Dostojevskis Fjodors

Spēlmanis

Fjodors Dostojevskis

Spēlmanis

SPĒLMANIS

Tulkojusi Ārija Elksne

Spēju nams Visbādenē Veca gravīra

Ilustrācija romānam «Spēlmanis» Māksi. N. Alekscjevs. 1930. g.

ROMĀNS (No jauna cilvēka piezīmēm)

I nodaļa

Beidzot esmu atgriezies no savas divu nedēļu prombūtnes. Mūsējie jau kopš trim dienām ieradušies Ruleten-burgā. Es domāju, ka viņi saņems mani atplestām rokām, tomēr biju kļūdījies. Ģenerālis lūkojās apkārt visai pašapzinīgi, runāja ar mani augstprātīgi un sūtīja pie māsas. Skaidri redzams, ka viņi kaut kur izrāvuši naudu. Man pat likās, ka ģenerālim drusku neērti uz mani skatīties. Marja Fiļipovna bija ārkārtīgi aizņemta un garās runās ar mani neielaidās, tomēr naudu paņēma, pārskaitīja un noklausījās manu ziņojumu līdz galam. Uz pusdienām tiek gaidīts Mezencovs, francūželis un vēl kāds anglis; kā vienmēr, līdzko nauda, tūdaļ pusdienas ar viesiem; pa Maskavas paradumam. Polina Aleksandrovna, mani ieraudzījusi, jautāja: kāpēc es bijis tik ilgi projām? — un, atbildi nenogaidījusi, kaut kur aizgāja. Protams, to viņa darīja tļgām. Mums tomēr nepieciešams izskaidroties. Tik daudz kas sakāms.

Man ierādīja mazu istabiņu viesnīcas ceturtajā stāvā. Te visiem zināms, ka es piederu pie ģenerāļa svītas. Redzams, viņi paspējuši atstāt iespaidu. Ģenerāli šeit uzskata par bagātu krievu augstmani. Līdz pusdienām viņš pa starpu citiem uzdevumiem paguva man iedot divas tūkstošfranku asignācijas, ko samainīt. Es samainīju tās viesnīcas kantorī. Tagad mūs turēs par miljonāriem vismaz veselu nedēļu. Gribēju ar Mišu un Nadju iet pastaigāties; taču no kāpnēm mani aizsaucamie ģenerāļa; viņam labpatika apvaicāties, kurp es viņus vedīšot. Šis cilvēks nekad nespēj skatīties man tieši acīs; viņš to ļoti gribētu, bet es vienmēr atbildu ar tādu ciešu, tas ir, ar tādu ne-goddevīgu skatienu, ka viņš it kā apjūk. Visai liekvārdīgā runā, kraudams frāzi uz frāzes un beidzot galīgi sapī-damies, viņš lika man saprast, lai pastaigājoties ar bērniem kaut kur tālāk no spēļu nama, pa parku. Beidzot viņš kļuva pavisam dilsmīgs un strupi piebilda:

— Citādi jūs viņus vēl aizvedīsiet uz spēļu namu spēlēt ruleti. Piedodiet, — viņš teica, — bet es zinu, ka jūs esat vēl diezgan vieglprātīgs, un kas var galvot, ka jums neienāk prātā spēlēt. Kaut gan neesmu jūsu audzinātājs un tādu lomu uzņemties negribu, man tomēr ir tiesības vēlēties, lai jūs, tā sakot, mani nekompromitētu …

— Bet man taču nav naudas, — es mierīgi atbildēju,

— lai nospēlētos, vajag naudu.

— Jūs to tūdaļ dabūsiet, — ģenerālis atbildēja, mazliet pietvīkdams, parakņājās savā rakstāmgaldā, ielūkojās grāmatiņā, un izrādījās, ka man pienākas no viņa ap simt divdesmit rubļu.

— Kā lai mēs norēķināmies, — viņš ierunājās, — jāpārvērš dālderos. Te būs apaļi simt dālderi, — pārējais, protams, nepazudīs.

Es klusēdams paņēmu naudu.

— Lūdzu, neapvainojieties par maniem vārdiem, jūs esat tik viegli aizvainojams… Ja es jums aizrādīju, tad es, tā sakot, jūs brīdināju, un man, protams, ir uz to zināmas tiesības …

Pirms pusdienām ar bērniem mājās atgriezdamies, satiku veselu kavalkādi. Mūsējie brauca apskatīt kaut kādas drupas. Divas lepnas kalešas, lieliski zirgi. Mademoiselle Blanche, marja fiļipovna un polina vienā kalešā; francū-želis, anglis un mūsu ģenerālis jāšus. Garāmgājēji palika stāvam un skatāmies; efekts bija panākts; taču ģenerālis labu galu neņems. Es aprēķināju, ka, pieskaitot tiem četrtūkstoš frankiem, ko atvedu es, naudu, kuru viņi, acīm redzot, paguvuši izraut te, viņiem tagad ir septiņi vai astoņi tūkstoši franku; tas ir pārāk maz priekš m-lle Blanche.

M-ļle Blanche   apmetusies mūsu viesnīcā kopā ar māti; kaut kur tepat ir arī mūsu francūželis. Sulaiņi viņu uzrunā m-r le comte  m-lle Blanche   māte tiek uzrunāta m-me la comtesse  [1]; kas lai zina, varbūt viņi patiešām ir comte et comtesse[2]

Es jau paredzēju, ka m-r le comte mani nepazīs, kad sanāksim kopā uz pusdienām. Ģenerālim, protams, pat prātā nenāca mūs iepazīstināt vai vismaz stādīt mani viņam priekšā; bet m-r le comte pats ir bijis Krievijā un zina, kāda sīka vienība ir tas, ko viņi sauc par outchitel viņš, starp citu, mani ļoti labi pazīst. Taču jāatzīstas, ka uz pusdienām es ierados neaicināts; liekas, ģenerālis bija aizmirsis šo jautājumu nokārtot, citādi laikam būtu mani sūtījis pusdienot pie table d'hot l. es ierados pats, tāpēc ģenerālis uz mani paskatījās neapmierināti. Labsirdīgā Marja Fiļipovna tūlīt ierādīja man vietu; taču mani izglāba tikšanās ar misteru Astleju, un tā es gluži neviļus tiku uzņemts viņu sabiedrībā.

Vispirms šo savādo angli satiku Prūsijā, kur mēs vagonā sēdējām viens otram pretim, kad dzinos pakaļ mūsējiem; pēc tam saskrējos ar viņu, iebraukdams Francijā, beidzot Šveicē; šajās divās nedēļās divas reizes, un raugi — tagad es viņu pēkšņi satieku jau Ruletenburgā. Es nekad mūžā neesmu redzējis kautrīgāku cilvēku; viņš ir muļķīgi kautrīgs un pats, protams, to zina, jo viņš nepavisam nav muļķis. Vispār viņš ir ļoti jauks un kluss cilvēks. Jau pirmo reizi Prūsijā tiekoties, es piespiedu viņu ielaisties sarunā. Viņš man pastāstīja, ka šovasar bijis Nordkapā un ka viņam ļoti gribētos tikt uz Ņižņij-novgorodas tirgu. Nezinu, kā viņš iepazinies ar ģenerāli; man liekas, viņš ir bezgalīgi iemīlējies Polinā. Kad viņa ienāca, viņš pietvīka kā uguns. Viņš bija ļoti priecīgs, ka pie galda apsēdos viņam blakus, un, kā liekas, jau uzskata mani par savu sirdsdraugu.

Pie galda francūželis bija ārkārtīgi uzpūtīgs; viņš pret visiem izturējās nevērīgi un augstprātīgi. Bet Maskavā, (ik atceros, bija pavisam »nenozīmīgs. Viņš briesmīgi daudz runāja par finansēm un par krievu politiku. Ģenerālis reizēm uzdrīkstējās iebilst, taču visai bikli, tikai lai nezaudētu savu pašcieņu.

Man bija savāds garastāvoklis; protams, maltīte nebija pusē, kad es jau paspēju uzdot sev parasto un pastāvīgo jautājumu: «Kāpēc es piņķējos ar šo ģenerāli un neesmu jau sen no viņiem aizgājis?» Pa reizei paskatījos uz Poli nu Aleksandrovnu; viņa mani nemaz neievēroja. Galu golā es noskaitos un nolēmu kļūt nepieklājīgs. Vispirms es ne no šā, ne no tā skaļi un neaicināts iejaucos citu sarunā. Man galvenokārt gribējās saķildoties ar francū-želi. Es pagriezos pret ģenerāli un pēkšņi ļoti skaļi un skaidri, kā liekas, viņu pārtraukdams, teicu, ka šovasar krieviem gandrīz neiespējami viesnīcās pusdienot pie kopējā galda. Ģenerālis pievērsa man izbrīna pilnu skatienu.

— Ja jūs esat cilvēks ar pašcieņu, — es turpināju,

— tad noteikti kļūsiet par mērķi ironiskām piezīmēm un jums būs jāiztur visnepatīkamākie dzēlieni. Parīzē, pie Reinas un pat Šveicē pie kopējā galda ir tik daudz po-līšu un viņu līdzjutēju francūzīšu, ka nav iespējams bilst ne vārda, ja vien jūs esat krievs.

Es to pateicu franciski. Ģenerālis skatījās uz mani ar neizpratni, nezinādams, vai dusmoties vai tikai pabrīnīties, ka es tā esmu aizmirsies.

— Liekas, jūs kāds ir pārmācījis, — francūželis izmeta nevērīgi un nicīgi.

— Parīzē es no sākuma saķildojos ar kādu poli, — es atbildēju, — bet vēlāk ar kādu franču virsnieku, kurš šo poli atbalstīja. Bet pēc tam, kad es izstāstīju, kā gribēju iespļaut monsenjora kafijā, daļa franču pārnāca manā pusē.

— Iespļaut? — ģenerālis jautāja ar cienīgu sašutumu un palūkojās pat apkārt. Francūželis mani neticīgi apskatīja.

— Tieši tā, — es atbildēju. — Tā kā es kādas divas dienas biju pārliecināts, ka man sakarā ar mūsu lietu varbūt nāksies kādu brītiņu uzturēties Romā, tad devos uz svētā tēva sūtniecības kanceleju Parīzē, lai vizētu pasi. Tur mani saņēma abatiņš, gadu piecdesmit vecs, tāds sauss, ar augstprātīgu ģīmi, un, mani pieklājīgi, bet ļoti oficiāli uzklausījis, lūdza pagaidīt. Kaut arī es steidzos, tomēr, pats par sevi saprotams, apsēdos, lai gaidītu, izvilku «Opinion nationale» 1 un sāku lasīt visbriesmīgākās lamas par Krieviju. Tikmēr es dzirdēju, ka caur blakus istabu pie monsenjora kāds ieiet; redzēju, kā mans abats sasveicinās. Es griezos pie viņa ar iepriekšējo lūgumu; viņš vēl oficiālākā tonī atbildēja, lai pagaidot. Pēc brītiņa kārtot lietas ienāca vēl viens nepazīstams cilvēks, kāds austrietis, viņu uzklausīja un tūdaļ uzveda augšā. Es jutos ļoti aizvainots; piecēlos, piegāju pie abata un teicu viņam stingrā balsī, ka monsenjors, kā redzams, pieņem un tālab var nokārtot arī manu lietu. Pēkšņi abats atsprāga no manis nost ar neparastu izbrīnu. Viņam vienkārši nebija saprotams, kā gan kaut kāds nenozīmīgs krievs uzdrošinās pielīdzināt sevi monsenjora viesiem!

Noskatījis mani no galvas līdz kājām, viņš, it kā priecādamies, ka var mani apvainot, iebrēcās visnekaunīgākā tonī: «Vai jūs tiešām domājat, ka monsenjors jūsu dēļ pārtrauks kafijas dzeršanu?» Tad es arī iebrēcos un vēl skaļāk nekā viņš: «Lieciet vērā, ka man nospļauties uz jūsu monsenjora kafiju! Ja jūs tūlīt nedabūsiet vīzu manai pasei, es iešu pie viņa paša.»

«Kā! Tad, kad pie viņa sēž kardināls!» abatiņš kliedza, ar šausmām no manis atpakaļ kāpdamies, metās pie durvīm un ieplēta krustiski rokas, likdams saprast, ka drīzāk mirs nekā laidīs mani garām.

Tad es atbildēju viņam, ka esmu ķeceris un barbars — «que je suis heietique et barbare» — un ka man visi šie arhibīskapi, kardināli, monsenjori un citi tamlīdzīgi neko nenozīmē. Ar vārdu sakot, liku noprast, ka nepiekāpšos. Abats palūkojās uz mani ar bezgalīgu niknumu, tad izrāva manu pasi un uznesa augšā. Pēc minūtes tā jau bija vizēta.

Vai nevēlaties paskatīties? — Es izvilku* pasi un parādīju Romas vīzu.

— Jūs to tomēr … — ģenerālis stostījās.

— Jūs glāba tas, ka nosaucāt sevi par barbaru un ķeceri, — francūželis iesmiedamies piebilda. — Cela riйtait pas si bete.1

— Vai tiešām jāņem priekšzīme no mūsu krieviem? Viņi sēž te — neuzdrīkstas ne iepīkstēties un, kā liekas, gatavi pat noliegt, ka ir krievi. Vismaz Parīzē manā viesnīcā sāka izturēties pret mani daudz uzmanīgāk, kad es visiem biju izstāstījis par savu sadursmi ar abatu. Resnais poļu pans, kurš pie kopējā galda bija man visnaidīgākais cilvēks, tika nobīdīts otrā plānā. Franči pat pacieta, kad stāstīju, ka priekš diviem gadiem satiku cilvēku, kuru kāds franču jēgers divpadsmitajā gadā bija sašāvis tikai tāpēc, lai izlādētu ieroci. Šis cilvēks toreiz bija vēl desmitgadīgs bērns un viņa ģimene nebija paguvusi izbraukt no Maskavas.

— Tas nevar būt, — francūželis no dusmām vārījās,

— franču karavīrs nešautu uz bērnu!

— Tomēr tas tā bija, — es atbildēju. — To man stāstīja cienījams atvaļināts kapteinis, un es pats redzēju rētu uz viņa vaiga. *

Francūzis sāka runāt daudz un ātri. Ģenerālis mēģināja viņu atbalstīt, bet es viņam ieteicu palasīt kaut vai, piemēram, dažas vietas no ģenerāļa Perovska «Piezīmēm», kuru autors divpadsmitā gadā bijis franču gūstā. Beidzot iejaucās Marja Fiļipovna, lai mainītu sarunas tematu. Ģenerālis bija ar mani ļoti neapmierināts, jo mēs ar francūzi jau gandrīz bijām sākuši kliegt. Bet misteram Astlejam mans strīds ar francūzi, kā liekas, ļoti patika; pieceldamies no galda, viņš piedāvāja man iedzert kopā ar viņu glāzi vīna. Vakarā, kā bija sagaidāms, man izdevās stundas ceturksni parunāt ar Polinu Aleksandrovnu. Mūsu saruna notika pastaigas laikā. Visa sabiedrība gāja pa parku spēļu nama virzienā. Polina atsēdās uz soliņa iepretim fontānam, bet Nadjeņkai atļāva rotaļāties turpat netālu ar bērniem. Arī es Mišām atļāvu aiziet pie fontāna, un mēs beidzot palikām vieni.

Sākumā, protams, runājām par darījumiem. Polina sadusmojās, kad es viņai iedevu tikai septiņsimt guldeņu. Viņa bija pārliecināta, ka atvedīšu viņai no Parīzes par viņas ieķīlātajiem briljantiem vismaz divtūkstoš guldeņu vai pat vairāk.

— Man visādā ziņā vajadzīga nauda, — viņa sacīja,

— un tā ir jādabū; citādi man beigas.

Es apjautājos, kas noticis manas prombūtnes laikā.

— Nekas ipašs, tikai divas vēstis no Pēterburgas: vispirms, ka vecmāmiņai ļoti slikti, bet pēc divām dienām — ka viņa laikam jau mirusi. Šīs ziņas nāk no Timofeja Petroviča, — Polina piebilda, — bet viņš ir noteikts «cilvēks. Gaidām pēdējo, galīgo ziņu.

— Tātad te visi dzīvo gaidās? — es jautāju.

— Protams: visi un viss; veselu pusgadu uz to vien visi cer.

— Vai jūs arī cerat? — es jautāju.

— Es jau viņai nemaz neesmu radiniece, esmu tikai ģenerāļa pameita. Taču es noteikti zinu, ka viņa mani savā testamentā neaizmirsīs.

— Man šķiet, ka jūs dabūsiet ļoti daudz, — es sacīju apstiprinoši.

— Jā, viņa mani mīlēja; bet kāpēc jums tā liekas?

— Sakiet, — es atbildēju ar jautājumu, — arī mūsu marķīzam, kā liekas, zināmi visi ģimenes noslēpumi?

- Bet kāpēc jūs pats par tiem interesējaties? — Po-Hnn Imitaja, palūkodamās uz mani bargi un salti.

— Tāpat vien, ja nemaldos, ģenerālis jau paguvis aizņemties no viņa naudu.

— Jūs ļoti pareizi uzminējāt.

— Bet vai viņš būtu devis naudu, ja nezinātu par vecmāmiņu? Vai jūs pie galda neievērojāt: viņš kādas trīs reizes, runādams par Antoņidu Vasiļjevnu, nosauca viņu par vecmāmuļu: la baboulinka kādas tuvas un draudzīgas attiecības!

— Jā, jums taisnība. Līdzko viņš uzzinās, ka arī man kaut kas testamentā novēlēts, tūdaļ lūgs manu roku. Vai to jūs gribējāt zināt?

— Vēl tikai lūgs? Es domāju, ka viņš lūdz jūsu roku jau sen.

— Jūs ļoti labi zināt, ka ne! — Polina nikni attrauca.

— Kur jūs iepazināties ar šo angli? — viņa pēc brītiņa jautāja.

— Es jau zināju, ka jūs tagad jautāsiet par viņu.

Es viņai pastāstīju par tām iepriekšējām reizēm, kad biju sastapies ar misteru Astleju ceļā.

— Viņš ir kautrīgs un no tiem, kas ātri iemīlas un, protams, iemīlējies jūsos, vai ne?

— Jā, viņš ir iemīlējies manī, — Polina atbildēja.

— Un viņš, protams, ir desmitreiz bagātāks par francūzi. Ko, vai šim francūzim tiešām kaut kas pieder? Vai tas nav apšaubāms?

— Nē, nav apšaubāms. Viņam ir kaut kāda Chateau   Ģenerālis man vēl vakar to noteikti apgalvoja. Vai tagad esat apmierināts?

— Jūsu vietā es katrā ziņā precētos ar angli.

— Kāpēc? — Polina jautāja.

— Francūzis ir glītāks, bet nekrietnāks; anglis ne tikai godīgs, bet arī desmitreiz bagātāks, — es atcirtu.

— Jā; toties francūzis ir marķīzs — un gudrāks, —

viņa atbildēja vislielākā mierā.

— Vai tiešām? — es turpināju tāpat kā iepriekš.

— Jā, tiešām.

Polinai ārkārtīgi nepatika mani jautājumi, un es redzēju, ka viņai gribas nokaitināt mani gan ar balss intonāciju, gan ar savas atbildes cinismu; es viņai tūdaļ to pateicu.

— Neko teikt, mani patiešām uzjautrina tas, kā jūs skaišaties. Par to vien, ka atļauju jums uzdot man tādus jautājumus un taisīt tādus secinājumus, jums būs jāsamaksā.

— Es tiešām domāju, ka man ir tiesības jūs izvaicāt par itin visu, — es mierīgi atbildēju, — taisni tāpēc, ka esmu gatavs par to samaksāt, vienalga, kā, un savu dzīvību tagad ne par ko neturu.

Polina iesmējās.

— Jūs man pēdējo reizi Šlangenbergā teicāt, ka esat gatavs pie mana pirmā vārda mesties lejā, bet tur, kā liekas, ap tūkstoš pēdu. Es kādreiz izteikšu šo vārdu tikai tāpēc, lai paskatītos, kā jūs samaksāsiet, un variet būt drošs — es nepiekāpšos. Es jūs neieredzu — tāpēc, ka jums tik daudz atļauju, un vēl vairāk neieredzu tāpēc, ka esat man tik vajadzīgs. Bet, kamēr jūs man esat vajadzīgs, — man jūs jāsaudzē.

Viņa grasījās celties. Viņa runāja dusmīgi. Pēdējā laikā viņa katru sarunu ar mani beidza ar niknumu un sašutumu, ar īstu niknumu.

— Atļaujiet jums jautāt — kas ir mademoiselle Blanche? — es vaicāju, gribēdams dzirdēt viņas paskaidrojumu.

— Jūs pats zināt, kas ir mademoiselle Blanche. pa šo laiku nekas nav mainījies. Mademoiselle Blanche droši vien kļūs par ģenerālieni — protams, ja baumas par vecmāmiņas nāvi apstiprināsies, tāpēc ka gan mademoiselle Blanche, gan viņas māmiņa, gan otrās pakāpes cou-sin, marķīzs, — visi ļoti labi zina, ka mēs esam izputējuši.

— Vai ģenerālis iemīlējies neglābjami?

— Tas tagad nav galvenais. Klausieties un iegaumējiet: ņemiet šos septiņsimt florīnus un ejiet spēlēt, iespēlējiet man ruletē pēc iespējas vairāk; man tagad katrā ziņā nepieciešama nauda.

To pateikusi, viņa pasauca Nadjeņku un devās uz spēļu nama pusi, pievienodamās mūsējo kompānijai. Bet es nogriezos pa pirmo celiņu, kas gāja pa kreisi, pārdomādams un brīnīdamies. Pēc šīs pavēles — iet spēlēt ruleti — man it kā kāds būtu pa galvu iebelzis. Savādi: man būtu par ko padomāt, bet es to nedarīju, tikai ņēmos analizēt savas jūtas pret Polinu. Tiesa, divās prombūtnes nedēļās man bija vieglāk nekā tagad, kad esmu atgriezies, kaut gan pa ceļam es ilgojos, kā prātu zaudējis, nekur nevarēju rast mieru un pat sapņos ik brīdi redzēju viņu savā priekšā. Reiz (tas bija Šveicē), vagonā aizmidzis, es, kā liekas, sāku skaļi sarunāties ar Polinu, tādā kārtā sasmīdinādams visus man blakus sēdošos braucējus. Un tagad os vēlreiz uzdevu sev jautājumu: vai es viņu mīlu? Un vēlreiz nespēju uz to atbildēt, tas ir, pareizāk sakot, atkal simto reizi atbildēju sev, ka viņu ienīstu. Jā, es viņu neieredzēju. Bija brīži (proti, katru reizi mūsu sarunas beigās), kad es atdotu pusi dzīves, lai varētu viņu nožņaugt! Zvēru, ja būtu iespējams lēnām iedurt viņai krūtīs asu nazi, tad es, man liekas, to darītu ar baudu. Un tanī pašā laikā zvēru pie visa, kas man svēts, — ja tur Šlan-genbergā modē nākušajā puantē viņa man tiešām būtu teikusi: «Metieties lejā,» — tad es tanī pašā brīdī pat ar prieku būtu meties lejā. Es to zināju. Šā vai tā, bet atrisinājumam bija jānāk. Viņa visu to ļoti labi saprot, un doma par to, ka es skaidri un gaiši apzinos, cik viņa man nepieejama, cik neiespējami ir mani sapņi, — šī doma, esmu pārliecināts, sagādā viņai ārkārtīgu baudu; vai gan citādi viņa, piesardzīgā unt gudrā, varētu izturēties pret mani tik vaļsirdīgi un atklāti? Man šķiet, ka viņa līdz šim brīdim izturas pret mani kā tā senlaiku valdniece, kura izģērbās sava verga klātienē, jo neturēja viņu par cilvēku. Jā, viņa daudzas reizes neturēja mani par cilvēku.

Man bija viņas uzdevums — katrā ziņā laimēt ruletes spēlē. Man nebija laika prātot, kāpēc un cik ātri jālaimē un kādi jauni apsvērumi radušies šajā mūžīgi rēķinošajā galvā. Bez tam pa šīm divām nedēļām, acīm redzot, nācis klāt bezgala daudz jaunu faktu, par kuriem man vēl nav ne jausmas. Visu to vajadzēja uzminēt, izpētīt, turklāt pēc iespējas ātrāk. Bet pagaidām nav laika: jāiet uz ruleti.

II nodaļa

Atzīšos, man tas nepatika; kaut arī biju nolēmis spēlēt, taču nekādā ziņā nebiju domājis sākt spēlēt citu vietā. Tas mani pat mazliet izsita no sliedēm, un spēļu zālēs es iegāju ar nelāgu priekšnojautu. Jau no pirmā acu uzmetiena man tur itin viss nepatika. Nevaru ciest šo pakalpību visas pasaules un galvenokārt mūsu krievu avīžu feļetonos, kur mūsu feļetonisti gandrīz vai katru pavasari stāsta par divām lietām: pirmkārt, par spēļu zāļu neparasto greznību un krāšņumu pilsētās pie Reinas un, otrkārt, par zelta kaudzēm, kas it kā guļot uz galdiem. Viņiem taču par to nemaksā; tas tiek stāstīts tāpat, aiz nesavtīgas iztapības. Šajās draņķīgajās zālēs nekādas greznības nav un zelts ne tikai neguļ uz galdiem kaudzēs, bet vispār ir tik tikko samanāms. Protams, gadās, ka sezonas laikā ierodas kaut kāds savādnieks vai kāds anglis, vai aziāts, kaut kāds turks, kā šajā vasarā, un piepeši paspēlē vai laimē ļoti daudz; visi pārējie spēlē uz dažiem guldeņiem, un uz galda parasti ir ļoti maz naudas. Iegājis spēļu zālē (pirmoreiz mūžā), es kādu brīdi neuzdrošinājos spēlēt. Bez tam burzma mani atspieda atpakaļ. Bet, ja es būtu bijis viens pats, arī tad, man šķiet, es drīzāk aizietu prom nekā sāktu spēlēt. Atzīšos, man skaļi pukstēja sirds, un es nespēju saglabāt aukstasinību; es noteikti zināju un jau sen biju izlēmis, ka no Ruletenburgas tā neaizbraukšu; manā dzīvē katrā ziņā notiks kaut kas liktenīgs un galīgs. Tā jābūt, un tā būs. Kaut gan ir smieklīgi no ruletes tik daudz gaidīt, taču man šķiet, ka vēl smieklīgāks ir visu atzītais, nodrāztais uzskats, ka no spēles kaut ko gaidīt ir muļķīgi un bezjēdzīgi. Kāpēc gan spēle būtu sliktāka par kādu citu naudas peļņas veidu, kaut vai, piemēram, par tirdzniecību? Tas gan tiesa, ka no simta laimē viens. Bet — kāda man gar to daļa?

Katrā ziņā es nolēmu vispirms paskatīties un šinī vakarā neuzsākt neko nopietnu. Ja šinī vakarā kaut kas notiktu, tad tas notiktu neviļus un neapzināti — ar tādu sajūtu es sāku. Bez tam vajadzēja iepazīties ar spēli; kaut gan es biju aizrautīgi izlasījis tūkstošiem ruletes aprakstu, tomēr no spēles uzbūves pilnīgi neko nesapratu līdz tam laikam, kamēr pats nebiju redzējis.

Pirmkārt man viss likās ļoti derdzīgi — tikumiskā ziņā nekrietni un derdzīgi. Es nepavisam nerunāju par tām alkatīgajām un satrauktajām sejām, kuras desmitiem, pat simtiem drūzmējās ap spēļu galdiem. Es neredzu nekā derdzīga vēlmē laimēt ātrāk un vairāk; man vienmēr likusies ļoti muļķīga pārtikuša, ar pārēšanos sirgstoša morālista doma, kad tas uz kāda spēlmaņa taisnošanos, ka viņš «nespēlējot uz lielu naudu», atbildējis: jo ļaunāk, ko tā ir sīka alkatība. Itin kā sīka alkatība un liela alkatība būtībā nebūtu viens un tas pats. Jautājums ir par proporcionalitāti. Kas Rotšildam ir sīkums, tas man ir liela bagātība, bet attiecībā uz vieglu peļņu un laimestu jāsaka gan, ka cilvēki ne tikai ruletes spēlē, bet it visur viens otram kaut ko atņem vai viens no otra kaut ko laimē. Ka viegla peļņa un iedzīvošanās vispār ir riebīga lieta — tas ir cits jautājums. Šeit es to nerisinu. Tā kā arī es pats ārkārtīgi vēlējos laimēt, tad visa šī alkatība un visa šī alkatīgā nekrietnība, ja gribat zināt, zālē ienākot, man likās tāda kā pieņemamāka un radniecīgāka. Cik patīkami, kad nav jātaisa ceremonijas, bet var rīkoties atklāti un vaļsirdīgi. Un kāpēc gan pašam sevi mānīt? Pati tukšākā un neauglīgākā nodarbība! No pirmā acu uzmetiena pati nepatīkamākā pie visiem šiem ruletes salašņām bija tā cieņa pret savu nodarbību, tā nopietnība un pat godbijība, ar kādu visi aplenca galdu. Lūk, kāpēc šeit krasi nodala, kāda spēle tiek saukta par mauvais genre [4] un kādu var atļauties kārtīgs cilvēks. Ir divējādas spēles: viena džentlmeniska, bet otra — plebejiska, alkatīga, visādu salašņu spēle. Šeit tās stingri nodala, bet cik šī nodalīšana patiesībā ir melīga! Džentlmenis, piemēram, var uzlikt piecus vai desmit luidorus, reti kad vairāk, starp Citu, ja spēlētājs ļoti bagāts, var uzlikt arī tūkstoš franku, bet tikai pašas spēles dēļ, tikai izklaidēšanās dēļ, faktiski, lai pavērotu vinnēšanas vai zaudēšanas procesu; bet viņš nekādā ziņā nedrīkst interesēties par pašu laimestu. Laimējis viņš, piemēram, var skaļi iesmieties, pateikt kādam no klātesošajiem dažus vārdus, var pat uzlikt vēlreiz un vēlreiz dubultot summu, bet tikai aiz ziņkāres, lai pavērotu iespējas, lai aprēķinātu šīs iespējas, bet ne jau aiz plebejiskas alkas vinnēt. Ar vienu vārdu sakot, uz visiem šiem spēļu galdiem, uz ruleti un trente et quarante [5] viņš drīkst raudzīties tikai kā uz laika kavēkli, kas ierīkots vienīgi tāpēc, lai viņu izklaidētu. Naudas izkrāpšana un slazdi, kas ir bankas pamatā, viņam nav pat jānojauš. Pavisam jauki būtu, ja viņam, piemēram, liktos, ka arī visi pārējie spēlmaņi, visi šie salašņas, kuri dreb par guldeni, — ir gluži tādi paši bagātnieki un džentlmeņi kā viņš pats un spēlē tikai tālab, ka grib izklaidēties un pakavēt laiku. Šī pilnīgā īstenības nepazīšana un nevainīgie ieskati par ļaudīm, protams, būtu ļoti aristokrātiski. Es redzēju, kā daudzas māmiņas izbīda priekšā nevainīgas un daiļas piecpadsmit sešpadsmit gadus vecas mis, savas meitiņas, un, iedevušas viņām dažas zelta monētas, māca, kā jāspēlē. Jaunkundze laimējusi vai paspēlējusi katrā ziņā pasmaidīja un ļoti apmierināta aizgāja. Mūsu ģenerālis solīdi un cienīgi piegāja pie galda; sulainis metās padot viņam krēslu, bet viņš likās sulaini nemanām; ļoti lēni vilka ārā maku, ļoti lēni ņēma no maka ārā trīssimt franku zeltā, uzlika tos uz melnā un laimēja. Viņš neņēma laimestu, bet atstāja to uz galda. Atkal vinnēja melnais; viņš arī šoreiz neņēma un, kad trešo reizi vinnēja sarkanais, tad uz reizi zaudēja tūkstoš divi simti franku. Ģenerālis atgāja nost ar smaidu un neko neizrādīja. Esmu pārliecināts, ka ap sirdi viņam bija diezgan draņķīgi un, ja likme būtu bijusi divas vai trīs reizes lielāka, — viņš zaudētu varu pār sevi un parādītu savu satraukumu. Starp citu, manu acu priekšā kāds francūzis laimēja un pēc tam paspēlēja ap trīsdesmit tūkstošu franku jautri un bez kāda satraukuma. īsts džentlmenis, pat paspēlējis visu savu īpašumu, nedrīkst uztraukties, Naudai jāstāv tik tālu no džentlmenības, ka par to vispār nav vērts raizēties. Protams, ļoti aristokrātiski ir nemaz neievērot šo nelietību, šos plenčus un visu šo iekārtojumu. Tomēr reizēm tikpat aristokrātiska ir gluži pretēja rīcība — visu ievērot, tas ir, apskatīt, pat nopētīt, piemēram, kaut vai ar lorneti, bet ne citādi, kā uzskatot visu šo burzmu un visu šo nelietību par sava veida izklaidēšanos, par izrādi, kas sarīkota, lai izklaidētu džentlmeņus. Var arī pats iejukt šajā burzmā, tikai jāskatās -apkārt ar pilnīgu pārliecību, ka jūs esat novērotājs un ne mazākā mērā pie burzmas nepiederat. Starp citu, pārāk cieši novērot tomēr nevajag, tas atkal nebūs džentlmeniski, tāpēc ka šī izrāde nekādā ziņā nav pārāk dedzīgas un ciešas novērošanas vērta. Vispār ir maz tādu skatu, kas būtu džentlmeņa ciešas novērošanas vērti. Bet tanī pašā laikā man personiski likās, ka tas viss patiešām ir ļoti ciešas novērošanas vērts, sevišķi tādam, kurš nav atnācis tikai novērot, bet pats patiesi un godīgi pieskaita sevi pie šiem salašņām. Kas attiecas uz maniem vissvētā-kiem tikumiskiem principiem, tad manos pašreizējos spriedumos tiem, protams, nav vietas. Kas par to, es saku sev, lai apklusinātu sirdsapziņu. Bet, lūk, kas man jāpiebilst: pēdējā laikā man bija ārkārtīgi netīkami mērīt savu rīcību un domas ar jebkādu tikumisku mēru. Es vadījos pēc kaut kā cita . ..

Salašņas tiešām spēlē ļoti negodīgi. Es pat nevaru atturēties no domas, ka tur, pie galda, notiek daudz visparastāko zādzību. Krupjē, kuri sēž galda galos, vēro likmes un norēķinās, ir ļoti aizņemti. Nu gan sanākuši plukatas — galvenokārt franči! Starp citu, es šeit vēroju un iegaumēju, ne jau lai aprakstītu ruleti: es to daru, lai zinātu, kā man turpmāk rīkoties. Piemēram, esmu ievērojis, ka ļoti bieži pār galdu pēkšņi pastiepjas roka un pievāc sev to, ko esat vinnējis jūs. Sākas strīds, ne reti kliegšana, un — padevīgi lūdzu pierādīt, sameklēt lieciniekus, ka likme bijusi jūsu!

Sākumā visa šī lieta man bija galīgi tumša; es tikai nojautu un noskārtu, ka nauda tiek likta uz pāra un nepāra skaitļiem un uz krāsām. Šinī vakarā es nolēmu izmēģināt simt guldeņu no Polinas Aleksandrovnas naudas. Doma, ka ķeros pie spēles cita vietā, mani mulsināja. Sajūta bija ļoti nepatīkama, un man gribējās ātrāk tikt no tās vaļā. Man visu laiku likās, ka, sākdams spēlēt Polinas uzdevumā, kaitēju savai laimei. Vai tiešām nevar tuvoties spēļu galdam, tūdaļ nesaslimstot ar māņticību? Es sāku spēli ar to, ka izņēmu piecus frīdrihsdorus, tas ir, piecdesmit guldeņus, un uzliku tos uz pārskaitļa; ripa apgriezās, un bumbiņa apstājās pret trīspadsmit, — biju paspēlējis. Ar slimīgu sajūtu, vienīgi tāpēc, lai kaut kā tiktu vaļā un aizietu, es uzliku vēl piecus frīdrihsdorus uz sarkanā. Vinnēja sarkanais. Es uzliku visus desmit frīdrihsdorus — atkal bumbiņa apstājās pret sarkano. Es uzliku atkal visu uz reizi, atkal vinnēja sarkanais. Saņēmis četrdesmit frīdrihsdorus, uzliku divdesmit uz divpadsmit vidējiem cipariem, nezinādams, kas no tā iznāks. Man izmaksāja trīskārši. Tādā kārtā no desmit frīdrihsdoriem man pēkšņi bija radušies astoņdesmit. Mani pārņēma neparasta un savāda sajūta, un kļuva tik nepanesami, ka es nolēmu doties projām. Man likās, ka es būtu spēlējis pavisam citādi, ja spēlētu sev. Es tomēr uzliku visus astoņdesmit frīdrihsdorus vēlreiz uz pārskaitli. Šoreiz bumbiņa apstājās pret četri; man noskaitīja vēl astoņdesmit frīdrihsdoru, un es, sagrābis visu kaudzi, kurā bija simt sešdesmit frīdrihsdoru, devos meklēt Polinu Aleksandrovnu.

Viņi visi pastaigājās kaut kur pa parku, un es satiku Polinu Aleksandrovnu tikai pie vakariņām. Šoreiz francūža nebija un ģenerālis varēja izvērsties; starp citu, viņš uzskatīja par vajadzīgu man atkal aizrādīt, ka viņš nevēlētos mani redzēt pie spēļu galda. Pēc viņa domām, viņu ļoti kompromitēšot, ja es pārāk nospēlēšoties. — Bet ari tad, ja jūs vinnētu ļoti daudz, arī tad es tomēr tiktu kompromitēts, — viņš ar uzsvaru piebilda. — Protams, man nav tiesību kontrolēt jūsu rīcību, bet jums jāpiekrīt… — Un viņš pēc sava paraduma nepabeidza teikumu. Es viņam strupi atbildēju, ka man ir ļoti maz naudas un ka tālab nevaru pārāk uzkrītoši nospēlēties, arī tad, ja sāktu spēlēt. Kāpdams uz savu istabu, paguvu atdot Polinai laimestu un paziņoju viņai, ka citreiz priekš viņas nespēlēšu.

— Kāpēc ne? — viņa satraukti jautāja.

— Tālab, ka gribu spēlēt pats, — bet tas traucē, — es atbildēju, ar izbrīnu viņā palūkodamies.

— Tātad jūs nelokāmi paliekat pie pārliecības, ka rulete ir jūsu vienīgā izeja un glābiņš? — viņa izsmējīgi jautāja. Es vēlreiz ļoti nopietni atbildēju, ka tā ir; bet mana pārliecība, ka noteikti vinnēšu, varbūt bija smieklīga, es tam piekrītu, «taču lai liek mani mierā». Polina Aleksandrovna uzstāja, lai es katrā ziņā dalu ar viņu šīsdienas laimestu uz pusēm, un gribēja dot man astoņdesmit frīdrihsdoru, piedāvādama arī uz priekšdienām spēli uz šādiem noteikumiem. Es no šīs puses nelokāmi un galīgi atteicos un paziņoju, ka nevaru spēlēt citu vietā — ne tāpēc, ka to nevēlētos, bet tāpēc, ka droši vien zaudēšu.

— Un tomēr arī es pati, lai cik muļķīgi tas būtu, ceru gandrīz vienīgi uz ruleti, — viņa sacīja, domās iegrimusi. — Un tāpēc jums katrā ziņā jāturpina spēle ar mani uz pusēm, un — pats par sevi saprotams — jūs to darīsiet. — To pateikusi, viņa mani atstāja, neuzklausīdama manus turpmākos iebildumus.

III nodala

Un tomēr vakar visu dienu viņa ar mani nerunāja par spēli ne vārda. Jā, un vispār viņa vakar vairījās ar mani runāt. Viņas līdzšinējais izturēšanās veids pret mani nav mainījies. Satiekoties tā pati pilnīgi nevērīgā attieksme un pat kaut kas nicinošs un naidīgs. Vispār viņa nevēlas slēpt savu nepatiku pret mani; es to redzu. Par spīti tamr viņa no manis neslēpj arī to, ka esmu viņai vajadzīgs un ka viņa mani tur rezervē. Starp mums izveidojušās tādas savādas attiecības, man daudzējādā ziņā neizprotamas — ņemot vērā viņas lepnumu un augstprātību pret visiem. Polina, piemēram, zina, ka es viņu neprātīgi mīlu, ļauj man par savu kaislību pat runāt — jā, protams, ne ar ko citu viņa man nevarētu izrādīt savu nicināšanu tā, kā atļaudama pastāvīgi un neierobežoti stāstīt viņai par ravu mīlestību. «Tā sakot, es tavas jūtas uzskatu par tik nenozīmīgām, ka man pilnīgi vienalga, par ko tu ar mani runā un ko pret mani jūti.» Par savām personiskām lietām viņa ar mani daudz runāja arī agrāk, bet nekad nebija pilnīgi atklāta. Vēl vairāk, viņas nevērībā pret mani bija, piemēram, tādi izsmalcināti gājieni: viņa, pieņemsim, saprot, ka man zināmi kaut kādi viņas dzīves sarežģījumi vai kaut kas no tā, kas viņu ļoti satrauc; viņa pat pati man kaut ko par saviem sarežģījumiem pastāsta, ja vajag, mani izmanto savā labā kā vergu vai kā izsūtāmo; bet vienmēr pastāsta tikai tik, cik vajag zināt cilvēkam, kas tiek izmantots par izsūtāmo, un — ja man vēl nav zināma visa notikumu kopsakarība, ja viņa pati redz, kā es mocos un kā pārdzīvoju viņas mokas un satraukumu, — viņa tomēr nekad nemēģina nomierināt mani ar savu draudzīgo atklātību, kaut gan, nereti izmantojot mani ne tikai sarežģītu, bet arī bīstamu uzdevumu veikšanai, viņai, manuprāt, nāktos būt pret mani atklātai. Bet vai tad ir vērts raizēties par manām jūtām, par to, ka es arī uztraucos un varbūt trīs reizes vairāk nekā viņa pati raizējos un domāju par viņas rūpēm un neveiksmēm!

Es jau pirms trim nedēļām zināju par viņas nodomu spēlēt ruleti. Viņa pat mani brīdināja, ka man būšot jā-spēlē viņas vietā, jo viņai pašai spēlēt esot nepiedienīgi. Pēc viņas toņa es tūdaļ sapratu, ka viņai ir nopietna vajadzība, nevis vienkārši vēlēšanās laimēt naudu. Kas viņai nauda pati par sevi! Tur jābūt kādam mērķim, kādiem apstākļiem, ko es varu minēt, bet ko vēl aizvien nezinu. Protams, tā pazemotība un verdzība, kurā tieku turēts, varētu rnan dot (un ļoti bieži dod) iespēju pašam viņu nekautrīgi un tieši izjautāt. Tā kā esmu viņas vergs un viņas acīs pārāk neievērojams, tad viņai nav ko apvainoties par manu nekautrīgo ziņkāri. Bet lieta tāda, ka viņa, atļaudama man uzdot jautājumus, uz tiem neatbild. Dažreiz tos pat neievēro. Lūk, kādas tās lietas!

Vakar pie mums daudz tika runāts par telegrammu, kura priekš četrām dienām aizsūtīta uz Pēterburgu un uz kuru vēl nav atbildes. Ģenerālis, acīm redzot, nervozē un ir sadrūmis. Runa, protams, ir par vecmāmiņu. Nervozē arī francūzis. Vakar, piemēram, viņi pēc pusdienām ilgi un nopietni apspriedās. Francūzis pret mums visiem izturas ļoti augstprātīgi un nevērīgi. Tieši kā sakāmvārdā: ielaid velnu baznīcā, viņš uzkāps kancelē. Viņš pat pret Polinu ir apvainojoši nevērīgs; tomēr viņš labprāt piedalās kopīgās pastaigās pa spēļu namu vai kavalkādēs un izbraukumos ārpus pilsētas. Man sen zināmi daži apstākļi, kas saista francūzi ar ģenerāli: Krievijā viņi taisījās kopīgi dibināt fabriku; nezinu, vai viņu projekts izčibējis vai viņi vēl vienmēr to apspriež. Bez tam gadījuma pēc man daļēji zināms ģimenes noslēpums: francūzis tiešām pagājušajā gadā izglābis ģenerāli, iedodams viņam trīsdesmit tūkstošus, lai aizpildītu iztrūkumu valsts līdzekļos, no dienesta aizejot. Protams, ģenerālis ir viņa nagos; bet tagad, īpaši tagad galveno lomu tomēr spēlē m-lle Blanche, un esmu pārliecināts, ka arī šinī ziņā nemaldos.

Kas ir šī m-lle Blanche? te pie mums runā, ka viņa esot dižciltīga francūziete, kurai ir māte un kolosāls kapitāls. Vēl zināms, ka viņa ir kaut kāda radiniece mūsu marķīzam, tikai ļoti tāla, kaut kāda māsīca vai pusmā-sīca. Runā, ka pirms mana brauciena uz Parīzi francūzis un m-lle Blanche izturējušies viens pret otru daudz oficiālāk, viņu attiecības bijušas smalkākas un delikātākas; tagad viņu pazīšanās, draudzība un radniecība izskatās tāda kā rupjāka, tāda kā tuvāka. Varbūt mūsu apstākļi viņiem liekas tik bēdīgi, ka viņi neuzskata par vajadzīgu ar mums pārāk ceremonēties un no mums slēpties. Jau aizvakar ievēroju, kā misters Astlejs noskatās uz m-lle Blanche un viņas māmiņu. man likās, ka viņš tās pazīst. Man pat likās, ka arī mūsu francūzis ar misteru Astleju ticies jau agrāk. Tomēr misters Astlejs ir tik kautrīgs, bikls un kluss, ka uz viņu gandrīz var paļauties — viņš neko lieku neizpļāpās. Vismaz francūzis viņam tik tikko paklanās un uz viņu gandrīz neskatās; tātad laikam nebaidās. To vēl varētu saprast; bet kāpēc arī m-lle Blanche gandrīz nevienu skatienu viņam neuzmet? It īpaši tāpēc, ka marķīzs vakar izpļāpājās: vispārējā sarunā viņš pēkšņi, neatceros kādā sakarībā, teica, ka misters Astlejs esot kolosāli bagāts un ka viņš to zinot; tad nu gan m-lle Blanche vajadzētu uz misteru astleju skatīties acis ieplētušai! Vispār ģenerālis ir satraukts. Saprotams, ko viņam tagad var nozīmēt telegramma ar ziņu par krustmātes nāvi!

Kaut gan man bija pilnīgi skaidrs, ka Polina vairās no sarunas ar mani it kā ar nolūku, tomēr arī es pats izlikos auksts un vienaldzīgs: visu laiku cerēju, ka viņa tomēr pienāks man klāt. Toties vakar un šodien es visu savu vērību veltīju galvenokārt m-lle Blanche. nabaga ģenerālis, viņš nav glābjams! Piecdesmit piecu gadu vecumā tik kaislīgi iemīlēties, tā, protams, ir nelaime. Turklāt vēl iedomājieties viņa atraitnību, viņa bērnus, pilnīgi izputināto īpašumu, parādus un, beidzot, sievieti, kurā viņam bijis lemts iemīlēties. M-lle Blanche ir savā ziņā skaista. Bet es nezinu, vai mani sapratīs, ja teikšu, ka viņai ir tāda seja, no kuras var izbīties. Vismaz es vienmēr esmu baidījies no tādām sievietēm. Viņai, liekas, ir gadi divdesmit pieci. Viņa ir liela auguma, platiem, taisniem pleciem; viņai ļoti glezns kakls un krūtis; ādas krāsa smulga, mati melni kā tuša, un šo matu ļoti daudz, pietiktu divām frizūrām. Acis melnas, acu baltumi iedzelteni, skatiens nekautrīgs, zobi koši balti, lūpas vienmēr krāsotas; no viņas dveš muskusa smarža. Viņa ģērbjas efektīgi, grezni, ar šiku, bet ļoti gaumīgi. Rokas un kājas apbrīnojamas. Viņas balss — aizsmacis kontralts. Viņa reizēm smejas pilnā kaklā, zobus zibinādama, bet parasti skatās klusu un nekautrīgi — vismaz Polinas un Marjas Fiļipovnas klātienē. (Savādas baumas: Marja Fi-ļipovna taisoties braukt atpakaļ uz Krieviju.) Man liekas, m-lle Blanche nav nekādas izglītības, varbūt viņa nav pat gudra, toties aizdomīga un viltīga. Man liekas, viņas dzīve nav bez dēkām. Vaļsirdīgi runājot, ir iespējams, ka marķīzs nemaz nav viņas radinieks un māte nemaz nav māte. Bet ir ziņas, ka Berlīnē, kur mēs ar viņām satikāmies, viņai un viņas mātei bijušas dažas pieklājīgas pazīšanās. Runājot par pašu marķīzu, jāsaka — lai gan es vēl vienmēr šaubos, vai viņš ir marķīzs, viņa piederība pie kārtīgās sabiedrības, kāda pastāv, piemēram, pie mums Maskavā un dažviet arī Vācijā, liekas, nav apšaubāma.

Nezinu, kas viņš ir Francijā. Runā, ka viņam piederot pils. Es domāju, ka pa šīm divām nedējām aiztecēs daudz ūdens, tomēr vēl vienmēr skaidri nezinu, vai m-lle Blanche ar ģenerāli ir kaut kas nopietns. Vispār tas tagad atkarīgs no mūsu mantas stāvokļa, tas ir, no tā, cik daudz naudas varēs viņiem parādīt ģenerālis. Ja, piemēram, pienāktu ziņa, ka vecmāmiņa nav mirusi, esmu pārliecināts, ka m-lle Blanche tūlīt pazustu. Pašam jābrīnās un jāsmejas, kāds es tomēr esmu kļuvis tenkotājs.  Ak, cik man tas viss pretīgi! Ar kādu baudu es pamestu visus un visu! Bet vai tad es varu aizbraukt no Polinas,  vai varu nespiegot, kas notiek ap viņu? Spiegot, protams, ir zemiski, bet — kāda man tur daļa?

Vakar un šodien man bija interesanti novērot arī misteru Astleju. Jā, esmu pārliecināts, ka viņš iemīlējies Polinā! Interesanti un smieklīgi, cik daudz reizēm var izteikt kautrīga un slimīgi šķīsta cilvēka skatiens, ja.šo cilvēku pārņēmusi mīlestība un it īpaši tad, kad viņš, saprotams, labāk būtu vai zemē ielīdis nekā kaut ko izteiktu vai izpaustu ar vārdu vai ar skatienu. Misters Astlejs visai bieži satiekas ar mums pastaigu laikā. Viņš paceļ platmali un paiet garām, protams, mirdams vai nost aiz vēlēšanās mums pievienoties. Bet, ja viņu uzaicina, viņš tūdaļ atsakās. Atpūtas vietās, spēļu namā, koncertos vai pie fontāna viņš katrā ziņā nostājas netālu no mūsu soliņa, un, lai mēs būtu kur būdami — parkā, mežā vai uz Šlangenberga, — vajag tikai pamest acis, paskatīties apkārt, un noteikti kaut kur, vai nu uz tuvākās taciņas, vai aiz kāda krūma, parādīsies gabaliņš mistera Astleja. Man šķiet, viņš meklē izdevību parunāt ar mani īpaši. Šorīt mēs satikāmies un pārmijām pāris vārdu. Viņš reizēm runā pārāk saraustīti. Vēl nepateicis ne «sveicināti», uzreiz ierunājās:

— A, mademoiselle Blanche .. . esmu redzējis daudz tādu sieviešu kā mademoiselle Blanche

Viņš apklusa, zīmīgi uz mani skatīdamies. Ko viņš ar to gribēja sacīt, nezinu, tāpēc ka uz manu jautājumu: ko tas nozīmē? — viņš, viltīgi smaidīdams, pamāja ar galvu un piemetināja:

— Neko sevišķu. Vai mademoiselle Paaline ļoti mīl ziedus?

— Nezinu, tiešām nezinu, — es atbildēju.

- Kā, arī to jūs nezināt? — viņš iesaucās vislielākā lzbrīnā.

- Nezinu, neesmu ievērojis, — es runāju smiedamies.

Hm, man kaut kas ienāca prātā. — Viņš pamāja ar galvu un gāja tālāk. Viņam, starp citu, bija apmierināta nejās izteiksme. Mēs ar viņu sarunājāmies nejēdzīgā franču valodā.

IV nodaļa

Šodien bija smieklīga, bezjēdzīga, muļķīga diena.

Tagad ir vienpadsmit naktī. Es sēžu savā istabelē un kavējos atmiņās. Sākās ar to, ka no rīta biju spiests iet uz ruleti, lai spēlētu priekš Polinas Aleksandrovnas. Paņemu visus viņas simt sešdesmit frīdrihsdorus ar diviem noteikumiem: pirmais — ka negribu spēlēt uz pusēm, tas Ir, ja vinnēšu, sev neko neņemšu, un otrais — ka vakarā Polina paskaidros man, kāpēc tieši viņai tā nepieciešams vinnēt un cik tieši. Es tomēr nekādi nevaru iedomā-I ies, ka tas būtu vienkārši naudas dēļ. Acīm redzot, nauda nepieciešama pēc iespējas ātrāk kādam noteiktam mērķim. Viņa to apsolīja paskaidrot, un es devos projām. Spēļu zālēs bija briesmīga drūzma. Cik viņi nekaunīgi, un cik viņi visi alkatīgi! Aizspraucos līdz vidum un nostājos blakus pašam krupjē; pēc tam mēģināju piesardzīgi spēlēt, likdams pa divām un pa trim monētām. Pa to laiku pētīju un vēroju; man likās, ka patiesībā aprēķinam maza nozīme un tam nekādā ziņā nav tāda svara, kādu tam piedēvē daudzi spēlmaņi. Viņš sēž ar sagra-fētām lapām, atzīmē vinnējušos ciparus, saskaita, apsver izredzes,’ aprēķina, beidzot liek un — paspēlē tieši tāpat kā mēs, vienkāršie mirstīgie, kas spēlējam bez aprēķina. Toties es izdarīju vienu secinājumu, kas, liekas, ir pareizs: tiešām, kaut gan ruletes spēlē nav noteiktas sistēmas, tomēr tajā it kā pastāv zināma kārtība, kas, protams, šķiet ļoti savādi. Piemēram, gadās, ka pēc divpadsmit vidējiem cipariem sāk vinnēt divpadsmit pēdējie; piemēram, divas reizes lodīte krīt uz šiem divpadsmit pēdējiem un pēc tam — uz divpadsmit pirmajiem cipariem. Uzkritusi vienreiz uz divpadsmit pirmajiem, tā atkal krīt uz divpadsmit vidējiem, trāpa trīs četras reizes pēc kartas pa vidējiem un atkal krīt uz divpadsmit pēdējiem, un atkal pēc divām reizēm krīt uz pirmajiem cipariem, pēc viena kritiena uz pirmajiem atkal krīt trīs reizes uz vidējiem, un tādā veidā spēle turpinās no pusotras līdz divām stundām. Viens, trīs un divi; viens, trīs un divi. Tas ir ļoti interesanti. Citu dienu vai citu rītu ir, piemēram, tā, ka sarkanais mainās ar melno un otrādi gandrīz ik brīdi un bez kādas kārtības, tā ka vairāk par divām trim reizēm pēc kārtas bumbiņa uz sarkano vai melno nekrīt. Citu dienu vai citu vakaru krīt tikai uz sarkano, piemēram, vairāk nekā divdesmit divas reizes pēc kārtas, un tā noteikti turpinās kādu laiku, piemēram, visu dienu. Šinī ziņā man daudz izskaidroja misters Astlejs, kurš visu rīta cēlienu nostāvēja pie spēļu galdiem, bet pats neuzlika ne reizes. Kas attiecas uz mani, tad es nospēlējos līdz vīlei un ļoti ātri. Es uz reizi uzliku uz pārskaitli divdesmit frīdrihsdorus un laimēju, uzliku atkal un atkal laimēju, un tā vēl divas trīs reizes. Liekas, manās rokās kādās piecās minūtēs sanāca ap četrsimt frīdrihs-doru. Tobrīd man būtu vajadzējis aiziet, bet mani pārņēma tāda savāda sajūta, tāds kā izaicinājums liktenim, tāda kā vēlēšanās iesist tam knipi, parādīt mēli. Es uzliku vislielāko summu, kāda atļauta, — četrtūkstoš guldeņu — un zaudēju. Tad es iekaisis izņēmu visu, kas man bija palicis, uzliku uz to pašu ciparu, atkal zaudēju un aizgāju no galda kā apdullis. Es pat neaptvēru, kas ar mani notiek, un paziņoju par savu paspēli Polinai Aleksandrovnai tikai pirms pašām pusdienām. Līdz tam visu laiku klīdu pa parku.

Pie pusdienām atkal biju uzbudināts, tāpat kā priekš trim dienām. Francūzis un m-lle Blanche atkal pusdienoja ar mums. Izrādījās, ka m-lle Blanche no rīta bijusi spēļu zālēs un redzējusi manus varoņdarbus. Šoreiz viņa runāja ar mani tā kā vērīgāk. Francūzis rīkojās tiešāk un vienkārši noprasīja man, vai es tiešām esot paspēlējis pats savu naudu. Man liekas, viņš tur aizdomās Polinu. Ar vārdu sakot, tur kaut kas slēpjas. Es tūdaļ samelojos un teicu, ka savu.

Ģenerālis bija ārkārtīgi izbrīnījies: kur es esmu ņēmis tādu naudu? Es paskaidroju, ka sāku ar desmit frīdrihs-doriem, ka sešas vai septiņas reizes pēc kārtas laimēju dubultu likmi un tā ieguvu piecus līdz sešus tūkstošus guldeņu, un pēc tam visu paspēlēju divās reizēs.

Tas, protams, bija ticami. To skaidrodams, es paskatījos uz Polinu, bet no viņas sejas neko nespēju izdibināt. Viņa man ļāva melot un mani neatmaskoja; no tā secināju, ka man ir vajadzējis melot un noslēpt, ka spēlēju priekš vii,tas. Vismaz viņa man ir paskaidrojumu parādā, domāju pie sevis, un vakar apsolīja man kaut ko atklāt.

Biju pārliecināts, ka ģenerālis izteiks man kādu aizrādījumu, bet viņš klusēja; toties es viņa sejā manīju nemieru un satraukumu. Varbūt, viņa grūto stāvokli vērā ņemot, viņam bija grūti noklausīties, ka tāds neapdomīgs muļķis kā es stundas ceturksnī ieguvis un zaudējis tik ir paidīgu zelta kaudzi.

Man ir aizdomas, ka viņam vakar vakarā bijušas ar francūzi lielas domstarpības. Viņi aiz slēgtām durvīm ilgi nu dedzīgi par kaut ko runāja. Francūzis aizgāja tāds kā sapīcis un šodien agri no rīta atkal ieradās pie ģenerāļa — droši vien, lai turpinātu vakardienas sarunu.

Noklausījies par manu paspēli, francūzis man dzēlīgi un pat dusmīgi aizrādīja, ka vajadzējis būt prātīgākam. Nezinu, kālab viņš piebilda, ka — kaut gan krievi daudz spēlējot, pēc viņa domām — krievi neesot spējīgi pat spēlēt.

— Bet, manuprāt, rulete radīta tieši priekš krieviem, — es sacīju un, kad francūzis par manu apgalvojumu nicīgi Iesmējās, aizrādīju viņam, ka patiesība katrā ziņā ir manā pusē, jo, runājot par krieviem kā par spēlmaņiem, es viņus daudz vairāk nopeļu nekā slavēju, un ka man, acīm redzot, var ticēt.

— Kāpēc jūs tā domājat? — francūzis jautāja.

— Tāpēc, ka civilizēta Rietumeiropas cilvēka tikumu un labo īpašību katķismā vēsturiski gandrīz kā pats svarīgākais punkts ir kapitāla iegūšana. Taču krievs ne tikai nav spējīgs iegūt kapitālu, bet pat izšķērdē to veltīgi un bezjēdzīgi. Taču arī mums, krieviem, vajadzīga nauda, —• es piebildu, — un līdz ar to mēs ar tādu prieku un kāri metamies uz tādiem naudas iegūšanas veidiem kā, piemēram, rulete, ar kuras palīdzību var kļūt bagāts pēkšņi, divās stundās bez lielām pūlēm. Tas mūs ļoti valdzina; bet, tā kā mēs arī spēlējam vieglprātīgi un bez piepūles, tad paspēlējam.

Tas savā ziņā taisnība, — francūzis pašapmierināti piebilda.

— Nē, tas nav taisnība, un jums vajadzētu kaunēties ta runāt par savu tēviju, — ģenerālis stingri un pārliecinoši sacīja.

— Apžēlojieties, — es viņam atbildēju, — tik tiešām, vēl taču nav teikts, kāda rīcība ir nekrietnāka: krievu bezrūpība vai vācu paņēmiens krāt naudu ar godīgu darbu.

— Kāda ačgārna doma! — ģenerālis iesaucās.

— Kāda krieviska doma! — iesaucās francūzis.

Es smējos, man ļoti gribējās salaist viņus matos.

— Bet es labāk visu mūžu klejotu kirgīzu teltī, — es iesaucos, — nekā pielūgtu vācu elku.

— Kādu elku? — ģenerālis iebrēcās, sākdams nopietni dusmoties.

— Vācu paņēmienu sakrāt bagātību. Neesmu te ilgi, tomēr tas, par ko paguvu pārliecināties, manā tatāra dvēselē rada sašutumu. Nudien negribu tādus tikumus! Jau vakar paspēju apiet kādas desmit verstis. Visur mats matā tieši tas pats, kas tikumiski pamācīgajās vācu grā-matelēs ar bildītēm: viņiem šeit katrā mājā ir savs fāters, ārkārtīgi tikumīgs un godīgs. Nu tik godīgs, ka bail viņam tuvoties. Nevaru ciest godīgus cilvēkus, kuriem bail tuvoties. Katram tādam fāteram ir ģimene, un vakaros viņi skaļi lasa pamācīgas grāmatas. Pār mājiņu šalc gobas un kastaņas. Saules riets, uz jumta stārķis, un viss ārkārtīgi poētiski un aizkustinoši.

Lūdzu, nedusmojieties, ģenerāl, ļaujiet man stāstīt labi aizkustinoši. Es pats atceros, kā arī mans nelaiķa tēvs vakaros zem liepiņām lapenē skaļi lasīja līdzīgas grāmatas man un māmiņai… Es nudien pats varu par to pienācīgi spriest. Un tā katra šejienes ģimene dzīvo pilnīgā verdzībā un padotībā savam fāteram. Visi strādā kā vērši, un visi krāj naudu kā žīdi. Pieņemsim, ka fāters sakrājis jau tik un tik guldeņu un domā par vecāko dēlu, lai atstātu viņam amatu vai zemīti; tālab meitai netiek dots pūrs un viņa paliek vecmeitās. Tālab arī jaunākais dēls tiek pārdots kalpībā vai zaldātos un nauda pievienota ģimenes kapitālam. Tik tiešām tā te tiek darīts; es apvaicājos. Tas viss notiek ne citādi kā aiz godīguma, aiz godīguma, kas kāpināts tādā mērā, ka arī jaunākais — pārdotais dēls tic, ka viņš pārdots vienīgi aiz godīguma, bet tas jau ir ideāls, kad pats upuris priecājas, ka viņu ved upurēt. Bet kas notiek tālāk? Tālāk notiek tas, ka arī vecākajam dēlam neklājas vieglāk: viņam ir kāda Amalhene, kurai pieder viņa sirds, — bet precēties nedrīkst, jo vēl nav sakrāts pietiekami daudz guldeņu. Tā viņi abi gaida godīgi un pacietīgi un ar smaidu iet upurēties. Amalhene jau izžuvusi, vaigi iekrituši. Beidzot, pēc kādiem divdesmit gadiem, labklājība pavairojusies; guldeņi godīgi un tikumīgi sakrāti. Fāters dod svētību četrdesmitgadīgajam vecākajam dēlam un trīsdesmit-piecgadīgajai Amalhenei ar izžuvušām krūtīm un sarkanu degunu … To darīdams, viņš raud, lasa morāli un mirst. Vecākais dēls pats kļūst par tikumīgu fāteru, un «ifkal sākas tas pats stāsts. Pēc kādiem piecdesmit vai septiņdesmit gadiem pirmā fātera mazdēls patiesi jau ticis pie ievērojama kapitāla un novēl to savam dēlam, tas atkal savējam, tas savējam, un pēc paaudzēm piecām vai sešām iznāk pats barons Rotšilds vai Hope un Kompānija, vai velns zina kas. Nu, vai tas nav varens skats: simtgadīgs vai divsimtgadīgs pārmantots darbs, pacietība, l» ats, godīgums, raksturs, stingrība, aprēķins, stārķis uz jumta! Ko tad jūs gribat, par to taču nav nekā cildenāka, un no šā viedokļa viņi paši sāk tiesāt visu pasauli un vainīgos, tas ir, mazliet, mazliet no viņiem atšķirīgos, tūdaļ soda. Tālab redziet: es labāk gribu pa krievu modei ālēties vai iedzīvoties no ruletes. Negribu būt Hope un Kompānija pēc piecām paaudzēm. Man nauda vajadzīga pašam, un es sevi neuzskatu par kaut ko kapitālam nepieciešamu un klāt pieliekamu. Zinu, ka briesmīgi samuldējos, bet lai tā paliek. Tāda ir mana 'pārliecība.

— Nezinu, cik daudz taisnības jūsu vārdos, — ģenerālis domīgi sacīja, — bet zinu droši, ka jūs sākat neciešami plātīties, līdzko jums mazliet ļauj aizmirsties …

Pēc sava paraduma viņš teikumu nepabeidza. Ja mūsu ģenerālis sāka runāt par kaut ko, kas kaut mazdrusciņ nozīmīgāks par ikdienišķu sarunu, tad nekad nepabeidza teikumu. Francūzis nevērīgi klausījās, mazliet acis izvalbījis. No tā, ko es runāju, viņš gandrīz neko nesaprata. Polina izskatījās augstprātīgi vienaldzīga. Likās, viņa nedzirdēja ne tikai mani, bet vispār neko, kas šoreiz tika runāts pie galda.

V nodaļa

Tā kā es biju īpaši uzbudināts, tad muļķīgi un rupji jautāju, kāpēc mūsu francūželis, marķīzs Degriē, tagad viņu ne vien nepavada, kad viņai kaut kur jāiet, bet pat dienām ar viņu nerunā.

— Tāpēc ka viņš ir nelietis, — viņa man mīklaini atbildēja. Es vēl nekad nebiju no viņas dzirdējis tādu atsauksmi par Degriē un apklusu, baidīdamies izprast šo dusmu iemeslu.

— Bet vai jūs ievērojāt, ka šodien viņš bija sastrīdējies ar ģenerāli

— Jums gribas zināt, ko tas nozīmē, — viņa atbildēja sausi un nervozi. — Jūs zināt, ka ģenerālis visu viņam ieķīlājis, viss īpašums pieder viņam, un, ja vecmāmiņa nenomirs, francūzis nevilcinoties paņems visu, kas viņam ieķīlāts.

— Ā, tātad tas tiešām taisnība, ka viss ir ieķīlāts? Biju dzirdējis, bet nezināju, ka pilnīgi viss.

— Bet kā gan citādi?

— Un turklāt — ardievu mademoiselle Blanche, — es piemetināju. — Tad viņa nekļūs par ģenerālieni! Vai zināt ko: man šķiet, ka ģenerālis ir tā iemīlējies, ka laikam gan nošausies, ja mademoiselle Blanche viņu pametīs. viņa gados tā iemīlēties ir bīstami.

— Man arī liekas, ka ar viņu kaut kas notiks, — Po-lina Aleksandrovna domīgi sacīja.

— Cik tas vareni, — es iesaucos, — nav iespējams skaidrāk parādīt, ka viņa gatava precēties tikai par naudu. Šinī gadījumā netika ievērota pat pieklājība, viss norisinājās bez kādām ceremonijām. Apbrīnojami! Bet attiecībā uz vecmāmiņu — kas var būt komiskāk un zemiskāk kā sūtīt telegrammu pēc telegrammas un jautāt: vai mirusi, vai mirusi? Nu? Kā jums tas patīk, Polina Aleksandrovna?

— Tas viss ir blēņas, — viņa sacīja ar pretīgumu, mani pārtraukdama. — Es, gluži otrādi, brīnos, ka jūs esat tik jautrā garastāvoklī. Kas jūs tā iepriecina? Vai tiešām tas, ka paspēlējāt manu naudu?

— Kāpēc jūs devāt man to paspēlēt? Es jums teicu, ka nevaru spēlēt priekš citiem, it īpaši priekš jums. Ešmu gatavs izpildīt katru jūsu pavēli, bet rezultāts no manis nav atkarīgs. Es taču brīdināju, ka nekas neiznāks. Sakiet — jūs esat ļoti satriekta, ka pazaudējāt tik daudz naudas? Kāpēc jums vajag tik daudz?

— Kālab šādi jautājumi?

— Bet jūs taču pati apsolījāt man paskaidrot… Pa-k ļausieties: esmu pilnīgi pārliecināts, ka, sācis spēlēt priekš sevis (man ir divpadsmit frīdrihsdoru), es laimēšu.

tad ņemiet no manis, cik jums vajag.

Viņa nicīgi savieba seju.

— Nedusmojieties par šādu priekšlikumu, — es turpināju. — Esmu tik dziļi pārliecināts, ka jums, tas ir, jūsu acīs, esmu nulle, ka jūs no manis varat ņemt arī naudu. Mana dāvana jūs nevar apvainot. Turklāt esmu paspēlējis Jūsējo.

Viņa ātri paskatījās manī un, pamanījusi, ka es runāju iekaisis un sarkastiski, atkal mani pārtrauca.

— Mani apstākļi jūs nevar interesēt. Ja gribat zināt, es gluži vienkārši esmu parādā. Esmu aizņēmusies naudu un vēlētos to atdot. Man bija neprātīga un dīvaina doma, ka es noteikti te — pie spēļu galda vinnēšu. Kāpēc man bija tāda doma — nesaprotu, bet es tai ticēju. Kas to lai zina, varbūt ticēju tāpēc vien, ka man citas iespējas un izvēles nebija.

— Vai varbūt tāpēc, ka bija ārkārtīgi vajadzīgs vinnēt. Gluži kā slīcējam, kurš ķeras pie salmiņa. Bez šaubām, ja viņš neslīktu, tad nenoturētu salmiņu par koka zaru.

Polina brīnījās.

— Kā tad tā, — viņa jautāja, — jūs taču arī cerat uz to pašu? Priekš divām nedēļām jūs pats man reiz gari un plaši stāstījāt, ka nemaz nešaubāties, ka vinnēsiet šeit ruletē, un centāties mani pārliecināt, lai neskatos uz jums kā uz traku; vai varbūt jūs toreiz jokojāt? Bet, cik atceros, jūs runājāt tik nopietni, ka to nekādi nevarēja uzlūkot par joku.

— Tas tiesa, — es domīgi atbildēju, — vēl vienmēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka vinnēšu. Es jums pat atzīšos, ka jūs mani tagad uzvedinājāt uz jautājumu: kāpēc mans šodienas muļķīgais un bezjēdzīgais zaudējums nav atstājis manī nekādas šaubas? Par spīti tam, esmu pilnīgi pārliecināts, ka, līdzko sākšu spēlēt priekš sevis, tūdaļ noteikti vinnēšu.

— Kāpēc jūs esat tik cieši pārliecināts?

— Patiesību sakot — nezinu. Zinu tikai, ka man vajag vinnēt, ka tā ir arī mana vienīgā izeja. Nu un tāpēc varbūt man liekas, ka man katrā ziņā jāvinnē.

— Tātad arī jums ārkārtīgi vajag, ja esat tik fanātiski pārliecināts? :

— Varu derēt, ka jūs šaubāties — vai esmu spējīgs just nopietnu nepieciešamību?

— Mani tas neinteresē, — klusi un vienaldzīgi atbildēja Poiina. — Patiesību sakot — jā, es šaubos, vai jūs nomāc kaut kas nopietns. Jūs varat mocīties, bet ne pārāk nopietni. Jūs esat nenoteikts un nepastāvīgs cilvēks. Kālab jums vajadzīga nauda? Visos tajos iemeslos, ko jūs minējāt man toreiz, nesaskatīju neko nopietnu.

— Starp citu, — es viņu pārtraucu, — jūs teicāt, ka jums vajagot atdot parādu. Labi, tātad parādu! Vai varbūt francūzim?

— Kas tas par jautājumu? Jūs šodien esat sevišķi dzēlīgs. Vai tikai neesat dzēris?

— Jūs zināt, ka reizēm atļaujos runāt un jautāt ļoti atklāti. Atkārtoju, esmu jūsu vergs, bet no vergiem nekaunas, un vergs nevar apvainot.

— Tas viss ir blēņas! Nevaru ciest šo jūsu «verga» teoriju.

— Lieciet vērā, ka runāju par savu verdzību ne tāpēc, ka vēlētos būt jūsu vergs, bet vienkārši — konstatēju faktu, kas nepavisam nav no manis atkarīgs.

— Sakiet atklāti: kālab jums vajadzīga nauda?

— Bet kāpēc jums tas jāzina?

— Kā vēlaties, — Viņa atbildēja un lepni atmeta galvu.

— Verga teoriju neciešat, bet verdzību prasāt: «Atbildēt un neprātot!» Labi, lai notiek. Kālab nauda, jūs jautājat? Kā — kālab? Nauda — tas ir viss!

— Saprotu, bet nav taču jākrīt tādā ārprātā, pēc tās tīkojot! Jūs nonākat līdz trakumam, līdz fanātismam. Tur kaut kas slēpjas, kāds īpašs mērķis. Runājiet bez aplinkiem, es tā gribu.

Viņa sāka tīri vai dusmoties, un man ārkārtīgi patika, ka viņa tik dedzīgi mani izjautā.

— Protams, ir mērķis, — es sacīju, — bet es nespēju izskaidrot, kāds. Vienīgais, ka ar naudu es arī jūsu acīs kļūšu par citu cilvēku, nevis par vergu.

— Kā? kā jūs to panāksiet?

— Kā es to panākšu? Un jūs pat nesaprotat, kā es varētu panākt, lai jūs lūkotos uz mani citādi nekā uz vergu! Tas jau ir tas, ko es negribu — tādu brīnīšanos an neizpratni.

— Jūs teicāt, ka jums šī verdzība esot bauda. Es pati ari tā domāju.

— Jūs tā domājāt, — es iesaucos ar dīvainu tīksmi.

— Ak, cik tāda naivitāte no jūsu puses ir jauka! Nu jā, jā, man jūsu verdzībā būt ir bauda. Jā, jā, man ir bauda būt līdz pēdējam pazemotam un nonicinātam! — es turpināju murgot. — Velns zina, varbūt bauda rodama arī pātagā, kad tā kapā muguru un saplosa miesu gabalos… Bet es varbūt gribu izjust arī citas baudas. Man aizvakar ģenerālis par tiem septiņsimt rubļiem gadā, kurus es varbūt vēl nemaz no viņa nesaņemšu, jūsu klātbūtnē pie galda lasīja pamācības. Marķīzs Degriē, uzacis saraucis, skatās uz mani un tanī pašā laikā neredz. Bet es savukārt varbūt ārkārtīgi vēlos jūsu klātbūtnē paņemt marķīzu Degriē aiz deguna?

— Zaļknābja runas. Katros apstākļos iespējams likt sevi cienīt. Ja tas saistīts ar cīņu, tad šī cīņa paceļ, nevis pazemo.

— Gluži kā no receptes! Tikai ņemiet vērā, ka es varbūt nemāku likt sevi cienīt. Tas ir — es varbūt esmu cienījams cilvēks, bet nemāku sevi, kā nākas, nostādīt. Vai jūs saprotat, ka tā varētu būt? Tādi taču ir visi krievi — un zināt, kāpēc: tāpēc, ka krievi ir pārāk bagātīgi un vispusīgi apdāvināti, lai ātri varētu atrast sev piedienīgu formu. Šeit lietas būtība slēpjas formā. Pa lielākai daļai mēs, krievi, esam tik apdāvināti, ka pieklājīgu formu mums var dot vienīgi ģenialitāte. Bet ģenialitātes parasti nav, tāpēc ka tā vispār reta. Tikai frančiem un varbūt vēl dažiem citiem eiropiešiem ir tik labi izveidojusies forma, ka visnecienīgākais cilvēks var izturēties ar vislielāko cieņu. Tāpēc viņiem forma tik daudz nozīmē. Francūzis pacietīs apvainojumu, īstu, neviltotu apvainojumu un pat nesaviebsies, bet knipi pa degunu nekādā ziņā necietīs, jo ar to tiek pārkāpta pieņemtā un mūžsenā pieklājības forma. Tālab, ka francūžiem laba forma, mūsu jaunkundzes tā krīt uz viņiem. Manuprāt, nekādas formas tur nav, tikai gailis vien — le coq gaulois.1 Tomēr es to nespēju saprast, neesmu sieviete. Varbūt gaiļi ir labi. Jā, un vispār esmu sācis runāt muļķības, bet jūs mani neapstādināt. Apstādiniet mani biežāk; kad es ar jums runāju, man gribas izteikt visu, visu, visu. Es zaudēju katru formu. Esmu gatavs piekrist, ka man ne tikai nav formas, bet arī nekādu vērtīgu īpašību. Es jums to skaidri pasaku. Es pat necenšos, lai man būtu kāda vērtīga īpašība. Tagad manī viss apstājies. Jūs pati zināt, kāpēc. Man galvā nav nevienas cilvēcīgas domas. Jau sen nezinu, kas notiek pasaulē, ne Krievijā, ne šeit. Izbraucu cauri Drēzdenei un neatceros, kāda tā Drēzdene ir. Jūs pati zināt, kas mani apstulbinājis. Tā kā man nav nekādu cerību un tā kā es jūsu acīs esmu nulle, tad arī saku atklāti: es tikai jūs vien visur redzu, bet pārējais man neko nenozīmē. Par ko un kā es jūs mīlu — nezinu. Zināt ko, varbūt jūs nemaz neesat skaista? Iedomājieties, es pat nezinu, vai jūs esat skaista, nezinu pat, vai jums skaista seja. Sirds jums droši vien nav laba; prāts nav cildens; tas ļoti iespējams.

— Varbūt tāpēc, ka neticat manam cildenumam, esat nolēmis nopirkt mani par naudu? — viņa sacīja.

— Kad es būtu nolēmis nopirkt jūs par naudu? — es iekliedzos.

— Jūs pats par to sākāt runāt un pazaudējāt pavedienu. Ja arī neesat nolēmis nopirkt par naudu mani, tad vismaz manu cieņu.

— Nē, tā nu gluži nav. Es jums teicu, ka man grūti to izskaidrot. Jūs mani nomācat. Nedusmojieties par manu pļāpāšanu. Jums jāsaprot, kāpēc uz mani nevar dusmoties: es gluži vienkārši esmu traks. Bet, starp citu, man ir vienalga, varat ari dusmoties. Man tur augšā, savā istabiņā, vajag tikai atcerēties un iedomāties jūsu tērpa čaukstoņu, un es esmu gatavs sakost sev rokas. Bet kāpēc jūs uz mani dusmojaties? Vai par to, ka saucu sevi par vergu? Izmantojiet, izmantojiet manu verdzību. Vai jūs ari zināt, ka es reiz jūs nogalināšu? Ne tāpēc, ka vairs nemīlēšu vai kļūšu greizsirdīgs, bet — tāpat, vienkārši* nogalināšu — tāpēc, ka man reizēm gribas jūs apēst. Jūs smejaties .. .

— Nē, nesmejos, — viņa naidīgi sacīja. — Es pavēlu . jums klusēt.

Viņa apstājās, aiz niknuma gandrīz nevarēdama paelpot. Goda vārds, nezinu, vai Polina bija skaista, bet man vienmēr patika skatīties, kad viņa palika tā stāvam manā priekšā, un tālab es bieži centos viņu sadusmot. Varbūt viņa to bija ievērojusi un tīšām dusmojās. Es Polinai lo pateicu.

— Cik pretīgi! — viņa ar riebumu iesaucās.

— Man vienalga, — es turpināju. — Turklāt lieciet vērā, ka divatā mums pastaigāties ir bīstami: man bieži vien nepārvarami gribējies jūs piekaut, sakropļot, nožņaugt. Vai tiešām jūs domājat, ka tas nenotiks? Jūs mani padarīsiet traku. Domājat, es baidos no skandāla? No jūsu dusmām? Kas man jūsu dusmas? Es mīlu bezcerīgi un zinu, ka pēc tam mīlēšu jūs tūkstoškārt vairāk. Un, ja es jūs kādreiz nogalināšu, tad taču man vajadzēs nogalināt arī sevi; redziet — es sevi tad pēc iespējas ilgāk nenogalināšu, lai izjustu šīs nepanesamās sāpes bez jums. Es jums pateikšu kaut ko neticamu: es jūs ar katru dienu mīlu vairāk, bet tas ir gandrīz neiespējami. Un es lai nebūtu fatālists? Atcerieties, aizvakar uz Šlangenberga es, jūsu izaicināts, jums iečukstēju: sakiet vienu vārdu, un es metīšos šajā bezdibenī. Ja jūs būtu šo vārdu pateikusi, es mestos lejā. Vai tiešām jūs neticat, ka es būtu nolēcis?

— Kāda muļķīga pļāpāšana! — viņa iesaucās.

— Kas man par daļu, vai tas ir muļķīgi vai gudri, — es iesaucot. — Es zinu, ka jūsu klātienē man jārunā, jārunā, jārunā, — un es runāju. Es jūsu klātbūtnē zaudēju visu patmīlību, un man viss vienalga.

— Kālab man jāliek jums lēkt no Šlangenberga! — viņa sacīja vēsi un kaut kā sevišķi aizvainojoši. — Man tas nemaz nav vajadzīgs.

— Lieliski! — es iesaucos, — jūs tīšām pateicāt šos lieliskos vārdus «nav vajadzīgs», lai mani pazemotu. Redzu jums cauri. Nav vajadzīgs, jūs sakāt? Bet izprieca vienmēr ir vajadzīga, un mežonīga, neierobežota vara — kaut vai pār mušu — tā taču arī ir sava veida bauda. Cilvēks pēc savas dabas ir despots, un viņam patīk būt par mocītāju. Jums tas briesmīgi patīk.

Atceros, viņa noskatījās manī sevišķi vērīgi. Laikam gan mana seja tobrīd pauda visas manas muļķīgās un bezjēdzīgās izjūtas. Tagad atceros, ka patiesi mūsu saruna toreiz risinājās gandrīz vārds vārdā tā, kā es to šeit aprakstu. Manas acis pielija ar asinīm. Lūpu kaktiņos sakrājās putas. Bet attiecībā uz Šlangenbergu varu dot savu goda vārdu arī tagad: ja viņa toreiz būtu man likusi ' mesties lejā, es būtu meties! Ja viņa to būtu teikusi tikai joka pēc, būtu teikusi ar nicināšanu, ar izsmieklu — es tomēr toreiz būtu nolēcis!

— Nē, kāpēc gan, es jums ticu, — Polina sacīja, bet tā, kā vienīgi viņa reizēm prot pateikt, ar tādu nicību un dzēlību, ar tādu augstprātību, ka, goda vārds, es būtu varējis viņu šinī brīdī nogalināt. Viņa riskēja. Arī to viņai teikdams, netiku melojis.

— Vai jūs neesat gļēvulis? — viņa man pēkšņi jautāja.

— Nezinu, varbūt arī esmu gļēvulis. Nezinu… Sen par to neesmu domājis.

— Ja es jums teiktu: nogaliniet šo cilvēku, — vai jūs to nogalinātu?

— Kuru?

— To, kuru es gribētu.

— Francūzi?

— Nejautājiet, bet atbildiet — to, kuru likšu. Es gribu zināt, vai jūs nupat nopietni runājāt? — Viņa tik bargi un nepacietīgi prasīja atbildi, ka mani pārņēma pavisam savāda sajūta.

— Vai jūs man beidzot nepateiktu, kas šeit notiek! — es iesaucos. — Vai jūs no manis baidāties, vai? Es pats redzu visas šīs nebūšanas. Jūsu patēvs ir izputējis un ārprātīgs cilvēks, kurš sirgst ar kaislību pret šo sātanu — Blanche] tad vēl — šis francūzis ar savu noslēpumaino ietekmi uz jums, un — nu jūs man tik nopietni uzdodat … šādu jautājumu. Man vismaz jāzina; citādi es šeit sajukšu prātā un kaut ko izdarīšu. Vai jūs varbūt kaunaties pagodināt mani ar savu atklātību? Bet vai gan jums iespējams no manis kaunēties?

— Es ar jums vispār par to nerunāju. Es jums jautāju un gaidu atbildi.

— Pats par sevi saprotams, nogalināšu, — es iesaucos,

— vienalga, kuru jūs liktu, bet vai jūs varētu… vai tiešām jūs to liksiet?

— Bet vai jūs domājat, ka jūs žēlošu? Es pavēlēšu un pati palikšu malā. Vai jūs to pārcietīsiet? Nē, nē, kur nu jūs! Jūs varbūt pēc pavēles arī nogalināsiet, bet tad ieradīsieties nogalināt mani tāpēc, ka esmu uzdrošinājusies jums to pavēlēt.

Šos vārdus dzirdot, man it kā kāds pa galvu iebelza. Protams, es arī toreiz viņas jautājumu uzskatīju daļēji par joku, par izaicinājumu; taču viņa runāja pārāk nopietni. Es tomēr biju pārsteigts, ka viņa var tā runāt, ka viņa patur tādas tiesības pār mani, ka viņa grib tā valdīt pār mani un tik atklāti pasaka: «Ej bojā, bet es palikšu malā.» Šajos vārdos bija kaut kas tik cinisks un atklāts, ka, manuprāt, tas gāja par tālu. Kā gan viņa lai skatās uz mani pēc visa tā? Tas gāja pāri verdzības un niecības robežai. Pēc tāda skatiena cilvēku paceļ līdz savam līmenim. Un, lai mūsu saruna būtu cik muļķīga un neiespējama būdama, sirds man nodrebēja.

Pēkšņi viņa iesmējās. Mēs toreiz sēdējām uz soliņa, kura priekšā spēlējās bērni, tieši iepretim tai vietai, kur alejā pie spēļu nama apstājās ekipāžas un izsēdināja publiku.

— Vai jūs redzat to resno baronesi? — viņa iesaucās.

— Tā ir baronese Vurmerhelma. Viņa tikai pirms trim dienām atbrauca. Redziet, tas ir viņas vīrs: garš, izkāmējis prūsis ar spieķi rokā. Atceraties, kā viņš aizvakar mūs aplūkoja? Tagad dodieties pie viņiem, pieej iet pie baroneses, noņemiet cepuri un pasakiet viņai kaut ko franču valodā.

— Kāpēc?

— Jūs zvērējāt, ka būtu*nolēcis no Šlangenberga; jūs zvērat, ka esat gatavs nogalināt, ja es pavēlēšu. Taču es negribu visas šīs slepkavības un traģēdijas, es gribu tikai pasmieties. Ejiet un nerunājiet pretim. Gribu paskatīties, kā barons jums sados ar spieķi.

— Jūs mani izaicināt; jūs domājat, ka es to neizdarīšu?

— Jā, izaicinu, ejiet, es tā gribu!

— Labi, es eju, kaut gan tā ir muļķīga iedoma! Tikai — ka ģenerālim neiznāk nepatikšanas, bet līdz ar to arī jums? Goda vārds, es nedomāju par sevi, bet par jums un — par ģenerāli. Un kas tā par iedomu — iet apvainot sievieti?

— Es redzu, ka jūs esat tikai pļāpa, — viņa nicinoši sacīja. — Jums pirmīt acis ar asinīm pielija, starp citu, tas varbūt tāpēc, ka jūs pusdienās izdzērāt daudz vīna. Vai tad es pati nesaprotu, ka tas ir gan muļķīgi, gan vulgāri un ka ģenerālis dusmosies? Es gluži vienkārši gribu smieties. Gribu — un cauri! Un kāpēc jums apvainot sievieti? Jums droši vien sados ar spieķi.

Es pagriezos un klusēdams devos izpildīt viņas uzdevumu. Protams, tas bija muļķīgi, un, protams, es nespēju no tā izvairīties, bet, kad tuvojos baronesei, atceros, mani pašu jau kaut kas dīdīja uz delverībām, dīdīja gluži skolnieciski. Turklāt es biju ārkārtīgi satraukts, gluži kā piedzēries.

VI nodaļa

Nu jau kopš tā muļķīgā notikuma pagājušas divas dienas. Un cik daudz kliedzienu, trokšņa, runāšanas, klauvējienu pie durvīm! Un cik tas viss nejēdzīgi, aplam, muļķīgi, vulgāri, un es visam tam esmu par iemeslu. Taču reizēm tas šķiet smieklīgi — vismaz man. Es neprotu sev izskaidrot, kas ar mani noticis un vai es patiesi atrodos bīstamā stāvoklī vai vienkārši esmu nogājis no grauda un ālējos, kamēr mani nesasies striķos. Reizēm man liekas, ka es jūku prātā. Bet reizēm liekas, ka es vēl neesmu aizgājis nekur tālu no bērnības un gluži vienkārši skolnieciski muļķojos.

Pie visa vainīga Polina, tikai Polina! Varbūt šīs skolnieciskās palaidnības nebūtu, ja nebūtu bijis viņas. Kas zina, varbūt es visu to darīju aiz izmisuma (starp citu, cik muļķīga doma). Nē, nesaprotu un nesaprotu, kas viņā labs! Skaista viņa ir, skaista gan; tiešām skaista. Viņa taču arī citus padara trakus. Gara un slaida. Tikai ļoti tieva. Man liekas, ka viņu var sasiet mezglā vai pārliekt uz pusēm. Kājas pēda viņai šaura un gara — mocoša. Tieši mocoša. Mati ar rudu nokrāsu. Acis — kā kaķim, bet cik lepni un augstprātīgi viņa prot skatīties! Priekš četriem mēnešiem, kad es nule kā biju iestājies darbā, viņa reiz vakarā zālē ilgi un dedzīgi runāja ar Degriē. Un tā uz viņu skatījās … ka es pēc tam, ienācis savā istabā, lai liktos gulēt, iztēlojos, ka Polina iecirtuši viņam pļauku — nupat kā iecirtuši — un tagad stāv viņa priekšā un skatās uz viņu … No tā vakara es viņā iemīlējos.

Bet nu pie lietas.

Es devos pa celiņu caur aleju, nostājos alejas vidū un gaidīju baronesi un baronu. Piecu soļu attālumā noņēmu cepuri un paklanījos.

Atceros, baronese bija neaptverami platā, ar rišām nošūta, gaišpelēkā zīda kleitā, krinolīnā ar šlepi. Viņa ir maza no auguma un neparasti resna, ar ārkārtīgi tuklu un atkārušos zodu, tā ka kaklu nemaz nevar redzēt. Seja tumši sarkana. Acis maziņas, ļaunas un nekaunīgas. Iet tā — itin kā visus ar to pagodinātu. Barons — izkāmējis, garš. Seja pēc vācu modes šķība un tūkstoš sīkās grumbiņās, ar acenēm, apmēram gadus četrdesmit piecus vecs. Kājas viņam sākas gandrīz no krūtīm, tā ir dižciltības pazīme. Lepns kā pāvs. Mazliet neveikls. Sejas izteiksmē kaut kas no auna, un tas savā ziņā aizstāj dziļ-domību.

Viss tas nozibēja man gar acīm trīs sekundēs.

Mana paklanīšanās un platmales noņemšana sākumā gandrīz vai nepiesaistīja viņu uzmanību. Tikai barons mazliet sarauca uzacis. Baronese tā vien peldēja tieši uz mani.

— Madame la baronne, — es sacīju labi skaļi, uzsvērdams katru vārdu, — j'ai l'honneui d'etre votre esclave .*

Pēc tam es paklanījos, uzliku platmali un pagāju garām baronam, pieklājīgi pagriezdams pret viņu seju un smaidīdams.

Cepuri noņemt man bija pavēlējusi Polina, bet paklanīties un sarunāt muļķības ienāca prātā man pašam. Velns zina kas mani dīdīja! Es drāzos gluži kā no kalna lejā.

— Kas tas! — iesaucās vai, labāk sakot, ieķērcās barons, vērsdamies pie manis ar dusmīgu izbrīnu.

Es pagriezos atpakaļ un paliku goddevīgi gaidot, joprojām skatīdamies uz viņu un smaidīdams. Viņš, acīm redzot, neko nesaprata un sarauca uzacis uz augšu līdz nes plus ultra[6] . Viņa seja aizvien vairāk apmācās. Arī baronese pagriezās uz manu pusi un skatījās ar naidīgu neizpratni. Mums sāka pievērst uzmanību garāmgājēji. Daži pat palika stāvam.

— Kas tas! — barons atkal ieķērcās ar dubultotu čerkstoņu un dubultotu niknumu.

— JawohH[7] — es novilku, joprojām skatīdamies viņam tieši acīs.

— Sind sie rasend ? [8] — viņš iesaucās, pavicinādams savu spieķi un, kā liekas, sākdams mazliet baidīties. Viņu varbūt mulsināja mans uzvalks. Es biju ļoti pieklājīgi, pat izmeklēti ģērbies — kā cilvēks, kurš neapšaubāmi pieder pie vispieklājīgākās publikas.

— Jawo-o-ohll — es pēkšņi iesaucos no visa spēka, stiepdams o, kā stiepj berlīnieši, ik brīdi sarunā lietodami «jawohl» un pie tam burtu o stiepdami vairāk vai mazāk, lai izteiktu dažādas domu un jūtu nianses.

Barons un baronese žigli apgriezās apkārt un izbijušies gandrīz skriešus metās no manis projām. Daži no pūļa sāka sačukstēties, daži skatījās manī ar neizpratni. Starp citu, es labi neatceros.

Es apgriezos un parastā gaitā devos pie Polinas Alek-sandrovnas. Bet, atrazdamies vēl kādus simt soļus no viņas soliņa, redzēju, ka viņa pieceļas un iet ar bērniem uz viesnīcu.

Es panācu viņu pie lieveņa.

— Izpildīju. .. muļķību, — es sacīju, nonācis viņai blakus.

— Nu un tad! Tagad tieciet galā, — viņa atbildēja, uz mani pat nepaskatīdamās, un kāpa augšā pa kāpnēm.

Visu to vakaru noklaiņoju pa parku. Caur parku un caur mežu nonācu pat citā grāfistē. Kādā mājiņā ēdu olu kulteni un dzēru alu: par šo idilli no manis noplēsa pusotra dāldera.

Es pārrados mājās tikai vienpadsmitos. Tūdaļ mani aizsauca pie ģenerāļa.

Mūsējie viesnīcā apdzīvo divus numurus; viņiem ir četras istabas. Pirmā — lielā — salons ar klavierēm. Līdzās tai — arī liela istaba — ģenerāļa kabinets. Te viņš mani sagaidīja, stāvēdams kabineta vidū ārkārtīgi iespaidīgā pozā. Degriē zvilnēja uz dīvāna.

— Cienījamais kungs, atļaujiet jautāt — ko jūs esat izdarījis? — ģenerālis iesāka, vērsdamies pie manis.

— Man, ģenerāli, būtu patīkami, ja jūs tūlīt ķertos pie lietas, — es sacīju. — Jūs droši vien gribat runāt par manu šīsdienas satikšanos ar kādu vācieti?

— Ar kādu vācieti? Šis vācietis ir barons Vurmerhelms un turklāt svarīga persona! Jūs sarunājāt viņam un baronesei rupjības.

— Itin nekādas.

- Jūs viņus nobiedējāt, cienījamais kungs, — ģenerālis iesaucās.

Nekāda ziņā. es vēl berlīnē ievēroju šo nepārtraukti pie katra vārda atkārtoto jawohl , kuru viņi tik pretīgi velk. Kad satikos ar viņiem alejā, man pēkšņi, pats nezinu, kāpēc, iešāvās prātā šis «jawohl» un mani uzbudināja … Pie tam baronese jau trīs reizes, ar mani tiekoties, mēdz nākt man tieši virsū, it kā es būtu kāds tārps, ko var mīdīt ar kāju. Jums jāsaprot, ka arī man var būt sava patmīlība. Es noņēmu cepuri un pieklājīgi (ticiet man, pieklājīgi) sacīju: «Madame, j'ai l'honneur d'etie votre esclave.» Kad barons pagriezās un iesaucās: «Kas tas!» — man pēkšņi iegribējās iesaukties: «Jawohl!» Es arī divas reizes iesaucos: pirmo reizi parasti, bet otro reizi stiepu, cik spēka. Tas ir viss.

Atzīstos, es biju ļoti priecīgs par šo augstākā mērā puicisko paskaidrojumu. Man ārkārtīgi gribējās attēlot šo notikumu pēc iespējas muļķīgāk.

Un, jo tālāk, jo vairāk es iedzīvojos.

— Vai jūs par mani smejaties, vai? — ģenerālis iebrēcās. Viņš pagriezās pret francūzi un paskaidroja viņam, ka es tīšu prātu uzprasoties pēc skandāla. Degriē nicinoši iesmējās un paraustīja plecus.

— Ak, tā gan nedomājiet, tā gan nebija! — es iesaucos, vērsdamies pie ģenerāļa. — Mana uzvedība, protams, nebija laba, es jums šinī ziņā pilnīgi atklāti atzīstos. Manu uzvedību var nosaukt pat par muļķīgi un nepieklājīgi skolniecisku, bet — ne vairāk. Un zināt, ģenerāl, es to ļoti nožēloju. Bet ir kāds apstāklis, kurš, manuprāt, mani gandrīz vai attaisno. Pēdējā laikā — nedēļas divas, pat trīs — man nav labi: jūtos slims, nervozs, uzbudināms, fantāzija pārkairināta, un reizēm nemaz nespēju savaldīties. Tiešām man vairākas reizes ļoti gribējies pēkšņi griezties pie marķīza Degriē un … Bet labāk jau neteikt; viņam varbūt būs nepatīkami. Ar vārdu sakot, tās ir slimības pazīmes. Nezinu, vai baronese Vurmerhelma ņems šo apstākli vērā, kad viņai atvainošos (tāpēc ka esmu nolēmis viņai atvainoties)? Domāju, ka neņems vērā, it īpaši tāpēc, ka, cik man zināms, pēdējā laikā juridiskajā praksē šo apstākli izmanto ļaunprātīgi: advokāti kriminālprocesos ļoti bieži sākuši attaisnot savus klientus, noziedzniekus, ar to, ka viņi nozieguma brīdī nav apzinājušies, ko dara, un ka tā it kā esot tāda slimība, medicīna viņus atbalsta, tiešām apliecina, ka esot tāda īslaicīga prāta aptumšošanās, kad cilvēks neko neatceras vai atceras pusi vai ceturtdaļu. Bet barons un baronese ir vecās paaudzes cilvēki; turklāt prūšu junkuri un muižnieki. Viņiem šis progress juridiski medicīniskā pasaulē droši vien vēl nav zināms, un tāpēc viņi manus paskaidrojumus nepieņems. Kā jūs domājat, ģenerāl?

— Pietiek, kungs! — asi un ar apvaldītu sašutumu sacīja ģenerālis, — pietiek! Es pacentīšos reizi par visām reizēm tikt vaļā no jūsu skolnieciskuma. Baronam un baronesei jūs neatvainosieties. Katra saskare ar jums, kaut arī tā pastāvētu vienīgi jūsu lūgumā pēc piedošanas, viņiem būs pārāk pazemojoša. Barons, uzzinājis, ka jūs piederat pie mana nama, spēļu mājā ar mani jau izskaidrojās, un, atzīšos jums, daudz netrūka, ka viņš būtu prasījis no manis gandarījumu. Vai jūs saprotat, kur esat iepinis mani — mani, cienījamais kungs? Es, es biju spiests lūgt baronam piedošanu un devu viņam vārdu, ka tūdaļ — jau šodien pat jūs vairs pie mana nama nepiederēsiet.

— Atvainojiet, atvainojiet, ģenerāl, tātad viņš pats katrā ziņā pieprasīja, lai es vairs nepiederu pie jūsu nama, kā jums labpatika izteikties.

— Nē, es pats uzskatīju par nepieciešamu dot viņam šo gandarījumu, un, pats par sevi saprotams, barons bija apmierināts. Mums jāšķiras, cienījamais kungs. Jums pienākas no manis šie četri frīdrihsdori un trīs florīni pēc šejienes kursa. Te ir nauda, un te papīrs ar aprēķinu; varat to pārbaudīt. Palieciet sveiks. No šī brīža mēs esam svešinieki. Izņemot raizes un nepatikšanas, neesmu neko citu no jums redzējis. Tagad pasaukšu sulaini un pateikšu viņam, ka no rītdienas neatbildu par jūsu izdevumiem viesnīcā. Man ir tas gods no jums atvadīties.

Es paņēmu naudu, papīriņu, uz kura bija ar zīmuli uzrakstīts aprēķins, paklanījos ģenerālim un visnotaļ nopietni sacīju viņam:

— Ģenerāl, lieta tā nevar beigties. Man ļoti žēl, ka barons jums sagādāja nepatikšanas, bet — piedodiet — jūs pats pie tā esat vainīgs. Kāpēc jūs uzņēmāties baronam par mani atbildēt? Ko nozīmē izteiciens, ka es piederot pie" jūsu nama? Esmu jūsu namā tikai skolotājs. Neesmu jūsu dēls, neesmu jūsu aizbildniecībā, un par manu uzvedību jūs nevarat atbildēt. Pats esmu juridiski kompetenta persona. Man ir divdesmit pieci gadi, esmu universitātes kandidāts, muižnieks, jums pilnīgi svešs cil-včks. Tikai mana bezgalīgā cieņa pret jūsu cildenajām īpašībām mani attur tagad prasīt no jums gandarījumu un tālāko atbildību par to, ka jus uzņēmāties tiesības par mani atbildēt.

Ģenerālis bija tik pārsteigts, ka rokas vien ieplēta, pēc tam pagriezās pret francūzi un steigšus atstāstīja, ka es nupat esot viņu gandrīz izsaucis uz dueli. Francūzis skaļi iesmējās.

— Bet baronam piekāpties es nedomāju, — turpināju pilnīgi aukstasinīgi, nemaz neapmulsdams no marķīza Degriē smiekliem, — un, tā kā jūs, ģenerāl, šodien bijāt ar mieru uzklausīt barona sūdzības un viņa labad pats it kā kjuvāt par visas šīs lietas līdzdalībnieku, tad man ir tas gods darīt jums zināmu, ka ne vēlāk kā rīt no rīta savā vārdā prasīšu no barona formāli paskaidrot iemeslus, kuru dēļ viņš manās lietās griezies pie citas personas, mani apiedams, itin kā es nevarētu vai nebūtu cienīgs pats par sevi atbildēt.

Ko es paredzēju, tas arī notika. Ģenerālis, izdzirdīs šo jauno muļķību, ārkārtīgi iztrūkās.

— Kā, vai tiešām jūs esat nolēmis turpināt šo nolādēto lietu! — viņš iesaucās. — Bet ko jūs ar mani darāt, ak kungs! Neuzdrīkstieties, neuzdrīkstieties, cienījamais kungs, vai arī, es jums zvēru! … te arī ir priekšniecība un es … es … vārdu sakot, ar savu dienesta pakāpi… un barons arī… vārdu sakot, jūs arestēs un izsūtīs no šejienes ar policijas palīdžību, lai jūs netrakotu! Saprotiet! — Un, kaut gan viņam aiz dusmām aizrāvās elpa, viņš tomēr bija briesmīgi iztrūcies.

— Ģenerāl, — es atbildēju viņam nepanesamā mierā,

— par trakošanu nevar arestēt, pirms tā nav notikusi. Neesmu vēl sācis izskaidroties ar baronu, un jums vēl nemaz nav zināms, kādā veidā un uz kādiem pamatiem esmu nolēmis ķerties pie šīs lietas. Vēlos tikai apgāzt šo mani aizvainojošo pieņēmumu, ka atrodos kādas personas aizbildnībā, kurai itin kā ir vara pār manu brīvo gribu. Velti jūs tā uztraucaties un raizējaties.

— Dieva dēļ, dieva dēļ, Aleksej Ivanovič, atmetiet šo bezjēdzīgo nodomu! — ģenerālis murmināja, pēkšņi mainīdams savu nikno toni pret lūdzošu un pat satverdams mani aiz rokas. — Nu padomājiet — kas no tā iznāks? Atkal nepatikšanas! Saprotiet, man šeit jāizturas īpaši nevainojami, sevišķi tagad! sevišķi tagad! .. . Ak, jūs nezināt, jūs nezināt visus manus apstākļus! … Kad mēs no šejienes aizbrauksim, esmu ar mieru jūs atkal pieņemt darbā. Es tagad tikai tāpat, ar vārdu sakot, jūs taču saprotat iemeslus! — viņš izmisis iesaucās, — Aleksej Iva-novič, Aleksej Ivanovič!…

Kāpdamies atpakaļ uz durvīm, es vēlreiz sirsnīgi lūdzu viņu neuztraukties, apsolīju, ka viss būs labi un pieklājīgi, un pasteidzos iziet.

Reizēm krievi ārzemēs ir pārāk bailīgi un ārkārtīgi uztraucas par to, ko teiks, kā uz viņiem skatīsies un vai tas un tas būs pieklājīgi, ar vārdu sakot, izturas tieši kā korsetē iežņaugti, it īpaši tie, kas vēlas atstāt iespaidu. Viņiem pats galvenais kaut kāda pieņemta, reiz iedibināta forma, kurai tie verdziski seko — viesnīcās, pastaigas, sabiedrībā, ceļā … Bet ģenerālim paspruka, ka viņam bez tam vēl kādi īpaši apstākļi, ka viņam nepieciešams «izturēties īpaši nevainojami». Tālab arī viņš pēkšņi tik mazdūšīgi nobijās un mainīja toni sarunā ar mani. Es to pamanīju un liku vērā. Nu, protams, viņš rīt aiz savas muļķības var griezties pie varas iestādēm, tā ka man patiešām vajadzēja būt uzmanīgam.

Man, starp citu, nemaz negribējās kaitināt tieši ģenerāli; bet man gribējās tagad pakaitināt Polinu. Polina bija izturējusies pret mani tik cietsirdīgi un pati pamudinājusi mani uz šo muļķīgo soli, un man ļoti gribējās novest viņu tik tālu, lai viņa pati lūgtu mani rimties. Mans skol-nieciskums galu galā varēja kompromitēt arī viņu. Bez tam manī modās vēl citas izjūtas un vēlmes; ja es, piemēram, viņas priekšā pats labprātīgi kļūstu par nulli, tad tas vēl nenozīmē, ka ļaužu priekšā esmu gatavais lupata, un, protams, ne jau barons var «saftot man ar spieķi». Man iegribējās par visiem viņiem pasmieties un pašam iziet sveikā. Lai paskatās. Gan jau viņa izbīsies no skandāla un atkal mani pasauks. Un, ja nepasauks, tad tomēr redzēs, ka es neesmu nekāds lupata…

(Dīvaina vēsts: nupat kā dzirdēju no mūsu aukles, kuru satiku uz kāpnēm, ka Marja Fiļipovna šodien viena pati ar vakara vilcienu aizbraukusi uz Karlsbādi pie savas māsīcas. Ko tas varētu nozīmēt? Aukle saka, ka Marja Fiļipovna taisījusies jau sen; bet kā gan neviens to nezināja? Tomēr var būt, ka tikai es nezināju. Aukle man izpļāpāja, ka Marjai Fiļipovnai aizvakar ar ģenerāli iznākusi saraušanās. Saprotu. Droši vien — m-lle Blanche dēj. Jā, pie mums gatavojas kaut kas izšķirīgs.)

VII nodala

No rīta pasaucu sulaini un pateicu, lai rēķinu man raksta atsevišķi. Mans numurs nebija tik dārgs, lai ļoti baiļotos un pamestu viesnīcu. Man bija sešpadsmit frīd-i ihsdoru, bet pēc tam … pēc tam varbūt būs vesela bagātība! Savādi, es vēl neesmu laimējis, bet izturos, jūtu un domāju kā bagātnieks un nevaru sevi iztēloties citādi.

Neskatoties uz agro stundu, biju nolēmis tūdaļ doties pie mistera Astleja uz viesnīcu d'Angleļerre, kas atradās pavisam netālu no mums, kad pēkšņi pie manis ienāca Degriē. Tas vēl nekad nebija noticis, un bez tam mēs ar šo kungu visu pēdējo laiku bijām visai nedraudzīgās un saspīlētās attiecībās. Viņš nemaz neslēpa, ka mani nicina, pat centās to neslēpt; bet man — man bija savi īpaši i(»mesli viņu neieredzēt. Ar vārdu sakot, es viņu ienīdu. Viņa ierašanās mani ļoti pārsteidza. Tūdaļ nopratu, ka noticis kaut kas sevišķs.

Viņš ienāca ļoti laipni un izteica man komplimentu par manu istabu. Redzēdams man rokās platmali, viņš vai-caja, vai es tiešām tik agri ejot pastaigāties. Uzzinājis, ka eju pie mistera Astleja darīšanās, viņš padomāja, saprata un viņa sejas izteiksme kļuva sevišķi norūpējusies.

Degriē, kā visi franči, bija jautrs un laipns, kad to vajag un kad tas izdevīgi, un nepanesami garlaicīgs, kad jautram un laipnam būt nebija nepieciešami. Francūzis reti kad ir no dabas laipns; viņš vienmēr laipns it kā pēc pavēles, aiz aprēķina. Ja, piemēram, gadās vajadzība hut sapņotājam, būt oriģinālam un neparastam cilvēkam, tad viņa muļķīgā un samākslotā fantāzija izmanto jau agrāk pieņemtas, sen nodrāztas formas. Parastam francūzim raksturīgas vismietpilsoniskākās, sīkmanīgākās, ikdienišķākās īpašības — ar vārdu sakot, tas ir visgarlaicīgākais radījums pasaulē. Manuprāt, tikai zaļknābji un it Īpaši krievu jaunkundzes jūsmo par frančiem. Bet katram kaitīgam cilvēkam tūlīt samanāma un kļūst nepanesama reiz iedibināto saloniskās laipnības, nepiespiestības un Jautrības formu vienveidība.

— Nāku pie jums darīšanās, — viņš sāka ļoti nepiespiesti un jāteic, pieklājīgi, — es neslēpšu, ka nāku kā ģenerāļa sūtnis vai, labāk sakot, starpnieks. Ļoti slikti zinādams krievu valodu, vakar gandrīz neko nesapratu; bet ģenerālis man sīki paskaidroja, un atzīšos …

— Bet paklausieties, monsieui Degriē, — es viņu pārtraucu, — jūs arī šajā lietā esat uzņēmies būt par starpnieku. Es, protams, esmu tikai «un outchitel» un nekad neesmu pretendējis uz godu būt par šā nama tuvu draugu vai uz kādām īpaši intīmām attiecībām, tāpēc arī nezinu visus apstākļus; bet paskaidrojiet man: vai tiešām jūs tagad pilnīgi piederat pie šīs ģimenes? Tāpēc jūs galu galā visur ņemat tādu līdzdalību, it īpaši tagad uzņematies būt visur par starpnieku . . .

Mans jautājums viņam nepatika. Tas bija pārāk tiešs, bet atklāt patiesību viņš nevēlējās.

— Mani ar ģenerāli zināmā mērā saista darījumi, zināmā mērā daži īpaši apstākļi, — viņš vēsi sacīja. — Ģenerālis sūtīja mani lūgt jūs atmest jūsu vakarējo nodomu. Viss, ko jūs esat izdomājis, protams, ir ļoti asprātīgi; bet viņš lūdza mani jums paskaidrot, ka jums tas nekādā ziņā neizdosies; vēl vairāk — barons jūs nemaz nepieņems, un galu galā viņam katrā ziņā ir visi līdzekļi, lai novērstu tālākās nepatikšanas no jūsu puses. Padomājiet pats. Sakiet — kāpēc gan turpināt? Ģenerālis taču apsola katrā ziņā pie pirmās izdevības uzņemt jūs atkal savā mājā, bet līdz tam laikam maksāt jums algu, vos appoin -tements. Tas taču ir diezgan izdevīgi, vai nav tiesa?

Es viņam visai mierīgi iebildu, ka viņš drusku maldās, ka barons mani varbūt nemaz nepadzīs, bet gluži otrādi — uzklausīs, un es lūdzu, lai viņš atzīstas, ka droši vien tādēļ ieradies, lai izdibinātu: kādā veidā es pie šīs lietas ķeršos?

— Ak dievs, ja ģenerālis ir tik ieinteresēts, tad viņam, protams, būs patīkami uzzināt, kā jūs rīkosieties! Tas ir tīri dabīgi!

Es sāku skaidrot, bet viņš klausījās atgāzies, mazliet noliecis galvu sāņus uz manu pusi, ar neslēpti ironisku izteiksmi sejā. Vispār viņš izturējās ļoti augstprātīgi. Ar visiem spēkiem pūlējos izlikties, ka skatos uz šo lietu no visnopietnākā redzes viedokļa. Paskaidroju, ka barons, griezdamies pie ģenerāļa ar sūdzību par mani gluži kā par ģenerāļa kalpotāju, pirmkārt — līdz ar to atņēmis

man darbu, bet otrkārt — izturējies pret mani kā pret personu, kura nav spējīga pati par sevi atbildēt un ar kuru nav vērts pat runāt. Protams, es pamatoti jūtos apvainots; tomēr, ņemdams vērā gadu starpību, stāvokli sabiedrībā un visu citu (šinī vietā es tik tikko valdīju smieklus), negribu uzņemties jaunu vieglprātību, tas ir, tieši prasīt no barona gandarījumu vai arī tikai viņam Ao prasību paziņot. Tomēr es uzskatu, ka man ir pilnīgas tiesības atvainoties viņam un it sevišķi baronesei, īpaši tāpēc, ka es tiešām pēdējā laikā jūtos nevesels, uzbudināts, tā sakot, mana fantāzija ir pārkairināta un tā tālāk, un tā tālāk. Tomēr pats barons mani vakar ir aizvainojis, griezdamies pie ģenerāļa un prasīdams, lai ģenerālis atlaiž mani no vietas, un nostādījis mani tādā stāvoklī, ka tagad es vairs nevaru viņam un baronesei atvainoties, tāpēc ka gan viņš, gan baronese, gan visa pasaule droši vien iedomāsies, ka esmu nācis atvainoties aiz bailēm, lai atgūtu savu vietu. No visa tā izriet, ka tagad esmu spiests lūgt baronu, lai vispirms viņš atvainojas man vismērenākajos izteicienos — piemēram, pasaka, ka viņš nemaz nav vēlējies mani aizskart. Un, kad barons to būs pateicis, tad es brīvi, patiesi un no visas sirds izteikšu viņam savu atvainošanos. Ar vārdu sakot, es nobeidzu, e* tikai lūdzu, lai barons ļauj man atgūt rīcības brīvību.

— Ak, kāda sīkumainība un kāda pārsmalcinātība! Un kas jums ko atvainoties? Vai nav tiesa, monsieur, monsieur, ka jūs to visu darāt tīšām, lai kaitinātu ģenerāli… bet varbūt jums ir kādi īpaši nolūki… mon cher monsieur … pardon, j'ai oublie votre nom, monsieur Alexis? … n'est-ce pas? [9]

— Mon cher marquis,[10] kas jums par daļu?

— Mais le gйnйral[11] …

— Un kas par daļu ģenerālim? Viņš vakar teica, ka viņam jāizturoties kaut kā īpaši nevainojami… un tā uztraucās . .. bet es neko nesapratu.

— Tā ir — tur patiešām pastāv īpaši apstākļi, — Degriē turpināja lūdzošā tonī, kurā aizvien vairāk ieskanējās sapīkums. — Jūs pazīstat mademoiselle de Comingetf? …

— Tas ir, mademoiselle Blanche?

— Jā, mademoiselle Blanche de Cominges… et ma -dame sa meie [12] … padomājiet pats, ģenerālis … ar vārdu sakot, ģenerālis ir iemīlējies, un pat… varbūt pat notiks laulības. Un te uzreiz dažādi skandāli, nepatikšanas…

— Es nesaskatu ne skandālus, ne nepatikšanas, kas attiektos uz šīm laulībām.

— Bet le baron est si irascible, un caractere prussien, vous savez, enfin il fera une querelle d’Allemand.[13]

— Taču ar mani, ne jau ar jums, tāpēc ka es vairs nepiederu pie jūsu nama … (Es tīšām pūlējos būt pēc iespējas neattapīgāks.) Piedodiet, vai tas jau izlemts, ka mademoiselle Blanche precas ar ģenerāli? Kāpēc tad viņi vilcinās? Es gribēju teikt — kāpēc tad to slēpj pat no mums, mājiniekiem?

— Nevaru jums… starp citu, tas vēl nav gluži… bet… jūs zināt, gaida no Krievijas ziņu; ģenerālim jānokārto …

— Ak tā! la baboulinka!

Degriē naidīgi uz mani paskatījās.

— Ar vārdu sakot, — viņš pārtrauca, — es pilnīgi paļaujos uz jūsu iedzimto cēlsirdību, uz jūsu prātu un taktu … jūs, protams, to darīsiet tās ģimenes labad, kurā tikāt uzņemts kā savējais, tikāt mīlēts, cienīts …

— Apžēlojieties, es tiku izdzīts! Jūs tagad apgalvojat, ka tas tikai formas pēc; bet padomājiet vien — ja jums sacītu: «Es, protams, negribu tevi plēst aiz ausīm, bet-formas pēc tomēr atļauj tevi paraustīt aiz ausīm …» Vai tas nav gandrīz tas pats?

— Ja jau tā, ja nekādi lūgumi jūs neietekmē, — viņš sāka stingri un uzpūtīgi, — tad atļaujiet jums sacīt, ka tiks sperti soļi. Šeit ir priekšniecība, jūs šodien pat izraidīs, — que diable! un blac-bes comme vous [14] grib izai- • cināt uz divkauju tādu personu kā barons! Un jūs domājat, ka jūs liks mierā? Ticiet man, no jums te neviens nebaidās! Ja es lūdzu, tad vairāk gan savā vārdā, jo jūs satraucāt ģenerāli. Un vai tiešām, vai tiešām jūs domājat, ka barons neliks sulainim jūs vienkārši izdzīt?

— Es taču pats nemaz neiešu, — atbildēju ārkārtīgi mierīgi, — jūs maldāties, monsieur Degriē, tas notiks daudz pieklājīgāk, nekā jūs domājat. Tūdaļ pat došos pie mistera Astleja un lūgšu viņu būt par manu starpnieku, ar vārdu sakot, būt par manu second [15] . Šis cilvēks mani mīl un droši vien neatteiksies. Viņš dosies pie barona, un barons viņu pieņems. Ja arī es pats esmu tikai un oulchitel un liekos zināmā mērā suballerne[16] un galu galā bez kādas aizstāvības, tad misters Astlejs; kā visiem zināms, ir lorda māsasdēls, īsta lorda, lorda Pibroka māsasdēls, un šis lords atrodas šeit. Ticiet man, ka barons izturēsies pret misteru Astleju pieklājīgi un viņu uzklausīs. Bet, ja neuzklausīs, tad misters Astlejs to uzņems kā personīgu apvainojumu (jūs zināt, cik angļi ir neatlaidīgi) un sūtīs pie barona savu draugu, bet draugi viņam ir labi. Tagad apsveriet, ka varbūt nemaz neiznāks tā, kā esat domājis jūs.

Francūzis galīgi nobijās; tiešām tas viss ļoti līdzinājās patiesībai, un tātad iznāca, ka es patiešām varu sacelt skandālu.

— Tomēr lūdzu jūs, — viņš sāka gluži lūdzošā balsī,

— metiet mieru! Liekas, jums patiktu, ja iznāktu skandāls! Jums nav vajadzīgs gandarījums, bet skandāls. Man jāteic, ka tas iznāktu interesanti un pat asprātīgi — ko jus, acīm redzot, gribat panākt, bet, ar vārdu sakot, — viņš nobeidza, redzēdams, ka es pieceļos un paņemu cepuri, — atnācu nodot jums šos pāris vārdus no kādas personas, izlasiet, — man uzdots gaidīt atbildi.

To pateicis, viņš izņēma no kabatas un iedeva man maziņu, salocītu un aizzīmogotu zīmīti.

Ar Polinas roku tur stāvēja rakstīts:

«Man likās, ka esat nolēmis šo lietu turpināt. Jūs esat sadusmojies un kļūstat puicisks. Taču šinī gadījumā pastāv īpaši apstākļi, un es Jums tos varbūt pēc tam paskaidrošu; lūdzu Jūs, rimstieties un nomierinieties. Kas tas par 'muļķībām! Jūs man esat vajadzīgs un pats solījāties paklausīt. Atcerieties Šlangenbergu. Lūdzu Jūs būt paklausīgam un, ja tas vajadzīgs, pavēlu. JUāsu P.

P. S. Ja Jūs par vakarējo uz mani dusmojaties, tad piedodiet.»

Kad es izlasīju šīs rindiņas, man acīs viss it kā sagriezās. Lūpas nobālēja, un es sāku drebēt. Nolādētais francūzis izturējās ar mākslotu kautrību, novērsdams no manis acis, lai it kā neredzētu manu apjukumu. Labāk viņš būtu par mani smējies.

— Labi, — es atbildēju, — sakiet, lai mademoiselle ir mierīga. Tomēr atļaujiet jums jautāt, — es skarbi piebildu, — kāpēc jūs tik ilgi nedevāt man šo zīmīti? Jums, man liekas, vajadzēja ar to sākt, nevis gvelzt niekus … ja jūs tiešām atnācāt ar šādu uzdevumu.

— Ak, es gribēju … vispār tas viss ir tik savādi, bet piedodiet manu nepacietību, tas ir tik saprotami. Man personīgi gribējās ātrāk no jums paša uzzināt jūsu nodomus. Bez tam es nezinu, kas šajā zīmītē rakstīts, un domāju, ka to pagūšu nodot vēlāk.

— Saprotu, jums gluži vienkārši tika likts nodot to tikai visļaunākajā gadījumā, bet, ja nokārtosies tāpat ar « vārdiem, tad nemaz nenodot. Vai ne? Runājiet atklāti, monsieui Degriē!

— Peut-etre  — viņš sacīja, kļūdams īpaši atturīgs un skatīdamies uz mani ar īpašu skatienu.

Es paņēmu platmali; viņš pamāja ar galvu un aizgāja. Man likās, ka viņam uz lūpām bija ironisks smīns. Un vai tad varēja būt citādi?

— Gan mēs ar tevi vēl norēķināsimies, francūželi, gan mēs vēl paspēkosimies! — es murmināju, kāpdams lejā pa kāpnēm.

Es vēl neko nespēju aptvert, itin kā būtu dabūjis sitienu pa galvu. Gaiss mani drusku atsvaidzināja.

Pēc pāris minūtēm, līdzko sāku skaidrāk saprast, man spilgti iezīmējās divas domas: pirmā — ka no tādiem niekiem, no dažiem skolnieciskiem, nenopietniem, vakar neviļus izteiktiem puišeļa draudiem sacēlies tāds vispārējs satraukums; un otra doma — kāda šim francūzim ietekme uz Polinu? Viens viņa vārds — un viņa dara visu, kas viņam vajadzīgs, raksta zīmīti un pat lūdz mani. Protams, viņu attiecības man bijušas mīkla vienmēr —7 jau no paša sākuma, no tā brīža, kad es ar viņiem iepazinos; tomēr šajās pēdējās dienās biju pamanījis Polinā pret Degriē neapšaubāmu pretīgumu un pat nicināšanu, bet viņš pat neskatījās uz viņu, izturējās pret viņu nepieklājīgi. Es to pamanīju. Polina pati man to stāstīja; viņai jau paspruka atzīšanās ļoti svarīgās lietās … Tātad viņam vienkārši ir vara pār viņu, viņam ar Polinu ir kaut kādi nolūki…

VIII nodaļa

Promenādē, kā to šeit sauc, tas ir, kastaņu alejā, es satiku savu angli.

— O, o! — viņš iesaucās, mani ieraudzījis, — es eju pie jums, bet jūs pie manis. Tātad jūs jau esat aizgājis no savējiem?

— Vispirms sakiet — kā jūs visu to zināt, — es izbrīnījies jautāju, — vai tiešām tas zināms visiem?

— O nē, visiem nav zināms; un nav arī vērts, ka to zinātu. Neviens par to nerunā.

— Bet kāpēc tad jūs to zināt?

— Es zinu, tas ir, man gadījās uzzināt. Uz kurieni jūs tagad no šejienes brauksiet? Es jūs mīlu un tāpēc nācu pie jums.

— Kāds- jūs esat jauks cilvēks, mister Astlej, — es sacīju (mani, starp citu, ļoti pārsteidza: no kurienes viņš zina?), — un, tā kā es vēl neesmu dzērļs kafiju un tā kā jūs droši vien krietni nepadzērāt, tad iesim uz spēļu namu, uz kafejnīcu, pasēdēsim, uzpīposim, un es jums visu izstāstīšu, un . .. jūs man arī izstāstīsiet.

Līdz kafejnīcai bija kādi simt soļi. Mums atnesa kafiju, mēs apsēdāmies, es aizpīpoju papirosu, misters Astlejs nepīpoja neko un, pievērsies man, gatavojās klausīties.

— Es nekur nebraukšu, es palieku šeit, — es iesāku.

— Es ari biju pārliecināts, ka jūs paliksiet, — misters Atslejs piekrītoši sacīja.

Iedams pie mistera Astleja, es nepavisam nedomāju un pat tīšuprāt negribēju stāstīt viņam kaut ko par savu mīlestību uz Polinu. Visas šīs dienas nebiju ar viņu runājis par to gandrīz neviena vārda. Bez tam viņš bija ļoti kautrīgs. Jau po pirmās reizes ievēroju, ka Polina atstājusi uz viņu ārkārtīgu iespaidu, bet viņš nekad netika pieminējis Polinas vārdu. Tomēr savādi, pēkšņi tagad, līdzko viņš apsēdās un pievērsa man savu ciešo, alvaino skatienu, man nez kāpēc radās vēlēšanās viņam visu izstāstīt, tas ir, visu par manu mīlestību un par tās niansēm. Es stāstīju veselu pusstundu, un man bija neparasti patīkami, es taču stāstīju par to pirmo reizi! Pamanījis, ka dažās, īpaši dedzīgās vietās viņš samulst, es tīšām stāstīju vēl dedzīgāk. Vienu gan nožēloju: varbūt pateicu kaut ko lieku par francūzi…

Misters Astlejs klausījās, sēdēdams man pretim, nekustēdamies, neizdvesdams ne vārda, ne skaņas un skatīdamies man acīs; bet, kad es ierunājos par francūzi, viņš pēkšņi pārtrauca mani un stingri noprasīja: vai man esot tiesības runāt par šo blakus apstākli? Misters Astlejs vienmēr jautājumus uzdeva ļoti dīvaini.

— Jums taisnība: baidos, ka nav, — es atbildēju.

— Vai, atskaitot šos minējumus, jūs par marķīzu un par mis Polinu nevarat pateikt neko noteiktu?

Biju pārsteigts, dzirdot tik kategorisku jautājumu no tāda kautrīga cilvēka kā misters Astlejs.

— Nē, neko noteiktu, — es atbildēju, — protams, neko.

— Ja tas tā, tad jūs esat rīkojies slikti, ne vien ar mani par to runādams, bet arī pats pie sevis tā domādams.

— Labi, labi! Piekrītu; bet tagad tas nav galvenais, — es viņu pārtraucu, klusībā brīnīdamies. Tad es viņam visos sīkumos atstāstīju vakarējo notikumu — Polinas izlēcienu, manu piedzīvojumu ar baronu, manu atlaišanu no darba, ģenerāļa neparasto gļēvulību — un beidzot sīki, ar visām niansēm aprakstīju Degriē apmeklējumu šodien; beigās parādīju viņam zīmīti.

— Ko jūs no tā secināt? — es jautāju. — Es ierados, lai uzzinātu jūsu domas. Kas attiecas uz mani, tad es, liekas, būtu šo francūzi nogalinājis un varbūt to izdarīšu.

— Es arī, — misters Astlejs sacīja. — Bet, kas attiecas uz mis Polinu, tad… jūs zināt, mēs stājamies sakaros pat ar mums neciešamiem cilvēkiem, ja uz to spiež apstākļi. Tur var būt jums nezināmas sakarības, kas atkarīgas no blakus apstākļiem. Domāju, ka jūs varat nomierināties — daļēji, protams. Bet, kas attiecas uz viņas vakarējo rīcību, tad tā, protams, ir dīvaina — ne jau tāpēc, ka viņa, gribēdama tikt no jums vaļā, sūtīja jūs pretim barona spieķim (kuru viņš, nesaprotu kāpēc, nelika lietā, kaut gan tas bija viņa rokā), bet gan tāpēc, ka tāds izlēciens… tādai lieliskai mis — nepieklājīgs. Protams, viņa nevarēja paredzēt, ka jūs burtiski izpildīsiet viņas zobgalīgo vēlēšanos …

— Zināt ko? — es pēkšņi iesaucos, vērīgi skatīdamies misterā Astlejā, — man liekas, ka jūs jau esat par visu to dzirdējis — zināt, no kā? — no pašas mis Polinas!

Misters Astlejs paskatījās manī ar izbrīnu.

— Jums spīd acis, un es tajās lasu aizdomas, — viņš sacīja, tūdaļ atguvis agrāko mieru, — bet jums nav ne mazāko tiesību izteikt savas aizdomas. Es šādas tiesības nevaru atzīt un pilnīgi atsakos atbildēt uz jūsu jautājumu.

— Diezgan! Nevajag arī! — es iesaucos, savādi satraukts, nesaprazdams, kāpēc man tas ienāca prātā. Un kad, kur, kādā veidā misters Astlejs būtu varējis kļūt par Polinas uzticības personu? Pēdējā laikā es tomēr daļēji biju izlaidis misteru Astleju no acīm, bet Polina man vienmēr bija bijusi mīkla — tādā mērā mīkla, ka, piemēram, tagad, sākdams stāstīt misteram Astlejam visu savu mīlestības stāstu, es pēkšņi šā stāsta laikā biju pārsteigts par to, ka par savām attiecībām ar viņu nevarēju pateikt gandrīz neko noteiktu un skaidru. Gluži otrādi, viss bija fantastisks, savāds, nepamatots un nebija ne ar ko salīdzināms.

— Nu labi, labi; esmu izsists no sliedēm un vēl daudz ko nespēju apjēgt, — es atbildēju, gluži aizelsies. — Starp citu, jūs esat labs cilvēks. Tagad par citu lietu, es lūdzu nevis jūsu padomu, bet domas.

Es brīdi klusēju un tad sāku:

— Kā jūs domājat, kāpēc ģenerālis tā iztrūkās? Kāpēc no manas muļķīgās piedauzības viņi iztaisījuši tādu notikumu? Tādu notikumu, ka pat pats Degriē uzskatīja par nepieciešamu iejaukties (bet viņš iejaucas tikai pašos svarīgākajos gadījumos), ieradās pie manis (iedomājieties tik!), pierunāja, lūdza mani — viņš, Degriē, mani! Turklāt, lieciet vērā, viņš atnāca pulksten deviņos, gandrīz deviņos, un mis Polinas zīmīte jau bija viņam rokās. Jājautā, kad tad tā uzrakstīta? Varbūt mis Polinu tālab uzmodināja! Bez tam no tā redzams, ka mis Polina ir viņa verdzene (tāpēc ka lūdz piedošanu pat man!), bez tam — kāda tur daļa viņai, personīgi viņai? Kāpēc viņa tā ieinteresēta? Kāpēc viņi tā izbijušies no kaut kāda barona? Un kas par to, Јa ģenerālis precēsies ar mademoiseJJe Biaņche de Cominges? Viņi funā, ka sakarā ar šo apstākli viņiem vajagot īpaši nevainojami izturēties, — bet tas taču ir pārāk īpaši, spriediet pats! Kā jums liekas? Es pēc jūsu acīm redzu, ka jūs arī šinī ziņā zināt vairāk nekā es!

Misters Astlejs iesmējās un pamāja ar galvu.

— Tiešām, liekas, es par to zinu daudz vairāk nekā jūs, — viņš sacīja. — Tam visam par iemeslu ir tikai mademoiselle Blanche, un es esmu pārliecināts, ka tas tiešām tā ir.

— Kas tad ir ar šo mademoiselle Blanche? — es nepacietīgi iesaucos (man pēkšņi radās cerība, ka tagad uzzināšu kaut ko par m-lle Polinu).

— Man liekas, ka mademoiselle Blanche pašlaik ir sevišķs iemesls par katru cenu izvairīties no tikšanās ar baronu un baronesi, it īpaši no nepatīkamas tikšanās, vēl ļaunāk — skandalozas.

— Nu! Nu!

— Mademoiselle Blanche aizpagājušajā gadā sezonas laikā jau bija šeit, Ruletenburgā. Arī es atrados šeit. Mademoiselle Blanche toreiz nesaucās mademoiselle de Cominges, tāpat kā neeksistēja viņas māte madame veuve Cominges. Vismaz no viņas nebija ne vēsts. Degriē — Degriē arī nebija. Esmu cieši pārliecināts, ka viņi ne tikai nav radi, bet pat iepazinušies pavisam nesen. Ari par marķīzu Degriē viņš kļuvis pavisam nesen — es par to esmu pārliecināts sakarā ar kādu faktu. Var pat pieļaut domu, ka arī par Degriē viņš sācis saukties nesen. Es šeit pazīstu kādu cilvēku, kurš viņu saticis arī ar citu vārdu.

— Bet viņam tiešām ir pazīšanās cienījamās aprindās!

— O, tas ir iespējams. Tāda pazīšanās ir iespējama pat mademoiselle Blanche. Bet aizpagājušajā gadā sakarā ar šīs pašas baroneses sūdzību mademoiselle Blanche saņēma no šejienes policijas aicinājumu atstāt pilsētu, un viņa to arī atstāja.

— Kā tad tā?

— Viņa toreiz parādījās šeit — sākumā ar kaut kādu itālieti, augstmani ar vēsturisku vārdu — vai nu Barbe-rini, vai kaut kas līdzīgs. Šis cilvēks bija vienos gredzenos un briljantos un pat īstos. Viņi braukāja apbrīnojamā ekipāžā. Mademoiselle Blanche spēlēja trente et quarante sākumā veiksmīgi, bet tad, cik man palicis prātā, laime viņu pameta. Atceros, ka vienā vakarā viņa zaudēja milzīgu summu. Bet pats ļaunākais, ka un hean matin

viņas augstmanis pazuda bez vēsts; bija pazuduši arī zirgi un ekipāža, pazudis itin viss. Parāds viesnīcā bija briesmīgs. Mademoiselle Zelma (Barberīni vietā viņa pēkšņi pārvērtās par mademoiselle Zelma) bija galīgā izmisumā. Viņa brēca un vaimanāja pa visu viesnīcu un trakumā plēsa savu tērpu. Turpat viesnīcā bija apmeties kāds poļu grāfs (visi ceļojošie poļi ir grāfi), un mademoiselle Zelma, kas plosīja savu tērpu un ar savām daiļajām, smaržās mazgātajām rokām kā kaķe skrāpēja sev seju, atstāja uz viņu zināmu iespaidu. Viņi aprunājās, un ap pusdienas laiku viņa nomierinājās. Vakarā grāfs ar viņu zem rokas parādījās spēļu namā. Mademoiselle Zelma pēc sava paraduma smējās visai skaļi, un viņas manieres bija kļuvušas drusku vaļīgākas. Viņa atbilda tieši tai ruleti spēlējošo dāmu kategorijai, kuras, pieiedamas pie galda, no visa spēka pagrūž ar plecu kādu spēlētāju, lai atbrīvotu vietu sev. Tas tādām dāmām šeit ir īpašs šiks. Jūs viņas, protams, esat ievērojis?

— O jā.

— Viņas nav pat ievērības cienīgas. Kārtīgai publikai par nepatiku viņas no šejienes nav izskaužamas, vismaz tās no viņām, kuras katru dienu pie galda maina tūkstoš-franku asignācijas. Starp citu, līdz ko viņas pārtrauc mainīt naudas zīmes, viņas tūdaļ lūdz pazust. Mademoiselle Zelma joprojām mainīja asignācijas; bet spēlē viņai neveicās aizvien vairāk. Ņemiet vērā, ka šīs dāmas ļoti bieži spēlē laimīgi; viņām ir apbrīnojama pašsavaldīšanās. Starp citu, mans stāsts ir galā. Kādu dienu, gluži tāpat kā itālietis, pazuda arī grāfs. Mademoiselle Zelma vakarā ieradās spēlēt viena; šoreiz neviens viņai nepiedāvāja roku. Divās dienās viņa nospēlējās galīgi. Uzlikusi pēdējo luidoru un „to paspēlējusi, viņa paskatījās apkārt un ieraudzīja sev līdzās baronu Vurmerhelmu, kurš viņu novēroja ļoti uzmanīgi un ar dziļu nepatiku. Bet mademoiselle Zelma nepamanīja nepatiku un, griezdamās pie barona ar zināmo smaidu, palūdza viņas vietā uzlikt uz sarkano desmit luidorus. Sakarā ar to — pēc baroneses sūdzības — viņa vakarā saņēma uzaicinājumu spēļu namā vairs nerādīties. Nebrīnieties, ka man zināmi visi šie nenozīmīgie un gaužām nepieklājīgie sīkumi, es visu to dzirdēju no mistera Didera, kāda sava radinieka, kurš tajā pašā vakarā savā karietē aizveda mademoiselle Zelmu no Ruletenburgas uz Spā. Tagad jūs sapratīsiet: made-moiselle Blanche grib būt ģenerāliene droši vien tāpēc, lai turpmāk nesaņemtu no spēļu nama policijas tādus uzaicinājumus kā aizpagājušajā gadā. Tagad viņa vairs nespēlē; bet tas tāpēc, ka tagad viņai, pēc visām pazīmēm spriežot, ir kapitāls, kuru viņa aizdod šejienes spēlmaņiem uz procentiem. Tas ir daudz izdevīgāk. Man pat ir aizdomas, ka viņai parādā arī nelaimīgais ģenerālis. Varbūt arī Degriē. Varbūt Degriē ar viņu sadarbojas. Jūs sapratīsiet pats, ka vismaz līdz kāzām viņa nevēlas pievērst sev baroneses un barona uzmanību. Ar vārdu sakot, viņas stāvoklī viņai vismazāk vajadzīgs skandāls. Bet jūs esat saistīts ar viņu namu, un jūsu uzvedība varēja radīt skandālu, it īpaši tāpēc, ka viņa katru dienu parādās sabiedrībā zem rokas ar ģenerāli vai kopā ar mis Polinu. Vai tagad saprotat?

— Nē, nesaprotu! — es iesaucos, no visa spēka uzsizdams pa galdu tā, ka garcon 1 izbijies pieskrēja klāt.

— Sakiet, mister Astlej, — es ārkārtīgi satraukts atkārtoju, — ja jūs visu to zinājāt un līdz ar to zinājāt, kas ir šī mademoiselle Blanche de Cominges, — tad kāpēc nebrīdinājāt vismaz mani, pašu ģenerāli un, galvenais, mis Polinu, kura šeit spēļu namā, publikā, parādās ar mademoiselle Blanche zem rokas? Vai tas ir pieļaujami?

— Jūs brīdināt man nebija vērts, jo jūs neko nevarētu darīt, — misters Astlejs mierīgi atbildēja. — Un no kā gan brīdināt? Ģenerālis varbūt zina par mademoiselle Blanche vēl vairāk nekā es un tomēr pastaigājas ar viņu un ar mis Polinu. Ģenerālis — nelaimīgs cilvēks. Es vakar redzēju, kā mademoiselle Blanche jāja uz lieliska zirga monsieur Degriē un mazā krievu kņaza sabiedrībā, bet ģenerālis uz ruda zirga auļoja viņiem pakaļ. Viņš no rīta sūdzējās, ka sāpot kājas, bet zirgā viņš sēdēja stalti. Un, lūk, šinī brīdī man ienāca prātā, ka viņš ir pazudis cilvēks. Taču tā nav mana darīšana, un man tikai nesen bija tas gods iepazīties ar mis Polinu. Bet, starp citu (misters Astlejs pēkšņi atguvās), es jums jau teicu, ka nevaru atzīt jūsu tiesības uz dažiem jautājumiem, kaut gan mīlu jūs no visas sirds …

— Diezgan, — es sacīju pieceldamies, — tagad man skaidrs kā diena, ka arī mis Polinai par mademoiselle Blanche zināms viss un ka viņa nespēj šķirties no sava francūža un tāpēc ir ar mieru pastaigāties ar mademoi-selle Blanche. Ticiet man, ka nekādi citi iemesli nepiespiestu viņu iet pastaigāties ar mademoiselle Blanche, rakstīt zīmīti un lūgties mani, lai lieku mieru baronam. Tur jābūt tieši šim iemeslam, kura priekšā nobāl visi! Un tomēr viņa pati mani uzkūdīja baronam! Pie velna, tur neko nevar saprast!

— Jūs aizmirstat, ka, pirmkārt, šī mademoiselle de Cominges — ģenerāļa līgava un, otrkārt, ka mis Polinai, ģenerāļa pameitai, ir mazs brālītis un maza māsiņa, ģenerāļa īstie bērni, kurus šis bezprātīgais cilvēks pilnīgi pametis novārtā un, liekas, arī aplaupījis.

— Jā, jā! tā tas ir! Aiziet no bērniem — tas nozīmē viņus pilnīgi pamest, palikt — tas nozīmē aizstāvēt viņu intereses, bet varbūt arī paglābt īpašuma atliekas. Jā, jā, tas taisnība! Un tomēr, tomēr! Ak, es saprotu, kāpēc viņi visi tagad tā interesējas par vecmāmuļu!

— Par ko?

— Par to veco raganu Maskavā, kura nemirst nost un par kuru gaida telegrammas, ka viņa mirs.

— Nu jā, viņā apvienojas visas intereses. Viss atkarīgs no mantojuma: ja būs mantojums, ģenerālis apprecēsies; arī mis Polina tiks vaļā, bet Degriē …

— Nu, bet Degriē?

— Bet Degriē saņems naudu; viņš tikai to šeit gaida.

— Tikai! jūs domājat, ka viņš’gaida tikai to?

— Vairāk neko es nezinu, — misters Astlejs stūrgalvīgi apklusa.

— Bet es zinu, es zinu! — es iekaisis atkārtoju, — arī viņš gaida mantojumu, jo Polina saņems pūru, bet, naudu saņēmusi, tūdaļ metīsies viņam ap kaklu. Tādas ir visas sievietes! Un pašas lepnākās no viņām — top par visparastākajām verdzenēm! Polina spēj tikai kaislīgi mīlēt un vairāk neko! Tādas ir manas domas. Paskatieties uz viņu, it īpaši kad viņa sēž viena, domās iegrimusi: viņā ir kaut kāda nolemtība, kaut kas liktenīgs, nolādēts! Viņa spējīga uz visām dzīves šausmām un kaislībām .. . viņa . . . viņa … bet kas mani tur sauc? — es pēkšņi vaicāju.

Kas tur kliedza? Es dzirdēju, kāds krieviski sauca: Aleksej Ivanovič! Sievietes balss, dzirdiet, dzirdiet!

Šinī brīdī mēs tuvojāmies mūsu viesnīcai. Mēs jau kopš laba brīža, gandrīz to nemanīdami, bijām izgājuši no kafejnīcas.

— Es dzirdēju sievietes balsi, bet nezinu, ko sauc, tas ir krieviski; tagad redzu, no kurienes nāk šī balss, — misters Astlejs rādīja, — sauc tā sieviete, kura sēž lielajā braucamajā krēslā un kuru nupat uznesa uz viesnīcas lieveņa tik daudz sulaiņu. Aiz viņas tiek nesti čemodāni, tātad nupat kā pienācis vilciens.

— Bet kāpēc viņa sauc mani? Viņa atkal kliedz; paskatieties, viņa mums māj!

— Redzu, ka viņa māj, — misters Astlejs sacīja.

— Aleksej Ivanovič! Aleksej Ivanovič! Ak kungs, kas tas par ausaini! — no viesnīcas lieveņa atskanēja izmisīgi saucieni.

Mēs gandrīz skriešus devāmies uz viesnīcas ieeju. Es uzkāpu uz kāpņu laukuma, un.. . manas rokas no izbrīna noslīga uz leju, bet kājas pieauga pie zemes.

IX nodaļa

Uz viesnīcas platā lieveņa augšējā laukuma, uznesta pa kāpnēm braucamajā krēslā, sēdēja vecmāmuļa, sulaiņu, kalpoņu un viesnīcas daudzgalvainās ziņkārās saimes aplenkta, paša virssulaiņa sagaidīta, kurš bija iznācis pretī augstajai viešņai, kas atbraukusi ar tādu troksni, ar personiskiem kalpotājiem, ar tik daudz paunām un čemodāniem! Jā, tā bija viņa, bargā un bagātā, septiņdesmit piecus gadus vecā Antoņida Vasiļjevna Tarasevičeva, muižniece un Maskavas lielkundze, la baboulinka, kuras dēļ tika sūtītas un saņemtas telegrammas, mirstošā un nenomirusī, kura pēkšņi pati personīgi pie mums ieradusies un uzkritusi kā sniegs uz galvas. Viņa atbraukusi šurp, kaut gan nevar paiet, ir krēslā nesama, kā visus šos pēdējos piecus gadus, bet pēc sava paraduma ir enerģiska, bravūrīga, pašapmierināta, sēž stalti, skaļi un pavēloši kliedz, visus rāj — nu tieši tāda pati, kādu man bija tas gods viņu redzēt kādas divas reizēs, kopš strādāju ģenerāļa namā par skolotāju. Tīri dabiski, ka stāvēju viņas priekšā no izbrīna sastindzis. Bet viņa ar savām lūša acīm bija mani ieraudzījusi jau simt soļu attālumā, kad viņu krēslā nesa augšā pa kāpnēm, pazinusi un saukusi ‘ vārdā un tēva vārdā, ko viņa arī pēc sava paraduma bija reizi par visām reizēm iegaumējusi. «Un tādu viņi cerēja ieraudzīt zārkā, apglabātu un mantojumu novēlējušu,» man iešāvās prāta, «viņa taču pārdzīvos mūs visus un visu šo viesnīcu! Bet, ak dievs, kas tagad notiks ar mūsējiem, kas tagad notiks ar ģenerāli! Viņa tagad apgriezīs otrādi visu viesnīcu!»

— Nu ko tu, mīļais, stāvi manā priekšā, acis izbolījis! — vecmāmuļa joprojām kliedza uz mani. — Vai tad paklanīties — sasveicināties neproti, vai? Varbūt esi lepns kļuvis, negribi? Vai varbūt nepazini? Paklau, Pota-pič, — viņa griezās pie sirma večuka ar kailu, sārtu pakausi, fraku mugurā, baltu kaklasaiti, pie sava mājziņa, kas pavadīja viņu ceļojumā, — paklau, nepazīst! Apbedījuši! Telegrammu pēc telegrammas sūtīja: mirusi vai nav mirusi? Es taču visu zinu! Bet es, redzi, esmu sveika un vesela.

— Apžēlojieties, Antoņida Vasiļjevna, kāpēc lai es jums vēlētu ļaunu? — es atguvies priecīgi atbildēju.

— Es tikai biju pārsteigts … Un kā gan lai nebrīnās, tik negaidīti…

— Kas tev tur ko brīnīties? iesēdos un atbraucu. Vagonā mierīgi, kratīt nekrata. Vai tu gāji pastaigāties, vai?

— Jā, biju aizgājis uz spēļu nama pusi.

— Tas ir jauki, — vecmāmuļa sacīja, skatīdamās apkārt, — silti, un koki tādi kupli. Tas man «patīk. Vai mūsējie mājās? Kur ģenerālis?

— Jā! mājās, šinī laikā droši vien visi mājās.

— Vai viņiem arī šeit ievestas noteiktas stundas un visas ceremonijas? Grib spīdēt. Dzirdēju, turot ekipāžu, Ies seigneurs russes! (krievu augstmaņi) Mantu izputinājuši — un uz ārzemēm projām! Vai Praskovja arī kopā ar viņu?

— Jā, Polina Aleksandrovna arī.

— Un francūželis? Nu, gan jau pati visu redzēšu. Aleksej īvanovič, rādi ceļu — tieši pie viņa! Vai tev šeit labi?

— Var iztikt, Antoņida Vasiļjevna.

— Bet tu, Potapič, pasaki šim ausainim, sulainim, lai man ierāda ērtu, labu dzīvokli apakšējos stāvos un nes tūlīt uz turieni mantas. Kāpēc gan visiem jābāžas mani nest? Ko viņi lien virsū? Ir gan vergi! Kas tas par cilvēku tev līdzās? — viņa atkal griezās#pie manis.

— Tās ir misters Astlejs, — es atbildēju.

— Kas tas par misteru Astleju?

— Ceļotājs, mans paziņa; pazīst arī ģenerāli.

— Anglis. Ko viņš tā skatās uz mani un muti vaļā never? Es, tā teikt, mīlu angļus. Nu, nesiet augšā, tieši pie viņiem uz dzīvokli; kur viņi ir?

Vecmāmuļu sāka nest; es gāju pirmais augšā pa platajām viesnīcas kāpnēm. Mūsu gājiens bija ļoti iespaidīgs. Visi, kas pagadījās ceļā, palika stāvam un skatījās uz mums, acis ieplētuši. Mūsu viesnīca skaitījās pati labākā, pati dārgākā un pati aristokrātiskākā visā kūrvietā. Uz kāpnēm un gaiteņos vienmēr varēja satikt lepnas dāmas un cienījamus angļus. Daudzi lejā izjautāja virssulaini, kurš pats bija ļoti pārsteigts. Viņš, protams, visiem vaicātājiem atbildēja, ka tā ir ievērojama ārzemniece, une russe, une comtesse, grande dame[17], un ka viņa dzīvos tajās pašās telpās, kurās priekš nedēļas dzīvoja la grande duchesse de N. [18] Šī efekta galvenais iemesls bija krēslā nestās vecmāmuļas pavēlnieciskais un valdonīgais izskats. Satiekot kādu jaunu personu, viņa tūdaļ to nomērīja ar ziņkāru skatienu un par visiem mani skaļi izjautāja. Vecmāmuļa bija liela auguma, un, kaut gan no krēsla necēlās, tomēr, uz viņu skatoties, varēja nojaust, ka viņa nav no mazajām. Viņas mugura turējās taisni kā dēlis un pret krēslu neatbalstījās. Sirmā, lielā galva ar masīvajiem un asajiem sejas pantiem slējās augšup; viņa lūkojās apkārt pat ar tādu kā iedomību un izaicinājumu; un varēja redzēt, ka viņas skatiens un žesti ir pilnīgi dabiski. Neskatoties uz septiņdesmit pieciem gadiem, viņas seja bija diezgan svaiga un pat zobi bija samērā veseli. Viņa bija ģērbusies melnā zīda kleitā un baltā aubītē.

— Viņa mani ārkārtīgi interesē, — pačukstēja misters Astlejs, kurš kāpa augšā blakus man.

«Par telegrammām viņa zina,» es nodomāju, «viņa pazīst arī Degriē, bet par mademoiselle Blanche viņai, liekas, vēl maz jausmas.» Es tūdaļ pateicu to misteram Astlejam.

Grēcīgais cilvēks! Līdzko norima mans pirmais pārsteigums, es briesmīgi nopriecājos par to pērkona spērienu, kuru mēs tagad sagādāsim ģenerālim. Jutos tā, it kā mani kāds kūdītu, un es soļoju pa priekšu ārkārtīgi jautri.

Mūsējie bija apmetušies trešajā stāvā; es nepieteicu un pat nepieklaudzināju pie durvīm, bet vienkārši atvēru tās līdz galam vaļā, un vecmāmuļu ienesa iekšā ar triumfu. Viņi visi it kā tīšām bija salasījušies kopā ģenerāļa kabinetā. Pulkstenis bija divpadsmit, un, kā liekas, tika plānots kāds izbraukums — braukšus un jāšus, visiem vienā barā; bez tam bija ielūgti daži paziņas. Bez ģenerāļa, Po-linas ar bērniem un viņu auklītes kabinetā bija vēl Degriē, m-lle Blanche, atkal jātnieces tērpā, viņas māte in-me veuve Corning es, mazais kņazs un vēl kāds izglītots ceļotājs, vācietis, kuru es pie viņiem redzēju pirmo reizi. Krēslu ar vecmāmuļu vienkārši nolika kabineta vidū, trīs soļus no ģenerāļa. Ak dievs, nekad neaizmirsīšu šo ainu! Pirms mūsu ienākšanas ģenerālis kaut ko stāstīja, bet Degriē viņu pārlaboja. Jāpiezīmē, ka m-lle Blanche un Degriē jau divas trīs dienas nez kāpēc veltīja ļoti lielu uzmanību mazajam kņazam a la barbe du. pauvre general   nabaga ģenerāla acu priekšā (franču vai).  un sabiedrībā, kaut varbūt māksloti, valdīja visai jautra un sirsnīgi ģimeniska noskaņa. Ieraugot vecmāmuļu, ģenerālis pēkšņi sastinga, ieplēta muti un palika pusvārdā. Ģenerālis skatījās uz viņu, izbolījis acis, itin kā baziliska skatiena noburts. Arī vecmāmuļa skatījās uz viņu klusēdama, nekustīgi — bet kas tas bija par uzvarošu, izaicinošu un izsmējīgu skatienu! Tā viņi skatījās viens uz otru veselas desmit sekundes, pārējiem klātesošajiem nesakot ne pušplēsta vārdiņa. Degriē sākumā sastinga, bet drīz vien viņa sejā pavīdēja neparasts nemiers. M-lle Blanche sarauca uzacis, pavēra muti un ar bailēm un ziņkāri aplūkoja vecmāmuļu. Kņazs un izglītotais ceļotājs dziļā neizpratnē vēroja visu šo ainu. Poli-nas skatiens pauda ārkārtīgu izbrīnu un neizpratni, bet pēkšņi viņa kļuva bāla kā krīts; pēc brītiņa asinis spēji iesitās sejā un viņas vaigi piesārta. Jā, tā visiem bija katastrofa! Es tikai to vien darīju kā vērsu savu skatienu no vecmāmuļas uz visiem apkārtējiem un atkal atpakaļ. Misters Astlejs stāvēja malā pēc sava paraduma mierīgi un cienīgi.

— Nu, lūk, esmu klāt! Telegrammas vietā! — beidzot vecmāmuļa ierunājās, klusumu pārtraukdama. — Ko, nebaidījāt Vis?

— Antoņida Vasiļjevna .,. krustmāmiņ … bet kādā veidā … — nomurmināja nelaimīgais ģenerālis. Ja vecmāmuļa būtu vēl dažas sekundes klusējusi, tad ģenerāli varbūt ķertu trieka.

— Kādā veidā? Iesēdos vilcienā un atbraucu. Kālab tad ir dzelzceļš? Bet jūs visu laiku domājāt: vai neesmu jau kājas atstiepusi un jums mantojumu atstājusi? Es taču zinu, kā tu no šejienes telegrammas sūtīji. Domāju, ne mazums naudas būsi par tām notērējis. No šejienes nav lēti. Bet es kājas pār pleciem un šurp. Vai tas ir tas francūzis? Monsieur Degriē, kā liekas?

— Qui, madame, — uztvēra Degriē, — et croyez, je suis si enchante !… votre santй … c'est un miracle … vous voir ici .. . une surprise charmante . . .*

— Ir gan charmante ; pazīstu tevi, āksts tāds, es tev ne tik daudz neticu! — un viņa parādīja tam savu mazo pirkstiņu. — Kas tā tāda? — viņa vaicāja, norādīdama uz m-lle Blanche. Acīm redzot, viņu pārsteidza efektīgā francūziete jātnieces tērpā, ar pātagu rokā. — Šejieniete, vai?

— Tā ir mademoiselle Blanche de Cominges, un tur viņas māmiņa madame de Cominges; viņas dzīvo šajā viesnīcā, — es ziņoju.

— Vai meita precēta? — vecmāmuļa nekautrēdamās jautāja.

— Mademoiselle de Cominges ir jaunava, — es atbildēju pēc iespējas godbijīgāk un tīšu prātu pusbalsī.

— Vai jautra?

Es izlikos jautājumu nesaprotam.«

— Vai ar viņu nav garlaicīgi? Vai krieviski saprot? Degriē pie mums Maskavā drusku ielauzījās mūsu mēlē un kaut kā buldurē.

Es paskaidroju viņai, ka m-lle Cominges nekad nav bijusi Krievijā.

— Bonjour![19] — sacīja vecmāmuļa, pēkšņi strauji pagriezdamās pret m-lle Blanche.

— Bonjour, madame, — ceremoniāli un graciozi paklanījās m-lle Blanche, mudīgi paslēpdamās zem neparastas kautrības un pieklājības aizsega un ar sejas un figūras izteiksmi izpauzdama ārkārtīgu izbrīnu par tādu savādu jautājumu un uzrunu.

— Ai, ai, nolaida actiņas, klīrējas un laužas; tūdaļ var redzēt, kas par putnu; kaut kāda aktrise. Es apmetos šajā viesnīcā, apakšējā stāvā, — viņa pēkšņi uzrunāja ģenerāli, — būšu tev kaimiņiene, vai tev tīk vai netīk.

— Ak, krustmāmiņ! Ticiet manām vispatiesākajām jūtām … manam priekam, — ģenerālis iesāka. Viņš jau bija drusku atguvies, bet, tā kā vajadzības gadījumā viņš prata runāt piedienīgi, cienīgi un ar pretenziju uz zināmu efektu, tad ņēmās izsacīties arī tagad. — Mēs bijām tik satraukti un apjukuši, kad uzzinājām par jūsu slimību … Saņēmām tādas bezcerīgas telegrammas, un pēkšņi…

— Melo vien! melo! — vecmāmuļa tūdaļ pārtrauca.

— Bet kā jūs, — ģenerālis savukārt pasteidzās pārtraukt viņu un pacēla balsi, cenzdamies neievērot šo «melo», — kā jūs tomēr izlēmāt doties tādā ceļā? Padomājiet pati, ka jūsu gados un pie jūsu veselības … tas katrā ziņā ir tik negaidīti, ka mūsu izbrīnu var saprast. Bet esmu tik priecīgs … un mēs visi (viņš sāka mīlīgi un aizgrābti smaidīt) ar visiem spēkiem centīsimies padarīt jums šo sezonu par vispatīkamāko laika kavēkli…

— Pietiek; tukšu salmu kulšana; pļāpā kā vienmēr; pati pratīšu tikt galā. Taču man nav nekas pret jums; ļaunu nepieminu. Kā es izlēmu, tu jautā? Kas tur ko brīnīties? Pavisam vienkārši.'Un ko viņi visi brīnās. Sveika, Praskovja! Ko tu šeit dari?

— Sveika, vecmāmiņ, — Polina sacīja, viņai tuvodamās, — vai ilgi esat*ceļā?

— Rau, gudrāk par visiem pavaicāja, citādi tikai: ak un ak! Redzi: gulēju, gulēju, ārstēja, ārstēja, es dakterus padzinu un pasaucu Nikolas baznīcas ķesteri. Viņš ar siena smelkni kādu sievu no tādas pašas kaites izārstējis. Arī man palīdzēja; trešajā dienā izsvīdu cauri slapja un sāku atlabt. Pēc tam atkal sanāca mani yācieši, uzlika brilles un sāka spriedelēt: «Tagad, sak, vajadzētu uz ārzemēm, uz kādu kūrvietu, izņemt kursu, tad asins sastrēgums pavisam pārietu.» Un kāpēc gan ne, domāju. Muļķi Zažigini gan sāka vaimanāt: «Kur nu jūs, sak, aizbrauksiet!» Bet kas man! Sataisījos vienā dienā un pagājušo piektdien paņēmu istabas meitu un Potapiču, un sulaini Fjodoru, bet Fjodoru no Berlīnes aiztriecu atpakaļ, jo, skatos, nemaz viņš nav vajadzīgs, būtu varējusi atbraukt ari pavisam viena pati… Kupeju pasūtīju atsevišķu, bet nesēji ir katrā stacijā, par divdesmit kapeikām aiznesis, kur vien gribi. Skaties vien, kādu jūs dzīvokli noīrējuši! — viņa nobeidza, lūkodamās apkārt. — Par kādu naudu, mīļais? Tev taču viss ieķīlāts. Cik šim pašam fran-cūželim neesi parādā! Es tak visu zinu, visu zinu!

— Es, krustmāmiņ … — ģenerālis iesāka, pavisam samulsis, — es brīnos, krustmāmiņ … Es, liekas, drīkstu bez kādas kontroles … bez tam mani izdevumi nepārsniedz manus līdzekļus, un mēs šeit…

— Nepārsniedz? ko tu neteiksi! Bērniem droši vien esi pēdējo nolaupījis, aizbildnis!

— Pēc tā, pēc tādiem vārdiem … — ģenerālis atsāka sašutis, — es tiešām nezinu …

— Kā tad, nezini! Droši vien šeit pie ruletes vien stāvi? Visu esi palaidis vējā?

Ģenerālis bija tā satriekts, ka savu satraukto jūtu uzplūdumā palika gandrīz vai bez elpas.

— Pie ruletes! es? ar savu stāvokli.. . Es? Atjēdzieties, krustmāmiņ, jūs laikam vēl neesat vesela! . ..

— Melo vien, melo; droši vien nevar dabūt nost; vienmēr tu melo! Paskatīšos, kas tā rulete tāda ir — šodien pat. Tu, Praskovja, man pastāsti, kas šeit ir ko redzēt, un gan jau arī Aleksejs Ivanovičs parādīs, bet tu, Pota-pič, pieraksti visas vietas, uz kurām derētu aizbraukt. Ko šeit vērts apskatīt? — viņa pēkšņi atkal griezās pie Polinas.

— Te tuvumā ir pilsdrupas, bez tam Šlangenbergs.

— Kas tas Šlangenbergs tāds ir? Birztala, vai?

— Nē, ne jau birztala, kalns; tur ir puante .. •

— Kas tā par puanti?

— Pats augstākais kalna punkts, tāda nožogota vieta. No turienes ir lielisks skats.

— Vai tajā kalnā ar krēslu nesīs? Vai varēs uznest?

— Ak, nesējus var dabūt, — es atbildēju.

Šinī brīdī pie vecmāmuļas pienāca sasveicināties Fedosja, auklīte, un pieveda ģenerāļa bērnus.

— Nu, nav ko laizīties. Man nepatīk ar bērniem bučoties: visi bērni ir nopuņķojušies. Nu, kā tev te klājas, Fedosja?

— Te ir varen, varen brangi, cienmātiņ Antoņida Vasiļjevna, — Fedosja atbildēja. — Bet kā jums gāja, cienmātiņ? Mēs bijām jūsu dēļ tā noerrojušies.

— Zinu, tu esi lāga dvēsele. Kas tie jums, viesi, vai? — viņa atkal griezās pie Polinas. — Kas tas neglītais brillēs?

— Kņazs Niļskis, vecmāmiņ, — Polina viņai pačukstēja. _

— A, krievs? Bet es domāju — viņš nesapratīs. Varbūt nedzirdēja! Misteru Astleju jau redzēju. Rau, kur viņš atkal, — vecmāmuļa viņu ieraudzīja. — Sveicināti! — viņa pēkšņi griezās pie viņa.

Misters Astlejs klusēdams viņai paklanījās.

— Nu, ko jūs man labu pateiksiet? Sakiet kaut ko! Pārtulko to viņam, Polina.

Polina pārtulkoja.

— To, ka es skatos uz jums ar lielu labpatiku un priecājos, ka esat pie labas veselības, — misters Astlejs atbildēja nopietni un ar neparastu pretimnācību. Vecmāmuļai pārtulkoja, un viņai, acīm redzot, tas patika.

— Cik angļi vienmēr labi atbild, — viņa piezīmēja.

— Man nez kāpēc vienmēr patikuši angļi, nav ko salīdzināt ar francūžeļiem! Apciemojiet mani, — viņa atkal griezās pie mistera Astleja. — Centīšos jūs pārāk neapgrūtināt. Pārtulko to viņam un pasaki, ka es dzīvošu šeit apakšā — šeit apakšā, dzirdiet — apakšā, apakšā, — viņa atkārtoja misteram Astlejam, ar pirkstu uz leju rādīdama.

Misters Astlejs bija par ielūgumu ārkārtīgi priecīgs.

Vecmāmuļa ar vērīgu un apmierinātu skatienu aplūkoja Polinu no galvas līdz kājām.

— Es tevi, Praskovja, mīlētu, — viņa pēkšņi sacīja,

— tu esi lieliska meiča, labāka par viņiem visiem, bet raksturiņš tev — ai, ai! Nu jā, man jau arī ir raksturs; pagriezies; vai tev nav pielikti liekie mati?

— Nē, vecmāmiņ, savējie.

— Tā, tā, nevaru ciest to tagadējo muļķīgo modi. Skaista tu esi ļoti. Es tevī iemīlētos, ja būtu vīrietis. Kāpēc neprecies? Bet nu gan man jāiet. Tā gribas pastaigāties, visu laiku tikai vagons un vagons .. . Nu, ko tu, vai vēl aizvien dusmojies? — viņa griezās pie ģenerāļa.

— Apžēlojieties, krustmāmiņ, nekādā ziņā! — apķērās iepriecinātais ģenerālis. — Es saprotu, jūsu gados…

— Cette vieille est tombee en enfance,1 — man pačukstēja Degriē.

— Gribu šeit visu apskatīt. Vai tu neatstāsi manā ziņā Alekseju Ivanoviču? — vecmāmuļa turpināja sarunu ar ģenerāli.

— Ak, uz cik ilgu laiku vien vēlaties, bet arī es pats … un Polina, un monsieur Degriē … mēs visi, visi ar prieku jūs pavadīsim …

— Mais, madame, ceļa sera un plaisir 1… — Degriē vērsās pie viņas ar apburošu smaidu.

— Būs gan plaisir. Tu liecies man smieklīgs, mīļais. Naudu es tev tomēr nedošu, — viņa pēkšņi piebilda ģenerālim. — Nu, tagad uz manu numuru: jāapskatās, un pēc tam dosimies uz visām tām vietām. Nu, celiet augšā!

Vecmāmuļu atkal pacēla, un visi barā devās krēslam pakaļ lejā pa kāpnēm. Ģenerālis gāja tā, it kā būtu apdullināts ar rungas sitienu pa galvu. Degriē kaut ko prātoja. M-lle Blanche gribēja palikt, bet nez kāpēc pārdomāja un nāca citiem līdz. Viņai tūdaļ sekoja arī kņazs, un augšā ģenerāļa telpās palika tikai vācietis un madame veuve Cominges.

X nodaļa

Kūrvietās un, kā liekas, arī visā Eiropā viesnīcu pārvaldnieki un virssulaiņi, ierādot apmeklētājiem telpas, vadās ne tik daudz no viņu prasībām un vēlmēm, cik no saviem personiskiem ieskatiem par viņiem; un, jāatzīst, reti kļūdās. Bet attiecībā uz vecmāmuļu viņi bija pārcentušies un nez kāpēc ierādījuši pat pārāk lepnas telpas: četras lieliski iekārtotas istabas ar vannu, kalpotāju telpām, atsevišķu istabu istabas meitai un tā tālāk, un tā tālāk. Tiešām, šinīs istabās priekš nedēļas bija dzīvojusi kāda grande duchesse, par ko, protams, tūlīt tika pavēstīts jaunajiem iemītniekiem, lai pasvītrotu dzīvokļa vērtību. Vecmāmuļu iznesa vai, pareizāk sakot, izstūma cauri visām istabām, un viņa uzmanīgi un stingri tās aplūkoja. Virs-sulainis, jau pusmūža cilvēks ar pliku pakausi, pie šīs pirmās apskates viņu goddevīgi pavadīja.

Nezinu, par ko viņi noturēja vecmāmuļu, bet liekas — par ārkārtīgi svarīgu un, pats galvenais, bagātu personu. Grāmatā tūdaļ ierakstīja: Madame la generale princesse de Tarassevitcheva — kaut gan vecmāmuļa nebija nekāda kņaziene. Personīgie kalpotāji, atsevišķa kupeja vagonā, milzums vecmāmuļas līdzatvesto nevajadzīgo ceļasomu, čemodānu un pat tīņu droši vien bija likuši pamatus viņas prestižam; bet braucamais krēsls, skarbais tonis, vecmāmuļas balss, viņas ekscentriskie jautājumi, kas tika uzdoti visnekautrīgākā, nekādus iebildumus nepieļaujošā veidā, ar vārdu sakot, visa vecmāmuļas figūra — stalta, barga, pavēloša — vaiņagoja vispārējo cieņu pret viņu. Apskates laikā vecmāmuļa reizēm pēkšņi lika apstādināt krēslu un, norādīdama uz kādu lietu istabas iekārtā, vērsās ar negaidītu jautājumu pie godbijīgi smaidošā, bet jau iebaidītā virssulaiņa. Vecmāmuļa izteica jautājumu franču valodā, kurā, starp citu, runāja diezgan pavāji, tā ka es parasti tulkoju. Virssulaiņa atbildes viņai lielāko tiesu nepatika un likās nepilnīgas. Viņa jau arī jautāja nevis par telpām, bet dievs zina ko. Piemēram, viņa pēkšņi palika stāvam pie kādas gleznas ar mitoloģisku sižetu, pie kāda slavena oriģināla diezgan vājas kopijas.

— Kas tas par portretu?

Virssulainis paskaidroja, ka droši vien kādas grāfienes.

— Kā tu nezini to? Dzīvo šeit un nezini. Kāpēc tas pakārts šeit? Kāpēc acis šķības?

Uz visiem šiem jautājumiem virssulainis nespēja apmierinoši atbildēt un apjuka.

— Ir gan stulbenis! — vecmāmuļa krieviski noteica.

Viņu nesa tālāk. Tas pats atkārtojās ar kādu Saksijas

porcelāna figūriņu, kuru vecmāmuļa ilgi aplūkoja un pēc tam nez kāpēc lika iznest. Beidzot viņa piesējās virs-sulainim: cik maksājot paklāji guļamistabā, un kur tādus aužot? Virssulainis solīja noskaidrot.

— Ir gan ēzeļi! — vecmāmuļa rūca un pievērsa visu savu uzmanību gultai.

— Kāds krāšņs baldahīns! Atsedziet!

Gultu atsedza.

— Vēl, vēl, sedziet visu vaļā! Ņemiet nost spilvenus un spilvendrānas, paceliet uz augšu pēli!

Viss tika apgriezts otrādi. Vecmāmuļa vērīgi aplūkoja.

— Labi, ka viņiem.nav blakšu. Visu veļu projām! Uzklāt manu veļu un uzlikt manus spilvenus. Tomēr tas ir pārāk grezni; priekš kam man, vecenei, tāds dzīvoklis: vienai garlaicīgi. Aleksej Ivanič, nāc pie manis biežāk, līdzko beigsi stundas ar bērniem.

— Es no vakardienas pie ģenerāļa vairs nekalpoju, — es atbildēju, — un dzīvoju viesnīcā pavisam neatkarīgi.

— Kāpēc tā?

— Pirms dažām dienām te no Berlīnes ieradās kāds ievērojams vācu barons ar baronesi, savu laulāto draudzeni. Es vakar pastaigājoties viņus vāciski uzrunāju, nepieturēdamies pie Berlīnes izrunas.

— Un kas par to?

— Viņš uzskatīja to par nekaunību un sūdzējās ģenerālim, un ģenerālis tūlīt vakar atlaida mani no darba.

— Vai tu nolamāji, vai, viņu, šito baronu? (Kaut arī būtu nolamājis, tas nekas!)

— Nē. Gluži otrādi, barons pacēla pret mani spieķi.

— Un tu, ņuņņa tāds, ļāvi tā apieties ar savu skolotāju, — viņa pēkšņi vērsās pie ģenerāļa, — un viņu vēl no vietas padzini! Muļķi tādi — muļķi jūs visi esat, kā redzu.

— Neuztraucieties, krustmāmiņ, — ģenerālis atbildēja ar zināmu augstprātīgas familiaritātes pieskaņu, — es pats protu savas lietas kārtot. Bez tam Aleksejs Ivanovičs jums neizstāstīja gluži pareizi.

— Un tu ar to samierinājies? — viņa jautāja man.

— Es gribēju baronu izaicināt uz dueli, — atbildēju pēc iespējas kautrīgāk un mierīgāk, — bet ģenerālis neļāva.

— Kāpēc tu neļāvi? — vecmāmuļa atkal griezās pie ģenerāļa. (— Bet tu, mīļais, ej, atnāksi, kad sauks, — viņa griezās» arī pie virssulaiņa, — nav ko stāvēt ar ieplestu muti. Nevaru ciest šo Nirnbergas mūli!) Virssu-lainis paklanījās un izgāja, protams, vecmāmuļas komplimentu nesapratis.

— Apžēlojieties, krustmāmiņ, vai tad dueļi ir pieļaujami? — ģenerālis iesmiedamies atbildēja.

— Bet kāpēc nav pieļaujami? Visi vīrieši ir gaiļi; lai tad izplūcas. Muļķi jūs visi esat, kā es redzu, neprotat aizstāvēt savu tēviju. Nu, celiet augšā! Potapič, parūpējies, lai manā rīcībā vienmēr būtu divi nesēji, nolīgsti un vienojies. Vairāk par diviem nevajag. Nest vajag tikai pa kāpnēm, bet pa līdzenu vietu, pa ielu — stumt, tā arī pasaki; un samaksā viņiem uz priekšu, tā būs cienīgāk. Un pats esi vienmēr pie manis, bet tu, Aleksej Ivanovič, pastaigājoties parādi man šito baronu: kas tas tāds par fon baronu, gribas uz viņu kaut paskatīties. Nu, kur tad ir tā rulete?

Es paskaidroju, ka rulete atrodas spēļu namā, īpašās zālēs. Pēc tam sekoja jautājumi: vai to ir daudz? Vai spēlē daudzi? Vai spēlē visu dienu? Kā rulete iekārtota? Galu galā es atbildēju, ka vislabāk apskatīt savām acīm, ka aprakstīt to diezgan grūti.

— Nu, tad lai nes tieši uz turieni! Ej pa priekšu, Aleksej Ivanovič!

— Kā, vai tiešām, krustmāmiņ, jūs no ceļa pat neatpūtīsieties? — ģenerālis jautāja norūpējies. Viņš itin kā drusku satrūkās, un arī visi pārējie sakustējās un saskatījās. Droši vien viņiem bija mazliet neērti un pat kauns iet līdzi vecmāmuļai tieši uz spēļu namu, kur viņa, protams, varēja atļauties kaut kādus izlēcienus, turklāt publiski; tomēr viņi paši piedāvājās viņu pavadīt.

— Kas man ko atpūsties? Neesmu nogurusi; tāpat jau piecas dienas esmu uz vietas nosēdējusi. Bet pēc tam apskatīsim, kādi šeit ir avoti un veselības ūdeņi un kur tie atrodas. Bet pēc tam … to, kā viņu sauca, tu teici, Pras-kovja, — puanti, vai?

— Puanti, vecmāmiņ.

— Ja puanti, tad puanti. Un kas šeit vēl ir?

— Šeit ir daudz kas, vecmāmiņ, — Polina saminsti-nājās.

— Skat, tu pati nemaz nezini! Marfa, tu arī nāksi man līdzi, — viņa sacīja savai istabenei.

— Kāpēc tad viņa, vecmāmiņ? — pēkšņi iejaucās ģenerālis. — Un galu galā tas nav atļauts; diez vai pat Polfipiču pašā spēļu namā ielaidīs.

— Kas par niekiem! Vai tad tāpēc viņa jāpamet, ka viņa kalpone! Tāpat tak dzīvs cilvēks vien ir; jau veselu •nedēļu esam pa ceļiem joņojušas, viņai arī gribas paskatīties. Ar ko lai viņa iet, ja ne ar mani? Viņa viena ne degunu ārā pabāzt neuzdrīkstas,

— Bet, vecmāmiņ . ..

— Vai tev kauns, vai, nākt man līdzi? Paliec mājās, es tevi nelūdzu. Padomā, kāds ģenerālis; es pati arī esmu ģenerāliene. Un tiešām kāpēc gan jums, tādai astei, būtu jāvelkas man līdzi? Es arī ar Alekseju Ivanoviču visu apskatīšu…

Bet Degriē noteikti uzstāja, lai visi sekotu, un lika lietā pašas daiļrunīgākās frāzes par prieku viņu pavadīt un tā tālāk. Visi devās ceļā.

— Elle est tombee en eniance, — Degriē atkārtoja ģenerālim, — seule elle feia des betises 1 … — Tālāko es nedzirdēju, bet viņam, acīm redzot, bija kaut kādi nolūki un varbūt atgriezās arī cerības …

Līdz spēļu namam bija kāda pusversts. Mūsu ceļš veda caur kastaņu aleju līdz zālienam, kuram apkārt apejot mēs nonācām tieši pie spēļu nama. Ģenerālis drusku nomierinājās, jo mūsu gājiens, kaut gan bija diezgan ekscentrisks, tomēr izskatījās iespaidīgs un pieklājīgs. Jā, un tas nebija nekas neparasts, ka kūrvietā ieradies slims un vārgs cilvēks, kurš nevar paiet savām kājām. Bet, acīm redzot, ģenerālim bija bail no spēļu nama: kāpēc gan slimam cilvēkam, kurš nevar paiet, turklāt vēl sirmgalvei, jāapmeklē rulete? Polina un m-lle Blanche gāja abās pusēs stumjamajam krēslam. M-lle Blanche smējās, bija kautrīgi jautra un reizēm visai mīlīgi uzsmaidīja vecmāmuļai, tā ka tā viņu beidzot uzslavēja. Polinai, kas gāja otrā pusē, vajadzēja ik brīdi atbildēt uz neskaitāmiem vecmāmuļas jautājumiem, kā, piemēram: «Kas tur pagāja garām? kas tur pabrauca garām? vai pilsēta ir liela? vai parks ir liels? kas tie par kokiem? kas tie par kalniem? vai tur lido ērgļi? kas tas par jocīgu jumtu?» Misters Astlejs gāja man blakām un pačukstēja, ka sagaidot no šī rīta ļoti daudz. Potapičs un Marfa soļoja aizmugurē, tūdaļ aiz krēsla, — Potapičs savā frakā ar baltu kaklasaiti, taču naģeni galvā, bet Marfa — četrdesmitgadīga, sārta, bet jau iesirma vecmeita — aubītē, katūna kleitā un čīkstošos kazādas zābakos. Vecmāmuļa visai bieži griezās pie viņiem un ar viņiem sarunājās. Ģenerālis un Degriē nedaudz atpalika un par kaut ko ļoti dedzīgi apspriedās. Ģenerālis bija stipri sadrūmis; Degriē runāja ļoti noteikti. Varbūt viņš ģenerāli uzmundrināja, acīm redzot, deva kādu padomu. Bet vecmāmuļa jau pirmīt bija izteikusi liktenīgo frāzi: «naudu es tev nedošu». Varbūt Degriē šis paziņojums likās neticams, bet ģenerālis savu krustmāmiņu pazina. Es ievēroju, ka Degriē un m-lle Blanche joprojām samirkšķinājās. Kņazu un vācieti, ceļotāju, es pamanīju pašā alejas galā: viņi atpalika un kaut kur no mums aizgāja.

Spēļu namā mēs ieradāmies ar triumfu. Šveicars un sulaiņi izrādīja to pašu goddevību, ko viesnīcas apkalpotāji. Tomēr viņi vēroja mūs ar ziņkāri. Vecmāmuļa sākumā lika iznest sevi cauri visām zālēm; šo to uzslavēja, pret šo to palika pilnīgi vienaldzīga; par visu izjautāja. Beidzot nonāca arī līdz spēļu zālēm. Sulainis, kurš stāvēja pie aizvērtajām durvīm par sargu, it kā aiz pārsteiguma pēkšņi atvēra durvis līdz galam vaļā.

Vecmāmuļas parādīšanās pie ruletes atstāja uz publiku lielu iespaidu. Pie ruletes spēļu galdiem un otrā zāles galā, kur atradās galds ar trente et quarante , drūzmējās varbūt ap pusotra simta vai divsimt spēlmaņu, sastājušies vairākās rindās. Tie, kuri bija paguvuši aizspiesties līdz pašam galdam, kā parasts, stāvēja stingri un nelaida nevienu savās vietās, kamēr nebija nospēlējušies; jo tur nav atļauts stāvēt vienkāršiem skatītājiem un velti aizņemt vietu pie spēļu galda. Kaut gan ap galdu nolikti krēsli, tikai nedaudzi no spēlmaņiem apsēžas, it sevišķi, ja ir liels publikas pieplūdums, — jo stāvot var saspiesties ciešāk un tātad drīzāk dabūt vietu un labāk piedalīties spēlē. Otrā un trešā rinda stāvēja cieši aiz pirmās, gaidīdama un uzmanīdama savu kārtu; bet reizēm dažs aiz nepacietības izbāza roku caur pirmo rindu, lai uzliktu savu naudas žūksni. Pat no trešās rindas dažs labs tādā veidā izmanījās uzlikt naudu; tālab nepagāja ne desmit un pat »e piecas minūtes, kad kādā galda galā nesāktos skandāls apstrīdamu likmju dēļ. Starp citu, spēļu nama policija ir diezgan laba. Burzmu, protams, novērst nav iespējams; gluži otrādi, par publikas pieplūdumu te priecājas, tāpēc ka tas ir izdevīgi; astoņi krupjē, kas sēž ap galdu, modri seko likmēm, viņi arī norēķinās, bet, ja izceļas domstarpības, viņi tās izšķir. Izņēmuma gadījumos tiek saukta policija, un viss izbeidzas vienā mirklī. Policisti privātās drēbēs atrodas turpat zālē starp skatītājiem, tā ka viņus pat pazīt nevar. Viņi īpaši uzmana zaglēnus un blēžus, kuru pie ruletes ir sevišķi daudz, jo te blēdīties ir neparasti izdevīgi. Tiešām visās citās vietās nākas zagt no kabatas vai uzmūķēt atslēgas — bet tas neveiksmes gadījumā var beigties ļoti bēdīgi. Šeit toties gluži vienkārši vajag щkai pieiet pie ruletes, sākt spēlēt un pēkšņi skaidri un atklāti paņemt svešu laimestu un ielikt savā kabatā; bet, ja sākas strīds, tad krāpnieks skaļi paziņo, ka likme esot *viņa. Ja viss nostrādāts veikli un liecinieki šaubās, tad zaglis loti bieži pagūst naudu ievilkt sev, pats par sevi saprotams, ja summa nav pārāk liela. Pēdējā gadījumā to droši vien jau iepriekš pamanījis krupjē vai kāds no spēlmaņiem. Bet, ja summa nav tik ievērojama, tad īstais īpašnieks bieži vien vienkārši atsakās turpināt strīdu, vairīdamies no skandāla, un iet projām. Bet, ja zagli pagūst atmaskot, tad viņu tūdaļ ar kaunu padzen.

Uz visu to vecmāmuļa nolūkojās iztālēm ar lielu ziņkāri. Viņai ļoti patika, ka zaglēnus met ārā. Trente et quarante viņas ziņkāri saistīja maz; viņai labāk patika rulete un tas, kā ripo bumbiņa. Beidzot viņa vēlējās paskatīties uz spēli tuvāk. Nesaprotu, kā tas gadījās, bet sulaiņi un vēl daži citi rosīgi aģenti (pa lielākai daļai nospēlējušies poļi, kas uzbāzās ar saviem pakalpojumiem veiksmīgiem spēlētājiem un visiem ārzemniekiem) tūdaļ atrada un atbrīvoja vecmāmuļai vietu, par spīti burzmai, pašā galda vidū, līdzās galvenajam krupjē, un piestūma tur viņas krēslu. Daudzi apmeklētāji, kuri paši nespēlēja, bet vēroja spēli no malas (galvenokārt angļi un viņu ģimenes), tūdaļ pienāca tuvāk pie galda, lai pāri spēlētājiem palūkotos uz vecmāmuļu. Daudzas lornetes pagriezās uz viņas pusi. Krupjē radās cerības: tāda ekscentriska spēlētāja tiešām it kā solīja kaut ko neparastu. Septiņdesmitgadīga sieviete, kas nevar paiet un vēlas spēlēt, — patiešām bija neparasts notikums. Es arī piespraucos pie galda un nostājos līdzās vecmāmuļai. Potapičs un Marfa palika kaut kur tālu malā publikas vidū. Arī ģenerālis, Polina, Degriē un m-lle Blanche nostājās starp skatītājiem.

Vecmāmuļa sākumā ņēmās aplūkot spēlētājus. Viņa pusčukstus uzdeva man strupus, aprautus jautājumus: kas tas tāds? kas tā tāda? Viņai sevišķi patika kāds jauns cilvēks galda galā, viņš spēlēja ar ļoti plašu vērienu, lika tūkstošus un, kā apkārt čukstēja, bija laimējis jau ap četrdesmit tūkstošu franku, kas gulēja viņam priekšā kaudzītē samesti gan zeltā, gan papīra naudā. Viņš bija bāls; acis viņam spīdēja un rokas drebēja; viņš jau lika naudu neskaitīdams, cik varēja saujā sagrābt, tomēr visu laiku laimēja, rausa un rausa sev klāt naudu. Sulaiņi rosījās ap viņu, nolika viņam aiz muguras krēslu, atbrīvoja ap viņu vietu, lai viņam būtu ērtāk, lai viņu negrūstītu, — tas viss tika darīts, gaidot bagātīgu pateicību. Daži spēlmaņi viņiem reizēm no sava laimesta dod neskaitīdami, tāpat vien, aiz prieka, cik roka no kabatas pagrābj. Līdzās jaunajam cilvēkam jau bija ierīkojies kāds polītis, kurš rosījās godbijīgi un no visa spēka, bet nepārtraukti kaut ko viņam čukstēja, droši vien norādīdams, kā likt, pamācīdams un vadīdams spēli, protams, pēc tam arī atlīdzību gaidīdams. Bet spēlmanis uz viņu tikpat kā neskatījās, lika, kā pagadās, un tikai rausa naudu. Viņš, acīm redzot, bija pavisam apjucis.

Vecmāmuļa vēroja viņu vairākas minūtes.

— Saki viņam, — pēkšņi vecmāmuļa sarosījās, man piegrūzdama, — saki viņam, lai met mieru, lai ātrāk savāc naudu un iet projām. Paspēlēs, tūdaļ visu paspēlēs! — viņa sacīja, aiz uztraukuma smakdama gandrīz vai nost. Kur Potapičs? Sūtīt pie viņa Potapiču! Un saki — un saki, — viņa bukņīja mani, — bet, nudien, kur tad palicis Potapičs! Sortez! sortez 1 — viņa pati sāka saukt jaunajam cilvēkam. Es pieliecos pie viņas un čukstus brīdināju, ka te nedrīkst tā kliegt un ka nav atļauts pat mazliet skaļāk runāt, jo tas traucē vest rēķinus, un ka mūs tūdaļ var izraidīt.

— Cik nepatīkami! Pazudis cilvēks, neko darīt, pats vainīgs .. . nevaru uz viņu skatīties, visu aizlaidīs. Kāds stulbenis! — un vecmāmuļa mudīgi pagriezās uz otru pusi.

Tur, pa kreisi, pretējā galda pusē, starp spēlētājiem bija redzama kāda jauna dāma un viņai līdzās kuprītis. Kas bija šis kuprītis — nezinu: varbūt viņas radinieks, varbūt viņa to ņēma līdzi tāpat, efekta pēc. Šo dāmu es biju ievērojis jau senāk; viņa ieradās pie spēļu galda katru dienu pulksten vienos un aizgāja tieši divos; katru dienu spēlēja vienu stundu. Viņu jau pazina un tūdaļ piedāvāja viņai krēslu. Viņa izņēma no kabatas nedaudz zelta, dažas tūkstošfranku zīmes un sāka likt mierīgi, aukstasinīgi, apsvērti, ar zīmuli atzīmēdama uz papīriņa ciparus un cenzdamās atrast sistēmu, pēc kuras attiecīgajā momentā grupējās laimesti. Viņa lika ievērojamas naudas summas. Katru dienu viņa laimēja tūkstoš, divtūkstoš, labi ja trīstūkstoš franku — ne vairāk — un laimējusi tūdaļ aizgāja. Vecmāmuļa viņu ilgi vēroja.

— Tā nu gan nepaspēlēs! tā gan nepaspēlēs! Kādu ļaužu? Nezini? Kas viņa tāda?

— Francūziete, liekas, no tādām, — es nočukstēju.

— Jā, putnu var pazīt pēc lidojuma. Redzams, asi nadziņi. Paskaidro man tagad — ko nozīmē katrs ripas apgrieziens un kā vajag likt?

Es cik iespējams paskaidroju vecmāmuļai, ko nozīmē šīs daudzās likmju kombinācijas — rouge et noir, pair et impair, manque et passe [20] — un beidzot dažādās atšķirības skaitļu sistēmā. Vecmāmuļa klausījās uzmanīgi, centās paturēt prātā, pārjautāja un iegaumēja. Katrai likmju sistēmai tūdaļ varēja parādīt arī piemēru, tā ka daudz ko varēja iemācīties un iegaumēt ļoti viegli un ātri. Vecmāmuļa bija visai apmierināta.

— Bet kas ir zйro? [21] lūk, tur tas sprogainais krupjē, pats galvenais, nupat iesaucās: zero Un kāpēc viņš sarausa visu, kas atradās uz galda? Paņēma sev tādu kaudzi? Ko tas nozīmē?

— Zйro, vecmāmiņ, ir bankas guvums. Ja bumbiņa uzkrīt uz zйro, tad viss, kas atrodas uz galda, bez izņēmuma pienākas bankai. Tiesa, tiek vēl dots viens gājiens revanšam, bet par to banka neko nemaksā.

— Te tev nu bija! un es neko nesaņemu?

— Nē, vecmāmiņ, ja jūs pirms tam esat likusi uz zйro, tad, izkrītot zйro, jums samaksā trīsdesmit piecas reizes vairāk.

— Ko, trīsdesmit piecas reizes, un tas gadās bieži? Kāpēc viņi, muļķi, neliek?

— Trīsdesmit sešas iespējas zaudēt, vecmāmiņ.

— Kādas blēņas! Potapič, Potapič! Lai paliek, man pašai arī ir nauda — paskaties! — Viņa izvilka no kabatas cieši piebāztu maciņu un izņēma no tā frīdrihsdoru. — Še, liec tūlīt uz zйro!

— Vecmāmiņ, zйro nupat kā bija, — es sacīju, — iespējams, ka tagad ilgi nebūs. Jūs daudz paspēlēsiet; pagaidiet kaut drusciņ.

— Nemels niekus, liec!

— Apžēlojieties, bet zйro varbūt nebūs līdz vakaram, jūs pazaudēsiet vai tūkstoti, tā ir gadījies.

— Blēņas, blēņas! Ja vilka baidies, meža neej. Ko? Paspēlēts? Liec vēl!

Paspēlējām ari otru frīdrihsdoru; uzlikām trešo. Vecmāmuļa tik tikko spēja nosēdēt uz vietas, viņa degošām acīm urbtin urbās bumbiņā, kas lēkāja pa rotējošās ripas iedobītēm. Paspēlējām arī trešo. Vecmāmuļa nespēja valdīties, viņai bija grūti nosēdēt uz vietas, viņa pat uzsita ar dūri pa galdu, kad krupjē gaidītā zйro vietā nosauca trente six [22].

— Jupis viņu rāvis! — vecmāmuļa pukojās, — vai drīz būs šitas nolādētais zerelis? Lai man kaut gals klāt, bet zйro sagaidīšu! Tur vainīgs tas sasodītais sprogainais krupjē, viņam nekad neiznāk! Aleksej Ivanovič, liec divas zelta monētas uz reizi! Citādi var tik daudz pazaudēt, ka tad, kad kritīs zйro, neko nedabūsi.

— Vecmāmiņ!

— Liec, liec! Nav tava.

Es uzliku divus frīdrihsdorus. Bumbiņa ilgi lidoja pa ripu, beidzot sāka lēkāt pa iedobītēm. Vecmāmuļa sastinga un spieda manu roku, un pēkšņi — plaks!

— Zйro, — paziņoja krupjē.

— Redzi, redzi! — vecmāmuļa strauji pagriezās pret mani starojoša un apmierināta. — Vai es tev neteicu, vai es neteicu! Un pats dievs man vēlēja likt divas zelta monētas! Nu, cik es tagad saņemšu? Kāpēc neizmaksā? Potapič, Marfa, kur viņi palikuši? Kur visi mūsējie aizgājuši? Potapič, Potapič!

— Vecmāmiņ, vēlāk, — es pačukstēju. — Potapičs stāv pie durvīm, viņu šeit nelaidīs. Skatieties, vecmāmiņ, jums izmaksā naudu, saņemiet!

Vecmāmuļai pasvieda zilā papīrā ietītu un aizzīmogotu smagu sainīti ar piecdesmit frīdrihsdoriem un noskaitīja no neaizzīmogotās naudas vēl divdesmit frīdrihsdoru. Visu to es ar lāpstiņu pierausu vecmāmuļai klāt.

— Faites le jeu, messieurs! Faites le jeu, messieurs! Rien ne va plus?[23] — krupjē paziņoja, aicinādams uzlikt naudu un taisīdamies griezt ruleti.

— Ak dievs! nokavējām! tūdaļ sāks griezt! liec, liec! — uztraucās vecmāmuļa, — netūļājies, ātrāk! — viņa zaudēja savaldīšanos, bukņīdama mani no visa spēka.

— Uz ko lai liek, vecmāmiņ?

— Uz zйio, uz zйro atkal uz zйrol liec pēc iespējas vairāk! Cik mums pavisam ir? Septiņdesmit frīdrihsdoru? Nav ko taupīt, liec divdesmit frīdrihsdoru uz reizi.

— Nepārsteidzieties, vecmāmiņ! Zйro dažkārt neizkrīt divsimt reižu. Ticiet man, jūs pazaudēsiet visu kapitālu.

— Nemels, nemels! Liec! Nav ko mēli kulstīt. Zinu, ko daru. — Vecmāmuļa aiz saspringuma sāka pat drebēt.

— Pēc noteikumiem vairāk par divpadsmit frīdrihsdo-riem vienā reizē uz zйro nedrīkst likt, — nu, redziet, uzliku.

— Kāpēc nav atļauts? Vai tikai tu nemelo? Musjē, musjē! — viņa sāka raustīt krupjē, kurš sēdēja viņai blakām turpat pa kreisi un taisījās griezt ruleti. — Combien zйro? douze? douze? [24]

Es pasteidzos pārtulkot jautājumu franciski.

— Qui, madame, — krupjē pieklājīgi apstiprināja,

— gluži tāpat, kā ikviena atsevišķa likme pēc noteikumiem vienā reizē nedrīkst pārsniegt četri tūkstoši flo-rīnu, — viņš paskaidrodams piebilda.

— Neko darīt, liec divpadsmit.

— Le jeu est fait![25] — krupjē iesaucās. Ripa sāka griezties. Izkrita trīsdesmit. Paspēlējām!

— Vēl! vēl! vēl! liec vēl! — vecmāmuļa sauca. Es vairs nerunāju pretim un, plecus raustīdams, uzliku vēl divpadsmit frīdrihsdoru. Ripa griezās ilgi. Vecmāmuļa drebēja, vērodama ripu. «Vai viņa tiešām cer, ka atkal kritīs zйro?» es domāju, ar izbrīnu uz viņu lūkodamies. Viņas sejā staroja cieša pārliecība par laimestu — nešaubīgas gaidas, ka tūlīt, tūlīt sauks: zйro! Bumbiņa ielēca iedobītē.

— Zйro! — krupjē sauca.

— Nu!!! — vecmāmuļa pagriezās pret mani ar pārva-rīgu triumfu.

Es pats biju spēlmanis; es jutu to tieši šinī brīdī. Man drebēja rokas un kājas, galva sāka reibt. Protams, tas bija rets gadījums, kad desmit gājienu laikā trīsreiz izkrīt zйro; bet sevišķi dīvaina tur nekā nebija. Es pats biju liecinieks, kā aizvakar izkrita trīs zйro pēc kārtas, pie tam kāds no spēlētājiem, kurš cītīgi atzīmēja uz papīriņa rezultātus, skaļi piezīmēja, ka vakar šis pats zйro pa visu dienu izkritis tikai vienreiz.

Ar vecmāmuļu kā ar tādu, kas vinnējusi pašu lielāko laimestu, norēķinājās sevišķi uzmanīgi un godbijīgi. Viņai bija jāsaņem tieši četrsimt divdesmit frīdrihsdoru, tas ir četrtūkstoš florīnu un divdesmit frīdrihsdoru. Divdesmit frīdrihsdoru viņai izmaksāja zeltā, bet četrus tūkstošus — papīra naudā.

Šoreiz vecmāmuļa Potapiču vairs nesauca; viņa bija aizņemta ar citu. Viņa mani vairs nebukņīja un ārēji nedrebēja. Viņa, ja var tā izteikties, drebēja iekšēji. Sakoncentrējās it kā mērķēdama.

— Aleksej Ivanovič! vai viņš teica, ka vienā reizē varot likt tikai četrtūkstoš florīnu? Še, ņem liec visus četrus uz sarkano, — vecmāmuļa izlēma.

Nebija nozīmes atrunāt. Ripa sāka griezties.

— Rouge! — sauca krupjē.

Atkal vinnēts četrtūkstoš florīnu, tātad kopā astoņi

tūkstoši.

— Četrus atdod man, bet četrus liec atkal uz sarkano, — vecmāmuļa komandēja.

Es atkal uzliku četrus tūkstošus.

— Rouge! — atkal sauca krupjē.

— Kopā divpadsmit! dod visus šurp. Zeltu saber šeit maciņā, bet papīra naudu noglabā.

— Pietiek! Uz māju! Atstumiet krēslu!

XI nodaļa

Krēslu stūma uz durvīm, uz otru zāles galu. Vecmāmuļa staroja. Visi mūsējie tūdaļ spiedās viņai klāt ar apsveikumiem. Lai arī vecmāmuļas uzvedība būtu, cik ekscentriska būdama, viņas triumfs daudz ko izlīdzināja, un ģenerālis vairs nebaidījās kompromitēt sevi sabied-ribas priekšā, parādīdams, ka ir radniecīgās attiecībās ar tik dīvainu sievieti. Ar iecietīgu un familiāri priecīgu smaidu, it kā mierinādams bērnu, viņš apsveica vecmāmuļu. Starp citu, viņš *droši vien bija pārsteigts, tāpat kā visi citi skatītāji. Visapkārt runāja un rādīja uz vecmā-miņu. Daudzi gāja viņai garām, lai viņu tuvāk apskatītu.

Misters Astlejs stāvēja malā un runāja par viņu ar diviem pazīstamiem angļiem. Vairākas majestātiskas dāmas no skatītāju vidus ar majestātisku neizpratni aplūkoja viņu it kā kādu brīnumu. Degriē izplūda apsveikumos un smaidos.

— Quelle victoire![26] — viņš sacīja.

— Mais, madame, c'йtait du feu![27] — ar koķetu smaidu piebilda m-lle Blanche.

— Jā, redziet, ņēmu un novinnēju divpadsmit tūkstošu florīnu! Kas par divpadsmit, cik vēl nav zeltā? Ar zeltu kopā būs gandrīz visi trīspadsmit. Cik tas ir mūsu naudā? Būs kādi seši tūkstoši?

Es ziņoju, ka vairāk par septiņiem, bet pēc tagadējā kursa sanāks turpat pie astoņiem.

— Padomā tikai, astoņi tūkstoši! Bet jūs, muļķi, te sēžat un neko nedarāt! Potapič, Marfa, vai redzējāt?

— Cienmātiņ, kā jūs varējāt? Astoņi tūkstoši rubļu! — Marfa klanīdamās iesaucās.

— Ņemiet, te jums būs no manis katram pieci frīdrihs-dori zeltā, te ir!

Potapičs un Marfa metās skūpstīt roku.

— Arī nesējiem iedod pa frīdrihsdoram. Dod viņiem zeltā, Aleksej Ivanovič. Ko tas sulainis klanās un tas otrs arī? Vai apsveic? Dod viņiem arī pa frīdrihsdoram.

— Madame la princesse … un pauvre expatrie … malheur contineul … les princes russes sont si gйnйraux! [28] … — krēslam blakām locījās kāds cilvēks nodilušos svārkos, raibā vestē, ar ūsām, turēdams naģeni rokā un iztapīgi smaidīdams.

— Iedod viņam arī frīdrihsdoru. Nē, dod divus; nu pietiek, citādi viņiem gala nebūs. Celiet krēslu, stumiet! Praskovja, — viņa griezās pie Polinas Aleksandrovnas,

— nopirkšu tev rīt kleitas drānu un tai mademoiselle … kā viņu sauca, mademoiselle Blanche, vai, arī viņai kleitas drānu nopirkšu. Pārtulko viņai, Praskovja!

— Merci, madame, — mīlīgi palocījās m-lle Blanche, un, savilkusi lūpas zobgalīgā smaidā, apmainījās skatie-mem ar Degriē un ģenerāli. Ģenerālis drusku samulsa un bija ārkārtīgi priecīgs, kad mēs nonācām līdz alejai.

— Fedosja, Fedosja gan, jādomā, tagad brīnīsies, — vecmāmuļa runāja, atcerējusies viņai pazīstamo ģenerāļa auklīti. — Jāuzdāvina arī viņai kleitas drāna. Ei, Aleksej Ivanovič, Aleksej Ivanovič, iedod šim ubagam!

Ceļu šķērsoja kāds skrandainis ar līku muguru un skatījās uz mums.

— Tas varbūt nemaz nav ubags, bet kāds blēdis, vec-māmiņ.

— Dod! dod! dod viņam guldeni.

Es piegāju un iedevu. Viņš paskatījās uz mani ar pilnīgu neizpratni, tomēr klusēdams paņēma guldeni. No viņa nāca degvīna smaka.

— Vai tu, Aleksej Ivanovič, vēl neesi izmēģinājis laimi?

— Nē, vecmāmiņ.

— Bet pašam acis dega, es redzēju.

— Es vēl pamēģināšu, vecmāmiņ, noteikti, vēlāk.

— Un liec tieši uz zerol Gan redzēsi! Cik tev ir naudas?

— Pavisam kopā tikai divdesmit frīdrihsdoru, vecmāmiņ.

— Maz. Aizdošu tev piecdesmit frīdrihsdoru, ja vēlies. Še, ņem šo pašu sainīti, bet tu, mīļais, labāk negaidi, tev es nedošu! — viņa pēkšņi griezās pie ģenerāļa.

Viņš pārvērtās sejā, bet klusēja. Degriē sarauca pieri.

— Oue diable, c'est une terrible visille ! [29] — viņš caur zobiem čukstēja ģenerālim.

— Ubags, ubags, atkal ubags! — vecmāmuļa sauca.

— Aleksej Ivanovič, iedod arī viņam guldeni!

Šoreiz ceļā gadījās sirms večuks ar koka kāju, zilos, garos svārkos, ar garu niedres spieķi rokā. Viņš izskatījās pēc veca zaldāta. Bet, kad es pastiepu viņam guldeni, viņš atkāpās soli atpakaļ un bargi uz mani paskatījās.

— Was ist's, der Teufel![30] — viņš iebrēcās, pievienodams vēl kādus desmit lamu vārdus.

— Ir gan muļķis! — vecmāmuļa noteica, atmezdama ar roku. — Stumiet tālāk! Gribas ēst! Tagad tūlīt pusdienot, pēc tam drusku pagulšņāšu un atkal uz turieni.

— Vai jūs atkal gribat spēlēt, vecmāmiņ? — es iesaucos.

— Kā tad tu domā? Ja jūs šeit sēžat kā saskābuši, vai tad arī man būtu uz jums jāskatās?

— Mais, madame, — pienāca klāt Degriē, — Ies chan -ces peuvent iouinei, une seule mauvaise chance, et vous perdrez tout … surtout avec votre jeu … c'etait ter-rible ! [31]

— Vous perdrez absolument[32], — m-Ue Blanche iečivi-nājās.

— Kāda jums visiem tur daļa? Ne jau jūsējo nospēlēšu — savējo! Bet kur misters Astlejs? — viņa man jautāja.

— Palika spēļu namā, vecmāmiņ.

— 2ēl; tas gan ir labs cilvēks.

Pārradusies mājās, vecmāmiņa jau uz kāpnēm, satikusi virssulaini, pasauca viņu un palielījās ar savu laimestu; pēc tam ataicināja Fedosju, uzdāvināja viņai trīs frīd-rihsdorus un lika pasniegt pusdienas. Fedosja un Marfa pie pusdienām līda viņas priekšā vai no ādas ārā.

— Skatos es uz jums, cienmātiņ, — Marfa vāvuļoja,

— un prasu Potapičam, ko tā mūsu cienmātiņa grib darīt. Bet uz galda tik daudz naudas, tik daudz naudas, ak kungs! savu mūžu neesmu tādu lēveni naudas redzējusi, bet visapkārt kungi, kungi vien sēd. No kurienes, prasu, Potapič, te visi šitie kungi? Domāju, stāvi viņai klāt, dievināt! Lūdzu dievu par jums, cienmātiņ, bet sirds tā vien stājas, tā vien stājas, drebu, tā vien pie visas miesas drebu. Dievs kungs, palīdzi viņai, domāju, un tad nu, raugi, dievs jums arī palīdzēja. Līdz šim brīdim, cienmātiņ, tā vien drebu, tā vien pie visas miesas drebu.

— Aleksej Ivanovič, pēc pusdienām ap pulksten četriem sataisies, iesim. Bet tagad pagaidām paliec sveiks un neaizmirsti pasaukt man kādu dakteri, vajadzēs jau arī ūdeni dzert. Citādi vēl aizmirsīsies.

Aizgāju no vecmāmuļas kā apdullis. Pūlējos iedomāties, kas tagad būs ar visiem mūsējiem un kā īsti ievirzīsies notikumi. Es skaidri redzēju, ka viņi (it īpaši ģenerālis) vēl nav paspējuši atgūties pat no pirmā iespaida. Vecmāmuļas ierašanās tai brīdī, kad tika gaidīta telegramma par viņas nāvi (un tātad arī par mantojumu), tādā mērā satrieca visu viņu nodomu un pieņemto lēmumu sistēmu, ka viņi izturējās pret vecmāmuļas tālākiem varoņdarbiem ruletē ar pilnīgu neizpratni un tādu kā apstulbumu. Bet patiesībā šis otrais fakts bija gandrīz vai svarīgāks par pirmo, jo, lai gan vecmāmiņa bija divas reizes atkārtojusi, ka naudu ģenerālim nedošot, tomēr — kas to lai zina, vēl nevajadzēja zaudēt cerības. Tās taču nezaudēja Degriē, kurš bija saistīts ar visiem ģenerāļa darījumiem. Esmu pārliecināts, ka arī m-lle Blanche, kura ir tikpat cieši saistīta (kā gan citādi: ģenerāliene un ievērojams mantojums!), — sākumā cerēja un bija gatava izmantot visus koķetērijas paņēmienus, lai savaldzinātu vecmāmiņu — pretstatā stūrainajai un lepnajai Polinai, kura neprata pieglaimoties. Bet tagad, tagad, kad vecmāmuļa bija veikusi ruletē tādus varoņdarbus, tagad, kad viņas personība iezīmējās viņu priekšā tik skaidri un tipiski (spītīga, varaskāra vecene et tombйe en eniance), — tagad, kā liekas, viss pagalam; viņa taču ir kā bērns, priecīga, ka tikusi pie ruletes, un katrā ziņā nospēlēsies līdz vīlei. Ak dievs, es nodomāju (un piedod, kungs, ka smejos ar tādu ļaunu prieku), — ak dievs, katrs frīdrihs-dors, ko pirmīt uzlika vecmāmuļa, taču plosīja ģenerāļa sirdi kā augonis, kaitināja Degriē un izveda no pacietības m-lle de Cominges, kurai kumosu nocēla no degungala. Un vēl viens fakts: pat tad, kad vecmāmiņa no laimesta visiem aiz prieka dalīja naudu un katru garāmgājēju turēja par ubagu, — pat tad viņai attiecībā uz ģenerāli paspruka: «Bet tev es tomēr nedošu!» Tas nozīmē: viņa ieņēmusi šo domu galvā, iespītējusies, devusi sev tādu solījumu; bīstami! bīstami!

Visi šie apsvērumi jaucās man pa galvu, kamēr es, vecmāmuļu atstājis, kāpu pa galvenajām kāpnēm uz pašu augšējo stāvu, uz savu istabiņu. Tas mani stipri nodarbināja; protams, es arī agrāk varēju uzminēt galvenos, rupjākos pavedienus, kas saistīja manā priekšā redzamos aktierus, tomēr nezināju pilnībā visus šās spēles līdzekļus un noslēpumus. Polina nekad nebija pret mani pilnīgi atklāta. Kaut gan, taisnību sakot, reizēm viņa man it kā neviļus izkratīja sirdi; bet biju ievērojis, ka bieži vien, patiesībā gandrīz vienmēr viņa pēc tādas atklātības visu sacīto vai nu pārvērta par joku, vai apgrieza otrādi, vai ar nolūku centās padarīt visu par nepatiesību. Ak! viņa daudz ko slēpa! Katrā ziņā nojautu, ka tuvojas visa šā noslēpumainā un saspīlētā stāvokļa fināls. Vēl viens sitiens — un viss beigsies un atklāsies. Par savu likteni, kas arī bija ar visu to saistīts, es gandrīz neraizējos. Man bija savāds noskaņojums: kabatā tikai divdesmit frīdrihs-doru; atrodos tālumā, svešā pusē, bez darba un bez iztikas līdzekļiem, bez cerībām, bez noteiktiem nodomiem un — par to neraizējos! Ja es nedomātu par Polinu, tad vienkārši ļautos komiskajai interesei par gaidāmo atrisinājumu un smietos pilnā kaklā. Bet Polina mani satrauca; viņas liktenis izšķiras, to es jūtu, bet, jāatzīstas, mani interesē ne jau viņas liktenis. Man gribas izdibināt viņas noslēpumus, man gribētos, lai viņa atnāktu pie manis un sacītu: «Es taču tevi mīlu,» — bet, ja ne, ja šī neprātība nav iespējama, tad… nu, ko tad lai vēlas? Vai tad es zinu, ko vēlos? Pats esmu kā apstulbis; man tikai gribas būt pie viņas, viņas oreolā, viņas mirdzumā uz mūžu, vienmēr, visu dzīvi. Vairāk neko es nezinu! Un vai tad es spēju no viņas aiziet?

Trešajā stāvā, viņu gaitenī, sajutu tādu kā grūdienu. Pagriezos atpakaļ un divdesmit vai vairāk soļu attālumā ieraudzīju pa durvīm iznākušo Polinu. Viņa māja man ar roku, itin kā būtu gaidījusi un uzmanījusi mani.

— Polina Aleksandrovna! …

— Klusu! — viņa brīdināja.

— Iedomājieties, — es čukstēju, — es nupat gluži kā dunku sānos sajutu; atskatos — jūs! No jums nāk tikpat kā elektrība!

— Ņemiet šo vēstuli, — Polina norūpējusies un sadrūmusi sacīja, droši vien nesaklausījusi to, ko es čukstēju,

— un nododiet personīgi misteram Astlejam, tūdaļ. Pēc iespējas ātrāk, es jūs lūdzu. Atbilde nav vajadzīga. Viņš pats …

Viņa aprāvās.

— Misteram Astlejam? — es izbrīnījies pārjautāju.

Bet Polina jau bija pazudusi aiz durvīm.

«Ak tā, tātad viņi sarakstās!» Es, protams, tūdaļ skrēju meklēt misteru Astleju, vispirms viņa viesnīcā, kur viņu neatradu, pēc tam spēļu namā, kur apskraidīju visas zāIes, un beidzot saīdzis, gandrīz vai izmisis, mājās atgriezdamies, nejauši satiku viņu jāšus kopā ar dažiem angļiem un anglietēm. Es pamāju viņam, apstādināju un nodevu vēstuli. Mēs nepaspējām pat saskatīties. Bet man ir aizdomas, ka misters Astlejs tīšām paskubināja zirgu ātrāk.

Vai mani mocīja greizsirdība? Jutos ārkārtīgi nomākts. Nevēlējos pat uzzināt, ko viņi raksta viens otram. Tātad viņš ir viņas uzticības persona! «Tātad draugs,» es domāju, «un tas ir skaidrs (kad gan viņš paguvis par tādu kļūt), — bet vai tur ir mīlestība? — Protams, nav,» prāts man čukstēja. Taču ar prātu vien tādos gadījumos nepietiek. Katrā ziņā nāksies arī to noskaidrot. Apstākļi nepatīkami sarežģījās.

Nebiju paguvis vēl ieiet viesnīcā, kad šveicars un no savas istabas iznākušais virssulainis man ziņoja, ka pēc manis prasot, mani meklējot, trīs reizes sūtījuši uzzināt: kur es esot? — lūdzot iespējami ātrāk ģenerāļa numurā. Es biju visnejēdzīgākā garastāvoklī. Ģenerāļa kabinetā bez paša ģenerāļa sastapu Degriē un m-lle Blanche, vienu, bez mātes. Māte, bez šaubām, bija viltus persona, kura tika izmantota tikai parādei; bet, kad apstākļi kļuva nopietni, m-lle Blanche rīkojās viena. Un diez vai māte vispār kaut ko zināja par savas tā dēvētās meitas apstākļiem.

Viņi trijatā par kaut ko dedzīgi apspriedās, un pat kabineta durvis bija aizslēgtas — kas nekad netika darīts. Piegājis pie durvīm, izdzirdu skaļas balsis — izaicinošo un dzēlīgo Degriē runu, nekaunīgi zākājošos un nesavaldīgos Blanche bļāvienus un žēlabaino ģenerāļa taisnošanos, viņš, acīm redzot, mēģināja kaut kā aizbildināties. Man parādoties, viņi it kā savaldījās un saņēmās. Degriē sakārtoja matus un pārvērta saniknoto seju par smaidīgu, likdams lietā to nekrietno, oficiāli pieklājīgo francisko smaidu, ko es tā neieredzu. Satriektais un apjukušais ģenerālis pieņēma cienīgu stāju, bet viņš to darīja mehāniski. Tikai m-lle Blanche gandrīz nemainīja savu dusmās zvērojošo fizionomiju, vienīgi apklusa, skatīdamās manī ar nepacietīgām gaidām. Jāpiezīmē, ka viņa līdz šim izturējās pret mani ārkārtīgi nevērīgi, pat neatņēma manus sveicienus — gluži vienkārši izlikās mani nemanām.

— Aleksej Ivanovie, — ģenerālis iesāka maigi norājošā tonī, — atļaujiet jums sacīt, ka savādi, augstākā mērā savādi… ar vārdu sakot, jūsu izturēšanās pret mani un manu ģimeni… ar vārdu sakot, augstākā mērā savādi …

— Eh, ce nest pas ga,[33] — īgni un nicīgi pārtrauca Degriē. (Nav šaubu, noteicējs par visu ir viņš!) — Mon cher monsieur, notre cher general se trompe,[34] runādams tādā tonī (turpinu viņa runu krieviski), bet viņš grib jums teikt… tas ir, jūs brīdināt vai, labāk sakot, ļoti lūgt, lai jūs viņu nepazudināt — tieši tā, nepazudināt! Es ar nolūku lietoju taisni šos vārdus …

— Bet kā gan, kā gan? — es viņu pārtraucu.

— Apžēlojieties, jūs uzņematies būt par vadītāju (vai kā to teikt?) šai vecenei, cette pauvre tenible vieille[35] , — apjuka pats Degriē, — bet viņa taču palaidīs visu vējā! Jūs pats redzējāt, jūs bijāt par liecinieku, kā viņa spēlē! Ja viņa sāks zaudēt, tad viņa vairs neaties no galda aiz spītības, aiz niknuma, tikai spēlēs un spēlēs, bet tādos gadījumos nekad nevar atgūt zaudēto, un tad… tad …

— Un tad, — iejaucās ģenerālis, — tad jūs pazudināsiet visu ģimeni! Es un mana ģimene, mēs — mēs viņas mantinieki, viņai nav tuvāku radinieku. Teikšu jums atklāti: mans materiālais stāvoklis ir bēdīgs, ļoti bēdīgs. Jūs pats to daļēji zināt… Ja viņa zaudēs ievērojamu summu un varbūt pat visu īpašumu (ak dievs!), kas tad notiks ar viņiem, ar maniem bērniem (ģenerālis atskatījās uz Degriē), ar mani! (Viņš paskatījās uz m-lle Blanche, kas bija no viņa nicīgi novērsusies.) Aleksej Ivanovič, glābiet, glābiet mūs! . ..

— Kā, ģenerāl, sakiet, kā es … Ko gan es tur varu?

— Atsakieties, atsakieties, pametiet viņu!

— Atradīsies kāds cits! — es iesaucos.

— Ce nest pas ga, ce nest pas Qa, — atkal pārtrauca Degriē, — que diable ! [36] nē, nepametiet, bet vismaz vediet pie prāta, atrunājiet, novērsiet uzmanību .. . Galu galā nepieļaujiet viņai paspēlēt pārāk daudz, ieinteresējiet viņu par kaut ko citu . . .

— Kā gan lai es to izdaru? Ja jūs pats to uzņemtos, monsieur Degriē, — piemetināju pēc iespējas naivāk.

Šinī brīdī pamanīju, ka m-lle Blanche uzmet ātru, ugunīgu, jautājošu skatienu Degriē. Paša Degriē sejā pazibēja kaut kas īpašs, kaut kas atklāts, ko viņš nespēja noslēpt.

— Tur jau tā lieta, ka viņa tagad mani neņems! — atmezdams ar roku, iesaucās Degriē. — Ja nu… pēc tam …

Degriē ātri un zīmīgi paskatījās uz m-lle Blanche.

— O mon cher monsieur Alexis, soyez si bon,] — ar apburošu smaidu uz manu pusi soli paspēra pati m-lle Blanche, satvēra mani aiz abām rokām un cieši saspieda. Velns parāvis! Šī sātaniskā seja spēja mainīties vienā mirklī. Viņai šinī brīdī bija tāda lūdzoša, tāda mīlīga, bērnišķīgi smaidoša un pat šķelmīga sejiņa; frāzes beigās viņa man draiski pamirkšķināja, slepus no pārējiem; ar vienu rāvienu, vai, mani pievārēt gribēja? Un iznāca tīri labi — bet tas tomēr bija ārkārtīgi prasti.

Tūdaļ aiz viņas pie manis pieskrēja ģenerālis — tik tiešām pieskrēja.

— Aleksej Ivanovič, piedodiet, ka es pirmīt tā ar jums sāku, es gribēju teikt pavisam ko citu … Es jūs lūdzu, ļoti lūdzu, pēc krievu parašas klanos jums līdz zemei — jūs vienīgais, vienīgais varat mūs glābt! Es un mademoiselle de Cominges jūs lūdzam — jūs saprotat, jūs taču saprotat? — viņš lūdza, norādīdams man ar acīm uz m-lle Blanche. Viņš bija ļoti nožēlojams.

Šinī brīdī pie durvīm atskanēja trīs klusi un godbijīgi klaudzieni; durvis tika atvērtas — klaudzināja gaiteņa sulainis, bet dažus soļus aiz viņa stāvēja Potapičs. Sūtņi nāca no vecmāmuļas. Bija pavēlēts nekavējoties mani atrast un atvest; «dusmojas», paziņoja Potapičs.

— Bet vēl taču tikai pusčetri!

— Viņa pat aizmigt nevarēja, visu laiku grozījās, tad pēkšņi piecēlās, lika atnest krēslu un sūtīja pēc jums. Viņa tagad būs jau uz lieveņa .. .

— Quelle megere![37] — Degriē iesaucās.

Tiešām vecmāmuļu es atradu jau uz lieveņa nepacietīgi mani gaidot. Līdz pulksten četriem viņa nebija izturējusi.

- Nu, nesiet! — viņa uzsauca, un mēs atkal devāmies uz ruleti.

XII nodaļa

Vecmāmuļa bija nepacietīga un satraukta; redzams, rulete viņai iesēdusies galvā cieši jo cieši. Pret visu citu viņa bija nevērīga un vispār ārkārtīgi izklaidīga. Piemēram, pa ceļam vairs ne par ko neinteresējās. Ieraudzījusi kādu ļoti greznu ekipāžu, kas aizdrāzās mums garām kā viesulis, viņa pacēla roku un jautāja: «Kas tas? Kam tā pieder?» — bet, kā liekas, manu atbildi nedzirdēja; viņas domīgo noskaņu ik pa brīdim pārtrauca asas un nepacietīgas kustības un nervozi žesti. Kad es viņai jau pie paša spēļu nama iztālēm rādīju baronu un baronesi Vurmer-helmus, viņa izklaidīgi paskatījās un pilnīgi vienaldzīgi sacīja: «A!» — un, strauji pagriezusies pret Potapiču un Marfu, kas gāja aiz muguras, uzkliedza tiem:

— Ko jūs kā pielipuši? Katru reizi taču nav jūs līdzi jāņem! Ejiet mājās! Man pietiek ar tevi, — viņa sacīja man, kad kalpotāji mudīgi paklanījās un devās atpakaļ uz māju.

Spēļu namā vecmāmiņu jau gaidīja. Tūdaļ viņai atbrīvoja to pašu vietu līdzās krupjē. Man šķiet, šie krupjē, kuri vienmēr izturas tik cienīgi, šie parastie ierēdņi, kuriem gandrīz pilnīgi vienalga, vai banka laimēs vai paspēlēs, — nekādā ziņā nav vienaldzīgi pret visas bankas zaudēšanu, protams, viņiem ir dotas kādas instrukcijas, kā piesaistīt spēlētājus un kā modri sekot ruletes turētāju interesēm, — par to viņi noteikti saņems balvas un prēmijas. Vismaz uz vecmāmuļu jau skatījās kā uz upuri. Vēlāk šis paredzējums arī piepildījās.

Redziet, kā tas notika.

Vecmāmuļa metās tieši uz zйro un tūdaļ pavēlēja likt pa divpadsmit frīdrihsdoriem. Uzlikām vienreiz, otrreiz, trešoreiz — zйro nevinnēja.

— Liec, liec! — vecmāmuļa mani nepacietīgi bukņīja. Es paklausīju.

— Cik reizes esam likuši? — viņa beidzot jautāja, aiz nepacietības zobus griezdama.

— Esam likuši jau divpadsmit reizes, vecmāmiņ. Esam uzlikuši jau simt četrdesmit četrus frīdrihsdorus. Es jums saku, vecmāmiņ, ka līdz vakaram droši vien . ..

— Klusē! — uzsauca vecmāmuļa. — Liec uz zйro un liec tūkstoš guldeņu uz sarkano. Te tev būs nauda.

Krita sarkanais, bet zйro atkal nevinneja; saņēmam tūkstoš guldeņu.

— Redzi, redzi! — vecmāmuļa čukstēja, — gandrīz visu, ko esam paspēlējuši, atguvām. Liec atkal uz zйro; vēl reizes desmit uzliksim un metīsim mieru.

Bet pie piektās reizes vecmāmuļa pavisam sadrūma.

— Lai šis nolādētais zerelis iet pie velna! Še, liec visus četrus tūkstošus guldeņu uz sarkano! — viņa pavēlēja.

— Vecmāmiņ! būs pārāk daudz; ja nu sarkanais nevinnē, — es lūdzos; bet vecmāmuļa mani gandrīz piekāva. (Starp citu, viņa mani tā bukņīja, ka, var teikt, gandrīz vai kāvās.) Neko nevarēja darīt, uzliku uz sarkano visus pirmīt vinnētos četrus tūkstošus guldeņu. Ripa sāka griezties. Vecmāmuļa sēdēja mierīgi, lepni izslējusies, nešaubīdamās, ka katrā ziņā laimēs.

— Zйro, — paziņoja krupjē.

Sākumā vecmāmuļa nesaprata, bet tad, pamanījusi, ka krupjē pievāc viņas četrus tūkstošus guldeņu līdz ar visu, kas stāvēja uz galda, un uzzinājusi, ka zйro, kurš tik ilgi nebija izkritis un uz kura mēs bijām zaudējuši gandrīz divsimt frīdrihsdoru, izkritis itin kā tīšām tieši tad, kad vecmāmuļa nupat kā bija viņu nolamājusi un pametusi, viņa nopūtās un sasita rokas tā, ka noskanēja visa zāle. Apkārtējie pat iesmējās.

— Ak kungs! Taisni tagad viņam, nolādētajam, jāiz-krīt! — vecmāmuļa vaimanāja, — paskat, šito, šito neģēli! Tā tava vaina! Tikai tava! — viņa man nikni uzbruka un bukņīja. — Tu mani atrunāji.

— Vecmāmuļ, es jums runāju par spēli vispār, kā es varu atbildēt par visām iespējām?

— Es tev rādīšu iespējas! — viņa draudīgi čukstēja.

— Ej projām!

— Sveiki, vecmāmuļ! — es pagriezos, lai ietu prom.

— Aleksej Ivanovič, Aleksej Ivanovič, paliec! Kurp tu? Kāpēc tā, kāpēc? Padomā tikai, noskaities! Muļķis! Paliec taču, paliec vēl, nu, nedusmojies, es pati esmu muļķe. Nu saki, nu — ko lai tagad iesāk?

— Es, vecmāmuļ, neņemos jums kaut ko ieteikt, jo jūs mani tad uzskatīsiet par vainīgu. Spēlējiet pati; pavēliet, es likšu.

— Labi, labi! nu liec vēl četri tūkstoši guldeņu uz sarkano! Še maks, ņem. — Viņa izņēma no kabatas un

padeva man lielo naudas maku. — Nu( ņem ātrāk, tur ir divdesmit tūkstošu rubļu skaidrā naudā.

— Vecmāmuļ, — es nošļupstēju, — tādu žūksni naudas …

— Kaut vai gals klāt — atspēlēšos. Liec!

Uzlikām un zaudējām.

— Liec, liec visus astoņus!

— Nedrīkst, vecmāmuļ, pati lielākā summa ir četri…

— Tad liec četrus.

Šoreiz laimējām. Vecmāmuļa kļuva mundrāka.

— Redzi, redzi! — viņa bukņīja mani, — liec atkal četrus!

Uzlikām — zaudējām, pēc tam zaudējām vēl un vēl.

— Vecmāmuļ, visi divpadsmit tūkstoši cauri, — es ziņoju.

— Redzu, ka visi cauri, — viņa sacīja kaut kādā ārprāta mierā, ja tā var izteikties, — redzu, mīļais, redzu, — viņa murmināja, stingi lūkodamās sev priekšā un it kā pārdomādama. — Ak! kaut vai gals klāt, liec vēl četrus tūkstošus guldeņu!

— Nav naudas, vecmāmiņ, makā palikušas tikai mūsu piecprocentīgās kredītzīmes un kaut kādi vērtspapīri, bet naudas nav.

— Bet mazajā maciņā?

— Sīknauda vien, vecmāmuļ.

— Vai šeit ir maiņas kantori? Man teica, ka visus mūsu papīrus varot izmainīt, — vecmāmuļa apņēmīgi jautāja.

— Jā, cik tik vēlas! Bet, cik jūs mainot zaudēsiet, par to … pašam žīdam mati celsies stāvus!

— Muļķības! Atspēlēšos! Ved mani. Pasauc tos slaistus!

* Es atstūmu krēslu no galda, ieradās nesēji, un mēs devāmies projām no spēļu nama.

— Ātrāk, ātrāk, ātrāk! — vecmāmuļa komandēja.

— Rādi ceļu, Aleksej Ivanovič, to taisnāko … vai tālu?

— Pāris soļu, vecmāmuļ.

Bet pagriezienā no skvēra uz aleju mums nāca pretim visa mūsu kompānija: ģenerālis, Degriē un m-He Blanche ar māmiņu. Polinas Aleksandrovnas, tāpat arī mistera Astleja pie viņiem nebija.

— Nu, nu, nu! Neapstāties! — kliedza vecmāmuļa.

— Nu, ko jums vajag? Nav laika ar jums piņķēties!

Es gāju aiz muguras; Degriē piesteidzās pie manis.

— Visu vinnēto paspēlējām un pazaudējām vēl divpadsmit tūkstošu guldeņu no savas naudas. Braucam mainīt piecprocentlgās, — es viņam ātri iečukstēju.

Degriē piecirta kāju un metās pastāstīt ģenerālim. Mēs turpinājām stumt vecmāmuļu.

— Apturiet, apturiet! — ģenerālis man satraukti čukstēja.

— Pamēģiniet pats viņu apturēt, — es viņam atcirtu.

— Krustmāmiņ! — ģenerālis tuvojās, — krustmāmiņ … mēs pašlaik . . . mēs pašlaik … — balss viņam drebēja un lūza, — taisāmies noīrēt zirgus un izbraukt ārpus pilsētas. .. Brīnišķīgi skaista ainava … puante … mēs gājām jūs uzaicināt.

— Liec mani mierā ar savu puanti! — vecmāmuļa nervozi atkratījās no viņa.

— Tur ir ciemats .. . tur dzersim tēju … — ģenerālis turpināja jau pilnīgi izmisis.

— Nous boirons du lait, sur l’herbe iraiche, 1 — Degriē piebilda ar mežonīgu niknumu.

Du lait, de l'herbe iraiche — tas ir viss, kas Parīzes buržuā acīs ir ideāli idillisks; tas, kā zināms, raksturo visu viņa attieksmi pret nature et la vйritй2.

— Liec mani mierā ar savu pienu! Temp pats, man no tā vēders sāp. Un kāpēc jūs man uzmācaties?! — iesaucās vecmāmuļa. — Man nav laika!

— Esam klāt, vecmāmuļ! — es iesaucos, — šeit!

Mēs piestūmām krēslu pie mājas, kur atradās baņķiera kantoris. Es gāju mainīt; vecmāmuļa palika gaidot pie ieejas; Degriē, ģenerālis un Blanche stāvēja malā, nezinādami, ko iesākt. Vecmāmuļa uz viņiem nikni paskatī jās, un viņi devās projām pa ceļu, kas veda uz spēļu namu.

Man piedāvāja tik briesmīgu aprēķinu, ka es neuzdrīkstējos to pieņemt un atgriezos pie vecmāmuļas pēc norādījumiem.

— Ak, kādi laupītāji! — viņa iesaucās, rokas sasizdama. — Nu! Nekas! Maini! — viņa stingri noteica.

Pagaidi, pasauc pie manis baņķieri!

— Varbūt kādu kantoristu, vecmāmuļ?

— Sauc kantoristu, vienalga. Ak, kādi laupītāji!

Uzzinājis, ka viņu lūdz pie sevis veca, vārga grāfiene,

kura nevar paiet, kantorists bija ar mieru iznākt ārā.

' Mēs dzersim pienu svaigā zālītē (Iranču vai.).

2 dabu un īstenību (franču vai.).

Vecmāmuļa ilgi, dusmīgi un skaļi pārmeta viņam blēdī-šanos un kaulējās ar viņu, jaukdama krievu, franču un vācu valodu, pie tam es palīdzēju kā tulks. Nopietnais ierēdnis skatījās uz mums abiem un klusēdams purināja galvu. Vecmāmuļu viņš aplūkoja pat ar pārāk uzmācīgu ziņkāri, kas bija jau nepieklājīgi; beidzot viņš sāka smaidīt.

— Vācies projām! — vecmāmuļa uzkliedza. — Aizrijies ar manu naudu! Maini pie viņa, Aleksej Ivanovič, nav laika, citādi brauktu pie cita . ..

— Šis kantorists saka, ka citur došot vēl mazāk.

Toreizējo aprēķinu vairs precīzi neatceros, bet tas bija šausminošs. Iemainīju ap divpadsmit tūkstošu florīnu zeltā un papīra naudā, paņēmu rēķinu un iznesu vecmāmuļai.

— Nu!_Nu! Nu! Nav ko skaitīt! — viņa pamāja ar roku. — Ātrāk, ātrāk, ātrāk!

— Nekad vairs nelikšu uz to nolādēto zйro un arī uz sarkano ne, — viņa murmināja, tuvojoties spēļu namam.

Šoreiz es visiem spēkiem centos viņu pierunāt likt pēc iespējas mazāk, pārliecinādams viņu, ka, laimestu kārtībai mainoties, vēl vienmēr pietiks laika uzlikt lielu naudas summu. Bet viņa bija pārāk nepacietīga, un, kaut gan sākumā piekrita, tomēr spēles laikā viņu atturēt nebija iespējams. Līdzko tikai viņa sāka laimēt, likdama pa desmit, pa divdesmit frīdrihsdoriem, viņa bukņīja mani:

— Nu redzi! nu redzi! mēs taču laimējām; ja desmitnieka vietā būtu bijuši četri tūkstoši, būtu laimējuši četrus tūkstošus, bet kas tagad? Tava vaina, tikai tava!

Un, lai gan man bija ļoti grūti skatīties uz viņas spēli, es tomēr beidzot nolēmu klusēt un nedot vairs nekādus padomus.

Pēkšņi piesteidzās Degriē. Bija ieradušies arī pārējie trīs, ievēroju, ka m-lle Blanche stāv malā kopā ar māmiņu un koķetē ar kņazu. Ģenerālis bija kritis acīm redzamā nežēlastībā, gandrīz vai aizmirsts. Blanche pat skatīties uz viņu negribēja, kaut gan viņš luncinājās ap viņu visiem spēkiem. Nabaga ģenerālis! Viņš bālēja, sarka, drebēja un pat nesekoja vairs vecmāmuļas spēlei. Blanche un kņazs beidzot izgāja ārā; ģenerālis metās viņiem pakaļ.

— Madame, madame, — pieliecies vecmāmuļai pie pašas auss, medainā balsī čukstēja Degriē. — Madame, tā nevar likt… nē, nē, tā neiznāks… — viņš buldurēja krieviski, — nē!

— Bet kā tad? Nu, pamāci! — vecmāmuļa griezās pie viņa.

Degriē pēkšņi sāka ātri bērt franciski, deva padomus, žestikulēja, sacīja, ka jānogaidot izdevība, sāka rēķināt k(iut kādus skaitļus … Vecmāmuļa neko nesaprata. Viņš nepārtraukti griezās pie manis, lai es tulkotu; bakstīja ar pirkstu galdā, rādīja; beidzot satvēra zīmuli un sāka rēķināt uz papīra. Vecmāmuļa galu galā zaudēja pacietību.

— Nu, vācies, vācies! ko mels niekus! «Madame, madame», bet pats neko nesaprot; vācies!

— Mais, madame, — degriē buldurēja un atkal sāka skaidrot un rādīt. Viņš bija pārlieku iekaisis.

— Nu uzliec vienreiz tā, kā viņš saka, — vecmāmuļa man pavēlēja, — paskatīsimies: varbūt patiešām iznāk.

Degriē tikai gribēja atrunāt viņu no lielām summām; viņš ieteica likt uz atsevišķiem cipariem un uz ciparu grupām. Pēc viņa norādījumiem es uzliku pa frīdrihsdo-ram uz pirmiem divpadsmit nepāra skaitļiem un pa pieciem frīdrihsdoriem uz skaitļu grupu no divpadsmit līdz astoņpadsmit un no astoņpadsmit līdz divdesmit četri: kopā uzliku sešpadsmit frīdrihsdoru.

Ripa sāka griezties.

— Zйro, — krupjē sauca.

Mēs visu zaudējām.

-— Kāds stulbenis! — vecmāmuļa kliedza uz Degriē.

— Kāds tu esi nekrietns francūželis! Padomus dod, izdzimtenis tāds! Vācies, vācies! Neko nesaprot, bet bāž degunu!

Ārkārtīgi apvainojies, Degriē paraustīja plecus, nicīgi paskatījās uz vecmāmuļu un atgāja no galda. Viņam pašam bija kauns, ka iejaucies, nav varējis nociesties.

Pēc stundas, lai mēs pūlētos kā pūlēdamies, viss bija paspēlēts.

— Uz māju! — vecmāmuļa uzsauca.

Līdz pat alejai viņa neteica ne vārda. Alejā, jau viesnīcai tuvojoties, viņai paspruka:

— Kāda muļķe! kāda muļķe! Ak tu vecā stulbene!

Līdzko nonācām numurā, vecmāmuļa pavēlēja:

— Atnest man tēju Un tūdaļ sakravāties! Braucam!

— Uz kurieni, cienmātiņ, pavēlēsiet braukt? — Marfa ievaicājās.

— Bet kas tev par daļu? Nebāz savu degunu, kur nevajag! Potapič, sakravā visu, visas mantas. Braucam atpakaļ uz Maskavu! Palaidu vējā piecpadsmit tūkstošus skaidrā naudā!

— Piecpadsmit tūkstošus, cienmātiņ! Kungs dievs, apžēlojies! — Potapičs iesaucās, aizkustināti rokas sasizdams, acīm redzot, gribēdams izpatikt.

— Nu, nu muļķi! Nesāc vēl pinkšķēt! Klusē! Sakravāties! Rēķinu žiglāk! Žiglāk!

— Vilciens atiet tikai pusdesmitos, vecmāmuļ, — es ziņoju, lai nobremzētu viņas straujumu.

— Bet cik tagad?

— Pusastoņi.

— Cik žēl! Bet vienalga! Aleksej Ivanovič, naudas man vairs nav ne kapeikas. Te tev būs vēl divi vērtspapīri, aizskrien uz turieni, samaini man ari tos. Citādi pat nav par ko aizbraukt.

Es devos samainīt vērtspapīrus. Pēc pusstundas atgriezies viesnīcā, sastapu pie vecmāmuļas visus mūsējos. Uzzinājuši, ka vecmāmuļa brauc atpakaļ uz Maskavu, viņi bija satriekti, liekas, vēl vairāk nekā par paspēlēto naudu. Pieņemsim, aizbraukšana paglāba viņas īpašumu, toties kas tagad notiks ar ģenerāli? Kurš samaksās Degriē? M-lle Blanche, protams, negaidīs, kamēr vecmāmuļa nomirst, un droši vien tagad pazudīs ar kņazu vai ar kādu citu. Viņi stāvēja vecmāmuļas priekšā, mierināja un atrunāja viņu. Polinas atkal nebija. Vecmāmuļa uz viņiem kliedza nelabā balsī.

— Lieciet mani mierā, velni! Kas jums par daļu? Ko tā āža bārda lien man virsū? — viņa uzbrēca Degriē.

— Un ko tev, pindzele, vajag? — viņa griezās pie m-lle Blanche. — ko luncinies ap mani?

— Diantie ! [38] — m-lle Blanche nočukstēja, nikni nozib-snīja ar acīm, tad pēkšņi iesmējās un gāja projām.

— Elle vivra cent ans! [39] — viņa, pa durvīm iziedama, uzsauca ģenerālim.

— Ak tad tu ceri uz manu nāvi? — vecmāmuļa bļāva uz ģenerāli. — Vācies! Dzen viņus visus ārā, Aleksej Ivanovič! Kas jums par daļu? Palaidu pa vējam savējo, ne jūsējo!

Ģenerālis paraustīja plecus, saliecās un izgāja. Degriē viņam sekoja.

— Pasaukt Praskovju, — vecmāmuļa pavēlēja Marfai.

Pēc piecām minūtēm Marfa atgriezās kopā ar Polinu.

Pa šo laiku Polina bija sēdējusi savā istabā ar bērniem un, kā liekas, tīšām nolēmusi nerādīties visu dienu. Viņas seja bija nopietna, skumja un noraizējusies.

— Praskovja, — vecmāmuļa iesāka, — es pirmīt netieši uzzināju, it kā šitas muļķis, tas tavs patēvs, gribot precēt šo dumjo vējagrābsli, francūzieti, vai tas tiesa — vai viņa ir aktrise vai vēl kaut kas sliktāks? Saki — vai tas taisnība?

— Skaidri nezinu, vecmāmuļ, — Polina atbildēja, — bet pēc pašas mademoiselle Blcinche vārdiem, kura neuzskata par vajadzīgu slēpt, secinu …

— Diezgan! — vecmāmuļa enerģiski pārtrauca, — visu saprotu! Es vienmēr domāju, ka ar viņu kaut kas tāds notiks, un vienmēr turēju viņu par pašu tukšāko un vieglprātīgāko cilvēku. Ieņēmis galvā, ka šis esot ģenerālis (patiesībā pulkvedis, pensijā aizejot, tika paaugstināts), un nu dižojas. Es, mana mīļā, visu zinu, kā jūs telegrammu pēc telegrammas uz Maskavu sūtījāt — «vai drīz, sak, vecene kājas atstieps?». Mantojumu gaidījāt; bez naudas tas nekrietnais skuķis — kā viņu sauca, de Cominges, vai — pat par sulaini šo sev neņems, turklāt vēl ar liekiem zobiem. Viņai, kā runā, pašai naudas diezgan, uz procentiem aizdodot, iedzīvojusies mantā. Es, Praskovja, tevi nevainoju; ne jau tu tās telegrammas sūtīji; un pieminēt pagātni arī negribu. Zinu, ka rakstu-riņš tev draņķīgs — lapsene! Iedzelsi tā, ka tik turies, tomēr man tevis žēl, bez tam es mīlēju nelaiķi Katerinu, tavu māti. Vai gribi? Pamet visu un brauc man līdzi. Tev taču nav kur palikt; turklāt nepiedienīgi tev tagad ar viņiem kopā dzīvot. Pagaidi! — vecmāmuļa pārtrauca Polinu, kura gribēja atbildēt, — es vēl neesmu beigusi. No tevis es neko neprasīšu. Māja man Maskavā, pati zini, kā pils, ņem kaut veselu stāvu un nenāc pie manis kaut nedēļām, ja mans raksturs tev nav pa prātam. Nu, gribi vai negribi?

— Atļaujiet jums vispirms jautāt: vai tiešām jūs gribat braukt projām?

- Tu, mīļā, domā, ka es jokoju? Ja teicu — tad braukšu. Es šodien tajā jūsu nolādētajā ruletē veselus piecpadsmit tūkstošus pazaudēju. Priekš pieciem gadiem apsolīju uzcelt pie Maskavas koka baznīcas vietā mūra baznīcu, bet nu ņēmu un naudu šeit vējā palaidu. Tagad, mīļā, braukšu baznīcu celt.

— Bet minerālūdeņi, vecmāmiņ? Jūs taču atbraucāt dzert ūdeņus.

— Liecies mierā ar saviem ūdeņiem! Nekaitini mani, Praskovja; vai tu tīšām, vai? Saki — brauksi vai nebrauksi?

— Es jums ļoti, ļoti pateicos, vecmāmiņ, — Polina sirsnīgi iesāka, — par patvērumu, ko jūs man piedāvājat. Pa daļai jūs manu stāvokli uzminējāt. Esmu jums tik pateicīga, ka, ticiet man, ieradīšos pie jums varbūt pat ļoti drīz; bet pašlaik ir daži iemesli. .. svarīgi… un izlemt tagad, šinī brīdī, es nevaru. Ja jūs būtu palikusi kaut vai pāris nedēļu …

— Tātad negribi?

— Tātad nevaru. Bez tam es nekādā ziņā nedrīkstu pamest brāli un māsu, bet, tā kā… tā kā … tā kā tiešām var gadīties, ka viņi paliks tikpat kā vieni, tad … ja ņemsiet mani ar mazajiem, vecmāmuļ, tad, protams, braukšu pie jums un, ticiet man, jums par to atlīdzināšu, — viņa dedzīgi piebilda, — bet bez bērniem es, vecmāmuļ, nevaru.

— Nu, nepinkšķi! (Polina pat nedomāja pinkšķēt, viņa vispār nekad neraudāja.) Arī cālēniem vieta atradīsies; vistu kūts liela. Bez tam viņiem laiks iet skolā. Tātad tagad nebrauksi? Nu skaties, Praskovja! Gribēju tev labu, es taču zinu, kāpēc tu nebrauc. Visu es zinu, Praskovja! Tas francūželis tevi pie laba gala nevedīs.

Polina pietvīka. Es nodrebēju. (Visi zina! Tikai es, kā liekas, neko nezinu!)

— Nu, nu, neuzmet degunu. Nerunāšu. Tikai pielūko, ka neiznāk nepatikšanas, — saprati? Tu esi gudra meiča; man būs žēl tevis. Nu diezgan, labāk nemaz nebūtu jūs visus redzējusi! Tagad ej, paliec sveika!

— Es, vecmāmiņ, jūs vēl pavadīšu, — Polina sacīja.

— Nevajag; nemaisies; jūs visi man esat apnikuši. Polina noskūpstīja vecmāmuļai roku, bet viņa roku atrāva un pati noskūpstīja Polinu uz vaiga.

Iedama man garām, Polina ātri uz mani paskatījās un tūdaļ novērsa acis.

— Nu, paliec sveiks tu arī, Aleksej Ivanovič! Tikai

stunda līdz vilcienam. Esi diezgan ar mani noguris, es domāju. Še, ņem sev šos piecdesmit frldrihsdorus zeltā.

— Padevīgi pateicos jums, vecmāmuļ, man neērti…

— Nu, nu! — vecmāmuļa iesaucās, bet tik enerģiski un bargi, ka es neuzdrīkstējos atteikties un pieņēmu.

— Kad Maskavā skraidīsi bez darba — nāc pie manis; kaut kur ieteikšu. Tagad ej!

Devos uz savu numuru un atlaidos gultā. Man liekas, es nogulēju kādu pusstundu augšpēdu, rokas aiz galvas atmetis. Katastrofa jau sākusies, bija par ko padomāt. Rīt biju nolēmis izrunāties ar Polinu nopietni. A! fran-cūželis? Tātad laikam taisnība! Bet kas tur īsti varēja būt? Polina un Degriē! Ak kungs, kādi pretstati!

Tas viss bija neiespējami. Es pēkšņi satraukts uzlēcu kājās, lai tūdaļ ietu uzmeklēt misteru Astleju un par katru cenu piespiestu viņu runāt. Viņš, protams, arī šinī jautājumā zina vairāk par mani. Misters Astlejs? vēl viena mīkla priekš manis!

Bet pēkšņi pie manām durvīm atskanēja klaudzieni. Skatos — Potapičs.

— Mīļais Aleksej Ivanovič, jūs sauc pie kundzesl

— Kas noticis? Brauc projām, vai? Līdz vilcienam vēl divdesmit minūtes.

— Uztraukusies, mīļais, tik tikko var nosēdēt. «Žiglāk, žiglāk!» — tas zīmējas uz jums, mīļais; dieva dēļ nekavējieties.

Es tūdaļ noskrēju lejā. Vecmāmuļa bija jau izstumta gaitenī. Rokās viņa turēja naudas maku.

— Aleksej Ivanovič, ej pa priekšu, iesim! …

— Uz kurieni, vecmāmiņ?

— Lai man vai gals klāt, atspēlēšos! Nu, marš, bez jautājumiem! Tur taču spēle turpinās līdz pusnaktij?

Es apjuku, padomāju un tūdaļ izlēmu.

— Dariet, kā gribat, Antoņida Vasiļjevna, es neiešu.

— Kāpēc? Ko tas nozīmē? Vai jūs visi esat prātu izkūkojuši?

— Dariet, kā gribat; citādi pēc tām pats sev pārmetīšu, negribu! Negribu būt ne liecinieks, ne līdzdalībnieks; atbrīvojiet mani no tā, Antoņida Vasiļjevna. Te būs jūsu piecdesmit frīdrihsdoru; palieciet sveika! — Un es, nolicis sainīti ar frīdrihsdoriem turpat uz galdiņa, kuram līdzās stāvēja vecmāmuļas krēsls, paklanījos un aizgāju.

— Kādas muļķības! — vecmāmuļa nosauca man pakaļ. Nenāc, ja negribi, es arī viena ceļu atradīšu! Potapič, nāc man līdz! Nu, celiet, nesiet.

Misteru Astleju es nesastapu un atgriezos mājās. Vēlu, jau ap vieniem pēc pusnakts, uzzināju no Potapiča, kā beigusies vecmāmiņas diena. Viņa bija paspēlējusi visu, ko pirmīt iemainīju, tas ir, mūsu naudā vēl desmit tūkstoš rubļu. Vecmāmuļai tur piesējies tas pats polis, kuram viņa pirmīt bija iedevusi divus frīdrihsdorus, un visu laiku vadījis viņas spēli. Sākumā, kamēr vēl nebija poļa, vecmāmuļa pavēlējusi likt Potapičam, bet drīz vien viņu padzinusi; tobrīd tad arī uzradies polis. Kā par nelaimi, viņš sapratis krieviski un pat drusku buldurējis, jaukdams kopā trīs valodas, tā ka viņi viens ar otru šā tā sarunājušies. Vecmāmuļa viņu visu laiku nesaudzīgi lamājusi, kaut gan viņš nepārtraukti «kritis panei pie kājām», bet — «nemaz nav ko līdzināt ar jums, Aleksej īvanovič», stāstīja Potapičs. «,Ar jums viņa apgājās gluži kā ar kungu, bet šitais — es pats savām acīm redzēju, lai mani pērkons nosper — zaga viņai turpat no degungala. Viņa pati viņu divas reizes no galda zogam pieķēra un tad gan svētīja viņu, tad gan svētīja, mīļais, visādiem vārdiem, reiz pat izplūkāja aiz mateļiem, tik tiešām nemeloju, apkārt visi sāka smieties. Visu, mīļais, paspēlēja, visu līdz pēdējam, visu, ko jūs viņai iemainījāt. Mēs viņu, nabadzīti, atstūmām šurp, — tikai ūdentiņu padzerties palūdza, pārkrustījās un likās gultā. Pārpūlējusies, vai, bija, tūlīt aizmiga. Dod, dievs, viņai saldus sapņus! Jā, ir nu gan tās ārzemes!» Potapičs nobeidza. «Teicu, ka nebūs uz labu. Kaut drīzāk tiktu mūsu Maskavā! Nu kā mums mājās, Maskavā, trūkst? Dārzs, puķes, kādu šiten nemaz nav, smarža, ābolīši ienākas, plašums, bet — nē: vajag uz ārzemēm! Ai-ai-ai! …»

XIII nodaļa

Būs jau pagājis gandrīz mēnesis, kopš neesmu pieskāries šīm savām piezīmēm, kuras sāku rakstīt spēcīgu, kaut arī juceklīgu iespaidu ietekmē. Katastrofa, kuras tuvošanos toreiz nojautu, tiešām notika, bet simt reižū briesmīgāk un negaidītāk, nekā domāju. Tas bija kaut kas dīvains, bezjēdzīgs un pat traģisks, vismaz attiecībā uz mani. Es piedzīvoju dažus notikumus — gandrīz fantastiskus; tā es vismaz līdz šim laikam uz tiem skatos, kaut gan no cita viedokļa, it īpaši spriežot pēc tā virpuļa, kurā toreiz griezos līdzi, tie bija tikai drusku neikdienišķi. Bei pats dīvainākais man liekas tas, kā es pats pret šiem notikumiem izturējos. Līdz šim brīdim sevi nesaprotu! Un tas viss izgaisis kā sapnis — pat mana kaislība, bet tā taču bija spēcīga un patiesa, tomēr… kur gan tā tagad palikusi? Tiešām — reizēm pēkšņi galvā iešaujas doma: «Vai tikai toreiz nebiju prātu zaudējis un visu to laiku neatrados trako namā, un varbūt atrodos vēl tagad — tā ka man tas viss ir licies un līdz pat šim brīdim tikai liekas . . .»

Es savācu un pārlasīju savas lapiņas. (Kas zina, varbūt tāpēc, lai pārliecinātos, vai neesmu rakstījis tās trako namā?) Tagad esmu gluži vientuļš. Tuvojas rudens, dzeltē lapas. Sēžu šajā garlaicīgajā pilsētelē (Ak, cik vācu pilsēteles ir garlaicīgas!) un, nemaz nedomādams, ko darīt turpmāk, dzīvoju nupat pagājušo pārdzīvojumu noskaņā, svaigu atmiņu noskaņā, visa šī nesenā viesuļa noskaņā, kad viesuļa virpulis mani bija sagrābis un atkal aizmetis. Man arī tagad brīžam liekas, ka es vēl aizvien griežos šajā viesulī, ka tūlīt, tūlīt atkal atbrāzīsies šī vētra, garām skrienot, satvers mani ar savu spārnu, un es atkal pazaudēšu kārtības un mēra sajūtu un griezīšos, griezīšos, griezīšos …

Tomēr var būt, ka es beidzot norimšos un pārstāšu griezties, ja došu sev pēc iespējas sīkāku atskaiti par visu šinī mēnesī notikušo. Man atkal gribas rakstīt; turklāt reizēm pa vakariem nav nekā, ko darīt. Savādi, lai kaut kā aizpildītu laiku, es ņemu šejienes draņķīgajā bibliotēkā Pola de Koka romānus (vācu tulkojumā!), kurus es gandrīz nevaru ciest, lasu tos un — brīnos pats par sevi: itin kā es baidītos ar nopietnu grāmatu vai ar kādu nopietnu nodarbību izgaisināt nupat kā aizgājušo brīžu burvību. Itin kā man šis bezjēdzīgais sapnis un no ta palikušās atmiņas būtu tik dārgas, ka es pat baidos pieskarties kaut kam jaunam, lai tas neizgaistu kā dūmi! Vai man tas tiešām tik dārgs? Jā, protams, dārgs; varbūt dtcerēšos pat pēc četrdesmit gadiem …

Tātad ķeros pie rakstīšanas. Vispār visu to tagad var izstāstīt arī īsāk: tagad es uz to raugos pavisam citādi…

Vispirms jāpabeidz par vecmāmuļu. Otrā dienā viņa nospēlējās galīgi. Tā tam arī bija jānotiek: kurš no tādiem kā viņa reiz nokļuvis uz šā ceļa, tas laižas it kā ar ragaviņām no sniegota kalna aizvien ātrāk un ātrāk. Viņa spēlēja visu dienu līdz pat astoņiem vakarā; es viņas spēlē nebiju klāt un zinu tikai pēc nostāstiem.

Potapičs nodežurēja pie viņas spēļu namā visu dienu. Poļi, kas deva padomus vecmāmuļai, tajā dienā mainījās vairākas reizes. Viņa iesāka ar to, ka padzina vakarējo polīti, kuru bija aiz matiem plūkājusi, un pieņēma citu, bet tas izrādījās gandrīz vēl sliktāks. Padzinusi to un atkal pieņēmusi pirmo, kurš nebija atgājis no galda un visu laiku mīņājās turpat aiz viņas krēsla, ik mirkli bāzdams viņai klāt galvu, — vecmāmuļa beidzot krita pilnīgā izmisumā. Arī otrs padzītais polis neparko negribēja iet projām; viens nostājās viņai pa labi, otrs pa kreisi. Visu laiku viņi viens ar otru strīdējās un lamājās par likmēm un gājieniem, saukāja viens otru par «laidaku» un apmainījās ar citām poļu laipnībām, pēc tam atkal salīga mieru, svaidīja naudu bez kādas jēgas, darīja visādas aplamības. Saķildojušies viņi lika katrs no savas puses, piemēram, viens uz sarkano, bet otrs tai pašā laikā uz melno. Beidzās ar to, ka viņi galīgi apstulbināja vecmāmuļu un sajauca viņai galvu tā, ka viņa galu galā gandrīz ar asarām acīs griezās pie vecā krupjē, lūgdama, lai viņu aizstāv un poļus padzen. Viņus tiešām tūdaļ padzina, par spīti viņu kliedzieniem un protestiem: viņi kliedza abi reizē un apgalvoja, ka vecmāmuļa viņiem esot parādā, ka viņa tos kaut kādā ziņā apmānījusi, izturējusies pret viņiem negodīgi, nekrietni. Nelaimīgais Potapičs tanī pašā vakarā pēc paspēles stāstīja man to ar asarām acīs un sūdzējās, ka viņi esot piebāzuši savas kabatas ar naudu, ka viņš pats redzējis, cik viņi neģēlīgi zaguši un ik brīdi likuši naudu kabatās. Piemēram, viens izlūdzas no vecmāmuļas par palīdzēšanu piecus frīdrihs-dorus un sāk tos likt uz*ruletes turpat līdzās vecmāmuļas likmēm. Laimē vecmāmuļa, bet viņš kliedz, ka laimējusi viņa likme, bet vecmāmuļa zaudējusi. Kad viņi izdzīti, Potapičs gājis un pateicis, ka viņiem pilnas kabatas ar zeltu. Vecmāmuļa tūdaļ lūgusi krupjē ievest kārtību, un, kaut arī abi poļi klieguši, cik jaudas (gluži kā divi rokās notverti gaiļi), ieradusies policija, un tūdaļ viņu kabatas tikušas iztukšotas par labu vecmāmuļai. Kamēr vecmāmuļa nebija nospēlējusies, krupjē un spēļu nama administrācija visu to dienu izturējās pret viņu ar lielu respektu. Pamazām viņas slava bija izplatījusies pa visu pilsētu. Visi pie dažādām tautībām piederošie kūrvietas apmeklētāji — gan vienkāršie, gan paši ievērojamākie — nāca paskatīties uz «une vieille comtesse russe, tombēe cn eniance », kura paspēlējusi jau vairākus miljonus.

Bet vecmāmuļa gaužām maz ieguva no tā, ka tika atbrīvota no abiem poļiem. Viņu vietā vecmāmuļai pakalpot tūdaļ piedāvājās trešais polis, kurš runāja krieviski jau pilnīgi brīvi, bija ūsains un godprātīgs, apģērbies kā džentlmenis, taču viņā viedās kaut kas sulainisks. Arī viņš skūpstīja «panes kājas» un «krita panei pie kājām», bet pret apkārtējiem izturējās iedomīgi, rīkojās despotiski, ar vārdu sakot, tūdaļ kļuva nevis par vecmāmuļas kalpotāju, bet saimnieku. Ik brīdi, pirms katra gājiena viņš griezās pie vecmāmuļas un deva visbriesmīgākos zvērestus, ka viņš ir visgodīgākais pans un ka viņš no vecmāmuļas naudas neņems ne kapeikas. Viņš tik bieži atkārtoja šos zvērestus, ka vecmāmuļa izbijās pavisam. Bet, tā kā šis pans patiesi sākumā it kā uzlaboja viņas spēli un sāka itin kā laimēt, tad vecmāmuļa ari pati vairs nespēja no viņa atteikties. Pēc kādas stundas abi iepriekšējie poļi, kuri bija no spēļu nama izraidīti, atkal parādījās aiz vecmāmuļas krēsla un atkal piedāvāja pakalpojumus kaut vai kā izsūtāmie. Potapičs dievojās, ka «godīgais» pans esot ar viņiem samirkšķinājies un pat kaut ko padevis no rokas rokā. Tā kā vecmāmuļa nebija pusdienojusi un no krēsla gandrīz nepiecēlās, tad patiesi viens no poļiem noderēja: viņš aizskrēja turpat blakām uz spēļu nama pusdienu zāli un atnesa viņai krūzīti buljona, bet pēc tam arī tēju. Starp citu, skraidīja abi poļi. Bet pievakarē, kad visiem jau bija redzams, ka viņa paspēlē savu pēdējo asignāciju, aiz vecmāmuļas krēsla stāvēja kādi seši poļi, kas pirms tam nebija ne redzēti, ne dzirdēti. Un, kad vecmāmuļa spēlēja ar pēdējām monētām, tad viņi visi ne tikai viņu neklausīja,' bet pat neievēroja, liecās tieši pāri viņai pie galda, paši grāba naudu, paši rīkojās un lika, strīdējās un kliedza, uzrunāja godīgo panu uz tu, bet godīgais pans bija gandrīz vai aizmirsis par vecmāmuļas klātbūtni. Pat tad, kad vecmāmuļa, gluži visu zaudējusi, pulksten astoņos vakarā atgriezās viesnīcā, — pat tad trīs vai četri poļi vēl aizvien negribēja viņu pamest un skrēja blakus krēslam, no visa spēka kliegdami un kladzinādami, ka vecmāmuļa viņus esot apkrāpusi un viņai vajagot tiem kaut ko atdot. Tā viņi neatkāpās līdz pašai viesnīcai, no kurienes viņus beidzot ar rungu padzina.

Todien vecmāmuļa pēc Potapiča aprēķina bija nospēlējusi pavisam deviņdesmit tūkstošus rubļu, neieskaitot vakar zaudēto naudu.

Visus savus līdzpaņemtos vērtspapīrus — piecprocen-tīgās kredītzīmes, iekšējo aizņēmumu un akcijas — vecmāmuļa izmainīja citu pēc cita. Man bija jābrīnās, kā viņa izturēja visas šīs septiņas vai astoņas stundas, sēdēdama krēslā un gandrīz nepieceldamās no galda, bet Potapičs stāstīja, ka reizes trīs viņa patiešām sākusi krietni vinnēt; un, no jauna cerības spārnota, viņa vairs nespēja aiziet. Starp citu, spēlmaņi zina, ka cilvēks, kārtis spēlēdams, var nosēdēt vienā vietā gandrīz diennakti, no partneriem pa labi un kreisi acis nenolaižot.

Tikmēr šajā dienā arī pie mums viesnīcā notika visai nopietnas lietas. Jau no rīta — līdz pulksten vienpadsmitiem, kad vecmāmuļa vēl bija mājās, mūsējie, tas ir, ģenerālis un Degriē, izlēma spert pēdējo soli. Uzzinājuši, ka vecmāmuļa pat nedomā braukt projām, bet, gluži otrādi, grib atkal doties uz spēļu namu, viņi pilnā sastāvā (izņemot Polinu) ieradās pie vecmāmuļas, lai runātu ar viņu beidzamo reizi un pat vaļsirdīgi. trīcošais un drebošais ģenerālis, ņemot vērā viņam draudošās briesmīgās sekas, pat pārcentās: pusstundu ilgi lūdzies un pat atklāti visā atzinies, tas ir, savos parādos un savā kaislībā pret m-ize Blanche (viņš bija pavisam zaudējis jēgu), ģenerālis pēkšņi pieņēma bargu toni, sāka dauzīt kājas un kliegt uz vecmāmuļu; viņš kliedza, ka viņa darot negodu viņu ģimenei, par viņu runājot visā pilsētā un beidzot… beidzot: «Jūs apkaunojat krievu vārdu, kundze!» kliedza ģenerālis. «Un priekš tam ir policija!» Vecmāmuļa viņu galu galā padzina ar spieķi (arlīstu spieķi). Ģenerālis un Degriē tajā rītā apspriedās vēl vienu vai divas reizes, un viņus nodarbināja jautājums: vai tiešām kaut kādā veidā nevar izmantot policiju? Raugi, nelaimīga, bet cienījama sirmgalve izdzīvojusi prātu, nospēlē pēdējo naudiņu un tā tālāk. Ar vārdu sakot, vai nevar dabūt kaut kādu uzraudzību vai aizliegumu? … Bet Degriē tikai raustīja plecus un smējās tieši sejā ģenerālim, kurš bija jau pavisam aizpļāpājies un skraidīja šurp un turp pa kabinetu. Beidzot Degriē atmeta ar roku un kaut kur pazuda. Vakarā kļuva zināms, ka viņš no viesnīcas aizbraucis pēc visai nozīmīgas un noslēpumainas sarunas ar m-lle Blanche. kas attiecas uz m-lle Blanche, tad viņa jau no paša rīta spēra izšķirīgus soļus: viņa atgrūda ģenerāli no sevis pavisam un pat neļāva viņam rādīties savā tuvumā. Kad ģenerālis aizskrēja m-lle Blanche pakaļ uz spēļu namu un .satika viņu zem rokas ar kņazeli, tad ne viņa, ne m-me veuve Cominges viņu nepazina. Arī kņazelis viņu nesveicināja. Visu šo dienu m-lle Blanche pētīja un apstrādāja kņazu, lai viņš beidzot izteiktos skaidri. Bet ak vai! Attiecībā uz kņazu viņa savos aprēķinos bija rūgti maldījusies. Šī mazā katastrofa notika jau vakarā; pēkšņi atklājās, ka kņazs ir pliks kā baznīcas žurka, ka viņš bija cerējis aizņemties no viņas naudu pret vekseli un spēlēt ruleti. Blanche ar sašutumu viņu izdzina un ieslēdzās savā numurā.

Tajā pašā dienā no rīta devos pie mistera Astleja vai, labāk sakot, visu rītu meklēju misteru Astleju, bet nekādi nevarēju atrast. Ne mājās, ne spēļu namā, ne parkā viņa nebija. Savā viesnīcā viņš šoreiz nepusdienoja. Ap pulksten pieciem es pēkšņi ieraudzīju viņu ejam no stacijas perona tieši uz viesnīcu d'Angleterre. viņš steidzās un bija ļoti norūpējies, kaut gan ir grūti viņa sejā pamanīt rūpes vai kaut kādu pārdzīvojumu. Viņš priecīgi pastiepa man roku ar savu parasto izsaucienu: «O!» — bet nepalika uz ceļa stāvam un turpināja iet diezgan ātrā solī. Es sekoju viņam; bet viņš prata man tā atbildēt, ka es pat nepaguvu viņam neko pajautāt. Bez tam man nez kāpēc bija ļoti neērti ierunāties par Polinu, un viņš pats ne vārda par viņu nejautāja. Es izstāstīju viņam par vecmāmuļu; viņš noklausījās uzmanīgi un nopietni un paraustīja plecus.

— Viņa paspēlēs visu, — es piebildu.

— O jā, — viņš atbildēja, — viņa taču devās spēlēt jau pirmīt, kad es braucu projām, tāpēc es arī skaidri zināju, ka viņa nospēlēsies. Ja iznāks laiks, ieiešu spēļu namā paskatīties, jo tas ir interesanti…

— Uz kurieni jūs braucāt? — es iesaucos, izbrīnījies, ka līdz šim neesmu to pajautājis.

— -Es biju Frankfurtē.

— Vai darīšanās?

— Jā, darīšanās.

Ko gan es vēl tālāk varēju jautāt? Tomēr es aizvien vēl gāju viņam blakus, bet viņš pēkšņi devās uz viesnīcu «De quatre saisons»  kas atradās mums pa ceļam, pamāja man ar galvu un pazuda. Iedams mājās, maz pamazām apjautu, ka, arī sarunādamies ar viņu divas stundas, pilnīgi neko neuzzinātu, jo … man nebija viņam ko jautāt. Jā, protams, tā! Es nekādā ziņā nevarētu tagad savu jautājumu noformulēt.

Visu šo dienu Polina vai nu pastaigājās ar bērniem un auklīti pa parku, vai sēdēja mājās. No ģenerāļa viņa jau sen vairījās un gandrīz neko ar viņu nerunāja, vismaz neko nopietnu. Biju to sen pamanījis. Bet, zinādams, kādā stāvoklī ģenerālis atrodas šodien, biju pārliecināts, ka viņš nevar apiet Polinu, ka viņi nevar iztikt bez svarīgas ģimenes apspriedes. Tomēr, kad es, pēc sarunas ar misteru Astleju atgriezdamies viesnīcā, satiku Polinu ar bērniem, viņas sejā atspoguļojās visbezrūpīgākais miers, it kā visas ģimenes vētras būtu gājušas secen tikai viņai vienai. Manu sveicienu atņemdama, viņa pamāja man ar galvu. Atgriezos savā istabā pavisam saniknots.

Protams, es vairījos runāt ar viņu, un pēc notikuma ar Vurmerhelmiem mēs nebijām ne reizes tikušies. Šinī ziņā es mazliet pārspīlēju un izlikos; bet, jo ilgāks laiks pagāja, jo vairāk un vairāk manī sakrājās patiess sašutums. Ja arī viņa mani nemaz nemīl, tomēr, liekas, nedrīkst tā mīdīt manas jūtas un ar tādu nevērību uzklausīt manu atzīšanos. Viņa taču zina, ka es tiešām mīlu viņu; viņa pati taču pieļāva, neliedza man par to ar viņu runāt! Tiesa, tas sākās tā savādi. Priekš kāda laika, jau labi sen, priekš kādiem diviem mēnešiem, es sāku ievērot, ka viņa vēlas padarīt mani par savu draugu, par savu uzticības personu un savā ziņā mēģina to panākt. Bet toreiz tas nez kāpēc neizdevās; starp mums izveidojās tagadējās dīvainās attiecības; tāpēc es sāku tā ar viņu runāt. Bet, ja viņai mana mīlestība pretīga, kāpēc tad viņa neaizliedza man par to runāt?

Man tas netiek liegts; viņa pati mani pat reizēm izaicina uz sarunu un … protams, padara to par joku. Es noteikti zinu, es to esmu cieši ievērojis — viņai tas ir patīkami; uzklausījusi un satraukusi mani līdz sāpēm, viņa pēkšņi mani apstulbina ar kaut kādu izlēcienu, kas pauž vislielāko nicināšanu un nevērību. Bet viņa taču zina, ka es bez viņas nespēju dzīvot. Tagad ir pagājušas tikai trīs dienas pēc notikuma ar baronu, bet es vairs nespēju izturēt mūsu atšķirtību. kad es viņu nupat satiku pie spēļu nama, man sirds sāka tā dauzīties, ka es nobālēju. Bet arī viņa bez manis neiztiks! Esmu viņai vajadzīgs — un vai tiešām, vai tiešām tikai kā āksts Bala-kirevs?

Viņai ir kāds noslēpums — tas man skaidrs! Viņas saruna ar vecmāmuļu man sāpīgi iedūra sirdī. Es taču tūkstošiem reižu biju aicinājis viņu būt pret mani atklātai, un viņa taču zināja, ka es patiesi esmu gatavs viņas dēļ ziedot savu dzīvību. Bet viņa vienmēr izvairījās gandrīz ar nicināšanu vai piedāvātās dzīvības vietā prasīja no manis tādus izlēcienus kā toreiz ar baronu. Vai tas nav apvainojoši? Vai tiešām šis francūzis viņai aizstāj visu pasauli? Bet misters Astlejs? Taču šeit viss kļūst pavisam nesaprotams, bet, ak dievs, kā es tikām mocījos!

Atnācis mājās, es, traku dusmu pārņemts, satvēru spalvu un uzskrīpāju viņai sekojošo:

«Polina Aleksandrovna, es skaidri redzu, ka pienācis atrisinājums, kas, protams, skars arī Jūs. Pēdējo reizi atkārtoju: vai Jums vajag vai nevajag manu dzīvību? Ja būšu vajadzīgs, vienalga, kādam nolūkam, paļaujieties uz mani; es pagaidām sēžu savā istabā — vismaz pa lielākai daļai — un nekur nebraukšu. Ja būs vajadzīgs — atrakstiet vai pasauciet.»

Es aizzīmogoju un nosūtīju šo zīmīti ar gaiteņa sulaini, vēlēdams nodot tieši rokās. Atbildi es negaidīju, bet pēc trīs minūtēm sulainis atgriezās ar ziņu, ka «lika pateikties».

Ap pulksten septiņiem mani aicināja pie ģenerāļa.

Viņš bija kabinetā, saģērbies, it kā taisītos kaut kur iet. Platmale un spieķis gulēja uz dīvāna. Ieejot man likās, ka viņš stāvētu istabas vidū, ieplētis kājas, nodūris galvu, un kaut ko skaļi pats ar sevi runātu. Bet, līdzko viņš ieraudzīja mani, tūdaļ metās pie manis gandrīz kliegdams, tā ka es neviļus atrāvos atpakaļ un gribēju mesties bēgt; bet vj#š satvēra mani aiz abām rokām un aizvilka pie dīvāna; pats ģenerālis atsēdās uz dīvāna, mani nosēdināja tieši sev pretim krēslā un, manas rokas neatlaizdams, drebošām lūpām, caur asarām, kas piepeši iemirdzējās viņa skropstās, lūdzošā balsi sacīja:

— Aleksej Ivanovič, glābiet, glābiet, pažēlojiet!

Es ilgi nespēju neko saprast; viņš nepārtraukti runāja, runāja, runāja un visu laiku atkārtoja: «Pažēlojiet, pažēlojiet!» Beidzot es aptvēru, ka viņš gaida no manis kaut ko padomam līdzīgu; vai, labāk sakot, visu atstāts, bēdās un satraukumā viņš bija atcerējies un pasaucis mani, lai tikai runātu, runātu, runātu.

Viņš bija sajucis vai vismaz augstākā mērā apstulbis. Viņš salika rokas un bija gatavs krist manā priekšā uz ceļiem, lai (kā jūs domājat?) — lai es tūlīt ietu pie m-lle Blanche un izlūgtos, un pierunātu viņu atgriezties pie ģenerāļa un apprecēties ar viņu.

— Apžēlojieties, ģenerāl, — es iesaucos, — mademoi-selle Blanche varbūt mani līdz šim nemaz nav pamanījusi? Ko es varu jums līdzēt?

Bet veltīgi bija kaut ko iebilst: ģenerālis nesaprata, ko viņam saka. Viņš sāka runāt arī par vecmāmuļu, taču ārkārtīgi nesakarīgi; viņš vēl vienmēr bija ieņēmis galvā domu sūtīt pēc policijas.

— Pie mums, pie mums, — ģenerālis iesāka, pēkšņa sašutuma pārņemts, — ar vārdu sakot, pie mums, kārtīgā valstī, kur ir priekšniecība, tādām vecenēm tūdaļ ieceltu aizbildni! Jā, cienījamais kungs, jā, — viņš turpināja, pēkšņi pieņemdams strostējošu toni, pielēkdams kājās un staigādams pa istabu, — jūs vēl to nezinājāt, cienījamais kungs, — viņš griezās pie kāda iedomāta cienījama kunga istabas kaktā, — bet tagad zināsiet… jā, pie mums tādas vecenes ragā saliec, ragā, ragā, jā… Ak, velns parāvis!

Un viņš atkal atkrita dīvānā, bet pēc brītiņa, gandrīz šņukstēdams, aizelsdamies steidza man stāstīt, ka m-lle Blanche ar viņu neprecoties tāpēc, ka telegrammas vietā atbraukusi vecmāmiņa un tagad esot skaidrs, ka viņš mantojumu nesaņemšot. Viņam likās, ka es par to vēi neko nezinu. Ierunājos par Degriē; viņš atmeta ar roku.

— Aizbrauca! viņam ieķīlāta visa mana manta; esmu pliks kā baznīcas žurka! Tā nauda, ko jūs atvedāt… tā nauda — nezinu, cik tur ir, liekas, būs palicis septiņsimt franku, un cauri, tas ir viss, bet tālāk — nezinu, nezinu!

— Kā jūs norēķināsieties par viesnīcu? — es izbijies iesaucos, — un … kā pēc tam?

Viņš domīgi paskatījās, bet, kā liekas, neko nesaprata un varbūt pat nedzirdēja manus vārdus. Mēģināju ierunāties par Polinu Aleksandrovnu, par bērniem, viņš steigšus atbildēja: «Jā! Jā!» — bet tūdaļ atkal ņēmās runāt par kņazu, par to, ka Blanche tagad aizbrauks ar viņu un tad… «un tad — ko man darīt, Aleksej Ivano-vič?» viņš pēkšņi griezās pie manis, «dieva vārds! Ko man darīt — sakiet, tā taču ir nepateicība! Tā taču ir nepateicība, vai ne?»

Beidzot viņš izplūda asarās.

Ar tādu cilvēku neko nevarēja iesākt; arī viņu vienu atstāt bija bīstami; ar viņu varēja atgadīties kaut kas nelabs. Es tomēr tiku no viņa vaļā, bet pateicu auklītei, lai tā ienāk biežāk paskatīties, jā, vēl bez tam aprunājos ar gaiteņa sulaini, ar ļoti saprātīgu puisi; arī tas no savas puses solīja uzraudzīt ģenerāli.

Līdzko biju atstājis ģenerāli, tūdaļ pie manis ieradās Potapičs, aicinādams pie vecmāmiņas. Bija pulkstenis astoņi, un viņa nupat kā bija atgriezusies no spēļu nama pēc galīgas paspēles. Devos pie viņas; sirmgalve sēdēja stumjamā krēslā pavisam izmocīta un, acīm redzot, slima. Marfa sniedza viņai krūzīti tējas, piespiezdama izdzert gandrīz ar varu. Vecmāmuļas balss un tonis bija stipri mainījies.

— Esiet sveicināts, mīļais Aleksej Ivanovič, — viņa sacīja, lēni un cienīgi noliekdama galvu, — atvainojiet, ka vēl reizi traucēju, piedodiet vecam cilvēkam. Es, mans dārgais, visu tur atstāju, gandrīz simttūkstoš rubļu. Tu darīji pareizi, ka vakar nenāci man līdzi. Tagad esmu bez naudas, nav ne graša. Negribu ne mirkli vilcināties, pusdesmitos braukšu projām. Aizsūtīju pie tā tava angļa — Astleja, vai, un gribu no viņa lūgt uz nedēļu trīs tūkstošus franku. Pārliecini viņu, lai viņš neko ļaunu nedomā un neatsaka. Es, mans dārgais, esmu vēl diezgan bagāta. Man pieder trīs sādžas un divi nami. Arī nauda vēl atradīsies, ne jau visu sev līdzi paņēmu. Es to saku tāpēc, lai viņš nešaubītos .. . A, redzi, viņš jau klāt! Var redzēt, labs cilvēks.

Misters Astlejs bija atsteidzies uz pirmo vecmāmuļas aicinājumu. Ne brīdi nedomādams un daudz nerunādams, viņš tūlīt noskaitīja vecmāmuļai trīs tūkstošus franku pret vekseli, ko vecmāmuļa parakstīja. To izdarījis, viņš atvadījās un gāja projām.

— Bet tagad ej arī tu, Aleksej Ivanovič. Atlicis drusku vairāk par stundu — gribu atgulties, kauli sāp. Neļaunojies uz mani, vecu muļķi. Tagad vairs nepārmetīšu jaunajiem vieglprātību, jā, un arī tam nelaimīgajam, tam jūsu ģenerālim, man tagad būtu grēks ko pārmest. Naudu, kā viņš to vēlētos, es tomēr viņam nedošu, jo — pēc manām domām — viņš ir īsts muļķis, bet arī es, vecā stulbene, neesmu par viņu gudrāka. Tik tiešām, dievs arī vecumā piemeklē un soda par lepnību. Nu, ar dievu! Marfuša, palīdzi man piecelties.

Es tomēr vēlējos vecmāmuļu pavadīt. Bez tam dzīvoju tādās kā gaidās, visu laiku gaidīju, ka tūlīt, tūlīt kaut kas notiks. Nevarēju savā istabā nosēdēt. Izgāju gaitenī, izgāju uz brītiņu pat pa aleju pastaigāt. Vēstule, ko aizsūtīju Polinai, bija skaidra un noteikta, bet tagadējā katastrofa — protams, galīga. Viesnīcā es dzirdēju par Degriē aizbraukšanu. Galu galā, ja viņa arī negribēs mani par draugu, tad varbūt par kalpu gribēs. Esmu taču viņai vajadzīgs, esmu noderīgs kaut vai kā izsūtāmais, kā gan citādi!

Pirms vilciena atiešanas izskrēju uz perona un iesēdināju vecmāmuļu. Viņi iekāpa īpašā ģimenes vagonā.

— Paldies tev, mīļais, par tavu nesavtīgo palīdzību, — viņa, no manis atvadoties, sacīja, — un atgādini Pras-kovjai to, ko viņai vakar teicu — es viņu gaidīšu.

Es gāju mājās. Ejot garām ģenerāļa numuram, satiku auklīti un apjautājos par ģenerāli. «Ai, mīļais, tā nekas,» viņa bēdīgi atbildēja. Es tomēr gribēju ieiet pie viņa, bet, ārkārtīgi pārsteigts, paliku stāvam kabineta durvīs. M-lle Blanche un ģenerālis par kaut ko smējās locīdamies. Veuve Cominges sēdēja turpat uz dīvāna. Ģenerālis, acīm redzot, bija aiz prieka kā bez prāta, šļupstēja visādas muļķības un izplūda ilgos, nervozos smieklos, no kuriem viņa sejā ievilkās neskaitāmi daudz krociņu un acis kaut kur paslēpās. Vēlāk es uzzināju no pašas Blanche, ka, padzinusi kņazu un uzzinājusi par ģenerāļa raudām, viņa nolēmusi ģenerāli nomierināt un iegājusi uz brītiņu pie viņa. Bet nabaga ģenerālis nezināja, ka šinī brīdī viņa liktenis bija izšķirts un ka Blanche jau sākusi kravāties, lai rīt no rīta ar pirmo vilcienu drāztos uz Parīzi.

Pastāvējis uz ģenerāļa kabineta sliekšņa, nolēmu pie viņa neiet un nepamanīts devos projām. Uzkāpis savā istabiņā un atvēris durvis, es pēkšņi pustumsā ieraudzīju kādu stāvu, kas sēdēja uz krēsla kaktā pie loga. Man ienākot, stāvs nepiecēlās. Es mudīgi piegāju tuvāk, ieskatījos, un — man aizrāvās elpa: tā bija Polina!

XIV nodala

Es pārsteigumā iekliedzos.

— Kas ir? Kas ir? — viņa savādi jautāja. Viņa bija bāla un drūmi raudzījās manī.

— Kā, kas ir? Jūs? šeit, pie manis!

— Ja es nāku, tad nāku ar sirdi un dvēseli. Tā esmu radusi. Jūs tūdaļ to redzēsiet; iededziet sveci.

Es iededzu sveci. Viņa piecēlās, piegāja pie galda un nolika man priekšā atvērtu vēstuli.

— Izlasiet, — viņa pavēlēja.

— Tas — tas ir Degriē rokraksts! — iesaucos, paķēris vēstuli. Man drebēja rokas, un rindiņas lēkāja gar acīm. Nevaru atkārtot vēstules teicienus burtiski, bet te būs tās saturs — ja ari ne vārds vārdā, tad vismaz domā

domā.

«Mademoiselle ,» degriē rakstīja, «nelabvēlīgi apstākļi spiež mani nekavējoties aizbraukt. Jūs, protams, pati pamanījāt, ka es tīšām vairījos no galīgās izskaidrošanās ar Jums līdz tam laikam, kamēr nebija noskaidrojušies visi apstākļi. Jūsu vecās radinieces (de la vieille dame ) atbraukšana un viņas bezjēdzīgā uzvedība darīja galu visām manām šaubām. Mans iedragātais mantas stāvoklis uz visstingrāko liedz man lolot vēl ilgāk tās saldās cerības, ar kurām es atļāvos kādu laiku apreibināties. Man žēl pagājušā, bet es ceru, ka manā uzvedībā Jūs neatradīsiet neko tādu, kas nebūtu kārtīga un godīga cilvēka (gentilhomme et honnete homme j) cienīgs. Zaudējis gandrīz visu savu naudu, Jūsu patēvam aizdodams, esmu spiests izmantot to, kas man vēl atlicis; es jau ziņoju saviem draugiem Pēterburgā, lai viņi nekavējoties pārdod manus ieķīlātos īpašumus; tomēr, zinādams, ka Jūsu vieglprātīgais patēvs iztērējis Jūsu personisko naudu, nolēmu atlaist viņam piecdesnļitfūkstoš franku un par šo summu atdodu viņam atpakaļ daļu no ķīlu zīmēm, tā ka Jums tagad ir iespējams atgūt visuy ko esat zaudējusi, pieprasot to no viņa tiesas ceļā. Ceru, mademoiselle, ka pašr reizējos apstākļos mana rīcība būs Jums visnotaļ izdevīga. Tāpat ceru, ka ar šo rīcību pilnā mērā izpildu godīga un cēlsirdīga cilvēka pienākumu. Varat būt pārliecināta, ka atmiņas par Jums būs ieslēgtas manā sirdī uz mūžu.»

— Neko teikt, viss skaidrs, — es sacīju, griezdamies pie Polinas, — vai tiešām jūs gaidījāt kaut ko citu? — es sašutis piebildu.

— Es negaidīju neko, — viņa atbildēja šķietami mierīgi, bet viņas balsī kaut kas itin kā notrīsēja, — biju jau sen visu izlēmusi; es lasīju viņa domas un zināju, ko viņš domā. Viņš domāja, ka es meklēju… ka es prasīšu … (Viņa aprāvās un nepateica visu līdz galam, iekoda lūpā un apklusa.) Es tīšām dubultoju savu nicību pret viņu, — viņa atkal iesāka, — gaidīju, ko viņš darīs. Ja būtu pienākusi telegramma par mantojumu — iesviestu viņam acīs šā idiota (patēva) parādu un viņu padzītu! Es viņu neieredzēju jau sen, sen. Ak, agrāk tas bija pavisam cits cilvēks, tūkstoškārt cits, bet tagad, bet tagad! … Ak, ar kādu prieku es tagad iesviestu viņa nelietīgajā ģīmī šos piecdesmit tūkstošus un nospļautos… un ar kāju izberzētu spļāvienu!

— Bet tas papīrs, tā viņa atdotā ķīlu zīme par piecdesmit tūkstošiem — tā taču tagad ir pie ģenerāļa? Paņemiet un atdodiet Degriē.

— Nē, tas nav tas! Tas nav tas! …

— Jā, tiesa, tiesa, tas nav tas! Un uz ko gan ģenerālis pašlaik spējīgs? Bet vecmāmuļa? — es pēkšņi iesaucos.

Polina tā izklaidīgi un nepacietīgi uz mani paskatījās.

— Kāpēc vecmāmuļa? — Polina īgni sacīja. — Es nevaru iet pie viņas… Un ne no viena nevēlos lūgt piedošanu, — viņa nervozi piebilda.

— Ko darīt! — es iesaucos. — Kā, kā jūs varējāt mīlēt Degriē? Tāds nelietis, tāds nelietis! Ja gribat, nogalināšu viņu divkaujā! Kur viņš tagad ir?

— Viņš ir Frankfurtē un uzturēsies tur trīs dienas.

— Sakiet tikai vienu vārdu, un es braukšu jau rīt ar pirmo vilcienu! — es sacīju kaut kādā muļķīgā entuziasmā.

Viņa iesmējās.

— Viņš vēl sacīs, lai iepriekš atdod tos piecdesmit tūkstošus. Un kāpēc gan lai viņš duelētos? … Kādas muļķības!

— Bet kur, bet kur lai ņem šos piecdesmit tūkstošus franku, — es atkārtoju, zobus griezdams, — itin kā tos tā uz reizi varētu pacelt no grīdas! — Paklausieties — bet misters Astlejs? — es jautāju, vērsdamies pie viņas, kādas savādas idejas mudināts.

Viņai iezibējās acis.

— Vai tad tiešām tu pats gribi, lai es no tevis ietu pie šā angļa? — viņa sacīja, skatīdamās man sejā ar caururbjošu skatienu un rūgti smaidīdama. Pirmo reizi mūžā viņa man sacīja tu.

Liekas, viņai šinī brīdi no uztraukuma sāka reibt galva, un viņa pēkšņi atsēdās uz dīvāna itin kā nespēka pārņemta.

Mani piepeši apžilbināja kā zibens: stāvēju un neticēju ne savām acīm, ne ausīm! Laikam gan viņa mani mīl! Viņa bija atnākusi pie manis, nevis pie mistera Astleja! Viņa, jaunava, viena nākusi pie manis uz viesnīcas istabu, droši vien kompromitēdama sevi visas sabiedrības priekšā, un es — es stāvu, skatos uz viņu un vēl nesaprotu!

Man galvā iešāvās kāda traka doma.

— Polina! Dod man tikai vienu stundu! Pagaidi šeit — tikai stundu, un … es atgriezīšos! Tas… tas ir nepieciešams! Redzēsi! Paliec šeit, paliec šeit!

Un es izskrēju no istabas, neatbildējis uz viņas izbrīna pilno, jautājošo skatienu; viņa sauca man kaut ko nopakaļ, bet es neatgriezos.

Jā, reizēm pati trakākā, pati šķietami neiespējamākā doma tā iesēžas galvā, ka tiek pieņemta par kaut ko iespējamu . .. Turklāt: ja šī ideja saistīta ar stipru un dedzīgu vēlēšanos, tad laikam galu galā reizēm tiek pieņemta par kaut ko fatālu, neizbēgamu, nolemtu, par kaut ko tādu, kas nevar nebūt un nevar nenotikt. Var būt, ka tur ir vēl kaut kas, kaut kāda priekšnojautu kombinācija, kaut kāds neparasts gribas saspringums, saindēšanās ar paša fantāziju vai vēl kas — nezinu; bet ar mani tanī vakarā (kuru es nekad mūžā neaizmirsīšu) notika brīnums. Kaut gan to pilnīgi var 'izskaidrot ar aritmētiku, lomēr man tas līdz pat šim laikam ir un paliek brīnums. Un kāpēc, kāpēc šī pārliecība toreiz bija tik dziļi, tik stipri ieēdusies mani un jau tik sen? Tiesa kas tiesa, es par to domāju, atkārtoju jums, nevis kā par vienu no iespējām (kas tātad varētu būt un varētu nebūt), bet kā par kaut ko tādu, kas nekādā ziņā nevar izpalikt.

Bija ceturksnis uz vienpadsmitiem, es iegāju spēļu namā ar tādu ciešu pārliecību un tanī pašā laikā ar tādu satraukumu, kādu vēl nekad nebiju izjutis. Spēļu zālēs vēl bija diezgan daudz ļaužu, kaut gan divreiz mazāk nekā no rīta.

Vienpadsmitā stundā pie spēļu galdiem paliek īstenie, neglābjamie spēlmaņi, kuriem kūrvietās eksistē tikai rulete, kuri arī atbraukuši tikai tās dēļ, kuri tikpat kā neievēro, kas notiek ap viņiem, un visu sezonu ne par ko neinteresējas, tikai spēlē no rīta līdz naktij un būtu gatavi spēlēt visu nakti līdz rītam, ja tikai to atļautu. Un, kad pulksten divpadsmitos ruleti slēdz, viņi vienmēr izklīst sapīkuši. Kad vecākais krupjē pirms ruletes slēgšanas ap pulksten divpadsmitiem paziņo: «Les trois derniers coups, messieurs!»[40] — tad viņi reizēm gatavi šajos trijos pēdējos gājienos izlikt visu, kas viņiem kabatā, — un patiesi tad arī visvairāk zaudē. Es piegāju pie tā paša galda, kur pirmīt bija sēdējusi vecmāmuļa. Spēlētāju nebija pārāk daudz, tā ka es ļoti drīz dabūju pie galda stāvvietu. Tieši man priekšā uz zaļās vadmalas bija uzrakstīts vārds «Passe». «Passe » — tā ir skaitļu rinda no deviņpadsmit līdz trīsdesmit seši. Bet pirmā rinda, no viena līdz astoņpadsmit ieskaitot, saucas «Manque»; bet kāda man gar to daļa? es nerēķināju, es pat nedzirdēju, uz kādu ciparu pēdējo reizi kritusi lodīte, un par to nejautāju, sākdams spēli, kā būtu darījis katrs kaut cik apdomīgāks spēlmanis. Izvilku visus savus divdesmit frīd-rihsdorus un uzsviedu uz «passe», kas atradās man priekšā.

— Vingt deux!   — krupjē sauca.

Biju vinnējis un atkal uzliku visu: gan iepriekšējo naudu, gan laimestu.

— Trente et un![42] — krupjē sauca. Atkal laimests! Man laikam bija pavisam jau astoņdesmit frīdrihsdoru! Pabīdīju visus astoņdesmit uz divpadsmit vidējiem cipariem (trīskāršs laimests, bet divas iespējas zaudēt) — ripa sāka griezties, un izkrita divdesmit četri. Man izsniedza trīs sainīšus pa piecdesmit frīdrihsdoriem katrā un desmit zelta monētas; kopā ar iepriekšējo naudu man tagad bija divsimt frldrihsdoru.

Es biju kā drudzī un pastūmu visu šo naudas kaudzi uz sarkano — un pēkšņi iztrūkos. Un tikai reiz pa visu šo vakaru — pa visu spēles laiku bailes izskrēja cauri manam augumam kā aukstums un atbalsojās rokās un kājās drebuļu veidā. Es ar šausmām apjautu un vienā mirklī sapratu, ko man tagad nozīmētu zaudēt. Uz spēles bija likta visa mana dzīve!

— Rouge! — krupjē sauca, un es atvilku elpu, man pārskrēja ugunīgas tirpas. Ar mani norēķinājās papīra naudā; liekas, kopā bija jau četri tūkstoši florīnu un astoņdesmit frldrihsdoru! (Es vēl spēju sekot norēķinam.)

Pēc tam, cik atceros, uzliku divus tūkstošus florīnu atkal uz divpadsmit vidējiem cipariem un paspēlēju; uzliku savu zeltu un astoņdesmit frīdrihsdorus un paspēlēju. Mani pārņēma traks niknums: satvēru pēdējos man atlikušos divus tūkstošus florīnu un uzliku uz divpadsmit pirmajiem cipariem — tāpat, uz labu laimi, bez aprēķina. Starp citu, bija tāds gaidu mirklis, kas līdzinājās tiem iespaidiem, kādus izjutusi m-me Blanchard, kad viņa Parīzē kritusi zemē no gaisa balona.

— Quatre !1 — krupjē sauca. kopā ar iepriekšējo likmi man atkal bija seši tūkstoši florīnu. Es jau jutos kā uzvarētājs, es tagad vairs ne no kā, ne no kā nebaidījos un uzmetu četrus tūkstošus florīnu uz melno. Kādi deviņi cilvēki sekoja manam piemēram un arī lika uz melno. Krupjē saskatījās un apspriedās. Visapkārt runāja un gaidīja.

Krita melnais. No šā brīža vairs neatceros ne norēķinus, ne savu likmju kārtību. Kā pa sapņiem atminu tikai to, ka biju jau vinnējis, kā liekas, ap sešpadsmit tūkstošu florīnu; pēkšņi ar trim nelaimīgiem gājieniem zaudēju divpadsmit no tiem; pēc tam pastūmu atlikušos četrus tūkstošus uz «passe» (bet tobrīd jau vairs gandrīz neko nejutu; tikai gaidīju pavisam mehāniski, bez domām) — un atkal vinnēju; pēc tam vinnēju vēl četras reizes pēc kārtas. Atceros vēl to, ka saliku naudu pa tūkstotim, atceros arī to, ka visbiežāk krita vidējie divpadsmit cipari,

pie kuriem es tad turējos. Tie parādījās regulāri — noteikti trīs četras reizes pēc kārtas, pēc tam uz kādām divām reizēm pazuda un pēc tam atkal atgriezās trīs četras reizes pēc kārtas. Šī apbrīnojamā regularitāte reizēm novērojama periodiski — un tas, lūk, mulsina un jauc galvas tiem spēlmaņiem, kas pieraksta iespējas un rēķina ar zīmuli rokā. Kāda šeit reizēm atgadās likteņa ironija!

Man šķiet, kopš manas ierašanās nebija pagājis vairāk par pusstundu. Pēkšņi krupjē man paziņoja, ka es esot vinnējis trīsdesmit tūkstošus florīnu, bet, tā kā banka vienā reizē par lielāku summu neatbildot, tad vajadzēšot ruleti līdz rītam slēgt. Sagrābu visu savu zeltu, sabēru to kabatās, paķēru visu papīra naudu un tūdaļ pārvācos pie cita galda citā zālē, kur bija cita rulete; man sekoja viss bars; tur tūlīt atbrīvoja man vietu, un es sāku atkal likt uz labu laimi un nerēķinādams. Nesaprotu, kas mani glāba!

Reizēm tomēr man galvā pazibēja rēķini. Es pieķēros dažiem cipariem un iespējām, bet drīz atmetu un liku atkal gandrīz neapzinīgi. Droši vien biju ļoti izklaidīgs; atceros, ka krupjē vairākas reizes izlaboja manu spēli. Es pielaidu rupjas kļūdas. Mani deniņi bija klāti sviedriem, un rokas drebēja. Pielavījās arī poļi ar saviem pakalpojumiem, bet es nevienu neuzklausīju. Laime mani nepameta! Pēkšņi apkārt atskanēja skaļas balsis un smiekli. «Bravo, bravo!» visi sauca, daži sita pat plaukstas. Es arī tur nogrābu trīsdesmit tūkstošus florīnu, un banku atkal līdz rītam slēdza.

— Ejiet projām, ejiet projām, — man pa labi čukstēja kāda balss. Tas bija kāds Frankfurtes žīds, viņš visu laiku bija stāvējis man blakus un, kā liekas, reizēm palīdzējis man spēlē.

— Dieva dēļ, ejiet projām, — nočukstēja kāda cita balss pie manas kreisās auss. Es pametu skatienu turp. Tā bija visai vienkārši un pieklājīgi ģērbusies dāma, apmēram trīsdesmit gadus veca, ar slimīgi bālu, nogurušu seju, kas arī tagad liecināja par viņas apburošo agrāko skaistumu. Šinī brīdī es ņurcīdams bāzu kabatā asignācijas un sarausu uz galda palikušo zeltu. Paķēris pēdējo žūksni, kurā bija piecdesmit frīdrihsdoru, paguvu pavisam nemanāmi iespiest tos rokā bālajai dāmai; man toreiz ļoti gribējās to izdarīt, un, cik atceros, viņas smalkie, vājie pirkstiņi par sirsnīgas pateicības zīmi stingri paspieda man roku. Tas viss notika vienā mirklī.

Visu savācis, es steigšus pārgāju uz trente et quarante.

Pie trente et quarante sēdēja aristokrātiska publika. Tā nav rulete, bet kārtis. Tur banka uz reizi atbild par simttūkstoš dālderiem. Arī šeit vislielākā likme ir četri tūkstoši florīnu. Es šo spēli nemaz nepazinu un nezināju gandrīz nevienu likmi, izņemot sarkano un melno, kas bija arī šeit. Pie tiem es tad turējos. Visa publika sapulcējās apkārt. Neatminos, vai es pa šo laiku kaut reizi atcerējos Polinu. Es toreiz izjutu kaut kādu nepārvaramu baudu kampt un grābt asingācijas, kas krājās kaudzē manā priekšā.

Patiesi, liktenis man itin kā palīdzēja. Šinī reizē, gluži kā pēc pavēles, talkā nāca kāds apstāklis, kas, starp citu, spēlē mēdz diezgan bieži atkārtoties. Piemēram, laime neatlaižas no sarkanā un paliek pie tā reizes desmit, pat piecpadsmit pēc kārtas. Es vēl aizvakar biju dzirdējis, ka pagājušajā nedēļā sarkanais esot laimējis divdesmit divas reizes pēc kārtas; kaut kas tāds pat ruletē negadās, un par to tika stāstīts ar izbrīnu. Protams, visi tūdaļ pametuši sarkano un, piemēram, pēc desmitās reizes gandrīz neviens neriskējis uz to likt. Bet arī uz melno, kas ir sarkanā pretmets, neviens no pieredzējušiem spēlmaņiem tadā reizē neliek. Pieredzējis spēlmanis zina, ko nozīmē šī «gadījuma kaprīze». Piemēram, liekas, ka pēc sešpadsmit sarkanajiem septiņpadsmito reizi katrā ziņā laimēs melnais. Uz to bariem krīt iesācēji, divkāršo un trīskāršo naudas summas un briesmīgi paspēlē.

Bet es, kaut kādas dīvainas stūrgalvības vadīts, ievērojis, ka sarkanais laimējis septiņas reizes pēc kārtas, tīšām turējos pie tā. Esmu pārliecināts, ka tā pa daļai bija patmīlība; man gribējās pārsteigt skatītājus ar neprātīgu risku, un — ak, šī dīvainā sajūta! — es skaidri atceros, ka mani pēkšņi bez kāda patmīlības izaicinājuma pārņēma šausmīgas alkas riskēt. Varbūt, iziedama cauri tik daudzām sajūtām, dvēsele nepiesātinās, bet tiek vēl vairāk uzbudināta un prasa aizvien asākas un asākas izjūtas, līdz pilnīgi pagurst. Un, tik tiešām es nemeloju, ja spēles noteikumi ļautu likt vienā reizē piecdesmittūkstoš florīnu, es tos noteikti būtu uzlicis. Visapkārt kliedza, ka tā ir neprātība, ka sarkanais laimējis jau četrpadsmito reizi pēc kārtas.

— Monsieur a gagne deja cent mille florins — man līdzās atskanēja kāda balss.

Es pēkšņi atģidos. Kā? es šovakar esmu laimējis simttūkstoš florīnu! Priekš kam man vairāk? Es metos uz asignācijām, stūķēju tās kabatā neskaitīdams, sarausu visu savu zeltu, paķēru naudas paciņas un traucos ārā no spēļu nama. Kad es gāju cauri zālēm, apkārt visi smējās, vērodami manas piestūķētās kabatas un no zelta smaguma grīļīgo gaitu. Man šķiet, zelta bija krietni vairāk par puspudu. Man pretim tika pastieptas vairākas rokas, es devu riekšavām, cik pagrābās. Pie izejas mani apturēja divi žīdi.

— Jūs esat drosmīgs! Jūs esat ļoti drosmīgs! — viņi man sacīja. — Bet katrā ziņā rīt no rīta brauciet projām pēc iespējas agrāk, citādi jūs visu, visu pazaudēsiet…

Es viņos neklausījos. Aleja bija tik tumša, ka nevarēja saskatīt savu roku. Līdz viesnīcai bija kāda pusversts. Nekad neesmu baidījies ne no zagļiem, ne no laupītājiem, pat ne mazs būdams; nedomāju par viņiem arī tagad. Starp citu, neatceros, par ko domāju pa ceļam; galva bija tukša. Es tikai jutu kaut kādu ārkārtīgu līksmi — veiksmes, uzvaras, varenības prieku — nezinu, kā to nosaukt. Apziņā pazibēja arī Polinas tēls; atcerējos un apzinājos, ka eju pie viņas, tūdaļ viņu sastapšu un pastāstīšu, parādīšu viņai… bet es vairs tik tikko atcerējos to, ko viņa man pirmīt bija teikusi un kāpēc biju gājis spēlēt, un visas tās nesenās izjūtas, kuras man bijušas tikai priekš pusotras stundas, tagad jau likās kaut kas sen pagājis, izbālējis, novecojis, ko mēs vairs neatcerēsimies, tāpēc ka tagad viss sāksies no jauna. Gandrīz pašā alejas galā man pēkšņi uznāca bailes: «Un ja nu mani tagad nogalina un aplaupa!» Ar katru soli manas bailes divkāršojās. Es gandrīz skrēju. Pēkšņi alejas galā iemirdzējās mūsu viesnīca, neskaitāmu uguņu apgaismota, — paldies dievam: mājās!

Uzskrēju savā stāvā un spēji atvēru durvis. Polina bija istabā un sēdēja uz mana dīvāna aizdegtas sveces priekšā, rokas sakrustojusi. Viņa paskatījās manī ar izbrīnu, un droši vien šinī brīdī es izskatījos diezgan dīvains. Es paliku viņas priekšā stāvam un sāku bērt uz galda savu naudas blāķi.

XV nodaļa

Atceros, viņa ārkārtīgi vērīgi lūkojās man sejā, no vietas nepakustēdamās, pat savu pozu nemainīdama.

— Es vinnēju divsimttūkstoš franku! — iesaucos, nomezdams pēdējo naudas sainīti. Milzīgā asignāciju un zelta sainīšu kaudze aizņēma visu galdu, es nespēju no lās vairs acu atraut; dažbrīd pavisam aizmirsu Polinu. Te sāku kārtot asignāciju žūkšņus, salikdams tos kopā, te atkal atlasīju vienā kopējā kaudzē zeltu, te pametu visu un ātriem soļiem staigāju pa istabu, domās iegrimis, te atkal spēji piegāju pie galda un atkal sāku skaitīt naudu. Pēkšņi, gluži kā atjēdzies, metos pie durvīm un tās žigli aizslēdzu, divas reizes apgriezdams atslēgu. Pēc tam paliku domīgi stāvam sava nelielā kofera priekšā.

— Vai līdz rītam nesalikt koferī? — es jautāju, piepeši pagriezies pret Polinu un piepeši par viņu atcerējies. Bet viņa visu laiku sēdēja nekustēdamās tanī pašā vietā, taču uzmanīgi mani vēroja. Viņas sejas izteiksme bija tāda savāda; man šī izteiksme nepatika! Nekļūdīšos, ja teikšu, ka tajā atspoguļojās naids.

Es spēji piegāju pie viņas.

— Polina, te būs divdesmit pieci tūkstoši florīnu, tas ir, piecdesmittūkstoš franku, pat vairāk. Ņemiet, iemetiet tos viņam rīt sejā.

Viņa man neatbildēja.

— Ja gribat, es pats aizvedīšu agri no rīta. Ja?

Viņa pēkšņi iesmējās. Viņa smējās ilgi.

Es skatījos viņā ar izbrīnu un skumjām. Šie smiekli bija ļoti līdzīgi viņas nesenajiem, bieži dzirdētajiem dzēlīgajiem smiekliem par mani, tie vienmēr atskanēja manu visdedzīgāko atzīšanās runu laikā. Beidzot viņa aprima un sabozās; viņa caur pieri bargi manī noskatījās.

— Es neņemšu jūsu naudu, — viņa nicīgi sacīja.

— Kā? Ko tas nozīmē? — es iesaucos. — Polina, kāpēc tā?

— Es par velti naudu neņemu.

— Es jums to piedāvāju kā draugs; es jums piedāvāju dzīvību.

Viņa noskatījās manī ar ilgu, pētīgu skatienu, it kā gribēdama redzēt man cauri.

— Jūs daudz dodat, — viņa sacīja iesmiedamās, — De-griē mīļākā nav piecdesmittūkstoš franku vērta.

— Polina kā jūs varat ar mani tā runāt! — es pārmetoši iesaucos. — Vai tad es esmu Degriē?

— Es jūs ienīstu! Jā … jā! … Es jūs neieredzu vēl vairāk nekā Degriē, — viņa kliedza, acīm zvērojot.

Tad pēkšņi viņa aizklāja seju rokām un viņai uznāca histērija. Es metos pie viņas.

Sapratu, ka manas prombūtnes laikā ar viņu kaut kas noticis. Viņa bija gluži kā bez prāta.

— Nopērc mani! Nu? par piecdesmit tūkstoš frankiem kā Degriē! — viņai paspruka caur krampjainām elsām. Es viņu apskāvu, skūpstīju viņai rokas, kājas, nokritu viņas priekšā ceļos.

Viņas histērija pārgāja. Viņa uzlika abas rokas man uz pleciem un vērīgi manī ielūkojās; liekas, kaut ko gribēja man no sejas nolasīt. Viņa klausījās manī, betf acīm redzot, nedzirdēja, ko viņai saku. Viņas sejā atspoguļojās rūpes un pārdomas. Man bija bail par viņu; man tā vien likās, ka viņa jūk prātā. Nogaidot viņa lēnām pievilka mani sev klāt, un viņas sejā jau pamirdzēja uzticības pilns smaids; un tikpat negaidot viņa mani atgrūda un atkal skatījās manī ar drūmu skatienu.

Pēkšņi viņa mani strauji apkampa.

— Tu taču mani mīli, mīli? — viņa runāja, — tu taču, tu taču . .. manis dēļ gribēji ar baronu duelēties! — Un viņa sāka smieties, it kā viņai prātā būtu ienācis kaut kas jocīgs un mīļš. Viņa raudāja un smējās reizē. Ko es varēju darīt? Es pats degu kā drudzī. Atceros, viņa sāka man kaut ko stāstīt — bet es gandrīz neko nespēju saprast. Tie bija kaut kādi murgi, kaut kādi šļupsti, it kā viņai gribētos man kaut ko ātrāk izstāstīt, — murgi, ko reizēm pārtrauca paši jautrākie smiekli, kuri sāka mani biedēt. «Nē, nē, tu, mīļais, mīļais!» viņa atkārtoja. «Tu mans uzticamais! …» — un atkal viņa lika man uz pleciem savas rokas, atkal lūkojās manī un atkārtoja: «Tu mani mīli… mīli… tu mani mīlēsi?» Es nenovērsu no viņas acis; es vēl nekad nebiju redzējis viņu tādos maiguma un mīlestības uzplūdos; tiesa, tie, protams, bija murgi, bet. . . ievērojusi manu kaislo skatienu, viņa pēkšņi viltīgi pasmaidīja un ne no šā, ne no tā ierunājās par misteru Astleju.

Starp citu, misteru Astleju viņa pieminēja visu laiku (īpaši kad pirmīt pūlējās man kaut ko izstāstīt), bet, ko īsti teica, nespēju saprast, liekas, viņa pat smējās par misteru Astleju; nepārtraukti atkārtoja, ka viņš gaidot… un vai es to zinot, ka viņš droši vien tagad stāvot zem loga? «Jā, jā, zem loga — nu atver, paskaties, paskaties, viņš ir šeit, šeit!» Viņa stūma mani pie loga, bet, līdzko es sakustējos, lai ietu, viņa sāka smieties, un es paliku pie viņas, un viņa metās mani apkampt.

— Mēs aizbrauksim? Mēs taču rīt aizbrauksim? — viņai pēkšņi iešāvās prātā, — nu (un viņa iegrima domās), nu, vai mēs panāksim vecmāmuļu, kā tu domā? Es domāju, Berlīnē panāksim. Kā tev šķiet, ko viņa sacīs, kad mēs panāksim viņu un viņa mūs ieraudzīs? Bet misters Astlejs? … Nu, tas nelēks no Šlangenberga — kā tu domā? (Viņa iesmējās.) Paklausies: vai tu zini, kurp viņš brauks nākamvasar? Viņš grib braukt uz ziemeļpolu sakarā ar zinātniskiem pētījumiem un aicināja mani sev līdzi, ha, ha, ha! Viņš sacīja, ka mēs, krievi, bez eiropiešiem neko nezinot un ne uz ko neesot spējīgi. . . Bet viņš arī ir labais! Zini, viņš «ģenerāli» nenosoda; viņš saka, ka Blanche … tā esot kaislība, — tiešām nezinu, nezinu, — viņa pēkšņi atkārtoja, it kā būtu sarunājusi niekus un apjukusi. — Nabadziņi, kā man viņu žēl, un vecmāmuļu … Paklau, paklau, kā gan tu nogalināsi Degriē? Un vai tiešām, vai tiešām tu domāji, ka nogalināsi? Ak, muļķīt! Vai tu tiešām domāji, ka ļaušu tev duelēties ar Degriē? Tu taču pat baronu nenogalinātu, — viņa piemetināja, pēkšņi iesmiedamās. — Ak, cik toreiz tu ar baronu biji smieklīgs; es skatījos uz jums abiem no soliņa; un kā tev toreiz negribējās iet, kad es tevi sūtīju. Kā es toreiz smējos, kā es toreiz smējos! — viņa smiedamās piebilda.

Un pēkšņi viņa atkal mani skūpstīja un skāva, atkal kaislīgi un maigi piespieda savu seju pie manējās. Es vairs neko nedomāju un nedzirdēju. Man reiba galva . . .

Domāju, ka bija ap septiņiem no rīta, kad es pamodos; istabā spīdēja saule. Polina sēdēja man līdzās un dīvaini skatījās apkārt, it kā iznākdama no kaut kādas tumsas un savākdama atmiņas. Arī viņa nupat kā bija pamodusies un vērīgi lūkojās uz galdu un naudu. Man galva bija smaga un sāpēja. Gribēju saņemt Polinas roku; viņa pēkšņi atgrūda mani un uzlēca augšā no dīvāna. Austošā diena bija mākoņaina;, pirms ausmas bija lijis. Viņa piegāja pie loga, atvēra to un palika tā minūtes trīs, izliekusi ārā galvu un krūtis un atspiedusies uz rokām, bet elkoņus uzlikusi uz palodzes, nepagriezdamās pret mani un neklausīdamās, ko viņai saku. Man ar šausmām iešāvās prātā: kas tagad būs, un ar ko tas beigsies? Pēkšņi viņa atliecās no loga, piegāja pie galda un, skatīdamās manī ar neizsakāmu naidu, sacīja niknumā drebošām lūpām:

— Nu, dod taču man tagad manus piecdesmit tūkstošus franku!

— Polina, jau atkal, jau atkal! — es iesaucos.

— Varbūt esi pārdomājis? Ha-ha-ha! Tev varbūt tagad jau žēl?

Divdesmit pieci tūkstoši florīnu, atskaitīti jau vakar, gulēja uz galda; es paņēmu tos un pasniedzu viņai.

— Tātad tagad tie ir mani? Tā taču ir? Jā? — viņa man naidīgi jautāja, naudu rokās turēdama.

— Tie vienmēr ir bijuši tavi, — es atbildēju.

— Še, ņem savus piecdesmit tūkstošus franku!

Viņa atvēzējās un meta ar tiem man. Naudas sainīši sāpīgi iesita man pa seju un, uz grīdas nokrituši, izjuka. To izdarījusi, Polina metās ārā no istabas.

Es zinu, viņa tobrīd, protams, nebija pie pilna prāta, kaut gan nevaru izprast šo īslaicīgo ārprātu. Tiesa, viņa ir slima vēl tagad, pēc mēneša. Tomēr kas bija par iemeslu šim stāvoklim un — pats galvenais — šim izlēcienam? Vai apvainots lepnums? Vai izmisums par to, ka viņa nolēmusi pat atnākt pie manis? Vai viņai bija licies, ka es lepojos ar savu laimi un galu galā tieši tāpat kā Degriē gribu tikt no viņas vaļā, uzdāvinādams viņai piecdesmit tūkstošus franku? Bet tā taču nebija, es to zinu pēc savas sirdsapziņas. Domāju, ka tur pa daļai vainīga bija arī viņas patmīlība; patmīlība pavēlēja viņai man neticēt un mani apvainot, kaut gan tas varbūt viņai pašai nebija saprotams. Tādā gadījumā man, protams, bija jāatbild Degriē vietā un es tiku uzskatīts par vainīgu var-būt bez lielas vainas. Tiesa, tie bija tikai murgi; tiesa arī tas, ka es zināju, ka viņa murgo un … nepievērsu šim apstāklim vērību. Varbūt viņa tagad nespēj man to piedot? Jā, bet tas ir tagad; taču toreiz, toreiz? Viņas slimība un murgi taču nebija tik stipri, lai viņa galīgi neapjēgtu, ko dara, nākdama pie manis ar Degriē vēstuli? Tātad viņa apzinājās, ko dara.

Es steigā pa roku galam sametu visu savu papīra naudu un visu savu zelta kaudzi gultā, apsedzu to un atstāju Istabu kādas minūtes desmit pēc Polinas. Biju pārliecināts, ka viņa pārskrējusi mājās, gribēju klusiņām ielavīties pie viņiem un priekšistabā pavaicāt auklei, kā jaunkundzei «ir veselību. Kāds gan bija mans pārsteigums, kad, aukli kāpnēs saticis, uzzināju, ka Polina nav vēl mājās atgriezusies un ka aukle pati nākusi pie manis viņai pakaļ.

— Nupat, — es sacīju viņai, — nupat kā no manis aizgāja, pirms kādām minūtēm desmit, kur gan viņa varēja palikt?

Aukle pārmetoši paskatījās uz mani.

Bet tikmēr par šo notikumu jau runāja visā viesnīcā. Šveicara istabiņā un pie virssulaiņa sačukstējās, ka pulk-slen sešos no rīta jaunkundze izskrējusi lietū no viesnīcas uu aizsteigusies hotel d'Angleterre virzienā. pēc viņu vārdiem un mājieniem nopratu, ka viņi jau zina, ka Polina visu nakti pavadījusi manā istabā. Starp citu, tika runāts par visu ģenerāļa ģimeni: bija zināms, ka ģenerālis vakar sajucis prātā un raudājis tā, ka skan visa viesnīca. Pie lam runāja, ka atbraucēja sirmgalve bijusi viņa māte, kura tīšām ieradusies no pašas Krievijas, lai aizliegtu Stīvam dēlam precēties ar m-lle de Cominges, bet nepaklausības gadījumā atņemtu viņam mantojumu, un, tā kā viņš tiešām neesot paklausījis, grāfiene viņa acu priekšā nospēlējusi visu savu naudu ruletē, lai viņam nekas nepaliktu. «Diese Russe!»1 virssulainis, šūpodams galvu, ar sašutumu atkārtoja. Citi smējās. Virssulainis gatavoja rēķinu. Par manu laimestu bija jau zināms; Karls, mans gaiteņa sulainis, apsveica mani pirmais. Bet manas domas bija aizņemtas ar ko citu. Es metos uz viesnīcu d'Angleterre.

Bija vēl agrs; misters Astlejs nevienu nepieņēma; bet, uzzinājis, ka tas esmu es, iznāca pie manis gaitenī un palika manā priekšā stāvam, mēmi pievērsdams man savu «lvaino skatienu un gaidīdams, ko es teikšu. Es tūdaļ jautāju par Polinu.

— Viņa ir slima, — misters Astlejs atbildēja, tāpat kā iepriekš skatīdamies tieši manī un acis no manis nenovērsdams.

— Tātad viņa patiesi ir pie jums?

— O jā, pie manis.

— Kā tad jūs… vai esat nolēmis paturēt viņu pie sevis?

— O jā, esmu nolēmis.

— Mister Astlej, tas būs par iemeslu skandālam, tas nav iespējams. Turklāt viņa ir pavisam slima; jūs varbūt to neievērojāt?

— O jā, es ievēroju un jau jums to teicu, ka viņa ir slima. Ja viņa nebūtu slima, tad nebūtu pie jums pavadījusi nakti.

— Kā jūs to zināt?

— Es to zinu. Viņa nāca vakar šurp, un es gribēju aizvest viņu pie savas radinieces, bet, tā kā viņa bija slima, tad kļūdījās un aizgāja pie jums.

— Kas to būtu domājis! Apsveicu jūs, mister Astlej. Starp citu, jūs mani uzvedināt uz domām: vai tikai jūs pa nakti nestāvējāt zem mūsu loga? Mis Polina visu laiku lika man atvērt logu un paskatīties, vai jūs nestāvat zem loga, un ļoti smējās.

— Vai tiešām? Nē, es zem loga nestāvēju; bet es gaidīju gaitenī un staigāju ap viesnīcu.

— Bet viņu taču vajag ārstēt, mister Astlej!

— O jā, es jau pasaucu ārstu, un, ja viņa nomirs, tad jūs man atbildēsiet par viņas nāvi.

Es biju pārsteigts.

— Apžēlojieties, mister Astlej, ko jūs ar to gribat teikt?

— Vai tas taisnība, ka jūs vakar esot laimējis divsimt-tūkstoš dālderu?

— Pavisam tikai simttūkstoš florīnu.

— Redziet nu! Labāk brauciet tūlīt uz Parīzi.

— Kāpēc?

— Visi krievi, tikuši pie naudas, brauc uz Parīzi, — misters Astlejs paskaidroja tādā balsī un tādā tonī, it kā to lasītu no grāmatas.

— Ko es tagad vasarā darīšu Parīzē? Es mīlu viņu, mister Astlej! Jūs pats zināt!

— Vai tiešām? Esmu pārliecināts, ka nē. Bez tam, palikdams šeit, jūs noteikti zaudēsiet visu un jums nebūs ar ko aizbraukt uz Parīzi. Palieciet sveiks, esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs šodien aizbrauksiet uz Parīzi.

- Labi, sveiki, tikai uz Parīzi gan es nebraukšu. Pa domājiet, mister Astlej, — kas tagad notiks pie mums?

Ar vārdu sakot, ģenerālis… un tagad šis notikums ar mis Polinu — par to taču uzzinās visa pilsēta.

— Jā, visa pilsēta; bet ģenerālis, manuprāt, par to nedomā, viņam ir citas rūpes. Bez tam mis Polinai ir pilnīgas tiesības dzīvot, kur viņai patīk. Bet par šo ģimeni var sacīt, ka tās vairs nav.

Gāju projām un smējos par šā angļa savādo pārliecību, ka es braukšu uz Parīzi. «Bez tam viņš grib mani nošaut divkaujā,» es domāju, «ja mademoiselle polina nomirs, — ir gan ķeza!» Zvēru, man bija žēl Polinas, bet savādi — kopš tā brīža, kad vakar pieskāros spēļu galdam un sāku raust naudas žūkšņus, mana mīlestība atkāpās it kā otrā plānā. To es saku tagad; bet toreiz to vēl skaidri neizpratu. Vai patiesi esmu spēlmanis, vai patiesi esmu … tik savādi mīlējis Polinu? Nē, es vēl vienmēr mīlu Polinu, dievs mans liecinieks! Un toreiz, kad iznācu ārā no mistera Astleja viesnīcas un gāju mājās, es patiešām cietu un pārmetu sev. Bet. . . bet tad man gadījās ārkārtīgi dīvains un muļķīgs piedzīvojums.

Es steidzos pie ģenerāļa, pēkšņi netālu no viņa dzīvokļa atvērās durvis un mani kāds sauca. Tā bija madame veuve Cominges, un viņa sauca mani pēc m-lle Blanche pavēles. es iegāju m-lle Blanche telpās.

Viņas apdzīvoja nelielu divistabu numuru. No guļamistabas skanēja m-lle Blanche smiekli un saucieni. viņa cēlās augšā no gultas.

— A, c'est lui! Viens donc, beta! Vai tiesa que tu as gagne une montagne d'or et d'argent? J'aimerais mieux l'or.[43]

— Vinnēju, — es smiedamies atbildēju.

— Cik?

— Simttūkstoš florīnu.

— Bibi, comme tu es bete![44] Nāc taču iekšā, es neko nedzirdu. Nous ferons bombance, n'est-ce pas? [45]

Es iegāju pie viņas. Viņa valstījās zem rozā atlasa segas, no kuras ārā rēgojās smulgi, spēcīgi, apbrīnojami daiļi pleci — pleci, kādus varbūt var redzēt tikai sapnī,

drusku aizsegti ar mežģīnēm apmalotu balta batista kreklu, kas apbrīnojami piestāvēja viņas smulgajai ādai.

— Mon fils, as-tu du coeur? [46] — viņa iesaucās, mani ieraudzījusi, un sāka smieties. Viņa vienmēr smējās ļoti jautri un reizēm pat nemāksloti.

— Tout autre[47]… — viņa iesāka, pārfrāzēdama Kor-neiju. — Redzi, vois-tu, — viņa piepeši ierunājās, — pirmkārt, sameklē zeķes, palīdzi man apaut kājas, bet, otrkārt, si tu ne-es pas trop bete, je te prends a Paris.[48] Zini, es tūdaļ braucu.

— Tūdaļ?

— Pēc pusstundas.

Patiešām viss bija sasaiņots. Visi čemodāni un viņas mantas stāvēja gatavībā. Kafija bija padzerta jau sen.

— Eh bien! gribi — tu verras Paris. Dis donc qu'est ce que c'est gu'un outchitel? Tu йtais bien bete quand tu йtais outchitel . [49] kur manas zeķes? apauj man kājas, nu!

Viņa izbāza patiešām brīnišķīgu kājiņu, smulgu, maziņu, turklāt neizkropļotu, kā lielākā daļa kāju, kuras zābaciņos izskatās tik jaukas. Es iesmējos un sāku aut tajā zīda zeķi. M-lle Blanche tikmēr sēdēja uz gultas un čaloja:

—Eh bien, que feras-tu, si je te prends avec? pirmkārt, je veux cinquante mille francs . [50] tu man tos atdosi frankfurtē. Nous allons a Paris ; tur mēs dzīvosim kopā et je te ferais voir des etoiles en plein jour.[51] Tu dabūsi redzēt tādas sievietes, kādas tu nekad neesi redzējis. Paklausies …

— Pagaidi, ja es tev atdošu piecdesmittūkstoš franku, kas tad paliks man pašam?

— Et cent cinquante mille francs[52] — tu aizmirsi, un bez tam esmu ar mieru dzīvot tavā dzīvoklī mēnesi vai clivus mēnešus, que sais-je[53]. mēs, protams, divos mēnešos nodzīvosim šos simt piecdesmit tūkstošus franku. Redzi, je suis bonne enfant, un es tev saku jau iepriekš, mais tu verras des etoiles.[54]

— Un to visu divos mēnešos?

— Kā! Tas tevi šausmina? Ah, vil esclave[55] Bet vai tu neapjēdz, ka viens mēnesis tādas dzīves ir vairāk nekā viss tavs nīkulīgais mūžs! Viens mēnesis — et aprиs le deluge! Mais tu ne peux comprendre, va! ej projām, ej projām, tu neesi tā vērts! Ai, que fais-tu? [56]

Šinī brīdī es āvu otru kāju, bet neizturēju un noskūpstīju. Viņa izrāva kāju un ar kājas pirkstgaliem iesita man pa seju. Beidzot viņa aizdzina mani pavisam.

— Eh bien, mon outchitel, je t'attends, si tu veux ; [57] pēc ceturtdaļstundas es braucu! — viņa nosauca man pakaļ.

Mājās pārnācis, jutos gluži kā apdullis. Ko lai dara, neesmu vainīgs, ka m-lle polina iesvieda man sejā veselu asignāciju sainīti un vēl vakar deva priekšroku misteram Astlejam. Dažas asignācijas no izjukušā sainīša vēl mētājās pa grīdu; es tās pacēlu. Šinī brīdī atvērās durvis, ieradās pats virssulainis (kurš senāk negribēja uz mani ne paskatīties) un piedāvāja, vai es nevēloties pārvākties zemāk, lieliskā numurā, kurā nupat esot dzīvojis grāfs V.

Es pastāvēju, padomāju.

— Rēķinu! — es iesaucos. — Tūdaļ braucu projām — pēc desmit minūtēm. «Ja uz Parīzi, tad uz Parīzi!» es nodomāju pie sevis. «Tā lēmis liktenis!»

Pēc stundas ceturkšņa mēs tik tiešām sēdējām trijatā vienā kopējā ģimenes kupejā: es, m-lle Blanche et m-me veuve Cominges. M-lle Blanche, uz mani skatīdamās, smējās kā negudra. Veuve Cominges viņai piebalsoja; neteikšu, ka man būtu bijis jautri. Dzīve tika lauzta uz pusēm, bet kopš vakardienas jau biju pieradis likt visu uz spēles. Varbūt tiešām taisnība, ka bagātība man nebija pa spēkam un es apreibu. Peut-etre, je ne demandais pas mieux j man likās, ka uz laiku, tikai uz laiku tiktu mainītas dekorācijas. «Bet pēc mēneša es būšu šeit, un tad … un tad mēs vēl ar jums paspēkosimies, mister Astlej!» Nē, cik tagad atceros, man arī toreiz bija ārkārtīgi skumji, kaut gan smējos kā kutināts kopā ar šo muļķi Blanche.

— Kas tev ko bēdāt! Cik tu esi dumjš! Ak, cik tu esi dumjš! — čivināja Blanche, pārtraukdama smieklus un sākdama mani nopietni rāt. — Nu jā, nu jā, jā, mēs nodzīvosim tavus divsimt tūkstošus franku, bet par to — mais tu seras heureux, comme un petit roi[58]] es pati tev apsiešu kaklasaiti un iepazīstināšu tevi ar Hortense. bet, kad mēs būsim visu savu naudu nodzīvojuši, tu brauksi uz šejieni un atkal vinnēsi banku. Ko tev teica žīdi? Galvenais — drosme, un tev tā ir, un tu man vēl ne vienu reizi vien vedīsi naudu uz Parīzi. Quant a moi, je veux cinquante mille francs de rente et alors.. . [59]

— Bet ģenerālis? — es viņai jautāju.

— Bet ģenerālis, kā tu pats zini, katru dienu šinī laikā iet man pēc puķēm. Šoreiz es tīšām liku sameklēt pašus retākos ziedus. Nabadziņš atgriezīsies, bet putniņš jau aizlidojis. Viņš drāzīsies mums pakaļ, redzēsi. Ha, ha, ha! Es būšu ļoti priecīga. Parīzē viņš man noderēs; šeit par viņu samaksās misters Astlejs .. .

Un tā es toreiz aizbraucu uz Parīzi.

XVI nodaļa

Ko man teikt par Parīzi? Tas, protams, bija gan murgs, gan muļķība. Nodzīvoju Parīzē tikai drusku vairāk par trim nedēļām, un pa šo laiku mani simttūkstoš franki tika pilnīgi notērēti. Es runāju tikai par simts tūkstošiem; otrus simts tūkstošus es atdevu m-lle Blanche skaidrā naudā — piecdesmit tūkstošus Frankfurtē un pēc trīs dienām Parīzē izrakstīju viņai vēl vekseli par piecdesmit tūkstošiem franku, pret kuru viņa, starp citu, pēc nedēļas paņēma no manis arī pārējo naudu — «et Ies cent mille francs qui nous restent, tu Ies mangeras avec moi, mon outchitel»[60]. viņa mani vienmēr sauca par skolotāju. Grūti iedomāties kaut ko vēl taupīgāku, skopāku un sīkstulī-gāku par m-lle Blanche līdzīgiem radījumiem. Tomēr tas attiecās tikai uz viņas naudu. Bet attiecībā uz maniem simts tūkstošiem franku viņa vēl vēlāk skaidri pateica, ka tie viņai bijuši nepieciešami, lai liktu pirmos pamatus savam stāvoklim Parīzē. «Tagad esmu reizi par visām reizēm tikusi uz zaļa zara, un tagad mani tik drīz neviens no sliedēm neizsitīs, vismaz esmu par to parūpējusies,» viņa piebilda. Starp citu, es gandrīz neredzēju šos simts tūkstošus; nauda visu laiku bija pie viņas, un manā maciņā, kurā viņa pati katru dienu palūkojās, nekad nesakrājās vairāk par simt frankiem, bet gandrīz vai vienmēr bija mazāk.

— Nu kam tev nauda? — viņa reizēm sacīja ar visnevainīgāko sejas izteiksmi, un es ar viņu nestrīdējos. Toties viņa par šo naudu ļoti jauki iekārtoja savu dzīvokli un, kad vēlāk pārveda mani uz turieni dzīvot, tad, rādīdama man istabas, sacīja: — Redzi, ko ar taupību un gaumi var panākt arī ar ļoti maziem līdzekļiem. — Šis mazumiņš tomēr maksāja tieši piecdesmit tūkstošus. Pai atlikušajiem piecdesmit tūkstošiem viņa iegādājās ekipāžu un zirgus, bez tam mēs sarīkojām divas balles, tas ir, divus saviesīgus vakarus, uz kuriem ieradās gan Hor-tense, gan Lisette, gan Clйopвtre — no daudziem jo daudziem viedokļiem brīnišķīgas sievietes, kuras nekādā ziņā nebija nepatīkamas. Šajos divos vakaros man bija jātēlo ārkārtīgi muļķīgā namatēva loma, jāsagaida un jākavē laiks pie bagātības tikušiem truliem tirgoņiem, visvisādiem neiespējami neizglītotiem un nekaunīgiem poruči-kiem, nožēlojamiem rakstnieķeļiem un žurnālu mūdžiem, kuri ieradās modernās frakās, iedzeltenos cimdos un izturējās ar tādu patmīlību un uzpūtību, kāda pat pie mums Pēterburgā nav iedomājama, — bet ar to ir daudz pateikts. Viņi pat atļāvās par mani zoboties, bet es sadzēros šampanieti un novāļājos pa dibenistabu. Man tas bija augstākā mērā pretīgi. «C-est un outchitel,» Blanche sacīja par mani, «il a gagnй deux cent mille francs[61] un bez manis nebūtu zinājis, kā tos notērēt. Bet pēc tam viņš atkal strādās par skolotāju; vai kāds nezina, kur var dabūt darbu? Gribētos viņam kaut kā palīdzēt.» Pie šampanieša sāku ķerties visai bieži, jo man pastāvīgi bija ļoti skumji un ārkārtīgi garlaicīgi. Dzīvoju pašā buržuāziskākā, pašā merkantilākā vidē, kur katrs sū bija aprēķināts un iedalīts. Es manīju, ka Blanche pirmajās divās nedēļās mani ļoti necieta; tiesa, viņa mani eleganti apģērba un pati katru dienu sasēja man kaklasaiti, bet dvēselē mani patiesi nicināja. Es tam nepievērsu ne vismazāko vērību. Garlaikots un drūms gāju prom no mājas un parasti devos uz Chвteau des Fleurs , kur regulāri katru vakaru piedzēros un mācījos kankanu (ko tur dejo ārkārtīgi pretīgi); vēlāk kļuvu šinī ziņā pat slavens. Beidzot Blanche mani izprata: viņa nez kāpēc bija jau iepriekš iedomājusies, ka es visā mūsu kopdzīves laikā staigāšu viņai pakaļ ar zīmuli un papīru rokās un pastāvīgi skaitīšu, cik viņa iztērējusi, cik nozagusi, cik vēl iztērēs un vēl nozags, un, pats par sevi saprotams, bija pārliecināta, ka mums par katriem desmit frankiem būs nikna cīņa. Katram manam uzbrukumam, ko viņa bija paredzējusi jau iepriekš, viņa bija laikus sagatavojusi iebildumus; bet, nesagaidījusi no manis nekādus uzbrukumus, sāka pati aizstāvēties. Dažu reizi viņa sāka aizstāvēšanos dedzīgi jo dedzīgi, bet, redzēdama, ka es klusēju, — visbiežāk zvilnēdams uz kušetes un nekustīgi skatīdamies griestos, — beigās nespēja noslēpt izbrīnu. Sākumā viņa domāja, ka esmu muļķis, «un outchitel», un vienkārši pārtrauca savus paskaidrojumus, droši vien pie sevis nodomādama: «Viņš taču ir dumjš; nav ko viņā modināt aizdomas, ja pats nesaprot.» Dažreiz viņa aizgāja, bet pēc minūtēm desmit atkal atgriezās (tas notika pēc visizšķērdīgākiem pirkumiem, kas nekādi neatbilda mūsu līdzekļiem: piemēram, viņa pārmainīja zirgus un nopirka par sešpadsmit tūkstošiem franku divus zirgus).

— Nu, kā tu, Bibi, vai nedusmojies? — viņa pienāca pie manis.

— Ne-ē! Tu man esi apnikusi! — es sacīju, ar roku bīdīdams viņu prom, bet tas viņai likās tik interesanti, ka viņa tūdaļ atsēdās man līdzās.

— Redzi, ja es biju gatava tik daudz maksāt, tad tikai tāpēc, ka zirgus pārdeva gadījuma pēc. Tos var atkal pārdot par divdesmit tūkstošiem franku.

— Ticu, ticu; zirgi ir lieliski; tev tagad pieder varens pajūgs; noderēs; nu, un diezgan.

— Tātad tu nedusmojies?

— Par ko gan? Tu dari prātīgi, ka iegādājies uz priekšdienām dažas tev nepieciešamas lietas. Tas viss tev vēlāk noderēs. Redzu, ka tev tiešām jānostiprina savs stāvoklis sabiedrībā; citādi pie miljona netiksi. Mūsu simttūkstoš franki ir tikai iesākums, piliens jūrā.

Blanche, mazāk par visu gaidījusi no manis tādus spriedumus (brēcienu un pārmetumu vietā!), bija kā no debesīm nokritusi.

— Tad skat… tad skat, kāds tu esi! Mais tu as l'esprit pour comprendre! Sais-tu, mon garзon,[62] kaut arī tu esi skolotājs, tev tomēr vajadzēja piedzimt par princi! Tātad tev nav žēl, ka nauda mums tik ātri tērējas?

— Nemaz, jo ātrāk, jo labāk!

— Mais .. . sais-tu … mais dis donc, vai tu esi bagāts? Mais sais-tu, man šķiet, tu pārāk nicini naudu. Qu'est ce que tu feras aprиs dis donc?[63]

— Aprиs, aizbraukšu uz homburgu un atkal laimēšu

simts tūkstošus franku.

— Oui, oui, c'est зa, c'est magnifique![64] Zinu, ka tu noteikti laimēsi un atvedīsi man. Dis donc, tu panāksi, ka es tevi patiešām iemīlēšu! Eh bien, par to, ka tu esi tāds, mīlēšu tevi visu šo laiku un nekļūšu tev ne reizi neuzticīga. Redzi, kaut gan līdz šim tevi nemīlēju, parce que je croyais, que tu n'est qu'un outchitel (quelque chose comme un laquais, n'est-ce pas?)[65], tomēr biju tev uzticīga, parce que je suis bonne fille [66] .

— Nu gan melo! Bet ar Albertu, ar to melnīgsnējo virsnieciņu, vai tad es pagājušā reizē neredzēju?

— Oh, oh, mais tu es …

— Nu gan melo; vai tad tu domā, ka es dusmojos? Nospļauties; il faut que jeunesse se passe.[67] Tu taču nevari viņu aizdzīt, ja viņš bijis jau pirms manis un ja tu viņu mīli. Tikai nedod viņam naudu — dzirdi?

— Tātad arī par to tu nedusmojies? Mais tu es un vrai philosophe, sais-tu? Un vrai philosophe! — viņa iesaucās sajūsmināta. — Eh bien, je t'aimerai, je t'aimerai — tu verras, tu sera content ! [68]

Un kopš tā brīža viņa it kā no tiesas man pieķērās, kļuva pat draudzīga, un tā pagāja mūsu pēdējās desmit dienas. Apsolītās «zvaigznes» neredzēju; bet zināmā mērā viņa tiešām turēja vārdu. Turklāt viņa iepazīstināja mani ar Hortense, kura bija savā ziņā pat pārāk neparasta sieviete un mūsu aprindās tika saukta par Thйrиse philosophe . ..

Vispār nav vērts daudz par to runāt; tas varētu būt par pamatu īpašam stāstam ar īpašu kolorītu, ko negribu šajā vēstījumā iepīt. Lieta tāda, ka es no visas sirds vēlējos, kaut viss ātrāk beigtos. Bet mūsu simttūkstoš franku, kā jau teicu, pietika gandrīz mēnesim — par ko es patiesi brīnījos: vismaz par astoņdesmit tūkstošiem no šīs naudas Blanche sapirka sev dažādas mantas, un mēs nenotērējām vairāk par divdesmit tūkstošiem, un — tomēr pietika. Blanche, kura uz beigām bija ar mani gandrīz atklāta (vismaz dažos jautājumos nemeloja), atzinās, ka man nemaz neesot uzkrauti parādi, kurus viņa bijusi spiesta taisīt. «Es tev nedevu parakstīt rēķinus un vekseļus,» viņa man sacīja, «jo man bija tevis žēl; bet cita to būtu darījusi katrā ziņā un ietupinājusi tevi cietumā. Redzi, redzi, kā es tevi mīlēju un cik es esmu laba! Cik man neizmaksās tikai šīs sasodītās kāzas vien!»

Pie mums patiešām bija kāzas. Tās tika svinētas mūsu mēneša pašās beigās, un jādomā, ka tām izgāja pēdējās atliekas no maniem simts tūkstošiem franku; ar to viss beidzās; tas ir, ar to beidzās mūsu mēnesis, un es pēc tam formāli tiku atstādināts.

Tas notika tā. Nedēļu pēc mūsu apmešanās Parīzē ieradās ģenerālis. Viņš brauca taisnā ceļā pie Blanche un no pašas pirmās vizītes pie mums arī tikpat kā palika. Tiesa, viņam kaut kur bija savs dzīvoklītis. Blanche saņēma viņu priecīgi, ar spiedzieniem un smiekliem un pat metās viņam ap kaklu; iznāca tā, ka viņa pati nelaida ģenerāli projām un viņam visur vajadzēja viņu pavadīt: gan pastaigās pa bulvāri, gan izbraukumos, gan teātrī, gan ciemos pie paziņām. Šādam nolūkam ģenerālis vēl derēja; viņš bija diezgan cienīgs un atstāja labu iespaidu — paliels augums, krāsota vaigubārda un ūsas (viņš senāk bija dienējis kirasieros), iespaidīga, kaut arī drusku uzblīdusi seja. Viņa manieres bija nevainojamas, fraku viņš valkāja ļoti iznesīgi. Parīzē viņš sāka nēsāt savus ordeņus. Pastaigāties ar tādu pa bulvāri bija ne tikai iespējams, bet, ja tā var teikt, pat vēlams. Labsirdīgais un vientiesīgais ģenerālis ar to bija ārkārtīgi apmierināts; viņš to nemaz nebija gaidījis, kad, atbraucis Parīzē, ieradās pie mums. Viņš toreiz atnāca, no bailēm gandrīz drebēdams; viņš domāja, ka Blanche sāks kliegt un liks viņu dzīt projām; un tāpēc, apstākļiem tā pavēršoties, viņš bija sajūsmā un visu šo mēnesi dzīvoja kaut kādā bezdo-mīgi pacilātā garastāvoklī; un tādu es viņu arī atstāju. Tikai šeit ieradies, es uzzināju, ka pēc mūsu toreizējās pēkšņās aizbraukšanas no Ruletenburgas viņam tai pašā rītā uznākusi tāda kā lēkme. Viņš nogāzies bez samaņas, bet pēc tam visu nedēļu bijis kā ārprātīgs un runājis nesakarīgi. Viņu ārstējuši, bet pēkšņi viņš visu pametis, iekāpis vilcienā un ieradies Parīzē. Pats par sevi saprotams, Blanche laipnā uzņemšana bija viņam vislabākās zāles; bet slimības simptomi palika vēl ilgi pēc tam, par spīti viņa priecīgajam un pacilātajam garastāvoklim. Viņš tagad bija pilnīgi nespējīgs spriest vai tikai piedalīties kaut cik nopietnākā sarunā; tādās reizēs viņš pie katra vārda teica vienīgi «hm» un māja ar galvu — un ar to tika cauri. Viņš bieži smējās, bet viņa smiekli izklausījās nervozi, slimīgi, histēriski neapvaldīti; citu reizi viņš stundām ilgi sēdēja drūms kā nakts, savas biezās uzacis saraucis. Daudz ko viņš nemaz vairs neatcerējās; viņš bija kļuvis ārkārtīgi izklaidīgs un sācis sarunāties pats ar sevi. Tikai Blanche vienīgā spēja viņu uzmundrināt; un nomāktā, drūmā garastāvokļa lēkmes, kad viņš ierāvās kaktā, nozīmēja tikai to, ka viņš ilgi nav redzējis Blanche vai ka Blanche kaut kur aizbraukusi, bet nav ņēmusi viņu līdzi vai aizbraukdama nav viņu apmīļojusi. Pie tam viņš pats neprata pateikt, ko vēlas, un neapzinājās, ka ir nomākts.un drūms. Nosēdējis stundu vai divas (novēroju to pāris reižu, kad Blanche aizbrauca uz visu dienu, droši vien pie Alberta), viņš pēkšņi sāka vērot apkārtni, nemierīgi grozīties, atskatīties, pūlējās kaut ko atcerēties un it kā kaut ko meklēja; bet, nevienu neredzēdams un tā arī neatcerēdamies, ko gribējis uzzināt, atkal iegrima sastingumā līdz tam brīdim, kad pēkšņi ieradās Blanche — jautra, spridzīga, skaistās drānās, skaļi smiedamās; viņa pieskrēja pie ģenerāļa, sapurināja viņu un pat noskūpstīja — ar ko, starp citu, reti viņu aplaimoja. Reiz ģenerālis bija par viņu tik priecīgs, ka apraudājās, — man bija tīri vai jābrīnās.

Kopš tā brīža, kad viņš pie mums parādījās, Blanche tūdaļ sāka viņu manā priekšā aizstāvēt un attaisnot. Viņa ņēma palīgos pat daiļrunību; atgādināja, ka viņa ģenerāli piekrāpusi manis dēļ, ka viņa jau bijusi tikpat kā viņa līgava, ka devusi viņam vārdu, ka viņas dēļ viņš pametis ģimeni un ka galu galā es esot pie viņa kalpojis un man vajagot to saprast, un ka — kā man neesot kauna … Es visu laiku klusēju, bet viņa runāja un runāja. Beidzot sāku smieties, un ar to viss beidzās, tas ir, viņa vispirms noturēja mani par muļķi, bet galu galā palika pie uzskata, ka esmu ļoti labs un miermīlīgs cilvēks. Ar vārdu sakot, man beigās bija tā laime neapšaubāmi izpelnīties šīs krietnās jaunavas pilnīgu uzticību (Blanche, starp citu, tiešām bija ļoti lādzīga meiča — protams, tikai sev atbilstošā veidā; sākumā nepratu viņu pareizi novērtēt). «Tu esi gudrs un labs cilvēks,» viņa man pēdīgi sacīja, «un … un . .. žēl tikai, ka tu esi tāds muļķis! Tu nekad netiksi ne pie kādas mantas!»

«Un vrai russe, un calmouk!» 1 viņa vairākas reizes lika man izvest ģenerāli pastaigāties gluži kā sulainim istabas suni. Es, starp citu, vedu viņu gan uz teātri, gan uz Bal-Mabile, gan uz restorāniem. Šim nolūkam Blanche deva pat naudu, kaut gan ģenerālim bija pašam sava un viņam ļoti patika, citiem redzot, izvilkt kabatas portfeli. Reiz biju gandrīz spiests pielietot spēku, lai neļautu viņam nopirkt par septiņsimt frankiem piespraudi, kas viņam iepatikās Palērojālā un ko viņš par katru cenu gribēja uzdāvināt Blanche. bet ko gan viņai nozīmēja piespraude par septiņsimt frankiem? Ģenerālim vispār naudas nebija vairāk par tūkstoš frankiem. Nekad neuzzināju, kur viņš to ņēmis. Domāju, ka no mistera Astleja, it sevišķi tāpēc, ka tas viesnīcā bija par viņiem samaksājis. Par manām attiecībām ar Blanche ģenerālis, liekas, pat neiedomājās. Kaut gan viņš pa ausu galam bija dzirdējis par manu lielo laimestu, tomēr droši vien bija pārliecināts, ka esmu Blanche tāds kā privātsekretārs vai varbūt pat kalpotājs. Vismaz viņš vienmēr runāja ar mani tāpat kā senāk, augstprātīgā tonī, priekšnieciski wn dažreiz pat atļāvās mani norāt. Reiz viņš no rīta pie mums mājās, dzerot kafiju, briesmīgi sasmīdināja mani un Blanche. viņš nebija visai viegli aizvainojams cilvēks, bet te pēkšņi uz mani apvainojās — par ko? — līdz pat šim brīdim nesaprotu. Protams, viņš pats arī nesaprata. Ar vārdu sakot, viņš sāka runu bez kādas jēgas, u bāions-rompus  kliedza, ka es esot puika, ka viņš izmācīšot … ka viņš likšot saprast… un tā tālāk, un tā tālāk. Bet neviens neko nevarēja saprast. Blanche smējās kā kutināta; beidzot viņu kaut kā nomierināja un aizveda pastaigāties. Vairākas reizes ievēroju, ka viņam kļūst skumji, ir kaut kā žēl, kaut kā trūkst, pat par spīti Blanche klātienei. Šādos brīžos viņš pat divas reizes sāka ar mani runāt, bet nekad nespēja sakarīgi izsacīties, atcerējās dienestu, nelaiķi sievu, saimniecību, muižu. Viņš pieķērās kādam vārdam — nopriecājās par to un atkārtoja to simt reižu dienā, kaut gan tas neizsacīja ne viņa jutās, ne viņa domas. Mēģināju ierunāties par viņa bērniem; bet viņš, tāpat kā vienmēr, nobēra dažus vārdus un pēc iespējas ātrāk mainīja sarunas tematu: «Jā, jā! bērni — bērni, jums taisnība, bērni!» Tikai vienu reizi viņš ļāva vaļu jūtām — mēs abi gājām uz teātri. «Tie ir nelaimīgi bērni!» viņš pēkšņi ierunājās, «jā, kungs, jār tie ir nelaimīgi bērni!» Un pēc tam viņš tanī vakarā vairākas reizes atkārtoja vārdus: «Nelaimīgi bērni!» Kad es reiz ierunājos par Polinu, viņš kļuva ļoti nikns. «Šī nepateicīgā sieviete,» viņš iesaucās, «viņa ir ļauna un nepateicīga! Viņa ir apkaunojusi ģimeni! Ja šeit būtu likumi, es viņu saliektu ragā. Jā, jā!» Bet, kas attiecas uz Degriē, tad viņš negribēja dzirdēt pat viņa vārdu. «Viņš mani pazudināja,» ģenerālis sacīja, «viņš apzaga mani, viņš mani nogalināja! Tas bija murgs un turpinājās veselus divus gadus. Mēnešiem ilgi viņš rādījās man sapnī! Šis, šis, šis… Ak, nepieminiet man viņu nekad!»

Es redzēju, ka Blanche un ģenerālis sāk saprasties, bet pēc sava paraduma klusēju. Blanche paziņoja man pirmā: tas bija tieši nedēļu pirms mūsu šķiršanās.

— Il a de la chance,  — viņa čaloja,   — babouchka   tagad patiesi slima un noteikti mirs. Misters Astlejs atsūtījis telegrammu; padomā pats, viņš tomēr ir viņas mantinieks. Bet, ja arī ne, tad viņš nekādi netraucēs. Pirmkārt, viņam ir sava pensija, un, otrkārt, viņš dzīvos blakusistabā un būs pilnīgi laimīgs. Es būšu madame la générale.   Es ietikšu augstākajā sabiedrībā (Blanche   pastāvīgi par to sapņoja), vēlāk kļūšu par krievu muižnieci, j'aurai un château, des moujiks, et puis j'aurai toujours mon million

— Nu, bet ja viņš kļūs greizsirdīgs, sāks prasīt. . . dievs zina ko, saproti?

— Ak nē, non, non, non! kā viņš drīkst? Esmu nodrošinājusies, neraizējies. Es jau piespiedu viņu parakstīt vairākus vekseļus uz Alberta vārda. Tiklīdz kaut kas — viņš tūdaļ tiks sodīts; bez tam viņš to neiedrošināsies!

— Nu, precies …

Kāzas rīkoja bez īpaša svinīguma, ģimenes vidū un klusi. Bija ielūgts Alberts un vēl daži tuvākie draugi. Hortense, Cléopâtre   un citas viņām līdzīgas tika pilnīgi atstumtas. Līgavainis bija ļoti norūpējies par sevi. Blanche   pati apsēja viņam kaklasaiti, pati iezieda matus a* pomādi, un frakā un baltajā vestē viņš izskatījās très comme il faut

— Il est pourtant trиs comme il faut[72], — man paziņoja pati Blanche, iznākdama no ģenerāļa istabas, itin kā doma pfar to, ka ģenerālis ir trиs comme il faut, būtu pārsteigusi pat viņu pašu. Es tik maz iedziļinājos sīkumos, piedalīdamies tikai kā slinks skatītājs, ka esmu daudz ko aizmirsis. Atceros tikai, ka Blanche izrādījās nevis de Cominges, tāpat kā viņas māte nevis veuve Cominges, bet du-Placet. kāpēc viņas abas līdz šim saukušās de Cominges, nezinu. bet ģenerālis arī ar to bija ļoti apmierināts, un du-Placet viņam patika pat labāk nekā de Cominges. kāzu rītā viņš, jau pilnīgi saposies, visu laiku staigāja pa zāli uz priekšu un atpakaļ ar neparasti nopietnu un cienīgu izskatu, nepārtraukti pie sevis atkārtodams: «Mademoiselle Blanche du-Placet! Blanche du-Placet! du-Placet! jaunava blanka du-Placet! …» — un viņa sejā staroja zināms pašapmierinājums. Baznīcā, pie mēra un mājās pie galda viņš bija ne vien priecīgs un ipmierināts, bet pat lepns. Ar viņiem abiem bija kaut kas noticis. Blanche arī sāka izturēties ar tādu īpašu cienību.

— Man tagad jāuzvedas pavisam citādi, — viņa m«n «irkārtīgi nopietni sacīja, — mais vois-tut]   man pat prātā neienāca viena ļoti nepatīkama lieta: iedomājies, līdz šim nevaru iemācīties savu tagadējo uzvārdu — Zagor-janskis, Zagozianskis, madame la générale de-Sago-Sago, ces diables des noms russes, enfin madame la générale à quatorze consonnes! comme c’est agréable, n'est-ce pas? Beidzot mēs šķīrāmies, un Blanche, šī dumjā Blanche, no manis atvadīdamās, pat apraudājās. «Tu йtais bon enfant,»[74] viņa šņukstēdama sacīja. «Je te croyais bкte es tu en avais l'air,[75] bet tas tev piestāv.» Un, vispēdīgi man roku paspiedusi, viņa pēkšņi iesaucās: «Attends!» [76] — metās savā buduārā un pēc brītiņa iznesa man divas tūk-' tošfranku asignācijas. Tam es nebūtu ne par ko ticējis! «Tas tev noderēs, tu varbūt esi ļoti gudrs outchitel, bet ārkārtīgi dumjš cilvēks. Vairāk par diviem tūkstošiem es tev nekādā ziņā nedošu, tāpēc ka tu tik un tā tos nospēlēsi. Paliec sveiks! Nous serons toujours bons amis,[77] un, ja atkal laimēsi, noteikti brauc pie manis, et tu seras heureux!»[78]

Man pašam bija atlikuši piecsimt franki, bez tam bija lielisks pulkstenis tūkstoš franku vērtībā, briljanta aproču pogas un citas lietas, tā ka varēju iztikt vēl diezgan ilgi, ne par ko nerūpēdamies. Tīšām apmetos šajā pilsētiņā, lai sakopotu domas, bet galvenais — gaidu, misteru Astleju. Uzzināju no drošiem avotiem, ka viņš braukšot šeit cauri un sakarā ar darījumiem vienu diennakti uzkavēšoties. Noskaidrošu visu .. . bet pēc tam — pēc tam tieši uz Homburgu. Uz Ruletenburgu nebraukšu, varbūt tikai nākamgad. Tik tiešām, mēdz teikt, ka neesot labi meklēt laimi divas reizes pēc kārtas pie viena un tā paša galda, bet Homburgā ir pati visīstākā spēle.

XVII nodala

Pagājis jau gads un astoņi mēneši, kopš neesmu ieskatījies šinīs piezīmēs, un tikai tagad aiz garlaicības un bēdām sadomāju sevi izklaidēt un nejauši tās pārlasīju. Es toreiz pārtraucu rakstīt pārliecībā, ka braukšu uz Homburgu. Ak dievs! ar kādu vieglu sirdi toreiz uzrakstīju šīs pēdējās rindas! Pareizāk sakot, ne jau ar vieglu sirdi, bet ar kādu pašpārliecību, ar kādām nesatricināmām cerībām! Vai es sevī kaut mazdrusciņ šaubījos? Un rau, pagājis drusku vairāk nekā pusotra gada, un ar mani, manuprāt, ir daudz ļaunāk nekā ar ubagu! Jo kas tad ubagam! Uzspļaut uz nabadzību! Es gluži vienkārši esmu sevi pazudinājis! Tomēr manu stāvokli ne ar ko nevar salīdzināt un nav sev ko morāli lasīt! Tādā brīdī nekas nevar būt bezjēdzīgāks par morāli! Ak, pašapmierinātie ļautiņi, ar kādu lepnumu un pašapmierinātību šie pļāpas gatavi bārstīt savas sentences! Ja vien viņi zinātu, cik labi pats saprotu sava pašreizējā stāvokļa pretīgumu, tad, saprotams, viņiem mutes nevērtos mani pamācīt. Ko gan, ko gan viņi man var pateikt jaunu un man vēl nezināmu? Un vai tad tur ir lietas būtība? Lietas būtība ir tāda ka viens ripas apgrieziens — un viss mainīsies, un šie paši morālisti ieradīsies pirmie (es par to esmu pārliecināts) mani apsveikt ar draudzīgiem jokiem. Un neviens no manis nevairīsies tā kā tagad. Uzspļaut man viņiem visiem! Kas es tagad esmu? Zйro. kas es varu būt rīt? Rīt es varu celties augšā no miroņiem un sākt dzīvi no jauna! Varu atkal kļūt par cilvēku, kamēr vēl cilvēcīgums manī nav gluži zudis!

Es patiesi toreiz aizbraucu uz Homburgu, bet… pēc tam biju atkal Ruletenburgā, biju arī Spā, biju arī Bā-denē, uz kurieni aizbraucu kā padomnieka Hinces — nelieša un mana bijušā šejienes kunga kambarsulainis. Jā, biju arī sulainis veselus piecus mēnešus! Tas notika tūlīt pēc cietuma. (Es taču Ruletenburgā sēdēju arī cietumā par kādu tur ietaisītu parādu.) Mani izpirka nezināms cilvēks — kurš tas bija? Misters Astlejs? Polina? Nezinu, bet parāds tika samaksāts, pavisam divsimt dālderu, un mani atbrīvoja. Ko man bija iesākt? Iestājos darbā pie šā Hinces. Viņš bija jauns un vieglprātīgs cilvēks, viņam patika paslinkot, bet es protu runāt un rakstīt trīs valodās. Sāku pie viņa strādāt kā kaut kas sekretāram līdzīgs par trīsdesmit guldeņiem mēnesī; bet beigās biju īsts sulainis: viņam pietrūka līdzekļu, ar ko algot sekretāru, un viņš man samazināja algu; bet man nebija kur iet, es paliku — un tādā kārtā pats sevi pārvērtu par sulaini. Viņa dienestā netiku ne kārtīgi paēdis, ne padzēris, toties piecos mēnešos iekrāju septiņdesmit guldeņu. Reiz vakarā Bādenē es paziņoju, ka gribu no viņa šķirties; tanī pašā vakarā devos uz ruleti. Ak, kā pukstēja sirds! Nē, es nebaidījos par naudu. Toreiz vēlējos tikai vienu — lai rīt visi šie Hinces, visi šie virssulaiņi, visas šīs lepnās Bādenes dāmas — lai viņi visi runātu par mani, stāstītu par mani, brīnītos par mani, slavētu mani un justu godbijību pret manu jauno laimestu. Tie ir bērnišķīgi sapņi un rūpesti, bet… kas zina, varbūt es būtu sastapis Polinu, būtu viņai izstāstījis, viņa redzētu, ka es stāvu pāri visiem šiem bezjēdzīgajiem likteņa pavērsieniem. .. Ak, ne jau nauda man svarīga. Esmu pārliecināts, ka atkal to atsviestu kādai Blanche un atkal trīs nedēļas braukātu pa Parīzi ar personisku zirgu pāri, kas maksā sešpadsmit tūkstošu franku. Es taču skaidri zinu, ka neesmu skops; domāju pat, ka esmu izšķērdīgs, un tomēr ar kādu satraukumu, sirdij pamirstot, klausos krupjē saucienā: trente et un, rouge, impaire et passe — vai: quatre, noir, pair et manque! ar kādu kāri skatos uz spēļu galdu, pa kuru izmētāti luidori, frīdrihsdori un dālderi, uz zelta stabiņiem, kad tie, krupjē lāpstiņas grūsti, sabrūk liesmaini mirgojošās kaudzītēs, vai uz aršīnu garajiem sudraba stabiem, kas salikti visapkārt ripai. Jau pa ceļam, vēl divas istabas pirms spēļu zāles, līdzko dzirdu, kā pārberot žvadz nauda, — man uznāk gandrīz krampji.

Un neparasts bija arī tas vakars, kad aiznesu uz spēļu zāli savus septiņdesmit guldeņus. Sāku ar desmit guldeņiem un atkal ar passe. attiecībā uz passe esmu māņticīgs. es paspēlēju. Man bija palicis sešdesmit guldeņu sudraba monētās; padomāju — un izvēlējos zйro. sāku likt pa pieciem guldeņiem uz zйro; trešajā reizē pēkšņi krita zйro; no prieka gandrīz nomiru, saņemdams simt septiņdesmit piecus guldeņus; kad vinnēju simttūkstoš guldeņu, nebiju tik priecīgs. Tūdaļ uzliku simt guldeņus uz rouge — vinnēju; visus divsimt uz rouge — vinnēju; visus četrsimt uz noir — vinnēju; visus astoņsimt uz manque — vinnēju; kopā ar iepriekšējo man sanāca tūkstoš septiņsimt guldeņu un tas — nepilnās piecās minūtēs! Jā, tādos brīžos aizmirstas ari visas iepriekšējās neveiksmes! Es taču to biju ieguvis, riskējot vairāk nekā ar dzīvi, uzdrīkstoties riskēt, — un raugi, es atkal esmu cilvēks!

Noīrēju numuru, ieslēdzos un līdz pulksten trijiem skaitīju savu naudu. No rīta pamostoties nebiju vairs sulainis. Nolēmu vēl tanī pašā dienā braukt uz Hom-burgu: tur es nebiju kalpojis par sulaini un nebiju cietumā sēdējis. Pusstundu pirms vilciena atiešanas devos izspēlēt divus gājienus — ne vairāk — un paspēlēju pusotra tūkstoša florīnu. Un tomēr es aizbraucu uz Hom-burgu, un nu jau būs mēnesis, kopš atrodos šeit…

Es, protams, dzīvoju pastāvīgā satraukumā, spēlēju uz visniecīgākām summām un kaut ko gaidu, rēķinu, augām dienām stāvu pie spēļu galda un vēroju spēli, spēle man rādās pat sapnī, un turklāt man tā vien liekas, it kā es būtu sastindzis, gluži kā purvā iestidzis. To es secinu no tikšanās ar misteru Astleju. Mēs nebijām redzējušies kopš tiem laikiem un satikāmies nejauši. Tas notika tā: gāju uz dārzu un rēķināju, ka tagad esmu gandrīz bez naudas, bet ka man ir piecdesmit guldeņu, bez tam viesnīcā, kur es īrēju istabiņu, aizvakar par visu samaksāju. Tātad man tagad atliek iespēja tikai vienu reizi aiziet uz ruleti: ja kaut drusku vinnēšu, varēšu spēli turpināt, ja zaudēšu — vajadzēs atkal iet par sulaini, ja vien tūlīt neatradīšu krievus, kuriem būtu vajadzīgs skolotājs. Šajās pārdomās iegrimis, devos savā parastajā pastaigā caur parku un caur mežu uz kaimiņu grāfisti. Reizēm es tā nostaigāju stundas četras un atgriezos Homburgā noguris un izsalcis. Līdzko biju ticis no dārza parkā, tūdaļ ieraudzīju uz sola misteru Astleju. Viņš mani pamanīja pirmais un uzrunāja. Atsēdos viņam līdzās. Tomēr, ievērojis viņā zināmu atturību, tūdaļ apvaldīju savu prieku, citādi būtu bijis par viņu briesmīgi laimīgs.

— Tātad jūs esat šeit! Es jau tā domāju, ka jūs saukšu, — viņš man sacīja. — Nepūlieties stāstīt; es zinu, es visu zinu; visa jūsu dzīve pa šo gadu un astoņiem mēnešjem man zināma.

— A! skat, kā jūs sekojat veciem draugiem! — es atbildēju. — Tas dara jums godu, ka neaizmirstat… Pabaidiet, pagaidiet, man kaut kas ienāca prātā: vai jūs neizpirkāt mani no Ruletenburgas cietuma, kur sēdēju divsimt guldeņu parāda dēļ? Mani izpirka kāds nezināms cilvēks.

— Nē, o nē; es neizpirku jūs no Ruletenburgas cietuma, kur jūs sēdējāt divsimt guldeņu liela parāda dēļ, bet es zināju, ka jūs sēžat cietumā divsimt guldeņu liela parāda dēj.

— Tātad jūs tomēr zināt, kurš mani izpirka?

— O nē, nevaru apgalvot, ka zinātu, kas jūs izpirka.

— Savādi; no mūsējiem — no krieviem es šeit nevienu nepazīstu, un krievi laikam šeit neizpirktu; tikai tur pie mums, Krievijā, pareizticīgie izpērk pareizticīgos. Biju pārliecināts, ka mani izpircis kāds savādnieks, anglis, savas dīvainības pēc.

Misters Astlejs klausījās manī ar zināmu izbrīnu. Viņš, liekas, bija iztēlojies, ka atradīs mani drūmu un satriektu.

— Tomēr es ļoti priecājos, redzēdams, ka esat pilnīgi saglabājis savu garīgo neatkarību un pat jautru prātu,— viņš sacīja ar diezgan īdzīgu sejas izteiksmi.

— Tas ir, klusībā nožēlojat, ka neesmu salauzts un pazemots, — es smiedamies sacīju.

Viņš tik drīz nesaprata, bet sapratis pasmaidīja.

— Man patīk jūsu piezīmes. Šajos vārdos pazīstu savu senāko, gudro, veco, jūsmīgo un tanī pašā laikā cinisko draugu; tikai krievi spēj sevī apvienot vienlaicīgi tik daudz pretišķību. Patiešām cilvēkam ir patīkami redzēt savu labāko draugu savā priekšā pazemotu; draudzība pa lielākai daļai balstās uz pazemojumu; un tā ir veca, visiem gudriem ļaudīm zināma patiesība. Bet šinī gadījumā, ticiet man, esmu patiesi priecīgs, ka jūs neesat zaudējis dūšu. Sakiet — vai neesat nolēmis pārtraukt spēlēšanu?

— Velns viņu rāvis! Tūdaļ atmetīšu, līdzko…

— Līdzko atspēlēsieties? Tā jau domāju; nemaz tālāk nerunājiet— zinu, jūs to pateicāt neviļus, tātad pateicāt taisnību. Sakiet — vai bez spēles jūs ne ar ko citu nenodarbojaties?

— Nēr ne ar ko …

Viņš sāka mani eksaminēt. Es neko nezināju, es gandrīz neieskatījos avīzēs un visu šo laiku nebiju atvēris nevienu pašu grāmatu.

— Jūs esat sastindzis, — viņš piezīmēja, — jūs ne tikai atsakāties no dzīves, no savām un sabiedrības interesēm, no pilsoņa un cilvēka pienākumiem, no saviem draugiem (bet tādi jums tomēr bija), jūs ne tikai atsakāties no mērķa, lai tas būtu kāds būdams, izņemot laimestu, — jūs pat atsakāties no savām atmiņām. Es jūs atceros jūsu dzīves izšķirīgā brīdī; bet esmu pārliecināts, ka jūs esat aizmirsis visus savus toreizējos dziļos pārdzīvojumus; tagad jūsu sapņi, jūsu pašas būtiskākās vēlēšanās nesniedzas tālāk par pair un impair, par rouge un noir, par divpadsmit vidējiem cipariem un tamlīdzīgi, esmu par to pārliecināts!

— Diezgan, mister Astlej, lūdzu, lūdzu, neatgādiniet, — es iesaucos ar sašutumu, gandrīz ar niknumu, — jums jāzina, ka es pilnīgi neko neesmu aizmirsis; es tikai uz laiku esmu visu to izdzinis no galvas, pat atmiņas — līdz tam laikam, kamēr radikāli neuzlabošu savu stāvokli; tad … tad jūs redzēsiet, es celšos augšā no miroņiem!

— Jūs būsiet šeit vēl pēc desmit gadiem, — viņš sacīja. — Piedāvāju jums derības, ka atgādināšu jums to, ja būšu dzīvs, uz šā paša sola.

— Man pietiek, — es nepacietīgi pārtraucu, — un, lai jums pierādītu, ka es nemaz tā neaizmirstu pagātni, atļaujiet uzzināt: kur tagad ir mis Polina? Ja mani neizpirkāt jūs, tad tā noteikti bija viņa. Man kopš tiem laikiem par viņu nav nekādu ziņu.

— Nē, o nē! Nedomāju, ka jūs izpirka viņa. Mis Polina tagad ir Šveicē, un jūs man sagādāsiet lielu prieku, ja pārtrauksiet izjautāt par mis Polinu, — viņš sacīja stingri un pat dusmīgi.

— Tas nozīmē, ka viņa jau paguvusi arī jūs dziļi ievainot! — es negribot iesmējos.

— Mis Polina — vislabākā būtne no visām godbijības cienīgām būtnēm, bet, atkārtoju jums, jūs man sagādāsiet lielu prieku, ja pārtrauksiet izjautāt par mis Polinu. Jūs viņu nekad nesapratāt, un viņas vārds jūsu lūpās apvaino manas tikumiskās jūtas.

— Skat, kā! Bet jums nav taisnība; un par ko gan citu es varētu ar jums runāt, padomājiet pats. Ar to taču saistās visas mūsu atmiņas. Tomēr neuztraucieties, man nevajag zināt nekādus jūsu iekšējos, jūsu dvēseles noslēpumus … Es interesējos tikai, tā sakot, par mis Polinas ārējiem apstākļiem, tikai par viņas tagadējo ārējo stāvokli. To var pateikt pāris vārdos.

— Labi, lai tad ar šiem pāris vārdiem viss būtu izbeigts. Mis Polina bija ilgi slima; viņa ir slima vēl tagad; kādu laiku viņa dzīvoja kopā ar manu māti un māsu Ziemeļ-anglijā. Priekš pusgada viņas vecmāmuļa, — atcerieties, tā negudrā sieviete, — nomira un atstāja viņai personīgi mantojumā septiņi tūkstoši mārciņu. Pašlaik mis Polind ceļo kopā ar manu precēto māsu un viņas ģimeni. Arī mis Polinas mazā māsiņa un brālītis ir nodrošināti ar vecmāmuļas mantojumu un mācās Londonā. Ģenerālis, viņas patēvs, pirms mēneša Parīzē mira ar trieku. Made-moiselle Blanche izturējās pret viņu labi, bet visu, ko viņš mantoja no vecmāmuļas, paspēja pārrakstīt sev… tas, liekas, ir viss.

— Bet Degriē? Vai arī viņš neceļo pa Šveici?

— Nē, Degriē pa Šveici neceļo, un es nezinu, kur ir Degriē; bez tam es reizi par visām reizēm jūs brīdinu izvairīties no līdzīgiem mājieniem un necienīgiem salīdzinājumiem, citādi es jums katrā ziņā prasīšu gandarījumu.

— Kā! neņemot vērā mūsu agrākās draudzīgās attiecības?

— Jā, neņemot vērā mūsu agrākās draudzīgās attiecības.

— Tūkstoškārt atvainojos, mister Astlej. Tomēr atļaujiet: tas nav nekas aizvainojošs un necienīgs; es nekādā ziņā nevainoju mis Polinu. Bez tam francūzis un krievu jaunkundze, vispārīgi runājot, tas ir tāds vienādojums, mister Astlej, ko atrisināt un līdz galam izprast mums abiem nav pa spēkam.

— Ja jūs neminētu Degriē vārdu kopā ar to otro vārdu, tad es jūs lūgtu paskaidrot, ko jūs saprotat ar izteicienu: «francūzis un krievu jaunkundze». Kas tas par «vienādojumu»? Kāpēc tieši francūzis un katrā ziņā krievu jaunkundze?

— Redziet, jūs jau kļuvāt ziņkārīgs. Bet tas ir garš stāsts, mister Astlej. Tur vajadzīgas lielas priekšzināšanas. Tomēr tas ir nopietns jautājums, kaut arī no pirmā

acu uzmetiena liktos smieklīgs. Francūzis, mister Astlej, ir pabeigta, skaista forma. Jūs kā brits varat tam nepiekrist; es kā krievs arī nepiekrītu, kaut vai aiz skaudības; bet mūsu jaunkundzes varbūt ir citās domās. Ra-sins jums var likties samākslots, salkans un sasmaržots; jūs droši vien to pat nelasītu. Arī es uzskatu viņu par samākslotu, salkanu un sasmaržotu, un savā ziņā pat par smieklīgu; bet viņš ir daiļš, mister Astlej, un pats galvenais — viņš ir liels dzejnieks, vai mēs ar jums to gribam vai negribam. Francūža, tas ir — parīzieša nacionālā forma kļuva par daiļu formu jau tai laikā, kad mēs vēl bijām lāči. Revolūcija kļuva par muižniecības mantinieci. Tagad visparastākajam francūželim var būt neapstrīdami daiļas manieres, uzvedība, izteicieni un pat domas, kaut gan šī skaistā forma nekādā ziņā nav saistīta ne ar viņa iniciatīvu, ne dvēseli, ne sirdi; visu to viņš saņēmis mantojumā. Paši par sevi viņi var būt pagalam tukši un nekrietni. Bet, mister Astlej, man jums jāsaka, ka pasaulē nav radījuma, kas būtu paļāvīgāks un atklātāks par labsirdīgu, gudru un ne pārāk samākslotu krievu jaunkundzi. Tāds Degriē, tēlodams kaut kādu lomu, parādīdamies maskā, var iekarot viņas sirdi neparasti viegli; viņam piemīt daiļa forma, mister Astlej, un jaunkundze pieņem šo formu par viņa patieso dvēseli, par viņa dvēseles un sirds dabisko izpausmi, nevis par ietērpu, ko viņš ieguvis mantojuma ceļā. Jums par vislielāko nepa-* tiku, man jāsaka, ka angļi pa lielākai daļai ir stūraini un smagnēji, bet krievi diezgan smalki prot atšķirt skaistumu un kāri tiecas pēc tā. Bet, lai atšķirtu dvēseles skaistumu un personības oriģinalitāti, nepieciešams nesalīdzināmi vairāk patstāvības un brīvības, nekā ir mūsu sievietēm, it īpaši jaunkundzēm, un katrā ziņā vairāk pieredzes. Un mis Polinai — piedodiet, izteikts vārds nav atsaucams — vajag ļoti, ļoti ilgu laiku, lai izlemtu, lai novērtētu jūs augstāk par nelieti Degriē. Gan viņa jūs novērtēs, kļūs par jūsu draugu, atklās jums savu sirdi, bet šinī sirdī tomēr valdīs ienīstais nelietis, nekrietnais un sīkais augļotājs Degriē. Tas tur paliks, tā sakot, kaut vai vienīgi aiz spītības un patmīlības, jo šis pats Degriē reiz rādījās viņai daiļa marķīza un ticību zaudējuša liberāļa oreolā, kurš itin kā izputinājis sevi, palīdzēdams viņas ģimenei un vieglprātīgajam ģenerālim. Visas šīs blēdības atklājās vēlāk. Bet tas nekas, ka atklājās: par spīti visam, dodiet viņai bijušo Degriē — lūk, ko viņai vdjag! Un, jo vairāk viņa ienīst tagadējo Degriē, jo vairāk ilgojas pēc bijušā, kaut gan bijušais eksistēja tikai viņas iztēlē. Jūs esat cukura rūpnieks, mister Astlej?

— Jā, esmu kompanjons pazīstamajā cukura ražošanas tikciju sabiedrībā Lovels un Kompānija.

— Redziet nu, mister Astlej. No vienas puses — cukura rūpnieks, bet no otras — Belvederas Apolons; tas kaut ka nesaderas. Bet es neesmu pat cukura rūpnieks; esmu vienkārši sīks ruletes spēlmanis, esmu bijis pat sulainis, kas droši vien mis Polinai jau zināms, jo viņai, kā liekas, ir laba policija.

— Jūs esat saniknots, tāpēc arī runājat visas šīs nejēdzības, — brītiņu padomājis, misters Astlejs aukstasinīgi sdcīja. — Bez tam jūsu vārdos nav nekā oriģināla.

— Es piekrītu! Bet tur jau ir tās šausmas, mans cēlais draugs, ka šīs manas apsūdzības, lai cik novecojušas, lai cik nekrietnas, lai cik banālas, tomēr ir patiesas! Tik un tā mēs abi neesam neko panākuši!

— Tās ir riebīgas muļķības … jo, jo… zināt! — misters Astlejs teica ar drebošu balsi, acis zibinādams, — zināt, nepateicīgais un necienīgais, sīkais un nelaimīgais cilvēk, ka es ierados Homburgā ar nolūku, viņas sūtīts, lai jūs satiktu, lai runātu ar jums ilgi un sirsnīgi un atstāstītu viņai visu — jūsu jūtas, domas, cerības un… atmiņas!

— Tiešām! Vai tiešām? — es iesaucos, un man sāka aumaļām līt asaras. Es nespēju tās aizturēt, un tas, liekas, notika pirmoreiz manā mūžā.

— Jā, nelaimīgais cilvēk, viņa jūs mīlēja, un es varu jums to atklāt, jo jūs esat — pazudis cilvēks! Vēl vairāk, pat tad, ja es sacītu jums, ka viņa vēl aizvien jūs mīl, jūs tik un tā paliktu šeit! Jā, jūs esat sevi pazudinājis. Jums bija zināmas spējas, možs raksturs, jūs bijāt diezgan labs cilvēks; jūs pat varējāt būt noderīgs savai tēvijai, kurai tik vajadzīgi cilvēki, bet — jūs palikāt šeit, un jūsu dzīve ir beigusies. Es jūs nevainoju. Manuprāt, visi krievi ir tādi vai arī spējīgi būt tādi. Ja nebūtu rulete, būtu kaut kas cits, tai līdzīgs. Izņēmumi ir pārāk reti. Jūs neesat pirmais, kurš nesaprot, ko nozīmē darbs (es nerunāju par jūsu tautu). Rulete — tā ir galvenokārt krievu spēle. Līdz šim jūs dzīvojāt godīgi un drīzāk bijāt ar mieru kalpot par sulaini nekā zagt. . . bet man bail domāt par to, kas var notikt nākotnē. Pietiek, palieciet sveiks! Jums, protams, trūkst naudas? Te jums būs no manis desmit luidoru, vairāk nedošu, jo jūs tik un tā nospēlēsiet. Ņemiet un palieciet sveiks! Ņemiet!

— Nē, mister Astlej, pēc visa nupat sacītā…

— Ņemiet! — viņš iesaucās. — Es esmu pārliecināts, ka jūs vēl aizvien esat krietns cilvēks, un dodu jums kā draugs īstam draugam. Ja vien spētu ticēt, ka jūs tūdaļ pametīsiet spēli un Homburgu un aizbrauksiet uz savu tēviju, es tūlīt būtu gatavs dot jums tūkstoš mārciņu jaunas dzīves sākumam. Bet es tieši tāpēc nedodu jums tūkstoš mārciņu un dodu tikai desmit luidoru, ka tūkstoš mārciņu vai desmit luidoru — šobrīd priekš jums ir pilnīgi viens un tas pats; tik un tā — nospēlēsiet. Ņemiet un palieciet sveiks.

— Ņemšu, ja jūs atļausiet sevi atvadoties apkampt.

— O, to labprāt!

Mēs no sirds apkampāmies, un misters Astlejs aizgāja.

Nē, viņam nav taisnība! Ja es biju ass un sarunāju muļķības attiecībā uz Polinu un Degriē, tad viņš bija ass un pārsteidzīgs attiecībā uz krieviem. Par sevi es nesaku neko. Tomēr . .. tomēr tas šimbrīžam nav tas, ko vajag. Tas viss ir tikai vārdi, vārdi un vārdi, bet vajag darbu! Tagad galvenais Šveice! Rīt, ja varētu jau rīt pat doties turp! No jauna atdzimt, celties augšā. Vajag viņiem pierādīt… Lai Polina zina, ka varu būt vēl cilvēks. Vajag tikai… tagad, starp citu, ir par vēlu, bet rīt… Ak, man ir priekšnojauta, tas nemaz nevar būt citādi! Man tagad ir piecpadsmit luidoru, bet es iesāku ar piecpadsmit guldeņiem! Ja sāk uzmanīgi… ak, vai tiešām, vai tiešām esmu jau tāds mazs bērns! Vai tiešām nesaprotu, ka esmu pazudis cilvēks! Bet — kāpēc es nevarētu atdzimt! Jā! Vajag tikai kaut reizi dzīvē būt apdomīgam un pacietīgam, un — diezgan! Vajag tikai kaut reizi saņemties, un es vienā stundā varu izmainīt visu savu likteni! Pats svarīgākais — nezaudēt galvu. Jāatceras kaut vai tas, kas notika ar mani Ruletenburgā pirms septiņiem mēnešiem, pirms manas galīgās paspēles. Ak, tas bija brīnišķīgs izšķirīgas rīcības piemērs: biju toreiz nospēlējis visu, visu . . . Izgāju no spēļu nama, skatos — vestes kabatā man palicis vēl viens guldenis. «A, nu būs par ko paēst pusdienas!» es nodomāju, bet, pagājis kādus simts soļus, pārdomāju un griezos atpakaļ.

Uzliku šo guldeni uz manque (toreiz uz manque), un tik tiešām — tā ir īpaša sajūta, kad viens svešā malā, tālu no dzimtenes un no draugiem, nezinādams, ko šodien ēdīsi, uzliec pēdējo guldeni, pašu, pašu pēdējo! Es vinnēju un pēc divdesmit minūtēm izgāju no spēļu nama ar simt septiņdesmit guldeņiem kabatā. Tas ir fakts. Redziet, ko kādreiz var nozīmēt pēdējais guldenis! Bet ja nu es toreiz būtu zaudējis dūšu, ja es neuzdrīkstētos riskēt? …

Rīt, rīt viss beigsies!

SPĒLMANIS

Pirmo reizi publicēts F. M. Dostojevska Kopotos rakstos, ko izdevis

F. Stellovskis (СПВ, т. 3, 1866).

Pēc līguma ar Stellovski Dostojevskim līdz 1866. g. 1. novembrim vajadzēja iesniegt izdevējam jaunu romānu. Bet rakstnieks šajā laikā strādāja pie romāna «Noziegums un sods» nobeiguma. Lai izpildītu savas saistības, Dostojevskim nācās aicināt palīgā stenogrāfisti A. G. Sņit-kinu, kura drīz vien kļuva par rakstnieka dzīves biedri. Romāns «Spēlmanis» tika nodiktēts stenogrāfistei 1866. g. no 4. līdz 29. oktobrim un savlaicīgi iesniegts izdevējam.

«Spēlmaņa» iecere radusies jau 1863. g. rudenī. Tas ir stāsts par kādu ārzemēs dzīvojošu krievu. «Lieciet vērā: par ārzemju krieviem vasarā daudz tika runāts žurnālos. Tas viss atspoguļosies manā stāstā. Un vispār tur atspoguļosies (protams, cik nu tas iespējams) mūsu dvēseles dzīves šodiena. Esmu izvēlējies nesamākslotu raksturu, tomēr visai attīstītu cilvēku, tikai vēl nenobriedušu, tādu, kurš zaudējis ticību, bet neuzdrīkstas neticēt, kurš saceļas pret autoritātēm un baidās no tām… Tas ir spilgts tēls (es viņu skaidri redzu savā priekšā) — un viņu vajag izlasīt, kad viņš būs uzrakstīts. Pats galvenais, ka visa viņa dzīvības enerģija, spēki, dumpība, drosme tiek izšķiesta ruletē. viņš nav vienkāršs spēlmanis, tāpat kā Puškina skopais bruņinieks nav vienkāršs skopulis. (Ar to es negribu pielīdzināt sevi Puškinam. Runāju tikai skaidrības labad.) Viņš ir savā ziņā dzejnieks, bet lieta tāda, ka viņš pats kautrējas no šīs poēzijas, jo dziļi izjūt tās zemiskumu, kaut gan dziņa riskēt viņu paša acīs padara cildenāku. Viss stāsts vēsta par to, kā viņš jau trešo gadu spēlē ruleti spēļu namos.

Ja «Mirušo nams» piesaistīja publikas uzmanību ar to, ka attēloja katordzniekus, kurus līdz tam neviens nebija uzskatāmi attēlojis, tad šis stāsts noteikti piesaistīs uzmanību kā uzskatāms un izsmeļošs ruletes spēles tēlojums… Mirušo nams taču bija saistošs. Bet tas ir sava veida elles, sava veida «katorgas pirts» apraksts.» (Письма, т. 1, с. 333—334.) Toreiz, 1863. gadā, stāsts par spēlmani netika uzrakstīts. Šo ieceri, bet jau sarežģītākā veidā Dostojevskis realizē romānā «Spēlmanis», kas iesākumā saucās «Ruletenburga».

Abas romāna tēmas — gan nevaldāmā spēles kaislība, gan mocošā mīlestība — ir autobiogrāfiskas. Kā zināms, Dostojevskis bija aizrāvies ar ruleti un 1862., 1863. un 1865. gada vasarā brauca uz ārzemēm; Alekseja Ivanoviča un Polinas attiecības stipri vien atgādina Dostojevska un Apolinārijas Prokofjevnas Suslovas mīlestības stāstu, kā var secināt no mūsu dienās publicētajām А. P. Suslovas vēstulēm un atmiņām (А. П. Суслова. Годы близости с Достоевским. Вступ. статья и примечания А. С. Долинина. М., 1928).

«Francūžeļa» Degriē tēlā atveidotas tās franču buržuā psiholoģijas iezīmes, kas bija jau iepriekš ieskicētas Dostojevska «Esejā par buržuā» («Ziemas piezīmes»). Rakstnieka ironiski naidīgā attieksme pret poļu emigrantiem izskaidrojama ar to, ka Dostojevskis bija vienis prātis ar reakcionārās krievu publicistikas naidīgo nostāju pret poļu revolucionāro emigrāciju.

Ģenerālis — Polinas patēvs — pieder pie tiem krievu muižniekiem, kurus zemnieku reforma pilnīgi izsita no ierastām dzīves sliedēm; viņu un viņa ģimeni Dostojevskis tēlojis kā raksturīgus pārstāvjus no tās krievu «dīko ļaužu» kategorijas, kuru viņš pieminējis jau «Ziemas piezīmēs par vasaras iespaidiem», līdz galam izzīmēdams «Gudra cilvēka nelaimes» varoņu likteņus.

Polinas sarežģītais un dīvainais raksturs veidojies vidē, kur visus pārņēmušas domas par naudu un cerības tikt pie tās ar kaut kāda brīnuma palīdzību, starp ļaudīm, kuriem kaislības un iegribas aizstājušas tikumiskos principus.

Puškins visdziļāk izanalizējis kaislības un to ietekmi uz raksturu un cilvēka rīcību. «Spēlmaņa» iecere Dostojevska apziņā bija saistīta ar «Skopo bruņinieku». Viņa spēlmanis nebija iecerēts kā vienkāršs spēlmanis, — iekams Aleksejs Ivaničs nebija vinnējis divsimt tūkstošus franku, viņš spēlē redzēja nevis mērķi, bet līdzekli, taču tālčikdjā notikumu gaitā viņš pārvēršas par parastu laimes meklētāju pie spēļu galda. Tāpat kā citos gadījumos, Dostojevskis, strādādams pie «Spēlmaņa», tālu atkāpās no sākotnējās ieceres, kas viņa iztēlē bija saistīta ar Puškinu.

Romāna tekstā ir tiešs norādījums uz to franču literāro darbu, uz kuru atsaucies Dostojevskis, veidodams franču tipus «Spēlmanī» (В. Дороватовская-Любимова. Французский буржуа. «Литературный критик», № 9, 1936, с. 212—213). Dostojevskis ironiski nosaucis francūzi, aizdevēju, Prevo stāsta «Manona Lesko» varoņa Degriē vārdā. Pēc «Spēlmaņa» teksta noprotams, ka tas nav uzvārds, bet ironiska iesauka. Dostojevskis it kā liek lasītājam salīdzināt sava romāna varoņus — XIX gadu simteņa vidus frančus — ar XVIII gadu simteņa sākuma frančiem. Šajā nolūkā viņš ironiski parodiskā veidā izmantojis Prevo stāsta tēlus. Mīlošais un uzticīgais Degriē Dostojevskim pārvērties par aprēķinātāju un augļotāju, apburošā un poētiskā Manona — saltajā un skopajā Blanšā, kura naudas dēļ spējīga uz visu. Dostojevskis atdarinājis pat dažas konkrētas situācijas no Prevo stāsta. Kā Manona un Degriē jokodamies parodē replikas no Rasina traģēdijas tajā sarunā, kurā Manona grib Degriē paskaidrot, ka nav gribējusi viņu mānīt, tā «Spēlmanī» Blanša un Aleksejs Ivanovičs parodijas garā apmainās replikām no Korneija traģēdijas, kad Blanša pierunā Alekseju Ivano-viču braukt viņai līdzi uz Parīzi.

267. lpp. Ruletenburga — acīm redzot, ar šo nosaukumu Dostojevskis aprakstījis Visbādēni, kūrvietu Dienvidvācijā, kur viņš uzturējies 1362., 1863. un 1865. gadā.

270. lpp. Monsenfois — augstākās katoļu garīdzniecības tituls Francijā.

…svētā tēva sūtniecības kanceleju Parīzē… — pāvesta (romas) apgabals Itālijā līdz 1870. gadam bija patstāvīga valsts ar pāvestu priekšgalā un tai bija diplomātiski pārstāvji citās valstīs.

… izvilku «Opinion nationale » un sāku lasīt visbriesmīgākās lamas par Krieviju. — «Opinion nationale» — liberāli opozicionāla franču avīze, kas nosodīja cariskās Krievijas lielvalstisko apspiedējas politiku Polijā.

272. lpp. … no ģenerāļa Perovska «Piezīmēm». — Ģenerāla perovska «piezīmju» fragmentā stāstīts par to, kā 1812. gadā frančl, kuri pavadīja kara gūstekņu kolonnu, nošāva katru aiz nespēka vai noguruma

atpaliekošo. Perovskis А. V. (1795—1857) — ģenerālis-adjutants, 1812. g. Tēvijas kara dalībnieks, vēlākā laikā Orenburgas militārais gubernators.

289. lpp. … Норе un Komp. — pazīstama banka Amsterdamā un Londonā.

293. lpp. … le coq gaulois (gailu gailis) — Francijas nacionālā emblēma.

300. lpp. … nonācu pat citā grāfistē. — no visbādenes līdz hese- . nes-Darmštates grāfistes robežai bija tikai daži kilometri.

363. lpp. … kā āksts Balakirevs … — domāts ķeizarienes annas galma āksts A. I. Balakirevs.

371. lpp. … m-me Blanchard — mari Blanšāra (1778—1819) — sieva vienam no pirmajiem gaisa kuģotājiem, gājusi bojā, aizdegoties gaisa balonam.

382. lpp. … as tu du coeur? … Tout autre … (vai tu esi drosmīgs? … Ja kāds cits…) — Korneija traģēdijas «Sids» (1636) varoņu Rodrigo un viņa tēva replika (I cēliens, 5. aina).

386. lpp. Chвteau de Fleurs — izpriecu un deju vieta Parīzē.

387. lpp. Homburga — līdz 1866. gadam Hesenes-Homburgas land-grāfistes administratīvais centrs, kūrvieta; tajā bija legāli atļauti spēļu nami.

388. lpp. … tika saukta par Thйrиse philosophe … — runa ir par kādu erotiska satura anonīmu grāmatu «Thйrиse — philosophe ou Memoire pour servir a l'histoire de D. Dirray et de M-elle Erodice la Haye» (1748).

Content

Dostojevskis Fjodors Spēlmanis

SPĒLMANIS

I nodaļa

II nodaļa

III nodala

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodala

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodala

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodala

SPĒLMANIS