Dostojevskis Fjodors

Romāns deviņās vēstulēs.

Fjodors Dostojevskis

Romāns deviņās vēstulēs

ROMĀNS DEVIŅĀS VĒSTULES

(Pjotrs Ivanovičs Ivanam Petrovičam)

Cienījamais kungs un dārgais draugs Ivan Petrovič!

Nu jau trešā diena, kad es, var teikt, dzenāju jūs rokā, mans dārgais draugs, jo man jāpārrunā kāds visai svarīgs jautājums, tomēr nekur nevaru jūs sastapt. Mana sieva vakar, kad bijām pie Semjona Aleksejiča, ļoti trāpīgi pajokoja par jums, teikdama, ka no jums un Tatjanas Petrovnas iznācis īsts nerimšu pāris. Vēl nav pagājuši ne trīs mēneši, kopš esat apprecējušies, bet jau atstājat novārtā savu mājas pavardu. Mēs visi daudz smējāmies — protams, aiz lielām un sirsnīgām simpātijām pret jums, — bet, jokus pie malas, mans dārgais, jūs patiesi sagādājāt man galvassāpes. Semjons Aleksejičs man saka — vai tik jūs neesot Apvienotās biedrības kluba ballē? Atstāju sievu pie Semjona Aleksejiča laulātās draudzenes, bet pats drāžos uz Apvienoto biedrību. Smiekli un asaras! Iedomājieties manu stāvokli: es ballē — un viens pats bez sievas! Ivans Andrejičs, ar kuru sastapos šveicara istabā, ieraudzījis mani vienu, tūlīt secinājis (ļaunprātis!), ka man esot neparasta kaislība uz deju sarīkojumiem, un, paķēris mani zem rokas, jau gribēja ar varu vilkt uz deju zāli, teikdams, ka Apvienotā biedrība viņam esot par šauru, viņa plašajai dabai neesot kur izvērsties un ka no pačūlijām un rezēdām viņam sākusi sāpēt galva. Neatrodu ne jūs, ne Tatjanu Petrovnu. Ivans Andrejičs apgalvo un dievojas, ka jūs katrā ziņā būšot «Gudra cilvēka nelaimē» Aleksandras teātrī.

Joņoju uz Aleksandras teātri: nav arī tur. Šorīt cerēju jūs atrast pie Čistoganova — kur nu. Cistoganovs sūta pie Perepalkiniem — tas pats. īsi sakot, pagalam nomocījos; spriediet pats, kā es esmu skraidījis apkārt! Tagad rakstu jums (neko darīt!). Neesmu jau nekāds literāts (jūs mani saprotat); labāk būtu zem četrām acīm, ļoti vajadzīgs izskaidroties ar jums un pēc iespējas drīzāk, tāpēc lūdzu ierasties kopā ar Tatjanu Petrovnu šovakar pie manis uz tēju un sarunu. Mana Anna Mihailovna par jūsu apmeklējumu ļoti priecāsies. Tik tiešām, kā mēdz teikt, būsim jums pateicīgi līdz kapa malai.

Starp citu, mans dārgais draugs, — ja jau nu rakstīt, tad visu pie viena, — esmu spiests jau tagad mazliet parāt jūs un pat pārmest jums, mans cienījamais draugs, kādu šķietami nevainīgu joku, ko esat ļaunprātīgi izspēlējis pret mani… ļaunais, nekaunīgais cilvēk! Ap pagājušā mēneša vidu jūs ievedat manā ģimenē kādu savu paziņu, proti, Jevgeņiju Nikolajiču, un asirējat[6] viņu ar savu draudzīgo un man, protams, svēto rekomendāciju; es priecājos par gadījumu, uzņemu jauno cilvēku ar atplestām rokām un reizē bāžu galvu cilpā. Vai nu cilpa vai ne, bet iznāca, kā mēdz teikt, nelādzīgs numurs. Pašreiz nav vaļas tuvāk paskaidrot — un rakstiski arī neērti, tikai pazemīgi lūdzu jūs, ļauna prieka pilnais draugs, vai nevarētu kaut kādā veidā — tā delikātāk, starp citu, pie auss, klusītiņām pačukstēt savam jaunajam cilvēkam, ka galvaspilsētā bez mūsējās ir vēl daudz citu ģimeņu. Nevaru vairs izturēt, mīļais! Krītu no kātiem, kā mēdz teikt mūsu draugs Simoņevičs. Kad tiksimies, es jums visu izstāstīšu. Nesaku to tādā nozīmē, ka jaunajam cilvēkam nebūtu, piemēram, labu manieru vai viņš nebūtu izrādījis vajadzīgās dvēseles īpašības, vai kādā citā ziņā nošāvis buku. Gluži otrādi, viņš pat ir laipns un jauks jauneklis; taču pagaidiet, kamēr tiksimies; pa to laiku, ja sastapsiet, pačukstiet viņam, dieva dēļ, cienījamais. Es to būtu izdarījis arī pats, bet jūs jau zināt, man tāds raksturs: nevaru, un cauri. Bet jūs viņu esat rekomendējis. Gan jau vakarā katrā ziņā aprunāsimies tuvāk. Bet tagad uz redzēšanos. Palieku utt.

P. S. Mans mazais jau kādu nedēļu sirgst, un viņam ar katru dienu ļaunāk un ļaunāk. Nāk zobiņi un sāp. Sieva visu laiku ar viņu tillinās un bēdājas, nabadzīte. Atbrauciet. Patiesi iepriecināsiet mūs, dārgais draugs.

II (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam) Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

Saņemu vakar jūsu vēstuli, lasu un brīnos. Meklējat mani nez kādās vietās, bet es gluži vienkārši biju mājas. Līdz pulksten desmitiem gaidīju Ivanu Ivaniču Tolokonovu. Tūdaļ ņemu sievu, nolīgstu ormani, tērējos un ierodos pie jums tā ap pusseptiņiem. Jūs neesat mājās, bet mūs sagaida jūsu laulātā draudzene. Gaidu jūs līdz pusvienpadsmitiem; ilgāk nebija iespējams. Ņemu sievu, tērējos, nolīgstu ormani, aizvedu viņu mājās, bet pats dodos pie Perepalkiniem, domādams, vai tik nesastapšu jūs tur, bet atkal viļos. Atbraucu mājās, neguļu visu nakti, raizējos, no rīta iegriežos pie jums trīs reizes, pulksten deviņos, desmitos un vienpadsmitos, trīs reizes tērējos, līgstu ormaņus, un jūs mani atkal atstājat ar garu degunu.

Bet, lasīdams jūsu vēstuli, brīnījos. Rakstāt par Jevgeņiju Nikolajiču, lūdzat pačukstēt, bet nerakstāt, kāpēc. Slavēju piesardzību, taču ir dažādi papīri, bet es svarīgus papīrus sievai par matu uztinamiem nedodu. Nepavisam nevaru saprast, kādā nozīmē jums labpaticis to visu man rakstīt. Bet, ja jau esam sākuši par to runāt, kāpēc tad pinat iekšā mani? Es savu degunu visādās nebūšanās nebāžu. Atteikt varējāt pats, redzu tikai, ka man ar jums vajag izrunāties tuvāk, noteiktāk, turklāt arī laiks paiet. Bet man laika maz, un nezinu, ko iesākšu, ja neievērosiet noteikumus. Ceļš deguna galā, ceļš taču maksā, bet sieva vēl činkst: lai sagādāju viņai modernus samta rītasvārkus. Bet par Jevgeņiju Nikolajiču steidzos jums aizrādīt: vakar, kad biju pie Pavēla Semjoniča Perepalkina, netērēdams velti laiku, beidzot ievācu attiecīgās ziņas. Jevgeņijam Nikolajičam pašam Jaroslavas guberņā pieder piecsimt dvēseļu, turklāt no vecmāmiņas ir cerība dabūt Maskavas apkaimē sādžu ar trīssimt dvēselēm. Bet, cik naudas, nezinu, tomēr domāju, ka tas jums labāk jāzina. Ļoti lūdzu jūs noteikt man satikšanās vietu. Vakar jūs esot sastapis Ivanu Andrejiču un rakstāt: viņš jums teicis, ka es kopā ar sievu esot Aleksandras teātrī. Bet es apgalvoju, ka viņš melo, un viņam tādos gadījumos nevar ticēt jo vairāk tāpēc, ka viņš vēl tikai aizvakar apšmaucis savu vecmāmiņu par astoņsimt rubļiem asignācijās. Līdz ar to man ir tas gods.

P. S. Mana sieva kļuvusi grūta, turklāt viņa ir bailīga, un reizēm viņai uznāk melanholija. Bet teātra izrādēs dažkārt inscenē šaušanu un mākslīgu, mašīnu radītu pērkonu. Tāpēc, baidīdamies nobiedēt sievu, es viņu uz teātriem nevedu. Bet man pašam teātra izrādes ne visai patīk.

III (Pjotrs Ivaničs Ivanam Petrovičam) Mans dārgais draugs Ivan Petrovič!

Esmu vainīgs, vainīgs un tūkstoškārt vainīgs, bet steidzos attaisnoties. Vakar pēc pulksten pieciem, tieši tajā laikā, kad mēs ar patiesu sirsnību jūs pieminējām, atjāja kurjers no tēvoča Stepana Aleksejiča ar vēsti, ka krustmātei slikti. Baidīdamies pārbiedēt sievu, neteikdams viņai ne vārda, pretekstēju 1 ar steidzamām dienesta darīšanām un braucu uz krustmātes mājām. Atrodu viņu tikko dzīvu. Tieši pulksten piecos viņai uznākusi lēkme, jau trešā divu gadu laikā. Kārlis Fedoričs, viņu ģimenes mediķis, paziņoja, ka viņa varbūt nenodzīvošot ne nākamo nakti. Spriediet pats par manu stāvokli, dārgais draugs. Veselu nakti uz kājām, vienā skraidīšanā un bēdās. Tikai no rīta, zaudējis spēkus un izvārdzis miesīgi un garīgi, atlaidos turpat pie viņiem uz dīvāna, aizmirsu pateikt, lai mani laikus pamodina, un pamodos pusdivpadsmitos. Krustmātei labāk. Braucu pie sievas; viņa, nabadzīte, mani gaidīdama, pavisam nomocījusies. Iekampu šo to ēdamu, apmīļoju mazuli, nomierināju sievu un steidzos pie jums. Jūs neesat mājās. Bet sastopu pie jums Jevgeņiju Nikolajiču. Dodos uz mājām, ņemu spalvu un tagad rakstu jums. Nekurniet un nedusmojieties uz mani, mans patiesais draugs. Sitiet mani, cērtiet nost manu vainīgo galvu, bet neliedziet man savu labvēlību. No

1 Pretekstēju (franču vai. preiexler) — aizbildinos.

jūsu laulātās draudzenes dabūju zināt, ka vakarā būsiet pie Slavjanoviem. Būšu tur katrā ziņā. Ar vislielāko nepacietību gaidu jūs.

Bet tagad palieku utt.

P. S. Mūsu mazais dzen mūs īstā izmisumā. Kārlis Fedoričs parakstījis viņam rabarbera pulveri. Bērniņš vaid, vakar nevienu nepazina. Bet šodien sācis pazīt un visu laiku lalina — paps, mamma, vē … Sieva visu rītu mirkst asarās.

iv (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam) Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

Rakstu jums jūsu mājās, jūsu istabā, pie jūsu rakstāmgalda; taču, iekāms ķēros pie spalvas, nogaidīju jūs vairāk nekā divarpus stundu. Bet tagad atļaujiet man, Pjotr Ivanič, skaidri un gaiši izteikt jums savus vaļsirdīgos uzskatus par šo nepatīkamo apstākli. No jūsu beidzamās vēstules secinu, ka jūs gaida pie Slavjanoviem, jūs aicināt mani turp, es ierodos, sēžu piecas stundas, bet no jums ne vēsts. Vai tad man, jūsuprāt, būtu jāsmīdina cilvēki, vai? Atļaujiet, cienījamais kungs… Ierodos pie jums no rīta, cerēdams jūs sastapt un līdz ar to neatdarinādams dažu labu mānīgu personu, kas meklē cilvēkus nez pa kādām vietām, kad tos var jebkurā pieklājīgi izraudzītā laikā sastapt mājās. Bet mājās no jums nebija ne smakas. Nezinu, kas tagad attur mani izteikt jums visu skarbo patiesību. Teikšu tikai to, ka jūs laikam negribat pildīt mūsu zināmos noteikumus. Un tikai tagad, apsverot visus apstākļus, man gribot negribot jāatzīstas, ka taisni brīnos par jūsu viltīgo domu gaitu. Tagad skaidri redzu, ka savu negodprātīgo nodomu jūs esat lolojis jau sen. Bet par pierādījumu tādai manai domai noder tas, ka jūs vēl pagājušajā nedēļā gandrīz nepieļaujamā kārtā ieguvāt savā īpašumā to man adresēto vēstuli, kurā jūs pats izklāstījāt, kaut arī diezgan neskaidri un nesakarīgi, mūsu noteikumus par jums ļoti labi zināmo apstākli. Baidāties no dokumentiem, iznīcināt tos, bet mani uzskatāt par muļķi. Taču es sevi par muļķi uzskatīt nepieļaušu, jo līdz šim mani par tādu neviens nav uzskatījis un visi šai ziņā izteikušies par mani pozitīvi. Man atveras acis. Jūs mani mulsināt, pūšat miglu acīs attiecībā uz Jevgeņiju Nikolajiču, bet, kad es, līdz šim vēl nevarēdams saprast jūsu šā mēneša septītā datuma vēstuli, meklēju izskaidrošanos ar jums, jūs noliekat man maldinošas tikšanās, bet pats slēpjaties. Vai tik jūs, cienījamais kungs, nedomājat, ka es to visu neesmu spējīgs saprast? Apsolāt atlīdzināt man par jums ļoti labi zināmajiem pakalpojumiem attiecībā uz dažu personu rekomendēšanu, bet pa to laiku un nezin kādā veidā izkārtojat tā, ka pats ņemat no manis bez kvīts prāvas naudas summas, kā tas notika vēl tikai pagājušajā nedēļā. Bet tagad, paņēmis naudu, slēpjaties, turklāt noliedzat pakalpojumu, ko es jums izdarīju attiecībā uz Jevgeņiju Nikolajiču. Varbūt paļaujaties uz to, ka drīz aizbraukšu uz Simbirsku, un domājat, ka nepagūsim norēķināties. Taču svinīgi paziņoju jums un apliecinu to ar savu goda vārdu, ka, ja jau tikšu uz to spiests, tad es tīšām būšu ar mieru nodzīvot Pēterburgā vēl veselus divus mēnešus, bet savu panākšu, mērķi sasniegšu un jūs sameklēšu. Arī mēs dažkārt protam rīkoties kādam par spīti. Bet noslēgumā paziņoju jums: ja jūs vēl šodien pat apmierinošā veidā neizskaidrosieties ar mani vispirms ar vēstuli, bet pēc tam personīgi — zem četrām acīm un no jauna neizklāstīsiet savā vēstulē visus galvenos noteikumus, kādi starp mums pastāvējuši, un galīgi nepaskaidrosiet savas domas par Jevgeņiju Nikolajiču, es būšu spiests rīkoties tā, kā tas jums būs visai nepatīkami un pat man pašam pretīgi.

Atļaujiet palikt utt.

V (Pjotrs Ivanovičs Ivanam Petrovičam)

11. novembri

Mans mīļais, cienījamais draugs Ivan Petrovič!

Līdz sirds dziļumiem mani sarūgtināja jūsu vēstule. Kā jums nebija kauna, mans dārgais, bet netaisnais draugs, tā izturēties pret savu lielāko labvēli. Pārsteigties, nenoskaidrojot visus apstākļus, un beidzot apvainot mani nr tik aizskarošām aizdomām? Bet steidzos atbildēt uz jusu apsūdzībām. Jūs, Ivan Petrovič, mani vakar nēsāsi apāt tāpēc, ka pēkšņi un gluži negaidot tiku izsaukts pie mirējas gultas. Krustmāte Jevfimija Nikolavna aizgāja pie dieva vakarvakarā pulksten vienpadsmitos. Radi vienprātīgi ievēlēja mani par visas bēdīgās sēru ceremonijas rīkotāju. Darba bija tik daudz, ka es vēl šorīt nepaguvu tikties ar jums, nedz arī paziņot jums kaut ar vienu vēstules rindiņu. No visas sirds skumstu par pārpratumu, kas starp mums radies. Manus pa jokam un garām ejot izteiktos vārdus par Jevgeņiju Nikolajiču jūs esat uztvēris pilnīgi ačgārni, bet visam šim jautājumam piešķīris tādu nozīmi, kas mani dziļi apvaino. Jūs pieminat naudu un izsakāt savas bažas par to. Taču es bez mazākās svārstīšanās esmu gatavs apmierināt visas jūsu vēlēšanās un prasības, lai gan šeit, starp citu, man jums jāatgādina, ka naudu — trīssimt piecdesmit sudraba rubļus — es no jums pagājušajā nedēļā paņēmu ar zināmiem noteikumiem, nevis kā aizņēmumu. Ja tas būtu bijis aizņēmums, tad katrā ziņā būtu izrakstīta kvīts. Neatzīstu par vajadzīgu paskaidrot pārējos jūsu vēstulē minētos punktus. Redzu, ka tas ir pārpratums, redzu šajā gadījumā jūsu parasto straujumu, ātrsirdību un taisnprātīgumu. Zinu, ka jūsu labsirdība un atklātais raksturs neļaus jūsu sirdī palikt šaubām un ka beidzot jūs pats sniegsiet man roku pirmais. Jūs esat maldījies, Ivan Petrovič, jūs esat visnotaļ maldījies!

Lai gan jūsu vēstule mani dziļi aizskāra, es pirmais un jau šodien pat būtu bijis ar mieru ierasties pie jums un atzīt savu vainu, bet man kopš vakardienas tik daudz darīšanu, ka tagad esmu pilnīgi nomocījies un tikko turos uz kājām. Visām manām nelaimēm pievienojusies vēl viena: sieva iegūlusi; baidos, ka nav kāda nopietna slimība. Kas attiecas uz maziņo, tad viņam, paldies dievam, labāk. Bet lieku nost spalvu… darīšanas sauc, un to ir vesels lērums.

Atļaujiet, dārgais draugs, palikt utt.

VI (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam)

14. novembri

Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

Nogaidīju trīs dienas; pacentos tās izmantot lietde-' rīgi — un, apzinādamies, ka laipnība un pieklājība ir ik-; viena cilvēka viskrāšņākās rotas, es kopš savas beidzamās, šā mēneša desmitā datuma vēstules neatgādināju jums par sevi ne ar vārdiem, ne ar darbiem — pa daļai tāpēc, lai dotu jums iespēju netraucēti izpildīt kristieša pienākumu pret savu krustmāmiņu, bet pa daļai tāpēc, ka dažiem apsvērumiem un faktu noskaidrošanai zināmajā jautājumā man bija vajadzīgs laiks. Taču tagad steidzos ar jums galīgi un noteikti izskaidroties.

Vaļsirdīgi atzīstos jums, ka, lasot pirmās divas jūsu vēstules, es tik tiešām domāju, ka nesaprotat, ko es gribu, tieši tāpēc visvairāk meklēju tikšanos ar jums un izskaidrošanos zem četrām acīm, baidījos ņemt rokā spalvu un pārmetu pats sev, ka neskaidri izsaku savas domas uz papīra. Jums zināms, ka labas izglītības un manieru man nav un ka es vairos no tukšas dižošanās, tāpēc ka no rūgtas pieredzes esmu beidzot izpazinis, cik maldinoša dažkārt mēdz būt āriene un ka zem puķēm reizēm slēpjas čūska. Bet jūs mani sapratāt; taču neatbildējāt man, kā pienākas, tāpēc ka, sirdī būdams viltīgs, bijāt jau iepriekš nolēmis lauzt savu goda vārdu un pārtraukt mūsu starpā pastāvējušās draudzīgās attiecības. Un to jūs pilnā mērā esat pierādījis ar savu nekrietno izturēšanos pret mani beidzamajā laikā, izturēšanos, kas kaitēja manām interesēm, ko nebiju gaidījis un kam nekādi negribēju ticēt līdz pat beidzamajam brīdim; jo, tā kā mani jau pašā mūsu pazīšanās sākumā savaldzināja jūsu labās manieres, smalkā izturēšanās, prasme kārtot darīšanas, kā arī izredzes gūt no kopdarbības ar jums zināmus labumus, tad es nodomāju, ka esmu atradis patiesu draugu un labvēli. Turpretī tagad esmu skaidri atskārtis, ka ir daudz tādu cilvēku, fcas zem pieglaimīgas un spožas ārienes slēpj sirdī indi, kas prātu izmanto,, lai kaldinātu ļaunus plānus pret savu tuvāko un lai nepiedodamā kārtā viņu krāptu, tāpēc baidās no spalvaskāta un papīra un reizē izmanto vĀrdus nevis sava tuvākā un tēvijas labā, bet lai iemidzinātu un pakļautu sev to personu prātu, kuras ielaidušās ar viņiem dažādos darījumos un nolīgumos. Jūsu viltīgo rīcību pret mani, cienījamais kungs, skaidri var redzēt no Kūkojošā.

Pirmkārt, kad es savā vēstulē skaidri un gaiši attēloju jums, cienījamais kungs, savu stāvokli un reizē jautāju ļums pirmajā vēstulē, ko jūs domājat ar dažiem saviem izteicieniem un pusvārdiem, galvenokārt attiecībā uz Jevgeņiju Nikolajiču, jūs lielākoties centāties jautājumu noklusēt un, jau izraisījis manī aizdomas un šaubas, mierīgi izvairījāties no atbildes. Pēc tam, izturējies pret mani tā, kā to pieklājīgā vārdā nevar pat nosaukt, sākāt rakstīt, ka esat sarūgtināts. Kā to atļausiet nosaukt, cienījamais kungs? Vēlāk, kad katra minūte man bija dārga un kad jūs likāt dzenāt sevi rokā pa visu galvaspilsētu, jūs man zem draudzības maskas rakstījāt vēstules, kurās, tīšām noklusēdams galveno, stāstījāt par mazsvarīgiem blakus apstākļiem, proti, par jūsu visādā ziņā cienījamās laulātās draudzenes slimībām un par to, ka jūsu bērniņam parakstīts rabarbera pulveris un ka sakarā ar to viņam iznācis zobs. Par to visu jūs katrā savā vēstulē pieminējāt ar nekrietnu un mani aizvainojošu regularitāti. Protams, esmu ar mieru piekrist, ka mīļā bērniņa ciešanas plosa tēva sirdi, bet kālab pieminēt to tad, kad nepieciešams pavisam kas cits, vajadzīgāks un interesantāks. Es klusēju un pacietu; bet tagad, kad laiks pagājis, uzskatīju par savu pienākumu izskaidroties. Beidzot, vairāk reižu negodīgi piekrāpis mani ar maldinoši noliktām satikšanās reizēm, jūs mani, acīm redzot, piespiedāt tēlot sava muļķīša un uzjautrinātā ja lomu, uz ko es nekad nebūšu ar mieru. Pēc tam, iepriekš uzaicinājis mani pie sevis un, kā pienākas, piekrāpis, jūs man ziņojāt, ka esat bijis aizsaukts pie slimās krustmāmiņas, kurai uznākusi lēkme tieši pulksten piecos, līdz ar to arī šajā gadījumā izsakoties ar apkaunojošu precizitāti. Man par laimi, cienījamais kungs, es pa šīm trim dienām paguvu ievākt ziņas un noskaidrot, ka jūsu krustmāmiņai uznākusi lēkme jau astotā datuma priekšvakarā īsi pirms pusnakts. No šā gadījuma redzu, ka esat izmantojis radniecīgo attiecību svētumu, lai krāptu pilnīgi svešus cilvēkus. Pēdīgi savā beidzamajā vēstulē jūs pieminat arī savas radinieces nāvi, kas it kā notikusi tieši tajā laikā, kad man vajadzēja ierasties pie jums, lai apspriestos par zināmajiem jautājumiem. Taču šoreiz jūsu aprēķinu un izdomas nekrietnība pārspēj pat visu iespējamo, jo, pēc pilnīgi drošām ziņām, ko es laimīga gadījuma dēļ paguvu īstā laikā ievākt, uzzināju, ka jūsu krustmāmiņa mirusi veselu dienu pēc tā laika, kādu jūs savā vēstulē bezdievīgi bijāt noteicis par viņas miršanas datumu. Es nebeigšu, ja uzskaitīšu visus piemērus, pēc kuriem uzzināju par jūsu viltu pret mani. Objektīvam novērotājam pietiek jau ar to vien, ka jūs katrā vēstulē dēvējat mani par savu patieso draugu un saucat laipnos vārdos, ko, pēc manas saprašanas, esat darījis vienīgi tālab, lai izkliedētu manas aizdomas.

Tagad pakavēšos pie jūsu galvenās krāpšanas un viltības attiecībās ar mani, pie krāpšanas un viltības, kas beidzamajā laikā izpaudusies tādējādi, ka jūs nepārtraukti noklusējāt visu to, kas attiecas uz mūsu kopīgajām interesēm, ka bezdievīgi piesavinājāties vēstuli, kurā jūs, kaut arī neskaidri un man ne visai saprotami, paskaidrojāt mūsu abpusējos noteikumus un vienošanos, ka jūs barbariski, varmācīgi aizņēmāties bez kvīts kā mans pušelnieks trīssimt piecdesmit sudraba rubļus; un beidzot — ka jūs nekrietni apmelojāt mūsu kopīgo paziņu Jevgeņiju Nikolajiču. Es tagad skaidri redzu, ka jums gribējies man pierādīt: no viņa, tāpat kā no āža, ne piena, ne vilnas, viņš pats ir ne šis, ne tas — ne zivs, ne gaļa, ko jūs savā šā mēneša sestā datuma vēstulē uzskatāt par peļamu viņa trūkumu. Es turpretī pazīstu Jevgeņiju Nikolajiču kā vienkāršu un krietnu jaunekli, un kā tāds viņš var gan valdzināt cilvēkus, gan iemantot sabiedrībā pelnītu cieņu. Man ir arī zināms, ka jūs veselu divu nedēļu laikā katru vakaru esat licis savā kabatā dažus desmitus, bet dažreiz pat līdz simtam sudraba rubļu, lai kāršu spēlē izpalīdzētu Jevgeņijam Nikolajičam. Tagad turpretī jūs to visu noliedzat un ne tikai neesat ar mieru atlīdzināt man par pūlēm, bet pat esat uz neatdošanu piesavinājies manu personīgo naudu, iepriekš iekārdinājis mani ar izredzēm, kas man pavērtos kā jūsu pušelniekam, un ar dažādiem labumiem, kas man no tā atlēkšot. Bet tagad, nelikumīgā kārtā piesavinājies manu un Jevgeņija Nikolajiča naudu, vairāties no pateicības man, izmantojot šim nolūkam apmelojumus, ar kuriem esat nepamatoti nomelnojis manās acīs to, kuru es ar savu centību un pūliņiem esmu ievedis jūsu ģimenē. Turpretī jūs pats, kā stāsta draugi, līdz šim ar viņu bezmaz laizāties un visai pasaulei uzdodat viņu par savu labāko draugu, lai gan pasaulē nav tik liela muļķa, kas uzreiz nesaprastu, kādi ir jūsu īstie nolūki un ko patiesībā nozīmē jūsu draudzīgās attiecības. Bet es teikšu, ka tās nozīmē krāpšanu, viltu, pieklājības normu un cilvēka tiesību aizmiršanu un ka tās ir dievam pretīgas un visādi peļamas. Par piemēru un pierādījumu minu pats sevi. Ar ko es esmu jūs apvainojis, un kādēļ jūs tik bezdievīgi izturējāties pret mani?

Beidzu vēstuli. Esmu izteicis visu. Tagad rezumēju: ja jūs, cienījamais kungs, visdrīzākajā laikā pēc šīs vēstules saņemšanas neatdosiet man pilnā apmērā, pirmām kārtām, to summu, ko es jums esmu aizdevis, proti, trīssimt piecdesmit sudraba rubļus, un, otrkārt, visas tās summas, kas man pēc jūsu solījuma pienākas, es izlietošu visus iespējamos līdzekļus, lai pat ar klaju varu piespiestu jūs atdot; treškārt, izmantošu likuma aizsardzību — un visbeidzot paziņoju jums, ka manā rīcībā ir šādi tādi pierādījumi, kas, palikdami jūsu padevīgā kalpa un cienītāja rokās, var pazudināt un sakompromitēt jūsu vārdu visas pasaules acīs.

Atļaujiet palikt utt.

(Pjotrs Ivaničs Ivanam Petrovičam)

15. novembri

Ivan Petrovič!

Saņēmis jūsu kužisko un reizē dīvaino vēstuli, es pirmajā mirklī gribēju to saplēst gabalos — tomēr saglabāju kā retumu. Jāteic, ka es no sirds nožēloju mūsu pārpratumus un nepatikšanas. Negribēju jums nemaz atbildēt. Bet nepieciešamība spiež to darīt. Tieši ar šīm rindām jāpaziņo jums, ka man būs ļoti nepatīkami jebkad redzēt jūs savās mājās, tāpat kā manai sievai: viņai vāja veselība, un deguta smaka viņai kaitīga.

Mana sieva ar pateicību nosūta jūsu laulātajai draudzenei viņas grāmatu, kas palikusi pie mums, — «Lamančas donu Kihotu». Kas attiecas uz jūsu galošām, ko jūs it kā esot aizmirsis pie mums sava pēdējā apmeklējuma laikā,

tad diemžēl paziņoju jums, ka tās nekur nav atrastas. Pagaidām tiek meklētas; bet, ja tās tiešām neatradīs, es jums nopirkšu jaunas.

Starp citu, man ir tas gods palikt utt.

VIII

Sešpadsmitajā novembri Pjotrs Ivaničs pa pilsētas pastu saņem uz sava vārda divas vēstules. Atplēsis pirmo aploksni, viņš izņem oriģināli salocītu bālgansārtu zīmīti. Viņa sievas rokraksts. Adresēta Jevgeņijam Nikolajičam, datums — 2. novembris. Aploksnē nekā vairāk nebija. Pjotis Ivaničs lasa:

Mīļais Eugene! Vakar nekādi nebija iespējams. Vīrs visu vakaru bija mājās. Bet rīt atbrauc katrā ziņā tieši vienpadsmitos. Pusvienpadsmitos vīrs dodas uz Carskoje un atgriezīsies pusnaktī. Dusmojos visu nakti. Pateicos par piesūtītajām ziņām un saraksti. Kas par kaudzi papīra! Vai tiešām viņa visu to sarakstījusi? Tomēr savs stils nav noliedzams; paldies tev; redzu, ka mīli mani. Nedusmojies par vakarējo un, dieva dēļ, atnāc rīt.

A.

Pjotrs Ivaničs atplēš otru vēstuli.

Pjotr Ivanič!

Es tik un tā nekad nebūtu spēris kāju jūsu mājās; jums veltīgi labpaticis izniekot papīru.

Nākamajā nedēļā aizbraucu uz Simbirsku; kā dārgs un laipns draugs jums paliks Jevgeņijs Nikolajičs; vēlu sekmes, bet par galošām neraizējieties.

IX

Septiņpadsmitajā novembri ivans Petrovičs pa pilsētas pastu saņem uz sava vārda divas vēstules. Atplēsis pirmo aploksni, viņš izņem nevērīgi un uz ātru roku rakstītu zīmīti. Viņa sievas rokraksts; adresēta Jevgeņijam Nikolajičam, datums — 4. augusts. Aploksnē nekā vairāk nebija. Ivans Petrovičs lasa:

Ardievu, ardievu, Jevgeņij Nikolajič! Lai dievs jums atlīdzina kaut vai par to. Esiet laimīgs, bet mans liktenis h nežēlīgs; man baisi! Tā bija jūsu griba. Ja nebijis I mstmāmiņas, es jums būtu uzticējusies tāpat vien, Neinii jieties jel ne par mani, ne par krustmāmiņu. Rīt mūs lalllās. Krustmāmiņa priecīga, ka atradies labs cilvēks un ņem bez pūra. Šodien es pirmoreiz cieši paskatījos uz v iņu. Liekas tāds labs. Mani steidzina. Ardievu, ardievu… mans mīļais! Atcerieties mani kādreiz; bet es |us nekad neaizmirsīšu. Ardievu. Parakstīšu arī šo pēdējo, t.ipat kā savu pirmo … atceraties?

Tatjana

Otrajā vēstulē bija sekojošais.

Ivan Petrovič! Rīt jūs saņemsiet jaunas galošas; es neesmu paradis pievākt svešu mantu; tāpat nemēdzu ielās uzlasīt visādus papīra gabaliņus.

Jevgeņijs Nikolajičs šinīs dienās brauc uz Simbirsku kārtot sava vectēva darīšanas un lūdza mani parūpēties par ceļabiedru; vai nevēlaties?

ROMĀNS DEVIŅAS VĒSTULĒS

Pirmo reizi publicēts žurnālā «Современник» 1847. gada janvārī, 1. numurā.

Dostojevskis 1845. gada 16. novembra vēstulē brālim rakstīja: «Tā nu es nesen, būdams pilnīgi bez naudas, iegriezos pie Ņekrasova. Sēžot pie viņa, man prātā ienāca romāna ideja, ko varētu ietvert deviņās vēstulēs. Pārgājis mājās, es šo romānu uzrakstīju vienā naktī… No rīta aiznesu Ņekrasovam… Vakarā pie Turgeņeva mans romāns tika lasīts visā mūsu pulciņā, tas ir, vismaz kādiem divdesmit cilvēkiem, un sacēla furoru … Beļinskis sacīja, ka tagad viņš esot pilnīgi pārliecināts par manām spējām, jo es varot ķerties pie visdažādākajām tēmām.» («Письма, т. 1, 1928, с. 84-85.)

Ņekrasovs paņēma stāstu, lai ievietotu almanahā «Зубоскал» bet, tā kā almanahs neiznāca, Dostojevska sacerējums kādu laiku palika neizdots. Kad stāsts parādījās presē, Beļinskis tam deva negatīvu novērtējumu: «Dostojevska divu blēžu sarakstīšanās man brīnumainā kārtā nepatika — ar mokām izlasīju līdz beigām. Tāds ir kopiespaids.» (Белинский В. Г. Письма, под ред. Е. А. Ляцкого, т. 3, СПб., 1914, с. 180. Письмо И. С. Тургеневу от 19 февраля 1847 г.)

«Romānu deviņās vēstulēs» pirmo reizi atkārtoti izdeva 1882. g. A. G. Dostojevska, kura to ievietoja izdevumā «Повести и рассказы Ф. М. Достоевского» (издание пятое, СПб., типография Пантелеевых).

275. lpp. «Gudra cilvēka nelaimē» Aleksandras teātri. — Gribojedova «Gudra cilvēka nelaimi» Aleksandras teātrī izrādīja katru gadu. 1845. gadā lugu pēdējo reizi rādīja oktobrī, neilgi pirms tam, kad Dostojevskis uzrakstīja stāstu «Romāns deviņās vēstulēs».

285. lpp. … viņas grāmatu, kas palikusi pie mums — «Lamančas donu Kihotu». Laikam te domāts izdevums: «Дон Кихот Ламанчский. Сочинение Мигеля Серзантеса Саведры, перереденное с испанского Константином Масальским (СПб., 1838, изд. Плюшара).

Content

Dostojevskis Fjodors Romāns deviņās vēstulēs.

ROMĀNS DEVIŅĀS VĒSTULES

(Pjotrs Ivanovičs Ivanam Petrovičam)

II (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam) Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

III (Pjotrs Ivaničs Ivanam Petrovičam) Mans dārgais draugs Ivan Petrovič!

iv (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam) Cienījamais kungs Pjotr Ivanič!

V (Pjotrs Ivanovičs Ivanam Petrovičam)

VI (Ivans Petrovičs Pjotram Ivaničam)

(Pjotrs Ivaničs Ivanam Petrovičam)

VIII

IX

ROMĀNS DEVIŅAS VĒSTULĒS