un prozaiskā tēja ir šausmīgi nepieklājīga un trū cīga pēc visa tā, kas bijis, un es nosarku. Liza vēroja Apolonu pat ar izbailēm. Viņš izgāja, mums ne aci neuzmetis.

— Liza, tu mani nicini? — es vaicāju, viņu cieši uzlūkodams, drebēdams aiz nepacietības uzzināt, ko viņa doma.

Viņa sakaunējās un nemācēja nekā atbildēt.

— Dzer tēju! — es nikni izgrūdu. Es dusmojos uz sevi, bet, protams, cieta viņa. Briesmīgs niknums pret viņu piepeši uzvirda manā sirdī; šķiet, es būtu varējis viņu nogalināt. Lai viņai atriebtos, es domās nozvērējos ne-

runāt ar viņu visu laiku ne vārda. «Viņa taču ir pie visa Vainīga,» es domāju.

Mušu klusēšana ilga jau minūtes piecas. Tēja bija uz Raida; mēs tai pat nepieskārāmies: es biju nonācis tiktāl, Ka par spīti negribēju sākt dzert, lai viņai kļūtu vēl grūtāk; viņai pirmajai sākt bija neērti. Vairākas reizes viņa pavērās manī ar skumju neizpratni. Es stūrgalvīgi klusēju. Galvenais moceklis, protams, biju es pats, tāpēc ka pilnīgi apzinājos visu sava muļķīgā niknuma derdzīgo ze-miskumu un tai pašā laikā neparko nespēju sevi apvaldīt.

Es no turienes … gribu . .. aiziet pavisam, — viņa jau iesāka, lai šā vai tā pārtrauktu klusumu, taču — nabadzīte! — tieši par to nu nevajadzēja sākt runāt šādā jau lapat muļķīgā brīdī un ar tādu tik muļķīgu cilvēku kā ar mani. Man pat sirds iesmeldzās aiz žēluma par viņas nemākulību un nevajadzīgo tiešumu. Taču kaut kas nejauks tūliņ apmāca manī visu žēlumu, pat saurdīja mani vēl vairāk: lai izput visa pasaule! Pagāja vēl piecas minūtes.

— Vai es jūs netraucēju? — viņa bikli, gandrīz nedzirdami ierunājās un grasījās celties.

Taču, tiklīdz es ieraudzīju šo pirmo aizvainotas pašcieņas uzliesmojumu, es sāku taisni trīcēt aiz niknuma un tūliņ arī eksplodēju.

— Kālab tu pie manis esi atnākusi «— pasaki man, lūdzama! — es sāku, slāpdams vai nost un pat nerēķinādamies ar loģisku kārtību savos vārdos. Man gribējās izteikt visu uzreiz, vienā rāvienā; es pat neraizējos, ar ko iesākt.

— Kālab tu atnāci? Atbildi! Atbildi! — es atkal un iitkal kliedzu tīri kā bez atmaņas. — Es tev teikšu, mana mīļā, kālab tu atnāci. Tu atnāci tāpēc, ka es tev toreiz žēlīgus vārdus sarunāju. Tā nu tu sāki tīksmināties, un lev atkal «žēlīgu vārdu» iegribējās. Tad zini jel, zini, ka es toreiz par tevi smējos. Un arī tagad smejos. Ko tu drebi? Jā gan, smējos! Mani pirms tam pie pusdienām bija apvainojuši tie, kas toreiz pirms manis piebrauca. Es aizbraucu pie jums, lai piekautu vienu no viņiem, oficieri; taču man neizdevās, nesastapu; vajadzēja aizvainojumu uz kādu izgāzt, panākt savu, tu gadījies pa rokai, uz tevi ,arī izgāzu niknumu un izņirgājos. Mani bija pazemojuši, tad arī es gribēju kādu pazemot; mani bija saplosījuši lēveros, tad arī es gribēju parādīt savu varu … Tā tas bija, bet tu jau domāji, ka es tolaik tīšuprāt biju ieradies tevi glābt, jā? Tā tu domāji? Tu tā domāji?

Es zināju, ka viņa varbūt apjuks un nesapratīs sīkumus; taču es zināju arī, ka viņa lieliski sapratīs būtību. Tā arī notika. Viņa nobāla kā drēbe, dzīrās kaut ko teikt, lūpas viņai sāpīgi saviebās; kā ar cirvi aizcirsta viņa nokrita uz krēsla. Un visu laiku pēc tam klausījās manī, muti pavērusi, acis ieplētusi, drebēdama aiz šausmīgām bailēm. Cinisms, manu vārdu cinisms viņu satrieca…

— Glābt! — es turpināju, pietrūcies no krēsla, skraidīdams pa istabu uz priekšu un atpakaļ, — no kā glābt? Es taču varbūt pats esmu sliktāks par tevi. Kāpēc tu man toreiz pat neiemeti sejā, kad es tev sprediķoju: «Bet kālab, sak, tu pats pie mums esi iegriezies? Morāli lasīt, vai?» Vara — vara man tolaik bija vajadzīga, spēle bija vajadzīga, tavas asaras, tavu pazemojumu, tavu histēriju — raugi, ko man tobrīd vajadzēja panākt! Es arī pats taču toreiz neizturēju, tāpēc ka esmu draņķis, pārbijos un velns zina kādēļ dumjā prātā iegrūdu tev savu adresi. Bet vēlāk, vēl līdz mājām neatnācis, es šās adreses dēļ lamāju tevi uz velna paraušanu. Es tevi jau neieredzēju, tāpēc ka toreiz biju tev melojis. Tāpēc ka man vajag tikai ar vārdiem pakaitēties, domās pasapņot, bet patiesībā vajag, vai zini, ko: lai jūs visi nobrauktu ellē — to man vajag! Man vajag miera. Es taču uz līdzenas vietas visu pasauli par kapeiku pārdošu, lai tikai mani liek mierā. Vai lai pasaule iet bojā vai arī man tēju nedzert. Es teikšu, lai iet pasaule bojā, bet lai es vienmēr varu tēju dzert. Vai tu to zināji vai ne? Nu, bet es, lūk, zinu, ka esmu nelietis, neģēlis, patmīlis, sliņķis. Es, redzi, visas šīs trīs dienas drebēju aiz bailēm, ka tu atnāksi. Un zini, kas visas šīs trīs dienas mani it īpaši satrauca? Tas, ka es toreiz tev priekšā tādu varoni notēloju un nu tu piepeši redzēsi mani šai noplīsušajā rīta-svārķelī, nabadzīgu, riebīgu. Es tev pirmīt teicu, ka nekaunos par savu nabadzību; tad zini jel, ka kaunos, vairāk par visu kaunos, trakāk par visu baidos, trakāk, nekā ja būtu zadzis, tāpēc ka esmu godkārīgs, tā, it kā man būtu noplēsuši ādu un jau gaiss vien man darītu sāpes. Vai tiešām tu pat tagad vēl neesi apjautusi, ka es tev nekad nepiedošu, ka tu mani sastapi šai nožēlojamā rītasvārkā, kad es kā nikns šunelis klupu virsū Apolonam. Atmodinātājs, ko tu neteiksi, bijušais varonis kā ne-špetns, pluskains kvekšķis klūp virsū savam sulainim, un tas par viņu smejas! Ari asaras, ko pirmīt kā nokaunināts sievišķis tavā priekšā nejaudāju apvaldīt, nekad Irv nepiedošu! Un to, ko patlaban tev atzīstos, arī nekad lev nepiedošu! Jā gan — tev, tev vienai par visu to jāatbild, tāpēc ka tu te pagadījies pa rokai, tāpēc ka es esmu nelietis, tāpēc ka esmu visriebīgākais, vissmieklīgākais, vissīkumainākais, visdumjākais, visskaudīgākais no visiem zemes tārpiem, kuri nepavisam nav labāki par mani, bet kuri velns zina kāpēc nekad nekaunas; bet man, lūk, visu mūžu kurš katrs gnīda var iesist knipi — un tā ir mana īpatnība! Kas man daļas, ka tu nekā no lā nesapratīsi! Un kas, nu, kas, kas man daļas gar tevi un gar to, vai tu tur aizej bojā vai ne? Vai tu maz saproti, kā es tagad, tev visu to izteicis, tevi ienīdīšu par to, ka tu šeit biji un klausījies? Cilvēks taču tikai vienreiz mūžā tā izsakās un arī tikai histērijā! … Ko tad tev vēl vajag? Ko tu vēl pēc visa tā 'rēgojies te man acu priekšā, moki mani, neej projām?

Taču te pēkšņi notika kaut kas dīvains.

Līdz šim es biju pieradis domāt un iztēloties visu pēc grāmatas un visu pasaulē iedomāties tā, kā pats iepriekš savos sapņos biju sacerējis,* tā ka tobrīd uzreiz pat neaptvēru šo dīvaino situāciju. Bēt notika tā: Liza, ko biju apvainojis un saminis pīšļos, saprata daudz vairāk, nekā es iedomājos. No visa teiktā viņa saprata to, ko sieviete allaž saprot vispirms, ja viņa patiesi mīl, proti: ka es pats esmu nelaimīgs.

Izbailes un aizvainojumu viņas sejā vispirms nomainīja skumjš izbrīns. Bet, kad es sāku sevi dēvēt par nelieti un neģēli un izplūdu asarās (visu šo tirādi es izrunāju ar asarām), visa seja viņai noraustījās kā krampjos. Viņa jau gribēja celties, mani apturēt; bet, kad biju beidzis, viņa nepievērsa uzmanību maniem kliedzieniem: «Kālab tu esi šeit, kālab neej projām!» — bet gan tam, ka man, jādomā, pašam ļoti grūti visu to izteikt. Un arī tāda nomākta viņa bija, nabadzīte; viņa domājās esam neizmērojami zemāka par mani; kur tad nu viņa lai būtu* dusmojusies, apvainojusies? Kaut kādā nevaldāmā trauksmē viņa spēji pietrūkās no krēsla un, visa tiekdamās pie manis, taču vēl kautrēdamās un nedrīkstēdama kustēties no vietas, izstiepa rokas pret mani. .. Nu arī man sirds sagriezās. Tad viņa piepeši metās man klāt, apķērās ap kakiu un sāka raudāt. Ari es neizturēju un apraudājos tik rūgti, kā man vēl nekad nebija gadījies . ..

— Man nejauj … Es nevaru būt… labs! — ar mokām izdvesu, tad aizgāju līdz dīvānam, nokritu uz tā kņūpus un kādu stundas ceturksni raudāju īstā histērijā. Viņa pieplaka pie manis, apskāva mani un it kā pamira šai skāvienā.

Taču tur jau tas joks, ka histērijai galu galā bija vien jāpāriet. Un tā nu (es taču rakstu riebīgu patiesību), gulēdams kņūpus uz dīvāna, cieši iespiedis seju savā nodriskātajā ādas spilvenā, es sāku pamazītēm, iztālēm, neviļus, bet neatvairāmi sajust, ka man taču tagad būs neērti pacelt galvu un paskatīties Lizai acīs. Par ko man bija kauns — nezinu, taču kauns bija. Manā satrauktajā galvā arī iešāvās doma, ka tagad taču lomas pilnīgi mainījušās, ka varone tagad ir viņa un es esmu gluži tāds pats pazemots un samīts radījums, kāda viņa bija tonakt — pirms četrām dienām … Un tas viss man ienāca prātā vēl tobrīd, kad es gulēju kņūpus uz dīvāna!

Mans dievs! vai tiešām es toreiz viņu apskaudu?

Nezinu, līdz pat šim laikam vēl nevaru izšķirt, bet toreiz, protams, vēl mazāk varēju to saprast nekā patlaban. Bez varas un tirānijas pār kādu es nespēju dzīvot… Bet… bet ar spriedelēšanu taču nekā nevar izskaidrot, un tātad nav arī ko spriedelēt.

Es tomēr uzveicu sevi un mazliet pacēlu galvu, bija taču kādreiz jāpaceļ… Un, lūk, es līdz pat šim laikam esmu pārliecināts, ka tieši tāpēc, ka man bija kauns Lizu uzlūkot, manā sirdī pēkšņi iedegās un uzliesmoja citas jūtas. . . pavēlnieka un ieguvēja jūtas. Manas acis iegai-lējās kaislē, un es cieši saspiedu viņas roku. Kā es viņu nīdu un kā tiecos pie viņas šai brīdī! Vienas jūtas kāpināja otras. Tas līdzinājās gandrīz vai atriebībai! … Viņas sejā pavīdēja vispirms tāda kā neizpratne, it kā pat bailes, taču tikai vienu acumirkli. Viņa aizrautfgi. un kvēli mani apskāva.

x

Pēc stundas ceturkšņa es trakā nepacietībā skraidīju pa istabu uz priekšu un atpakaļ, ik mirkli apstājos pie aizslietņa un pa spraudziņu vēroju Lizu. Viņa sēdējau uz grīdas, noliekusi galvu uz gultas, un laikam gan*raudāja.

viņa negaja projām, un taisni tas mani kaitinaja. toreiz viņa jau visu zināja. Es viņu biju galīgi aizvainojis, b et… ko tur stāstīt. viņa noskārta, ka mans kaisles uzliesmojums bija tieši atriebība, jauns pazemojums viņai un ka manam pirmītējam gandrīz abstraktajam naidam tagad pievienojies personisks, skaudīgs naids pret vii,m .. . Es tomēr neapgalvoju, ka viņa to visu skaidri izprata, toties viņa pilnīgi saprata, ka es esmu riebīgs cilvēks un, galvenais, nespēju viņu mīlēt.

Es zinu, man iebildīs, ka tas ir neticami — ka nav iespējams būttik ļaunam, dumjam kā es; varbūt piemetinās vēl, ka bija neticami viņu neiemīlēt vai vismaz nenovērtēt šo mīlu. Kāpēc tad neticami? Pirmkārt, es pat Iemīlēt vairs nevarēju, tāpēc ka, atkārtoju, mīlēt — tas man nozīmēja tiranizēt un būt morāli pārākam. Es visu mūžu neesmu varējis pat iedomāties citādu mīlestību un esmu nonācis tik tālu, ka tagad dažkārt domāju, ka mīlestība taisni tur arī slēpjas — šai mīlamā objekta brīvprātīgi dāvātajā tiesibā viņu tiranizēt. Un es pat savos pa-j'ndes sapņos mīlu neesmu iedomājies citādu kā vien viņu, sācis to vienmēr ar naidu un beidzis ar morālu pa-I laušanu, un pēc tam jau vairs pat iedomāties neesmu varējis, ko darīt ar pakļauto objektu. Un kas gan tur neticams, ja jau esmu paspējis sevi morāliski tiktāl samaitāt, tiktāl atradinājis no «dzīvās dzīves», ka pirmīt iedomājos viņai pārmest un kaunināt viņu par to, ka viņa atnākusi pie manis «žēlīgus vā*rdus» klausīties; un pats nemaz neatskārtu, ka viņa nepavisam nav nākusi žēlīgus vārdus klausīties, bet gan mani mīlēt, jo sievietei taisni mīlā arī slēpjas visa augšāmcelšanās, visa atpestīšana — lai vai no kāda posta — un visa atdzimšana, un citādi tā arī nevar izpausties kā vien mīlā. Jāsaka f»an, ne jau tik pārāk stipri es viņu ienīdu, kad skraidīju pa istabu un pa spraudziņu lūkojos viņpus aizslietņa. Man tikai bija neizturami smagi, ka viņa ir šeit. Es gribēju, kaut viņa pazustu. «Mieru» es vēlējos, vēlējos palikt pagrīdē viens. «Dzīvā dzīve» matli, nepieradušu, nospieda tik ļoti, ka pat elpot kļuva grūti.

Taču pagāja dažas minūtes un viņa aizvien vēl necēlas, it kā būtu nemaņā. Man pietika nekaunības klusu pieklauvēt pie aizslietņa, lai viņai atgādinātu… Viņa uzreiz satrūkās, pielēca kājās un steigā meklēja savu lakatu, savu cepurīti, kažoku, it kā glābdamās no manis nez kur… Pēc dažiem mirkļiem viņa iznāca šaipus aizslietņa un uzmeta man skumju skatienu. Es nikni pavīpsnāju, jāsaka gan, ar piespiešanos, pieklājības labad, un novērsos, vairīdamies viņas skatiena.

— Palieciet sveiki, — viņa pateica, dodamās uz durvīm.

Es piepeši pieskrēju viņai klāt, satvēru viņas plaukstu, pavēru to, ieliku… un atkal aizspiedu ciet. Tad tūliņ novērsos un aši atlēcu otrā kaktā, lai vismaz neredzētu …

Es nupat gribēju samelot — uzrakstīt, ka tā izdarīju neviļus, neapjēgdams, ko daru, apjucis, muļķa prātā. Taču es negribu melot un tāpēc saku taisni, ka pavēru viņas plaukstu un ieliku tanī… aiz niknuma. Man ienāca prātā to izdarīt, kad skraidīju pa istabu uz priekšu un atpakaļ un viņa sēdēja otrpus aizslietņa. Bet to gan varu droši sacīt: es tik nežēlīgi izrīkojos, lai arī tīšām, taču nevis sirds, bet gan savas durnās galvas mudināts. Šī nežēlība bija tik neīsta, galvā izperināta, tīšuprāt sacerēta grāmatu gudrība, ka pats neizturēju ne pāris mirkļu — vispirms atlēcu kaktā, lai neredzētu, bet pēc tam ar kaunu un izmisumu metos Lizai pakaļ. Atvēru durvis uz priekšnamu un sāku ieklausīties.

— Liza! Liza! — es saucu uz kāpnēm, taču nedroši, pusbalsī…

Atbildes nebija, es šķitu dzirdam viņas soļus kāpņu lejasgalā.

— Liza! — es pasaucu skaļāk.

Nav atbildes. Taču tai pašā brīdī es. sadzirdēju, kā lejā stīvi, čīkstēdamas atvērās Smagās stikla ārdurvis ielas pusē un smagi aizcirtās. Duna vēlās pa kāpnēm uz augšu.

Viņa bija projām. Es atgriezos istabā domīgs. Man bija šausmīgi smagi.

Apstājos pie galda blakus krēslam, kur viņa bija sēdējusi, un truli vēros tukšumā. Pagāja īss brītiņš, pēkšņi es nodrebēju: taisni sev priekšā uz galda ieraudzīju … vārdu sakot, ieraudzīju saburzītu zilu piecnieku, to pašu, ko nule biju iespiedis viņai saujā. Tas bija tas pats piecnieks; cita nevarēja pat būt; cita nemaz mājā nebija. Viņa tātad bija paguvusi izmest to no rokas uz galda tai mirklī, kad es atlēcu otrā kaktā. '

Ko lai saku? Es varēju gaidīt, ka viņa tā izdarīs. Varēju gaidīt? Nē. Es biju tik liels egoists, īstenībā tik ļoti necienīju cilvēkus, ka pat iedomāties nevarēju, ka viņa tā rīkosies. To es neizturēju. Pēc mirkļa es jau kā bezprātīgs metos ģērbties, uzrāvu mugurā, kas steigā gadījās pa rokai, un pa kaklu pa galvu drāzos viņai pakaļ. Viņa nebija paspējusi noiet ne divsimt soļu, kad es izskrēju uz ielas.

Bija klusu, vāliem nāca zemē sniegs un krita gandrīz perpendikulāri, klādams dūnu spilvenu uz ietves un uz tuksnesīgās ielas. Nebija neviena gājēja, nedzirdēja ne skaņas. Grūtsirdīgi un nevajadzīgi mirgoja laternas. Es paskrējos kādus divsimt soļus līdz ielu krustojumam un apstājos. «Kurp viņa aizgāja? un kādēļ es skrienu viņai pakaļ?

Kādēļ? Kfrist ceļos viņas priekšā, raudāt aiz nožēlas, skūpstīt viņai kājas, lūgties piedošanu! Jā, to es gribēju; žēlums plosīja manu sirdi gabalu gabalos, un nekad, nekad es vienaldzīgi neatcerēšos šo mirkli. Taču — kālab gan? — man iešāvās prātā. Vai varbūt jau rīt pat es viņu neienīdīšu tieši par to, ka šodien būšu skūpstījis viņai kājas? Vai es sniegšu viņai laimi? Vai tad es šodien atkal jau simto reizi neiepazinu sevi, neuzzināju, cik esmu vērts? Vai es viņu nenomocīšu?»

Es stāvēju sniegā, ielūkodamies blāvajā gaismā, un domāju par to.

«Un nez vai labāk, vai nebūs labāk,» es fantazēju jau mājās, vēlāk, ar fantāzijām apmākdams savas sirds dzīvo sāpi, «vai nebūs labāk, ja viņa tagad uz mūžiem paņems līdzi aizvainojumu? Aizvainojums — tā taču ir šķīstīšanās; tā ir pati kodīgākā un sāpīgākā apzināšanās! Rīt pat es atkal būtu aptraipījis viņas dvēseli un nogurdinājis viņas sirdi. Bet tagad aizvainojums viņā neaprims nekad, un, lai cik riebīgi būtu netīrumi, kas viņu gaida, — aizvainojums viņu cels augšup un šķīstīs … ar naidu .. . hm .. . varbūt arī ar piedošanu … Un tomēr — vai viņai no visa tā būs vieglāk?»

Un patiešām — tagad, raugiet, es sev jau uzdodu vienu lieku jautājumu: kas ir labāks — lēta laime vai cildenas ciešanas? Nu, sakiet jel — kas labāks?

Tādi murgi man rēgojās acu priekšā, kad es tovakar sēdēju mājās tikko dzīvs aiz dvēseles sāpēm. Nekad vēl nebiju cietis tik daudz sāpju un nožēlas; taču vai gan varēja būt jel kādas šaubas, kad izskrēju no dzīvokļa, ka no pusceļa es atgriezīšos atpakaļ? Nekad vairs Lizu neesmu saticis un nekā par viņu neesmu dzirdējis. Piebildīšu vēl, ka es uz ilgu laiku paliku apmierināts ar frāzi par aizvainojuma un naida derīgumu, kaut gan pats tolaik gandrīz saslimu aiz grūtsirdības.

Pat tagad, pēc tik daudziem gadiem, tas viss tā kā pārāk nelāgi ainojas man atmiņā. Daudz kas man tagad nelāgi ainojas, taču… nez vai jau nebeigt šīs «Piezīmes»? Man šķiet, esmu rīkojies aplam, sākdams tās rakstīt. Vismaz man bija kauns visu laiku, kamēr rakstīju šo stāstu: tātad tā nav vairs literatūra, bet labošanas pasākums. Stāstīt, piemēram, garus stāstus par to, kā es ar tikumisku pagrimumu paša kaktā, ar atraušanos no vides, atradināšanos no visa dzīvā un ar godkārīgu niknumu pagrīdē esmu palaidis garām savu dzīvi, — tas taču nudien nav interesanti: romānā ir vajadzīgs varonis, bette tīšuprāt savākti visi antivaroņa vaibsti, un,' galvenais, tas viss atstās ārkārtīgi nepatīkamu iespaidu, tāpēc ka mēs visi esam atradinājušies no dzīves, visi klibojam, dažs vairāk, dažs mazāk. Pat tiktāl esam atradinājušies, ka dažreiz jūtam tādu kā riebumu pret īsto «dzīvo dzīvi» un tāpēc ciest nevaram, ka mums to atgādina. Mēs taču esam nonākuši pie tā, ka īsto «dzīvo dzīvi» uzskatām gandrīz vai par pūliņu, gandrīz vai par dienestu, un visi klusībā esam vienis prātis, ka pēc grāmatas ir labāk. Un ko mēs reizēm urdāmies, ko gražojamies, ko lūdzam? Paši nezinām, ko. Mums pašiem būs sliktāk, ja mūsu gražīgos lūgumus izpildīs. Nu, pamēģiniet, nu, dodiet mums, piemēram, vairāk patstāvības, atraisiet jebkuram no mums rokas, paplašiniet darbības loku, pavājiniet aizbildnību, un mēs… es jums apgalvoju: mēs tūdaļ atkal lūgsimies atpakaļ aizbildnībā. Zinu, ka jūs varbūt uz mani par to noskaitīsieties, sāksiet kliegt, piecirst kājas: «Runājiet, sak, par sevi vienu un par savām misиres 1 pagrīdē un neuzdrīkstieties sacīt: «mēs visi».» atvainojiet, kungi, es taču netaisnojos ar šo mēsvisību. bet, kas attiecas uz mani, tad es taču savā dzīvē esmu tikai novedis līdz galam to, ko jūs neuzdrīkstējāties novest pat līdz pusei, turklāt vēl savu gļēvumu uzskatījāt par prātī-gumu un ar to samierinājāties, paši sevi apmānīdami. Tā ka iznāk varbūt, ka es esmu vēl «dzīvāks» par jums. palūkojieties jel vērīgāk! Mēs taču pat nezinām, kur dzīvais tagad dzīvo un kas tas tāds ir, kā to sauc. Atstājiet mus vienus, bez grāmatas, un mēs tūdaļ saplsimies, apmaldīsimies — nezināsim, kam pieslieties, pie kā turēties; ko mīlēt un ko nīst, ko cienīt un ko nicināt? Pat cilvēkiem būt mums šķiet apgrūtinoši — būt cilvēkiem ar istu paša miesu un asinīm; kaunamies no tā, uzskatām par negodu un manāmies būt kaut kādi nebijuši vispār-cilvēki. Mēs esam nedzīvi dzimuši un arī dzimt jau sen nedzimstam no dzīviem tēviem, un tas mums aizvien vairāk un vairāk patīk. Iegaršojas. Drīz izdomāsim kaut kā dzimt no idejas. Taču pietiek, negribu vairāk rakstīt «no Pagrīdes» …

Šā paradoksālista piezīmes šeit tomēr vēl nebeidzas. Viņš neizturēja un turpināja. Taču arī mums šķiet, ka šeit var apstāties.

PIEZĪMES NO PAGRĪDES

Pirmo reizi iespiestas žurnālā «Эпоха»: I. Pagrīde — 1864. gada janvārī un februārī, II. Stāsts sakarā ar slapjo sniegu — 1864. g. aprīlī. Pirmo daļu ievadīja Dostojevska aizrādījums, ka tiklab «Piezīmju» autors, kā arī pašas piezīmes ir izdomājums.

«Piezīmes no pagrīdes» Stellovska izdevumā atšķiras no žurnāla varianta ar to, ka apakšvirsraksts («garais stāsts») attiecināts uz visu darbu, nevis tikai uz otro daļu. Atsevišķajā izdevumā «Piezīmēm no pagrīdes» minētā aizrādījuma vairs nav.

Pie «Piezīmju no pagrīdes» pirmās daļas Dostojevskis strādājis 1864. gada janvārī un februārī Maskavā, kur viņš atradās sakarā ar savas sievas Marijas Dmitrijevnas slimību.

Otrā daļa — «Sakarā ar slapjo sniegu» — rakstīta no 1864. gada marta līdz maijam vēl grūtākos apstākļos, jo Marijas Dmitrijevnas slimība ap to laiku bija ļoti saasinājusies. 1864. gada 20. martā Dostojevskis rakstīja brālim Mihailam: «Sēdos pie darba, pie garā stāsta. Cenšos to iespējami drīzāk dabūt no pleciem nost un reizē ar to lai iznāktu labs. To rakstīt ip daudz grūtāk, nekā biju domājis. Un tomēr vajag, lai tas katrā ziņā būtu labs, man pašam vajag. stāsta tonis ir pārāk dīvains, ass un neapvaldīts; var nepatikt; tātad vajag, lai poēzija visu to piegludinātu un izdabūtu cauri.» (Письма, т. 2, с. 613.) 2. aprīlī viņš ziņoja brālim, ka «stāsts ievelkas garumā», bet 5. aprīlī rakstīja: «Mans garais stāsts, ja vien būtu spēks un vaļa, varētu bez pārtraukuma tikt uzrakstīts šajā mēnesī, bet gan ne pirmajā pusē… Katrā ziņā ņem vērā iespējamos apstākļus, kuri apturēs darbu un nav no manis atkarīgi.» (Письма, т. 1, с. 357.) Darbs pie garā stāsta aizkavējās, Marijas Dmitrijevnas veselības stāvoklim aizvien vairāk pasliktinoties. Tanī pašā 5. aprīļa vēstulē Dostojevskis rakstīja: «Es apzinos, brāli, ka patlaban esmu tev vājš palīgs. Pašlaik mans stāvoklis ir tik grūts kā vēl nekad. dzīve ir drūma, veselība vēl vāja, sieva gluži pie miršanas…» (Turpat.) Pēc nedēļas viņš brālim ziņo: «Stāsts ievelkas garumā; ļoti var būt, ka iznāks efektīgi; strādāju ar visiem spēkiem, taču gausi virzos uz priekšu, tāpēc ka viss mans laiks gribot negribot aizņemts ar citu. Stāsts iedalās trijās nodaļās, no kurām katrā ne mazāk par pusotrām drukas loksnēm. Otrajā nodaļā vēl pilnīgs haoss, trešā nav pat sākta, bet pirmo slīpēju. Pirmajā nodaļā var būt loksnes pusotras, tā varēs tikt pilnīgi gatava pēc dienām piecām. Vai tiešām to iespiest atsevišķi? Par to smiesies, it īpaši tāpēc, ka bez pārējām divām (galvenajām) tā zaudē visu savu iekšējo jēgu. Tu saproti, ko nozīmē pāreja mūzikā. gluži tāpat arī šeit. Pirmajā nodaļā acīm redzama pļāpāšana; bet pēkšņi šī pļāpāšana divās pēdējās nodaļās izraisās katastrofā.» (Turpat, 365. lpp.) Žurnālā «Stāsts sakarā ar slapjo sniegu» aizņēma apmēram piecas iespiedloksnes un bija sadalīts nevis trijās, bet desmit nelielās nodaļās.

Marijas Dmitrijevnas nāve 15. aprīlī pārtrauca darbu pie garā stāsta; līdz galam tas tika uzrakstīts, jādomā, jau aprīļa beigās un maija sākumā pēc Dostojevska pārcelšanās uz Pēterburgu.

Tiešais pretinieks, pret kuru Dostojevskis uzstājās «Piezīmēs no pagrīdes», ne reizi neminēdams to vārdā, ir N. G. Černiševskis kā romāna «Ko darīt?» autors («Современник», 1863). Cīņa pret Cerni-ševska saprātīgā egoisma teoriju, pret viņa vēsturisko optimismu, pret viņa nesatricināmo ticību demokrātijas uzvarai «Piezīmēs no pagrīdes» sasniedz vēl nebijušu niknumu. Černiševska teoriju Dostojevska varonis pasludina par cilvēka būtībai svešu; saprātīgajā egoismā viņš saskata tikai privātīpašnieciskā gara maskējumu.

Dostojevskis negrib saprātīgā egoisma teorijā saredzēt tās revolucionāri demokrātisko jēgu, it īpaši apstākļos, kad risinās cīņa pret carismu un vēl joprojām spēcīgajām dzimtbūšanas paliekām.

Dostojevskis polemizē ne tikai ar Čemiševski vien. Visa Eiropas

XVIII gadsimta apgaismotāju ideoloģija, viss Eiropas un krievu utopiskais sociālisms, kura idejām četrdesmitajos gados simpatizēja pats Dostojevskis, tiek pakļauts izsmieklam un kritikai «pagrīdes paradoksālista» runās («Sakarā ar slapjo sniegu»), kuras tieši tēmētas gan pret Dostojevska paša agrīno stāstu «sapņainumu», gan pret citiem naturālās skolas autoriem un Ņekrasova dzeju.

Attīstīdams sava varoņa idejas, Dostojevskis nonāk pie tā, ka pilnīgi noliedz iespēju pārveidot sabiedrisko dzīvi pēc saprāta principiem, nonāk pie domas, ka cilvēka daba var tikt pārveidota tikai tiešas reliģiskas, instinktīvas ticības ietekmē. Šis secinājums «Piezīmēs no pagrīdes» nav izteikts tieši, kā Dostojevskis paskaidro brālim, cenzūras likto šķēršļu dēļ: «. .. Labāk jau būtu bijis priekšpēdējo nodaļu (pašu galveno, kurā izteikts pats domas kodols) pavisam nedrukāt nekā drukāt tādu, kāda tā ir, proti, saraustītām frāzēm un pretrunā ar sevi pašu. Bet ko lai dara! Vietas, kur es esmu ņirgājies par visu un reizēm izskata pēc zaimojis dievu, — tie cūkas cenzori ir izlaiduši cauri, bet tās, kur es no visa tā esmu secinājis nepieciešamību ticēt Kristum, — ir aizlieguši…» (Письма, т. 1, с. 353.) Tātad, daudzējādā ziņā nebūdams ar savu varoni vienis prātis, Dostojevskis uzskatīja, ka apgāzt viņa argumentāciju tīri loģiski nav iespējams, un saredzēja tikai vienu spēku, kas jaudātu uzvarēt šo visu saēdošo skepticismu, proti, reliģiju.

«Piezīmju no pagrīdes» reakcionāri reliģisko ievirzi pareizi izprata revolucionāri demokrātiskā žurnālistika un visdziļāk Ščedrins, kas žurnālā «Современник» (1864, кн. 5, май) ievietoja pret žurnālu «Эпоха» vērstu rakstu «Literāri sīkumi»; tanī bija ietverts «patiess dramatisks stāsts» «Čiepstoņi» — pamflets par žurnāla «Эпоха» līdzstrādniekiem; ar «Čiepstoņi ceturto un grūtsirdīgo beletristu» parādīts F. M. Dostojevskis. «Ciepstonis ceturtais» izklāsta sava jaunā sacerējuma saturu; tā ir parodija par «Piezīmju no pagrīdes» pirmo daļu: «Jaunais sacerējums, ko esmu uzrakstījis, saucas «Piezīmes par dvēseles nemirstību» … Piezīmes rakstītas slima un nikna čiepstoņa vārdā. Sākumā viņš runā par dažādiem sīkumiem: par to, ka viņš ir slims un nikns, par to, ka pasaulē viss ir mainīgs, ka viņam sāp krusti, ka neviens nevar noteikt, vai nākamā vasara būs bagāta sēnēm, beigu beigās par to, ka ikviens cilvēks ir draņķis un par labu cilvēku nekļūs, kamēr nebūs pārliecinājies, ka viņš ir draņķis, un noslēgumā, protams, pāriet pie īstā savu pārdomu objekta. Savus pierādījumus viņš smeļas galvenokārt no Akvīnas Toma, bet, tā kā viņš to noklusē, tad lasītājam liekas, ka tās ir paša stāstītāja domas.» (H. Щедрин. Поли. собр. соч., т. 6. М., 1941, с. 469—470.) Savā parodijā Ščedrins atsedz «Piezīmju no pagrīdes» idejisko pamatu, dzēlīgi izsmej Dostojevska varoņa filozofiju, pielīdzinādams to viduslaiku baz-nīctēva Akvīnas Toma mācībai.

Vērtējot «Piezīmes no pagrīdes», vienprātības nebija ari starp Dostojevska domubiedriem. No Dostojevska vēstules Strahovam zināms, ka Ap. Grigorjevs par šo Dostojevska darbu izteicies ļoti atzinīgi, sacījis viņam: «Šādā veidā tad arī raksti,» — bet pat Strahovs «Piezīmes no pagrīdes» vērtējis atturīgi un noliedzis stāsta varoņa tipiskumu. Nocitējis Dostojevska piebildi, kurā uzsvērts «Piezīmju» varoņa vienreizīgais raksturs, Strahovs rakstīja: «No šās piebildes redzams, ka autors pats jutis, cik pārāk neparasts ir morālā pagrimuma paraudziņš, ko viņš sniedz lasītājam… Nevar tomēr noliegt, ka tādi cilvēki patiesībā eksistē. Taču tie atrodas uz pašas pēdējās morālā pagrimuma un dvēseles vājuma pakāpes, saglabājot prāta un apziņas skaidrību.» («Наша изящная словесность». Статья третья. Поли. собр. соч. Ф. М. Достоевского. «Отечественные записки», 1867, т. 170, № 2, с. 555—556.)

«Rietumu cilvēka» individuālismu, kas publicistiski traktēts «Ziemas piezīmēs», rakstnieks «Piezīmēs no pagrīdes» pasludina par ikvienam «attīstītam XIX gadsimta cilvēkam» piemītošu īpašību. Dostojevskis parādīja, kādi postoši spēki slēpjas buržuāziski individuālistiskajā apziņā. «Viņš jūtas it kā zināmu tumšu un cilvēkam naidīgu spēku sludinātājs,» rakstīja Gorkijs, domādams vispirms par «Piezīmēm no pagrīdes», «viņš nemitīgi norāda uz postošajām dziņām, kas raksturīgas cilvēkam, kurš meklē galvenokārt pilnīgu personisko brīvību, prasa, lai tiktu atzītas viņa tiesības visu izmantot, visu izbaudīt, nepakļaujoties nekam.» (М. Горький. История русской литературы. М., 1939, с. 248—249.)

Pagrīdes «paradoksālista» raksturā un izturēšanās veidā Dostojevskis ir notēlojis cilvēku, kura iekšējā dzīvē neaprobežoti valda tieksme — lai tur vai kas — nostiprināt savu patvaļu kā principu attieksmē pret pasauli, pret cilvēci, kā savas izturēšanās principu. Pēc Gorkija vārdiem, «Dostojevskis ar savu varoni ir parādījis, līdz kādiem neģēlīgiem smilkstiem var nonākt individuālists, no dzīves atrāvies XIX— XX gadsimta jaunietis». (Ziņojums Pirmajā Vissavienības padomju rakstnieku kongresā.) Eiropas XIX gadsimta beigu un XX gadsimta sākuma dekadentisms pārtvēra «pagrīdes paradoksālista» idejas.

130. lpp. … «visu daiļo un cēlo» … visās tā niansēs … — jēdzienu «daiļais un cēlais» savienojums attiecināms uz I. Kanta traktātu «Par cēlo un daiļo»; trīsdesmitajos — četrdesmitajos gados šis izteiciens bija kļuvis populārs krievu kritiķu rakstos.

135. lpp. Ja jau tev pierādīs, piemēram, ka esi cēlies no pērtiķa … — sakarā ar 1864. gadā krievu tulkojumā iznākušo C. Darvina grāmatu «Sugu izcelšanās dabiskās izlases ceļā» krievu presē tika dzīvi apspriests jautājums par cilvēka izcelšanos. F. M. Dostojevska minētā frāze ar tās tīšo vulgarizāciju ir atskaņa no «Piezīmju» autora cīņas pret materiālismu.

136. lpp. … ar visvisādiem Vāgenheimiem … — Vāgenheimi — zobārsti — uzvārda brāļi, kuru sludinājumi ļoti bieži parādījās 1864. gada Pēterburgas avīzēs.

140. lpp. Mākslinieks, piemēram, uzgleznojis Gē gleznu. — acīm redzot, domāta n. n. gē (1831—1894) glezna «Svētais vakarēdiens», kas tika parādīta Mākslas akadēmijas rudens izstādē 1863. gadā un ar savu īpatnējo reālistiski novatorisko reliģiskās tēmas traktējumu izraisīja tā laika presē lielus strīdus. Vēlāk, 1873. gadā, «Rakstnieka dienasgrāmatā» Dostojevskis par «Svēto vakarēdienu» rakstīja: «Gē kunga gleznā… ir neīstums un aizspriedumaina ideja, bet jebkurš ne-īstums ir meli un nepavisam vairs nav reālisms.» (Полное собрание художественных произведений, т. 11, с. 79.)

Autors uzrakstījis, «kā kuram tīk » … — domāts Ščedrina raksts «Kā kuram tīk» («Современник», 1863, № 7; skat. Полное собрание сочинений, т. 6, с. 393—429).

Sandalkrāsas deguns — sarkans deguns.

… saredzētu, ka izdevīgs viņam pašam ir tieši labais … — dostojevskis te polemizē ar Černiševski, kas rakstā «Antropoloģiskais princips filozofijā» (1860) apgalvo, ka: «Atmaksājas tikai labi darbi: saprātīgs cilvēks ir tikai tas, kas ir labs, un tieši tik, cik labs tas ir.» (H. Г. Чернышевский. Полное собрание сочинений, т. 7, 1950, с. 291.)

142. lpp. … пи, kaut vai, piemēram, sekojot Boklam, apgalvot, ka no civilizācijas cilvēks atmaigst, tātad kjūst mazāk asinskārīgs un mazāk karotspējīgs. — Šo domu attīstījis angļu vēsturnieks Bokls (1821—1862) savā grāmatā «Anglijas civilizācijas vēsture» (1857—1861), kas krievu tulkojumā iznāca 1864.—1866. gadā un kļuva ļoti populāra progresīvās inteliģences vidū.

143. lpp. Te jums Ziemeļamerikas mūžīgā savienība. — domāts ziemeļu un dienvidu štatu karš 1861.—1864. gadā.

Te jums, beidzot, kariķētā Šlēsviga-Holšteina … — Šlēsvigas un holšteinas hercogistu dēļ 1863.—1864. gadā risinājās karš starp Dāniju, no vienas puses, un Austriju un Prūsiju — no otras.

144. lpp. Tad arī tiks uzcelta kristāla pils. — Černiševska romānā t «Ko darīt?» «Veras Pavlovnas ceturtajā sapnī» aprakstīta grandioza

«čuguna un kristāla» celtne — pils un attēlota nākamās sociālistiskās sabiedrības dzīve.

148. lpp. Anajevskis A. J. (1788—1886) — autors, kura nemākulīgi uzrakstītās grāmatas pastāvīgi tika izsmietas piecdesmito sešdesmito gadu žurnālistikā.

157. lpp. Sakarā ar slapjo sniegu. — Četrdesmito gadu kritika atzīmēja «naturālās skolas» rakstnieku stāstos slapjo sniegu kā raksturīgu Pēterburgas ainavas iezīmi (skat. «Заметки о русской литературе 1848-го года». П. В. Анненкова, «Современник», 1849, № 1).

«Kad maldu ceļos novirzītu …» — Ņekrasova dzejolis, kas pauž dzi]u līdzjūtību kritušai sievietei un ko ļoti cienīja Beļinskis, petrašev-skieši un vēlāk sešdesmito gadu demokrāti.

159. lpp. … dzīdamies pakaļ Konstanžogliem un tēvočiem Pjotriem Ivanovičiem … — domāts personāžs no «Mirušo dvēseļu» otrās daļas — Konstanžoglo un Gončarova «Parastā stāsta» varonis tēvocis Pjotrs Ivanovičs.

160. lpp. …aizvedīs uz trako namu kā «Spānijas karali»… — par spānijas karali sevi iedomājās Popriščins Gogoļa «Ārprātīgā piezīmēs» (1835).

163. lpp. … kā Gogoļa poručiks Pirogovs — žēloties priekšniecībai. — Gogoļa garajā stāstā «Ņevas prospekts» (1835) poručiks Pirogovs pēc tam, kad tika nopērts, gribēja žēloties priekšniecībai.

169. lpp. … kaut kā manirediska — tas ir, kaut kā lepna, cildena. Dostojevskis te domā Bairona drāmas «Manfrēds» (1818) varoni, kuram raksturīga lepna vientulība, gribas neatkarība, briesmu nicināšana.

172. lpp. Droit de seigneur — viduslaiku feodālā paraža, tā dēvētā pirmās nakts tiesība, ar kuru saskaņā jaunlaulātai dzimtļaužu sievietei pirmo nakti vajadzēja pavadīt ar savu kungu (senjoru).

191. lpp. …tas viss ir no Silvio. — Domāts Puškina garais stāsts «Šāviens» (1830).

195. lpp. Un kapā droši vien bija ūdens — šos vārdus un tiem sekojošo sarunu par kapsētu, acīm redzot, ierosinājusi Ņekrasova poēma «О погоде» (Часть первая, 1. Утренняя прогулка, 1859).

212. lpp. Ej manās mājās droši, brīvi, kā pilntiesīga saimniece! — Ņekrasova dzejoļa «Kad maldu ceļos novirzītu» pēdējās rindas.

Content

Dostojevskis Fjodors Piezīmes no pagrīdes

PIEZĪMES NO PAGRĪDES

I PAGRĪDE

II

III

IV

v

VI

VII

VIII

IX

X

XI

II SAKARA AR SLAPJO SNIEGU

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

x

PIEZĪMES NO PAGRĪDES