Dostojevskis Fjodors

Proharčina kungs.

Fjodors Dostojevskis

Proharčina kungs

.

PROHARČINA kungs

STĀSTS

Ustiņjas Fjodorovnas dzīvokļa vistumšākajā un visneuzkrītošākajā kaktiņā mitinājās Semjons Ivanovičs Proharčins, cilvēks jau gados, prātīgs un nedzērājs. Tā kā Proharčina kungs, būdams sīks ierēdnis, saņēma algu pilnīgā saskaņā ar savām spējām darbā, Ustiņja Fjodorovna nekādi nevarēja ņemt no viņa īri, lielāku par pieciem rubļiem mēnesī. Daži runāja, ka viņai pie tam bijis īpašs aprēķins; bet, lai būtu kā būdams, Proharčina kungs, it kā par spīti visām ļaunajām mēlēm, kļuva pat par dzīvokļa saimnieces favorītu, saprotot šo apzīmējumu viskrietnākajā un godīgākajā nozīmē. Jāpiezīmē, ka Ustiņja Fjodorovna, visai cienījama un korpulenta sieviete, kura bija sevišķi kāra uz trekniem gaļas ēdieniem un kafiju un kura tikai ar lielām pūlēm ievēroja gavēņus, turēja savā dzīvoklī vairākus tādus īrniekus, kas maksāja pat divreiz tik daudz kā Semjons Ivanovičs, bet tie nebija lēnīgi, gluži otrādi, visi bez izņēmuma «ļauni zobojās» par viņas sievieša cilvēka likteni un vientules nevarību, tāpēc viņas spriedums par tiem nebija visai labvēlīgs, un, ja vien tie nemaksātu īres naudu, viņa tos ne tikai nelaistu dzīvot, bet pat redzēt negribētu savā dzīvoklī. Turpretī Semjons Ivanovičs par favorītu kļuva no tā laika, kad uz Volkovas kapiem aizveda stipru dzērienu pārmērīgu cienītāju — atvaļinātu vai, varbūt pareizāk būtu teikt, atlaistu cilvēku. Lai gan stipru dzērienu cienītājs un atlaistais staigāja ar pārsistu aci, kas pēc viņa vārdiem noticis drošsirdības dēļ, un lai gan viņam viena kāja bija pārlauzta — arī it kā drošsirdības dēļ, — viņš tomēr bija pratis iemantot un izmantot visu to labvēlību, uz kādu vien Ustiņja Fjodorovna bija spējīga, un laikam gan vēl ilgi būtu nodzīvojis kā viņas uzticīgākais palīgs un piedzīvotājs, ja beidzot nebūtu galīgi un visnožēlojamākā kārtā nodzēries. Tas viss bija noticis vēl Peskos, kad Ustiņjai Fjodorovnai bija tikai trīs apakšīrnieki, no kuriem, pārvācoties uz jaunu dzīvokli, kur izveidojās daudz plašāks pasākums un tika pieņemts ap desmit jaunu īrnieku, no vecajiem bija palicis vienīgi Proharčina kungs.

Vai nu pašam Proharčina kungam bija savi nenovēršami trūkumi, vai arī tādi piemita visiem viņa biedriem — tomēr jau no paša sākuma starp viņiem izveidojās diezgan vēsas attiecības. Šai sakarā aizrādīsim, ka itin visi Ustiņjas Fjodorovnas jaunie īrnieki sadzīvoja kā brāļi; daži no viņiem strādāja kopā vienā iestādē; bet visi katrā pirmajā datumā pēc kārtas paspēlēja cits citam savas aldziņas, spēlējot vai nu banciņu, preferansu, vai ķīniešu biljardu; jautros brīžos vini mēdza visi kopā baudīt, kā paši izteicās, dzirkstošos dzīves mirkļus; reizēm parunāja arī par augstiem tematiem un tad jau reti iztika bez strīdiem, bet, tā kā aizspriedumus visā šajā kompānijā necieta, tad savstarpējā saprašanās tādos gadījumos necik netika traucēta. No īrniekiem sevišķi ievērojami bija — Marks Ivanovičs, gudrs, daudz lasījis cilvēks; tad vēl Opļevaņijevs; un vēl Prepolovenko, arī vienkāršs un labs cilvēks; tad vēl kāds Zinovijs Prokofjevičs, kura mērķis bija katrā ziņā iekļūt augstākajā sabiedrībā; beidzot, skrīveris Okeānovs, kas savā laikā tik tikko neatņēma Semjonam Ivanovičam favorīta laurus; vēl kāds cits skrīveris Sudjbins; tad raznočincs Kant^rjovs; bija vēl arī citi. Taču visi šie ļaudis Semjonu Ivanoviču it kā neuzskatīja par savu biedru. Ļaunu, protams, neviens viņam nevēlēja, jo vairāk tāpēc, ka visi jau pašā sākumā taisnīgi novērtēja Proharčinu un nosprieda, Marka Ivanoviča vārdiem runājot, ka viņš, Proharčins, ir labs un lēnīgs cilvēks, kaut arī bez smalkām manierēm, ka viņš ir uzticams un nav lišķis, ka viņam, protams, ir savi trūkumi, bet, ja viņš dzīvē kādreiz cietīs, tad vienīgi aiz izdomas trūkuma. Vēl vairāk: lai gan Proharčina kungam trūka izdomas, viņš nespēja, piemēram, nevienu patīkami pārsteigt arī ar savu ārieni un manierēm (kam parasti mēdz piesieties zobgaļi), bet arī ārienes dēļ viņam negadījās nekādas nepatikšanas, pie tam Marks Ivanovičs, būdams gudrs cilvēks, atklāti nostājās Semjona Ivanoviča pusē un izteicās diezgan trāpīgi un skaistā, puķainā valodā, ka Proharčins esot pavecs un solīds cilvēks un jau sen atstājis aiz muguras savu elēģiju laiku. Tātad, ja Semjons Ivanovičs neprata sadzīvot ar cilvēkiem, tad vienīgi tāpēc, ka pats bija pie visa vainīgs.

Pirmais, kam tika pievērsta uzmanība, bija, bez šaubām,

Semjona Ivanoviča skopulība un sīkstulība. To visi tūlīt ievēroja un iegaumēja, jo Semjons Ivanovičs neparko un nevienam nebija ar mieru aizdot kaut vai uz visīsāko laiku savu tējkannu; un viņa rīcība bija jo netaisnīgāka tāpēc, ka pats gandrīz nemaz nedzēra tēju, bet dzēra, kad radās vajadzība, kaut kādu diezgan patīkamu lauku puķu un dažu ārstniecības zāļu uzlējumu, kas viņam vienmēr bija sagatavots diezgan lielā daudzumā. Arī ēst viņš ēda nepavisam ne tā, kā to parasti mēdza darīt citi īrnieki. Nekad, piemēram, viņš neatļāvās apēst visas pusdienas, ko Ustiņja Fjodorovna katru dienu piedāvāja viņa biedriem. Pusdienas maksāja pusrubli; Semjons Ivanovičs izdeva tikai divdesmit piecas vara kapeikas un nekad vairāk, tāpēc ņēma vai nu tikai porciju skābu kāpostu ar pīrāgu, vai arī vienīgi porciju liellopu gaļas; taču visbiežāk viņš neēda ne kāpostus, ne gaļu, bet apēda ne pārāk lielu gabalu bīdeļmaizes ar sīpoliem, biezpienu, skābētu gurķi vai citām piedevām, kas iznāca nesalīdzināmi lētāk, čin tikai tad, kad nemaz vairs nevarēja izturēt, ķērās atkal pie savām puspusdienām.

Te biogrāfs atzīstas, ka neparko nebūtu uzdrošinājies runāt par tik nesvarīgiem, maziskiem un pat kutelīgiem sīkumiem, teiksim vēl vairāk, par tādiem sīkumiem, kas aizskartu dažu labu cildena stila cienītāju, ja visi šie sīkumi neliecinātu par kādu īpatnību, par kādu dominējošu iezīmi šā stāsta varoņa raksturā; jo Proharčina kungs nepavisam nebija tik nabadzīgs, kā pats reizēm apgalvoja, ka viņš nevarētu ik dienas sātīgi paēst, bet darīja gluži pretējo, nemaz nekaunēdamies un nebaidīdamies no ļaužu valodām, lai tikai apmierinātu savus dīvainos skopulības un sīkstulības untumus, kas gan daudz skaidrāk būs redzams turpmāk. Bet mēs būsim piesardzīgi un centīsimies neapnikt lasītājam ar visu Semjona Ivanoviča untumu attēlojumu, un ne tikai izlaidīsim, piemēram, interesanto un lasītājam ļoti smieklīgo visu viņa apģērbu aprakstu, bet pat, ja vien nebūtu pašas Ustiņjas Fjodorovnas liecības, diez vai būtu pieminējuši arī to, ka Semjons Ivanovičs visu mūžu nekādi nevarēja saņemties un nodot mazgāšanā savu veļu vai arī saņēmās un nodeva, bet tik reti, ka pa to starpu varēja pilnīgi aizmirst, vai Semjonam Ivanovičam veļa vispār ir. Bet saimnieces liecībā bija minēts, ka «Semjons Ivanovičs, zelta cilvēks, lai dievs mielo viņa dvēseli, pūdējis viņas dzīvoklī kaktu divus gadu desmitus, turklāt nemaz nekaunēdamies, jo visu savu šīs pasaules dzīves laiku ne tikai pastāvīgi un neatlaidīgi vairījies no zeķēm, kabatas lakatiem un citiem tamlīdzīgiem priekšmetiem, bet pati Ustiņja Fjodorovna savām acīm redzējusi, jo aizslietņi bijuši veci, ka viņam, nabadziņam, dažkārt nav bijis ar ko apsegt savu kailo miesu». Tādas valodas izplatījās gan tikai pēc Semjona Ivanoviča nāves. Bet, dzīvs būdams (un tas bija viens no galvenajiem nesaticības iemesliem), viņš nekādā gadījumā nevarēja ciest, lai cik patīkamas biedriskas attiecības viņam ar citiem īrniekiem pastāvēja, ka kāds no tiem bez atļaujas bāztu savu ziņkārīgo degunu viņa kaktā, kaut vai lūkojoties cauri vecajiem aizslietņiem. Viņš bija pagalam nerunīgs, kluss un dīkās sarunās neielaidās. Nekādus padomdevējus necieta, arī vīzdeguņus neieredzēja un vienmēr turpat uz vietas nostrostēja zobgali vai vīzdeguni padomdevēju, nokaunināja viņu. un līdz ar to saruna beidzās. «Tu esi puika, vējgrābslis, nevis padomdevējs, jā gan; domā, kundziņ, labāk pats par sevi un pasaki, puika, kas tev kājās — zeķes vai auti, jā gan!» Semjons Ivanovičs bija vienkāršs cilvēks un visus bez izņēmuma uzrunāja ar tu. Tāpat neparko nevarēja ciest, ja kāds, pazīdams viņa untumaino dabu, sāka joka pēc plīties virsū un prašņāt, kas atrodas viņa lādītē … Semjonam Ivanovičam bija tāda lādīte. Šī lāde atradās viņam pagultē un tika glabāta kā acuraugs; un, lai gan visi zināja, ka tajā nekā vairāk nebija kā vecas lupatas, divi vai trīs pāri nomīdītu zābaku un vispār šādi tādi nejauši krāmi, Proharčina kungs šo savu kustamo mantu vērtēja ļoti augstu, un reiz īrnieki bija pat dzirdējuši, ka viņš, neapmierinādamies ar veco, bet diezgan stipro atslēgu, izteicās, ka iegādāšoties citu, kaut kādu īpašu, āķīgu vācu atslēgu ar slepenu atsperi. Bet, kad reiz Zinovijs Prokofjevičs, jaunības vieglprātībā aizrāvies, izteica visai nepieklājīgu un rupju domu, ka Semjons Ivanovičs droši vien slēpj un krāj savā lādē naudu, ko atstāt pēcnācējiem, visi klātesošie vai apstulba aiz pārsteiguma par Zinovija Prokofjeviča izlēciena neparastajām sekām. Vispirms Proharčina kungs uz tik kaili un rupji izteiktu domu uzreiz nespēja pat atrast pieklājīgu atbildi. Ilgu laiku no Semjona Ivanoviča mutes bira nesakarīgi vārdi, un tikai beidzot īrnieki saprata, ka Semjons Ivanovičs, pirmkārt, pārmet Zinovijam Prokofjevičam kādu sen pastrādātu nelietību, pēc tam noprata: Semjons Ivanovičs pareģo, ka '/.inovijs Prokofjevičs neparko neiekļūšot augstākajā sabiedrībā un ka drēbnieks, kuram viņš esot parādā par uzvalku, viņu piekaušot, katrā ziņā piekaušot par to, ka puika ilgi nemaksā, un ka — «beidzot, tu, puika», piebilda Semjons Ivanovičs, «vei, gribi iekļūt huzāru junkuros, bet neiekļūsi, pigu tev parādīs un, kad priekšniecība visu dabūs zināt, tevi, puiku, ņems un nodos skrīveros; tā ar tevi notiks, dzirdi, puika tāds!». Pēc tam Semjons Ivanovičs nomierinājās, bet, pagulējis stundas piecas un it kā būtu ko izdomājis, visiem par lielu izbrīnu pēkšņi ņēmās atkal runāt, sākumā viens pats, bet vēlāk, pievērsdamies Zinovijam Prokofjevičam, atsāka to no jauna strostēt un kaunināt. Bet ar to saruna vēl nebija beigusies, un vakarā, kad Marks Ivanovičs un Prepolovenko sāka dzert tēju, pieaicinājuši biedros skrīveri Okeānovu, Semjons Ivanovičs piecēlās no gultas, tīšām piesēdās pie viņiem, samaksājis savas divdesmit vai piecpadsmit kapeikas, un, izlikdamies, it kā viņam pēkšņi sagribējies tējas, sāka gari un plaši stāstīt un skaidrot, ka nabaga cilvēks ir un paliek tikai nabaga cilvēks un vairāk nekas un ka nabaga cilvēkam nepavisam nav naudas, ko krāt. Un, tā kā par to nu bija sākusies runa, Proharčina kungs pat atzinās, ka viņš ir nabaga cilvēks; vēl aizvakar gribējis aizņemties no tā nekauņas rubli, bet tagad neaizņemšoties, lai puika nelielītos, ka aizdevis naudu, bet alga viņam esot tik niecīga, ka nepieliekot pat ēdienam, un ka beigu beigās viņš, nabaga cilvēks, tāds, kādu jūs viņu redzat, pats katru mēnesi sūtot uz Tveru savai svainienei piecus rubļus, un, ja viņš nesūtītu svainienei uz Tveru piecus rubļus mēnesī, svainiene nomirtu, bet, ja uzturamā svainiene nomirtu, Semjons Ivanovičs sen būtu iegādājies jaunu uzvalku … Un tā Semjons Ivanovičs gari un plaši runāja par nabaga cilvēku, par rubļiem un svainieni un tik bieži atkārtoja vienu un to pašu, lai klausītājiem tas ilgāk paliktu atmiņā, ka beidzot sapinās pavisam, apklusa un tikai pēc trim dienām, kad neviens vairs pat nedomāja viņu aizskart un visi bija viņu aizmirsuši, vēl piebilda kaut ko līdzīgu tam, ka tad, kad Zinovijs Prokofjevičs būšot iestājies huzāros, viņam, nekauņam, karā nocirtīšot kāju un pielikšot koka kāju, un tad Zinovijs Prokofjevičs ieradīšoties un teikšot: «Dod, labais cilvēk Semjon Ivanovič, maizīti!» — bet Semjons Ivanovičs maizīti nedošot, pat nepaskatīšoties uz dulburi Zinoviju Prokofjeviču, lai tad ar viņu notiek kas notikdams.

Tas viss, kā tam arī vajadzēja būt, likās visai interesanti un reizē briesmīgi jocīgi. Ilgi nedomādami, visi saimnieces īrnieki apvienojās tālākai apstākļu noskaidrošanai un patiesībā vienīgi ziņkārības dēļ nosprieda visi kopīgi un galīgi apstrādāt Semjonu Ivanoviču. Un, tā kā Proharčina kungam beidzamajā laikā, tas ir, kopš tās dienas, kad bija sācis dzīvot kompānijā, arī ārkārtīgi patika visu izzināt, iztaujāt un par visu interesēties, ko viņš droši vien darīja aiz kaut kādiem saviem slepeniem iemesliem, tad abu naidīgo pušu sakari sākās bez jebkādas iepriekšējas sagatavošanās un nevajadzīgām pūlēm, bet it kā nejauši un paši no sevis. Sakaru uzņemšanai Semjonam Ivanovičam bija izstrādāts īpašs, diezgan viltīgs un visai sarežģīts paņēmiens, kas lasītājam pa daļai jau zināms: ap to laiku, kad būtu jādzer tēja, viņš pieceļas no savas gultas un, ja redz, ka citi jau sapulcējušies, lai organizētu tējas dzeršanu, pieiet tiem klāt kā lēnīgs, gudrs un laipns cilvēks, pasniedz vajadzīgās divdesmit kapeikas un paziņo, ka vēlas piedalīties. Tad jaunieši samirkšķinās un, tādā kārtā sapratušies, kā izturēties pret Semjonu Ivanoviču, uzņem sarunu, kas sākumā ir pieklājīga un nosvērta. Tad kāds, kam asāka mēle, sāk, it kā nekas nebūtu noticis, stāstīt dažādus jaunumus un visbiežāk melīgus un gluži neticamus stāstus. Tā, piemēram, kāds šodien esot dzirdējis, ka viņa ekselence teicis pašam Demidam Vasiļjevičam, ka, pēc viņa domām, precētie ierēdņi «iznākot» solīdāki par neprecētiem un tāpēc esot piemērotāki augstākas dienesta pakāpes piešķiršanai, jo esot rāmāki un laulības dzīvē iegūstot daudz vairāk piemērotu īpašību, un ka tāpēc viņš, tas ir, stāstītājs, lai izceltos un tiktu uz augšu, centīšoties pēc iespējas drīzāk doties laulībā ar kaut kādu Fevroņju Prokofjevnu. Vai arī cits piemērs: esot vairākkārt ievērots, ka dažs labs no viņu vidus nemaz neprotot smalki uzvesties un ka viņiem trūkstot labu, tīkamu manieru, tāpēc sabiedrībā nevarot patikt dāmām, ka tādēļ, lai izskaustu šādu nevēlamu parādību, bez kavēšanās tikšot atvilkts no algas un par iekasētām summām ierīkota tāda zāle, kur mācīšot dejot un izkopt visas tās īpašības, kas piemīt smalkas sabiedrības locekļiem: labu uzvedību, pieklājību, cieņu pret gados vecākajiem, stingru raksturu, krietnu, atsaucīgu sirdi un &lt;l.t adas patīkamas manieres. Beidzot, stāstīja, it kā dažiem Ittrfclņiem, sākot ar gados vecākajiem, lai tie nekavējoties k|ulu izglītoti, būšot jākārto nez kāds eksāmens visos i uekšmetos un ka tādā kārtā, piebilda stāstītājs, daudz K.is nākšot gaismā un dažiem kungiem būšot jāliek savas I-, ai tis galdā, īsi sakot, tika stāstīts tūkstošiem tamlīdzīgu muļķīgu tenku. Visi tūdaļ izlikās ticam, interesējās, tau)uja, attiecināja stāstīto uz sevi, bet daži, kļuvuši skumīgi, f.aka šūpot galvas un meklēt padomus, kas būtu darāms, )&lt;i viņus piemeklētu tāds liktenis. Pats par sevi saproi.ims, ka arī daudz mazāk labsirdīgs un lēnīgs cilvēks nekā Proharčina kungs no šādām vispārējām valodām būtu ap jucis un apmulsis. Bez tam no visām pazīmēm varēja pilnīgi nekļūdīgi secināt, ka Semjons Ivanovičs ir ārkārligi truls un neattapīgs, kad jānovērtē jebkāda jauna, viņa saprašanai neparasta doma, un ka, piemēram, izdzirdējis kaut kādu jaunumu, viņš vienmēr bija spiests to sākumā it kā apzelēt un sagremot, meklēt skaidrību, mulst un apjukt, līdz beidzot šo jaunumu izprata, bet arī tas notika tādā kā pilnīgi īpašā, vienīgi viņam raksturīgā veidā … Un tā Semjonā Ivanovičā pēkšņi atklājās dažādas interesantas un līdz tam nepazītas īpašības … Sākās runas un valodas, kas ar izpušķojumiem beidzot nonāca līdz kancelejai. Efektu palielināja arī tas apstāklis, ka Proharčina kungam, kuram kopš neatminamiem laikiem bija gandrīz viena un tā pati sejas izteiksme, pēkšņi ne no šā, ne no tā seja pārvērtās: tā kļuva nemierīga, skatieni bailīgi, bikli un mazliet aizdomīgi; viņš sāka tramīgi staigāt, trūkties un klausīties citu sarunās, un visām citām viņa jaunajām īpašībām pievienojās vēl viena — nevaldāma tieksme meklēt patiesību. Patiesības meklēšanā viņš nogāja beidzot tik tālu, ka uzdrošinājās pāris reižu griezties pie paša Demida Vasiļjeviča, lai noskaidrotu, cik ticamas ir katru dienu dzirdētās neskaitāmās jaunās ziņas, un, ja mēs tagad klusējam par šīs Semjona Ivanoviča pārsteidzīgās rīcības sekām, tad vienīgi tāpēc, ka no visas sirds gribam saudzēt viņa reputāciju. Cilvēki nosprieda, ka viņš ir mizantrops un neievēro sabiedrībā pieņemtos pieklājības likumus. Pēc tam atzina, ka Semjons Ivanovičs ir liels fantasts, un arī šai ziņā nemaz nebija kļūdījušies, jo ne vienreiz vien bija ievērots, ka Semjons Ivanovičs lāgiem pilnīgi aizmirstas un, sēdēdams uz krēsla ar atplestu muti un uz augšu paceltu spalvaskātu kā sastindzis vai pārakmeņojies, vairāk atgādina saprātīgas būtnes ēnu nekā pašu saprātīgo būtni. Nereti gadījās, ka kāds domās iegrimis kungs, pēkšņi sastapdams viņa šaudīgo, blāvo un kaut ko meklējošo skatienu, sāk trīcēt, baidīties un tūlīt vai nu uzpilina uz dokumenta tintes traipu, vai uzraksta kādu pilnīgi nevajadzīgu vārdu. Semjona Ivanoviča nepieklājīgā uzvedība mulsināja un aizvainoja patiesi krietnos cilvēkus. .. Beidzot neviens vairs nešaubījās par Semjona Ivanoviča fantastisko domāšanas veidu, kad kādā jaukā rītā pa visu kanceleju izplatījās vēsts, ka Proharčina kungs nobiedējis pašu Demidu Vasiļjeviču, jo, sastapdams to gaitenī, bijis tik dīvains un ērmots, ka piespiedis Demidu Vasiļjeviču kāpties atpakaļ… Semjona Ivanoviča pārkāpums beidzot kļuva zināms arī viņam pašam. To padzirdējis, viņš nekavējoties piecēlās, piesardzīgi izgāja cauri galdu un krēslu rindām, aizkļuva līdz priekšnamam, pats noņēma pakārto mēteli, uzvilka mugurā, izgāja ārā — un nozuda uz nenoteiktu laiku. Vai nu viņš bija nobijies, vai viņu vilināja kas cits — nezinām, tikai ne mājās, ne kancelejā viņš kādu laiku nebija redzams…

Mēs nemēģināsim izskaidrot Semjona Ivanoviča likteni ar viņa fantastisko domāšanas veidu; taču jāaizrāda lasītājam, ka mūsu varonis bija vienkāršu aprindu cilvēks, pavisam lēnīgs un līdz tam laikam, kad iekļuva pašreizējā kompānijā, dzīvoja noslēdzies, dziļā vientulībā, bija ļoti kluss un pat it kā noslēpumains, jo visu beidzamo laiku, kamēr dzīvoja Peskos, gulēja gultā aiz aizslietņiem, klusēja un ne ar vienu nesagājās. Abi vecie līdziemītnieki dzīvoja gluži tāpat kā viņš: arī tie bija it kā noslēpumaini un ari piecpadsmit gadu nogulējuši aiz aizslietņiem. Patriarhālā klusumā cita pēc citas vilkās laimīgas, kūtras dienas un stundas, un, tā kā arī viss ap viņiem ritēja klusi un mierīgi, tad ne Semjons Ivanovičs, ne Ustiņja Fjodorovna vairs lāgā neatcerējās, kad īsti liktenis viņus bija savedis kopā. — Pati nezinu, vai pagājuši desmit gadi vai piecpadsmit, vai arī jau visi divdesmit pieci, — viņa dažkārt mēdza stāstīt saviem jaunajiem īrniekiem, — kopš viņš, balodītis, apmetās pie manis, lai dievs mielo viņa dvēseli. — Un tāpēc gluži dabiski, ka pie kompānijām nepieradušais mūsu stāsta varonis bija ļoti nepatīkami pārsteigts, kad tieši pirms gada viņš, pats būdams solīds un lēnīgs, pēkšņi iekļuva vesela desmita ļaunu puišu — savu jauno līdziemītnieku un biedru trokšņainajā un nemierīgajā barā.

Semjona Ivanoviča nozušana sacēla īrniekos lielu saii.nikumu. Vispirms jau tāpēc, ka viņš bija favorīts; otrkārt — viņa pase, kas atradās saimnieces glabāšanā, ap to laiku bija netīšām nozaudēta. Ustiņja Fjodorovna •..(ka vaimanāt, ko parasti darīja visos kritiskos gadījumos, t.īisni divas dienas strostēja un bāra iemītniekus; gaudās, ka iedzinuši viņas īrnieku nelaimē un ka vainīgi esot «tie paši ļaunie zobgaļi», bet trešajā dienā izdzina visus ārā, lai meklējot bēgli un, lai tur vai kas, dabūjot to rokā dzīvu vai mirušu. Pret vakaru pirmais pārradās skrīveris Sudjbins un ziņoja, ka pēdas sadzītas, ka redzējis bēgli Krāmu tirgū un citās vietās, sekojis viņam, stāvējis tuvumā, bet uzrunāt neuzdrošinājies, atradies netālu no viņa arī ugunsgrēka vietā, kad aizdegusies māja Līkajā šķērsielā. Pēc pusstundas ieradās Okeānovs un raznočincs Kantarjovs, kas vārds vārdā apliecināja Sudjbina teikto: arī stāvējuši netālu, staigājuši tuvumā, pavisam tikai desmit soļu atstatu no viņa, bet uzrunāt atkal neesot uzdrošinājušies, tomēr abi ievērojuši, ka Semjons Ivanovičs gājis kopā ar ubagu šņabdeguni. Beidzot sapulcējās arī pārējie īrnieki un, uzmanīgi noklausījušies, nosprieda, ka Proharčinam tagad jābūt tepat kaut kur netālu un ka viņš drīz vien pārradīsies, kā arī izteicās: visi jau agrāk zinājuši, ka viņš saietas ar diedelētāju šņabdeguni. Šis ubags šņabdegunis bija pavisam slikts cilvēks, negants un lišķīgs, un viss liecināja, ka viņš kaut kādā veidā pavedinājis Semjonu Ivanoviču. Ubags šņabdegunis bija ieradies kopā ar savu biedru Remņovu tieši nedēļu pirms Semjona Ivanoviča nozušanas, nodzīvojis neilgu laiku gultasvietā, izstāstījis, ka cieš par taisnību, ka agrāk strādājis kādā apriņķa iestādē, ka tur uzradies revidents, ka viņu līdz ar kompāniju par taisnību atlaiduši, ka ieradies Pēterburgā un kritis ceļos Porfirija Grigorjeviča priekšā, ka ar tā gādību ticis pieņemts kādā kancelejā, bet, ļauna likteņa vajāts, atlaists arī no turienes, jo pati kanceleja tikusi likvidēta un pārveidota, bet pārkārtotajos jaunajos ierēdņu štatos viņš nav ieskaitīts — gan tāpēc, ka nav bijis spējīgs strādāt par ierēdni, gan arī tāpēc, ka bijis spējīgs uz pavisam ko citu, kam ar darbu nav nekāda sakara, — bet, visu kopā saņemot, cietis par taisnību un beigu beigās ienaidnieku intrigu dēļ. Stāstīdams

Zimoveikina kungs vairākkārt skūpstīja savu drūmo un neskūto draugu Remņovu, bet, stāstu beidzis, pēc kārtas paklanījās līdz zemei visiem, kas atradās istabā, neaizmirstot arī apkalpotāju Avdotju, nosauca visus par labdariem un paskaidroja, ka viņš esot necienīgs, uzbāzīgs, nekrietns, trakulīgs un dumjš cilvēks un lai labie ļaudis nenosodot viņa bēdu pilno likteni un vientiesību. Izlūdzies labvēlību, Zimoveikina kungs kļuva jautrs un ļoti priecīgs, skūpstīja Ustiņjai Fjodorovnai rokas — lai gan viņa pazemīgi apgalvoja, ka rokas viņai prastas, ne muižnieciskas, — bet pret vakaru apsolīja visai sabiedrībai parādīt savu talantu kādā ievērojamā raksturdejā. Bet jau otrā dienā dejošana beidzās gaužām bēdīgi. Vai nu tāpēc, ka raksturdeja bija pārāk raksturīga, vai tāpēc, ka Zimoveikina kungs Ustiņju Fjodorovnu, viņas pašas vārdiem izsakoties, bija kaut kā «apkaunojis un izblamējis — bet viņai taču pazīstams pats Jaroslavs Iļjičs, un, ja vien viņa gribētu, tad sen jau pati būtu virsnieka sieva», — bet Zimoveikinam vajadzēja vākties prom. Viņš aizgāja, atkal atgriezās, tika atkal ar negodu padzīts, pēc tam piesaistīja Semjona Ivanoviča uzmanību un iemantoja viņa labvēlību, starp citu, piesavinājās viņa jaunās bikses un beidzot bija ieradies atkal kā Semjona Ivanoviča pavedējs.

Tiklīdz saimniece uzzināja, ka Semjons Ivanovičs ir sveiks un vesels un ka pase nu vairs nav jāmeklē, viņa tūlīt mitējās bēdāties un aizgāja nomierināties. Pa to laiku daži īrnieki nolēma svinīgi sagaidīt bēgli: sabojāja aizšaujamo un atbīdīja aizslietņus no pazudušā gultas, mazliet savandīja gultu, izvilka no pagultes zināmo lādi, novietoja to gultas kājgalī, bet gultā noguldīja svainieni, tas ir, lelli, kas bija satīta no vecā saimnieces lakata, naktsmices un apmetņa, tā ka lelle tiešām izskatījās pēc svainienes un varēja katru maldināt. Visu nodarījuši, īrnieki sāka gaidīt, lai tad, kad Semjons Ivanovičs ierastos, paziņotu viņam, ka no apriņķa ieradusies svainiene un apmetusies, nabadzīte, pie viņa aiz aizslietņiem. Bet gaidīja un gaidīja, gaidīja un gaidīja… Gaidīdams Marks Ivanovičs bija jau paspēlējis pusmēneša algu Prepolovenko un Kantarjovam; Okeānovam jau viss deguns bija nosarcis un uzpampis, spēlējot kārtis, ar kurām zaudētājam mēdz sist pa degunu; apkalpotāja Avdotja bija jau gandrīz pavisam izgulējusies un divas reizes taisījusies celties augšā, lai sanestu malku un kurinātu krāsni, un '/inovijs Prokofjevičs bija jau izmircis līdz ādai, ik bridi t k riedams ārā, lai pārliecinātos, vai nenāk Semjons Ivanovičs; bet nerādījās vēl neviens — ne Semjons Ivanovičs, ne diedelētājs šņabdegunis. Beidzot visi nolikās gulēt, atHlujuši katram gadījumam svainieni aiz aizslietņiem; un likai pulksten četros atskanēja klaudzieni pie vārtiem, loties tik stipri, ka gaidītāji varēja justies pilnīgi gandanti par visiem iepriekšējiem pūliņiem. Tas bija viņš, viņš pats, Semjons Ivanovičs, Proharčina kungs, tikai tādā stāvoklī, ka visi bija pārsteigti un nevienam pat prātā neienāca doma par svainieni. Pazudušais ieradās nemaņā. Viņu ieveda vai, pareizāk sakot, ienesa līdz ādai izmircis, nosalis un noskrandis nakts ormanis. Uz saimnieces jautājumiem, kur tad nabadziņš tā pietempies, ormanis atbildēja: — Nav jau piedzēries, pie mutes nav licis, to es tev apgalvoju, bet droši vien būs uznācis ģībonis vai, teiksim, savilkuši stinguma krampji, vai varbūt ķērusi trieka. — īrnieki sāka aplūkot atvesto, ērtības labad piesliedami viņu pie krāsns, un pārliecinājās, ka dzēris viņš tiešām nebija un arī trieka nebija ķērusi, bet ka viņu piemeklējusi kāda cita liksta, jo Semjons Ivanovičs pat mēli nespēja pakustināt un raustījās kā krampjos, blisināja acis, neizpratnē blenzdams uz nakts veļā tērptajiem skatītājiem. Pēc tam sāka izprašņāt ormani, no kurienes pasažieris braucis. — Man viņu nodeva nez kādi, jupis viņus zina, jautruļi no Kolomnas, kungi ne kungi, bet iedzēruši, līksmi puiši bija; un taisni tādu viņu man nodeva; vai nu tie tur bija sakāvušies, vai arī krampji bija viņu savilkuši, to dievs vien zina; bet kungi bija jautri, labi! — Semjonu Ivanoviču saņēma un pacēla vairākas spēcīgas rokas un aiznesa uz gultu. Bet, kad Semjons Ivanovičs, atlaidies gultā, sataustīja svainieni un ar kājām atspiedās pret savu glabāto lādi, viņš iekliedzās nelabā balsī, nometās gandrīz četrrāpus un, trīcēdams pie visām miesām, ar rokām sarausa sev klāt visu, kas gultā atradās, un ar ķermeni aizņēma tik daudz vietas, cik vien bija iespējams, un tai pašā laikā ar baiļu pilniem, bet neparasti noteiktiem skatieniem vērās klātesošajos, it kā likdams saprast, ka drīzāk mirs nekā atdos kādam kaut visniecīgāko daļiņu savas nabaga mantības …

Semjons Ivanovičs nogulēja dienas divas vai trīs aiz cieši kopā sabīdītiem aizslietņiem un tādā kārtā bija nošķirts no visas pasaules un tās veltīgajiem uztraukumiem.

Kā parasti, jau otrā dienā visi bija viņu aizmirsuši; taču laiks ritēja parastajā gaitā, stundas un dienas nomainīja cita citu. Pa pusei miegs, pa pusei murgi apņēma smago, karsto slimnieka galvu; bet viņš gulēja mierīgi, nevaidēja un nesūdzējās; gluži otrādi, apklusa, neizdvesa nevienu skaņu un centās nezaudēt dūšu, spiezdamies klāt pie savas gultas gluži kā zaķis, kas, padzirdējis medību troksni, aiz bailēm pieplok pie zemes. Reizēm dzīvoklī iestājās ilgs, grūtsirdīgs klusums — zīme, ka visi īrnieki aizgājuši darbā, un Semjons Ivanovičs pamodies varēja pēc patikas kliedēt savu grūtsirdību, klausoties čaboņā tuvējā virtuvē, kur rosījās saimniece, vai apkalpotājas Avdotjas nomīdīto zābaku vienmērīgajā šļūkšanā pa visām istabām, kad viņa stenēdama un vaidēdama kārtības labad šo to piekopa, paberza vai sakārtoja gultas segas. Tā pagāja veselas stundas, kūtras, laiskas, miegainas un garlaicīgas kā ūdens lāses, kas virtuvē skaņi un vienmērīgi pilēja bļodā. Beidzot nāca mājās īrnieki — gan pa vienam, gan bariņiem, un Semjons Ivanovičs ļoti labi varēja dzirdēt, kā viņi šķendējas par laiku, kā runā par ēstgribu, kā trokšņo, smēķē, baras, līgst mieru, spēlē kārtis un šķindina tases, gatavodamies dzert tēju. Semjons Ivanovičs mehāniski pūlējās piecelties un pievienoties, kā nākas, tējas dzērējiem, bet tūlīt atkrita gultā un iedomājās, ka viņš jau sen sēž pie tējas galda, piedalās tējas dzeršanā un tērzē un ka Zinovijs Prokofjevičs jau paguvis, izmantojot gadījumu, iepīt sarunā kaut kādu tematu par svainienēm un daža laba cilvēka tikumiskajām attiecībām pret viņām. Tad Semjons Ivanovičs pasteidzās attaisnoties un kaut ko iebilst, bet no visu mutēm reizē atskanējušais valdonīgi kategoriskais teiciens «jau vairākkārt novērots» galīgi pārtrauca visus viņa iebildumus, un Semjons Ivanovičs nevarēja izdomāt neko labāku kā sākt no jauna domāt par to, ka šodien ir pirmais datums un ka viņš savā kancelejā saņem sudraba rubļus. Uz kāpnēm attinis papīrā ievīstīto naudu, viņš aši paskatījās visapkārt un pasteidzās pēc iespējas ātrāk atdalīt veselu pusi likumīgi saņemtās algas un noslēpt šo pusi zābakā, tad turpat uz kāpnēm, nelikdamies ne zinis par to, ka atrodas savā gultā un sapņo, nolēma, pārnācis mājās, nekavējoties samaksāt saimniecei, cik pienākas, par uzturu un īri, tad nopirkt šo to visnepieciešamāko un it kā bez nolūka — nejauši parādīt vienam otram, ka viņam atvilkts no algas,

ka pašam tikpat kā nekas nepaliek pāri un ka nu ari svaiiilrnci nav ko sūtīt, turklāt pabēdāties par svainieni, daudz nmāt par viņu vēl rīt un parīt un pēc dienām desmit vel, starp citu, atkārtot par viņas nabadzību, lai biedri neaizmirstu. Nospriedis tā rīkoties, viņš ieraudzīja, ka arī Andrejs Jefimovičs, tas pats mazais, vienmēr klusējošais plikgalvainais vīrelis, kas kancelejā strādāja aiz veselam trim istabām no Semjona Ivanoviča sēdekļa un divdesmit gadu laikā nebija pārmijis ar viņu nevienu vārdu, slāv turpat uz kāpnēm, arī skaita savus sudraba rubļus un, jjalvu nopurinājis, saka viņam: «Naudiņa! Ja tās nebūs, nebūs arī maizītes,» viņš drūmi piebilst, kāpdams lejup pa kāpnēm, un jau uz lieveņa vēl nosaka: «Bet man, cienījamais kungs, jāuztur veseli septiņi!» Tad plikgalvainais vīrelis, arī droši vien nelikdamies ne zinis par to, ka rīkojas kā rēgs un nevis nomodā un īstenībā, parādīja tieši aršīnu un vienu veršoku no grīdas un, pamājis ar roku lejupejošā virzienā, nomurmināja, ka vecākais ejot ģimnāzijā; pēc tam, ar sašutumu paskatījies uz Semjonu Ivanoviču, it kā tieši Proharčina kungs būtu vainīgs, ka viņam veseli septiņi, uzmauca uz acīm cepureli, nopurināja mēteli, nogriezās pa kreisi un nozuda. Semjons Ivanovičs ļoti nobijās, lai gan bija pilnīgi pārliecināts, ka nav vainīgs pie tā, ka zem viena jumta gadījies nepatīkamais skaits septiņi, taču īstenībā it kā taisni tā iznāca, ka vainīgs ir tieši Semjons Ivanovičs. Nobijies Semjons Ivanovičs metās bēgt, jo viņam šķita, ka plikgalvis griežas atpakaļ, panāk viņu un, apčamdījis bēgli, grib atņemt viņa nopelnīto algu, pamatojoties uz saviem neapstrīdamajiem septiņiem un kategoriski noraidot jebkādu svainieņu varbūtēju attieksmi pret Semjonu Ivanoviču. Proharčina kungs skrēja, skrēja aizelsies … arī viņam līdzās skrēja ārkārtīgi daudz cilvēku, un tie visi šķindināja saņemtās algas savu īso fraķeļu pakaļējās kabatās; beidzot skrēja visi, sāka skanēt ugunsdzēsēju taures, un veseli ļaužu viļņi gandrīz nēšus iznesa viņu tajā ugunsgrēka vietā, kur beidzamo reizi bija stāvējis kopā ar diedelētāju šņabdeguni. Šņabdegunis — citiem vārdiem izsakoties, Zimoveikina kungs — atradās jau priekšā, sagaidīja Semjonu Ivanoviču, sāka briesmīgi rosīties, paņēma viņu aiz rokas un ieveda pašā vidū. Tāpat kā toreiz nomodā, ap viņiem dūca un dunēja nepārredzams ļaužu pūlis, piepildīdams visu Fontankas krastmalu starp diviem tiltiem,

visas apkārtējās ielas un šķērsielas; tāpat kā toreiz, Semjonu Ivanoviču kopā ar šņabdeguni aizrāva aiz kāda žoga, kur viņus kā spīlēs iespieda milzīgā malkas pagalmā, ko piepildīja no ielām, no Krāmu tirgus un visām apkārtējām mājām, traktieriem un krogiem sapulcējušies skatītāji. Semjons Ivanovičs to visu redzēja un izjuta tāpat kā toreiz; karsoņa un murgu rēgos viņa priekšā sāka vīdēt dažādas dīvainas sejas. Dažas no tām viņš atcerējās. Viens bija tas pats ārkārtīgi iespaidīgais kungs, kuram bija asi garš augums un aršīnu garas ūsas un kurš ugunsgrēka laikā stāvēja Semjonam Ivanovičam aiz muguras un no turienes skubināja viņu, kad mūsu varonis, savukārt izjuzdams tādu kā sajūsmu, sāka sist kājeles pie zemes, it kā vēlēdamies aplaudēt vīrišķīgajam ugunsdzēsēju darbam, ko skaidri redzēja no sava paaugstinājuma. Otrs — tas pats dūšīgais tēvainis, no kura mūsu varonis dabūja dunku, kas bija domāta kā palīdzība, lai tiktu uz kāda cita žoga, kad viņš bija jau sataisījies līst tam pāri, lai varbūt kādu glābtu. Viņa priekšā pavīdēja arī tas vecis, kuram bija hemoroidāla seja, kurš bija tērpies vecā, sajoztā vatētā halātiņā, kurš vēl pirms ugunsgrēka sākuma bija aizgājis uz veikaliņu pēc sausiņiem un tabakas savam īrniekam un kurš tagad ar piena trauku un ceturtdaļmārciņu tabakas rokās spraucās cauri pūlim uz to māju, kur viņam dega sieva, meita un trīsdesmitarpus rubļu naudas kaktā zem pēļa. Bet visskaidrāk viņš redzēja to nabaga nelaimīgo sievišķi, par kuru jau ne vienreiz vien bija domājis savas slimības laikā, — redzēja to tādu kā toreiz — vīzēs, ar kruķi, ar pītu kuli pār plecu un skrandām mugurā. Viņa kliedza skaļāk par ugunsdzēsējiem un visiem citiem, vicinādama kruķi un mētādama rokas, kliedza par to, ka viņu nez no kurienes izdzinuši pašas bērni un ka sakarā ar to pazuduši arī divi pieckapeiku gabali. Bērni un pieckapeiku gabali, pieckapeiku gabali un bērni skanēja no viņas mutes kā pilnīgi nesaprotams vārdu juceklis, no kura visi novērsās, pēc tam kad bija veltīgi pūlējušies ko saprast; bet sievišķis nerimās, joprojām kliedza, vaimanāja, vēcināja rokas, nelikdamies, šķita, ne zinis ne par ugunsgrēku, pie kura viņu bija pievirzījis ļaužu pūlis no ielas, ne par visiem daudzajiem klātesošajiem, ne par citu cilvēku nelaimi, ne pat par pagalēm ijn dzirkstelēm, kas jau sāka birt uz visiem apkārt stāvošajiem. Beidzot Proharčina kungs juta, ka viņu sak pārņemt bailes, jo skaidri redzēja, ka tas, kas pašreiz notiek, nav nekāda nejaušība un ka tas viņam nepaies secen. Un tiešām — turpat netālu no viņa uz malkas grēdas bija uzrāpies kāds vīrs saplēstos, nesajoztos zemnieku svārkos, ar apsvilušiem matiem un bārdu un ņēmās visus kūdīt pret Semjonu Ivanoviču. Pūlis kļuva arvien lielāks, vīrs kliedza, un, stingdams aiz šausmām, Proharčina kungs pēkšņi atcerējās, ka kliedzējs ir tas pats ormanis, kuru viņš tieši pirms pieciem gadiem bija visnekaunīgākā veidā piešmaucis, nesamaksājis aizbēgdams no viņa pa caurstaigājamu pagalmu un jozdams tik ātri, it kā zeme degtu zem kājām. Izmisušais Proharčina kungs gribēja ko teikt, kliegt, bet balss aprāvās. Semjons Ivanovičs juta, ka saniknotais pūlis apvijas viņam apkārt kā raiba čūska un spiež, žņaudz. Ar neticamu piepūli viņš centās atbrīvoties un — pamodās. Tad ieraudzīja, ka deg, ka deg viss viņa kakts, deg viņa aizslietņi, deg viss dzīvoklis kopā ar Ustiņju Fjodorovnu un viņas iemītniekiem, ka deg viņa gulta, spilvens, sega, lāde un, beidzot, viņa vērtīgais matracis. Semjons Ivanovičs izlēca no gultas, ieķērās matracī un sāka skriet, vilkdams to līdzi. Bet saimnieces istabā, kur mūsu ^varonis iedrāzās tāds, kā bija gulējis gultā — basām kājām un vienā kreklā, — viņu saķēra, sasēja, savaldītu aiznesa atpakaļ aiz aizslietņiem, kas, starp citu, nemaz nedega, bet dega drīzāk Semjona Ivanoviča galva, un noguldīja gultā. Taisni tāpat noplīsušais, neskūtais un drūmais mākslinieks leijerkastnieks ieliek līdzņemamajā kastē savu Pulčinellu1 , kas, iztrakojies, piekāvis visus, pārdevis dvēseli velnam un beidzis savu eksistenci līdz jaunai izrādei, novietojas vienā lādē kopā ar to pašu velnu, moriem, Petrušku, mamzeli Katerīnu un viņas laimīgo mīļāko kapteini ispravņiku.

Visi tūlīt sastājās apkārt Semjonam Ivanovičam, novietodamies ap viņa gultu un pievērsdami slimniekam gaidu pilnus skatienus. Pa to laiku viņš bija atģidies, bet, vai nu kaunēdamies, vai aiz cita iemesla sāka pēkšņi visiem spēkiem vilkt pāri galvai segu, droši vien vēlēdamies paslēpties no līdzjutēju uzmanības. Beidzot Marks Ivanovičs pirmais pārtrauca klusumu un, būdams gudrs cilvēks, sāka ļoti laipni runāt, ka Semjonam Ivanovičam pilnīgi jānomierinās, ka slimot ir slikti un kauns, ka tā dara tikai

1 Pulčinella (itāliski pulcinella) — lelle, klauns.

mazi bērni, ka vajag izveseļoties, bet pēc tam iet darbā. Marks Ivanovičs beidza ar jociņu, teikdams, ka slimniekiem vēl neesot galīgi noteikts algas apmērs un, tā kā viņš droši zinot, ka arī dienesta pakāpe pa slimības laiku nebūšot visai augsta, tad, pēc viņa saprašanas, tāda slimošana neesot sevišķi izdevīga. īsi sakot, bija redzams, ka visi tiešām interesējas par Semjona Ivanoviča likteni un sirsnīgi jūt viņam līdzi. Bet viņš, palikdams nesaprotami rupjš, joprojām gulēja gultā, klusēja un neatlaidīgi vilka segu sev arvien vairāk virsū. Marks Ivanovičs tomēr neatzina sevi par uzvarētu un savaldījies atkal pateica Semjonam Ivanovičam kaut ko ļoti patīkamu, zinādams, ka tieši tā jāizturas pret slimu cilvēku; tomēr Semjons Ivanovičs nelikās ne zinis, gluži otrādi, ar neuzticīgu sejas izteiksmi kaut ko norūca caur zobiem un pēkšņi sāka pavisam naidīgi caur pieri lūrēt pa labi un pa kreisi, kā likās, gribēdams ar skatieniem pārvērst pīšļos visus līdzjutējus. Nu vairs nebija ko tillināties. Marks Ivanovičs neizturēja un, redzēdams, ka cilvēks noņēmies spītēties, galīgi apvainojās un sadusmojās, pateica skaidri un gaiši, un jau bez kādiem patīkamiem aplinkiem, ka laiks celties augšā, ka neesot ko vāļāties pa gultu, ka klaigāt dienu un nakti par ugunsgrēkiem, svainienēm, šņabdeguņiem, atslēgām, lādēm un velns zina par ko vēl esot muļķīgi, nepieklājīgi un apvainojoši — un, ja Semjons Ivanovičs nevēloties gulēt, tad lai netraucējot citus un lai beidzot visu teikto liekot aiz auss. Runa iedarbojās, jo Semjons Ivanovičs, tūlīt pagriezies pret runātāju, stingri noteica, kaut arī vēl vājā un aizsmakušā balsī: — Tu, puika, turi muti! Tu esi tukšu salmu kūlējs, gāneklis! Dzirdi, muļķadesa! Vai tu esi kāds kņazs, ko? Saproti, ko tev saka? — Izdzirdīs tādus vārdus, Marks Ivanovičs iekarsa, bet, apzinādamies, ka runā ar slimu cilvēku, augstsirdīgi pārstāja apvainoties un, gluži otrādi, pamēģināja viņu nokaunināt, taču aprāvās arī šoreiz, jo Semjons Ivanovičs uzreiz lika manīt, ka neļaus ar sevi jokus dzīt, kaut arī Marks Ivanovičs esot rakstījis dzejoļus. Sekoja pāris minūšu ilgs klusums; beidzot, attapies no izbrīna, Marks Ivanovičs skaidri, gaiši, visai daiļrunīgi, bet noteikti pateica: Semjonam Ivanovičam esot jāzina, ka viņš atrodoties starp inteliģentiem cilvēkiem, un — «cienījamais kungs, jums jāsaprot, kā mēdz izturēties pret inteliģentu cilvēku». Marks Ivanovičs prata dažkārt izteikties daiļrunīgi un labprāt ietekmēja savus klausītājus. Savukārt Semjons Ivanovičs, droši vien tāpēc, ka ilgi bija paradis klusēt, runāja saraustīti, un bez tam, piemēram, kad nācās izteikt kādu garāku teikumu, viņam, to izrunājot, katrs vārds, likās, izraisa vēl kādu otru vārdu, otrais izteiktais vārds tūlīt izraisa trešo, trešais ceturto utt., tā ka vārdu sakrājās pilna mute, sākās kāss, un sadrūzmējušies vārdi beidzot spruka ārā vislielākajā nekārtībā. Tādēļ arī Semjons Ivanovičs, būdams gudrs cilvēks, reizēm sarunāja briesmīgas muļķības. — Nav tiesa, — viņš tagad atbildēja, — tēvaini, uzdzīvotāji Bet, kad uzkārsi kaklā kuli, — staigāsi apkārt ubagodams; tu taču esi brīvdomātājs, tu taču esi netiklis; še tev, peršu kalējs!

—     Vai jūs vēl joprojām murgojat, vai, Semjon Ivanovič?

—     Bet, vadzi, — Semjons Ivanovičs atbildēja, — murgo, tātad muld muļķis, muld šņabdegunis, muld niekkalbis, bet gudrais dara prātīgus darbus. Tu, vadzi, nekā neproti, netikli, lai gan esi mācīts un runā kā no grāmatas! Bet, kad sāksi degt, tad nemaz nepamanīsi, kā nodegs galva, jā gan, vai dzirdēji?!

—     Jā … tas ir, kā tad … tas ir, kā tad jūs sakāt, Semjon Ivanovič, — ka nodegs galva?

Marks Ivanovičs pat nepabeidza, jo visi skaidri redzēja, ka Semjons Ivanovičs vēl nav atžirbis un murgo; bet saimniece nenocietās un tūlīt aizrādīja, ka māja Līkajā šķērsielā nesen nodegusi plikgalvainās meičas dēļ, ka dzīvojusi tur tāda plikgalvaina meiča; tā iededzinājusi sveci un aizsvilinājusi pieliekamo kambari; bet pie viņas tas nenotikšot, un viņu gultasvietas palikšot veselas.

—      Bet paklausieties, Semjon Ivanovič! — pārskaities iesaucās Zinovijs Prokofjevičs, pārtraukdams saimnieci. — Semjon Ivanovič, jūs, tāds vienkāršs veco laiku cilvēks, vai jūs domājat, ka ar jums tagad jokus dzen par jūsu svainieni vai par eksāmeniem ar dejām? Vai tā, vai? Vai tā jūs domājat?

—      Nu, tagad paklausies, — mūsu varonis atbildēja, piecēlies no gultas, saņēmis pēdējos spēkus un pagalam noskaities uz līdzjutējiem, — kas ir jokdaris? Tu esi jokdaris; klauns taisa jokus, bet es, cienījamais kungs, pēc tavas pavēles jokus netaisīšu; dzirdi, puika, es neesmu tavs pakalpiņš!

Semjons Ivanovičs gribēja vēl ko teikt, bet bezspēkā

atkrita gultā. Līdzjutēji palika neizpratnē stāvam atplestām mutēm, jo tagad saprata, cik smagi slims ir Semjons Ivanovičs, un paši nezināja, ko iesākt; pēkšņi virtuves durvis iečīkstējās, atvērās, un draugs šņabdegunis — citiem vārdiem izsakoties, Zimoveikina kungs — bikli pabāza galvu, pa paradumam uzmanīgi apostīdams apkārtni. Viņš it kā bija gaidīts; visi uzreiz sāka māt viņam ar roku, lai nāk mudīgāk klāt, un Zimoveikins, ārkārtīgi nopriecājies, mēteli nenovilcis, būdams gatavs tūlīt pakalpot, steidzīgi aizspraucās līdz Semjona Ivanoviča gultai.

Bija redzams, ka Zimoveikins visu nakti pavadījis nomodā un nez kādos svarīgos darbos. Sejas labā puse bija ar kaut ko aizlīmēta, piepampušie plaksti mitri no posājošām acīm; fraka un visas drēbes saplēstas, turklāt apģērba kreisā puse ar kaut ko ļoti nejauku nošķiesta, varbūt ar peļķes dubļiem. Padusē šņabdegunim bija nez kam piederoša vijole, kuru viņš nesa pārdot. Acīm redzot, īrnieki nebija maldījušies, saukdami viņu palīgā, jo, uzzinājis, kas nupat noticis, viņš tūlīt pievērsās traci sacēlušajam Semjonam Ivanovičam un ar tāda cilvēka sejas izteiksmi, kurš apzinās savu pārākumu un bez tam zina, kas jādara, sacīja: — Ko tu, Seņka, gulšņā? Celies augšā! Seņka, gudriniek Proharčin, esi taču prātīgs! Citādi izraušu no gultas, ja tiepsies; netiepies! — Tik īsa, bet spēcīga runa pārsteidza klātesošos; vēl vairāk visi bija pārsteigti, kad ievēroja, ka Semjons Ivanovičs, izdzirdis šos vārdus un ieraudzījis savā priekšā tādu seju, tik ļoti apstulba, apjuka un apmulsa, ka tik tikko uzdrošinājās nomurmināt — un arī tikai čukstus, caur zobiem — nepieciešamo atbildi. — Nelaimīgais, ej prom, — viņš sacīja, — nelaimīgais, tu esi zaglis! Dzirdi, saproti? Tu esi dūzis, dižvīrs, lielmanis!

— Nē, brāl, — Zimoveikins gari novilka, nezaudēdams pašsavaldīšanos, — nelādzīgi tu, brāl, gudriniek Proharčin, Proharčinu atvase, izturies! — Zimoveikins turpināja, mazliet parodēdams Semjonu Ivanoviču un ar labpatiku skatīdamies apkārt. — Netiepies! Samierinies, Seņa, samierinies, citādi ziņošu, visu, brālīt, izstāstīšu, saproti?

Likās, Semjons Ivanovičs bija visu sapratis, jo satrūkās, izdzirdis runas noslēgumu, un pēkšņi sāka pilnīgā apmulsumā aši skatīties apkārt. Būdams apmierināts ar efektu, Zimoveikina kungs gribēja turpināt, bet Marks Ivanovičs žigli aizsteidzās viņam priekšā un, nogaidījis, kamēr Semjons Ivanovičs apklust, kļūst rāms un gandrīz pilnīgi nomierinās, sāka ilgi un prātīgi pārliecināt satraukto, ka «domāt tā, kā viņš domā pašreiz, ir, vispirms, veltīgi, otrkārt, ne vien veltīgi, bet arī kaitīgi; beidzot, ne tik daudz kaitīgi kā pat gluži netikumīgi; un iemesls ir tas, ka Semjons Ivanovičs visus pavedina un rāda sliktu priekšzīmi». No šādas runas visi gaidīja prātīgas sekas. Turklāt Semjons Ivanovičs tagad bija pavisam rāms un savus iebildumus izteica mērenā tonī. Sākās pieklājīgs strīds. Ar viņu runāja draudzīgi, interesējās, kāpēc viņš tā nobijies. Semjons Ivanovičs atbildēja, taču izteicās līdzībās. Pret to, ko viņš pateica, citi cēla iebildumus. Iebilda arī Semjons Ivanovičs. Cēla iebildumus vēlreiz abas puses, bet tad strīdā iejaucās itin visi, jo runa pēkšņi sākās par tik brīnumainu un dīvainu tematu, ka neviens neprata pienācīgi izteikties. Strīds beidzot pārgāja nepacietībā, nepacietība kliegšanā, kliegšana pat asarās, un Marks Ivanovičs beidzot atgāja nost pārskaities, ar putām uz lūpām, teikdams, ka līdz šim vēl neesot sastapis tik spītīgu cilvēku. Opļevaņijevs nospļāvās, Okeānovs pārbijās, Zinovijs Prokofjevičs apraudājās, bet Ustiņja Fjodorovna sāka vaimanāt pavisam skaļā balsī, gauzdamās, ka «īrnieks aiziet no dzīves, sajucis prātā, ka nomirs, nabadziņš, bez pases, nepateicis, kas viņš īsti ir, bet viņu, vientuļu sievieti, vazās pa tiesām». īsi sakot, visi beidzot skaidri redzēja, ka sēja bijusi laba, ka viss, ko viņi bija iesējuši, kritis auglīgā zemē un dāsni uzdīdzis un ka Semjonam Ivanovičam viņu kompānijā izdevies lieliski un galīgi savest kārtībā savu galvu. Visi apklusa, jo redzēja, ka Semjons Ivanovičs no visa dzirdētā nobijies, tādēļ šoreiz nobijās arī paši līdzjutēji.

—     Kā! — Marks Ivanovičs iesaucās. — No kā tad jūs baidāties? Kāpēc esat sajucis prātā? Kas par jums domā, mans kungs? Vai jums maz ir tiesība baidīties? Kas jūs tāds esat? Nulle, kungs, tukša vieta, jā gan! Ko jūs trokšņojat? Ja kāds sievišķis uz ielas sabraukts, vai tad arī jums uzbrauks virsū? Ja kāds dzērājs nav piesargājis kabatu, vai tad tāpēc arī jums nogriezīs stērbeles? Ja nodegusi māja, vai tad nodegs galva arī jums, ko? Vai tā jūs domājat, kungs? Vai tā, cienījamais? Vai tā?

—     Tu, tu, tu esi muļķis! — Semjons Ivanovičs murmināja. — Deguns nokritīs, pats ar maizi apēdīsi, pat nepamanīsi …

—            Zābaks, lai būtu zābaks, — lāgā neieklausījies, kliedza Marks Ivanovičs, — kaut arī es būtu dumjš kā zābaks. Bet man taču eksāmens nav jākārto, nav jāprecas, nav jāmācās dejot; man zem kājām, kungs, zeme neatvērsies. Nu, cienījamais? Vai jums te vieta par šauru? Vai grīda zem jums ielūzīs, vai?

—     Vai tad tev prasīs padomu, vai? Aizslēgs, un darīts.

—     Darīts. Ko aizslēgs?! Kas jums vēl nāk prātā, ko?

—     Bet šņabdeguni tak izcēla no vietas…

—            Izcēla; bet tas taču ir šņabdegunis, turpretī jūs un es esam cilvēki!

—     Nu, cilvēki! Bet tā stāv, kā stāvējusi…

—     Stāv kā stāvējusi! Bet kas tad tā tāda ir?

—     Nu, tā kanceleja . .. kan-ce-le-ja!!!

—            Tāds kā nepilnīgs! Bet tā kanceleja taču ir vajadzīga …

—            Ir vajadzīga, protams; šodien ir vajadzīga, rīt būs vajadzīga, bet parīt varbūt nebūs vajadzīga. Nu, tagad dzirdēji…

—            Bet jums taču maksās gada algu! Ak jūs, neticīgais Toms! Tā kā ilgi esat strādājis, jūs pārcels uz citu vietu . ..

—            Algu maksās? Bet es būšu algu noēdis, atnāks zagļi un atņems manu naudu; bet man ir svainiene, saproti? Svainiene! — vara piere tāds …

—     Svainiene! Jūs taču esat cilvēks …

—            Es esmu cilvēks, bet tu, izglītotais, esi muļķis, dzirdi, vara piere, ko tev saka! Bet es tev nestāstu nekādus jokus, var taču būt tāda vieta, kuru ņem un nolikvidē. Arī Demids, dzirdi, Demids Vasiļjevičs teic, ka vietu varot likvidēt…

—           Ko nu jūs, Demids un Demids! Tas taču ir īsts grēka gabals…

—           Jā, blaukš, un beigta balle, palikšu bez vietas, ej tu viņam ko padari…

—            Jūs taču beigu beigās niekus vien melšat vai arī esat galīgi jucis! Pasakiet mums skaidri un gaiši — kas jums noticis? Atzīstieties, ja jau tāda nelaime notikusi! Nav ko kaunēties! Esat jucis, cienījamais, ko?

—           Jucis! Prātu zaudējis! — atskanēja visapkārt, un visi izmisumā lauzīja rokas, bet saimniece bija jau abām rokām aptvērusi Marku Ivanoviču, lai viņš Semjonu Ivanoviču pavisam nesaplosītu gabalos.

—      Pagāns tu esi, tev pagāna dvēsele, gudrinieks tāds! — sacīja Zimoveikins. — Seņa, tu nekad neap vainoļics, tu esi jauks un laipns! Tu esi vienkāršs, tu esi tikumīgs … dzirdēji?… Tas notiek tava tikuma dēļ, bet trakulis un muļķis esmu es, diedelētājs; labi cilvēki mani tomēr nav pametuši, redzi, pagodina mani; tāpēc viņiem un saimniecei paldies; redzi, par to es visiem paklanos līdz zemei, jā gan; izpildu savu pienākumu, pienākumu, saimniecīt! — Un Zimoveikins tiešām un pat ar tādu kā pedantisku pašcieņu paklanījās visapkārt līdz zemei. Pēc tam Semjons Ivanovičs gribēja atkal turpināt runāšanu, bet šoreiz viņam vairs neļāva; visi sāka runāt, lūgties, iegalvot, mierināt un panāca to, ka Semjons Ivanovičs pavisam nokaunējās un beidzot vārgā balsī palūdza, lai ļauj viņam izskaidroties.

—     Tad nu tā; ir jau labi, — viņš sacīja, — es esot jauks, lēnīgs, dzirdi, tikumīgs un uzticīgs; asinis, zini, pēdējo lāsīti, dzirdi, tu, puika, dūzi… lai nu tā vieta paliek; bet es taču esmu nabadzīgs; un ja nu ņems, — dzirdi, tu, dūzi, tagad ciet klusu un centies saprast, — ņems — un, zini, te, brāl, vieta ir, te tās vairs nav… saproti? Bet es, brāl, palikšu ar tarbu kaklā — dzirdi?

—     Seņka! — Zimoveikins pārskaities iesaucās, šoreiz pārkliegdams visu apkārtējo troksni. — Tu esi brīvdomātājs! Tūlīt ziņošu! Kas tu tāds esi? Dauzoņa, vai, aitasgalva tāds? Uz vietas atlaiž no darba dauzoņu, muļķi, dzirdi; bet kas tu esi?!

—     Ej nu sazini…

—     Ko sazini?! Runā nu ar viņu! …

—     Viņš, piemēram, ir brīvs cilvēks, es esmu brīvs cilvēks; bet, kad tā jāguļ, tad …

—     Ko tad?

—     Tad var iznākt, ka esmu brīvdomātājs…

—     Brīv-do-mā-tājs! Seņka, tu esot brīvdomātājs!

—      Klusu! — iesaucās Proharčina kungs, pavēcinādams ar roku un pārtraukdams atskanējušos kliedzienus. — Es gribēju teikt ko citu… Saproti, tu tikai saproti, aitasgalva: es esmu lēnīgs, šodien lēnīgs, rīt lēnīgs, bet pēc tam vairs neesmu lēnīgs, kļūstu rupjš; man piešķirs krūšu nozīmi par nopelniem, un vācies prom, brīvdomātājs! …

—      Ko jūs te gvelžat? — Marks Ivanovičs beidzot ierēcās, uzlēkdams kājās no krēsla, uz kura bija apsēdies atpūsties, un uztraucies un pārskaities, trīcēdams pie visas miesas aiz dusmām un niknuma, pieskrēja pie gultas. — Ko jūs īsti domājat? Jūs, aitasgalva tāds! Ne jēgas, ne saprašanas. Vai jūs pasaulē dzīvojat viens pats, vai? Vai pasaule radīta tikai jums? Vai jūs esat kāds Napoleons, vai? Kas jūs tāds esat? Napoleons, vai? Napoleons vai ne?! Atbildiet taču, kungs, Napoleons vai ne? …

Bet Proharčina kungs uz šo jautājumu vairs neatbildēja. Vai nu nokaunējās, ka viņš ir Napoleons, vai nobijās uzņemties tik lielu atbildību — bet viņš nespēja vairs ne strīdēties, ne runāt lietišķi… Sekoja slimības krīze. Gaužas asaras pēkšņi sāka ritēt no viņa pelēkajām, drudžaini kvēlojošām acīm. Kaulainām, no slimības novājējušām rokām viņš aptvēra savu karsto galvu, piecēlās gultā sēdus un elsodams sāka stāstīt, ka viņš esot pavisam nabadzīgs, ka esot ļoti nelaimīgs, vienkāršs cilvēks, ka esot muļķis un neizglītots un lai labie ļaudis viņam piedodot, viņu pasaudzējot, aizstāvot, paēdinot un padzirdinot, nepametot nelaimē, un dievs vien zina, par ko vēl gaudās Semjons Ivanovičs. Bet gauzdamies viņš nepārvaramās bailēs skatījās apkārt, it kā gaidīdams, ka kuru katru brīdi uzkritīs virsū griesti vai iebruks grīda. Visiem kļuva žēl nabadziņa, un visiem sirds atmaiga. Saimniece, skaļi raudādama kā zemnieku sieva un vaimanādama par savu pamestību, pati noguldīja slimnieku gultā. Arī Marks Ivanovičs, redzēdams, ka ir veltīgi aizskart Napoleona piemiņu, uzreiz kļuva labsirdīgs un sāka piepalīdzēt. Citi, lai savukārt kaut ko darītu, ieteica aveņu uzlējumu, sacīdami, ka tas tūlīt līdzot pret visām kaitēm un ka tas būšot slimniekam ļoti patīkams; tomēr Zimoveikins tūdaļ visus pārtrumpoja, teikdams, ka šādā gadījumā neesot labāku zāļu par stipru kumelīšu tēju. Bet, kas attiecas uz Zinoviju Prokofjeviču, tad viņš, cilvēks ar labu sirdi, raudāja, asaras liedams, nožēloja, ka biedējis Semjonu Ivanoviču ar dažādām blēņām, un, domādams par slimnieka pēdējiem vārdiem — ka viņš esot pavisam nabadzīgs un lai viņu paēdinot, — sāka organizēt ziedojumu vākšanu, aprobežodamies pagaidām ar gultasvietu iemītniekiem. Visi bēdājās un drūmējās, visiem bija žēl un skumji ap sirdi, un visi brīnījās — kā gan cilvēks varējis tik ļoti nobīties? Un kādēļ nobijās? Vēl varētu saprast, ja viņam būtu bijusi liela vieta, sieva un daudz bērnu; vēl varētu saprast, ja viņš būtu saukts pie kādas liesas, bet viņš taču ir pavisam nenozīmīgs cilvēciņš, kulam pieder vienīgi lāde ar vācu atslēgu, kas vairāk nekā divdesmit gadu nogulējusi aiz aizslietņiem, kurš klusējis, nav pazinis ne priekus, ne bēdas, skopojies un tagad pēkšņi, padzirdējis kādu muļķīgu, nenozīmīgu vārdu, pavisam sajaucis pats sev galvu, galīgi nobijies par to, ka pasaulē pēkšņi kļuvusi grūta dzīve … Un cilvēks nemaz nepadomā, ka visiem tikpat grūti! — Būtu viņš tikai padomājis par to, — Okeānovs vēlāk sacīja, — ka visiem ir grūti, tad būtu pasaudzējis savu galvu, beidzis aušoties un kaut kā nodzīvojis mūžu. — Visu dienu par Semjonu Ivanoviču vien runāja. Gāja pie viņa gultas, apjautajās, kā klājoties, mierināja viņu; bet pret vakaru viņš vairs nedzirdēja nekādus mierinājumus. Nabadziņš sāka murgot, uznāca karstumi; viņš krita bezsamaņā, tā ka līdziemītnieki bezmaz gribēja jau sūtīt pēc ārsta; visi īrnieki vienojās un deva savstarpēju solījumu pēc kārtas apsargāt un mierināt Semjonu Ivanoviču visu nakti un, ja kas gadītos, tad visus reizē modināt. Šai nolūkā, lai neaizmigtu, sāka spēlēt kārtis, atstādami pie slimnieka viņa draugu šņabdeguni, kurš visu dienu bija palicis pie slimnieka gultas un tagad lūdzās, lai ļauj viņam pārnakšņot. Tā kā kārtis spēlēja uz krīta un pati spēle bija neinteresanta, tā drīz vien apnika. Kārtis pameta, pēc tam par kaut ko sāka strīdēties, tad trokšņot un ar dūrēm dauzīt galdu, beidzot izklīda pa kaktiem, aiz dusmām vēl ilgi klaigāja un sarunājās un, tā kā visi bija kļuvuši pikti, tad negribēja vairs arī dežurēt un aizmiga. Drīz vien visos kaktos valdīja tāds klusums kā tukšā pagrabā, jo vairāk tāpēc, ka sals bija briesmīgs. Viens no pēdējiem, kas aizmiga, bija Okeānovs, kurš vēlāk stāstīja: — Ne gluži pa miegam, ne gluži nomodā es tā īsi pirms gaismiņas dzirdu, ka sarunājas divi cilvēki. — Okeānovs stāstīja, ka pazinis Zimoveikinu, ka Zimoveikins sācis modināt tam blakus guļošo veco draugu Remņovu un ka viņi ilgi čukstējušies; pēc tam Zimoveikins izgājis ārā un bijis dzirdams, ka viņš mēģina atslēgt virtuves durvis. Bet atslēga, saimniece vēlāk apgalvoja, atradusies viņai zem spilveniem un tajā naktī pazudusi. Beidzot, liecināja Okeānovs, viņš dzirdējis, it kā abi aizgājuši aiz slimnieka aizslietņiem un tur aizdedzinājuši sveci. Vairāk nekā, viņš stāstīja, nezinu, acis aizvērušās, bet pēc tam pamodies kopā ar citiem, kad visi gulētāji reizē izlēkuši no gultām, jo aiz aizslietņiem atskanējis tāds kliedziens, ka pamodies būtu pat mironis, — un tajā brīdī daudziem licies, ka svece tur pēkšņi nodziest. Sacēlās kņada; dūša visiem saplaka; cits caur citu metās kliedziena virzienā, bet tanī brīdī aiz aizslietņiem sākās varza, kliegšana, lamas un kaušanās. Aizdedzināja uguni un ieraudzīja, ka kaujas Zimoveikins ar Remņovu, ka abi viens otru sunī un lamā; bet, kad abus apgaismoja, viens iekliedzās: — Nevis es, bet tu esi laupītājs! — turpretī otrs, proti, Zimoveikins, sāka kliegt: — Neaiztiec, neesmu vainīgs; tūlīt apzvērēšu! — Abiem bija pilnīgi pārvērstas sejas; taču pirmajā brīdī neviens nepievērsa uzmanību viņiem: slimnieka vairs nebija agrākajā vietā aiz aizslietņiem. Kaušļus tūlīt izšķīra, atvilka nost no gultas un ieraudzīja, ka Proharčina kungs guļ pagultē — droši vien pilnīgā bezsamaņā, uzvilcis sev virsū ir segu, ir spilvenu, tā ka uz gultas palicis vienīgi kailais, vecais un nospeķotais matracis (palags uz tā nekad nebija klāts). Semjonu Ivanoviču izvilka ārā, uzstiepa uz matrača, bet tūlīt ievēroja, ka ar viņu daudz vairs nav ko ņemties, ka gals jau klāt; rokas stingst, bet pats tikko vēl dzīvs. Iemītnieki sastājās apkārt; visa viņa miesa vēl joprojām mazliet trīcēja, viņš kaut ko mēģināja rādīt ar rokām, mēli nevarēja pakustināt, bet acis mirkšķināja, gluži tāpat kā, stāsta, mirkšķinot acis vēl silta un asiņojoša galva, ko nupat kā nocirtis bendes cirvis.

Beidzot viņš kļuva arvien rāmāks; rimās arī pirmsnāves trīsas un konvulsijas; Proharčina kungs izstiepa kājas un devās norēķināties par saviem labajiem darbiem un grēkiem. Vai nu Semjons Ivanovičs bija no kā nobijies, vai redzējis kādu sapni, kā pēc tam apgalvoja Remņovs, vai arī bija noticis kas cits — nav zināms; fakts palika fakts: ja tagad dzīvoklī būtu ieradies pats eksekutors un paziņojis, ka Semjons Ivanovičs par brīvdomību, dauzonību un dzeršanu atlaists no darba, pat ja tagad pa otrām durvīm būtu ienākusi kaut kāda noskrandusi ubadze, uzdodamās par Semjona Ivanoviča svainieni, pat ja Semjons Ivanovičs turpat uz vietas būtu saņēmis divsimt rubļu lielu balvu vai galu galā būtu aizdegusies māja un sākusi degt Semjona Ivanoviča galva, viņš varbūt nebūtu atzinis par vajadzīgu pat pirkstu pakustināt sakarā ar šiem notikumiem. Kamēr pārgāja pirmais apstulbums, kamēr klātesošie atguva spēju runāt un sākās varza, minējumi, šaubas un kliegšana, kamēr Ustiņja I fodorovna vilka ārā no pagultes lādi, steigā meklējās zem spilvena, zem matrača un pat Semjona Ivanoviča zābakos, kamēr pratināja Remņovu un Zimoveikinu, Okeānovs, kurš līdz tam bija bijis visaprobežotākais, lēnīgi kais un klusākais īrnieks, pēkšņi izrādīja lielu aukstasinību, atskārta savu talantu, paķēra cepuri un paklusām i/.lavījās ārā no dzīvokļa. Un, kad satrauktajā, līdz tam klusajā mājoklī visas anarhijas šausmas bija sasniegušas augstāko pakāpi, durvis atvērās un pēkšņi kā sniegs uz galvas parādījās vispirms kāds cienīga izskata kungs ar bargu, bet neapmierinātu seju, aiz viņa Jaroslavs Iļjičs, aiz Jaroslava Iļjiča visi viņa pavadoņi un tiem nopaka|is — apmulsušais Okeānova kungs. Bargā, bet cienīgā izskata kungs piegāja tieši pie Semjona Ivanoviča, pataustīja to, savieba grimasi, paraustīja plecus un pateica to, ko visi zināja, proti, ka nelaiķis jau miris, piebilzdams vēl no sevis, ka šinīs dienās tas pats miegā noticis ar kādu visai cienījamu un ievērojamu kungu, kurš arī ņēmis un nomiris. Tad kungs ar cienīgo, bet neapmierināto seju atkāpās no gultas, pateica, ka veltīgi esot viņu traucējuši, un izgāja ārā. Viņa vietā tūlīt stājās Jaroslavs Iļjičs (pie tam Remņovu un Zimoveikinu nodeva viņa pavadoņu rokās), izjautāja dažus īrniekus, veikli paņēma savā ziņā lādi, ko saimniece jau mēģināja dabūt vaļā, nolika zābakus agrākajā vietā, aizrādīdams, ka tie ir vienos caurumos un nekur neder, pieprasīja atpakaļ spilvenu, piesauca Okeānovu, lika pasniegt lādes atslēgu, ko atrada drauga šņabdeguņa kabatā, un svinīgi liecinieku klātbūtnē atvēra Semjona Ivanoviča mantu glabātuvi. Nekas nebija aiztikts: divas lupatas, viens pāris zeķu, puse kabatas lakata, veca platmale, dažas pogas, vecas pazoles un zābaku stulmi, īsi sakot, nekam nederīgi sīki krāmi, kas oda pēc pelējuma; laba bija vienīgi vācu atslēga. Pasauca Okeānovu un bargi ar to aprunājās; bet Okeānovs bija ar mieru apzvērēt, ka nav vainīgs. Pieprasīja, lai parāda spilvenu, un apskatīja to: spilvens bija tikai netīrs, bet citādi pilnīgi izskatījās pēc spilvena. Ķērās pie matrača, gribēja to pacelt uz augšu, apstājās, brīdi padomāja, bet tad pēkšņi, pilnīgi negaidīti kaut kas smags, skanīgs atsitās pret grīdu. Noliecās, pačamdīja un ieraudzīja papīra vīstoklīti, bet tajā kādus desmit sudraba rubļus. — Ehehe-he! — noteica Jaroslavs Iļjičs, rādīdams uz kādu matrača caurumu, no kura bija izlīduši ārā sari un polsterējuma kušķi. Apskatīja caurumu un pārliecinājās, ka tas nupat tikai pārgriezts ar nazi pusaršīnas garumā; iebāza roku caurumā un izņēma droši vien steigā tur pamesto saimnieces virtuves dūci, ar kuru matracis bija pārgriezts. Tiklīdz Jaroslavs Iļjičs bija izvilcis nazi no matrača un atkal noteicis «ehe-he!» — kad tūlīt izkrita otrs vīstoklis, bet pēc tā atsevišķi izripoja divi pusrubļi, viens divdesmitpieckapeiku gabals, tad kaut kāda sīknauda un viena pamatīga veco laiku pieckapeiku monēta. To visu tūlīt uzlasīja no grīdas ar rokām. Tad radās doma, ka nebūtu par ļaunu sagraizīt visu matraci ar šķērēm. Pieprasīja šķēres…

Pa to laiku nodegušais tauku sveces gals apgaismoja novērotājam ārkārtīgi interesantu skatu. Kādi desmit īrnieki bija sastājušies ap gultu visdažādākajos apģērbos, visi izspūruši, neskuvušies, nemazgājušies, samiegojušies — tādi, kādi bija gājuši gulēt. Daži bija pilnīgi bāli, citiem uz pieres izspiedušies sviedri, dažus kratīja drebuļi, citiem bija karsti. Saimniece pavisam kā muļķa prātā, rokas salikusi, klusi stāvēja un pazemīgi gaidīja, ko darīs Jaroslavs Iļjičs. No krāsns augšas ar baiļu pilnu ziņkāri lejup noraudzījās apkalpotāja Avdotja un saimnieces mīlule kaķene; uz grīdas visur bija izmētāti saplēstie un salauztie aizslietņi; atvērtā lāde rādīja savu nožēlojamo saturu; mētājās sega un spilvens ar virsū uzmestiem matrača polsterē juma kušķiem, un, beidzot, uz trijkājaina koka galda sāka spīdēt arvien lielāka kaudze sudrabnaudas un dažādu monētu. Vienīgi Semjons Ivanovičs pilnīgi saglabāja aukstasinību, mierīgi gulēja gultā un, likās, nemaz nenojauta, ka viņu aplaupa. Bet, kad bija atnestas šķēres un Jaroslava Iļjiča palīgs, gribēdams izkalpoties, nepacietīgi parāva matraci, lai to ērtāk izvilktu no īpašnieka apakšas, Semjons Ivanovičs, būdams pieklājīgs, vispirms mazliet atbrīvoja vietu, paveldamies uz sāniem, ar muguru pret meklētājiem; tad — pēc otra rāviena nometās kņūpus, beidzot pavirzījās vēl vairāk uz malu un, tā kā gultai trūka pēdējā sānu dēļa, pilnīgi negaidīti ar galvu uz leju nogāzās uz grīdas, atstādams redzamas tikai divas kaulainas, vājas, zilas kājas, kas slējās uz augšu kā divi apdeguša koka zari. Tā kā Proharčina kungs torīt jau divas reizes bija apraudzījis savu pagulti, tūlīt radās aizdomas, un daži īrnieki Zinovija Prokofjeviča vadībā palīda zem gultas, lai pārliecinātos, vai tur nav kas apnlēpts. Bet meklētāji tikai veltīgi sasita cits citam pieri, un, tā kā Jaroslavs Iļjičs tūlīt viņiem uzkliedza un lika nekavējoties izcelt Semjonu Ivanoviču no nepiedienīgās vietas, divi no prātīgākajiem saņēma abās rokās pa kājai, izvilka negaidīto kapitālistu gaismā un novietoja šķērsam gultai. Pa to laiku sari un polsterējuma kušķi lidoja visapkārt, sudrabnaudas kaudze auga, un — ak dievs! — kas tik viss tur nebija … Cēlie sudraba rubļi, vērtīgie, smagie pusotra rubļa gabali, skaistie pusrubļi, plebejiskās divdesmitpieckapeiku monētas, divdesmitkapeiku gabali, pat neinteresantās, vecišķās, sīkās desmitkapeiku un sudraba pieckapeiku monētas — visi īpašos papīrīšos ietīti, pārdomātā un priekšzīmīgā kārtībā salikti. Bija arī retumi: divi kaut kādi žetoni, viens napoleondors, viena nez kāda ļoti reti sastopama monēta… Arī daži sudraba rubļi bija no ļoti seniem laikiem, nodilušie un izrobotie Jeļizavetas laika naudas gabali, vācu krustarubļi, Pētera un Jekaterinas laika monētas; bija, piemēram, tagad visai reti sastopamie vecie piecpadsmitkapeiku gabali ar izdurtiem caurumiem, lai varētu nēsāt ausīs, galīgi nodiluši, taču likumīgā vērtībā; bija pat vara nauda, bet jau viscaur zaļa, apsūbējusi… Atrada arī vienu sarkanu papīra desmitnieku — bet vairāk nebija. Pēdīgi, kad visa anatomija bija galā un, vairkkārt izpurinājuši matrača pārvelkamo, pārliecinājās, ka nekas nedžinkst, uzlika visu naudu uz galda un sāka skaitīt. No pirmā acu uzmetiena varēja pat pilnīgi vilties un nodomāt, ka ir vai miljons, — tik milzīga bija kaudze! Bet miljona nebija, lai gan sanāca ārkārtīgi iespaidīga summa — tieši divi tūkstoši četri simti deviņdesmit septiņi ar pusi rubļa, tā ka, ja Zinovijs Prokofjevičs vakar būtu Semjonam Ivanovičam par labu savācis ziedojumus, varbūt pavisam būtu apaļi divi tūkstoši pieci simti rubļu asignācijās. Naudu paņēma līdzi, nelaiķa lādei pielika zīmogu, saimnieces sūdzības uzklausīja un paskaidroja, kad un kur jāiesniedz pierādījums, ka nelaiķis palicis viņai parādā. Dažiem lika parakstīties; vēl citi ieminējās par svainieni, bet, pārliecinājušies, ka svainiene bijusi savā ziņā mīts, tas ir, ka to radījusi Semjona Ivanoviča vājā izdoma, kas, kā tika apliecināts, ne vienreiz vien nelaiķim pārmests, — šo domu tūlīt atmeta kā nepamatotu un tādu, kas kaitē viņa — Proharčina kunga labajai slavai; ar to tad runas par svainieni izbeidzās. Bet, kad pirmās bailes bija pārgājušas, kad sāka pārdomāt un aptvēra, kas nelaiķis īsti bijis, visi pieklusa un tā kā ar neuzticību sāka lūkoties cits uz citu. Dažiem Semjona Ivanoviča rīcība stipri ķērās pie sirds, un viņi it kā pat apvainojās… Tāds kapitāls! Tad ta savilcis naudu! Marks Ivanovičs, nezaudēdams pašsavaldīšanos, sāka skaidrot, kāpēc Semjons Ivanovičs tik pēkšņi nobijies; bet viņā vairs neklausījās. Zinovijs Prokofjevičs bija kļuvis stipri domīgs, Okeānovs bija jau mazliet iemetis, pārējie tā kā sadrūvējās, bet sīkais cilvēciņš Kantarjovs, kura deguns atgādināja zvirbuļa knābi, pret vakaru izvācās no dzīvokļa, ļoti rūpīgi sakravājis un sasējis visas savas lādītes un sainīšus, dzedri paskaidrodams ziņkārīgajiem, ka laiki grūti, bet īre šeit neesot viņam pa kabatai. Turpretī saimniece bez mitas vaimanāja, gauzdamās un lādēdama Semjonu Ivanoviču, ka tas viņai, neaizsargātai sievietei, nodarījis pāri. Viņa apjautājās Markam Ivanovičam, kāpēc nelaiķis savu naudu nav glabājis lombardā. — Viņš bija, mīļā, vientiesīgs; tik daudz izdomas viņam nebija, — atbildēja Marks Ivanovičs.

—     Nu, bet arī jūs bijāt vientiesīga, mīļā, — piebilda Okeānovs, — divdesmit gadu cilvēks pie jums mitinājās, sabruka no viena knipja sitiena, bet jums neiznāca vaļas viņu iepazīt, kāposti bija jāvāra! Ak, saimniecīt!

—      Ai, kā tu ar mani runā! — saimniece turpināja. — Ko nu par lombardu! Būtu viņš man atnesis savu krājumiņu un teicis: ņem, mīļā Ustiņja, še tev mana naudiņa, ņem mani savā maizē, kamēr mani nav pieņēmusi zemesmāte, — tad, varu to apliecināt svētbildes priekšā, es viņu būtu ēdinājusi, dzirdinājusi, kopusi. Ak tu grēka gabals, krāpnieks tāds! Piemānīja, piešmauca neaizsargātu sievieti! …

Iemītnieki pienāca atkal pie Semjona Ivanoviča gultas. Tagad viņš gulēja, kā pienākas, savā labākajā un, var teikt, vienīgajā uzvalkā, aizbāzis sastingušo zodu aiz kaklasaites, kas bija apsieta mazliet neveikli, nomazgāts, sasukāts un tikai nepilnīgi noskūts, tāpēc ka nevienam nebija bārdas naža: vienīgais bārdas nazis, kas piederēja Zinovijam Prokofjevičam, bija vienos robos jau pērn un izdevīgi pārdots Krāmu tirgū; bet pārējie iemītnieki gāja pie bārddziņa. Nekārtībā atstāto istabu vēl nebija paguvuši piekopt. Salauztie aizslietņi joprojām gulēja uz grīdas un, atsegdami Semjona Ivanoviča vientuļo kaktu, bija it kā simboli tam, ka nāve norauj aizsegu no visiem iniiNU noslēpumiem, intrigām, stiķiem. Matrača polsterē|uitia kušķi, kas arī nebija pievākti, lielām kaudzēm mētā |as apkārt. Visu šo pēkšņi izvandīto kaktu dzejnieks |«»h piemēroti būtu varējis salīdzināt ar mājas bezdelīgas i/postīto ligzdu: vētra visu saārdījusi un izmētājusi, bezdelidzēni ar māti beigti, un visapkārt izsvaidītas viņu Mita mājoklīša pūkas, spalviņas, pakulu šķipsniņas… Semjons Ivanovičs gan vairāk izskatījās pēc veca patmīļa un zvirbuļa — zagļa. Tagad viņš bija pieklusis, likās l avisam pierāvies, it kā nemaz nebūtu vainīgs, it kā nebūtu blēdījies, lai bez kauna un goda, visnepieklājīgākā veidā mānītu un šmauktu visus godīgos ļaudis, lagad viņš vairs nedzirdēja savas pamestās un apvainotas saimnieces vaimanas un raudas. Gluži otrādi, kā pienidzējis, rūdīts kapitālists, kas pat zārkā negrib bezdarbībā zaudēt laiku, viņš, likās, bija nodevies kaut kādiem spekulatīviem aprēķiniem. Viņa seja tagad pauda tādu kā dziļu domu, bet lūpas bija sakniebtas tik nozīmīgi, kā to nekādi nevarētu iedomāties, Semjonam Ivanovičam dzīvam esot. Viņš bija it kā kļuvis gudrāks. Labā acs tā kā blēdīgi piemiegta: likās, Semjons Ivanovičs bija gribējis kaut ko teikt, paziņot kaut ko visai svarīgu, izskaidroties, netērējot velti laiku un izsakoties īsāk, jo sakrājies daudz darīšanu, taču nav vaļas… Un it kā vēl būtu dzirdami viņa vārdi: «Ko tu raudi? Rimsties, dzirdi, muļķa sievišķi, nepinkšķi! Labāk izgulies, saimniecīt, dzirdi! Es, kā saka, esmu jau miris: tagad vairs nevajag raudāt, tik tiešām! Labi tā gulēt… Es, dzirdi, gribu teikt ko citu: tu, sievišķi, lielmanīša, saproti; es tagad esmu miris; bet, ja tā padomā, tad tas, rasi, tā nemaz nevar būt, un, ja nu es, teiksim, neesmu nomiris — dzirdi, ja nu es celtos augšā, — kas tad būtu, ko?»

PROHARČINA KUNGS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1846. gada oktobri.

Stāstu «Proharčina kungs» Dostojevskis iesāka rakstīt 1846. gada pavasarī un bija paredzējis iesniegt Krajevska žurnālam «Отечественные записки», atlīdzinot parādu. Dostojevskis stāstu pabeidza septembrī, kad to nodeva salikšanai un skatīja cauri cenzūra. Cenzūra stāstu «Proharčina kungs» stipri izkropļoja, izmeta ārā veselus gabalus. Dostojevskis izmisumā rakstīja brālim: «Zināmā vietā Proharčins ir briesmīgi izkropļots. Šie kungi no zināmās vietas aizliedza pat vārdu ierēdnis, un nevar tikt gudrs, kāpēc: viss jau tāpat bija pārlieku nevainīgi, bet viņi vēl visās vietās izsvītroja šo vārdu. Viss dzīvais ir zudis. Palicis vienīgi skelets no visa tā, ko es tev lasīju. Es atsakos no sava stāsta.» («Письма», т. 1, 1928, с. 95.)

Ierēdņa liktenim veltītajā stāstā aizliegdama pat vārdu «ierēdnis» un izdarīdama veselu rindu citu izkropļojumu, cenzūra neapšaubāmi padarīja grūtāk saprotamu stāsta pamatdomu. Tomēr jāpiebilst, ka stāsta «Proharčina kungs» galvenais trūkums ir ārkārtīgi smagais risinājums.

V. Beļinskis rakstā «Krievu 1846. gada literatūras apskats» jauno Dostojevska stāstu bargi kritizēja. «Žurnāla «Отечественные записки» desmitajā numurā,» viņš rakstīja, «parādījās Dostojevska kunga trešais sacerējums, stāsts «Proharčina kungs», kas pat ari Dostojevska kunga talanta cienītājus nepatīkami pārsteidza. Šai darbā staro talanta dzirkstis, bet tik dziļā tumsā, ka to gaisma lasītājam nekā neļauj saskatīt… Šo dīvaino stāstu nav radījusi iedvesma, nedz brīva un naiva jaunrade, bet gan kaut kas… kā to lai pasaka? — vai nu pārgudrība, vai pretenzijas… citādi tas nebūtu tik samākslots, manierīgs, neizprotams, vairāk līdzīgs kādam patiesam, tomēr savādam un mīklainam notikumam, nevis dzejiskam sacerējumam. Mākslā nedrīkst būt nekā tumša un nesaprotama…» Tālāk kā «mazāk svarīgu» stāsta trūkumu Beļinskis atzīmē pārmērīgu vienu un to pašu izteicienu atkārtošanos, atsevišķas samākslotas frāzes un citas stilistiskas vainas. (Поли. собр. соч., т. 10, с. 420.)

Dostojevska stāsta ideju atklāja Dobroļubovs rakstā «Nomāktie cilvēki» (1861. g.). Par Proharčinu Dobroļubovs rakstīja: «…pēc dabas viņš ir bailīgs, tāpat kā visi nomāktie cilvēki; kaut gan viņa ticība savai filozofijai ir nesatricināma, tomēr viņš redz, ka pasaulē mēdz būt arī dažādas nejaušības: slimības, ugunsgrēki, ja priekšniecībai uznāk vēlēšanās, tā var negaidīti atlaist no darba. Nabaga vīru sāk vajāt doma par to, ka viņa dzīve ir nestabila, nenodrošināta.»

Dobroļubovs tāpat norādīja, ka Proharčins patiešām «kļuvis par brīvdomātāju: viņš vairs netic ne tikai tam, ka varētu justies drošs par savu ierēdņa vietu, viņš pat vairs netic savai lēnprātībai». (Поли. собр. соч., т. 2, М., 1935.)

297. lpp. … dažiem ierēdņiem, sākot ar gados vecākajiem… būšot jākārto nez kāds eksāmens visos priekšmetos. — Runa ir par 1809. gadā Speranska sagatavoto ukazu. Pēc šī ukaza ierēdņiem, lai viņi dabūtu civilo amatpersonu titulus, vajadzēja likt eksāmenus, tāpēc ļoti daudziem sīkajiem ierēdņiem, kas nebija ieguvuši nekādu izglītību, tika laupīta jebkāda iespēja virzīties augšup pa ierēdņu karjeras kāpnēm.

309. lpp. … deguns alkritls, pats ar maizi apēdīsi, pat nepamanīsi. — Te ir dots mājiens uz trīsdesmitajos—četrdesmitajos gados populāro literāro tēmu, kas radusi atspoguļojumu Gogoļa stāstā «Deguns».

Content

Dostojevskis Fjodors Proharčina kungs.

PROHARČINA kungs