Dostojevskis Fjodors

Saimniece

Fjodors Dostojevskis

Saimniece

SAIMNIECE

STĀSTS

PIRMĀ DAĻA

I

Ordinovs beidzot nolēma mainīt dzīvokli. Viņa saimniece, ļoti nabadzīga, paveca sieviete, ierēdņa atraitne, no kuras viņš īrēja telpas, neparedzētu apstākļu dēļ aizbrauca no Pēterburgas uz kaut kādu tālu provinci pie radiem, nenogaidījusi pirmo datumu — īres līguma beigas. Jaunais cilvēks, dzīvodams atlikušo laiku, ar nožēlu domāja par veco kaktu un dusmojās, ka tas jāatstāj: viņš bija nabadzīgs, bet īre dārga. Jau otrā dienā pēc saimnieces aizbraukšanas viņš paņēma cepuri un devās klaiņāt pa Pēterburgas šķērsielām, ielūkodamies visās pie namu vārtiem piestiprinātajās zīmītēs un izvēlēdamies tumšāku, biezāk apdzīvotu un kapitālāku māju, kurā vispiemērotāk varēja atrast vajadzīgo gultasvietu pie kaut kādiem nabadzīgiem iemītniekiem.

Viņš bija meklējis jau ilgi un ļoti cītīgi, bet drīz vien viņu pārņēma jaunas, gandrīz pilnīgi nepazīstamas sajūtas. Sākumā izklaidīgi un nevērīgi, tad uzmanīgi un beidzot ar lielu ziņkāri viņš sāka vērot apkārtni. Pūlis un ielas dzīve, troksnis, kustība, jauni priekšmeti, jauna situācija — visa šī sīkumainā dzīve un ikdienas varza, kas tik sen jau apnikusi lietišķam un aizņemtam pēterburdzietim, kurš nesekmīgi, bet neatlaidīgi visu mūžu meklējis iespēju norimt, pieklust un nomierināties kaut kur kādā siltā ligzdiņā, kas būtu iegūta ar darbu, ar sviedriem vaigā un dažādiem citiem līdzekļiem, — visa šī banālā proza un garlaicība viņā izraisīja, gluži otrādi, tādu kā rāmi priecīgu, gaišu sajūtu. Viņa bālos vaigus sāka pārklāt viegls sārtums, acīs iemirdzējās it kā jauna cerība, un viņš kāri un dziļi sāka ieelpot auksto, svaigo gaisu. Viņam kļuva neparasti viegli.

Ordinovs vienmēr bija dzīvojis klusu, pilnīgi vientulīgu dzīvi. Pirms gadiem trim, saņēmis savu zinātnisko grādu un kļuvis iespējami brīvs, viņš aizgāja pie kāda vecīša, ko līdz tam bija pazinis pēc nostāstiem, un ilgi gaidīja, kamēr livrejotais kambarsulainis bija ar mieru pieteikt viņu kādu citu reizi. Pēc tam iegāja augstā, tumšā, tukšā un pagalam garlaicīgā zālē, kādas vēl pagadās senās, gadu gaitā saglabājušās kungu dzimtas mājās, un ieraudzīja tur ordeņiem apkārušos sirmu večuku, viņa tēva draugu un darbabiedru un savu aizbildni. Večuks iedeva viņam mazdrusciņ naudas. Summa izrādījās ļoti niecīga; tas bija atlikums no ūtrupē parādu dēļ pārdotā vecvectēva mantojuma. Ordinovs vienaldzīgi saņēma mantojumu, uz visiem laikiem atvadījās no sava aizbildņa un izgāja uz ielas. Bija auksts un drūms rudens vakars; jaunais cilvēks bija domīgs, un sirdī smeldza kaut kādas neapzinātas skumjas. Acis kvēloja; viņš juta drudzi, pārmaiņus kratīja drebuļi un uznāca karstums. Pa ceļam aprēķināja, ka ar saviem līdzekļiem varēs iztikt gadus divus trīs, bet, ar badu kaujoties, pat četrus. Metās krēsla, smidzināja lietus. Viņš sarunāja pirmo pagadījušos gultasvietu un pēc stundas pārvācās. Tur viņš it kā ieslēdzās klosterī, it kā atteicās no visas pasaules. Pēc diviem gadiem viņš bija pilnīgi atradis no parastās dzīves.

Viņš atrada no parastās dzīves, pats to nemanīdams; pagaidām viņam pat prātā neienāca, ka ir vēl arī cita dzīve — trokšņaina, dārdoša, allaž viļņojoša, allaž mainīga, allaž aicinoša un vienmēr — agri vai vēlu — nenovēršama. Tiesa, viņš bija par to dzirdējis, bet to nepazina un nekad nemeklēja. No pat bērnības viņš bija dzīvojis vienpusīgu dzīvi; tagad šī vienpusība izpaudās sevišķi spilgti. Viņu kveldēja kaislība — pati spēcīgākā, pati neremdināmākā kaislība, kas paņem visu cilvēka dzīvi un neatstāj tādiem cilvēkiem kā Ordinovs ne mazāko interesi par citām — praktiskām dzīves nozarēm. Šī kaislība bija zinātne. Tā pagaidām saēda viņa jaunību, ar lēnu, skurbinošu indi gandēja nakts mieru, liedza veselīga ēdienu un svaigu gaisu, kura nekad nebija viņa smacīgajā kaktā, bet Ordinovs, atrazdamies savas kaislības varā, to negribēja ievērot. Viņš bija jauns un pagaidām neko vairāk neprasīja. Kaislība bija viņu pārvērtusi par mazu bērnu praktiskajā dzīvē un uz visiem laikiem padarījusi nespējīgu piespiest citus labos ļaudis, kad tāda vajadzība rastos, paiet sāņus, lai nodrošinātu sev kaut jel kādu vietu viņu vidū. Zinātne daža laba veikla cilvēka rokās ir kapitāls; Ordinova kaislība bija pret viņu pašu vērsts ierocis.

Viņā bija vairāk neapzinātas tieksmes nekā loģiski pamatota iemesla mācīties un zināt — tāpat kā kurā katrā citā, pat vissīkākajā nozarē, ar ko viņš bija nodarbojies. Jau bērna gados viņš bija iemantojis savādnieka slavu un atšķīrās no biedriem. Vecākus viņš nepazina; dīvainā, nesabiedriskā rakstura dēļ biedri pret viņu izturējās cietsirdīgi un rupji, tādēļ zēns tiešām kļuva nesabiedrisks un drūms un pamazām attīstījās ļoti vienpusīgi. Taču viņa vientuļajās nodarbībās nekad — pat vēl tagad nebija kārtības un noteiktas sistēmas; tagad bija vienīgi mākslinieka pirmā jūsma, pirmā kaisme, pirmais jaunrades drudzis. Ordinovs pats radīja sev sistēmu; viņš to izloloja ilgos gados, un viņa dvēselē jau pamazām veidojās vēl neskaidra, bet tāda kā brīnišķīgi priecinoša ideja, kas iemiesota jaunā, apskaidrotā formā, un šī forma lauzās ārā no viņa dvēseles, plosot to; viņš vēl bikli juta tās oriģinalitāti, patiesīgumu un savdabību: jaunrade jau pakļāvās viņa spēkiem; tā veidojās un nostiprinājās. Bet iemiesojuma un radīšanas brīdis bija vēl tālu, varbūt pat ļoti tālu, varbūt pilnīgi nesagaidāms!

Tagad viņš staigāja pa ielām vienaldzīgs pret visu kā vientuļnieks, kas no sava mēmā tuksneša pēkšņi ienācis trokšņainā un dārdošā pilsētā. Viss viņam likās jauns un dīvains. Bet viņš bija tik svešs tai pasaulei, kas ap viņu mutuļoja un dunēja, ka pat neienāca prātā pabrīnīties par savu dīvaino sajūtu. Viņš it kā nemanīja savu mežonīgumu; gluži otrādi, viņā radās tādas kā priecīgas jūtas, kaut kas līdzīgs apskurbumam, kā izsalkušajam, kas pēc ilga gavēņa ticis pie ēšanas un dzeršanas, lai gan, protams, bija savādi, ka tik sīks jauns apstāklis kā dzīvokļa maiņa var apmulsināt un uztraukt pēterburdzieti, kaut arī tas būtu Ordinovs; taču jāpatur vērā tas, ka viņam līdz šim gandrīz ne reizi nebija gadījies iziet no mājas, lai kārtotu darīšanas.

Viņam arvien vairāk patika klaiņāt pa ielām. Viņš blenza uz visu kā apkārt klīstošs slaists.

Bet arī tagad, ļaudamies savai pastāvīgajai jutoņai, viņš tajā ainavā, kas spilgti pavērās viņa priekšā, lasīja kā grāmatā starp rindām. Viss viņu pārsteidza; viņš nepalaida garām neviena iespaida un ar domātāja skatienu vērās garām ejošo cilvēku sejās, ieskatījās visas apkārtnes vaibstos, ar mīlestību klausījās tautas valodā, it kā pie visa pārbaudīdams savus secinājumus, kas bija radušies vientuļo nakšu klusumā. Bieži kaut kāds sīkums viņu pārsteidza, ierosināja jaunu domu, un viņam pirmo reizi kļuva žēl, ka tā sevi dzīvu apracis savā cellē. Te viss ritēja straujāk; viņa pulss bija spēcīgs un ātrs, prāts, ko bija mākuši vientulība un attīstījusi un pacilājusi tikai saspringta, eksaltēta rosme, tagad darbojās ātri, mierīgi un droši. Turklāt viņam it kā neapzināti gribējās arī sevi iespiest šajā svešajā dzīvē, ko līdz šim bija pazinis vai, pareizāk izsakoties, tikai ar mākslinieka instinktu nemaldīgi no jautis. Viņa sirds neviļus sāka strauji pukstēt mīlestības un līdzjūtības ilgās. Viņš uzmanīgāk ieskatījās garām ejošajos cilvēkos; bet cilvēki bija sveši, norūpējušies un domīgi… Un pamazām Ordinova bezrūpība sāka gaist; īstenība jau māca viņu, iedvesa tādas kā cieņas pilnas bailes. Viņš sāka gurt no uzplūdušajiem ļaunajiem, līdz šim nezināmajiem iespaidiem, tāpat kā slimnieks, kas pirmo reizi līksmi piecēlies no slimības gultas un pakritis, gaismas, mirdzuma, dzīves virpuļa, garām plūstošā pūļa trokšņa un ņirboņas nogurdināts, daudzo iespaidu apmulsināts un apreibināts. Viņam kļuva grūtsirdīgi un skumji. Ordinovs sāka baidīties par visu savu dzīvi, par visu savu darbību un pat par nākotni. Jaunā doma nedeva viņam mieru. Pēkšņi ienāca prātā, ka visu mūžu viņš bijis vientuļš, ka neviens viņu nav mīlējis un arī pašam nevienu nav gadījies mīlēt. Daži garāmgājēji, ar kuriem viņš pastaigas sākumā nejauši bija uzsācis sarunu, noraudzījās uz viņu aizvainojoši un savādi. Ordinovs redzēja, ka viņu uzskata par traku vai par ļoti oriģinālu savādnieku, kas gan bija ļoti pareizi. Viņš atcerējās, ka arī agrāk visi vienmēr bija jutušies viņa klātbūtnē smagi, ka jau bērnībā visi no viņa bija vairījušies noslēgtā, nepakļāvīgā rakstura dēļ, ka līdzjūtība, kas viņā iemita, bija izpaudusies smagi, nomākti un citiem nemanāmi, bet šai līdzjūtībā nekad nebija saskatāma tikumiska vienlīdzība; tas viņu mocīja jau bērnībā, kad viņš nekādā ziņā nebija līdzīgs citiem sava vecuma bērniem. Tagad Ordinovs atcerējās un atģida, ka visi vienmēr bija viņu pametuši un ignorējuši.

Nemanot viņš bija ieklīdis kādā Pēterburgas malā patālu no centra. Uz ātru roku paēdis pusdienas vientuļā traktierī, viņš devās atkal klaiņāt. Atkal izstaigāja daudzas ielas un laukumus. Pēc tam sāka stiepties garas dzeltenas un pelēkas sētas, kļuva redzami ne vairs bagāti nami, bet pavisam vecas mājeles un reizē milzīgas

fabriku ēkas, kroplīgas, nomelnējušas, sarkanas, ar gariem skursteņiem. Nekur neredzēja neviena cilvēka; viss izskatījās drūms un naidīgs: vismaz Ordinovam tā likās. Bija jau vakars. Pa kādu garu šķērsielu viņš uznāca uz laukumiņa, kur atradās draudzes baznīca.

Viņš izklaidīgi iegāja iekšā. Dievkalpojums nupat bija beidzies; baznīca gandrīz pilnīgi tukša, un tikai divas vecenes vēl bija nometušās ceļos pie ieejas. Apkalpotājs, sirms vecītis, dzēsa sveces. Plats rietošās saules staru kūlis spīdēja iekšā caur šauro kupola logu un ar gaismas straumi applūdināja vienu no sānu altāriem; bet stari kļuva arvien nespodrāki, un, jo melnāka vērtās tumsa, kas biezēja zem dievnama velvēm, jo spožāk mirdzēja vietām apzeltītās svētbildes, kuras apgaismoja plīvojošās lampadu un sveču liesmiņas. Dziļi satraucošas grūtsirdības un kaut kādu nomācošu sajūtu pārņemts, Ordinovs piespiedās pie sienas vistumšākajā baznīcas kaktā un uz mirkli aizmirsās. Viņš attapās, kad zem dievnama velvēm atskanēja divu ienākušu baznīcēnu vienmērīgā, dobjā soļu duna. Ordinovs pacēla acis, un, ieraugot abus ienācējus, viņu pārņēma tāda kā vārdos neizsakāma ziņkāre. Tie bija vecs vīrs un jauna sieviete. Vecais vīrs bija gara auguma, vēl stalts un mundrs, bet vājš un slimīgi bāls. Pēc izskata viņu varēja noturēt par tirgotāju, kas iebraucis no tālienes. Mugurā viņam bija garš, melns, neaizpogāts, acīm redzot, svētkiem domāts kažokādu kaftāns. Zem kaftāna bija redzams cits garš krievu tērps, kas bija cieši aizpogāts no augšas līdz apakšai. Kailais kakls bija nevērīgi apsiets ar spilgtu, sarkanu lakatu; rokā kažokādas cepure. Gara, plāna, iesirma bārda sedza krūtis, un no nokareno, saraukto uzacu apakšas zibēja kvēls, drudžaini satraukts, augstprātīgs un neatlaidīgs skatiens. Sievietei bija gadu divdesmit, un viņa bija brīnum skaista. Mugurā dārgs zils zvērādu kažociņš, bet galva apsegta ar baltu, zem zoda sasietu atlasa lakatu. Viņa gāja, acis nodūrusi, un tāds kā visā augumā jaušams domīgs svinīgums skaudri un skumīgi klājās pār bērnišķīgi maigajiem un lēnīgajiem daiļās sejas vaibstiem. Kaut kas neparasts bija šai negaidītajā pārī.

Vecais vīrs apstājās baznīcas vidū un paklanījās uz visām četrām pusēm, lai gan baznīca bija pilnīgi tukša; to pašu darīja arī viņa līdzgājēja. Tad vecais vīrs paņēma jauno sievieti aiz rokas un pieveda pie lielas svētbildes — tās dievmātes svētbildes, kurai par godu baznīca bija celta; svētbilde pie altāra mirdzēja žilbinošā gaismas zaigā, ko atstaroja ar zeltu un dārgakmeņiem rotāta riza. Baznīcas kalpotājs, kurš baznīcā bija palicis beidzamais, ar cieņu paklanījās vecajam vīram; tas pamāja viņam ar galvu. Sieviete nokrita ceļos svētbildes priekšā. Vecais vīrs paņēma aiz gala šķidrautu, kas karājās pie svētbildes pamata, un apsedza ar to viņas galvu. Baznīcā atskanēja dobjas raudas.

Ordinovu pārsteidza visas šīs ainas svinīgums, un viņš nepacietīgi gaidīja beigas. Pēc pāris minūtēm sieviete pacēla galvu, un atkal svētbildes lampiņas spilgtā gaisma apmirdzēja viņas daiļo seju. Ordinovs satrūkās un paspēra soli uz priekšu. Viņa jau bija pasniegusi roku vecajam vīram, un abi klusu gāja ārā no baznīcas. Asaras kvēloja viņas tumšajās, zilajās acīs, ko ietvēra garas, piena baltajā sejā mirdzošas skropstas, un ritēja pār nobālējušiem vaigiem. Viņas lūpās vīdēja smaids, bet sejā bija manāmas kaut kādu bērnišķīgu baiļu un noslēpumainu šausmu pēdas. Viņa bikli spiedās klāt vecajam vīram, un bija redzams, ka viss viņas ķermenis trīc aiz uztraukuma.

Pārsteigtais, kaut kādu nezināmu tīksmīgu un neatlaidīgu jūtu mudinātais Ordinovs steidzīgi sekoja aizejošajiem un baznīcas priekšā šķērsoja abu ceļu. Vecais vīrs paskatījās uz viņu naidīgi un bargi; arī viņa paskatījās uz Ordinovu, bet bez ziņkāres un izklaidīgi, it kā viņu nodarbinātu cita, ar tagadni nesaistīta doma. Ordinovs gāja viņiem nopakaļis, pats savu rīcību nesaprazdams. Bija jau pilnīgi satumsis; Ordinovs turējās atstatu. Vecais vīrs un jaunā sieviete izgāja uz lielas, platas, netīras ielas, kas bija pilna ar dažādiem nodarbinātiem cilvēkiem, miltu tirgotavām un iebraucamajām vietām un kas veda taisni uz pilsētas vārtiem un iegriezās no tās šaurā, garā šķērsielā, kurai abās pusēs stiepās garas sētas un kura izbeidzās ar milzīgu, nomelnējušu, pamatīgi celtu četrstāvu namu, pa kura caurstaigājamo pagalmu varēja iziet uz kādu citu — arī lielu un ļaužu pilnu ielu. Abi jau tuvojās namam; pēkšņi vecais vīrs apgriezās un nepacietīgi paskatījās uz Ordinovu. Jaunais cilvēks apstājās kā pienaglots; viņa aizraušanās pašam likās dīvaina. Vecais vīrs atskatījās otrreiz, it kā gribēdams pārliecināties, vai viņa drauds atstājis iespaidu, un pēc tam abi — viņš un jaunā sieviete pa šaurajiem vārtiem iegāja nama pagalmā. Ordinovs griezās atpakaļ.

Viņš bija ļoti nepatīkamā omā un dusmojās pats uz sevi, apjēgdams, ka veltīgi zaudējis dienu, veltīgi noguris un turklāt pašās beigās izdarījis muļķību, piešķirdams vesela piedzīvojuma nozīmi visparastākajam nolikumam.

Lai kā Ordinovs no rīta bija dusmojies uz sevi par nošķiršanos no pasaules, taču instinktīvi gribēja bēgt no visa, kas varētu viņu izklaidēt, pārsteigt un satraukt, ciktāl tas attiektos uz ārējo, nevis garīgo, māksliniecisko pasauli. Tagad jaunais cilvēks ar skumjām un tādu kā nožēlu domāja par savu bezrūpīgo kaktu; tad viņu pārņēma grūtsirdība un raizes par nenodrošināto stāvokli, par gaidāmajām rūpēm, un reizē kļuva nepatīkami, ka tāds sīkums viņu tik stipri ieinteresējis. Beidzot noguris, nespēdams vairs loģiski domāt, viņš vēlu vakarā aizklīda līdz savam dzīvoklim un brīnīdamies apķērās, ka, pats to nemaz nemanīdams, bija pagājis garām mājai, kurā dzīvoja. Pilnīgā neizpratnē šūpodams galvu par savu izklaidību, viņš to izskaidroja ar nogurumu un, kāpdams augšup pa kāpnēm, iegāja beidzot savā bēniņu istabā. Tur viņš aizdedzināja sveci — un pēc brīža ieraudzīja spilgtas iztēles radītu raudošas sievietes tēlu. Iespaids bija tik satraucošs, tik spēcīgs, viņa sirds ar lādu mīlestību bija atsaukusi atmiņā lēnīgos, maigos sejas vaibstus, ko satraucis noslēpumains aizkustinājums un šausmas un slacījušas sajūsmas vai bērnišķīgas nožēlas asaras, ka acis viņam aizmiglojās un it kā uguns izskrēja cauri visiem locekļiem. Bet vīzija neturpinājās ilgi. Jūsmai sekoja pārdomas, pēc tam īgnums, tad it kā bezspēka dusmas; neizģērbies viņš ietinās segā un iemetās savā cietajā gultā …

No rīta Ordinovs pamodās jau diezgan vēlu īgnā, bažīgā un nomāktā garastāvoklī, uz ātru roku saposās, gandrīz ar varu cenzdamies domāt par ikdienas rūpēm, un devās savam vakardienas ceļojumam pretējā virzienā; beidzot viņš sameklēja sev jumtistabiņu pie nabadzīga vācieša Špīsa, kas dzīvoja kopā ar meitu Tīnhenu. Špīss, saņēmis rokasnaudu, tūlīt noņēma zīmīti, kas bija piesista pie vārtiem, lai aicinātu īrniekus, uzslavēja Ordinovu par mīlestību uz zinātni un apsolīja, ka pats cītīgi viņam palīdzēšot. Ordinovs pateica, ka pārvākšoties pret vakaru. No turienes viņš gribēja iet uz mājām, bet pārdomāja un pagriezās uz otru pusi; viņš atkal kļuva mundrs un domās pasmaidīja pats par savu ziņkāri. Aiz nepacietības ceļš likās ārkārtīgi tāls; beidzot viņš nonāca līdz baznīcai, kurā bija iegājis vakar vakarā. Pašlaik notika liturģija. Viņš izvēlējās vietu, no kurienes varēja redzēt gandrīz visus dievlūdzējus; bet to, kurus meklēja, nebija. Pēc ilgas gaidīšanas Ordinovs sarkdams izgāja ārā. Neatlaidīgi apspiezdams sevī kaut kādas neapzinātas jūtas, viņš stūrgalvīgi un ar varu centās domāt par ko citu. Domādams par dzīves ikdienu, atcerējās, ka laiks pusdienot, un, tiešām juzdams izsalkumu, iegriezās tajā pašā traktierī, kurā bija pusdienojis vakar. Vēlāk viņš pat vairs neatcerējās, kā bija no turienes izgājis. Ilgi un neapzinīgi viņš klaiņāja pa ielām, pa ļaužu pilnām un tukšām šķērsielām un beidzot ieklīda kādā nostūrī, kur pilsētas vairs nebija un kur stiepās nodzeltējis lauks; Ordinovs attapās, kad viņu pārsteidza nāves klusums; tas bija jauns, sen neizjusts iespaids. Diena bija sausa un auksta, kādas nereti mēdz būt Pēterburgā oktobrī. Netālu atradās zemnieku māja; tai blakus divas siena kaudzes; mazs, izģindis zirģeīis, galvu nodūris un lūpu atkāris, bez iejūga stāvēja pie divričiem un, likās, kaut ko pārdomāja. Sētas suns ņurdēdams grauza kaulu pie salauzta riteņa, un trīsgadīgs bērns vienā krekliņā, kasīdams balto, pinkaino galviņu, izbrīnā raudzījās uz ieklīdušo vientuļo pilsētnieku. Aiz mājas pletās lauki un sakņu dārzi. Zilās debess pamalē melnēja meži, bet no pretējās puses tuvojās palsi sniega mākoņi, it kā dzīdami sev pa priekšu gāju putnu barus, kas bez klaigāšanas cits pēc cita slīdēja pa debesīm. Viss bija kluss un it kā svinīgi skumīgs, kaut kādu pierimušu, apslēptu gaidu pilns… Ordinovs sāka iet arvien tālāk; bet tuksnesis tikai nomāca viņu. Viņš griezās atpakaļ, gāja uz pilsētu, no kurienes pēkšņi sāka dobji dunēt baznīcu zvani, aicinot uz vakara dievkalpojumu. Ordinovs paātrināja soļus un pēc kāda laika atkal iegāja kopš vakardienas tik labi pazīstamajā dievnamā.

Nepazīstamā bija jau priekšā.

Viņa bija nometusies ceļos dievlūdzēju barā pie pašas ieejas. Ordinovs izspraucās cauri biezajam ubagu, skrandainu veceņu, slimo un kropļu pūlim, kas pie baznīcas durvīm gaidīja ubaga dāvanas, un nometās ceļos blakus nepazīstamajai. Viņa drēbes skāra sievietes tērpu, un viņš dzirdēja straujo elpu, kas plūda pār viņas kvēlu Iugšanu čukstošajām lūpām. Jaunās sievietes sejas vaibsti joprojām bija bezgala dziļas dievbijības satraukti, un asaras atkal ritēja un žuva uz viņas karstajiem vaigiem, il kā mazgādamas nost kādu drausmīgu noziegumu. Tā vieta, kur abi bija nometušies ceļos, atradās pilnīgā lumsā, un tikai palaikam svētbildes lampiņas blāvā liesmiņa, ko šūpoja pa atvērto šauro logu pūsmojošais vējš, ar plīvojošu gaismu apspīdēja viņas seju, un katrs tās vaibsts iespiedās jaunekļa atmiņā, aptumšoja redzi un ar trulām, nepanesamām sāpēm plosīja sirdi. Bet šais mokās bija arī eksaltēta bauda. Beidzot viņš vairs nespēja izturēt; vienā mirklī krūtis viņam sāka cilāties un tvīkt neapjausti tīksmīgās ilgās, un viņš raudādams pielieca karsto galvu pie aukstās baznīcas grīdas. Viņš juta vienīgi sāpes sirdī, kas stājās pukstēt saldās mokās.

Varbūt vientulībā bija attīstījies šis neparastais jūtīgums, jūtu vārīgums un trauslums; varbūt garu bezmiega nakšu mokpilnā, smacējošā bezcerību klusumā, izjūtot neapzinātas tieksmes un spējus gara satricinājumus, bija nobriedusi tā sirds trauksmainība, kas beidzot varēja vai nu eksplodēt, vai rast piepildījumu; un ar to vajadzēja notikt tam pašam, kas notiek tveicīgā, smacīgā dienā, kad pēkšņi satumst visa debess un negaiss ar lietu un zibeņiem brāžas pār alkstošo zemi, kad lietus pērles sāk mirdzēt smaragda zaļajos zaros, kad negaiss pieplacina zāli un druvas, pieliec pie zemes maigos ziedu kausiņus, lai pēc tam, pirmajiem saules stariem atspīdot, viss, atkal atdzīvodamies, tiektos un celtos pretī saulei un svinīgi līdz pat debesīm kvēpinātu tai savu spēcīgo, saldo vīraku, līksmojot un priecājoties par atjaunoto dzīvi… Bet Ordinovs tagad nebūtu varējis pat domāt par to, kas ar viņu notiek: viņš tik tikko apģida sevi…

Jaunais cilvēks gandrīz nepamanīja, ka bija beidzies dievkalpojums, un attapās, lauzdamies pakaļ savai nepazīstamajai caur pūli, kas bija sablīvējies pie izejas. Brīžiem viņš sastapa viņas izbrīnīto un gaišo skatienu. Arā ejošo ļaužu bieži apstādināta, viņa ne vienreiz vien pagriezās pret Ordinovu; bija redzams, ka viņas izbrīns kļūst arvien lielāks, un piepeši viņa nosarka kā rieta blāzma. Šai brīdī no pūļa iznāca vakardienas vecais vīrs un paņēma viņu aiz rokas. Ordinovs atkal ieraudzīja žultaino un zobgalīgo vecā skatienu, un savāds niknums pēkšņi sažņaudza viņam sirdi. Beidzot Ordinovs tumsā izlaida abus no acīm; tad ar pārdabiskām pūlēm izlauza sev ceļu un izgāja no baznīcas. Bet dzestrais vakara gaiss nespēja viņu atspirdzināt: elpa aizrāvās un spriedās krūtīs, un sirds sāka sist lēnām un stipri, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Beidzot viņš ieraudzīja, ka tiešām pazaudējis savus nepazīstamos: ne uz ielas, ne šķērsielā to vairs nebija. Bet Ordinova galvā jau radās doma, izveidojās viens no tiem noteiktajiem, neparastajiem plāniem, kas, kaut arī vienmēr ir neprātīgi, toties tamlīdzīgos gadījumos gandrīz vienmēr beidzas ar panākumiem un tiek īstenoti; otrā rītā pulksten astoņos viņš tuvojās namam no šķērsielas puses un iegāja šaurā, netīrā un piemēslotā dibenpagalmiņā, kas izskatījās pēc nama atkritumu bedres. Sētnieks, kas pagalmā kaut ko darīja, apstājās, atbalstīja zodu pret lāpstas kātu, noskatīja Ordinovu no galvas līdz kājām un noprasīja, ko viņš meklējot.

Sētnieks bija jauns puisis, viņam bija gadi divdesmit pieci un ārkārtīgi vecīga, krunkaina seja, bet pats maziņš, pēc tautības tatārs.

—     Meklēju istabu, — Ordinovs nepacietīgi atbildēja.

—     Kādu? — sētnieks smīnēdams pajautāja. Viņš noraudzījās uz Ordinovu tā, it kā zinātu visus viņa nodomus.

—     Man vajadzīga gultasvieta, — Ordinovs atbildēja.

—     Tanī pagalmā nav, — sētnieks mīklaini atbildēja.

—     Bet šeit?

—     Arī šeit nav. — Un sētnieks ķērās pie lāpstas.

—     Bet varbūt tomēr izīrēs, — Ordinovs sacīja, sniegdams sētniekam desmit kapeikas.

Tatārs paskatījās uz Ordinovu, paņēma desmit kapeikas, tad atkal ķērās pie lāpstas un pēc klusuma brīža paziņoja, ka «nav istaba, nav». Bet jaunais cilvēks vairs neklausījās; viņš gāja pa sapuvušiem, līganiem, peļķē gulošiem dēļiem, kas veda no sētas mājas uz vienīgo ieeju tanī pagalmā, uz ieeju, kas bija melna, netīra un, likās, ar peļķes ūdeni aizrijusies. Apakšējā stāvā dzīvoja nabadzīgs zārku taisītājs. Pagājis garām viņa interesantajai darbnīcai, Ordinovs pa pusizlauztām, slidenām vītņu kāpnēm uzkāpa augšējā stāvā, tumsā sataustīja biezas, smagas, mašas lēveriem apsistas durvis, atrada rokturi un citvēra. Viņš nebija kļūdījies. Priekšā stāvēja pazīslamais vecais vīrs un cieši, ar ārkārtīgu izbrīnu vērās viņā.

—    Ko tu vēlies? — vecais aprauti un gandrīz čukstus jautāja.

—     Vai istabu izīrējat? — Ordinovs jautāja, gandrīz aizmirsis visu, ko bija gribējis teikt. Aiz vecā vīra pleca viņš ieraudzīja savu nepazīstamo.

Vecais klusēdams sāka vērt ciet durvis, bīdīdams ārā Ordinovu.

—     Izīrējam istabu, — pēkšņi atskanēja jaunās sievietes laipnā balss.

Vecais atstāja durvis vaļā.

—     Man vajadzīga gultasvieta, — Ordinovs sacīja, steidzīgi ieiedams istabā un uzrunādams skaistuli.

Bet, paskatījies uz saviem nākamajiem saimniekiem, izbrīnā apstājās kā pienaglots; viņa acu priekšā norisinājās mēma, pārsteidzoša aina. Vecais bija bāls kā nāve, it kā tuvu nesamaņai. Viņš ar smagu, nekustīgu, caururbjošu skatienu raudzījās uz sievieti. Arī viņa sākumā nobālēja; bet tad asinis spēji saplūda sejā, un acis tā dīvaini nozibsnīja. Viņa ieveda Ordinovu otrā istabiņā.

Viss dzīvoklis sastāvēja no diezgan plašas istabas, kas ar divām starpsienām sadalīta trijās daļās; no priekšnama varēja ieiet šaurā, tumšā priekštelpā; pretī bija durvis, kas veda aiz starpsienas, acīm redzot, saimnieku guļamistabā. Pa labi — cauri priekštelpai varēja ieiet izīrējamā istabā. Tā bija šaura un maza, ar starpsienu pieplakusi pie diviem zemiem lodziņiem. Viss bija piekrauts un pieblīvēts ar katrā dzīvojamā telpā nepieciešamiem priekšmetiem; bija nabadzīgi, saspiesti, bet diezgan tīrīgi. No mēbelēm bija vienkāršs, balts galds, divi vienkārši krēsli un soli abpus sienām. Liela, senlaicīga svētbilde ar zeltītu nimbu karājās kaktā virs plaukta, un tās priekšā dega lampada. Izīrējamajā istabā un pa daļai priekštelpā atradās milzīga, stūraina krievu krāsns. Bija skaidrs, ka trīs cilvēki šādā dzīvoklī nevar dzīvot.

Viņi sāka līgt, bet nesakarīgi, viens otru lāgā nesaprazdami. Ordinovs divus soļus atstatu no jaunās sievietes dzirdēja, kā pukst viņas sirds, redzēja, ka viņa pie visām miesām trīc aiz uztraukuma un it kā aiz bailēm. Beidzot viņi vienojās. Jaunais cilvēks pateica, ka tūlīt pārvākšoties, un paskatījās uz saimnieku. Vecais stāvēja durvīs joprojām bāls; bet rāms, pat domīgs smaids zagās lūpās. Sastapis Ordinova skatienu, viņš atkal sarauca

uzacis.

—     Pase ir? — viņš pēkšņi jautāja skaļā, aprautā balsī, atvērdams durvis uz priekšnamu.

—     Jā! — Ordinovs, mazliet pārsteigts, atbildēja.

—      Kas tu tāds esi?

—     Vasilijs Ordinovs, muižnieks, nekādās iestādēs nestrādāju, pašam savas darīšanas, — viņš atbildēja, atdarinādams vecā toni.

—     Es tāpat, — atbildēja vecais. — Esmu Iļja Murins, sīkpilsonis, vai ar to tev pietiek? Ej …

Pēc stundas Ordinovs bija jau jaunajā dzīves vietā, par ko brīnījās viņš pats un viņa vācietis, kuram līdz ar padevīgo Tīnhenu jau sāka rasties aizdomas, ka uzklīdušais īrnieks būs viņu piekrāpis. Bet Ordinovs pats nesaprata, kā tas viss bija noticis, un arī negribēja saprast …

II

Sirds viņam dauzījās tā, ka gar acīm metās zils un zaļš un reiba galva. Mehāniski viņš sāka novietot jaunajā dzīvoklī savu trūcīgo iedzīvi, atraisīja saini ar dažādām nepieciešamām mantām, atslēdza lādi ar grāmatām un sāka novietot tās uz galda; bet drīz vien rokas vairs necēlās, lai veiktu šo darbu. Ik brīdi acu priekšā staroja tās sievietes tēls, kas kopš sastapšanās saviļņoja un satrauca visu viņa būtni, pildīja sirdi ar nevaldāmu, aizraujošu jūsmu, — tik daudz laimes uzreiz bija iebrāzies viņa nabadzīgajā dzīvē, ka domas juka un gars pagura ilgās un mulsumā. Viņš paņēma savu pasi un nesa saimniekam, cerēdams, ka varēs paskatīties uz jauno sievieti. Bet Murins tikko pavēra durvis, paņēma pasi, pateica «labi, dzīvo dieva mierā» un atkal ieslēdzās savā istabā. Tāda kā nepatīkama sajūta pārņēma Ordinovu. Nez kādēļ viņam kļuva smagi skatīties uz šo veco vīru. Tā skatienā bija kaut kas nicinošs un ļauns. Bet nepatīkamais iespaids drīz izgaisa. Jau trešo dienu Ordinovs dzīvoja tādā kā virpulī salīdzinājumā ar līdzšinējās dzīves klusumu; taču domāt viņš nevarēja un pat baidījās. Viņa dzīvē viss bija sajucis un savandījies; viņš neskaidri |ul&lt;i, ka dzīve it kā pārlūzusi uz pusēm; tikai viena tieksme, vienas ilgas bija viņu pārņēmušas, un citas domas viņam neeksistēja.

Nesapratnē viņš atgriezās savā istabā. Tur pie krāsns, i iii tika gatavoti ēdieni, rosījās maza, salīkusi vecenīte, hk netīra un noskrandusi, ka bija žēl uz viņu skatīties. Vina izskatījās ļoti ļauna un laiku pa laikam kaut ko ņurdēja, savā nodabā čāpstinādama lūpas. Tā bija saimnieku mājkalpotāja. Ordinovs pamēģināja uzsākt ar vecenīti sarunu, bet viņa klusēja, acīm redzot, aiz ļauna prāta. Beidzot pienāca pusdienu laiks; vecene izņēma no krāsns skābus kāpostus, pīrāgus un liellopu gaļu un «iiznesa saimniekiem. To pašu pasniedza arī Ordinovam. Pēc pusdienām dzīvoklī iestājās nāves klusums.

Ordinovs paņēma rokās grāmatu un ilgi šķirstīja lapas, cenzdamies izdibināt jau vairāk reižu lasītā jēgu. Viņš nepacietīgi aizmeta grāmatu un atkal mēģināja izvietot savas mantas; beidzot paņēma cepuri, uzvilka mēteli un izgāja uz ielas. Iedams uz labu laimi, ceļu neredzēdams, viņš visu laiku centās cik vien iespējams sakoncentrēties, sakārtot sajukušās domas un kaut mazliet pārdomāt savu stāvokli. Bet piespiešanās sagādāja tikai ciešanas, mokas. Pārmaiņus auksti drebuļi un karstums pārskrēja pār miesu, un sirds lāgiem pēkšņi sāka dauzīties tā, ka vajadzēja atspiesties pret sienu. «Nē, tad jau labāk nāve,» viņš domāja, «labāk nāve,» viņš čukstēja kaistošām, trīcošām lūpām, gandrīz vai nedomādams par to, ko runā. Ordinovs staigāja ļoti ilgi; beidzot, juzdams, ka izmircis līdz ādai, pirmo reizi pamanījis, ka lietus gāž straumēm, atgriezās mājās. Netālu no mājām viņš ieraudzīja savu sētnieku. Šķita, ka tatārs kādu laiku bija cieši un ziņkārīgi viņā nolūkojies un gāja savu ceļu tikai pēc tam, kad pamanīja, ka ir ieraudzīts.

—      Sveiks, — Ordinovs sacīja, panācis viņu. — Kā tevi sauc?

—      Sauc sētnieks, — tas atbildēja, zobus atviezis.

—     Vai tu jau sen strādā te par sētnieku?

—      Sen.

—      Vai mans saimnieks ir sīkpilsonis?

—     Sīkpilsonis, ja jau tā teicis.

—      Ko tad viņš dara?

—     Slims; dzīvo, lūdz dievu — jā.

—     Vai tā ir viņa sieva?

—     Kāda sieva?

—     Kas dzīvo kopā ar viņu?

—     Sie-va, ja jau tā teicis. Paliec sveiks, kungs.

Tatārs pieskārās cepurei un ieslāja savā čurksnī.

Ordinovs iegāja savā dzīvoklī. Vecene, savā nodabā

čāpstinādama un kaut ko ņurdēdama, atvēra durvis, atkal aizvēra, noklaudzināja aizšaujamo un uzlīda uz krāsns, kur pagāja viņas mūža pēdējās dienas. Metās jau krēsla. Ordinovs gāja sameklēt uguni un ieraudzīja, ka saimnieku durvis aizslēgtas. Viņš pasauca veceni, kas, pret elkoni atspiedusies, vērīgi skatījās uz viņu no krāsns augšas, kā likās, pārdomādama, kas gan viņam būtu bijis vajadzīgs pie saimnieku durvīm; vecene klusēdama nometa sērkociņu kārbu. Viņš atgriezās istabā un ķērās atkal — nu jau vai simto reizi — pie savām mantām un grāmatām. Bet lēnītiņām, nesaprazdams, kas ar viņu notiek, atslīga uz sola, un viņam šķita, ka aizmieg. Brīžiem atguva samaņu un nojauta, ka tas ir nevis miegs, bet mokpilna, slimīga nemaņa. Viņš dzirdēja, ka noklaudz durvis, ka tās atveras, un noprata, ka saimnieki pārnākuši no vakara dievkalpojuma. Tad ienāca prātā, ka vajag nez kādēļ iet pie viņiem. Ordinovs piecēlās, un šķita, ka viņš jau iet, bet paklūp un nokrīt uz malkas kaudzes, ko vecene nometusi istabas vidū. Tad viņš pavisam aizmirsās un, pēc ilga, ilga laika atvēris acis, izbrīnā ieraudzīja, ka guļ uz tā paša sola, tāpat apģērbies un pār viņu ar maigu rūpību pārliekusies brīnum skaista sievietes seja, kas šķita slacīta klusām, mātišķām asarām. Jaunais cilvēks juta, ka viņam zem galvas paliek spilvenu un uzģērbj kaut ko siltu un ka maiga roka uzgulst uz viņa karstās pieres. Viņš gribēja pateikties, saņemt šo roku, pielikt pie sakaltušajām lūpām, slacīt to asarām un skūpstīt, skūpstīt veselu mūžību. Gribējās daudz ko teikt, bet, ko īsti, — pats nezināja; šai brīdī viņam gribējās mirt. Bet rokas bija kā svina pielietas un nekustējās; viņš bija gluži kā sastindzis un tikai juta, kā pa visām dzīslām joņo asinis, it kā celdamas viņu gultā uz augšu. Kāds pasniedza ūdeni… Beidzot viņš krita bezsamaņā.

No rīta viņš pamodās ap astoņiem. Saule bārstīja savu staru kūļa zeltu caur viņa istabas zaļajiem, appelējušajiem logiem; kaut kāda priecinoša sajūta bija izplūdusi pa visiem slimnieka locekļiem. Viņš bija mierīgs un kluss, bezgala laimīgs. Šķita, ka nupat kāds bijis pie viņa

galvgaļa. Viņš pamodās, visapkārt cītīgi meklēdams šo neredzamo būtni; viņam tik ļoti gribējās apkampt savu draugu un teikt pirmo reizi mūžā: «Sveiks, labdien, mans mīļais.»

—     Tu gan ilgi guli! — sacīja maiga sievietes baiss. Ordinovs atskatījās, un pār viņu pārliecās viņa skaistules saimnieces seja, kurā mirdzēja tik laipns un gaišs smaids

kā saule.

—     Cik ilgi tu biji slims! — viņa sacīja. — Pietiek, celies augšā; kāpēc laupi sev brīvību? Brīvība ir saldāka par maizi, krāšņāka par sauli. Celies, manu balodīt, celies.

Ordinovs satvēra un cieši saspieda viņas roku. Viņam šķita, ka joprojām redz sapni.

—     Pagaidi, es tev vārīju tēju; vai gribi tēju? Piespied sevi gribēt; tev kļūs labāk. Es pati esmu slimojusi un zinu.

—     Jā, dod man dzert, — Ordinovs sacīja vārgā balsī un piecēlās kājās. Viņš vēl bija ļoti vājš. Drebuļi pārskrēja viņam pār muguru, visi locekļi sāpēja un bija kā salauzti. Bet sirdī bija gaiši, un saules stari, likās, silda viņu ar tādu kā svinīgu, gaišu prieku. Ordinovs juta, ka viņam sākusies jauna, pilnasinīga, nepazīstama dzīve. Galva mazliet apreiba.

—     Tevi taču sauc par Vasiliju? — viņa jautāja. — Vai nu es būtu pārklausījusies, vai, liekas, tevi tā vakar nosauca saimnieks.

—     Jā, Vasilijs. Bet kā sauc tevi? — jautāja Ordinovs, tuvodamies viņai un tikko turēdamies kājās. Viņš sagrīļojās. Viņa to satvēra aiz rokām un iesmējās.

—     Mani par Katerinu, — viņa sacīja, ar savām lielajām, dzidrajām, zilajām acīm skatīdamās acīs Ordinovam. Viņi stāvēja, rokās saķērušies.

—     Tu man gribi ko teikt? — viņa beidzot sacīja.

—     Nezinu, — atbildēja Ordinovs — viņam metās tumšs gar acīm.

—     Paskat, kāds. Gana, manu balodīt, gana; nebēdājies, neskumsti, sēdies te saulē pie galda; sēdi rātni un nenāc man pakaļ, — viņa piebilda, redzēdama, ka jaunais cilvēks sakustas, it kā gribēdams viņu aizturēt, — es tūlīt pati pie tevis atnākšu; gan vēl pagūsi manī noskatīties. — Pēc brīža viņa ienesa tēju, uzlika uz galda un apsēdās viņam pretī.

—     Še, padzeries, — viņa sacīja. — Ko, vai tev sap galva?

—      Nē, tagad nesāp, — viņš atteica. — Nezinu, varbūt arī sāp … es negribu … pietiek, pietiek! Es pats nezinu, kas ar mani notiek, — viņš teica aizelsies, beidzot sameklējis viņas roku, — paliec te, neej prom no manis; dod, dod man atkal savu roku … Man gar acīm metas tumšs; es tevī skatos kā saulē, — viņš sacīja, it kā atraudams vārdus no sirds un gurdams aiz jūsmas, tos izrunājot. Raudas aizžņaudza viņam kaklu.

—      Ak tu nabags! Jādomā, neesi dzīvojis kopā ar labu cilvēku. Tu esi viens pats, vientulis; vai tev radinieku nav?

—     Nav neviena; esmu viens pats .. . nekas, lai! Tagad labāk… man tagad ir labi! — Ordinovs sacīja it kā murgos. Šķita, ka istaba griežas riņķī.

—     Es pati ilgus gadus neesmu redzējusi cilvēkus. Tu tā skaties uz mani… — viņa sacīja pēc klusuma brīža.

—     Nu … un tad?

—     Manas acis it kā silda tevi! Zini, kad kādu mīl… No pirmajiem vārdiem es tevi esmu ieslēgusi savā sirdī. Kad saslimsi, atkal kopšu tevi. Tikai neslimo, nē. Kad kļūsi vesels, dzīvosim kā brālis ar māsu. Gribi? Pie māsas taču grūti tikt, ja dievs no dzimšanas nav devis.

—     Kas tu tāda esi? No kurienes cēlusies? — Ordinovs jautāja vārgā balsī.

—     Es neesmu šejieniete … kam tev tas! Zini, cilvēki stāsta, ka tumšā mežā dzīvojuši divpadsmit brāļi un ka tanī mežā apmaldījusies daiļa viņa. Viņa iegājusi pie brāļiem un māju uzkopusi, visu sasildījusi ar savu mīlestību. Pārnākuši brāļi un sapratuši, ka pie viņiem pa dienu ciemojusies māsiņa. Sākuši saukt, viņa iznākusi ārā. Iesaukuši meiteni par māsu, devuši viņai brīvību, un viņa izturējusies pret brāļiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Vai tu zini šo pasaku?

—     Zinu, — Ordinovs nočukstēja.

—     Dzīvot ir jauki; vai tev patīk pasaulē dzīvot?

—     Jā, jā, mūžu dzīvot, ilgi dzīvot, — Ordinovs atbildēja.

—     Nezinu, — Katerina domīgi sacīja, — es gan gribētu arī nāvi. Ir labi mīlēt dzīvi un mīlēt labus cilvēkus, jā … Paskat, tu atkal kļuvi bāls kā nāve!

—     Jā, galva reibst…

—     Pag, es tev atnesīšu savu segu un spilvenu — otru; tepat arī uzklāšu. Kad aizmigsi, sapņosi par mani; slimība pāries. Mūsu vecā arī slima …

Vēl klādama guļasvietu, viņa runāja, brīžiem ar smaidu skatīdamās pār plecu uz Ordinovu.

—     Cik tev daudz grāmatu! — viņa sacīja, pabīdīdama lādi.

Viņa piegāja Ordinovam klāt, aptvēra viņu ar labo roku, pieveda pie guļas vietas, noguldīja un apsedza ar segu.

—     Stāsta, ka grāmatas maitājot cilvēku, — viņa sacīja, domīgi šūpodama galvu. — Tev patīk lasīt grāmatas?

—     Jā, — atbildēja Ordinovs, nezinādams, vai viņš guļ vai ne, un ciešāk spiezdams Katerinas roku, lai pārliecinātos, ka neguļ.

—     Manam saimniekam ir daudz grāmatu; paskat, kādas! Viņš teic, ka tās esot dieva grāmatas. Viņš man allaž lasa tās priekšā. Es tev vēlāk parādīšu; vai tu man pēc tam pastāstīsi, ko viņš man tik bieži lasa priekšā?

—     Pastāstīšu, — Ordinovs nočukstēja, acu nenovērsdams no viņas.

—     Vai tev patīk lūgt dievu? — viņa pēc klusuma brīža iejautājās. — Zini ko? Man vienmēr bail, vienmēr bail…

Viņa neizrunāja līdz galam, likās — kaut ko pārdomādama. Ordinovs beidzot pielika viņas roku pie lūpām.

—      Ko tu skūpsti manu roku? (Un vaigi viņai metās mazliet sārti.) Še, skūpsti ar, — viņa turpināja smiedamās, sniegdama abas rokas; tad vienu atbrīvoja un pielika to pie viņa karstās pieres, pēc tam sāka kārtot un glaudīt viņam matus. Katerina sarka arvien vairāk; beidzot apsēdās uz grīdas pie viņa guļasvietas un pieglauda vaigu pie viņa vaiga; Katerinas siltā, valgā elpa vēdīja viņam sejā … Pēkšņi Ordinovs juta, ka viņai aumaļām sāk plūst karstas asaras un kā kausēts svins krist uz viņa vaigiem. Ordinovs kļuva arvien vārgāks; viņš nespēja vairs pakustināt roku. Tai brīdī atskanēja klauvējiens pie durvīm un nodārdēja aizšaujamais. Ordinovs vēl varēja dzirdēt, ka vecais, viņa saimnieks, ieiet aiz starpsienas. Pēc tam dzirdēja, ka Katerina pieceļas, nesteigdamās un nemulsdama paņem savas grāmatas, redzēja, ka aiziedama pārmet viņam krustu; viņš aizvēra acis. Pēkšņi kvēls, ilgs skūpsts apdedzināja viņa kaistošās lūpas, un bija tā, it kā kāds viņam nazi būtu ietriecis sirdī. Viņš klusi iekliedzās un zaudēja samaņu …

Tad viņam sākās gluži neparasta dzīve.

Reizēm, neskaidras apziņas brīžos, prātā zibēja doma, ka viņam lemts dzīvot kaut kādā ilgā, bezgalīgā miegā, ko piepilda savāds, neauglīgs nemiers, cīņa un ciešanas. Šausmās viņš centās sacelties pret baigo, nomācošo likteni, un saspringtas, izmisīgas cīņas brīdī kāds nezināms spēks viņu atkal pieveica, un viņš skaidri juta, ka atkal zaudē samaņu, ka viņa priekšā atkal atveras tumšs bezdibenis un ka viņš ar smeldzes un izmisuma kliedzienu metas tajā. Lāgiem zibēja nepanesamas, iznīcinošas laimes mirkļi, kad dzīvotgriba konvulsīvi pastiprinās visā ķermenī, kad pagātne skaidrojas, pašreizējais gaišais mirklis skan svinīgi un līksmi un nomodā redzams sapnis par nezināmo nākotni; kad vārdos neizsakāma cerība kā dzīvinoša rasa veldzē dvēseli; kad gribas kliegt aiz sajūsmas; kad cilvēks jūt, cik nevarīga ir miesa pret tik spēcīgu iespaidu gūzmu, ka pārtrūkst dzīvības pavediens, un kad cilvēks reizē apsveic visu savu dzīvi ar atjaunošanos un atdzimšanu. Brīžiem viņš atkal iegrima snaudā, un tad viss, kas ar viņu beidzamajās dienās bija noticis, atkal atkārtojās un kā neizprotams, satraukts spiets virmoja prātā; bet šo vīziju viņš redzēja dīvainu un mīklainu. Brīžiem slimnieks aizmirsa, kas ar viņu noticis, un brīnījās, ka viņš nav vairs vecajā dzīvoklī, pie savas vecās saimnieces. Viņš brīnījās, kāpēc vecenīte, kā vienmēr, vēlās krēslas stundās nepienāk pie dziestošās krāsns, kas palaikam ar vāju, plīvojošu atblāzmu apgaismo visu tumšo istabas kaktu, un, gaidīdama, kamēr uguns izdegs, nesilda, kā parasti, kaulainās, trīcošās rokas pie dziestošās uguns, allaž murminot un čukstot savā nodabā un retumis neizpratnē paraugoties uz viņu, savu jocīgo īrnieku, kuru viņa uzskatīja par jukušu aiz ilgas sēdēšanas pie grāmatām. Citreiz viņš atcerējās, ka pārvācies uz jaunu dzīvokli, bet, kā tas norisinājies, kas ar viņu noticis un kāpēc vajadzējis pārvākties, — viņš nezināja, lai gan gars pagura no nepārtrauktas, neatturamas vēlēšanās zināt… Bet — kurp un kas viņu aicināja un mocīja un kas bija iededzis šo neizturamo liesmu, kas smacēja viņu un svelmēja asinis? — to viņš atkal nezināja un neatcerējās. Bieži slimnieks alkani tvēra ar rokām kādu ēnu, bieži dzirdēja pie savas gultas tuvu, vieglu

Koju čaboņu un laipnus, maigus čukstus, kas skanēja kā salda mūzika; valga, strauja elpa slīdēja pār viņa seju, un mīlestībā satraucās visa viņa būtne; kādas karstas asaras dedzināja viņa kvēlojošos vaigus, un pēkšņi ilgs un maigs skūpsts iezīdās lūpās; tad viņa dzīvība tvīka neremdināmās mokās; likās — visa esamība, visa pasaule ap viņu apstājas, pamirst uz veseliem gadsimtiem un ilga, tūkstošgadīga nakts izplešas pār visu …

Tad šķita atkal atgriežamies viņa laimīgie, bezrūpīgi pagājušie agrās bērnības gadi ar to dienu gaišo prieku, neapēnoto laimi, pirmo tīksmīgo brīnīšanos par dzīvi, neskaitāmajiem labajiem gariem, kas izlidoja no katras viņa noplūktās puķītes, kas ar viņu rotaļājās leknajā, zaļajā pļavā mazās, akāciju ieskautās mājiņas priekšā, kas viņam uzsmaidīja no kristāldzidrā, nepārredzamā ezera, pie kura viņš mēdza stundām ilgi sēdēt, klausīdamies, kā vilnis veļ vilni, un kas plivināja ap viņu savus spārnus, mīļi uzvēdīdami gaišus, rožainus sapņus mazajam šūpulītim, kad viņa māte, noliekdamās pār to, meta krustus, skūpstīja viņu un garās, mierīgās naktīs aijāja viņu miegā, dziedādama klusu šūpuļa dziesmu. Bet tad pēkšņi sāka uzrasties kāda būtne, kas viņu mulsināja ar tādām kā nebērnišķām šausmām, kas viņa dzīvē pilināja pirmo lēno bēdu un asaru indi; viņš neskaidri nojauta, ka nezināmais vecis tur savā varā visus viņa turpmākos gadus, un trīcēdams nespēja novērst no tā skatienus. Ļaunais vecis visur sekoja viņam. Tas raudzījās un viltīgi māja viņam birzī no katra krūma, smējās un mēdīja viņu, pārvērzdamies par katru bērna paiju, vaibstīdamies un smiedamies viņa rokās kā ļauns, nešpetns gnoms; tas kūdīja pret viņu visus cietsirdīgos skolas biedrus vai, sēžoties kopā ar bērniem skolas solā, ģīmi šķobīdams, lūkojās ārā no katra viņa gramatikas burta. Pēc tam kad viņš iemiga, ļaunais vecis sēdās galvgalī… Tas aizdzina labos garus, kas ap viņa šūpuli bija vēdījuši savus zelta un safīra spārnus, tas aizveda uz visiem laikiem viņa nabaga māti un sāka caurām naktīm čukstēt viņam garu, brīnišķīgu pasaku, kas bija nesaprotama bērna sirdij, bet kas mocīja un uztrauca viņu ar šausmām un nebērnišķu kaislību. Bet ļaunais vecis neklausījās viņa raudās un lūgšanās un joprojām stāstīja, līdz kamēr viņš sastinga un krita bezsamaņā. Tad bērns pēkšņi pamodās, kļuvis par pieaugušu; neredzami un nedzirdami bija aizjoņojuši veseli gadi. Viņš pēkšņi apzinājās savu īsto stāvokli, pēkšņi sāka saprast, ka ir vientuļš un svešs visai pasaulei, viens svešā kaktā starp noslēpumainiem, aizdomīgiem cilvēkiem, starp ienaidniekiem, kas allaž lasās kopā un čukstas pa viņa tumšās istabas kaktiem, un māj ar galvu vecenei, kas tup pie krāsns, silda nevarīgās, vecās rokas un rāda tiem uz viņu. Viņš mulsa un uztraucās; viņam vienmēr gribējās zināt, kas tie par cilvēkiem, kāpēc viņi ir te, kāpēc viņš pats atrodas šajā istabā, un nojauta, ka ieklīdis tumšā ļaundaru bedrē, kaut kāda varena, bet neizprotama spēka vadīts un iepriekš nepārliecinājies, kas un kādi ir iemītnieki un kas īsti ir viņa saimnieki. Viņu sāka mocīt aizdomas, — un pēkšņi nakts klusumā čukstus atsākās gara pasaka, un to klusi, tikko sadzirdami savā nodabā stāstīja kaut kāda vecene, dziestošas uguns priekšā skumīgi šūpodama balto, sirmo galvu. Bet — atkal viņu pārņēma šausmas: pasaka viņa priekšā iedzīvinājās sejās un formās. Viņš redzēja, ka viss, sākot ar bērnu dienu neskaidrajiem sapņiem, visas viņa domas un ilgas, viss, ko pats bija piedzīvojis, viss, ko bija izlasījis grāmatās, viss, ko jau sen bija pat aizmirsis, — viss kļuva par dzīvām būtnēm, viss veidojās, iemiesojās kolosālās formās un tēlos un cēlās augšup, griezās un virpuļoja ap viņu; redzēja, kā pletās viņa priekšā brīnišķīgi, krāšņi dārzi, kā acīm redzami pacēlās un sabruka veselas pilsētas, kā veselas kapsētas sūtīja viņam pretī savus miroņus, kas sāka dzīvi no jauna, kā acu priekšā uzradās, dzima un nodzīvoja savu laiku veselas ciltis un tautas, kā beidzot ap viņa slimības gultu iedzīvinājās visas viņa domas, visi imateriālie sapņi, iedzīvinājās gandrīz pašā rašanās brīdī; kā, beidzot, viņš domāja nevis imateriālās idejās, bet veselās pasaulēs, veselos veidojumos, kā viņš, līdzīgi puteklītim, lidoja šajā bezgalīgajā, dīvainajā, neizstaigājamajā pasaulē un kā visa šī dzīve ar savu satraukto neatkarību nospiež, nomāc viņu un viņu vajā tās mūžīgā, bezgalīgā ironija; viņš juta, ka mirst, sabirst putekļos un pīšļos bez augšāmcelšanās, uz mūžu mūžiem; viņš gribēja bēgt, bet visā pasaulē nebija stūrīša, kas viņam dotu patvērumu. Beidzot izmisuma lēkmē viņš sasprindzināja visus spēkus, iekliedzās un pamodās …

Ordinovs pamodās, mirkdams vienos aukstos, saltos sviedros. Visapkārt valdīja nāves klusums; bija dziļa nakts. Bet visu laiku šķita, ka kaut kur turpinās viņa brīnišķīgā pasaka, ka aizsmakusi balss tiešām sāk garu stāstu par kaut ko viņam it kā pazīstamu. Viņš dzirdēja, ka stāsta par tumšiem mežiem, par kaut kādiem drošsirdīgiem laupītājiem, par kaut kādu brašuli, gandrīz vai par pašu Steņku Razinu, par jautriem dzērājiem strūdziniekiem, par kādu daiļavu un māmuļu Volgu. Vai tik tā nav pasaka? Vai viņš to dzird nomodā? Veselu stundu viņš nogulēja, acis atvēris, nepakustinādams nevienu locekli, mokpilnā stingumā. Beidzot piesardzīgi paslējās sēdus un ar prieku sajuta sevī spēkus, kas vēl nebija zuduši ļaunās slimības laikā. Murgi bija beigušies, sākās īstenība. Viņš ievēroja, ka vēl arvien ir apģērbts, tāpat kā runājoties ar Katerinu, un ka tātad nevar būt pagājis ilgs laiks kopš tā rīta, kad viņa aizgāja. Kvēla apņēmība satrauca asinis. Mehāniski viņš ar rokām sameklēja lielu naglu, kas nez kāpēc bija iesista augstu starpsienā, pie kuras viņam tika uzklāta guļasvieta, pieķērās pie šīs naglas un, ar visu ķermeni palikdams karājamies, ar pūlēm aizvilkās līdz spraugai, pa kuru istabā iespīdēja tikko manāma gaisma. Viņš pielika aci pie spraugas un, aiz uztraukuma ar pūlēm atvilkdams elpu, sāka skatīties.

Saimnieku istabiņas kaktā stāvēja gulta, gultas priekšā galds, kurš bija apklāts ar paklāju un piekrauts lielām, senlaicīgām grāmatām tādos sējumos, kas atgādināja svētos rakstus. Kaktā karājās svētbilde, tikpat senlaicīga kā viņa istabā; svētbildes priekšā dega lampada. Gultā gulēja vecais Murins, slims, ciešanu nomocīts un bāls kā līķis, apsegts ar kažokādas segu. Viņam uz ceļiem bija atvērta grāmata. Uz sola pie gultas gulēja Katerina, ar roku aptvērusi vecā vīra krūtis un noliekusi galvu viņam uz pleca. Viņa skatījās uz veco vērīgām, bērnišķīgi izbrīnītām acīm un, likās, ar neatslābstošu ziņkāri, gaidās gurdama, klausījās, ko stāsta Murins. Lāgiem stāstītāja balss kļuva skaļāka, pacilātība atspoguļojās bālajā sejā; vecais rauca uzacis, acis sāka gailēt, un Katerina, likās, bālēja aiz bailēm un satraukuma. Tad kaut kas līdzīgs smaidam pavīdēja vecā vīra sejā, un Katerina sāka klusi smieties. Brīžiem asaras iekvēlojās viņas acīs; tad vecais maigi glāstīja viņai galvu kā bērnam, un viņa vēl ciešāk apskāva to ar savu kailo roku, kas mirdzēja kā sniegs, un vēl mīļāk pieplaka pie tā krūtīm.

Brīžiem Ordinovs domāja, ka tas vēl ir sapnis, pat bija par to pārliecināts; bet asinis viņam saskrēja galvā, un dzīslas spriegi, sāpīgi pulsēja deniņos. Viņš izlaida no rokām naglu, piecēlās no gultas un grīļodamies, virzīdamies uz priekšu kā mēnessērdzīgs un pats nesaprazdams savas rīcības motīvus, kas ar vesela ugunsgrēka svelmi iekvēlināja asinis, piegāja pie saimnieku durvīm un ar spēku grūda tās; sarūsējušais aizšaujamais uzreiz nokrita zemē, un viņš pēkšņi ar troksni un brīkšķi ielidoja saimnieku guļamistabas vidū. Viņš redzēja, ka Katerina satrūkstas un nodreb, ka vecā vīra acis zem cieši kopā savilktām uzacīm ļauni iegailējas un ka negantās dusmās pēkšņi pārvēršas visa viņa seja. Redzēja, ka vecais, nenovērsdams no viņa skatienus, ar roku grābstīdams, steigā meklē bisi, kas karājās pie sienas; tad redzēja, ka pazib bises stobrs, ko nedroša, aiz niknuma trīcoša roka pavērš tieši pret viņa krūtīm… Atskanēja šāviens, pēc tam mežonīgs, gandrīz necilvēcisks kliedziens, un, kad dūmi bija izklīduši, baigs skats pārsteidza Ordinovu. Trīcēdams pie visām miesām, viņš noliecās pār veco. Murins gulēja uz grīdas; viņš raustījās krampjos, seja bija sāpēs pārvērsta, un putas parādījās uz sašķobītajām lūpām. Ordinovs saprata, ka nelaimīgajam uznākusi smaga krītamās kaites lēkme. Kopā ar Katerinu Ordinovs metās tam palīdzēt …

iii

Visa nakts pagāja vienos uztraukumos. Otrā rītā Ordinovs agri izgāja no mājām, par spīti vārgumam un drudzim, kas vēl joprojām bija jūtams. Pagalmā viņš atkal sastapa sētnieku. Šoreiz tatārs jau iztālēm pacēla cepuri un ziņkārīgi paskatījās uz viņu. Tad it kā attapdamies ķērās pie slotas, šķielēdams uz lēnām klāt nākošo Ordinovu.

—      Ko? Tu naktī nekā nedzirdēji? — Ordinovs jautāja.

—      Jā, dzirdēju.

—      Kas tas par cilvēku? Kas viņš tāds ir?

—      Tavs īrēj, tavam jāzin; bet mans stāv malā.

—      Vai tu beidzot runāsi! — Ordinovs kliedza tādā kā slimīgā dusmu lēkmē.

—      Bet ko mans izdarīj? Vainīgs ir tavs — tavs baidīj iemītniekus. Apakšā dzīvo zārku taisītājs; viņš ir kurls,

bet visu dzirdēj, arī viņa sieva ir kurla, un pat tā dzirdēj. I et otrā pagalmā, kaut tālu, tomēr arī dzirdēj — jā. Mans Ies pie uzrauga.

—            Es pats pie viņa aiziešu, — Ordinovs atbildēja un devās uz vārtiem.

—     Dari, kā gribi: tavs īrēj … Kungs, kungs, pagaidi!

Ordinovs atskatījās; sētnieks aiz pieklājības pielika

roku pie cepures.

—     Nu!

—     Ja iesi, es iešu pie saimnieka.

—     Un tad?

—     Labak izvācies no dzīvokļa.

—            Tu esi muļķis! — Ordinovs noteica un atkal gāja prom.

—            Kungs, kungs, pagaidi! — Sētnieks atkal pielika roku pie cepures un atvieza zobus.

—            Paklau, kungs: valdi savu sirdi; kāpēc dzīt nabaga cilvēku prom? Nabaga cilvēku dzīt prom ir grēks. Dievs to nevēl — dzirdi?

•— Klausies tad arī tu: še, ņem. Nu, kas viņš tāds ir?

—      Kas viņš tāds ir?

—      Jā.

—      Es arī bez naudas pateikšu.

Un sētnieks paņēma slotu, pāris reižu pavēcināja, tad apstājās un uzmanīgi un nopietni paskatījās uz Ordinovu.

—            Tavs ir labs kungs. Bet, ja negribi dzīvot kopā ar labu cilvēku, kā vēlies; tā mans teica.

To pasacījis, tatārs paskatījās vēl izteiksmīgāk un it kā sadusmojies atkal ķērās pie slotas. Beidzot, izlikdamies, ka pabeidzis nez kādu darbu, noslēpumaini piegāja pie Ordinova un ar ļoti izteiksmīgu žestu noteica:

—      Viņš ir šitā!

—      Ko? Kas?

—      Prāta nav.

—      Ko?

—            Izkūpēj. Jā, izkūpej! — viņš atkārtoja vēl noslēpumainākā tonī. — Viņš ir slims. Viņam bij barka, liela bij, un vēl otra un trešā bij, pa Volgu brauca, mans arī pats ir no Volgas; un vēl bij fabrika, bet nodega, un viņš palika bez galvas.

—     Vai viņš ir jucis?

—            Ni… Ni! — tatārs, katru vārdu nošķirdams, atbildēja. — Nav jucis. Viņš ir gudrs cilvēks. Viņš visu zina,

daudz grāmatu lasīj, lasīj, lasīj, visu lasīj un citiem patiesību atklāj. Tā, atnāk kāds: divi rubļi, trīs rubļi, četrdesmit rubļi, bet, ja nē, nē; grāmatā ieskatās, ierauga visu patiesību un pasaka. Bet naudu galdā, tūlīt galdā — bez naudas ni!

Un tatārs, kas pārāk cītīgi bija aizstāvējis Murinu, sāka pat smieties aiz prieka.

—     Ko, vai tad viņš pesteļoja, zīlēja kādam?

—     Hm… — noņurdēja sētnieks, aši pamādams ar galvu, — viņš patiesību stāstīj. Viņš lūdz dievu, daudz lūdz. Bet tad gadās, ka uznāk.. .

Un tatārs atkal atkārtoja savu izteiksmīgo žestu.

Šai brīdī kāds no otra pagalma pasauca sētnieku, un pēc tam parādījās mazs, salīcis, sirms vīrelis kažokā. Tas gāja stenēdams un klupdams, skatījās zemē un kaut ko čukstēja savā nodabā. Varēja nodomāt, ka viņš aiz vecuma izdzīvojis prātu.

—     Saimnieki, saimnieki! — steigā nočukstēja sētnieks, uz ātru roku pamādams ar galvu Ordinovam, un, norāvis cepuri, skriešus metās pie vecīša, kura seja Ordinovam likās tā kā pazīstama; vismaz vēl pavisam nesen viņš to bija kaut kur redzējis. Taču apsvēris, ka tas nebūtu nekāds brīnums, gāja ārā no pagalma. Sētnieks viņam likās blēdis un pirmā numura nekauņa. «Nekrietnelis, gandrīz vai tirgojās ar mani!» Ordinovs domāja. «Dievs vien zina, kas te slēpjas.»

To viņš izteica jau uz ielas.

Pamazām Ordinovu sāka nodarbināt citas domas. Laiks bija nepatīkams: apmākusies un auksta diena, krita sniedziņš. Jaunais cilvēks juta, ka viņu atkal sāk kratīt drebuļi; viņam arī šķita, ka zeme zem kājām sāk līgoties. Piepeši kāda pazīstama balss nepatīkami saldā, džinkstošā tenoriņā novēlēja viņam labu rītu.

—     Jaroslavs Iļjičs! — noteica Ordinovs.

Viņa priekšā stāvēja mundrs vīrs ar sārtiem vaigiem, pēc izskata gadu trīsdesmit vecs, neliela auguma, ar pelēkām, valgām ačelēm, ar smaidiņu sejā, ģērbies… kā Jaroslavs Iļjičs vienmēr mēdza ģērbties, un ar vislaipnāko sejas izteiksmi sniedza roku. Ordinovs bija iepazinies ar Jaroslavu Iļjiču tieši pirms gada gluži nejauši — bezmaz uz ielas. Ļoti ātro iepazīšanos veicināja, neskaitot nejaušību, Jaroslava Iļjiča neparastā tieksme visur meklēt labus, krietnus cilvēkus, vispirms jau izglītotus un vismaz l«i(Jusr kas ar savu talantu un smalko uzvedību ir cienīgi piederēt pie augstākās sabiedrības. Lai gan Jaroslavam Iļjičam bija ārkārtīgi salds tenoriņš, viņa balss tembrā, pat sarunājoties ar vissirsnīgākajiem draugiem, skanēja kaut kas neparasti gaišs, varens un pavēlošs, kaut kas lads, kas necieš nekādus iebildumus un varbūt bija ieraduma sekas.

—     Kā tad jūs te gadījāties? — Jaroslavs Iļjičs iesaucās ar sirsnīga, jūsmīga prieka izteiksmi balsī.

—     Es te dzīvoju.

—     Vai sen jau? — Jaroslavs Iļjičs turpināja arvien skaļākā balsī. — Un es to nezināju! Bet es taču esmu jūsu kaimiņš. Tagad strādāju šejienes iecirknī. Jau pirms mēneša esmu atgriezies no Rjazaņas guberņas. Es tomēr jūs noķēru, vecais, krietnais draugs! — Un Jaroslavs Iļjičs labsirdīgi iesmējās.

—     Sergejev! — viņš aizrautīgi uzsauca. — Gaidi mani pie Tarasova; un lai bez manis neķeras klāt maisiem. Pabiksti Olsufjeva sētnieku; pasaki, lai tūlīt ierodas kantorī. Es tur būšu pēc stundas …

Steigā nodevis kaut kādam vīram šo pavēli, delikātais Jaroslavs Iļjičs paņēma Ordinovu zem rokas un veda uz tuvāko traktieri.

—     Nelikšos mierā, iekāms nebūsim pēc tik ilgas atšķirtības pārmijuši dažus vārdus divatā. Nu, kā veicas ar mācībām? — viņš piebilda gandrīz bijīgi, noslēpumaini klusinādams balsi. — Arvien vēl nododaties zinībām?

—     Jā, es tāpat kā agrāk, — atbildēja Ordinovs, kuram pazibēja kāda gaiša doma.

—     Cēli, Vasilij Mihailovič, cēli! — Un Jaroslavs .Iļjičs cieši paspieda Ordinovam roku. — Jūs būsiet mūsu sabiedrības lepnums. Lai dievs jums pašķir laimīgu ceļu jūsu darba laukā … Ak dievs! Kā es priecājos, ka sastapu jūs! Cik reižu neesmu jūs pieminējis, cik reižu neesmu teicis: kur gan tagad ir viņš, mūsu labais, augstsirdīgais, asprātīgais Vasilijs Mihailovičs?

Viņi aizņēma atsevišķu istabu. Jaroslavs Iļjičs pasūtīja uzkodas, lika atnest šņabi un aizkustināts paskatījās uz Ordinovu.

—     Es daudz lasīju kopš tā laika, kad šķīrāmies, — viņš iesāka biklā, mazliet pieglaimīgā balsī. — Izlasīju visu Puškinu.

Ordinovs izklaidīgi paskatījās uz viņu.

—            Apbrīnojami attēlojis cilvēku kaislības. Bet vispirms atļaujiet man būt jums pateicīgam. Jūs tik daudz esat darījis manā labā, cēlsirdīgi izveidodams manī patiesīgu domāšanas veidu .. .

—     Apžēlojieties!

—            Nēr atļaujiet. Es vienmēr cenšos būt taisnīgs un lepojos, ka vismaz šīs jūtas nav manī izgaisušas.

—            Apžēlojieties, jūs esat netaisns pret sevi, un es tiešām .. .

—            Nē, es spriežu pilnīgi taisnīgi, — Jaroslavs Iļjičs ar neparastu dedzību iebilda. — Kas es esmu salīdzinājumā ar jums? Vai nav tiesa?

—     Ak dievs!

—     Jā!…

Sekoja klusuma brīdis.

—            Klausīdams jūsu padomiem, esmu pārtraucis pazīšanos ar rupjiem cilvēkiem un pa daļai padarījis mazāk rupjas savas paražas, — Jaroslavs Iļjičs atkal iesāka mazliet biklā un pieglaimīgā balsī. — Brīvajā laikā lielākoties sēžu mājās; vakaros lasu kādu derīgu grāmatu, un… man ir viena vēlēšanās, Vasilij Mihailovič, proti, cik nu tas manos spēkos stāv, darīt labu tēvijai…

—            Es vienmēr esmu uzskatījis jūs par krietnu cilvēku, Jaroslav Iļjič.

—            Jūsu vārdi vienmēr ir kā balzams … cēlais jaunais cilvēk…

Jaroslavs Iļjičs dedzīgi paspieda Ordinovam roku.

—     Jūs nedzerat? — viņš sacīja, mazliet nomierinājies.

—     Nevaru, esmu slims.

—            Slims? Ko jūs sakāt! Vai sen; kā, kādā veidā jums labpatika saslimt? Ja vēlaties, es pateikšu… kāds mediķis jūs ārstē? Ja vēlaties, tūlīt pateikšu mūsu privātajam ārstam. Es pats personīgi pie viņa aizskriešu. Ļoti prasmīgs cilvēks!

Jaroslavs Iļjičs jau ķērās pie platmales.

—     Ļoti pateicos. Es neārstējos un dakterus neciešu.

—            Ko jūs runājat? Kā nu tā var? Bet tas ir ļoti prasmīgs cilvēks, — Jaroslavs Iļjičs lūgdamies turpināja. — Šinīs dienās, — bet atļaujiet jums to izstāstīt, dārgais Vasilij Mihailovič, — šinīs dienās ierodas kāds nabaga atslēdznieks. «Es,» viņš saka, «sadūru roku ar savu darba rīku; izārstējiet mani.» Semjons Pafnutjičs, redzēdams, ka nelaimīgajam draud gangrēna, nolēma nogriezt saindHo locekli. Viņš to izdarīja manā klātbūtnē. Bet tas tika Izdarīts tā, tik cēl… tas ir, tik lieliskā veidā, ka atzīstos — ja nebijis līdzjūtības pret cietēju cilvēci, tad būtu patīkami paskatīties tāpat vien, ziņkārības pēc. Bet kur un kā jums labpatika saslimt?

—           Pārvācoties uz jaunu dzīvokli… Esmu nupat kā piecēlies no slimības gultas.

—           Tad jūs vēl nepavisam neesat vesels, un nevajadzēja iet ārā no mājām. Tātad jūs vairs nedzīvojat tur, kur dzīvojāt agrāk? Bet kas pamudināja jūs mainīt dzīvokli?

—     Mana saimniece aizbrauca no Pēterburgas.

—            Domna Savišna? Tiešām?… Laba, patiesi krietna vecenīte! Zināt ko? Es jutu pret viņu gandrīz dēla cieņu. Tāds kā sentēvu laiku cildenums staroja šajā savu mūžu gandrīz jau nodzīvojušajā sirmgalvē; un, raugoties uz viņu, šķita, ka redzi savā priekšā mūsu sirmās, majestātiskās senatnes iemiesojumu … tas ir, no tā … kaut kas tur, ziniet, bija tāds poētisks … — galīgi samulsis un līdz ausīm nosarcis, nobeidza Jaroslavs Iļjičs.

—     Jā, viņa bija laba sieviete.

—           Bet atļaujiet uzzināt, kur jums tagad labpaticis apmesties?

—     Tepat netālu, Košmarova namā.

—            Es ar viņu esmu pazīstams. Majestātisks sirmgalvis! Mēs, uzdrošinos teikt, esam tikpat kā sirsnīgi draugi. Cildens vecums!

Jaroslava Iļjiča lūpas gandrīz vai trīcēja aizkustinājuma priekā. Viņš pasūtīja vēl glāzīti šņabja un pīpi.

—     Vai īrējat no saimnieka?

—     Nē, no īrnieka.

—     No kā? Varbūt arī tas ir mans paziņa.

*— No Murina, sīkpilsoņa; gara auguma vecs vīrs…

—            Murins, Murins, jā, atļaujiet, vai tas nav dibensētā, virs zārku taisītāja?

—     Jā, jā, pašā beidzamajā sētā.

—     Hm … vai jums tur mierīga dzīve?

—     Es tikai nupat esmu pārvācies.

—            Hm … gribēju vienīgi teikt… hm … starp citu, vai neesat ievērojis ko sevišķu?

—     Nudien …

—            Tas ir, esmu pārliecināts, ka jums pie viņa būs laba dzīve, ja vien būsiet apmierināts ar telpām … es jau arī nerunāju tāpēc, saku jums to jau iepriekš; bet, pazīdams jūsu raksturu … Kādu iespaidu uz jums atstāja šis vecais sīkpilsonis?

—     Viņš, liekas, ir pavisam slims cilvēks.

—     Jā, viņš ir stipri slims… Bet vai jūs neko sevišķu neesat ievērojis? Vai esat ar viņu runājis?

—     Ļoti maz; viņš ir ļoti noslēgts un žultains …

—     Hm … — Jaroslavs Iļjičs iegrima domās.

—     Nelaimīgs cilvēks! — viņš sacīja pēc klusuma brīža.

—     Viņš?

—     Jā, nelaimīgs un reizē neticami dīvains un interesants cilvēks. Bet ja jau viņš jūs netraucē… Atvainojiet, ka pievērsu jūsu uzmanību tādam jautājumam, bet es painteresējos …

—     Un tiešām pamodinājāt arī manu interesi… Es ļoti vēlētos zināt, kas viņš tāds ir. Turklāt es taču pie viņa dzīvoju …

—      Redziet: stāsta, ka šis vīrs agrāk bijis ļoti bagāts. Viņš tirgojies, kā jums droši vien būs gadījies dzirdēt. Dažādu nelaimīgu apstākļu dēļ kļuvis nabags; viņam vētras laikā gājušas bojā vairākas barkas ar kravu. Arī fabriku, kuras pārvaldīšanu viņš bija uzticējis, liekas, kādam tuvam un mīļam radiniekam, piemeklējis nelaimīgs liktenis, un tā nodegusi, pie tam ugunsgrēka liesmās dabūjis galu arī pats radinieks. Jūs piekritīsiet, briesmīgs zaudējums! Tad Murinu, kā stāsta, pārņēmusi smaga grūtsirdība; sākuši baidīties par viņa saprātu, un tiešām kādā strīdā ar citu tirgotāju, kam arī piederējušas Volgas barkas, viņš pēkšņi izturējies tik dīvaini un negaidīti, ka visu notikušo izskaidroja vienīgi ar smagu prāta aptumšošanos, kam arī es esmu ar mieru ticēt. Daudz esmu dzirdējis par dažām viņa dīvainībām; beidzot pēkšņi notika kāds ļoti neparasts, tā sakot, liktenīgs apstāklis, kuru vairs nekādi nevar izskaidrot citādi kā vien ar sadusmotā likteņa naidīgu ietekmi.

—     Kāds apstāklis? — Ordinovs pajautāja.

—     Stāsta, ka slimīgā ārprāta lēkmē viņš gribējis nogalināt kādu jaunu tirgotāju, kuru pirms tam ļoti mīlējis. Atģidies pēc lēkmes, Murins bijis tik ļoti pārsteigts, ka gribējis izdarīt pašnāvību: tā vismaz stāsta. Droši nezinu, kas noticis pēc tam, bet zinu, ka viņš vairākus gadus izcietis grēku nožēlošanas sodu… Bet kas jums kaiš, Vasilij Mihailovič, vai tik mans vienkāršais stāsts jūs nenogurdina?

Air nēr dieva dēļ… Jūs sakāt, ka viņš izcietis grēku nožēlošanas sodu; bet viņš nedzīvo viens pats.

—    Nezinu. Stāsta, ka dzīvojis viens pats. Vismaz neviens cits šinī lietā nav iejaukts. Lai gan par tālāko neesmu dzirdējis, zinu tikai…

—     Nu.

—     Zinu tikai, tas ir, patiesībā neko sevišķu nebiju domājis piebilst… gribu tikai teikt — ja jūs atrodat viņā kaut ko neparastu un tādu, kas atšķiras no vispārpieņemtā, tad tās ir vienīgi daudzo viņam uzbrukušo nelaimju sekas…

—     Jā, viņš ir ļoti dievbijīgs, liels svētulis.

—    Nedomāju, Vasilij Mihailovič; viņš ļoti daudz cietis; man šķiet, ka sirds viņam ir tīra.

—     Bet tagad taču viņš nav traks; viņš ir vesels.

—     Jā, jā; par to es jums varu galvot, esmu ar mieru lo apzvērēt; viņš pilnīgi valda pār visām savām gara spējām. Viņš tikai, kā jūs garām ejot pamatoti aizrādījāt, ir ārkārtīgi savāds un dievbijīgs. Pat ļoti prātīgs cilvēks. Runā tekoši, droši un ļoti veikli. Viņa sejā vēl tagad redzamas pagājušās vētrainās dzīves sekas. Interesants cilvēks un ārkārtīgi daudz lasījis.

—     Viņš laikam lasa vienīgi garīga satura grāmatas?

—     Jā, viņš ir mistiķis.

—     Kas?

—     Mistiķis. Bet es jums to stāstu kā noslēpumu. Vēl kā noslēpumu pastāstīšu jums, ka viņš kādu laiku atradies stingrā uzraudzībā. Šim cilvēkam bijusi briesmīga ietekme uz tiem, kas nākuši pie viņa.

—     Kāda tad?

—     Bet jūs neticēsiet; redziet: toreiz viņš vēl nedzīvoja šinī iecirknī; Aleksandrs Ignatjičs, godājams pilsonis, dižciltīgs un visu cienīts cilvēks, aiz ziņkārības brauca pie viņa kopā ar kādu poručiku. Šie atbrauc pie viņa; atbraucējus pieņem, un dīvainais cilvēks sāk tiem skatīties sejā. Viņš parasti skatījās sejā, kad bija ar mieru izpalīdzēt; pretējā gadījumā raidīja apmeklētājus prom un pat, kā stāsta, visai nepieklājīgi. Viņš tiem jautā: ko jūs vēlaties, kungi? Tā un tā, atbild Aleksandrs Ignatjičs, lūsu spējas var to jums pateikt arī bez mums. — Nu tad, lūdzu, viņš saka, nāciet man līdzi otrā istabā; un uzaicināja tieši to, kas ar viņu bija vēlējies runāt. Aleksandrs ignatjičs nav stāstījis, kas ar viņu noticis pēc tam, bet iznācis no istabas bāls kā kaļķis. Tas pats noticis ar kādu dižciltīgu augstākās sabiedrības dāmu: arī tā iznākusi no viņa istabas bāla kā kaļķis, vienās asarās, pārsteigta par viņa pareģojumu un visu to, ko viņš pateicis.

—     Dīvaini. Bet vai tagad viņš ar to nenodarbojas?

—     Stingri aizliegts. Bijuši brīnumaini gadījumi. Kāds jauns kornets, augstākās sabiedrības ģimenes lepnums un cerība, skatīdamies uz viņu, pasmīnējis. «Ko tu smejies?» sadusmojies teicis vecais vīrs. «Pēc trim dienām tu pats būsi šitāds!» — un salicis rokas krusteniski, ar to apzīmējot mirušu līķi.

—     Nu?

—      Neuzdrošinos ticēt, bet stāsta, ka pareģojums piepildījies. Viņam piemīt īpašas spējas, Vasilij Mihailovič … Jums labpatika pasmaidīt par manu vientiesīgo stāstu. Zinu, ka izglītībā jūs esat tālu priekšā man; bet es viņam ticu: viņš nav šarlatāns. Pat Puškins savos darbos min kaut ko tamlīdzīgu.

—     Hm. Negribu runāt jums pretī. Jūs laikam teicāt, ka viņš nedzīvo viens pats.

—     Nezinu … ar viņu kopā dzīvo laikam viņa meita.

—     Meita?

—     Jā, vai, liekas, sieva; zinu, ka ar viņu kopā dzīvo kaut kāda sieviete. Esmu viņu redzējis garām ejot un nepievērsu uzmanību.

—     Hm. Dīvaini…

Jaunais cilvēks iegrima domās, Jaroslavs Iļjičs — jūsmīgā apcerē. Viņu bija aizkustinājis ir tas, ka sastapis vecu draugu, ir tas, ka apmierinoši izstāstījis ļoti interesantu stāstu. Viņš sēdēja, acu nenolaizdams no Vasilija Mihailoviča, un kūpināja pīpi; bet pēkšņi pielēca kājās un sāka rosīties.

—      Pagājusi jau vesela stunda, bet es gandrīz aizmirsu! Dārgais Vasilij Mihailovič, vēlreiz pateicos liktenim par to, ka tas savedis mūs kopā, bet man laiks iet. Vai atļausiet man apmeklēt jūs savā zinātnieka mītnē?

—     Lūdzu, būšu ļoti priecīgs. Apmeklēšu arī pats jūs, kad iznāks laiks.

—     Vai varu ticēt patīkamajai vēstij? Priecāšos, neizsakāmi priecāšos! Jūs neticēsiet, kādu sajūsmu manī izraisījāt!

Viņi izgāja no traktiera. Sergejevs jau joņoja viņiem

f. Dostojevska vēstule brālim Mihailam 1839. g. 16. martā.

Mājiņa Darovojes muižā, kur Dostojevsku ģimene uzturējās vasarā Mākslinieks P. Radimovs, 1955. g.

pretī un, bērdams vārdus kā pupas, ziņoja Jaroslavam Iļjičam, ka Vilmām Jemeļjanovičam labpatiks braukt garām. Tiešām — tālumā parādījās brašā droškā iejūgts brašu pātiņu pāris. Sevišķi lielisks bija neparastais piejūga zirgs. Jaroslavs Iļjičs kā spīlēs saspieda sava labākā drauga roku, pieskārās platmalei un devās sagaidīt joņojošo drošku. Pa ceļam divas reizes apgriezās un atvadīdamies māja ar galvu Ordinovam.

Ordinovs juta tādu nogurumu, tādu nespēku visos locekļos, ka tikko vilka kājas. Ar pūlēm aizkļuva līdz mājām. Vārtos viņu atkal sastapa sētnieks, kas bija uzmanīgi vērojis visu viņa atvadīšanos no Jaroslava Iļjiča un jau iztālēm deva viņam kaut kādu aicinošu zīmi. Bet jaunais cilvēks pagāja garām. Dzīvokļa durvīs viņš saskrējās krūtīs ar mazu, sirmu vīreli, kas, acis nodūris, nāca ārā no Murina mājokļa.

—     Ak kungs, piedod manus grēkus! — nočukstēja vīrelis, atlēkdams sāņus kā vingra atspere.

—     Vai es jūs nesasitu?

—     Nē, pazemīgi pateicos par uzmanību … Ak kungs, ak kungs!

Lēnīgais vīrelis, stenēdams, vaidēdams un savā nodabā kaut ko pamācošu čukstēdams, piesardzīgi kāpa lejup pa kāpnēm. Tas bija nama saimnieks, no kā tik ļoti nobijās sētnieks. Tikai tagad Ordinovs atcerējās, ka pirmo reizi redzējis viņu tepat pie Murina, kad pārvācās uz jauno dzīvokli.

Viņš juta, ka ir sapīcis un satraukts; zināja, ka viņa fantāzija un jūtīgums sakāpināti līdz beidzamam, un nolēma nepaļauties uz sevi. Pamazām viņu pārņēma tāds kā stingums. Krūtīs iegūla smaga, nomācoša sajūta. Sirds smeldza, it kā tā būtu vienās vātīs, un visa dvēsele bija pilna gaužu, neizsīkstošu asaru.

Jaunais cilvēks atkal iekrita gultā, ko viņa tam bija uzklājusi, un sāka no jauna klausīties. Viņš dzirdēja divas elpas: vienu — smagu, slimīgu, aprautu, otru — klusu, bet nevienādu un arī, likās, satrauktu, it kā tur sirds pukstētu vienās un tais pašās ilgās, vienā un tai pašā kaislībā. Lāgiem dzirdēja viņas kleitas čaukstoņu, viņas kluso, liego soļu vieglo čaboņu, un pat šī soļu čaboņa ar trulām, bet mokoši tīksmīgām sāpēm atbalsojās sirdī. Beidzot viņš sadzirdēja it kā raudas, nemierīgu nopūtu un vispēdīgi atkal viņas lūgšanu. Jaunais cilvēks zināja, ka viņa nometusies ceļos svētbildes priekšā, lauzīdama rokas tādā kā eksaltētā izmisumā … Kas viņa īsti ir? Par ko viņa lūdz dievu? Kāda neremdināma kaislība mulsina viņas sirdi? Kāpēc tā tik ļoti sāp un skumst un izplūst tik karstās un bezcerīgās asarās? …

Ordinovs sāka atcerēties viņas vārdus. Viss, ko viņa tam bija teikusi, vēl skanēja ausīs kā mūzika, un sirds ar dobjiem, smagiem pukstiem mīļi atsaucās katrai atmiņai, katram viņas dievbijīgi atkārtotam vārdam… Uz mirkli prātā pazibēja, ka viņš to redzējis sapnī. Bet tai pašā brīdī visa viņa būtne sāka tvīkt gurdinošās ilgās, kad atkal uzplūda atmiņas par viņas karsto elpu, viņas vārdiem, viņas skūpstiem. Viņš aizvēra acis un aizmirsās. Kaut kur nosita pulkstenis; bija vēls; sāka mesties krēsla.

Pēkšņi Ordinovam šķita, ka viņa atkal noliecas pār viņu, ka skatās viņam acīs ar savām brīnum spulgajām acīm, kas ir valgas no mirdzošām neaptumšota, gaiša prieka asarām un rāmas un dzidras kā bezgalīgais, gaišzilais debess jums karstā dienvidū. Tik svinīgā mierā staroja viņas seja, tāds nebeidzamas svētlaimes solījums bija jaušams viņas smaidā, viņa ar tādu līdzjūtību, ar tādu bērnišķīgu aizrautību pieliecās pie viņa pleca, ka prieka vaids izlauzās no viņa izvārgušajām krūtīm. Viņa gribēja kaut ko teikt, laipni viņam kaut ko uzticēja. Atkal viņa dzirdi skāra tāda kā sirdi aizkustinoša mūzika. Viņš kāri ieelpoja gaisu, ko bija sasildījusi, elektrizējusi viņas tuvā elpa. Ordinovs ilgās izstiepa rokas, nopūtās, atvēra acis… Viņa stāvēja, noliekusies pār viņa seju, bāla, it kā nobijusies, vienās asarās, aiz uztraukuma trīcēdama pie visas miesas. Viņa tam kaut ko teica, kaut ko lūdza, salikdama un lauzīdama puskailās rokas. Viņš ieskāva Katerinu savos apkampienos, viss viņas ķermenis trīcēja pie viņa krūtīm.

otrā daļa I

— Ko tu tā? Kas tev kaiš? — pavisam atžilbis, jautāja Ordinovs, joprojām spiezdams viņu savos stingrajos un karstajos skāvienos. — Kas tev kaiš, Katerina? Kas tev kaiš, mana mīļā?

Viņa klusi raudāja, acis nodurdama un slēpdama pievīlušo seju viņam pie krūtīm. Viņa vēl ilgi nespēja parunāt un it kā bailēs trīcēja pie visas miesas.

Nezinu, nezinu, — viņa beidzot tikko dzirdamā balsī noteica, aizelsdamās un ar grūtībām izrunādama vārdus, — neatceros pat, kā es ienācu še pie tevis… — Un viņa vcīl ciešāk, ar vēl lielāku kaismi piekļāvās Ordinovam un nevaldāmā, konvulsīvā jūtu uzplūdumā skūpstīja viņam plecu, rokas, krūtis; beidzot it kā izmisumā aizsedza ar rokām seju, nokrita uz ceļiem un iespieda galvu viņam klēpī. Bet, kad Ordinovs neizsakāmās skumjās nepacietīgi piecēla un nosēdināja viņu sev līdzās, košā kauna sārtumā dega viņas seja, acis lūdza žēlastību, un lupās ar varu ielauzies smaids tikko spēja apspiest jauno izjūtu nevaldāmo spēku. Tagad viņa bija atkal it kā no kaut kā nobijusies, neuzticīgi ar roku grūda Ordinovu prom, gandrīz nemaz neskatījās uz viņu un uz viņa steidzīgajiem jautājumiem atbildēja, galvu nodūrusi, bailīgi un čukstus.

—     Tu varbūt redzēji briesmīgu sapni, — sacīja Ordinovs, — tu varbūt kaut ko sapņoji… jā? Varbūt viņš nobiedēja tevi… Viņš murgo un atrodas bezsamaņā … Varbūt viņš teica kaut ko tādu, ko tev nevajadzēja klausīties? Vai tu ko dzirdēji, jā?

—     Nē, es negulēju, — Katerina atbildēja, ar pūlēm valdīdama satraukumu. — Man arī nenāca miegs. Viņš visu laiku klusēja un tikai reizi mani pasauca. Es gāju klāt, saucu, uzrunāju viņu; man kļuva baisi, — viņš nepamodās un nedzirdēja mani. Viņš ir smagi slims, ak kungs, palīdzi viņam! Tad manā sirdī sāka krāties skumjas — neremdināmas skumjas! Es visu to laiku lūdzu dievu, visu laiku lūdzu dievu, un tad tas man arī uznāca.

—     Nerunā, Katerina, nerunā, mana dārgā, nerunā! Tu būsi vakar nobijusies …

—     Nē, vakar man nebija bail…

—     Vai citreiz ar tevi tā gadās?

—     Jā, gadās. — Un viņa sāka trīcēt pie visas miesas un atkal izbailēs kā bērns spiesties viņam klāt. — Redzi, — viņa sacīja, pārtraukdama raudas, — ne velti es ienācu pie tevis, ne velti, smagi bija vienai, — viņa atkārtoja., pateicībā spiezdama viņa rokas. — Bet gana, gana par cita bēdām asaras liet! Pataupi tās nebaltai dienai, kad pašam, vientulim, kļūs smagi un pie tevis nebūs neviena! . . . Paklau, vai tev bijusi sava mīļaviņa?

—     Nē … pirms tevis es nevienas neesmu pazinis…

—     Pirms manis… tu mani sauc par savu mīļaviņu?

Viņa pēkšņi it kā izbrīnā paskatījās uz viņu, gribēja

kaut ko teikt, bet tad apklusa un nodūra acis. Pamazām visu viņas seju atkal pārklāja košs sārtums; cauri aizmirstām, skropstās vēl neizžuvušām asarām spulgāk iemirdzējās acis, un bija redzams, ka viņai no lūpām grib raisīties kāds jautājums. Ar kaunīgu šķelmību viņa pāris reižu paskatījās uz viņu un tad pēkšņi atkal nodūra acis.

—     Nē, man nav lemts būt tavai pirmajai mīļa viņai, — Katerina sacīja, — nē, nē, — viņa atkārtoja, galvu šūpodama un domām ļaudamās, kamēr smaids atkal lēnām iezagās sejā, — nē, — viņa beidzot sacīja iesmiedamās, — ne man, dārgais, lemts būt tavai mīļaviņai.

Un viņa atkal paskatījās uz Ordinovu; bet tik daudz skumju pēkšņi atspoguļojās viņas sejā, tādas neremdināmas bēdas uzreiz pārvērta visus tās vaibstus, tik negaidīti no sirds dziļumiem uz āru izlauzās izmisums, ka nesaprotama, sāpīga līdzjūtība pret nezināmām bēdām pārņēma Ordinovu, un viņš ar neizsakāmām mokām raudzījās Katerinā.

—     Klausies, ko es tev teikšu, — viņa sacīja tādā balsī, kas lika sirdij sažņaugties, spiezdama viņa rokas un cenzdamās valdīt raudas. — Uzklausi mani vērīgi, uzklausi, mans prieks! Savaldi savu sirdi un nemīli mani tā, kā pašreiz esi iemīlējis. Tev būs vieglāk, vieglāk un līksmāk kļūs sirdij, un tu pasargāsi sevi no ļauna ienaidnieka un sev iegūsi mīļmāsiņu. Nākšu pie tevis, kad gribēsi, glāstīšu tevi un nemaz nekaunēšos, ka sapazinos ar tevi. Es taču biju pie tevis tās divas dienas, kad gulēji ar ļaunu slimību. Iepazīsti māsiņu! Ne velti mēs ar tevi bijām kā brālis un māsa, ne velti es par tevi ar asarām acīs lūdzu dievmāti! Otru tādu kā mani tu vairs neiemantosi! Visu pasauli izstaigāsi un iepazīsi — bet neatradīsi otras tādas mīļa viņas, ja jau tava sirds pēc mīļa viņas tvīkst. Karsti tevi iemīlēšu, vienmēr, tāpat kā tagad, tevi mīlēšu — un iemīlēšu par to, ka tava dvēsele ir tīra, gaiša, cauri redzama; par to, ka, tiklīdz pirmo reizi uz tevi paskatījos, tūlīt zināju, ka būsi manas mājas viesis, gaidīts viesis, un ne velti tu pie mums ienāci; par to iemīlēšu, ka tad, kad tu skaties, tavas acis mīl un stāsta p&lt;ir tavu sirdi, unr kad ko saka, tad es tūlīt zinu visu, ko tu jūti, un gribas tev dzīvību atdot tavas mīlestības dēļ, gribas atdot savu brīvību, tāpēc ka ir saldi būt pat verdzenei tam, kura sirdi esmu atradusi… taču mana dzīve pieder nevis man, bet citam, un arī brīvība ir saistīta! Bet ņem mani par māsiņu un pats esi man brālis un ielaid mani savā sirdī, kad grūtsirdība, ļauns nespēks atkal mani pārmāks; tikai pats dari tā, lai man nebūtu kauns nākt pie tevis un nosēdēt visu garo nakti kā tagad. Dzirdēji mani? Vai esi man savu sirdi atvēris? Vai esi ar prātu iegaumējis, ko es tev teicu? … — Katerina gribēja vēl kaut ko sacīt, paskatījās uz viņu, uzlika viņam roku uz pleca un beidzot bezspēkā piekļāvās pie viņa krūtīm. Viņas balss apklusa elsājošās, kaismīgās raudās, krūtis strauji cilājās un seja iekvēlojās kā vakarblāzma.

—     Mana dzīvība! — nočukstēja Ordinovs, kuram tumšs gar acīm sametās un aizrāvās elpa. — Mans prieks! — viņš sacīja, neapzinādamies savus vārdus, neatcerēdamies tos, nesaprazdams pats sevi, trīcēdams par to, lai ar vienu dvesmu neizgaisinātu valdzinājumu, neizgaisinātu visu to, kas ar viņu notika un ko viņš uzskatīja drīzāk par vīziju nekā par īstenību: tik ļoti viss viņa priekšā bija apmiglojies! — Es nepazīstu, nesaprotu tevi, neatceros, ko tu man nupat teici, man prāts mulst, sirds krūtīs smeldz, mana valdniece! …

Un Ordinova balss satraukumā atkal aprāvās. Viņa arvien ciešāk, arvien maigāk, dedzīgāk kļāvās viņam klāt. Viņš piecēlās un, sevi vairs nevaldīdams, juzdamies salauzts, sajūsmas pārmākts, nokrita ceļos. Konvulsīvas, sāpīgas raudas beidzot izlauzās no krūtīm, un balss, kas nāca tieši no sirds, ietrīcējās kā stīga no pārmērīgas, līdz šim neizjustas sajūsmas un svētlaimes.

—      Kas tu esi, kas tu esi, mana mīļā? No kurienes tu esi uzradusies, manu dūjiņ? — viņš sacīja, pūlēdamies apspiest raudas. — No kādām debesīm tu esi ielidojusi manās debesīs? Mani apņem it kā sapnis; es nespēju tev ticēt. Nepārmet man… ļauj man runāt, ļauj man pateikt tev visu, visu! … Es jau sen gribēju runāt.. . Kas tu esi, kas tu esi, mans prieks? … Kā tu atradi manu sirdi? Izstāsti man — vai sen jau esi mana māsiņa? … Izstāsti man visu par sevi, kur tu biji līdz šim, — izstāsti, kā sauc vietu, kur tu dzīvoji, ko tu tur vispirms iemīlēji, par ko priecājies un par ko skumi? … Vai tur bija silts gaiss, tīras debesis? … Kas tev bija mīļi, kas tevi mīlēja pirms manis, kuram pirmoreiz tava dvēsele pievērsās? … Vai tev bija māte, un vai viņa tevi kā bērnu loloja, jeb vai, tāpat kā es, vientuļa dzīvē ieskatījies? Saki man — vai tu vienmēr esi bijusi tāda? Par ko tu sapņoji, ko zīlēji, kas tev piepildījies un kas ne — stāsti visu… Pēc kā pirmoreiz tava meitenes sirds sāka smelgt, un par ko tu to atdevi? Saki — ko lai es tev atdodu par tavu sirdi, ko lai es tev atdodu par tevi? Saki man, mīļaviņ, mans acuraugs, mana māsiņa, saki man — kā lai es iemantoju tavu sirdi?

Un viņa balss atkal apklusa, un viņš nolieca galvu. Bet, kad pacēla acis, mēmas šausmas uzreiz sastindzināja viņu un mati uz galvas sacēlās stāvus.

Katerina sēdēja bāla kā nāve. Viņa nekustīgi skatījās tukšumā, lūpas bija zilas kā mironim, un acīs blāvoja mēmas, mokpilnas ciešanas. Viņa lēnām piecēlās, paspēra divus soļus un, spalgi iekliegdamās, nokrita svētbildes priekšā … Aprauti, nesakarīgi vārdi lauzās ārā no krūtīm. Viņa zaudēja samaņu. Ordinovs, baiļu pārņemts, pacēla viņu un aiznesa līdz gultai; viņš stāvēja pie Katerinas, neapjēgdams, kas notiek. Pēc brīža viņa atvēra acis, piecēlās gultā sēdus, paskatījās apkārt un satvēra viņa roku. Katerina pievilka Ordinovu sev klāt, joprojām bālām lūpām pūlējās kaut ko čukstēt, bet balss arvien vēl neklausīja. Beidzot asaras sāka plūst aumaļām; karstas lāses dedzināja Ordinova auksto roku.

—     Man tagad ir smagi, smagi, tuvojas mana pēdējā stundiņa! — viņa beidzot noteica, ciezdama neizsakāmas mokas.

Viņa pūlējās vēl kaut ko pateikt, bet sastingusi mēle nespēja izrunāt neviena vārda. Katerina izmisumā skatījās uz Ordinovu, kurš viņu nesaprata. Viņš pieliecās tuvāk un ieklausījās … Beidzot sadzirdēja, ka viņa skaidri saprotami nočukstēja:

—     Es esmu samaitāta, mani samaitāja, mani pazudināja!

Ordinovs pacēla galvu un izbrīnā pārvērstu seju paskatījās uz viņu. Prātā pazibēja kāda nejēdzīga doma. Katerina redzēja, ka viņa seja konvulsīvi, sāpīgi saraujas.

—     Jā, samaitāja! — viņa turpināja. — Mani samaitāja ļauns cilvēks — viņš, mans pazudinātājs! Es viņam dvēseli esmu pārdevusi… Kāpēc, kāpēc tu pieminēji manu māti? Kāpēc tev vajadzēja mani mocīt? Dievs, dievs lai tavs soģis! …

Pēc brīža viņa sāka raudāt; Ordinova sirds dauzījās un smeldza neizturamās skumjās.

—     Viņš saka, — Katerina čukstēja apvaldītā, noslēpumainā balsī, — ka nomiris atnākšot pēc manas grēcīgās dvēseles … Es viņu … es viņam esmu ar dvēseli pārdevušies … Viņš mani mocīja, lasīja priekšā grāmatas… Še, skaties, skaties viņa grāmatu! Te ir viņa grāmata. Viņš teic, ka es esot izdarījusi nāves grēku… Skaties, skaties…

Un rādīja grāmatu; Ordinovs nebija ievērojis, kā tā šeit gadījusies. Viņš mehāniski paņēma grāmatu, kas bija viscaur rakstīta kā senās vecticībnieku grāmatas, kādas bija gadījies agrāk redzēt. Bet pašreiz viņš nebija spējīgs skatīties un koncentrēt uzmanību uz kaut ko citu. Grāmata izkrita no rokām. Ordinovs saudzīgi apskāva Katerinu, cenzdamies vest viņu pie prāta.

—     Nerunā par to, nerunā par to! — viņš sacīja. — Tu esi nobiedēta; es esmu pie tevis; atpūties pie manis, dārgā, mana mīļā, mans acuraugs!

—     Tu nekā, nekā nezini! — viņa sacīja, cieši spiezdama Ordinova rokas. — Es tāda esmu vienmēr! … Man allaž bail… Nemoci, nemoci mani vairs! …

—      Tad es eju pie viņa, — viņa pēc brīža iesāka, elpu atvilkdama. — Dažreiz viņš gluži vienkārši pats saviem vārdiem pierunā man pilnu galvu, citreiz paņem savu grāmatu, pašu lielāko, un lasa man priekšā. Viņš lasa vienīgi kaut ko bargu, baisu. Es nezinu, ko, un arī ne katru vārdu saprotu; bet man uznāk bailes, un, kad ieklausos viņa balsī, tad šķiet, ka runā nevis viņš, bet kāds cits — ļauns, kuru nekādi nevar padarīt mīkstsirdīgāku, kuru nekādi nevar pielūgties, un tad smagi, smagi paliek ap sirdi; tā sūrst… Smagāk nekā tad, kad uznāk skumjas!

—     Neej pie viņa! Kāpēc tu ej pie viņa? — Ordinovs sacīja, tikko apzinādamies savus vārdus.

—     Kāpēc es atnācu pie tevis? Pajautā — arī nezinu … Bet viņš man vienmēr saka: lūdz dievu, lūdz dievu! Citreiz pieceļos tumšā naktī un lūdzu dievu ilgi, stundām; bieži uznāk pat miegs; bet bailes vienmēr uztur mani nomodā, vienmēr uztur nomodā, un tad man vienmēr rādās, ka ap mani savelkas negaiss, ka man būs slikti, ka mani saplosīs gabalos nelabie gari un ka es nepielūgšos svētos, un ka viņi mani nepaglābs no skaudrām bēdām. Sirds vai pušu plīst, visa miesa it kā mirktin mirkst asarās. Un es atkal sāku lūgt dievu un lūdzu, tik ilgi lūdzu, kamēr dievmāte no svētbildes paskatās uz mani mīlīgāk. Tad es pieceļos un liekos gulēt, guļu kā nosista; dažreiz aizmiegu pat uz grīdas, nometusies ceļos svētbildes priekšā. Un gadās, ka viņš pamostas, pasauc mani, sāk paijāt, glāstīt, mierināt, un tad man kļūst pat vieglāk, un, lai nāk kāda nelaime nākdama, ar viņu kopā man vairs nav bail. Liela ir viņa vara! Spēcīgi viņa vārdi!

—     Bet kādas bēdas, kādas bēdas tevi māc? … — Un Ordinovs izmisumā lauzīja rokas.

Katerina briesmīgi nobāla. Viņa skatījās uz Ordinovu kā uz nāvi notiesāta, necerot uz apžēlošanu.

—     Mani?… Es esmu nolādēta meita, es esmu slepkava; mani māte nolādējusi! Es pazudināju pati savu māti! …

Ordinovs klusēdams viņu apskāva. Katerina trīcēdama piekļāvās Ordinovam. Viņš juta, ka konvulsīvas šalkas pārskrien pār visu viņas ķermeni, un šķita, ka viņai dvēsele šķiras no miesas.

—     Es māti iedzinu kapā, — viņa sacīja, atmiņu satraukta, iztēlē skatot neatsaucamās pagātnes notikumus, — es jau sen gribēju runāt, taču viņš man to aizliedza ar lūgumiem, pārmetumiem un nikniem vārdiem, bet reizēm pats kā ienaidnieks un ļaundaris padara manu sirdi vēl smagāku. Tomēr man viss — tāpat kā šonakt — nāk atmiņā … Klausies, klausies! Tas bija jau sen, ļoti sen, es pat neatceros vairs, kad, bet viss stāv man acu priekšā, it kā būtu noticis vakar, it kā tas būtu vakarējais sapnis, kas visu nakti gandēja man sirdi. Grūtsirdība vērš laiku divtik garu. Apsēdies, apsēdies te man līdzās; es tev izstāstīšu visas savas bēdas; lai nāk pār mani, nolādēto, mātes lāsts … Es tev izstāstīšu savu dzīvi…

Ordinovs gribēja viņu atturēt, bet viņa salika rokas, mīlestības vārdā lūgdama viņu klausīties, un pēc tam atkal ar vēl lielāku satraukumu sāka stāstīt. Viņas stāsts bija nesakarīgs, vārdos varēja dzirdēt vētru, kas plosās dvēselē, bet Ordinovs visu saprata, tāpēc ka viņas dzīve bija kļuvusi par viņa dzīvi, viņas bēdas — par viņa bēdām un tāpēc, ka viņa ienaidnieks jau jaušami stāvēja acu priekšā, kļuva kā dzīvs un auga līdz ar katru viņas vārdu, it kā ar nepārvaramu spēku žņaudza viņa sirdi un ņirgajās par viņa dusmām. Asinis virda, saplūda sirdi un fauca domas. Viņa sapņu ļaunais vecis (Ordinovs tam ticēi ja) bija atkal jaušams viņa priekšā.

Bija tāda pati nakts kā šī, — Katerina sāka stāstīt, tikai bargāka, un vējš gaudoja mūsu mežā tā, kā man vēl nekad nebija gadījies dzirdēt. .. vai varbūt jau tonakt sākās mana bojā eja! Pie mūsu loga nolūza ozols, bet pie mums nāca vecs sirmgalvis ubags un stāstīja, ka vēl kā mazs bērns atceroties to ozolu un ka tas bijis tāds pats kā todien, kad vējš to pieveica … Tajā pašā naktī — visu atceros, it kā tas būtu noticis nupat! — vētra tēvam upē sadragāja barkas, un viņš, kaut arī bija vārgs, aizbrauca uz nelaimes vietu, tiklīdz pie mums uz fabriku atskrēja zvejnieki. Mēs ar māmiņu sēdējām vienas pašas, es snaudu, viņa par kaut ko skuma un gauži raudāja … jā, es zināju, par ko! Māte nupat bija slimojusi, izskatījās bāla un allaž teica man, lai es darinot viņai mirstamo kreklu .. . Pēkšņi pusnaktī atskan klaudzieni pie vārtiem; es uzlēcu kājās, asinis saplūda sirdī; māmiņa iekliedzās … es nepaskatījos uz viņu, man bija bail, paņēmu vējlukturi, gāju pati atvērt vārtus . . . Tas bija viņš! Man kļuva baisi, jo man vienmēr bija baisi, kad viņš atnāca, un tā tas bija kopš agras bērnības, cik vien tālu atmiņas sniedzas! Toreiz viņam vēl nebija neviena sirma mata; bārda bija melna kā piķis, acis kvēloja kā ogles, un viņš nevienu reizi pirms tam nebija uz mani laipni paskatījies. Viņš jautāja: «Vai māte mājās?» Es aizveru vārtiņus, saku, ka «tēva nav mājās». Viņš pateica: «Zinu,» — un pēkšņi paskatījās uz mani, tā paskatījās .. . pirmo reizi viņš tā uz mani skatījās. Es gāju prom, bet viņš palika stāvam. «Kāpēc tu nenāc?» — «Domāju savu domu.» Mēs jau kāpjam augšā uz lielo istabu. «Bet kāpēc tu teici, ka tēva nav mājās, kad es jautāju, vai māte mājās?» Es klusēju … Māmiņa sastinga — metās viņam klāt… viņš tikko paskatījās, — es visu redzēju. Viņš bija cauri slapjš, nosalis: vētra bija viņu dzinusi divdesmit verstis — bet, no kurienes viņš nāca un kurp gāja, to ne es, ne māmiņa nekad neesam zinājušas; mēs viņu jau deviņas nedēļas nebijām redzējušas… Nosvieda cepuri, nometa cimdus — pret svētbildi nepagriezās, dievu nepielūdza, saimniecēm nepaklanījās — apsēdās pie uguns …

Katerina pārlaida ar roku pār seju, it kā viņu kas māktu un nospiestu, bet pēc brīža atkal pacēla galvu un atsāka:

—       Ar māti viņš sāka runāt tatāriski. Māte prata, es nesapratu ne vārda. Citreiz, kad viņš ieradās, mani sūtīja prom; bet tagad māte savam pašas bērnam neuzdrošinājās vārdu bilst. Nelabais bija manu dvēseli savā varā paņēmis, un es, pati sevi dižodamās, skatījos uz māmiņu. Redzu — abi uz mani lūkojas, par mani runā; māte sāka raudāt; redzu — viņš ķeras pie dunča, taču beidzamajā laikā viņš ne vienreiz vien manā klātbūtnē bija ķēries pie dunča, kad runāja ar māti. Es piecēlos un satvēru viņu aiz jostas, gribēju izraut no rokām nešpetno dunci. Viņš nošņirkstināja zobus, iekliedzās un gribēja mani atgrūst — pa krūtīm iesita, tomēr neatgrūda. Es domāju, ka turpat arī nomiršu, acis apmiglojās, nokritu zemē — tomēr neiekliedzos. Skatos, cik nu spēka bija redzēt, — viņš noņem jostu, atrotī piedurkni tai rokai, ar kuru bija man iesitis, izņem dunci, sniedz man: «Še, griez roku nost, paņirgājies par to, jo nodarīju tev pāri, bet es būšu lepns un tev par to līdz zemei paklanīšos.» Es dunci noliku nost; asinis sāka mani smacēt, uz viņu pat nepaskatījos, atceros — lūpas nepavērusi, pasmīnēju un skatījos taisni māmiņas skumjajās acīs, bargi skatījos, un pašai nekaunīgs smaids nenozuda no lūpām; bet māte sēž bāla, kā nedzīva …

Ordinovs ar saspringtu uzmanību klausījās nesakarīgo stāstu; bet pamazām viņas sākotnējais satraukums rimās; runa kļuva mierīgāka; atmiņas pilnīgi aizrāva nabaga sievieti un izkliedēja skumjas pa visu bezgalīgo atceru jūru.

—      Viņš neatvadīdamies paņēma cepuri. Es atkal paņēmu vējlukturi, lai viņu pavadītu un lai tas nebūtu jādara māmiņai, kura, slima būdama, tomēr gribēja iet viņam līdzi. Mēs ar viņu aizgājām līdz vārtiem; es klusēju, atvēru mazos vārtiņus, aizdzinu suņus. Skatos — viņš noņem cepuri un paklanās man. Redzu — bāž roku azotē, izņem sarkanu safjāna kārbiņu, atver; skatos: lielas pērles — man dāvina. «Ir,» viņš saka, «man priekšpilsētā skaistule, viņai vedu dāvanu, bet neaizvedu; ņem, daiļaviņ, palolo savu skaistumu, kaut vai ar kāju samin, bet ņem.» Es paņēmu, tomēr ar kāju mīt negribēju, tik daudz goda nevēlējos parādīt, bet paņēmu, pati būdama kā odze, neteicu viņam ne vārda. Atgriezos un noliku mātei priekšā uz galda — tādēļ jau arī tiku ņēmusi. Māte bridi klusēja bāla kā kaļķis, it kā baidītos man ko teikt. «Ko tas nozīmē, Katja?» Bet es atbildu: «Tev, mīļā, tirgotājs alnesa, es jau nekā nezinu.» Skatos — mātei acīs asaras, elpa aizraujas. «Ne jau man, Katja; ne jau man, ļauno mcitiņ, ne jau man.» Atceros — tik rūgti, tik rūgti to pateica, it kā visu sirdi izraudāja. Es pacēlu acis, gribēju mesties mātei pie kājām, bet pēkšņi ļaunais pateica priekšā: «Nu, ja ne tev, tad droši vien tētim; viņam tad .ni nodošu, kad pārnāks; teikšu: te bija tirgotāji, aizmirsa preci…» Kā tad viņa sāka raudāt, mana mīļā māmiņa.

es pati pateikšu, kas par tirgotājiem bija atbraukuši un ! &gt;ēc kādas preces brauca … Es viņam gan pateikšu, kā meita tu esi, nekrietnā! Bet tu vairs neesi mana meita, tu man esi odze! Tu esi mans nolādētais bērns!» Es klusēju, «īsaras nerit pār vaigiem … ak! — it kā viss manī būtu miris … Aizgāju savā istabiņā, visu nakti klausījos vētrā, un, vētrai trakojot, šķetināju savas domas.

Pa to laiku pagāja piecas dienas. Kādu vakaru atbrauc tēvs drūms un bargs, jo pa ceļam viņam bija uznākusi slimība. Skatos — roka tēvam pārsieta; sapratu, ka ceļu viņam krustojis ienaidnieks; bet ienaidnieks toreiz bija viņu nogurdinājis un uzsūtījis slimību. Zināju arī, kas ir viņa ienaidnieks, visu zināju. Ar māmiņu nepārmija ne vārda, par mani neapvaicājās, sasauca kopā visus ļaudis un pavēlēja apturēt fabriku un sargāt māju no ļaunas acs. Es ar sirdi tobrīd nojautu, ka mūsu mājās kaut kas nav kārtībā. Tā nu gaidām; pagāja nakts, arī vētraina, viesuļaina, un man sirdī iegūla nemiers. Atvēru logu, — seja kvēlo, acīs asaras, nemierīgā sirds sūrst; pati kā ugunī: tā vien gribas ārā no istabiņas, tālu prom uz pasaules malu, kur zibeņi un vētra ceļas … Manas meitenes krūtis tā vien cilājās… pēkšņi, — ir jau vēls, biju tā kā iesnaudusies, vai arī dvēsele man bija kā miglā tīta un prāti apmulsuši, — dzirdu, klauvē pie loga: «Atver!» Skatos — cilvēks pa virvi pie loga uzrāpies. Es tūlīt pazinu, kas atnācis viesos, atvēru logu un ielaidu savā vientuļajā istabiņā. Bet tas bija viņš! Cepuri nenoņēma, .ipsēdās uz sola aizelsies, tikko spēj elpu atvilkt, it kā viņam pakaļ būtu dzinušies. Es nostājos kaktā un pati iutu, kā nobālēju. «Vai tēvs mājās?» — «Mājās». — «Un māte?» — «Arī māte mājās.» — «Bet tagad ciet klusu; dzirdi?» — «Dzirdu.» — «Ko?» — «Svilpj pie loga!» — «Nu, vai gribi tagad, daiļaviņ, naidnieku pazudināt, tēvu pasaukt, man dvēseli postā dzīt? No tava meitenes lēmuma nevairīšos; še tev arī virve, sien mani, ja sirds liek atmaksāt par pāridarījumu.» Es klusēju. «Nu ko? Vai teiksi kādu vārdu, mans prieks?» — «Ko tev vajag?» — «Man vajag bēgt no ienaidnieka, no vecās mīļaviņas sveikam un veselam atvadīties, bet citai — jaunai daiļa viņai, tādai kā tu, ar visu sirdi paklanīties . ..» Es iesmējos; pati nezinu, kā viņa nešpetnā runa manā sirdī atbalsojās. «Tad nu ļauj man, daiļaviņ, nokāpt lejā, savu sirdi iepazīt, saimniekus pasveicināt.» Es trīcu pie visas miesas, zobi man klab, bet sirds kā nokaitēta dzelzs. Gāju, atvēru viņam durvis, ielaidu mājā, tikai durvīs ar mokām pateicu: «Še, ņem savas pērles un citreiz nekad vairs man tās nedāvini,» — un pati sviedu kārbiņu nopakaļis.

Katerina apstājās, lai atvilktu elpu; viņa brīžiem trīcēja kā apšu lapa un bālēja, brīžiem viņai asinis sakāpa galvā, un tagad, kad viņa apklusa, vaigi kvēloja, acis mirdzēja caur asarām, un smaga, strauja elpa cilāja krūtis. Bet pēkšņi viņa atkal nobālēja, un balss, nemierīgi un skumji ietrīcēdamās, kļuva klusāka.

— Tad es paliku viena, un man apkārt sāka plosīties it kā vētra. Pēkšņi dzirdu kliedzienus, dzirdu — pa pagalmu uz fabriku skrien ļaudis, dzirdu runājam: «Fabrika deg.» Es paslēpos, no mājas visi aizskrēja; palikām mēs ar māmiņu. Zināju, ka viņa šķiras no dzīves, trešo dienu guļ uz nāves gultas, zināju, nolādētā meita! … Piepeši dzirdu vāju kliedzienu pie savas istabiņas loga, it kā būtu iebrēcies miegā nobijies bērns, un pēc tam viss apklusa. Es nopūtu sveci, pati stingstu aiz bailēm, aizliku rokas sejai priekšā, baidos paskatīties. Tad dzirdu netālu kliedzienus, dzirdu — ļaudis skrien no fabrikas. Es izkāros ārā pa logu; redzu — nes beigtu tēvu, dzirdu — runā savā starpā: «Paklupa, no kāpnēm iegāzās kvēlojošā katlā; jādomā, nelabais viņu tur iegrūda.» Es sakņupu uz gultas; gaidu, pati kā pamirusi, un nezinu, ko gaidu; tikai tobrīd man bija smagi ap sirdi. Neatceros, cik ilgi gaidīju; atceros — bija tā, it kā mani piepeši šūpotu, galva kļuva smaga, acīs koda dūmi; un man bija prieks, ka mana nestunda tuvojas! Pēkšņi jūtu — kāds mani aiz pleciem ceļ augšā. Redzu, cik nu vispār varēju saskatīt: viņš, viscaur apsvilis, un viņa kaftāns, karsts, kad piedur roku, kūp.

«Atnācu pēc tevis, daiļaviņ, ved jel mani prom no nelaimes, kā agrāk nelaimē ievedi, savu dvēseli tevis dēļ rsmu pazudinājis. Nekad man neizlūgties šīs nolādētās nakts grēku piedošanu. Varbūt vienīgi tad, ja kopā lūgsim dievu!» Viņš smējās — ļaunais cilvēks! «Parādi,» viņš •aka, «kā izkļūt ārā, lai cilvēki neredzētu.» Es paņēmu viņu .uz rokas un vedu līdzi. Izgājām cauri gaitenim — atslēgas bija man klāt, — atvēru pieliekamā durvis un norādīju uz logu. Bet mūsu logs izgāja uz dārzu. Viņš satvēra mani ar spēcīgām rokām, apskāva un izlēca ar mani pa logu ārā. Mēs, rokās saķērušies, sākām skriet, ilgi skrējām. Skatāmies — biezs, tumšs mežs. Viņš sāka klausīties. «Mums dzenas pakaļ, Katja! Mums dzenas pakaļ, daiļaviņ, bet šinī stundā jau nu gan mēs savas dzīvības neatdosim! Noskūpsti mani, daiļaviņ, uz mīlestību un mūžīgu laimi!» — «Bet kāpēc tev rokas asinīs?» — «Rokas asinīs, mana mīļā? Es jūsu suņus nogalēju, bija sākuši pārmērīgi apriet vēlo viesi. Iesim!» Mēs atkal sākām skriet; redzam — uz takas tēva zirgs, iemauktus pārrāvis, no staļļa izbēdzis, acīm redzot, nav gribējis sadegt! «Sēsties, Katja, zirgā kopā ar mani! Mūsu dievs sūtījis mums palīdzību!» Es klusēju. «Varbūt negribi? Es taču neesmu nekāds nekriškāns, neesmu nešķīsts; ja gribi, pārmetīšu krustu,» — un viņš pārkrustījās. Es sēdos zirgā, piekļāvos jātniekam un pavisam aizmirsos viņam pie krūtīm, it kā būtu iegrimusi ciešā miegā, bet, kad pamodos, redzu — stāvam pie platas, platas upes. Viņš nokāpa no zirga, nocēla mani un iegāja niedrājā: tur bija noslēpis savu laivu. Mēs jau kāpām iekšā. «Nu, ardievu, labo zirdziņ, meklē nu sev jaunu saimnieku, bet visi vecie tevi pamet!» Es metos pie tēva zirga un šķiroties to cieši apkampu. Pēc tam iekāpām laivā, viņš paņēma airus, un tūlīt arī krastus vairs neredzējām. Kad vairs neredzējām krastus, skatos — viņš ievelk airus un pārlaiž skatienus ūdens klajumam.

«Sveika,» viņš teica, «māmuļa straujā upe, pilnu laivu nesējiņa, tu man maizes devējiņa! Pasaki, vai sargāji manu mantu bez manis, vai veselas manas preces!» Es klusēju, acis nodūrusi: seja kvēlo kaunā. Bet viņš saka: «Lai arī visu tu būtu paņēmusi, straujā, nepiepildāmā, būtu tikai devusi man solījumu sargāt un lolot manu dārgāko pērli! Bilsti kaut vārdiņu, daiļaviņ, atspīdi kā saule pēc vētras, izkliedē ar gaismu tumšo nakti!» Pateica un pats smīn; sirds viņam tvīka pēc manis, bet viņa smīnus es aiz kauna negribēju paciest; gribējās pateikt kādu vārdu, bet nobijos, nekā neteicu. «Nu, lai tad ari notiek!» viņš atbild uz manu neizteikto domu, runā it kā aiz bēdām, pašu it kā bēdas grauztu. «Tas nozīmē, ka ar varu neko nepanākšu. Dievs lai stāv tev klāt, mana augstprātīgā, mana dūjiņa, daiļaviņa! Redzams, liels ir tavs naids pret mani, vai arī tavas spulgās acis pagalam neuzskata mani par mīļu.» Es klausījos, un dusmas man sanāca, dusmas aiz mīlestības; pārvarēju savu sirdi un sacīju: «Vai tu esi man mīļš vai ne, to es nezinu, bet to droši vien zina kāda cita, nesaprātīga, nekaunīga, kas savu meitenes istabiņu tumšā naktī apkaunoja, par nāves grēku savu dvēseli pārdeva un savu bezprātīgo sirdi nesavaldīja; un to droši vien zina manas karstās asaras un tas, kurš ar otra nelaimi kā zaglis dižojas, par meitenes sirdi ņirgājas.» Pateicu un nenocietos, sāku raudāt. Viņš brīdi klusēja un paskatījās uz mani tā, ka sāku trīcēt kā apšu lapa. «Nu tad klausies,» viņš man saka, «daiļaviņ,» bet pašam acis tā savādi kvēlo, «neteikšu tukšus vārdus, bet došu tev lielu solījumu: cik tu man laimes dāvāsi, tik arī es tev būšu kungs, bet, kad vairs nemīlēsi, — nemaz nerunā, netērē liekus vārdus, nepūlies, sarauc tikai melnās uzacis, pamet ar tumšo aci, pakustini mazo pirkstiņu, un es tev atdošu atpakaļ tavu mīlestību līdz ar zelta brīvību; tikai tad arī būs, mana lepnā, nepanesamā skaistule, manai dzīvei beigas!» Un tad visa mana miesa nosmīnēja par viņa vārdiem …

Dziļš satraukums pārtrauca Katerinas stāstu; viņa atvilka elpu, pasmīnēja par izteikto domu un gribēja turpināt, bet pēkšņi viņas mirdzošais skatiens sastapa kvēlojošo, viņai cieši pievērsto Ordinova skatienu. Katerina satrūkās, gribēja kaut ko teikt, bet asinis saskrēja sejā .. . Kā nemaņā viņa aizsedzās ar rokām un iemetās ar seju spilvenos. Ordinovam notrīcēja visa miesa. Kaut kāda mokpilna sajūta, neapzināts, nepanesams mulsums kā inde izplūda pa visām dzīslām un pastiprinājās līdz ar katru Katerinas teikto vārdu: izmisīga tieksme, alkana un neizturama kaislība aizrāva domas, mulsināja jūtas. Bet reizē smagas, bezgalīgas skumjas arvien vairāk māca sirdi. Brīžiem viņš gribēja kliegt, lai Katerina cieš klusu, gribēja mesties viņai pie kājām un, asaras lejot, lūgties, lai atdod viņam līdzšinējās mīlestības mokas, līdzšinējās, neapzinātās, tīrās tieksmes, un viņam kļuva žēl savu sen jau izžuvušo asaru. Sirds smeldza, sāpīgi asiņoja un liedza asaras ievainotajai dvēselei. Viņš nesaprata, ko viņam

Klāstīja Katerina, un viņa mīlestība baidījās no tām jūtām, kas satrauca nabaga sievieti. Tobrīd viņš nolādēja savu kaislību: tā smacēja, gurdināja, — un viņš juta, ka nevis asinis, bet izkausēts svins sāk plūst pa dzīslām.

—     Ak, tās jau nav manas galvenās bēdas, — Katerina sacīja, paceldama galvu, — par ko es tev nupat stāstīju; tas jau nav manas galvenās bēdas, — viņa turpināja tādā balsī, kas no jaunām, negaidītām jūtām ieskanējās kā varš, bet sirds vai pušu plīsa no apslēptām, izmisīgām asarām, — tās nav manas galvenās bēdas, mokas un raizes! Kas man māte, kaut arī es nekad vairs netikšu pie citas māmiņas! Kas man, ka viņa mani nolādēja savā smagajā, pēdējā stundā! Kas man mana agrākā zelta dzīve, siltā istabiņā, meitenes brīvība! Kas man, ka esmu pārdevušies nešķīstajam un savu dvēseli atdevusi pazudinātājam, laimes dēļ mūžīgu grēku uzņemdamās! Ak, tās nav manas galvenās bēdas, lai gan tās vien jau liecina, cik dziļi esmu kritusi. Bet manu sirdi sarūgtina un plosa tas, ka esmu viņa apkaunotā verdzene, ka mans negods un kauns man pašai, nekauņai, ir mīļš, ka alkanajai sirdij tīkami atcerēties savas bēdas gluži kā prieku un laimi, — manas galvenās bēdas ir tās, ka sirdij nav spēka dusmoties par pāridarījumu! …

Nabaga sievietes krūtīs aizrāvās elpa, un konvulsīvas, histēriskas raudas pārtrauca viņas vārdus. Karsta, strauja elpa svilināja viņas lūpas, krūtis smagi cilājās, un nesaprotamā sašutumā nozibsnīja acis. Bet tanī brīdī viņas seju apstaroja tik burvīgs daiļums, tik kaismīgu jūtu uzplūdumu, tik nepanesamu, neredzētu skaistumu sāka paust katrs sejas vaibsts, katrs muskulis, ka Ordinovam uzreiz izzuda drūmās domas un krūtīs rimās smeldzošās skumjas. Viņa sirds ilgojās piekļauties pie viņas sirds un kaislā, bezprātīgā uzbangojumā kopā aizmirsties, pukstēt saskanīgi, izjūtot to pašu nezināmās kaislības vētru un trauksmi, un kopā ar viņas sirdi kaut vai stāties pukstēt. Katerina sastapa Ordinova satumsušo skatienu un uzsmaidīja tā, ka divkārt ugunīga straume apdedzināja sirdi. Viņš tikko apzinājās sevi.

—     Pažēlo mani, saudzē mani! — Ordinovs čukstēja Katerinai, cenzdamies apvaldīt trīcošo balsi, pieliekdamies viņai klāt, ar roku atbalstīdamies pret viņas plecu un tik tuvu, ka abu elpas saplūda kopā, skatīdamies viņai acīs. — Tu esi mani pazudinājusi! Es tavu bēdu nesaprotu, un mana sirds ir samulsusi… Kas man daļas, par ko raud tava sirds! Saki, ko tu gribi… es izdarīšu. Nāc man līdzi, iesim, nenonāvē mani, nebeidz mani nost! …

Katerina nekustīgi raudzījās viņā; asaras nožuva uz viņas karstajiem vaigiem. Katerina gribēja Ordinovu pārtraukt, saņēma viņu aiz rokas, gribēja pati kaut ko teikt un neatrada vārdus. Tāds kā dīvains smaids lēnām atplauka viņas lūpās, it kā šim smaidam cauri lauztos smiekli.

— Es taču neesmu vēl izstāstījusi tev visu, — viņa beidzot sacīja aprautā balsī. — Vēl stāstīšu; bet vai tu uzklausīsi mani, karstā sirds? Uzklausi savu māsiņu! Redzams, tu vēl maz ko zini par viņas lielajām bēdām. Gribētos izstāstīt, kā gadu ar viņu nodzīvoju, tomēr nestāstīšu . .. Bet pagāja gads, viņš ar biedriem aizbrauca lejup pa upi, un es paliku pie viņa audžumātes piestātnē gaidām. Gaidu viņu vienu mēnesi, gaidu otru — un sastapu priekšpilsētā jaunu tirgotāju, paskatījos uz viņu un atcerējos pagājušos zelta laikus. «Mīļmāsiņ!» viņš saka, tikko pāris vārdu ar mani pārmijis. «Es esmu Aļoša, tev lemtais līgavainis, kad bijām vēl bērni, tēvi mūs vienodamies salaulāja; esi mani aizmirsusi, atceries, esmu no jūsu puses …» — «Bet ko par mani runā jūsu pusē?» — «Ļaudis runā, ka tu esot gājusi neceļus, jaunavas kaunu aizmirsusi, ar laupītāju, slepkavu sapinusies,» Aļoša man smiedamies saka. — «Bet ko tu par mani esi runājis?» — «Daudz ko gribēju teikt, kad braucu šurp,» un sirds viņam samulsa, «daudz gribējās pasacīt, bet tagad, tiklīdz ieraudzīju tevi, sirds man vai pamira; tu esi mani pazudinājusi!» viņš saka. «Ņem tad arī manu dvēseli, ņem to, kaut vai paņirgājies, daiļaviņ, par manu sirdi, manu mīlestību. Es tagad esmu bārenis, pats savs kungs, un arī dvēsele man ir pašam sava, nevis cita, neesmu to nevienam pārdevis kā daža laba, kas savas atmiņas izdzēsusi, bet sirds nav pērkama, par velti atdošu, jo tā jau, acīm redzot, ir iegūstama no jauna!» Es iesmējos; un tā viņš runāja ne vienu reizi vien — veselu mēnesi pavada mājās, pametis preces, atlaidis strādniekus, dzīvo vientulīgi. Man kļuva žēl viņa — nabadziņa — asaru. Kādu rītu es tad arī viņam teicu: «Gaidi mani, Aļoša, kad iestāsies nakts, lejpus piestātnes; brauksim abi uz tavu pusi; apnikusi man mana bēdu dzīve!» Pienāca nakts, es sasēju sainīti, un sirds man sāka smelgt. Skatos — negaidīti un necerēti nāk iekšā mans saimnieks. «Sveika; iesim; uz upes būs vētra, bet laika maz.» Es gāju viņam līdzi; pienācām pie upes, bet līdz savējiem bija tālu, ko braukt; skatāmies: laiva — un tajā sēž pazīstams airētājs, it kā kādu gaidītu. «Sveiks, Aļoša, dievs palīdz! Ko? Vai esi piestātnē aizkavējies, uz saviem kuģiem steidzies? Aizved, labais cilvēk, mani līdz ar saimniecīti pie savējiem mūsu pusē; savu laivu esmu atlaidis, bet peldēt neprotu.» — «Kāp iekšā,» sacīja Aļoša, bet man, dzirdot viņa balsi, sirds sažņaudzās. «Kāpiet iekšā abi ar saimniecīti, vēja pietiks visiem, bet manā mājā arī jums atradīsies vieta.» Iekāpām; nakts bija tumša, zvaigznes noslēpušās, vējš sāka gaudot, sacēlās viļņi, bet no krasta bijām jau kādu versti aizbraukuši. Visi trīs klusējām.

«Vētra!» saka mans saimnieks. «Un šī vētra nav uz labu! Savu mūžu neesmu redzējis tādu vētru uz upes, kāda tagad sacelsies! Grūti būs mūsu laivai! Trijus tā nenoturēs!» — «Jā, nenoturēs,» Aļoša atbild, «tātad iznāk, ka viens no mums ir lieks,» — pateica, bet pašam balss trīc kā stīga. «Nu, Aļoša? Es tevi pazinu kā mazu bērnu, mēs ar tavu tēvu satikām kā brāļi, draudzējāmies: saki man, Aļoša, — vai tiksi bez laivas līdz krastam vai arī par nieku aiziesi bojā, savu dvēseli pazudināsi?» — «Netikšu!» — «Bet vai tu, labais cilvēk, ja nu, par nelaimi, gadītos iekrist ūdenī, aizpeldēsi?» — «Neaizpeldēšu; tad man gals klāt, vētrainā upe neatstās dzīvu!» — «Tagad klausies tu, Kateriniņ, mana dārgākā pērle! Atceros tādu pašu nakti, tikai toreiz necēlās viļņi, mirdzēja zvaigznes un spīdēja mēness … Gribu tev tāpat vien pajautāt, vai neesi aizmirsusi?» — «Atceros,» es saku … — «Bet, ja neesi to aizmirsusi, tad neesi aizmirsusi arī norunu, kā viens brašulis reiz mācīja daiļaviņu atgūt no nemīlamā savu brīvību, — ko?» — «Nē, arī to neesmu aizmirsusi,» es atbildu, bet pati ne dzīva, ne mirusi. — «Ak neesi aizmirsusi! Tad nu tagad mēs laivai esam par smagu. Vai tik nav kādam pienācis laiks? Saki, mīļā, saki, dūjiņ, nodūdo mums savu mīlīgo vārdu …»

Es savu vārdu toreiz neteicu! — Katerina bālēdama nočukstēja … Viņa nepabeidza.

— Katerina! — viņiem aiz muguras atskanēja dobja, aizsmakusi balss.

Ordinovs satrūkās. Durvīs stāvēja Murins. Viņš bija apņēmis apkārt kažokādas segu — pats bāls kā nāve — un raudzījās abos ar gandrīz bezprātīgu skatienu. Katerina bālēja arvien stiprāk un arī kā apburta nekustīgi skatījās uz Murinu.

—     Nāc pie manis, Katerina! — slimnieks nočukstēja tikko sadzirdamā balsī un izgāja no istabas. Katerina joprojām nekustīgi skatījās tukšumā, it kā vecais vēl arvien stāvētu viņas priekšā. Bet pēkšņi asinis vienā mirklī apsvilināja bālos vaigus, un viņa lēnām piecēlās no gultas. Ordinovs atcerējās pirmo sastapšanos.

—     Nu tad līdz rītam — manas asaras! — viņa sacīja, savādi smīnēdama. — Līdz rītam! Atceries, pie kā es apstājos: «Izvēlies vienu no diviem: kurš tev mīļš, kurš ne, daiļaviņ!» Atcerēsies, pagaidīsi vienu naksniņu? — Katerina atkārtoja, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, maigi viņā lūkodamās.

—     Katerina, neej, negrūd sevi postā! Viņš ir traks! — Ordinovs čukstēja, trīcēdams viņas dēļ.

—     Katerina! — atskanēja balss aiz starpsienas.

—     Ko? Laikam nonāvēs? — Katerina smiedamās atbildēja. — Ar labu nakti, sirdsmīļotais, manu balodīt, manu brālīt! — viņa sacīja, maigi pieglauzdama viņa galvu sev pie krūtīm, un viņas seju pēkšņi slacīja asaras. — Tās ir pēdējās asaras. Izguli jel savas bēdas, mans mīļotais, rīt pamodīsies, lai izjustu prieku. — Un viņa kaislīgi noskūpstīja viņu.

—     Katerina! Katerina! — Ordinovs čukstēja, nokrizdams Katerinas priekšā uz ceļiem un cenzdamies viņu atturēt. — Katerina!

Viņa apgriezās, smaidīdama pamāja ar galvu un izgāja no istabas. Ordinovs dzirdēja, ka viņa ieiet pie Murina; viņš klausīdamies aizturēja elpu; taču nedzirdēja vairs nevienas skaņas. Vecais klusēja vai varbūt atkal gulēja nesamaņā … Ordinovs gribēja iet pie viņas tur, bet kājas ļodzījās… Viņš kļuva vārgs un atsēdās uz gultas…

II

Pamodies viņš ilgi nezināja, cik pulkstenis. Bija vai nu rītausma, vai mijkrēslis; istaba vēl joprojām grima tumsā. Viņš nevarēja noteikt, tieši cik ilgi gulējis, bet juta, ka miegs bijis slimīgs. Atžilbis viņš pārlaida ar roku pār seju, it kā atgainīdams miegu un nakts vīzijas. Bet, kad gribēja nostāties uz grīdas, juta, ka viss ķermenis it kā f. ilduzts un nogurušie locekļi atsakās paklausīt. Galva sapeļ a un reiba, un visa miesa gan trīcēja sīkos drebuļos, gan dega kā ugunī. Līdz ar apziņu atgriezās arī atmiņa, un sirds nodrebēja, kad viņš, atcerēdamies notikušo, vienā mirklī pārdzīvoja visu pagājušo nakti. Atsaukdamās pārdomām, sirds sita tik stipri, sajūtas bija tik spilgtas un asas, it kā pēc Katerinas aiziešanas būtu pagājusi nevis nakts, nevis garas stundas, bet viens mirklis. Viņš juta, ka acīs vēl nav nožuvušas asaras, — vai varbūt jaunas, nesen sakrājušās asaras bija sākušas kā avotiņš plūst no karstās sirds? Un brīnumaini! Viņam paša mokas bija pat saldas, lai gan ar visu savu būtni neskaidri juta, ka ilgi neizturēs tādu pārslogojumu. Bija brīdis, kad viņš gandrīz sajuta nāvi un bija gatavs to sagaidīt kā mīļu viešņu: iespaidi iedarbojās tik spēcīgi, viņa kaislība pēc pamošanās no jauna uzliesmoja tik vareni, tāda sajūsma pārņēma dvēseli, ka dzīvība, ko bija paātrinājusi spriegā darbība, likās, kuru katru brīdi pēkšņi izbeigsies, izzudīs, izplēnēs un uz mūžu izdzisīs. Gandrīz tai pašā mirklī, it kā atsaukdamās viņa ilgām, atsaukdamās viņa trīcošajai sirdij, ieskanējās pazīstamā, dzidrā, sudrabainā Katerinas baiss — kā tā no sirds plūstošā mūzika, ko cilvēka dvēsele pazīst brīžos, kad tā priecājas par dzīvi, ir bezrūpīgi laimīga. Tuvu, pavisam līdzās, gandrīz pie viņa galvgaļa, sākās dziesma — vispirms klusi un žēlabaini… Balss kļuva te skaļāka, te klusāka, konvulsīvi apraudamās.. it kā slēpjot sevī un maigi lolojot savas pašas nemiera pilnās ciešanas, ko radījusi neremdināma, nomākta, skumstošajā sirdī dziļi apslēpta vēlēšanās; tad balss atkal skanēja kā lakstīgalas pogošana un, trīcēdama, tvīkdama jau nevaldāmā kaislībā, izplūda veselā sajūsmas un skaņu jūrā, un šīs skaņas bija tik varenas un bezgalīgas kā pirmais mīlestības svētlaimes mirklis. Ordinovs dzirdēja arī vārdus: tie bija vienkārši, sirsnīgi, un tos bija sen radījušas tiešas, mierīgas, tīras un pašas par sevi saprotamas jūtas. Bet Ordinovs aizmirsa vārdus, viņš dzirdēja vienīgi skaņas. Cauri vienkāršajai, naivajai dziesmas melodijai ausīs skanēja citi vārdi, kuros dārdēja viņa paša krūtīs bangojošā varenā tieksme, vārdi, kuros atbalsojas viņa apslēptie, pašam nepazīstamie kaislības līčloči un kuri skanēja, skaidri apzinoties šo kaislību. Un viņš dzirdēja gan kaislībā neglābjami apstājušās sirds pēdējo vaidu, gan prieku, ko pauž brīvestība un gars, kurš satriecis savas važas un līksmi un brīvi traucas pretī bezgalīgajiem neaizliegtas mīlestības plašumiem; dzirdēja gan pirmo mīlnieces zvērestu ar šķīstu kaunu par pirmo sārtumu sejā, ar lūgšanām, asarām, noslēpumainiem, bikliem čukstiem, gan vēlēšanos, ko izjūt bakhante, kas lepojas ar savu varu un priecājas par to — bez apsega, bez noslēpuma, ar dzirkstošiem smiekliem aplaizdama apkārt apreibušās acis …

Ordinovs nespēja nogaidīt dziesmas beigas un piecēlās no gultas. Dziesma tūlīt apklusa.

—     Labais rīts ar labo dienu ir pagājuši, mans dārgais! — ieskanējās Katerinas balss. — Labvakar! Celies, ienāc pie mums, mosties, lai izjustu gaišu prieku; gaidām tevi, es un saimnieks, abi labi cilvēki, tavai gribai padevīgi; apdzēs naidu ar mīlestību, ja sirds vēl joprojām sāp par pāridarījumu. Pasaki kādu laipnu vārdu! …

Ordinovs jau pēc pirmās Katerinas uzrunas bija izgājis no istabas un tikko apjauta, ka iet iekšā pie saimniekiem. Ordinova priekšā atvērās durvis, un atmirdzēja viņa brīnišķās saimnieces zeltainais smaids, kas bija tik spožs kā saule. Šai brīdī viņš redzēja un dzirdēja vienīgi Katerinu. Vienā acumirklī visa viņa dzīve, viss prieks sirdī saplūda kopā — gaišā viņa Katerinas tēlā.

—     Divas blāzmas pagājušas, — viņa sacīja, sniegdama abas rokas, — kopš mēs ar tevi atsveicinājāmies; otra dziest pašreiz, paskaties logā. It kā divas daiļaviņas dvēseles blāzmas, — Katerina smiedamās sacīja, — viena, kas ar pirmo kauna sārtumu rotā seju, kad krūtīs pirmoreiz ierunājas vientuļā meitenes sirds, bet otra, kad daiļaviņa aizmirst pirmo kaunu un deg kā liesmās, kad meitenei spiestin spiež sirdi un dzen sejā sārtas asinis… Nāc, nāc mūsu mājā, krietno puisi! Kam stāvi durvīs? Mīļi lūdzam iekšā, arī no saimnieka tev sveiciens!

Ar skaņiem smiekliem, kas šķita kā mūzika, viņa paņēma Ordinovu aiz rokas un ieveda istabā. Biklums pārņēma viņa sirdi. Visas liesmas, viss ugunsgrēks, kas kvēloja krūtīs, vienā mirklī un uz mirkli it kā izplēnēja un apdzisa; viņš apmulsis nodūra acis un baidījās paskatīties uz Katerinu. Juta: viņa ir tik brīnum skaista, ka sirds neizturēs viņas svelmaino skatienu. Nekad vēl viņš savu Katerinu nebija redzējis tādu. Smiekli un jautrība pirmoreiz atmirdzēja viņas sejā un nožāvēja skumjās asaras melnajās skropstās. Ordinova roka trīcēja viņas rokā. Un, ja viņš būtu pacēlis acis, tad būtu ieraudzījis, ka Katerina ar triumfējošu smaidu cieši pievērsusi spulgās acis viņa sejai, ko bija apēnojis mulsums un kaislība.

—     Celies taču augšā, vecais! — viņa beidzot sacīja, it kā pati nupat tikai attapusies. — Pasaki viesim laipnu vārdu. Viesis ir tikpat kā brālis! Celies jel, nepadevīgais, augstprātīgais vecīt, piecelies, paklanies, ņem viesi aiz rokas, sēdini pie galda!

Ordinovs pacēla acis un it kā tikai tagad atģidās. Viņš tikai nupat iedomājās par Murinu. Vecā vīra acis, kas šķita dziestam pirmsnāves sērās, raudzījās viņā nekustīgi; un Ordinovs ar sāpēm sirdī atcerējās šo skatienu, kas viņam beidzamo reizi bija pazibējis no nokareno, melno, tāpat kā tagad, skumjās un dusmās saraukto uzacu apakšas. Ordinovam galva sāka mazliet reibt. Viņš paskatījās apkārt un tikai tagad visu skaidri saprata. Murins joprojām gulēja gultā, bet bija gandrīz pilnīgi apģērbies un it kā no rīta jau bijis ārā. Kakls apsiets tāpat kā agrāk ar sarkanu lakatu, kājās rīta kurpes. Slimība, acīm redzot, bija pārgājusi, tikai seja joprojām izskatījās briesmīgi bāla un dzeltena. Katerina stāvēja pie gultas, atspiedusies ar roku pret galdu, un uzmanīgi skatījās uz abiem. Taču laipnais smaids nenozuda no viņas sejas. Likās — viss notika pēc viņas gribas.

—     Jā! Tas esi tu, — Murins sacīja, celdamies augšā un sēzdamies uz gultas. — Tu esi mans īrnieks. Esmu vainīgs tavā priekšā, kungs, esmu negribot grēkojis un tev pāri nodarījis, pirms dažām dienām padelverējos ar bisi. Kas tad to zināja, ka arī tev uznāk vājuma brīži? Bet ar mani tā gadās, — viņš piebilda aizsmakušā slimnieka balsī, raukdams uzacis un neviļus novērsdams skatienus no Ordinova. — Nelaime nenāk brēkdama, tā piezogas kā zaglis! Es arī viņai nesen dunci bezmaz ietriecu krūtīs … — viņš piebilda, pamādams ar galvu uz Katerinu.

—     Esmu slims, nāk virsū lēkmes, nu, tu jau saproti! Sēsties — būsi viesis!

Ordinovs joprojām cieši skatījās uz Murinu.

—     Sēsties taču, sēsties! — vecais nepacietīgi iesaucās.

—     Sēsties, ja jau viņa tā vēlas! Re, sadzīvojušies kā brālis un māsa! Samīļojušies kā mīlnieki!

Ordinovs apsēdās.

—     Redzi, kāda māsiņa! — vecais turpināja, iesmiedamies un parādīdams divas rindas baltu un pilnīgi veselu zobu. — Mīlieties, mani dārgie! Vai tev jauka māsiņa, kungs? Saki, atbildi! Nu paskaties jel, kā viņai kvēlo vaigi! Atskaties, klaji pagodini skaistuli! Parādi, ka sirds sāp viņas dēļ!

Ordinovs sarauca uzacis un dusmīgi paskatījās uz veco. Tas satrūkās no viņa skatiena. Akls niknums uzvirda Ordinovam krūtīs. Ar tādu kā dzīvniecisku instinktu viņš līdzās nojauta nāvīgu ienaidnieku. Ordinovs pats nevarēja saprast, kas ar viņu notiek, prāts atteicās kalpot.

—     Neskaties! — atskanēja balss aiz muguras. Ordinovs atskatījās.

—      Neskaties jel, neskaties, es saku, ja velns tevi kūda, pasaudzē savu mīļa viņu, — Katerina smiedamās sacīja un pēkšņi no mugurpuses ar rokām aizsedza viņa acis; tad tūlīt atņēma rokas un pati aizklāja ar tām seju. Bet sejas sārtums it kā spiedās cauri pirkstiem. Viņa atņēma rokas un, kvēlodama kā ugunī, mēģināja gaiši un mierīgi uztvert abu smieklus un ziņkārīgos skatienus. Bet tie klusēdami skatījās uz Katerinu: Ordinovs — ar tādu kā mīlestības izbrīnu, it kā pirmo reizi tik briesmīgs skaistums būtu skāris viņa sirdi; vecais — vērīgi, dzedri. Nekas neizpaudās viņa bālajā sejā; tikai lūpas kļuva zilas un mazliet trīcēja.

Katerina, vairs nesmiedamās, piegāja pie galda un sāka vākt nost grāmatas, papīrus, tintnīcu — visu, kas atradās uz galda, un salika to uz loga. Viņa elpoja ātri, strauji un lāgiem kāri un dziļi ievilka gaisu, it kā sirdi viņai spiestu. Smagi kā piekrastes viļņi krita un atkal cēlās pilnīgās krūtis. Viņa nodūra acis, un koši melnas skropstas kā smailas adatas atvizēja pār viņas gaišajiem vaigiem.

—     Karaliene! — noteica vecais.

—     Mana valdniece! — nočukstēja Ordinovs, notrīcēdams pie visas miesas. Viņš atjēdzās, sajutis sev pievērstu vecā skatienu: kā zibens uz mirkli pazibēja šis skatiens — alkans, ļauns, dzedri nicinošs. Ordinovs piecēlās no krēsla, bet tāds kā neredzams spēks sastindzināja kājas. Ordinovs atkal apsēdās. Brīžiem viņš spieda savu roku, it kā neticēdams īstenībai. Šķita, ka viņu māc murgi un viņš redz ciešanu pilnu, slimīgu sapni. Bet brīnumaini! Viņam negribējās pamosties …

Katerina noņēma no galda veco paklāju, tad atvēra lādi, izņēma no tās dārgu, ar spilgtiem zīda un zelta diegiem izšūtu galdautu un uzklāja uz galda; tad izņēma no skapja senlaicīgu, tēvu tēvu laiku tīra sudraba trauku ar vāciņu, nolika to galda vidū un paņēma trīs sudraba kausiņus — saimniekam, viesim un sev; tad uzmeta nopietnu, gandrīz domīgu skatienu vecajam un viesim.

—     Kurš kuram no mums ir mīļš vai arī nav mīļš? — viņa sacīja. — Tas, kurš kādam nav mīļš, ir mīļš man un dzers ar mani savu kausu. Bet man ikviens no jums ir mīļš, ikviens dārgs; tātad visiem būs dzert uz mīlestību un saticību!

—     Dzert un ļaunās domas slīcināt vīnā! — vecais sacīja pārvērstā balsī. — Ielej, Katerina!

—     Vai liet tev arī? — Katerina jautāja, skatīdamās uz Ordinovu.

Ordinovs klusēdams piebīdīja savu kausiņu.

—      Pag! Kam kāda vēlēšanās un klusībā lolota doma, lai notiek pēc viņa prāta! — sacīja vecais, paceldams kausu.

Visi saskandināja un izdzēra.

—     Tagad sadzersim mēs ar tevi, vecais! — sacīja Katerina, pievērsdarnās saimniekam. — Sadzersim, ja tava sirds ir laipna pret mani! Dzersim par nodzīvoto laimi, sūtīsim atvadu sveicienus nodzīvotajiem gadiem, no sirds un ar mīlestību pateiksimies par dāvāto laimi! Ļauj ieliet, ja tava sirds ir karsta pret mani!

—      Tavs vīns ir stiprs, manu dūjiņ, bet pati tikai lūpas apslapini! — vecais smiedamies sacīja un sniedza atkal savu kausu.

—      Nu, es nodzeršu malku, bet tu dzer līdz dibenam! … Kādēļ, vecīt, dzīvot un smagu domu turēt prātā; no smagas domas tikai sirds smeldz! Domas rodas no bēdām, domas rosina bēdas, bet laimīgie dzīvo bez domāšanas! Dzer, vecais! Noslīcini savas domas!

—     Jādomā, daudz bēdu tevī sakrājies, ja tik asi pret tām vērsies! Jādomā, uzreiz gribi tikt no tām vaļā, manu balto dūjiņ. Sadzeru ar tevi, Katja! Bet vai tev, kungs, ir kādas bēdas, ja atļausi jautāt?

—     Kas ir, to glabāju sevī, — Ordinovs nočukstēja, nenovērsdams acu no Katerinas.

—     Dzirdēji, vecīt? Es arī pati sevi ilgi nepazinu, neapjautu, bet pienāca laiks, un visu iepazinu un nojautu;

visu, kas pagājis, ar neremdināmu dveseli atkal pārdzīvoju.

—     Ja, bēdīgi, kad sac apmierināties ar to vien, kas bijis, — vecais domīgi noteica. — Kas pagājis, tas ir kā izdzerts vīns! Kāds labums no pagājušas laimes? Kad kaftāns novalkāts, svied prom …

—     Jāiegādājas jauns! — atsaucās Katerina, piespiesti smiedamās, bet divas lielas asaras kā dimanti sariesās un iemirdzējās skropstās. — Tak jau visu mūžu vienā brīdī nenodzīvosi, un arī meitenes sirds ir strauja, tai līdzi netiksi! Esi to sapratis, vecais? Skaties, es tavā kausā iebirdināju savu asariņu!

—     Vai tu savas bēdas par lielu laimi esi pirkusi? — Ordinovs jautāja, un viņa balss ietrīcējās aiz satraukuma.

—      Jādomā, tev, kungs, ir daudz savu bēdu ko pārdot! — atbildēja vecais. — Kam jaucies starpā nelūgts. — Un viņš ļauni un nedzirdami sāka smieties, nekaunīgi raudzīdamies Ordinovā.

—      Par cik pārdevu, tik arī bija, — Katerina atbildēja tādā kā neapmierinātā, aizvainotā balsī. — Vienam liekas daudz, citam maz. Viens visu grib atdot, bet nav ko ņemt, cits nesola nekā, bet tieši viņam iet līdzi paklausīgā sirds. Labāk nepārmet nevienam, — viņa piebilda, skumji skatīdamās uz Ordinovu, — viens cilvēks ir tāds, otrs citāds, it kā mēs zinātu, kāpēc sirds pēc kāda tiecas. Piepildi taču savu kausu, vecais! Dzer par savas meitiņas laimi, jo viņa ir tava mīlīgā, rātnā, padevīgā verdzene, tāda pati, kāda bija sākumā, kad ar tevi iepazinās. Pacel savu kausu!

—     Lai notiek! Lej arī sev! — sacīja vecais, ņemdams vīnu.

—     Pag, vecais! Nedzer vēl, ļauj vispirms teikt vārdu …

Katerina ar elkoņiem atspiedās pret galdu un kvēlojošām, vērīgām, kaislīgām acīm lūkojās acīs vecajam. Tāda kā dīvaina apņēmība mirdzēja viņas acīs. Bet visas kustības bija nemierīgas, žesti aprauti, negaidīti, strauji. Viņa dega kā ugunī, un tas izskatījās brīnumaini. Bet līdz ar pieaugošo satraukumu un aizrautību viņa kļuva it kā aizvien skaistāka. Pār smaidā puspavērtajām lūpām, kas atsedza divas rindas baltu, vienādu, pērlēm līdzīgu zobu, plūda strauja elpa, likdama nāsīm mazliet izplesties. Krūtis cilājās; matu pīne, kas bija trīskārtīgi sagriezta uz pakauša, nevērīgi noslīdēja uz kreisās auss un aizsedza iliiļu kvēlojošā vaiga. Viņas deniņi bija mazliet nosvīduši.

— Pazīlē, vecais! Pazīlē man, dārgais, pazīlē, iekāms neesi nodzēris prātu, še tev mana roka! Ne velti taču tevi pie mums ļaudis iesaukuši par burvi. Tu jau esi pēc grāmatām mācījies un visādas burvestības zini! Paskaties jel, vecīt, izstāsti visu manu grūto likteni; tikai pielūko, nemelo! Nu, saki, kā pats zini — vai tavai meitiņai būs laime jeb vai tu viņai nepiedosi un piesauksi dzīves ceļā likai bēdu dienas un sirdēstus? Saki — vai silts būs mans kaktiņš, kur iedzīvošos, vai arī kā vientuļš gāju putniņš visu mūžu starp labiem ļaudīm meklēšu savu vietu? Saki — kurš ir mans ienaidnieks, kurš dāvā man mīlestību, kurš pret mani perina ļaunu? Saki, vai manai jaunajai, karstajai sirdij būs vientuļai mūžs jānodzīvo un pirms laika jāapklust vai arī tā atradīs sev līdzīgu un kopā ar to saskanīgi pukstēs priekam … līdz jaunām bēdām! Pazīlē tad nu pie viena, vecīt, — kādās zilās debesīs, aiz kādām jūrām un mežiem mīt mans mīlamais balodītis, kur un cik vērīgi viņš meklējas sev dūjiņu un vai mīļi mani gaida, vai no sirds mani iemīlēs, vai drīz beigs mīlēt, vai piekrāps vai nepiekrāps mani? Un pie viena pasaki man itin visu, saki man pēdējo reizi, vecīt, — vai ilgi vēl mums abiem kopā būs jādzīvo, jāmīt šaurā kaktā, ja lasa burvestību grāmatas; un kad man, vecais, būs tev zemu jāpaklanās, ar labu jāatvadās; kad būs jāpateicas par viesmīlību, par to, ka ēdināji, dzirdināji, pasakas stāstīji? … Bet pielūko, stāsti visu patiesību, nemelo; pienācis laiks, esi vīrs!

Viņas aizgrābtība arvien pieauga līdz pat pēdējiem vārdiem, tad pēkšņi balss aprāvās aiz uztraukuma, it kā kāds virpulis būtu aizrāvis sirdi. Acis viņai iezibsnījās un virslūpa sāka mazliet trīcēt. Bija jaušams, ka ļauns izsmiekls kā čūska slēpjas katrā viņas vārdā, bet smieklos skan it kā raudas. Viņa pāri galdam pieliecās pie vecā un cieši ar alkanu uzmanību skatījās viņa satumsušajās acīs. Ordinovs dzirdēja, kā tad, kad Katerina bija beigusi, pēkšņi sāk dauzīties viņas sirds; paskatījies uz Katerinu, viņš iekliedzās aiz sajūsmas un piecēlās no sola. Bet paviršs, ašs vecā skatiens atkal piekala viņu pie vietas. Kaut kāds dīvains nicināšanas, zobgalības, nepacietīga, īgna nemiera un reizē ļaunas, viltīgas ziņkāres maisījums vīdēja šajā paviršajā, ašajā skatienā, kas Ordinovam ikreiz lika nodrebēt un ikreiz pildīja viņa sirdi ar žulti, īgnumu un bezspēka dusmām.

Domīgi un ar tādu kā skumīgu ziņkāri raudzījās vecais vīrs uz savu Katerinu. Viņa sirds bija aizvainota, viņas vārdi izteikti. Bet pat neviens vaibsts nepakustējās vecā sejā. Viņš tikai pasmaidīja, kad Katerina bija beigusi.

—      Pārāk daudz tu uzreiz gribi zināt, mans jaunais putnēn, mans sparīgais putniņ! Pielej man drīzāk pilnu kausu; dzersim vispirms par mieru un labu saskaņu! Citādi vēl ar ļaunu, nešpetnu aci izbojāšu savu novēlējumu. Velns ir stiprs! Cik tur nu tālu no grēka!

Viņš pacēla kausu un izdzēra. Jo vairāk vīna viņš dzēra, jo bālāks kļuva. Acis vērtās sarkanas kā ogles. Bija redzams, ka to drudžainais mirdzums un pēkšņi pārvērtusies zilganbālā seja vēstī drīzu jaunu slimības lēkmi. Bet vīns bija stiprs, tā ka no viena izdzertā kausiņa arvien vairāk apmiglojās Ordinova acis. Drudžaini sakarsušās asinis nespēja ilgāk izturēt: tās applūdināja sirdi, aptumšoja prātu un jauca domas. Nemiers kļuva arvien lielāks. Viņš ielēja vīnu un nodzēra vēl vienu malku, pats neapjauzdams savu rīcību un nezinādams, kā lai mazina pieaugošo uztraukumu, un asinis vēl straujāk sāka joņot pa dzīslām. Viņš it kā murgoja un tikai ar pūlēm, sasprindzinādams visu uzmanību, spēja sekot tam, kas notika starp viņa dīvainajiem saimniekiem.

Vecais skaņi uzsita ar sudraba kausiņu pa galdu.

—     Ielej, Katerina! — viņš iesaucās. — Ielej vēl, ļaunā meitiņa, lej, kamēr krītu! Noliec veco gulēt, un pietiek ar viņu ņemties! Tā, ielej vēl, ielej man, skaistulīti Sadzersim! Kāpēc tu tik maz dzer? It kā es neredzētu …

Katerina kaut ko atbildēja, bet Ordinovs nesadzirdēja, tieši ko; vecais neļāva viņai pabeigt, satvēra viņas roku, it kā nespēdams vairs valdīt visu to, kas bija sakrājies krūtīs. Seja bija bāla; acis gan satumsa, gan spēji iekvēlojās; nobālējušās lūpas trīcēja, un aprautā, mulsā balsī, kurā brīžiem ieskanējās tāda kā savāda jūsma, viņš tai sacīja:

—     Dod rociņu, skaistule! Pazīlēšu, teikšu visu patiesību. Es tiešām esmu burvis; tātad neesi kļūdījusies, Katerina! Tātad patiesību teikusi tava zelta sirsniņa, ka vienīgi es tai esmu burvis un ka neslēpšu patiesību no sirds, kas ir vientiesīga un bez viltus! Tikai vienu tu neesi apzinājusies: ne man, burvim, mācīt tev, kā lai pieņemies prātā!

Prāts meitenei nav pavēlnieks, viņa dzird visu patiesību, bet rīkojas tā, it kā nekā nezinātu! Pašai galva kā viltīga rūska, kaut arī sirds asaru pilna! Pati atradīs ceļu, aizlavisies garām nelaimei, saglabās izmanīgo brīvību! Kur varēs, panāks savu ar prātu, bet, kur ar prātu nevarēs, apmulsinās ar skaistumu, ar tumšām acīm prātu apreibinās, — skaistums pieveic spēku; pat dzelzs sirdi atkausēs. Vai tev būšot bēdas un sirdēsti? Smagas ir cilvēka bēdas! Taču vājai sirdij bēdu nav. Bēdas iemājo stiprā sirdī, tā klusībā lej asins asaras un pie labiem ļaudīm nemeklē saldu mierinājumu; bet tavas bēdas, meitēn, būs kā pēdas smiltīs, lietus noskalos, saule izžāvēs, brāzmains vējš aizpūtis, nolīdzinās. Un vēl ko pateikšu, izzīlēšu: tam, kas tevi iemīlēs, tu kļūsi par verdzeni, pati savu brīvību saistīsi, ķīlā atdosi un pat atpakaļ vairs neņemsi; laikus nepratīsi pārstāt mīlēt; iedēstīsi graudu zemē, bet tavs pazudinātājs paņems atpakaļ veselu vārpu! Mans maigais bērns, zeltgalvīte, tu manā kausā iebirdināji asariņu kā pērlīti, bet nespēji to paciest, tūlīt simtu izraudāji, labu vārdu izmeti un par savām bēdām ierunājies! Bet par šo savu asariņu, kas ir kā debesu rasa, tev nav ko bēdāties! Atliku likām tu vēl liesi asariņu pērlītes garajās naktīs, bēdu naktīs, kad tevi sāks krimst ļauni sirdēsti, netīras domas, — tad tās pašas asariņas dēļ uz tavas karstās sirds uzpilēs kāda cita — asins asara, nevis silta, bet kā kausēts svins; līdz asinīm tā izdedzinās baltās krūtis, un līdz rītam, līdz skumīgam, mākoņainam rītam, kādi aust lietainās dienās, tu mētāsies pa savu gultiņu, un pilēs tev sārtas asinis, un tu līdz otram rītam nesadziedēsi savu brūci! Ielej vēl, Katerina, ielej, manu dūjiņ, ielej man par gudro padomu; bet vairāk tad arī nav ko tērēt vārdus …

Viņa balss kļuva vārga un sāka trīcēt: likās — kuru katru brīdi no krūtīm izlauzīsies raudas… Viņš ielēja vīnu un kāri izdzēra vēl vienu kausu; tad atkal uzsita ar to pa galdu. Nespodrais skatiens vē-reiz iekvēlojās.

— Ak, dzīvo, kamēr var! — viņš iesaucās. — Kas pagājis, tas no kakla nost! Ielej man, ielej vēl, pasniedz smago kausu, lai tas apreibina neprātīgo galvu, lai dvēsele kļūst nejūtīga! Noguldi mani gultā uz garu nakti bez rīta, lai atmiņa pavisam zūd. Kas nodzerts, tas nodzīvots! Tātad tirgotājam prece stāv nepārdota, sastāvējusies, par velti atdod, lai ņem! Bet tas tirgotājs no laba prāta nebūtu pārdevis preci zem savas cenas, būtu plūdušas naidnieku asinis, būtu plūdušas arī nevainīgas asinis, un piedevām pircējam būtu jāatdod sava nelaimīgā dzīvība! Ielej, ielej man vēl, Katerina!

Taču viņa roka, kas turēja kausu, it kā sastinga un nekustējās; viņš elpoja smagi un ar pūlēm, galva neviļus noslīga. Beidzamo reizi viņš pievērsa nespodro skatienu Ordinovam, bet arī šis skatiens beidzot apdzisa, un plaksti aizvērās kā svina pielieti. Nāves bālums pārklāja seju … Vēl kādu laiciņu lūpas kustējās un trīcēja, it kā pūlēdamās ko izteikt, — un pēkšņi karsta, liela asara ieriesās viņa skropstās, atraisījās un lēnām ritēja pār bālo vaigu. .. Ordinovs vairs nespēja izturēt. Viņš piecēlās un grīļodamies paspēra soli uz priekšu, piegāja pie Katerinas un satvēra aiz rokas; bet viņa pat nepaskatījās uz Ordinovu, it kā nebūtu to ievērojusi, it kā nebūtu to pazinusi…

Arī Katerina, likās, zaudēja samaņu, it kā kāda doma, kāda neatlaidīga ideja būtu viņu paņēmusi savā varā. Viņa piekļāvās pie guļošā vecā vīra krūtīm, ar savu balto roku apskāva viņa kaklu un cieši jo cieši vērās viņā ar kvēliem, drudžainiem skatieniem. Katerina it kā nejuta, ka Ordinovs paņem viņu aiz rokas. Beidzot pagrieza pret Ordinovu galvu un paraudzījās uz viņu ar ilgu, caururbjošu skatienu. Šķita, ka Katerina beidzot saprot viņu, un smags, izbrīnīts smaids ar grūtībām, it kā ar sāpēm pavīdēja viņas lūpās …

—     Ej, ej prom, — viņa čukstēja, — tu esi piedzēries un ļauns! Tu vairs neesi mans viesis! … — Un atkal pievērsās vecajam un nenolaida no viņa acu.

Katerina šķita uzmanām katru viņa elpas vilcienu un ar skatieniem sargājam gulētāja miegu. Viņa it kā baidījās elpot pati, valdīdama satraukto sirdi. Un šajā sirdī bija tik liela, neprātīga jūsma, ka Ordinovu pārņēma reizē izmisums, trakas dusmas un nevaldāms niknums.

—     Katerina! Katerina! — viņš sauca, kā spīlēs spiezdams viņas roku.

Katerinas sejā izpaudās sāpes; viņa atkal pacēla galvu un paskatījās uz viņu ar tādu izsmieklu, tik nicinoši nekaunīgi, ka viņš tikko noturējās kājās. Tad Katerina norādīja uz gulošo veco vīru un — it kā viss viņa ienaidnieka izsmiekls būtu pārgājis viņas acīs — ar sirdi plosošu, stindzinošu skatienu atkal palūkojās Ordinovā.

—    Ko? Laikam nonāvēs? — Ordinovs noteica, trakās dusmās nevaldīdams vairs pār sevi.

It kā ļaunais dēmons iečukstēja ausī, ka viņš Katerinu sapratis… Un viņa sirds sāka smieties par neizteikto Katerinas domu.

—    Nu tad es tevi nopirkšu, mana skaistule, no tava lirgotāja, ja jau tev vajadzīga mana dvēsele! Droši vien viņš jau tevi nenonāvēs! …

Neskanīgie smiekli, kas stindzināja visu Ordinova būtni, nenozuda no Katerinas sejas. Svelošais izsmiekls saplosīja viņa sirdi. Neapjauzdams, bezmaz neapzinādamies savu rīcību, viņš ar elkoni atspiedās pret sienu un noņēma no naglas dārgu, senlaicīgu vecā vīra dunci. Tāds kā izbrīns atspoguļojās Katerinas sejā; bet reizē arī dusmas un nicināšana pirmoreiz ar lielu spēku iegailējās viņas acīs. Skatoties uz viņu, Ordinovam kļuva nelabi… Viņš juta, it kā kāds virzītu, vadītu nedrošo roku uz bezprāta rīcību; viņš izņēma dunci no maksts .. . Katerina nekustīgi, kā bez elpas sekoja viņam …

Ordinovs paskatījās uz veco vīru …

Tobrīd viņam šķita, ka viena vecā vīra acs lēnām paveras un smiedamās raugās viņā. Abu skatieni sastapās. Kādu laiciņu Ordinovs nekustīgi skatījās uz gulētāju … Pēkšņi viņam šķita, ka visa vecā vīra seja sāk smieties un ka beidzot istabā atskan velnišķīgi, nāvējoši, stindzinoši smiekli. Nejēdzīga, ļauna doma kā čūska iezagās prātā. Viņš notrīcēja; duncis izkrita no rokām un nošķinda uz grīdas. Katerina iekliedzās, it kā pamodusies no nemaņas, no murgiem, no smagas, neatlaidīgas vīzijas… Vecais, joprojām bāls, lēnām piecēlās no gultas un ar kāju nikni aizspēra dunci istabas kaktā. Katerina stāvēja bāla, sastingusi, nekustīga; acis viņai vērās ciet; trulas, nepanesamas sāpes konvulsīvi raustīja seju; viņa tai aizlika priekšā rokas un ar sirdi plosošu kliedzienu gandrīz bez dzīvības zīmēm nokrita pie vecā kājām…

—     Aļoša! Aļoša! — izlauzās no viņas aizžņaugtajām krūtīm. . .

Vecais aptvēra viņu ar spēcīgām rokām un gandrīz saspieda pie krūtīm. Bet, kad viņa bija noliekusi galvu pie viņa sirds, tik klajus, bezkaunīgus smieklus iesmējās ik vaibsts vecā vīra sejā, ka šausmas pārņēma visu Ordinova būtni. Krāpšanu, aprēķinu, saltu greizsirdības tirāniju un bailes par to, kas notiks ar nabaga saplosīto sirdi, — to visu viņš izlasīja šajos smieklos, kas nekaunīgā kārtā nemaz vairs necentās slēpties …

iii

Kad Ordinovs bāls, satraukts, vēl neattapies no vakardienas pārdzīvojumiem, otrā rītā ap pulksten astoņiem atvēra durvis, lai runātu ar Jaroslavu Iļjiču, pie kura bija atnācis, pats lāgā nezinādams, kādēļ, viņš aiz pārsteiguma atrāvās atpakaļ un kā piekalts palika stāvam durvīs, ieraudzījis istabā Murinu. Vecais bija vēl bālāks par Ordinovu un, likās, slimības dēļ tikko turējās kājās; taču apsēsties negribēja, lai cik neatlaidīgi viņu aicināja Jaroslavs Iļjičs, kurš bija laimīgs par tādu apmeklējumu. Arī ieraugot Ordinovu, Jaroslavs Iļjičs priecīgi iesaucās, bet gandrīz tajā pašā mirklī viņa prieks izgaisa, un pusceļā no galda līdz tuvākajam krēslam viņu pilnīgi negaidīti pārsteidza pēkšņs apjukums. Bija acīm redzams, ka viņš nezina, ko lai saka, ko lai dara, un pilnīgi apzinās, cik tas ir nepieklājīgi — tādā nepatīkamā brīdī, pametot viesi savā nodabā, sūkāt pīpīti, un tomēr (tik liels bija viņa apmulsums) viņš visiem spēkiem pakšināja pīpīti, to darīdams gandrīz vai ar zināmu pacilātību. Ordinovs beidzot iegāja istabā. Viņš uzmeta paviršu skatienu Murinam. Kaut kas līdzīgs vakarējam ļaunajam smaidam, no kura pat tagad Ordinovs notrīcēja un iesvilās, pārslīdēja pār vecā seju. Tomēr viss naidīgais tūlīt nozuda un izlīdzinājās, un sejas izteiksme kļuva visai nepieejama un noslēgta. Viņš ļoti zemu paklanījās savam īrniekam … Visa šī aina beidzot atmodināja Ordinova apziņu. Viņš cieši paskatījās uz Jaroslavu Iļjiču, vēlēdamies izprast situāciju. Jaroslavs Iļjičs nodrebēja un sastomījās.

— Nāciet taču iekšā, nāciet iekšā, — viņš beidzot sacīja. — Nāciet iekšā, dārgais Vasilij Mihailovič, pagodiniet ar ierašanos un uzspiediet savu zīmogu … uz visiem šiem ikdienišķajiem priekšmetiem … — Jaroslavs Iļjičs noteica, ar roku norādīdams uz kādu istabas kaktu, nosarkdams kā magone, sajukdams, apmulsdams un dusmodamies par to, ka vissmalkākais teiciens aizķēries un izčākstējis, un ar troksni pabīdīja krēslu pašā istabas vidū.

—     Es jūs netraucēšu, Jaroslav Iļjič, es gribēju… uz paris minūtēm.

—     Apžēlojieties! Vai tad jūs varat mani traucēt… Vasilij Mihailovič! Atļaujiet jums piedāvāt tēju! Ei, dienestniek! … Esmu pārliecināts, ka arī jūs neatteiksieties vēl no vienas tasītes!

Murins pamāja ar galvu, likdams saprast, ka nepavi; am neatteiksies.

Jaroslavs Iļjičs uzkliedza ienākušajam dienestniekam un stingri pieprasīja vēl trīs glāzes, tad apsēdās blakus Ordinovam. Kādu laiku viņš grozīja galvu kā ģipša kaķēns no labās uz kreiso pusi, no Murina uz Ordinovu un no Ordinova uz Murinu. Viņa stāvoklis bija visai nepatīkams. Viņam, acīm redzot, gribējās ko teikt, pēc viņa domām, kaut ko visai kutelīgu — vismaz vienam no apmeklētājiem. Bet, lai kā viņš pūlējās, nekādi nespēja izrunāt nevienu vārdu … Arī Ordinovs it kā nezināja, ko lai iesāk. Bija brīdis, kad abi pēkšņi ierunājās reizē … Klusējošais Murins, kas ziņkārīgi abus vēroja, lēnām pavēra muti un parādīja visus savus zobus…

—      Esmu atnācis paziņot jums, — Ordinovs pēkšņi iesāka, — ka ļoti nepatīkama gadījuma dēļ esmu spiests atstāt dzīvokli un …

—      Iedomājieties, cik dīvains gadījums! — Jaroslavs Iļjičs pēkšņi pārtrauca. — Es, atzīstos, biju ārkārtīgi pārsteigts, kad šis cienījamais vecais vīrs šorīt paziņoja man jūsu lēmumu. Bet. . .

—      Viņš paziņoja jums? — Ordinovs ar izbrīnu jautāja, skatīdamies uz Murinu.

Murins noglauda bārdu un nosmējās piedurknē.

—      Jā, — Jaroslavs Iļjičs turpināja, — es gan varu arī kļūdīties. Bet — teikšu droši — varu jums to apgalvot ar savu goda vārdu, ka šā cienījamā vecā vīra vārdos nebija ne jausmas no kaut kā tāda, kas varētu jūs aizskart …

Pēc šiem vārdiem Jaroslavs Iļjičs nosarka un ar pūlēm savaldīja uztraukumu. Murins, it kā beidzot pietiekami nopriecājies par namatēva un viesa apjukumu, paspēra soli uz priekšu.

—      Es, rau, jūsu labdzimtība, — viņš iesāka, laipni paklanījies Ordinovam, — uzdrošinājos mazliet apgrūtināt viņa labdzimtību jūsu dēļ… Iznāk, cienītais, tā — pats zināt — es un saimniece, tas ir, mēs jau no visas sirds un dvēseles un neviena vārda nebūtu uzdrošinājušies bilst… bet kāda tad ir mana dzīve, pats zināt, pats redzat, cienītais! Tiešām, vienīgi dzīvību tas kungs mums atstājis, par to tad arī pateicamies viņa svētajam prātam; citādi, pats redzat, cienītais, vai lai kaukt sāku, vai? — Un Murins atkal nobraucīja ar piedurkni bārdu.

Ordinovam kļuva gandrīz vai nelabi.

—      Jā, jā, es jums pats par viņu stāstīju: slims, proti, tā ir malheur, tas ir, gribēju izteikties franciski, bet, atvainojiet, es franciski ne tik brīvi, tas ir …

—     Jā.

—     Jā, tas ir …

Ordinovs un Jaroslavs Iļjičs viegli paklanījās viens otram, piecēlušies katrs no sava krēsla un pagriezušies mazliet sānis, un abi nosedza radušos pārpratumu ar atvainojošiem smiekliem. Lietišķais Jaroslavs Iļjičs tūlīt izlaboja savu kļūdu.

—     Es, starp citu, sīki izjautāju šo goda vīru, — viņš iesāka, — viņš man teica, ka tās sievietes slimība …

Pēc šiem vārdiem jūtelīgais Jaroslavs Iļjičs, droši vien vēlēdamies noslēpt tādu kā neizpratni, kas atkal izpaudās viņa sejā, uzmeta ašu, jautājošu skatienu Murinam.

—     Jā, mūsu saimnieces …

Delikātais Jaroslavs Iļjičs neuzstāja.

—     Saimnieces, tas ir, jūsu bijušās saimnieces, es tiešām tā kā … nu jā! Viņa, redziet, ir slima sieviete. Viņš teic, ka viņa jūs traucējot… jūsu darbā, un arī viņš pats … jūs no manis esat noslēpis kādu svarīgu apstākli, Vasilij Mihailovič!

—     Kādu?

—      Par bisi, — Jaroslavs Iļjičs gandrīz čukstus noteica visiecietīgākajā tonī līdz ar tikko jaušamu pārmetumu, kas maigi ieskanējās viņa draudzīgajā tenorā. — Bet, — viņš steigšus piebilda, — es zinu visu, viņš man visu izstāstīja, un jūs esat rīkojies augstsirdīgi, piedodams viņa netīšo vainu jūsu priekšā. Zvēru, ka redzēju asaras viņa acīs!

Jaroslavs Iļjičs atkal nosarka; viņa acis iemirdzējās, un viņš aizkustināts pagriezās krēslā.

—     Es, tas ir, mēs, cienītais, jūsu labdzimtība, tas ir, es, par piemēru sacīt, un arī mana saimniece allaž lūdzam par jums dievu, — Murins iesāka, pievērsdamies Ordinovam un cieši viņā raudzīdamies, kamēr Jaroslavs Iļjičs

valdīja savu parasto uztraukumu, — jūs jau pats zināt, cienītais, viņa ir slims, glups sievišķis; es pats tikko turos kājās…

—     Es taču esmu ar mieru, — Ordinovs nepacietīgi noteica, — pietiek, lūdzu, es kaut vai tūlīt! …

—      Nē, tas ir, cienītais, mēs ar jūsu labdzimtību esam gaužām apmierināti (Murins ļoti zemu paklanījās). Es, cienītais, gribēju… jums teikt ko citu; es, redziet, gribēju jums pateikt kādu vārdu par viņu — viņa taču, cienītais, man ir tikpat kā rada, tas ir, attāla rada, par piemēru, kā mēdz teikt, rada no trešā auguma, tas ir, neņemiet ļaunā mūsu vārdus, cienītais, mēs esam neizglītoti ļaudis — un viņa tāda jau no mazotnes! Galviņa slima, draiska, mežā augusi, kā lauķe augusi starp strūdziniekiem un fabrikas strādniekiem vien; turklāt nodega viņu māja; viņas māte, cienītais, cieta ugunsgrēkā; tēvs savu dvēseli apsvilināja, — tad nu viņa nez ko jums sastāstīs .. . Es pats nejaucos iekšā, bet viņu hi-hir-ruģiskā padome Maskavā izmeklējusi… tas ir, cienītais, pavisam jukusi, jā gan! Vienīgi es viņai esmu palicis, ar mani tad arī dzīvo. Dzīvojam, dievu lūdzam, uz visaugstākā žēlastību ceram, es jau viņai pretī neko nerunāju …

Ordinova seja pārvērtās. Jaroslavs Iļjičs skatījās gan uz vienu, gan uz otru.

—      Es jau nerunāju par to, cienītais … nē! — Murins izlaboja, cienīgi pašūpodams galvu. — Viņai, par piemēru sacīt, vējš galvā, mīlestība vien šaudās pa neprātīgo galviņu, viņas sirds vienmēr tvīkst pēc mīļa draudziņa — ja būtu atļauts tā izteikties, — kas viņu mīlētu: uz to viņa jukusi. Es viņai ar pasakām cenšos pieglaimoties — un kā vēl cenšos. Bet es taču, cienītais, redzēju, kā viņa — piedodiet, cienītais, manus glupos vārdus, — Murins turpināja klanīdamies, ar piedurkni braucīdams bārdu, — sapazinās ar jums; jūs, tas ir, par piemēru sacīt, jūsu gaišība, attiecībā uz mīlestību gribējāt viņai piekļauties …

Jaroslavs Iļjičs pietvīka un pārmetoši paskatījās uz Murinu. Ordinovs tik tikko varēja nosēdēt uz krēsla.

—      Nē … tas ir, es, cienītais, par ko citu … es, cienītais, esmu vienkāršs cilvēks, mužiks, es, kā vēlaties… mēs, protams, esam neizglītoti ļaudis, mēs, cienītais, esam jūsu kalpi, — viņš piebilda, zemu klanīdamies. — Kā mēs ar sievu par jūsu žēlastību lūgsim dievu! Kas mums? Būtu tikai paēduši, veseli, kurnēt nekurnam; bet ko lai es, cienītais, daru, cilpā, vai, lai galvu bāžu? Pats zināt, cienītais, dzīvē visādi gadās, pažēlojiet mūs, bet kas gan būtu, cienītais, ja vēl iznāktu darīšana ar mīļāko! Piedodiet šo rupjo vārdu, cienītais… es, cienītais, esmu mužiks, bet jūs — kungs … jūs, cienītais, jūsu gaišība, esat jauns cilvēks, lepns, dedzīgs, bet viņa, cienītais, pats zināt, mazs, nesaprātīgs bērns — cik tur nu ar viņu tālu no grēka! Viņa ir zaļoksnējs sievišķis, sārta, jauka, bet mani, veci, visu laiku nespēks māc. Nu, ko? Jādomā, velns būs jūsu žēlastību pavedinājis! Es jau visu laiku cenšos viņai ar pasakām pieglaimoties, tik tiešām, cenšos pieglaimoties. Bet kā mēs ar sievu par jūsu žēlastību būtu dievu lūguši! Tas ir, no visas sirds būtu lūguši. Un kas tad jums, jūsu gaišība, kaut arī viņa ir jauka, tomēr lauķe, sušķe, glupa rinduku valkātāja, man, mužikam, piemērota. Jums, teikšu, cienītais, mīļais kungs, neklājas pīties ar lauķēm! Bet kā mēs ar viņu būtu par jūsu žēlastību dievu lūguši, tik tiešām būtu lūguši! …

Un Murins paklanījās zemu, zemu un ilgi neatlieca muguru, bez mitas ar piedurkni braucīdams bārdu. Jaroslavs Iļjičs nezināja, ko iesākt.

—     Jā, šis lāga vīrs, — viņš, galīgi apmulsis, piebilda, — man stāstīja par kaut kādām nesaskaņām jūsu starpā; es neuzdrošinājos ticēt, Vasilij Mihailovič… Dzirdēju, ka jūs vēl arvien esot slims, — ar uztraukumā asarojošām acīm viņš aši pārtrauca, bezgalīgā apjukumā raudzīdamies uz Ordinovu.

—     Jā … Cik es esmu jums parādā? — Ordinovs strauji pajautāja Murinam.

—     Ko jūs runājat, mīļais kungs? Ne vārda par to! Mēs taču neesam nekādi jūdasi. Kāpēc jūs, cienītais, mūs apvainojat? Vajadzētu kaunēties, cienītais; ko mēs ar sievu esam jums pāri nodarījuši? Apžēlojieties!

—     Tomēr tas ir savādi, mans draugs; viņš taču no jums īrēja; vai nejūtat, ka ar savu atteikšanos jūs viņu apvainojat? — Jaroslavs Iļjičs iejaucās sarunā, uzskatīdams par savu pienākumu parādīt Murinam, cik neparasta un pārprotama ir viņa rīcība.

—     Bet apžēlojieties, mīļais! Ko jūs runājat, cienītais kungs? Apžēlojieties! Ko tad mēs neesam jūsu godībai pa prātam izdarījuši? Mēs jau tā centāmies, tā centāmies, cik vien spējām, apžēlojieties! Nerunājiet vairs par to,

cienītais; nerunājiet, mīļais kungs, lai dievs jums žēlīgs! Vai tad mēs esam kādi neticīgie, vai? Būtu jūs dzīvojis pie mums, ēdis vesels mūsu prastos ēdienus, lai nu būtu slimojis — nekā nebūtu teikuši un … neviena vārda nebūtu bilduši; bet nelabais pavedināja, es esmu slims cilvēks, un arī mana saimniece slima — ko lai dara! Nebija neviena, kas varētu pakalpot, bet mēs jau labprāt, no visas sirds. Un kā mēs ar saimnieci par jūsu žēlastību dievu lūgsim, tas ir, pazemīgi lūgsim!

Murins zemu paklanījās. Jaroslava Iļjiča sajūsmas pilnajās acīs sariesās asaras. Viņš aizrautīgi paskatījās uz Ordinovu.

—     Iedomājieties, cik cēla rakstura iezīme! Kāda svēta viesmīlība iemājo krievu tautā!

Ordinovs pārvērstu seju paskatījās uz Jaroslavu Iļjiču. Jauno cilvēku pārņēma gandrīz šausmas… un viņš noskatīja Jaroslavu Iļjiču no galvas līdz kājām.

—     Tik tiešām, cienītais, taisni viesmīlību mēs turam godā, par visu vairāk turam godā, cienītais! — Murins turpināja, ar visu piedurkni aizsegdams bārdu. — Tiešām — es patlaban domāju: būtu jūs pie mums paciemojies, cienītais, dieva vārds, būtu paciemojies, — viņš turpināja, tuvodamies Ordinovam, — es jau, cienītais, neko, par dažām dieniņām es neko, tiešām neko nebūtu teicis. Bet grēks stipri iekārdināja, mana saimniece, rau, nevesela! Ak, nebijusi tā saimniece! Bijis es, piemēram, viens pats; kā es jūsu žēlastībai būtu pakalpojis, kā būtu kopis, ai, kā kopis! Kam tad lai mēs pakalpojam, ja ne jūsu žēlastībai? Un es jūs būtu arī izārstējis, tik tiešām būtu izārstējis, es pat līdzekli zinu… Tik tiešām, būtu jūs paciemojies, cienītais, dieva vārds, kā es te stāvu, būtu jūs pie mums paciemojies!

—     Tiešām, vai nav kāda līdzekļa? — ierunājās Jaroslavs Iļjičs … bet tā arī nepabeidza …

Ordinovs bija nepareizi darījis, ar pārmērīgu izbrīnu pirms tam noskatīdams Jaroslavu Iļjiču no galvas līdz kājām. Tas bija, protams, ļoti godīgs un krietns cilvēks, bet tagad viņš saprata visu, un, jāatzīstas, viņa stāvoklis bija ļoti neērts. Viņam gribējās, kā mēdz teikt, plīst no smiekliem. Bijis viņš divatā ar Ordinovu — divi tādi draugi! — Jaroslavs Iļjičs, protams, nebūtu izturējis un būtu nesavaldīgi ļāvies jautrības uzplūdiem. Katrā ziņā viņš to būtu izdarījis ļoti pieklājīgi, pēc izsmiešanās būtu

izjusti paspiedis Ordinovam roku, no visas sirds un pamatoti būtu apgalvojis, ka jūt pret viņu divkāršu cieņu un visādā ziņā atvaino viņu … un visbeidzot notikušo attaisno ar jaunību. Bet tagad, būdams delikāts, viņš atradās ļoti neērtā stāvoklī un nezināja, kur dēties …

—     Līdzekļa, tas ir, zāļu! — sacīja Murins, kuram visa seja raustījās no Jaroslava Iļjiča neveiklā izsauciena. — Es, tas ir, cienītais, savā mužika muļķībā teiktu tā, — viņš turpināja, paspēris vēl vienu soli uz priekšu, — jūs, cienītais, esat pārāk daudz grāmatu salasījies, teikšu, pārāk gudrs esat kļuvis; tas ir, kā pie mums, krievu zemniekiem, mēdz teikt, prātiņš samežģījies …

—     Pietiek! — Jaroslavs Iļjičs stingri pārtrauca.

—      Es aizeju, — sacīja Ordinovs, — pateicos jums, Jaroslav Iļjič; pienākšu, katrā ziņā pienākšu, — viņš noteica, atbildēdams uz divkāršo laipnību, ko viņam izrādīja Jaroslavs Iļjičs, kurš vairs nespēja ilgāk viesi aizturēt. — Palieciet sveiks, palieciet sveiks! …

—     Palieciet sveiks, jūsu labdzimtība; palieciet sveiks, cienītais; neaizmirstiet mūs, apciemojiet mūs, grēcīgos.

Ordinovs nekā vairs nedzirdēja; viņš izgāja ārā kā sajucis.

Ordinovs nespēja ilgāk izturēt; viņš bija pilnīgi satriekts, apziņa aptumšojās. Viņš neskaidri juta, ka ir smagi slims, bet salts izmisums pārņēma dvēseli, un viņš tikai manīja, ka kaut kādas trulas sāpes dur, sūrst, smeldz krūtīs. Tobrīd viņam gribējās mirt. Kājas saļodzījās, un viņš apsēdās pie sētas, nepievērsdams uzmanību ne garāmgājējiem, ne pūlim, kas sāka ap viņu lasīties, ne viņam apkārt stāvošo ziņkārīgo uzrunām un taujājumiem. Bet pēkšņi starp daudzām citām balsīm tuvumā atskanēja Murina balss. Ordinovs pacēla galvu. Vecais tiešām stāvēja viņa priekšā; bālā seja bija nopietna un domīga. Tas bija jau pavisam cits cilvēks nekā tas, kas tik rupji ņirgājās par viņu pie Jaroslava Iļjiča. Ordinovs piecēlās; Murins paņēma viņu aiz rokas un izveda no pūļa …

—     Tev vēl vajag pievākt savas mantiņas, — viņš sacīja, pašķielēdams uz Ordinovu. — Nebēdājies, kungs! — iesaucās Murins. — Tu esi jauns, nav ko bēdāties!

Ordinovs neatbildēja.

—     Apvainojies, kungs? Tātad tev sanākušas stipras dusmas … bet nav par ko; katrs savu mantu sargā!

—           Es jūs nepazīstu, — Ordinovs sacīja, — negribu zināt jūsu noslēpumus. Bet viņa! Viņa! … — viņš noteica, un asaras sāka plūst aumaļām. Vējš tās citu pēc citas nopūta no vaigiem… Ordinovs slaucīja asaras ar roku. Viņa žesti, skatieni, trīcošo, zilgano lūpu neapzinātā raustīšanās — viss liecināja, ka prāts viņam sāk aptumšoties.

—     Es jau tev skaidroju, — Murins sacīja, uzacis saraucis, — viņa ir jukusi! Kāpēc un kā sajukusi… kam tev tas jāzina? Taču man viņa arī tāda ir mīļa! Es viņu esmu iemīļojis vairāk nekā savu dzīvību un nevienam neatdošu. Tagad saproti!

Ordinova acis uz mirkli iezibējās.

—     Bet kāpēc tad es .. . kāpēc es tagad jūtos tā, it kā būtu pazaudējis dzīvību? Kāpēc sāp mana sirds? Kāpēc es iepazinu Katerinu?

—     Kāpēc? — Murins pasmīkņāja un iegrima domās. — Kāpēc, es arī pats nezinu, kāpēc, — viņš beidzot noteica. — Sievietes iedaba nav jūras dzelme, izpazīt to izpazīsi, bet tā ir viltīga, sīksta, dzīvelīga. Sak, lai tur plīst vai lūst! Jādomā, kungs, viņa tiešām gribēja ar jums aiziet no manis, — viņš domīgi turpināja. — Apsmādēja veco, izdzīvoja ar to visu, cik nu varēja izdzīvot. Jūs viņai sākumā, jādomā, stipri bijāt iepaticies! Jeb vai arī tā — ja nebūtu jūs, būtu kāds cits… Es taču viņai neviena vārda pretī nerunāju; ja sagribēsies putna piena, es viņai sadabūšu pat putna pienu; pats tādu putnu izgatavotu, ja tāda nebūtu! Viņa ir godkārīga! Pēc brīvības tīko, bet pati nezina, ko untumainā sirds grib! Un nu iznāca, ka labāk pa vecam! Ek, kungs, pārāk jauns tu esi! Tev sirds vēl karsta kā jaunai meitai, kas pamesta slauka asaras piedurknē! Zini, kungs: vājš cilvēks viens pats nenoturēsies. Tiklīdz būsi iedevis viņam visu — pats atnāks, atdos atpakaļ; dod viņam īpašumā puspasaules, pamēģini — un ko tu domājies? Viņš tev tūlīt kļūs melns un maziņš. Dod viņam, vājam cilvēkam, brīvību — un viņš pats to sasies, atnesīs atpakaļ. Muļķa sirdij pat no brīvības nav nekāda labuma! Ar tādu iedabu grūti dzīvot! Es to visu saku tāpat vien — tu esi pārāk jauniņš. Kas tu man esi? Te biji, te vairs neesi — vienalga, tu vai kāds cits. Es jau sākumā zināju, ka tā būs. Bet pretī runāt nedrīkst! Ja gribi savu laimi pasargāt, neviena vārdiņa nedrīkst iebilst. Zini, kungs, — Murins turpināja filozofēšanu, — mēdz teikt: kas gan dzīvē nenotiek? Dusmās pat pie naža ķeras — bet lien tev virsū arī neapbruņots, kailām rokām, tāds kā dulns — un ir gatavs ienaidniekam ar zobiem rīkli pārkost. Bet, ja tādam nazi iedotu rokās un ienaidnieks pats viņa priekšā platās krūtis atkailinātu, droši vien atkāptos!

Abi iegāja pagalmā. Tatārs jau iztālēm bija ieraudzījis Murinu, noņēma viņa priekšā cepuri un viltīgi, cieši skatījās uz Ordinovu.

—     Kur māte? Mājās? — Murins viņam uzsauca.

—     Mājās.

—     Saki, lai palīdz pārnest viņa mantas! Un arī tu nestāvi, kusties!

Abi uzkāpa augšā pa kāpnēm. Vecene, kas kalpoja Murinam un, izrādās, tiešām bija sētnieka māte, ņēmās ar bijušā īrnieka mantām un purpinādama sēja tās lielā sainī.

—     Pagaidi, es tev atnesīšu vēl kādu tavu mantu, tur palikusi.. .

Murins iegāja savā istabā. Pēc brīža atgriezās un pasniedza Ordinovam greznu spilvenu, no vienas vietas izšūtu ar zīda diegiem un dzīpariem, — to pašu, ko viņam zem galvas bija palikusi Katerina, kad viņš saslima.

—     To viņa tev sūta, — sacīja Murins. — Bet tagad vācies prom ar labu un pielūko, nevazājies apkārt, — viņš pusbalsī, tēvišķā tonī piebilda, — citādi būs slikti.

Bija redzams, ka viņš negrib īrniekam darīt pāri. Bet, kad uzmeta tam pēdējo skatienu, kļuva acīm redzams, ka nevaldāms niknums pārvērš viņa seju. Gandrīz ar riebumu vecais aizvēra durvis aiz Ordinova.

Pēc divām stundām Ordinovs pārvācās pie vācieša Špīsa. Tīnhena, paskatījusies uz viņu, muti vien iepleta. Viņa tūlīt apjautājās par veselību un, uzzinājusi, ka viņš nejūtas vesels, nekavējoties apņēmās ārstēt. Vecais vācietis pašapmierināti parādīja īrniekam, ka nupat gribējis iet pie vārtiem un uzlīmēt jaunu zīmīti, jo tieši šodien līdz pēdējai kapeikai esot izbeigusies rokasnauda, no kuras bija rēķināta samaksa par katru īres dienu. Turklāt vecais neaizmirsa tālredzīgi uzslavēt vāciešu akurātību un godīgumu. Tajā pašā dienā Ordinovs saslima un tikai pēc trim mēnešiem varēja piecelties no gultas.

Pamazām viņš atveseļojās un sāka iziet no mājām. Dzīve pie vācieša bija vienmuļa, mierīga. Vācietim nebija nekādu sevišķu untumu; glītā Tīnhena, ciktāl neaizskāra vjņas tikumību, darīja visu, ko īrnieks vēlējās, — bet

Ordinovam dzīve uz mūžu bija zaudējusi savu pievilcību. Viņš bija kļuvis domīgs, viegli sakaitināms; viņa jūtīgums bija pavisam slimīgs — un pašu nemanot pārņēmusi smaga, iesīkstējusi hipohondrija. Grāmatas netika atšķirtas reizēm pat veselām nedēļām. Nākotnē viņš neredzēja nekādas izejas, nauda izgāja, un viņš jau iepriekš nolaida rokas; pat nedomāja par nākotni. Dažreiz kādreizējās zinību alkas, kādreizējā degsme, kādreizējie viņa paša radītie tēli spilgti iznira no pagātnes, bet tie tikai māca, slāpēja viņa enerģiju. Domas nepārvērtās darbos. Jaunrade apstājās. Likās — visi šie tēli viņa iedomās tīšām izvēršas par milzeņiem, lai smietos par paša radītāja bezspēku. Skumjos brīžos viņam neviļus ienāca prātā salīdzināt sevi ar to lielīgo burvja mācekli, kurš, noklausījies skolotāja burvestības vārdus, pavēlēja slotai nest ūdeni un tajā noslīka, aizmirsis, ka jāpasaka: «Rimsties.» Varbūt viņš būtu īstenojis lielu, oriģinālu, patstāvīgu ideju. Varbūt viņam bija lemts kļūt par mākslinieku zinātnē. Vismaz agrāk viņš pats tam ticēja. īsta ticība ir jau nākotnes ķīla. Bet tagad viņš pats dažreiz smējās par savu aklo pārliecību un — nevirzījās uz priekšu.

Pirms pusgada viņš bija izlolojis, radījis un skicējis uz papīra pārdomātu darba metu, uz ko (aiz savas jaunības) viņš tajos brīžos, kad nenodevās jaunradei, lika visreālākās cerības. Sacerējums attiecās uz baznīcas vēsturi, un tajā izpaudās viņa visdedzīgākā, visciešākā pārliecība. Tagad viņš pārlasīja šo plānu, pārstrādāja, domāja par to, lasīja, rakņājās materiālos un vispēdīgi atmeta savu ideju, neuzceldams uz drupām nekā. Bet kaut kas līdzīgs misticismam, predestinācijai un noslēpumainībai sāka viesti es viņa dvēselē. Nelaimīgais juta savas ciešanas un lūdza, lai dievs viņu izdziedina. Vāciešu apkalpotāja, krieviete, dievbijīga vecene, ar baudu stāstīja, kā lūdz dievu viņu lēnīgais īrnieks un kā viņš veselām stundām guļ tikpat kā nedzīvs uz baznīcas grīdas …

Viņš nevienam netika bildis ne vārda par to, kas ar viņu bija noticis. Bet lāgiem, sevišķi krēslas stundās, zvanu dunoņai atgādinot to brīdi, kad viņa krūtīs pirmoreiz pamodās, iesmeldzās līdz tam nepazīstamas jūtas, kad viņš dievnamā nometās uz ceļiem viņai līdzās, aizmirsdams visu, un tikai dzirdēja, kā sit viņas biklā sirds, kad viņš ar sajūsmas un prieka asarām slacīja jauno, gaišo cerību, kas bija pazibējusi viņa vientulīgajā dzīvē, — tad vētra sacēlās uz mūžu ievainotajā dvēselē. Tad satrūkās viņa gars un mīlestības mokas kā karsta liesma atkal kvēloja krūtīs. Tad sirds skumji un kaismīgi sāpēja, un, likās, viņa mīlestība pieņēmās spēkā reizē ar bēdām. Bieži veselām stundām, aizmirsis sevi un visu ikdienas dzīvi, aizmirsis itin visu, viņš nosēdēja vienā vietā vientuļš un grūtsirdīgs, bezcerīgi šūpoja galvu un, klusas asaras birdinādams, čukstēja pie sevis: «Katerina! Mana sirdsmīļotā dūjiņa! Mana vientuļā māsiņa! …»

Tāda kā bezprātīga doma sāka viņu arvien skaudrāk tirdīt. Tā vajāja viņu aizvien neatlaidīgāk un viņa apziņā ar katru dienu vairāk un vairāk pārvērtās par ticamu varbūtību, par īstenību. Viņam šķita — un viņš beidzot pats tam noticēja, — viņam šķita, ka Katerinas prāts bijis vesels un ka Murinam savā ziņā bijusi taisnība, kad viņš to nosauca par vāju sirdi. Viņam likās: kaut kāds noslēpums saista Katerinu ar veci, bet Katerina, neapjauzdama noziegumu, kā nevainīga dūjiņa nokļuvusi viņa varā. Kas viņi tādi ir? To viņš nezināja. Bet viņam bez mitas acu priekšā tēlojās nežēlīga, bezgalīga tirānija pār nabaga neaizsargāto radījumu; un sirds krūtīs mulsa un trīcēja bezspēcīgā sašutumā. Viņam šķita, ka pēkšņi gaismu ieraudzījušai, izbiedētai dvēselei ļaunprātīgi rādīja viņas pašas krišanu, ļaunprātīgi mocīja nabaga vājo sirdi, apzināti sagrozīja patiesību, ar nolūku uzturēja viņas aklumu, kur bija vajadzīgs — viltīgi glaimoja straujās, samulsušās sirds naivajām tieksmēm un pamazām graizīja spārnus brīvai dvēselei, kas beidzot nebija spējīga ne sacelties, ne brīvi traukties pretī īstai dzīvei.. .

Pamazām Ordinovs kļuva vēl nesabiedriskāks kā agrāk, un, jāatzīst, vācieši šai ziņā savu īrnieku nemaz netraucēja. Viņš bieži mēdza ilgi, bez mērķa klaiņāt pa ielām. Ordinovs izraudzījās galvenokārt krēslas stundas, bet par pastaigu vietu — nomaļas, tālas ielas, kur cilvēki reti kad gāja. Kādā lietainā, neveselīgā pavasara vakarā viņš vienā no tādiem nostūriem sastapa Jaroslavu Iļjiču.

Jaroslavs Iļjičs bija manāmi novājējis, mīlīgās acis apdzisušas un pats it kā smagi vīlies. Viņš aizelsies joņoja nez kādās neatliekamās darīšanās, bija izmircis, notašķījies dubļiem, un lietus pile gandrīz fantastiskā kārtā jau veselu vakaru karājās viņa visai pieklājīgā, bet tagad zili nosalušā deguna galā. Turklāt viņš bija ataudzējis vaigubārdu. Šī vaigubārda un arī tas, ka Jaroslavs Iļjičs paskatījās tā, it kā vairītos no sastapšanās ar veco paziņu, gandrīz pārsteidza Ordinovu … un — tavu brīnumu! — pat tā kā sāpināja, aizvainoja viņa sirdi, kurai līdz tam nebija bijusi vajadzīga citu līdzjūtība. Galu galā viņam patīkamāks bija agrākais Jaroslavs Iļjičs, vienkāršs, labsirdīgs, naivs, — uzdrošināsimies beidzot pateikt vaļsirdīgi — drusciņ muļķis, bet bez pretenzijām uz gudrību. Ir nepatīkami, kad muļķa cilvēks, kuru mēs agrāk tikām mīlējuši varbūt tieši viņa muļķības dēļ, pēkšņi kļūst gudrs, tas katrā ziņā ir nepatīkami. Taču neuzticība, ar kādu viņš raudzījās uz Ordinovu, tūlīt izzuda. Lai cik stipri Jaroslavs Iļjičs bija vīlies, viņš nepavisam nebija atmetis savus agrākos niķus, kurus cilvēks, kā zināms, pat kapā paņem līdzi, un ar baudu centās, tāpat kā agrāk, draudzīgi izkratīt Ordinovam sirdi. Vispirms aizrādīja, ka viņam daudz darīšanu, pēc tam — ka abi sen nav redzējušies; bet pēkšņi saruna atkal ievirzījās dīvainā gultnē. Jaroslavs Iļjičs sāka runāt par cilvēku melīgumu vispār, par šīs pasaules labumu nepastāvību, par to, ka viss iznīkst, garām ejot neaizmirsa pat vairāk nekā vienaldzīgi pieminēt Puškinu, ar zināmu cinismu izteicās par labiem paziņām un beidzot pat ieminējās par to cilvēku melīgumu un viltu, kurus sabiedrībā mēdzot saukt par draugiem, turpretī īstas draudzības pasaulē nekad neesot bijis, īsi sakot, Jaroslavs Iļjičs bija kļuvis gudrāks. Ordinovs nevienā jautājumā nerunāja tam pretī, bet viņam kļuva neizsakāmi, mokoši skumji: it kā būtu apbedījis savu labāko draugu!

—      Ak — iedomājieties! — bezmaz pavisam aizmirsu izstāstīt, — Jaroslavs Iļjičs pēkšņi ierunājās, it kā būtu atcerējies kaut ko visai interesantu, — pie mums noticis kas jauns! Pastāstīšu to jums kā noslēpumu. Vai atceraties namu, kurā kādreiz dzīvojāt?

Ordinovs satrūkās un nobālēja.

—      Iedomājieties jel, nesen tanī namā atklāja veselu zagļu bandu, tas ir, es jums teikšu, īstu arteli, perēkli; kontrabandisti, visādi blēži, kas viņus zina! Daži saķerti, citus vēl tikai tvarsta; dotas ļoti stingras pavēles. Un varat iedomāties: atcerieties nama saimnieku, dievbijīgu, cienījamu, ārēji krietnu vīru …

—      Nu!

—      Spriediet tad nu par visu cilvēci! Tas bijis visas viņu bandas priekšnieks, barvedis! Vai nav nejēdzīgi?

Jaroslavs Iļjičs runāja izjusti un pie viena nosodīja visu cilvēci, tāpēc ka Jaroslavs Iļjičs citādi nemaz nevar; tas viņam raksturā.

—      Bet tie? Bet Murins? — Ordinovs čukstus iejautājās.

—      Ak Murins, Murins! Nē, tas ir cienījams vecs vīrs, godprātīgs. Bet, atļaujiet, jūs ierosināt skatīt cilvēkus citādā gaismā …

—      Ko? Vai tad arī viņš sastāvējis bandā?

Ordinova sirds aiz nepacietības, šķita, izlēks no krūtīm.

—      Tomēr, ja jūs tā izsakāties… — Jaroslavs Iļjičs piebilda, cieši pievērsis Ordinovam blāvās acis, — pazīme, ka viņš apsver. — Murins nevarēja būt starp viņiem. Tieši pirms trim nedēļām viņš ar sievu aizbraucis uz mājām, uz savu pusi… Es to uzzināju no sētnieka … no tā tatāriņa, atceraties?

SAIMNIECE

Stāsts pirmo reizi publicēts žurnāla «Отечественные записки» 1847. gada oktobra un novembra numurā.

1846. gada rudenī Dostojevskis sāka rakstīt jaunu stāstu, un darbs pie tā — pēc viņa paša vārdiem — «kā toreiz, rakstot «Nabaga ļaudis», ļoti labi šķīrās». 1847. gadā Dostojevskis turpināja darbu pie stāsta «Saimniece» un par to vēstulē stāstīja brālim: «Es rakstu savu «Saimnieci». Jau man sokas labāk, nekā rakstot «Nabaga ļaudis». Tas ir tādā pašā garā. Manai spalvai liek rakstīt iedvesmas avots, kas laužas laukā no manas dvēseles dzīlēm. Gluži citādi, nekā rakstot «Proharčinu», ar kuru es nomocījos visu vasaru.».(«Письма», т. 1, 1928, с. 100 и 108.)

Stāsts tika pabeigts 1847. gada rudenī. Pirmoreiz Dostojevska darbos stāsta varonis ir nabadzīgs inteliģents, kas ir vientuļš, atrauts no sabiedrības, noslēdzies domu un sapņu pasaulē. Šajā nozīmē Ordinovs kļuva par priekšteci veselai Dostojevska sapņotāju galerijai.

Tomēr rakstnieks kļūdījās, novērtēdams savu stāstu: tā iecere nebija veiksmīgi īstenota. Dostojevskis bija radījis sacerējumu, kuru atšķirībā no «Nabaga ļaudīm» nekādi nevarēja nosaukt par humānu un kurš lasītāja uzmanību piesaistīja murgainajiem, no īstenības atrautajiem Ordinova sapņiem un vīzijām.

Par stāstu «Saimniece» Beļinskis izteicās ļoti asi. «Krievu 1847. gada literatūras apskatā» viņš par stāsta personāžu izteica šādas domas: «Ko viņi teica viens otram, kāpēc tā plātījās ar rokām, vaibstījās, tielējās, apklusa, pamira, atguva samaņu — mēs noteikti nezinām, tāpēc ka no visiem šiem garajiem, patētiskajiem monologiem nesapratām neviena vārda… Kas tas ir: ļaunprātība vai talanta nabadzība — talanta, kas grib pacelties augstāk, nekā viņa spēki ļauj, un tāpēc baidās iet parasto ceļu un meklē sev kaut kādu nebijušu ceļu?… Visā šai stāstā nav neviena vienkārša un dzīva vārda vai izteiciena: viss ir izsmalcināts, samākslots, uz koka kājām, viltots un neīsts.» (Поли. собр. соч., т. 11, 1917, с. 142.)

Ar blakus personu Jaroslavu Iļjiču Dostojevskis gribējis parādīt Nikolaja I laika cara policijas pārstāvi. Viņš akcentēja tā neparasto tieksmi uzmeklēt «pirmām kārtām izglītotus cilvēkus»; tēlodams, ka augstu vērtē visu «cēlo» un «cildeno», Jaroslavs Iļjičs iekaro šo cilvēku uzticību un draudzību… Viņa «alvainās acis» un cenšanās sarunu biedram ielīst sirdī, tāpat citas šī tēla izturēšanās īpatnības ļauj sazīmēt ne tikai Niko-

laja žandarmērijas raksturīgos vaibstus, bet arī pašu Nikolaju I, kurš mēdza saviem upuriem notēlot sentimentāla drauga, zinātnes un mākslas cienītāja lomu.

348. lpp. … pateikšu mūsu privātajam ārstam — tas ir, ārstam, kas apkalpo attiecīgo policijas iecirkni.

391. lpp. …ar to lielīgo burvja mācekli — Dostojevskis šo motīvu paņēmis no senas pasakas, kuru Gēte ietvēris savā poētiskajā balādē «Burvja māceklis» (1797).

Content

Dostojevskis Fjodors Saimniece

SAIMNIECE

PIRMĀ DAĻA

I

II

iii

otrā daļa I

II

iii

SAIMNIECE