Dostojevskis Fjodors

Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji

Fjodors Dostojevskis

Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji

STEPANČIKOVAS ciems un tā iedzīvotāji

no nepazīstamā piezīmēm

Tulkojusi Anna Ozola-Sakse

PIRMĀ DAĻA

.

I Ievads

Mans tēvocis, pulkvedis Jegors Iļjičs Rostaņevs, atstājis dienestu, pārcēlās uz mantojumā saņemto Stepančikovas ciemu un sāka tur dzīvot tā, it kā visu savu mūžu būtu bijis muižnieks, kas šeit mitis kopš laika gala, neizkustēdamies ārpus saviem īpašumiem. Ir tādi raksturi, kas apmierināti ar itin visu un pie visa pierod; tieši tāds raksturs bija atvaļinātajam pulkvedim. Grūti iedomāties miermīlīgāku un piekāpīgāku cilvēku. Ja kādam ienāktu prātā visā nopietnībā palūgt, lai viņš to pāris verstu stiepj uz saviem pleciem, viņš laikam gan stieptu: viņš bija tik labsirdīgs, ka dažkārt būtu gatavs pēc pirmā pieprasījuma dalīties itin visā un gandrīz vai atdot pēdējo kreklu pirmajam, kas to vēlētos. Pēc izskata viņš bija īsts spēkavīrs: slaika auguma, stalts, sārtiem vaigiem, baltiem, gluži kā ziloņkaula zobiem, garām, tumši blondām ūsām, spēcīgu, skanīgu balsi un atklātiem, dārdošiem smiekliem; runāja aprauti, ātri bērdams vārdus. Tolaik viņam bija gadu četrdesmit, un visu savu līdzšinējo mūžu tepat vai no sešpadsmit gadu vecuma viņš bija nodienējis huzāros. Apprecējās agrā jaunībā, sievu mīlēja bezprātīgi; taču !ā nomira, atstādama viņa sirdī neizdzēšamas, pateicības apdvestas atmiņas. Beidzot, saņēmis mantojumā Stepančikovas ciemu, kas pavairoja viņa īpašumu līdz sešsimt dvēselēm, viņš atstāja dienestu un, kā jau minēts, apmetās uz laukiem kopā ar saviem bērniem: astoņgadīgo Iļjušu (kura dzimšana viņa mātei bija maksājusi dzīvību) un vecāko meitu Sašeņku, gadus piecpadsmit vecu meiteni, kas pēc mātes nāves tika audzināta kādā Maskavas pansionātā. Taču drīz vien tēvoča māja kļuva līdzīga Noasa šķirstam. Raugiet, kā tas notika.

Tai laikā, kad viņš saņēma mantojumu un atstāja dienestu, palika atraitnēs viņa māmuļa, ģenerāliene, kas pirms gadiem sešpadsmit, kad tēvocis vēl bija kornets un pats jau domāja par precēšanos, bija devusies otrā laulībā ar ģenerāli Krahotkinu. Māmuļa ilgi nedeva svētību viņa precībām, lēja rūgtas asaras, pārmeta viņam egoismu, nepateicību un necienību; pūlējās pierādīt, ka viņa īpašuma — divsimt piecdesmit dvēseļu jau tā tikko pietiekot ģimenes uzturēšanai (proti, lai uzturētu māmuļu ar visu viņas piedzīvotāju štābu, mopšiem, špiciem, Ķīnas kaķiem utt.), un tad, joprojām pārmezdama, gremzdamās un smilkstēdama, pilnīgi negaidot, iekām dēls bija paguvis apprecēties, jau četrdesmit divu gadu vecumā izgāja pie vīra pati. Jāsaka gan — arī te viņa atrada ieganstu apvainot manu nabaga tēvoci, apgalvodama, ka iziet pie vīra vienīgi tālab, lai viņai vecumdienās būtu patvērums, ko liedz negodbijīgais egoists dēls, sagudrojis nepiedodamu bezkaunību — nodibināt pats savu ģimenes pavardu.

Es nekad neesmu varējis izdibināt īsto iemeslu, kas pamudināja tādu acīm redzami prātīgu vīru — kā nelaiķis ģenerālis Krahotkins — uz šīm laulībām ar četrdesmit divus gadus veco atraitni. Iespējams, viņš bija cerējis, ka tai ir nauda. Citi domāja, ka viņš tīri vienkārši jutis vajadzību pēc kopējas, jo tolaik jau manījis sevī visu to slimību spietu, kas vēlāk vecumdienās viņu apsēda. Zināms ir vienīgi tas, ka ģenerālis savu sievu it nemaz nav cienījis un visu kopdzīves laiku jebkurā izdevīgā gadījuma viņu dzēlīgi izsmējis. Tas bija dīvains cilvēks. Šis ne visai izglītotais, diezgan gudrais vīrs nicināja itin visus un ikvienu, neatzina nekādus principus, smējās par visu un par visiem un uz vecumdienām, ne visai godīgās un taisnīgās dzīves radīto slimību mākts, kļuva ļauns, ērcīgs un nežēlīgs. Dienējis viņš bija veiksmīgi, tikai nez kāda «nepatīkama gadījuma» dēļ bijis spiests visai nelādzīgi dienestu atstāt, tik tikko izvairījies no tiesas un zaudējis pensiju. Tas viņu galīgi saniknoja. Palicis gandrīz bez līdzekļiem, ar simt pie nabaga izputinātām dvēselēm, viņš salika rokas un visu atlikušo mūža cēlienu — veselus divpadsmit gadus nekad nepainteresējās, no kā īsti pārtiek, kas viņu uztur, bet tai pašā laikā prasīja dzīves ērtības, neierobežoja izdevumus, turēja karieti. Drīz viņš zaudēja spēju staigāt un pēdējos desmit gadus nosēdēja šūpuļkrēslā, ko vajadzības gadījumā kustināja divi sulaiņi — īsti sklandas, kuri nekad no viņa nekā cita nedzirdēja kā vien visdažādākās lamas. Karieti, sulaiņus un šūpuļkrēslu uzturēja negodbijīgais dēls, sūtīdams mātei pēdējo, ieķīlādams un pārķīlādams savu muižu, pats atteikdamies no visnepieciešamākā, stigdams parādos, kas pēc viņa toreizējā mantas stāvokļa bija gandrīz nenomāk -

Mājami, un tomēr egoista un nepateicīga dēla slava jopro)am palika viņa neatņemama daļa. Taču tēvocis bija tāda i&lt;ikstura cilvēks, ka pēdīgi arī pats noticēja, ka ir egoists, un, lai tāds nebūtu, sūtīja aizvien vairāk un vairāk naudas. Ģenerāliene dievināja savu vīru. Jāsaka gan, ka visvairāk viņai patika tas, ka viņš ir ģenerālis un viņa tālad — ģenerāliene.

Viņai bija pašai savs mājas gals, kur viņa visu laiku, kamēr vīrs bija ne dzīvs, ne miris, dzīvoja zaļu dienu piedzīvotāju, pilsētas tenku vāceļu un savu uzticības personu sabiedrībā. Savā pilsētiņā viņa bija svarīga persona. Tenkas, aicinājumi kūmās un par vedējmāti, uz niecīgām summām spēlētais preferanss un vispārējā viņas ģenerālienes stāvoklim veltītā cieņa ar uzviju atlīdzināja viņai mājas apspiestību. Pie viņas nāca pilsētas žagatas ar atskaitēm, viņai vienmēr un visur bija pirmā vieta, vārdu sakot, viņa izdabūja no sava ģenerālienes stāvokļa visu, ko vien varēja izdabūt. Ģenerālis tur iekšā nejaucās; toties ļaudīs viņš nekaunīgi smējās par sievu, piemēram, uzdeva sev jautājumu: kālab gan viņš noprecējis tādu «debesskazu», — un neviens nedrīkstēja viņam runāt pretim. Pamazām no viņa atrāvās visi paziņas; un tomēr sabiedrība viņam bija nepieciešama: viņam patika patērzēt, pastrīdēties, patika pastāvīgi redzēt savā tuvumā kādu klausītāju. Viņš bija veca gājuma brīvdomātājs un ateists un tāpēc labprāt spriedelēja arī par augstām lietām.

Taču N. pilsētiņā augstas lietas nebija cieņā, un klausītāju skaits aizvien vairāk saruka. Mēģināja ap sevi pulcināt preferansa spēlētājus, taču spēle ģenerālim parasti beidzas ar tādām lēkmēm, ka ģenerāliene un viņas piedzīvotājas šausmās iededzināja sveces dvēseles aizlūgumam, zīlēja pupās un kārtīs, dalīja cietumniekiem veģus un ar sirds drebēšanu gaidīja pēcpusdienas stundu, kad atkal vajadzēs sarīkot kāršu partiju un par katru kļūmi saņemt bļāvienus, spiegšanu, lamas un teju, teju pat sitienus. Ģenerālis, ja viņam kas nebija pa prātam, ne no viena nekautrējās: spiedza kā bābietis, lamājās kā kučieris un dažkārt, saplēsis un izsvaidījis pa grīdu kārtis un aiztriecis visus savus partnerus ratā, pat raudāja aiz dusmām un niknuma tikai nieka kalpiņa dēļ, kas bija izmests devītnieka vietā. Pēdīgi, redzei pasliktinoties, viņam bija vajadzīgs priekšā lasītājs. Te nu arī uzradās Foma Fomičs Opiskins.

Atzīstos, es ar zināmu svinīgumu pavēstu par šo jauno personu. Tas neapstrīdami ir viens no mana stāsta pašiem galvenajiem personāžiem. Ciktāl tam tiesības uz lasītāja uzmanību — neiešu skaidrot: pieklājīgāk un vieglāk šo jautājumu izšķirt pašam lasītājam.

Foma Fomičs pie ģenerāļa Krahotkina ieradās kā piedzīvotājs maizes kumosa dēļ — ne vairāk, ne mazāk. No kurienes viņš tāds uzradās — tas paliek tumsā un neziņā tīts. Es tomēr speciāli apjautājos un šo to izdibināju par šā ievērības cienīgā cilvēka agrākajiem apstākļiem. Stāstīja, pirmkārt, ka viņš kādreiz kaut kur dienējis, kaut kur cietis, protams, «par taisnību». Stāstīja vēl, ka viņš savā laikā Maskavā nodarbojies ar literatūru. Tur nav ko brīnīties: Fomas Fomiča aprobežotība, protams, nevarēja būt par kavēkli viņa literārajai karjerai. Taču pilnīgi skaidri zināms tikai tas, ka viņam nekas nav veicies un pēdīgi viņš bijis spiests iestāties pie ģenerāļa par priekšā lasītāju un mocekli. Nebija tāda pazemojuma, ko viņš nebūtu pacietis ģenerāļa maizes rieciena dēļ. Tiesa gan, vēlāk, pēc ģenerāļa nāves, kad Foma pats gluži negaidot uzreiz kļuva par svarīgu un visai iespaidīgu personu, viņš ne vienu reizi vien mums visiem centās iegalvot, ka, uzņemdamies āksta lomu, augstsirdīgi upurējies draudzībai; ka ģenerālis bijis viņa labdaris, ka tas bijis dižens, nesaprasts cilvēks, kas vienīgi viņam, Fomam, uzticējis savas dvēseles dziļākos noslēpumus; ka, beidzot, — ja arī viņš, Foma, uz ģenerāļa pieprasījumu attēlojis dažādus zvērus un citas dzīvas bildes, tad vienīgi tālab, lai izklaidētu un uzjautrinātu slimību mākto cietēju un draugu. Taču Fomas Fomiča apgalvojumi un skaidrojumi šai gadījumā ir ļoti apšaubāmi; tai pašā reizē šis pats Foma Fomičs, vēl būdams āksts, tēlojis gluži citu lomu ģenerāļa nama dāmu galā. Kā viņš to dabūjis gatavu — grūti iedomāties tādam, kas nav speciālists šādos jautājumos. Ģenerāliene juta pret viņu tādu kā mistisku cieņu — par ko? Nav zināms. Pamazām viņš ieguva visā ģenerāļa mājas sieviešu galā apbrīnojamu ietekmi, kas daļēji atgādina to ietekmi, kāda ir dažādiem Ivaniem Jakovļičiem un tamlīdzīgiem zintniekiem un dievreģiem, kurus trako namos mēdz apmeklēt dažas viņu cienītājas kundzenes. Viņš skaļā balsī lasīja dvēseles glābšanai domātas grāmatas, ar aizgrābtības asarām klāstīja savus uzskatus par dažādiem kristiešu tikumiem; stāstīja par savu dzīvi un varoņdarbiem; apmeklēja liturģijas un pat rīta dievkalpojumus, daļēji pareģoja nākamību; it īpaši labi prata izskaidrot sapņus un meistarīgi pēla savu tuvāko. Ģenerālis nojauta, kas notiek dibenistabās, un vel nesaudzīgāk tiranizēja savu piedzīvotāju. Taču Fomas moceklība sagādāja viņam jo lielāku cieņu ģenerālienes un viņas māj ļaužu acīs.

Beidzot viss pārvērtās. Ģenerālis nomira. Viņa nāve bija diezgan oriģināla. Bijušais brīvdomātājs, ateists neticami nobijās. Viņš raudāja, nožēloja grēkus, lika pienest svētbildes, aicināja garīdzniekus. Tie noturēja aizlūgumus, izdarīja iesvaidīšanu. Nabadziņš kliedza, ka negrib mirt, un pat ar asarām lūdza Fomam Fomičam piedošanu. Pēdējais apstāklis vēlāk padarīja Fomu Fomiču neizsakāmi uzpūtīgu. Starp citu, īsi pirms brīža, kad ģenerāļa dvēsele šķīrās no ģenerāļa miesām, atgadījās kas neparasts. Ģenerālienes meita no pirmās laulības, mana krustmāte Praskovja Iļjiņična, kas palika meitās un pastāvīgi dzīvoja ģenerāļa mājā, — viena no visvairāk iemīlētajiem ģenerāļa upuriem, viņam nepieciešama visu desmit gadus ilgo tizluma laiku, vienīgā, kas prata viņam izdabāt ar savu vientiesību un padevīgo lēnprātību, — piegāja pie viņa gultas, liedama rūgtas asaras, un gribēja sakārtot spilvenu zem cietēja galvas; taču cietējs paguva ieklupt viņai matos un trīs reizes tos paraut, gandrīz vai traks kļūdams aiz niknuma. Pēc minūtēm desmit viņš nomira. Padeva ziņu pulkvedim, kaut gan ģenerāliene pavēstīja, ka negrib viņu te redzēt un drīzāk mirs nekā šādā brīdī laidīs viņu savā tuvumā. Bēres bija greznas — protams, uz tā paša negodbijīgā dēla rēķina, kuru negribēja redzēt ne acu galā.

Kņazevkas ciemā, kurš piederēja vairākiem muižniekiem un kurā ģenerālim bija savs simts dvēseļu, ir balta marmora mauzolejs, izraibināts ar uzrakstiem, kas cildina nomirēja gudrību, talantus, dvēseles cēlumu, ordeņus un viņa ģenerāļa būšanu. Foma Fomičs bija stingri piestrādājis šo uzrakstu sastādīšanā. Ģenerāliene ilgi klīrējās, liegdamās piedot nepaklausīgajam dēlam. Skaļi raudādama un lāgiem iespiegdamās, savu piedzīvotāju un mopšu ielenkta, viņa gaudoja, ka drīzāk ēdīs sausu maizi un, protams, «uzdzers tai virsū savas asaras», ka drīzāk ar ķeģīti staigās gar logiem ubagodama nekā padosies «nepaklausīgā» lūgumam pārcelties pie viņa uz Stepančikovu un ka viņa nekad, nemūžam savu kāju nespers viņa mājā! Vispār vārdu kāja šādā nozīmē dažas kundzenes mēdz izrunāt ar ārkārtīgu efektu. Ģenerāliene to izrunāja meistariski, mākslinieciski… īsi sakot, daiļrunība tika šķiesta bez mēra. Jāpiebilst gan, ka reizē ar šīm pašām gaudām pamazām sākās kravāšanās pārbraukšanai uz Stepančikovu. Pulkvedis bija galīgi nodzinis visus savus zirgus, braukādams tepat vai diendienā četrdesmit verstu no Stepančikovas uz pilsētu, un tikai divas nedēļas pēc ģenerāļa bērēm saņēma atļauju rādīties apvainotās mātes kundzes acu priekšā. Foma Fomičs bija izraudzīts par vidutāju sarunās. Abas šīs nedēļas viņš apbēra pārmetumiem un kaunināja nepaklausīgo dēlu par «necilvēcīgu» izturēšanos un noveda viņu līdz neliekuļotām asarām, gandrīz vai līdz izmisumam. Kopš tā laika arī sākās Fomas Fomiča gluži neaptveramā un necilvēcīgi despotiskā ietekme uz manu nabaga tēvoci. Foma noskārta, ar kādu cilvēku viņam darīšana, un uzreiz aptvēra, ka viņa āksta loma nu ir beigusies un pie reizes, kad cilvēku trūkst, arī Foma var būt dižmanis. Un viņš panāca nokavēto.

— Ka jūs jutīsieties, — Foma runāja, — ja jūsu miesīgā māte, kas, tā sakot, dāvājusi jums jūsu dzīves dienas, ņems ķeģīti un, uz tā balstīdamās, drebošām un aiz bada izdēdējušām rokām patiešām sāks lūgt ubaga dāvanas? Vai tas nav drausmīgi, ņemot vērā, pirmkārt, viņas ģenerālienes stāvokli un, otrkārt, viņas tikumus? Kā jūs jutīsieties, ja viņa piepeši atnāks, protams, aiz pārskatīšanās — bet tā taču var notikt — pie jūsu paša logiem un izstieps savu roku, kamēr jūs, viņas miesīgais dēls, varbūt tai pašā brīdī kaut kur slīgstat dūnu pēļos un… nu, vispār, greznībā! Šausmīgi, šausmīgi! Taču šausmīgāk par visu, — atļaujiet man, pulkvedi, jums to atklāti pasacīt, — visšausmīgākais ir tas, ka jūs patlaban stāvat manā priekšā kā bezjūtīgs stabs, muti pavēris, acis blisinādams, kas ir pat nepieklājīgi, kamēr, iedomājoties vien tādu gadījumu, jums būtu vajadzējis noplēst ar visām saknēm matus no savas galvas un izgāzt asaru strautus … ko es saku! — asaru straumes, ezerus, jūras, okeānus …

Vārdu sakot, aiz pārmērīgas dedzības Foma samuldējās šķērsām. Bet tāds parasti bija viņa daiļrunības iznākums. Protams, beidzās ar to, ka ģenerāliene kopā ar savām piedzīvotājām, sunīšiem, ar Fomu Fomiču un jaunavu

F. M. Dostojevskis unteroficiera formā. Fotogrāfija. 1858.

M. D. Isajeva, Dostojevska pirmā sieva.

Perepeļicinu, galveno sirdsdraudzeni, galu galā aplaimoja Stepančikovu ar savu ierašanos. Viņa teicās tikai pamēģināt dzīvot pie dēla, pagaidām tikai pārbaudīt viņa goddevību. Var iedomāties pulkveža stāvokli, kamēr pārbaudīja viņa goddevību! Sākumā, kā nesen atraitnēs palikusi, ģenerāliene uzskatīja par savu pienākumu reizes divas vai trīs nedēļā krist izmisumā, pieminot savu neatgūstamo ģenerāli, pie tam ikreiz nez par ko noteikti dabūja trūkties pulkvedis. Dažkārt, it īpaši, ja gadījās kāds viesis, pasaukusi pie sevis mazdēlu, mazo Iļjušu, un piecpadsmit gadus veco Sašeņku, savu mazmeitu, ģenerāliene apsēdināja viņus sev līdzās, ilgi, ilgi raudzījās viņos ar skumju cietējas skatienu — kā uz bērniem, kuri aizgājuši bojā pie tāda tēva, laiku pa laikam dziļi un smagi nopūtās un pēdīgi izplūda mēmās, noslēpumainās asarās, kas ilga vismaz stundu. Posts un bēdas pulkvedim, ja viņš nemācēja izprast šīs asaras! Bet viņš, nabags, gandrīz nekad nemācēja tās izprast un gandrīz vienmēr aiz savas vientiesības tādās asarainās reizēs gluži kā tīšuprāt gadījās tuvumā un gribot negribot nokļuva pārbaudē. Taču viņa goddevība negāja mazumā un pēdīgi sasniedza galējo robežu. Vārdu sakot, abi — gan ģenerāliene, gan Foma Fomičs sajuta visā pilnībā, ka negaiss, kas ģenerāļa Krahotkina personā tik ilgus gadus bija grāvis virs viņu galvām, ir pāri un nekad neatgriezīsies. Dažkārt ģenerāliene ne no šā, ne no tā pēkšņi nokrīt uz dīvāna ģībonī. Sākas skraidīšana, kņada. Pulkvedis jūtas iznīcināts un dreb kā apšu lapa.

—    Kā tad, māmiņ, es būtu saplosījis jūsu iekšas? «— pulkvedis bikli iebilst.

—    Saplosījis, saplosījis! Viņš vēl taisnosies! Viņš man sacīs rupjības! Cietsirdīgais dēls! Mirstu! …

Pulkvedis, protams, ir iznīcināts.

Taču nez kā tas gadījās, ka ģenerāliene ikreiz atdzīvojās. Pēc pusstundas pulkvedis, saņēmis kādu aiz pogas, tam skaidro:

— Nu, viņa taču, brālīt, ir grande dame  , ģenerāliene! Visai lādzīga večiņa, bet, zini, pieradusi pie visa izsmalcināta … kur nu es, lempis, varu viņai līdzi tikt! Tagad uz mani dusmojas. Protams, esmu vainīgs. Es, brāl, vēl nezinu, ko īpaši esmu nogrēkojies, bet, protams, vainīgs esmu …

Reizēm gadījās, ka jaunava Perepeļicina — pār gatavojusies, uz visu pasauli šņācoša būtne, bez uzacīm, ar liekiem matiem, mazām dzēlīgām ačelēm, plānām, cieši sakniebtām lūpām, gurķu sālījumā saēdinātām rokām — uzskatīja par savu pienākumu lasīt pulkvedim morāli:

—     Tas ir tāpēc, cienkungs, ka jūs neesat godbijīgi. Tas ir tāpēc, ka jūs, cienkungs, esat egoisti, tāpēc jūs, cienkungs, ari apvainojat māmiņu; viņas pie tā nav pieradušas. Viņas ir ģenerālienes, bet jūs, cienkungs, vēl tikai pulkveži.

—    Tā, brāl, ir jaunava Perepeļicina, — pulkvedis aizrāda savam sarunu biedram, — visai lieliska jaunava, par māmiņu stāv un krīt! Neparasta jaunava! Nedomā, ka viņa ir šāda tāda piedzīvotāja; viņa, brāl, pati ir apakšpulkveža meita. Tā redz!

Bet, protams, tie bija vēl tikai ziediņi. Tā pati ģenerāliene, kas prata izspēlēt tik daudz dažādu triku, savukārt kā pelīte trīcēja sava agrākā piedzīvotāja priekšā. Foma Fomičs bija viņu galīgi nobūris. Viņa nejaudāja vien uz viņu noskatīties, klausījās ar viņa ausīm, raudzījās ar viņa acīm. Viens no maniem otrās pakāpes brālēniem, atvaļināts huzārs, kas kādu laiku dzīvoja pie tēvoča, vēl jauns cilvēks, taču līdz pēdējam nogājies, tieši un strupi man pateica, ka, pēc viņa dziļākās pārliecības, ģenerāliene uzturot neatļautus sakarus ar Fomu Fomiču. Protams, es šo pieņēmumu tūliņ ar sašutumu noraidīju kā pārlieku rupju un vientiesīgu. Nē, tur bija kas cits, un šo citu es nekādi nevaru izskaidrot citādi, kā vien iepriekš parādījis lasītājam Fomas Fomiča raksturu tā, kā pats to izpratu vēlāk.

Iedomājieties cilvēciņu, visniecīgāko, visgļēvāko, sabiedrības izmeteni, nevienam nevajadzīgu, pagalam nederīgu, pagalam draņķīgu, taču neaptverami patmīlīgu un turklāt bez jebkādiem dotumiem, ar kuriem varētu kaut cik attaisnot savu slimīgi sakairināto patmīlību. Jau Iepriekš brīdinu: Foma Fomičs ir neizmērojamas patmība proti iemiesojums, bet tai pašā laikā tā ir īpaša patmīlība, proti, tāda, kas sastopama pie visnenozīmīgākajiem cilvēkiem, un, kā tādā gadījumā parasti mēdz būt, aizvainota, iepriekšēju smagu neveiksmju nospiesta patmīlība, kas sastrutojusi jau sen, sen un kopš tā laika izšļāc skaudību un indi pie ikvienas saskarsmes, pie ikvienas cita cilvēka veiksmes. Nav pat ko runāt, ka te vēl aizdaram pielikta visķēmīgākā jūtelība, vistrakākais aizdomīgums. Varbūt man jautās: no kurienes rodas tāda patmīlība? Kā tā dzimst tik nenozīmīgos, tik nožēlojamos ļautiņos, kuriem jau pēc sava sociālā stāvokļa būtu vajadzējis zināt savu vietu? Kā lai uz šo jautājumu atbild? Kas zina, varbūt ir arī izņēmumi, pie kuriem tad nu pieder mans varonis. Viņš tiešām ir izņēmums no likuma, kā tas vēlāk arī noskaidrosies. Tomēr atļaujiet vaicāt: vai jūs esat pārliecināti, ka tie, kuri jau pilnīgi samierinājušies un uzskata par godu un par laimi būt jūsu ākstiem, piedzīvotājiem un bļodlaižām, — vai jūs esat pārliecināti, ka tie jau pilnīgi atteikušies no jebkuras patmīlības? Bet skaudība, bet tenkas, bet ziņu pienešana, bet denunciācijas, bet noslēpumainie čuksti jūsu pašu māju slēptākajos kaktos, kaut kur gluži blakus, pie jūsu pašu galda? … Kas zina, varbūt dažos no šiem likteņa pazemotajiem klaidoņiem, jūsu ākstiem un vientiešiem patmīlība no pazemojumiem nevis pāriet, bet vēl vairāk iedegas — tieši no šā paša pazemojuma, no māžošanās un ākstības, no lišķēšanas, bezpersoniskuma un mūžam piespiestas pakļautības. Kas zina, varbūt šī ķēmīgi izaugusi patmīlība ir tikai neīsta, no sākta gala izkropļota pašcieņa, kas, iespējams, pirmo reizi aizvainota jau bērnībā ar spaidiem, nabadzību, nekrietnību, varbūt apspļaudīta jau nākamā klaidoņa vecākos viņa paša acu priekšā? Taču es minēju, ka Foma Fomičs ir turklāt ari izņēmums no vispārēja likuma. Tas tiešām tā ir. Viņš kādreiz bija bijis literāts un ticis sarūgtināts, un nav atzīts; bet literatūra — protams, neatzīta — var pazudināt ne tikai Fomu Fomiču vien. Nezinu, bet jādomā, ka Fomam Fomičam nav veicies jau agrāk, pirms literatūras; varbūt arī citās sava darba jomās viņš algas vietā saņēmis tikai knipi vai kaut ko vēl ļaunāku. Starp citu, tas man nav zināms; taču es vēlāk apjautājos un noteikti zinu, ka Foma tiešām kādreiz Maskavā sacerējis romāniņu, visai līdzīgu tiem, kādi tur trīsdesmitajos gados tika fabricēti desmitiem ik gadus, apmēram tādi kā «Maskavas atbrīvošana», «Vētru atamani», «Mīlestības dēli jeb krievi no4. gadā» un tā tālāk, un tā joprojām, romāni, kas savā laikā noderēja par patīkamu ēsmu barona Brambeusa asprātībai. Tas, protams, bija sen; taču literāras patmīlības čūska dažkārt dzeļ dziļi un nedziedināmi, it īpaši sīkus un pamuļķus ļautiņus. Foma Fomičs tika sarūgtināts ar pirmo literatūrā sperto soli un uzreiz galīgi pieslējās tai milzīgajai sarūgtināto falangai, no kuras vēlāk nāk visi plānprātiņi, visi pasaules klejoņi un apkārtstaiguļi. Kopš tā paša laika, man šķiet, viņā attīstījās arī šis kroplīgais plātīgums, šīs alkas pēc uzslavām un godinājumiem, cieņas parādījumiem un apbrīnošanas. Jau āksta gaitās viņš bija savācis ap sevi saujiņu idiotu, kas izturējās pret viņu ar svētu bijāšanu. Ka tikai varētu šur vai tur, šā vai tā būt pirmajā vietā, pravietot, palauzīties un padižoties — tā bija viņa galvenā prasība. Ja viņu neslavēja— tad viņš sāka pats sevi slavēt. Es pats tiku dzirdējis Fomas vārdus tēvoča mājā Stepančikovā, kad viņš tur jau bija kļuvis par pilnīgu valdoni un gaišreģi. «Neesmu es jūsu vidū dzīvotājs,» viņš dažkārt daudzināja tādā kā noslēpumainu augstprātībā, «neesmu es šeit dzīvotājs! Aplūkošos, iekārtošu jūs visus, pamācīšu un tad — palieciet sveiki: projām uz Maskavu izdot žurnālu! Trīsdesmittūkstoš cilvēku ik mēnesi lasīsies kopā uz manām lekcijām. Nodunēs beidzot mans vārds, un tad — vai! — maniem ienaidniekiem!» Taču ģēnijs, kas pagaidām vēl tikai taisījās kļūt slavens, prasījās tikt apbalvots nekavējoties. Vispār ir patīkami saņemt maksu uz priekšu, šai gadījumā it īpaši. Es zinu, viņš nopietni pārliecināja tēvoci, ka viņu, Fomu, sagaida visdiženākais varoņdarbs — varoņdarbs, kura veikšanai viņš aicināts pasaulē un uz kuru viņu mudina kāda spārnota būtne, kas parādās viņam pa naktīm, vai kaut kas tamlīdzīgs, proti: uzrakstīt vienu dziļdomīgu, dvēseles glabšanai domātu sacerējumu, kas izraisīs vispārēju zemestrīci un liks nokrakstēt visai Krievzemei. Un, kad jau sāks krakstēt visa Krievzeme, tad viņš, Foma, nicinādams slavu, ies klosterī, dienu un nakti Kijevas alās lūgs dievu par tēvzemes laimi. Tas viss, protams, tēvoci savaldzināja.

Tagad iedomājieties, kas var iznākt no Fomas, kurš visu mūžu bijis apspiests un notramdīts, un varbūt patiešām arī dauzīts, no slepenībā baudkārā un patmīlīgā Fomas, no Fomas — sarūgtinātā literāta, no Fomas, kas k|uvis par ākstu maizes kumosa dēļ, no Fomas, kas savā dvēselē ir despots, par spīti visai iepriekšējai nenozīmībai un nevarībai, no lielībnieka Fomas, kas veiksmes gadījumā kļūst nekauņa, no šā Fomas, kas pēkšņi ieticis slavā un godā, izlolots un sacildināts, pateicoties idiotei labvēlei un apmātajam, uz visu gatavajam labvēlim, kura mājā viņš pēdīgi pēc ilgas klaidonības nonācis. Par tēvoča raksturu man, protams, jāpaskaidro sīkāk: bez tā nav saprotami arī Fomas Fomiča panākumi. Taču pagaidām pateikšu, ka Foma attaisnoja parunu: apsēdini viņu pie galda, viņš kāps uz tā ar kājām. Viņš taču šā vai tā meklēja gandarījumu savai neveiksmīgajai pagātnei! Zemiska dvēsele, atbrīvojusies no spaidiem, pati sāk apspiest. Fomu bija apspieduši, un nu viņš uzreiz juta vajadzību apspiest citus; viņu bija ākstījuši — un viņš pats sāka citus izākstīt. Viņš bija āksts un tūliņ pat juta vajadzību iegādāties arī sev ākstus. Plātījās viņš līdz nejēdzībai, lauzījās neciešami, pieprasīja putna pienu, varmācībā nezināja mēra un nonāca tiktāl, ka lāga ļautiņi, vēl savām acīm neredzējuši visas šīs izdarības, bet tikai dzirdējuši nostāstus, to visu uzskatīja par brīnumu, par apmātību, meta krustus un spļaudījās.

Es ieminējos par tēvoci. Neizgaismojot šo apbrīnojamo raksturu (atkārtoju to), protams, nav aptverama Fomas Fomiča nekaunīgā uzkundzēšanās svešā mājā; nav saprotama šī pārvērtība no āksta par lielu vīru. Tēvocis bija ne vien ārkārtīgi labsirdīgs, bet arī izsmalcināti delikāts cilvēks, kaut gan ar parupju ārieni, visaugstākajā mērā cildens, nesalaužami vīrišķīgs. Es nešaubīdamies saku «vīrišķīgs»: viņš būtu izpildījis līdz galam katru pienākumu, katru uzdevumu un šai gadījumā nebūtu baidījies ne no kādiem šķēršļiem. Viņam bija skaidra bērna dvēsele. Ar saviem četrdesmit gadiem viņš arī tiešām bija bērns, augstākā mērā ekspansīvs, allaž jautrs bērns, kas visus cilvēkus uzskatīja par eņģeļiem, par citu trūkumiem vainoja sevi, līdz galējībai pārspīlēja citu labās īpašības un pat iedomājās tās tur, kur to nemaz nevarēja būt. Viņš bija viens no tiem cildenajiem un sirdsšķīstajiem ļaudīm, kuri pat kaunas iedomāties otrā cilvēkā kaut ko ļaunu, steidzas izrotāt savus tuvākos ar visiem tikumiem, priecājas par citu panākumiem, tādējādi pastāvīgi dzīvo ideālā pasaulē un neveiksmēs visupirms vaino paši sevi. Ziedoties citu cilvēku interesēm ir viņu aicinājums. Dažs labs dēvētu viņu gan par mazdūšīgu, gan par gļēvu un vāju raksturu. Tiesa, viņš bija vājš un pat ar pārmērīgi maigu raksturu, taču ne jau aiz stingrības trūkuma, bet aiz bailēm kādu aizvainot, rīkoties cietsirdīgi, aiz pārliecīgas cieņas pret citiem un pret cilvēku vispār. Tomēr gļēvs un mazdūšīgs viņš bija vienīgi tad, ja jautājums skāra paša labumu, ko viņš pilnīgi ignorēja, tāpēc visu mūžu bija pakļauts zobgalībām un nereti viņu izsmēja pat tie, kuru dēļ viņš atteicās no sava labuma. Starp citu, viņš nekad neticēja, ka viņam būtu ienaidnieki; tie tomēr dažkārt bija, bet viņš tos it kā nepamanīja. No brēkas un nemiera mājās viņš baidījās kā no uguns un tūliņ uz vietas visiem piekāpās un visam padevās. Piekāpās viņš aiz tādas kā biklas labsirdības, aiz tādas kā kautras smalkjūtības. «Lai jau nu ir,» viņš aši nobēra, atvairīdams visus no malas izteiktos pārmetumus par iecietību un vājumu, «lai jau nu ir… lai jau visi būtu apmierināti un laimīgi!» Nav pat ko runāt, ka viņš bija gatavs pakļauties jebkurai cildenai ietekmei. Vēl vairāk, veikls nelietis varēja viņu dabūt pilnīgi savā varā un pat ievilināt ļaunā pasākumā, protams, piesedzot šo ļauno pasākumu ar cēlsirdības masku. Tēvocis ārkārtīgi viegli uzticējās citiem un šai ziņā piedzīvoja dažu labu kļūmi. Bet, kad pēc daudzām ciešanām viņš beidzot sadūšojās pārliecināties, ka viņu apkrāpušais cilvēks ir negodīgs, tad visupirms vainoja sevi un nereti pat vienīgi sevi. Un tagad iedomājieties viņa klusajā mājā pēkšņi uzkundzējušos untumainu, prātu izkūkojušu idioti, kura līdz šim bija baidījusies tikai no sava ģenerāļa, bet tagad savienībā ar tādu pašu idiotu, savu elku, nebaidījās ne no kā un juta pat vajadzību atalgot sevi par visu pagātni, — šo idioti, pret kuru tēvocis uzskatīja par savu pienākumu izturēties godbijīgi jau tāpēc vien, ka tā bija viņa māte. Abi sāka ar to, ka uz līdzenas vietas pierādīja tēvocim, ka viņš ir rupjš, neiecietīgs, nepieklājīgs un, galvenais, visaugstākajā mērā egoists. Apbrīnojami, ka vecā idiote pati ticēja tam, ko sludināja. Un, manuprāt, ticēja arī Foma Fomičs, vismaz daļēji. Viņi pārliecināja tēvoci arī par to, ka Foma ir paša dieva sūtīts viņa dvēseles glābšanai un viņa neapvaldīto kaislību apspiešanai, ka viņš ir lepnības apsēsts, godkārs savā bagātībā un spējīgs pārmest Fomam Fomičam katru maizes kumosu. Nabaga tēvocis ļoti drīz noticēja, ka tiešām ir tik dziļi grimis, bija gatavs plēst mālus, lūgt piedošanu …

-         Es, brāl, pats esmu vainīgs, — viņš dažkārt saka I adām no saviem sarunu biedriem, — pie visa vainīgs! Jabul divkārt smalkjūtīgam pret cilvēku, kuram tu izdari pakalpojumu… tas ir … ko es saku — kas par pakalpojumi!… Atkal samuldējos! Nekāda pakalpojuma nav, taisni otrādi — viņš man parāda laipnību ar to, ka dzīvo pie manis! Nu, bet es viņam pārmetu maizes kumosu… tas ir, es nepavisam neesmu pārmetis, bet, acīm redzot, tā — kāds vārds ir nejauši pasprucis — man bieži kaut kas tā neviļus pasprūk… Nu, un galu galā cilvēks ir cietis, veicis varoņdarbus; desmit gadu, par spīti visādiem apvainojumiem, ir kopis slimu draugu: tas viss prasa atalgojumu! Nu, galu galā arī zinātne … rakstnieks taču, visai izglītots cilvēks! Vārdu sakot, gaužām cildena persona …

Izglītotais un nelaimīgais Foma āksta lomā pie kaprīza un nežēlīga kunga — tāds iedomās skatīts tēls plosīja tēvoča cēlo sirdi ar līdzcietību un sašutumu. Visas Fomas dīvainības, visas viņa nekrietnās izdarības tēvocis tūdaļ izskaidroja ar viņa agrākajām ciešanām, viņa pazemojumiem, viņa saniknojumu… Tēvocis savā maigajā un cēlajā dvēselē uzreiz nolēma, ka no cietēja nevar prasīt to, ko no parasta cilvēka; ka vajag tādam cilvēkam ne tikvien piedot, bet turklāt ar lēnprātību dziedināt viņa brūces, likt viņam atgūt līdzsvaru, samierināt viņu ar cilvēci. Spraudis sev šādu mērķi, viņš ārkārtīgi iejūsminajas un nu jau galīgi zaudēja jebkuru spēju saskatīt, ka viņa jaunais draugs ir baudkars, untumains radījums, egoists, sliņķis, guļava — un nekas vairāk. Fomas zināšanām un ģenialitātei viņš ticēja bezgalīgi. Es vēl piemirsu pateikt, ka pret vārdiem «zinātne» vai «literatūra» tēvocis savā vientiesībā un nesavtībā juta visdziļāko godbijību, kaut arī pats nekad un nenieka nebija mācījies.

Tā bija viena no viņa galvenajām un visai nevainīgajām dīvainībām.

—     Raksta sacerējumu! — viņš dažkārt saka, staigādams uz pirkstgaliem vēl aiz divām istabām no Fomas Fomiča kabineta. — Nezinu, ko īsti, — viņš lepni un noslēpumaini piebilda, — bet droši vien, brāl, tā ir tāda putra … tas ir, putra cēlā nozīmē. Dažam labam tas ir skaidrs, bet mums ar tevi, brāl, tas ir tāds šurumburums, ka… Liekas, par kaut kādiem ražošanas spēkiem raksta, pats teica. Tas, jādomā, ir kaut kas no politikas. Jā, nodimdēs viņa vārds! Tad arī mēs ar tevi viņa dēļ tapsim daudzināti. Viņš, brāl, pats man teica …

Es noteikti zinu, ka tēvocis pēc Fomas pavēles bijis spiests noskūt savu skaisto, tumši blondo vaigubārdu. Fomam licies, ka ar vaigubārdu tēvocis izskatās pēc francūža un tāpēc pietiekami nemīl savu tēvzemi. Pamazām Foma sāka iejaukties arī muižas pārvaldīšanā un dot gudrus padomus. Šie gudrie padomi bija šausmīgi. Zemnieki drīz saprata, kur tas suns aprakts un kurš ir īstais kungs, un stipri vien kasīja pakaušus. Es pats vēlāk tiku dzirdējis kādu Fomas Fomiča sarunu ar zemniekiem, — atzīstos, šo sarunu es slepus noklausījos. Foma jau agrāk bija izteicies, ka mīl aprunāties ar gudru krievu zemnieciņu. Un tā nu reiz viņš iegāja piedarbā; parunājies ar zemnieciņiem par saimniecību, kaut arī pats neprata auzas atšķirt no kviešiem, salkani izprātojies par svētajiem zemnieka pienākumiem pret kungu, mazliet pieskāries elektrībai un darba dalīšanai, no kurām, protams, nenieka nesajēdza, izskaidrojis saviem klausītājiem, kādā veidā zeme riņķo apkārt saulei, pēdīgi, pilnīgi savas daiļrunības aizgrābts, suka klāstīt par ministriem. To es sapratu. Jau Puškins stāsta par kādu papucīti, kurš savam četrus gadus vecajam dēlēnam iegalvojis, ka viņš, proti, papucis, «il tik dlosmīgs, ka papuci ķeizals mīl» … Šim papucītim taču bija vajadzīgs četrus gadus vecs klausītājs! Bet zemnieki Fomā Fomičā allaž klausījās iztapīgi.

—     Un kā ta, tētīt, vai tu no cara daudz algas saņēmi? — pēkšņi citu zemnieku barā ievaicājās kāds sirms večuks Arhips, pēc iesaukas īsais, ar acīm redzamu nolūku pieglaimoties; taču Fomam Fomičam šis jautājums likās familiārs, bet familiaritāti viņš nevarēja ciest ne acu galā.

—    Un kas tev par daļu, lutausi? — viņš atcirta, nicīgi paskatījies uz nabaga zemnieciņu. — Ko tu man savu spalvaino mūli bāz priekšā: iespļaut man tajā, vai?

Foma Fomičs allaž šādā tonī runāja ar «gudro krievu zemnieciņu».

—    Ak, mūsu tēv… — uztvēra kāds cits zemnieciņš, — mēs tak esam timsi ļauži. Rasi, tu esi majors, jāšu vai palkavnieks, jāšu vai pats jūsu gaišība, nemaz ij nesajēdzam, kā tevi godāt.

—    Lutausi! — Foma Fomičs atkārtoja, tomēr kļuva lēnaks. — Alga algai nav līdzināma, pakulu pakausi, tu! s arī ģenerāļa pakāpē nekā nesaņem, tātad nav pelnī|is: caram no viņa nekāda labuma. Es turpretim, pie ministra dienēdams, divdesmit tūkstošus pelnīju, bet arī tos neņemu pretim, jo kalpoju goda pēc, pašam ar savu pieliku. Es savu algu valsts izglītībai un Kazaņas apdegušajiem noziedoju.

—    Va tu re! Tad tu tas esi, tētīt, kas to Kazaņu, teikt, apbūvēja? — zemnieks izbrīnījies turpināja.

Zemnieki vispār brīnījās par Fomu Fomiču.

—    Nuja, ir tur arī man sava daļa, — Foma tā kā negribīgi atteica, it kā pats uz sevi dusmodamies, ka tādu cilvēku pagodinājis ar tādu sarunu.

Ar tēvoci bija cita veida sarunas.

—    Kas jūs agrāk bijāt? — saka, piemēram, Foma, pēc sātīgām pusdienām atlaizdamies atpūtas krēslā, pie tam kalpotājs, aiz krēsla stāvēdams, ar svaigu liepas zariņu gaiņāja no viņa mušas. — Kam jūs līdzinājāties pirms manis? Bet tagad es esmu iemetis jūsos tās dievišķīgās uguns dzirksti, kura nu deg jūsu dvēselē. Vai esmu iemetis jūsos debesu uguns dzirksti vai ne? Atbildiet: esmu jūsos iemetis dzirksti vai neesmu?

Foma Fomičs, taisnību sakot, pats nezināja, kādēļ izteicis tādu jautājumu. Taču tēvoča klusēšana un samulsums viņu uzreiz iekvēlināja. Agrāk pacietīgs un ietramdīts, tagad viņš aizsvilās kā pulveris pie katra vismazākā iebilduma. Tēvoča klusēšana viņam likās aizvainojoša, un nu jau viņš neatlaidīgi prasīja atbildi.

—    Atbildiet taču: vai jūsos deg dzirkstele vai ne?

Tēvocis minstinās, raustās un nezina, ko iesākt.

—    Atļaujiet jums aizrādīt, ka es gaidu, — Foma piebilst balsī, kurā jūtams aizvainojums.

—    Mais rйpondez donc,1 Jegoruška! — mudina ģenerāliene, plecus raustīdama.

—     Es vaicāju: vai jūsos deg šī dzirksts vai ne? — Foma iecietīgi atkārto, paņēmis konfekti no saldumu kārbiņas, ko vienmēr noliek viņam priekšā uz galda. Tāds ir ģenerālienes rīkojums.

—    Nudien nezinu, Foma, — tēvocis beidzot atbild ar izmisušu skatienu, — jādomā, kaut kas apmēram tāds ir… Tiešām gan, tu labāk nevaicā, citādi es vēl ko samelošu …

1 Atbildi tačul (Fi.ļ

—    Labi! Tātad, jūsuprāt, es esmu tik niecīgs, ka nav pat vērts man atbildēt — tā jūs gribējāt sacīt? Nu, lai jau tā būtu, lai es neesmu nekas.

—    Tad nē taču, Foma, dievs ar tevi! Nu kad es tā esmu gribējis sacīt?

—     Nē, jūs tieši to gribējāt sacīt.

—     Zvēru, ka ne taču!

—    Labi! Lai es esmu melis! Lai es, pēc jūsu apgalvojuma, tīšām meklēju ieganstu ķildai, lai pie visiem aizvainojumiem pievienojas arī šis — es visu pacietīšu.

—    Mais, mori fils! [37] … — ģenerāliene izbijusies iekliedzas.

—    Foma Fomič! Māmiņ! — tēvocis izmisis sauc. — Es taču nudien neesmu vainīgs! Ja nu varbūt netīšām kāds vārds no mēles pasprucis! … Tu neskaties uz mani, Foma: esmu taču muļķis — pats jūtu, ka muļķis; pats sevī nomanu, ka nav, kā vajag … Zinu, Foma, visu zinu! Tu man nestāsti! — viņš turpina, roku vicinādams. — Četrdesmit gadus esmu nodzīvojis un līdz šim laikam, līdz pat tam laikam, kad iepazinu tevi, allaž par sevi domāju, ka esmu cilvēks… nu — un visu kā daždien. Es taču līdz šim pat nepamanīju, ka esmu grēcīgs kā āzis, pirmās šķiras egoists un Jauna sadarījis tādu lērumu, ka brīnums, kā vēl zeme mani nes!

—    Jā gan, egoists jūs esat! — Foma Fomičs apmierināts piezīmē.

—    Tad es jau arī pats tagad saprotu, ka egoists! Nē, nu pietiek! Labošos un būšu lādzīgāks!

—    Lai dievs dod! — Foma Fomičs izbeidz sarunu, svētulīgi nopūzdamies un celdamies no atzveltņa, lai dotos pēcpusdienas atdusā. Foma Fomičs allaž mēdza pēc pusdienām nosnausties.

Šis nodaļas noslēgumā ļaujiet man pastāstīt, kādas īstenībā bija manas personiskās attiecības ar tēvoci, un paskaidrot, kā es pēkšņi tiku nostatīts aci pret aci ar Fomu Fomiču un nejauši un negaidīti nokļuvu pašā visai svarīgu notikumu virpulī, pie tam tie bija vissvarīgākie no visiem notikumiem, kādi vien jebkad risinājušies svētītajā Stepančikovas ciemā. Tātad esmu nolēmis savu ievadu beigt un pāriet tieši pie stāsta.

Md tīti bērnībā, kad es zaudēju vecākus un paliku viens pats pasaulē, tēvocis bija man tēva vietā, audzināja mani uz sava rēķina un, īsi sakot, darīja manā labā to, ko ne ikreiz dara pat īstais tēvs. No pašas pirmās dienas, kad viņš mani paņēma pie sevis, es pieķēros viņam ar visu sirdi Man tolaik bija gadu desmit, un es atceros, ka mēs ļoti ātri iedraudzējāmies un pilnīgi sapratām viens otru. Mos kopā laidām vilciņu un reiz nozagām aubi kādai paužam niknai vecai kundzenei, mūsu abu radiniecei. Aubi es tūliņ uz vietas piesēju papīra pūķim pie astes un uzlaidu mākoņos. Pēc daudziem gadiem neilgu laiku biju Kopā ar tēvoci Pēterburgā, kur tolaik beidzu mācības universitātē, ko biju apmeklējis uz viņa rēķina. Šoreiz en pieķēros viņam ar visu savu jaunības degsmi: viņa laksturā bija kaut kas cildens, rāms, patiesīgs, jautrs un augstākā mērā naivs, kas pārsteidza mani un valdzināja kuru katru. Universitāti beidzis, es kādu laiku dzīvoju Pēterburgā, pagaidām nekā nestrādāju un, kā nereti gadās ladiem pienapuikām, biju pārliecināts, ka visdrīzākajā laika veikšu ārkārtīgi daudz nez kādu ievērojamu un pat diženu darbu. Pēterburgu atstāt man negribējās. Ar tēvoci •.aiakslijos diezgan reti un arī tikai tad, ja ievajadzējās naudas, ko viņš nekad neliedzās man dot. Tai laikā viens no tēvoča saimes ļaudīm, atbraucis uz Pēterburgu kaut kādās darīšanās, pastāstīja man, ka pie viņiem Stepančikovā notiekot brīnumu lietas. Šīs pirmās baumas mani ieinteresēja un izbrīnīja. Sāku tēvocim rakstīt cītīgāk. Viņš vienmēr man atbildēja ta ka neskaidri un dīvaini un katra vēstule centās tikai griezt valodu uz zinībām, gaidīdams no manis priekšdienās ārkārtīgi daudz zinātnes joma un lepodamies ar maniem turpmākajiem panākumiem. Te uzreiz pēc diezgan ilgas klusēšanas saņēmu no viņa ērmotu vēstuli, gluži citādu nekā visas iepriekšējās. Tā bija pilna tik dīvainiem mājieniem, no tās vēdīja tāds pretišķību jūklis, ka es sākumā nekā pat nesapratu. Varēja tikai manīt, ka rakstītājs bijis neparasti satraukts. Skaidrs šai vēstulē bija tikai viens: tēvocis nopietni, pārliecinoši, gandrīz lūgšus lūgdams, piedāvāja man cik iespējams drīzāk apprecēt viņa bijušo audzēkni, ļoti nabadzīga provinces ierēdņa Ježevikina meitu, kas kādā Maskavas mācību iestādē par tēvoča līdzekļiem ieguvusi labu izglītību un tolaik bija viņa bērnu mājskolotāja. Tēvocis rakstīja, ka viņa esot nelaimīga, ka es varot darīt viņu laimīgu, ka tā būšot pat augstsirdīga rīcība, vērsās pie manas sirds cildenuma un solīja dot viņai pūru. Jāsaka gan, ka par pūru viņš ieminējās gandrīz vai noslēpumaini, bailīgi un beidza vēstuli ar lūgumu visu turēt vislielākajā slepenībā. Šī vēstule mani tā pārsteidza, ka galu galā man apreiba galva. Un kuru gan jaunu cilvēku, kurš, tā kā es, nule nolēcis no pannas, nebūtu sarosinājis šāds priekšlikums, kaut vai, piemēram, ar savu romantisko pusi vien? Turklāt es taču biju dzirdējis, ka šī jauniņā guvernante esot gaužām glīta. Nezināju tomēr, par ko izšķirties, kaut gan uz karstām pēdām aizrakstīju tēvocim, ka nekavējoties dodos uz Stepančikovu. Tēvocis reizē ar to pašu vēstuli bija man atsūtījis arī ceļa naudu. Un tomēr es šaubu mākts un pat satraukts novilcinājos Pēterburgā trīs nedēļas. Te uzreiz nejauši sastapu kādu tēvoča agrāko dienesta biedru, kurš, braukdams no Kaukāza mājup uz Pēterburgu, pa ceļam iegriezies Stepančikovā. Tas bija prātīgs cilvēks jau pusmūža gados, zvērināts vecpuisis. Ar sašutumu viņš stāstīja par Fomu Fomiču un turpat darīja man zināmu kādu apstākli, par kuru man līdz šim nebija bijis nekādas nojautas, proti, ka Foma Fomičs un ģenerāliene uzdomājuši un nolēmuši tēvoci apprecināt ar kādu visai dīvainu jaunavu, pārziedējušu un gandrīz pavisam plānprātīgu, ar nez kādu neparastu biogrāfiju un turpat vai pusmiljonu pūrā; ka ģenerāliene jau paguvusi šai jaunavai iegalvot, ka viņas esot radinieces, un ar šo ieganstu pārvilināt viņu uz savu māju; ka tēvocis, protams, krīt izmisumā, bet šķiet, ka viss beigsies ar to, ka viņš tik un tā apprecēs pusmiljona pūru; ka, beidzot, abas gudrās galvas — ģenerāliene un Foma Fomičs sākuši briesmīgi vajāt nabaga neaizsargāto tēvoča bērnu guvernanti, ar visiem spēkiem pūlēdamies izēst viņu no mājas, jādomā, aiz bailēm, ka pulkvedis viņā neiemīlas, bet varbūt arī tāpēc, ka jau paguvis iemīlēties. Šie pēdējie vārdi mani pārsteidza. Uz visu manu taujāšanu, vai tēvocis no tiesas nav iemīlējies, stāstītājs nevarēja vai negribēja dot noteiktu atbildi un arī vispār stāstīja skopi, negribīgi un manāmi vairījās no sīkākiem paskaidrojumiem. Es kļuvu domīgs: šī ziņa bija tik dīvainā pretrunā ar tēvoča vēstuli un viņa priekšlikumu! … Taču ko vilcināties nebija. Nolēmu braukt uz Stepančikovu, vēlēdamies ne tikvien tēvoci vest pie prāta un mierināt, bet pat glābt viņu, ja vēl būtu glābjams, proti, padzīt Fomu, izjaukt nīstamās precības ar pārziedējušo jaunavu un, pēdīgi, — tā kā biju galīgi nolēmis, ka tēvoča iemīlēšanās ir tikai piekasīgs Fomas Fomiča izdomājums, — aplaimot nelaimīgo, bet, protams, interesanto meiteni, piedāvājot tai savu roku, un tā tālāk, un l.i joprojām. Pamazām es sevi tā iedvesmoju un noskaņoju, ka — vai nu tāpēc, ka biju jauns un zaļš, vai arī ct iz tīras izvaļas — pārsviedos no šaubām uz pilnīgi prelejo galējību: manī iedegās vēlēšanās iespējami drīzāk veikt dažādus brīnumus un varoņdarbus. Man pat šķita, ka izrādu neparastu augstsirdību, cildeni ziedodamies, lai aplaimotu nevainīgu un jauku būtni, — vārdu sakot, atceros, ka visu ceļu biju ļoti apmierināts ar sevi. Bija jūlijs; saule spīdēja spoži; visapkārt pletās neaptverami plaši briestošas labības lauki… Un es tik ilgi biju nīcis iesprostots Pēterburgā, ka man šķita — tikai tagad esmu pa īstam pametis skatu dieva pasaulē!

II Bahčejeva kungs

Es jau tuvojos sava ceļojuma mērķim. Braucot garām mazajai B. pilsētiņai, no kuras līdz Stepančikovai bija vairs tikai desmit verstis, man vajadzēja apstāties pie kalves necik tālu no pilsētas vārtiem, jo manam tarantasam bija pārlūzusi priekšējā riteņa stīpa. Šā tā to sastiprināt, lai nobrauktu desmit verstis, varēja diezgan ātri, tāpēc nolēmu nekur iekšā neiet, bet pagaidīt turpat pie kalves, līdz kalēji vainu salabos. Izkāpis no tarantasa, ieraudzīju kādu resnu kungu, kuram tāpat kā man bija vajadzējis apstāties, lai salabotu savu ekipāžu. Viņš te jau stāvēja veselu stundu neizturamā svelmē, klaigāja, bārās un ar īdzīgu nepacietību skubināja amatniekus, kuri rosījās ap viņa lielisko kalešu. No paša pirmā acu uzmetiena šis dusmīgais kungs man šķita pamatīgs īgņa. Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs, vidēja auguma, aplam resns un ar bakurētainu seju. Resnums, ādamābols un tuklie, noļukušie vaigi liecināja par svētlaimīgu muižnieka dzīvi. Kaut kas sievišķīgs bija visā viņa stāvā un uzreiz dūrās acīs. Viņam mugurā bija vaļīgas, ērtas, tīras, taču pavisam nemodernas drēbes.

Nesaprotu, kāpēc viņš uz mani sadusmojās, jo vairāk tāpēc, ka redzēja mani pirmoreiz mūžā un vēl nebijām pārmijuši ne vārda. To es pamanīju, līdzko izkāpu no tarantasa, pēc viņa neparasti piktajiem skatieniem. Man tomēr ļoti gribējās ar viņu iepazīties. No viņa kalpotāju tērzēšanas es nopratu, ka viņš patlaban brauc no Stepančikovas, no mana tēvoča, un te nu bija izdevība par daudz ko iztaujāt. Es jau pacēlu cepuri un mēģināju ar visu iespējamo laipnību piezīmēt, cik gan nepatīkama dažkārt mēdz būt aizķeršanās ceļā; taču resnais kungs negribīgi, neapmierināti un īgni noskatīja mani no galvas līdz kāju pēdām, kaut ko noņurdēja zem deguna un ar visu muguras lejasdaļu smagi pagriezās pret mani. Kaut arī šī viņa personas puse bija visai interesants novērošanas objekts, taču no tās jau nu nekādā ziņā nebija gaidāma patīkama saruna.

—    Griška, nemurkšķi zem deguna! Nopēršu! … — viņš piepeši uzbrēca savam sulainim, it kā nemaz nedzirdējis manus vārdus par aizķeršanos ceļā.

Šis «Griška» bija sirms, vecs kalpotājs ar ļoti kuplu, sirmu vaigubārdu un garstērbeļu svārkiem mugurā. Spriežot per dažām pazīmēm, arī viņš bija gaužām pikts un nīgri nez ko purpināja. Starp kungu un kalpu uz vietas notika izskaidrošanās.

—    Nopērsi! Bļausties nu vēl stiprāk! — Griška noņurdēja šķietami savā nodabā, bet tik skaļi, ka visi to dzirdēja, un sašutis aizgriezās pie kalešas nez ko piekārtot.

—    Ko? Ko tu teici? «Bļausties vēl stiprāk»? … Rupjības runāt esi sadomājis! — iebrēcās resnis, gluži sasarcis.

—    Nu ko jums tā labpatīk uz mani ēsties, patiešām gan? Ne vārda nedrīkst pabilst!

—    Ko ēsties? Vai dzirdat? Pats uz mani rūc, un es lai neēstos!

—    Par ko ta es iešu rūkt?

—    Par ko rūkt… Laikam jau ne? Es zinu, par ko tu rūksi: par to, ka aizbraucu bez pusdienām, — raugi, par ko.

—     Kas ta man! Manis pēc kauču nemaz pusdienas neēdiet. Neba es uz jums rūcu; tikai kalējiem vārdu pabildu.

—    Kalējiem… Un kas tev uz kalējiem ko rūkt?

—    Ka ne uz viņiem, tad uz ekipāžu rūcu.

—    Un kam tev uz ekipāžu jārūc?

—    Bet kābēd šī salūza? Citureiz nelūsti, turies vesela!

—    Uz ekipāžu… Nekā, tu rūc uz mani, nevis uz ekipāžu. Pats vainīgs un vēl lamāsies!

—    Nu ko jūs, kungs, patiešām gan, ķešaties virsū? Liecieties mierā, lūdzami!

—    Bet kāpēc tu visu ceļu sēdēji kā apogs, ne vārda ar mani nerunāji — ko? Citām reizēm tak runā!

—    Muša līda mutē — tābēd ij klusēju un sēdēju kā apogs. Ko, es jums pasakas iešu stāstīt, vai? Pasaku teicēju Malaņju vadājiet līdzi, ja jau pasakas tā patīk.

Resnis jau vēra muti vaļā, lai runātu pretī, taču, acīm redzot, neattapa, ko teikt, un palika klusu. Turpretim kalps, apmierināts ar savu dialektiku un liecinieku klātbūtnē parādīto ietekmi uz kungu, ar divkāršotu cienīgumu pievērsās strādniekiem un sāka tiem nez ko ierādīt.

Mani mēģinājumi iepazīties palika bez sekmēm, it īpaši ņemot vērā manu neveiklību; taču man palīdzēja nepalīdzēts apstāklis. Kāda samiegojusies, nemazgāta un pinkaina fizionomija piepeši palūkojās pa lodziņu no slēgtas karietes kulbas, kas kopš neatminamiem laikiem bez ritei.uem stāvēja pie kalves un dienu no dienas veltīgi gaidīja labošanu. Šai fizionomijai parādoties, kalēj puišu vidū .• skanēja vispārēji smiekli. Iemesls bija tas, ka cilvēks, I as paraudzījās ārā no kulbas, bija tanī ieslēgts un nevarēja tikt laukā. Izgulējis tur žvinguli, viņš tagad velti prasījās brīvībā; pēdīgi ņēmās lūgties, lai kāds aizskrien pec viņa darba rīkiem. Tas viss klātesošos ārkārtīgi uzjautrina ja.

Ir lādi cilvēki, kuriem dažkārt īpašu prieku un jautrību sagddfi diezgan dīvainas lietas. Piedzēruša tēvaiņa vaibstišanas, uz ielas paklupis un pakritis cilvēks, divu meitiešu salamāšanās un citi šāda veida atgadījumi reizēm dažos cilvēkos nez kāpēc izraisa vislabsirdīgāko sajūsmu. Resnulis muižnieks piederēja tieši pie šāda tipa cilvēkiem. Pamazām viņa fizionomija no bargas un īdzīgas kļuva apmierināta un laipna un beidzot pavisam noskaidrojās.

—    Tas tak ir Vasiļjevs? — viņš ieinteresēts vaicāja. — Kā tad viņš tur ietika?

—    Vasiļjevs, kā tad, cienītais kungs Stepan Aleksejič, Vasiļjevs gan! — no visām malām atskanēja saucieni.

—     Žūpot pasācis, cienītais kungs, — piebilda viens no strādniekiem, gara auguma vīrs pusmūža gados, kalsnējs, ar pedantiski stingru sejas izteiksmi un ar pretenzijām uz vecākā godu savējo vidū, — sācis žūpot, cienītais kungs, no saimnieka jau trešu dienu kā aizgājis, pie mums ij slapstās, uzplijies te. Ek, kaltu prasa. Nu, kam tev tagadiņ kalts, tukšpauri, tu? Pašu pēdējo strumenti grib ieķīlāt!

—     Eh, Arhipuška! Naudiņa — tā ir dūdiņa: te atlido, te atkal aizlido. Laid laukā debesu radītāja dēļ, — izbāzis galvu no kulbas, Vasiļjevs sīku, drebulīgu balsi lūdzās.

—     Tad sēdi jel, ķēms, ja esi iekritis! — Arhips bargi apsauca. — Kopš aizvakardienas vienā tempšanā; šorīt mazā gaismiņā no ielas atstiepām; saki paldies dievam, ka paslēpām. Matvejam Iļjičam teicām: saslimis, sak, «mums, sak, pierimušie dūrēji atkal uznākuši».

Smiekli nogranda vēlreiz.

—    Bet kur tad ir kalts?

—    Tak jau pie mūsu Zuja! Ieņēmies un maļ vienu un to pašu! Plencis paliek plencis, cienītais kungs Stepan Aleksejič.

—     He-he-he! Ak, blēdis! Tad šitā tu man pilsētā strādā: darba rīkus ieķīlā! — resnis nogārdza, rīstīdamies smieklos, pilnīgi apmierināts, uzreiz juzdamies vislabākajā omā.

Bet galdnieks taču viņš ir tāds, ka pat Maskavā var pameklēt! Taisni tā viņš, nelietis, allaž sevi atestē, — resnis piebilda, gluži negaidot pievērsies man. — Laid viņu laukā, Arhip, varbūt viņam kāda vajadzība.

Kungam paklausīja. Naglu, ar ko bija aizsistas karietes durtiņas — vairāk gan tālab, lai uzjautrinātos par Vasiļjevu, kad tas būs dzērumu izgulējis, — naglu izvilka, un Vasiļjevs parādījās dieva pasaulē novārtījies, apsmulis un noskrandis. Viņš samirkšķināja acis saulē, nošķaudījās un sagrīļojās; tad, paslējis delnu virs acīm, palūkojās visapkārt.

—     Kas ļautiņu, kas ļautiņu! — viņš, galvu šūpodams, iesaucās. — Un visi, domāt, skaid… skaidrā, — viņš novilka tādās kā skumjās pārdomās, it kā pārmezdams pats sev. — Nu, labu rītu, brālīši, apsveicu ar jaunu rītiņu!

Atkal skaļa smieklu šalts.

—    Ar jaunu rītiņu! Tak paveries jel, kāds dienas cēliens jau garām, tu nejēguli!

—    Muld tavu muldēšanu!

—    Mūsuprāt, kā cēlies, tā vēlies!

•— He-he-he! Skaties, orators! — resnis iesaucās, vēlreiz salīgodamies aiz smiekliem, un atkal laipnīgi uz mani paskatījās. — Un kauns tev nav, Vasiļjev?

—     Aiz bēdām, cienīgais kungs Stepan Aleksejič, aiz bēdām, — Vasiļjevs nopietni atbildēja, atmetis ar roku, acīm redzami apmierināts, ka gadījusies izdevība vēlreiz ierunāties par savām bēdām.

—    Aiz kādām bēdām, muļķi?

—    Aiz tādām, kādas līdz šim nav ij pieredzētas: mūs noraksta Fomam Fomičam.

—    Ko tādu? Kad? — resnis, gaužām satrūcies, iekliedzās.

Arī es paspēru soli uz priekšu: notikušais gluži nejauši skāra arī mani.

—    Ta visus kapitoniešus. Mūsu kungs palkavnieks — dod dievs viņam veselību — visu mūsu Kapitonovku, savu dzimtmuižu, grib Fomam Fomičam noziedot; veselas septiņdesmit dvēseles viņam izdala. «Še tev,» saka, «Foma! Eku, tagadiņ tev, piemēram sacīt, nav nekā; muižnieks tu esi uz zaķa; tik tev ir, kā divas snitkas gruntsnomā pa Ladogas ezeru peld — tik vien tev to revīzijas dvēseļu no tava nelaiķa tēva palicis. Tāpēc ka tavs vecais, — Vasiļjevs turpināja ar tādu kā niknu gandarījumu, apbārstīdams savu stāstu ar pipariem visur, kur tas skāra Fomu Fomiču, — tāpēc ka tavs vecais bija dzimtmuižnieks, nav zināms, no kurienes, nav zināms, kas; arīdzan, tāpat kā tu, pie kungiem piedzīvoja, pa virtuvēm trīdamies, ar žēlastības maizi izticinājās. Bet, raugi, tagadiņ, kad norakstīšu tev Kapitonovku, tu būsi dzimtmuižnieks, būs tev pašam savi dzimtļaudis, guli tad bez bēdu uz krāsns un baudi muižnieka brīvestību…»

Taču Stepans Aleksejevičs vairs neklausījās. Efekts, ko izraisīja iereibušā Vasiļjeva stāsts, bija neparasts. Resnis bija tik uzbudināts, ka pietvīka gluži sarkans, ādamābols viņam sāka raustīties, mazās ačeles pieplūda asinīm. Man likās, viņu tūliņ ķers trieka.

—     Tā tikai vēl trūka! — viņš elsdams izgrūda. — Nelietis Foma, piedzīvotājs, muižniekos? Tfu! Kaut jūs galīgi izputētu! Ei, jūs tur, beidziet ātrāk! Uz mājām!

—     Atļaujiet vaicāt, — es ieteicos, nedroši paiedams uz priekšu, — jūs tikko pieminējāt Fomu Fomiču; šķiet, viņa uzvārds, ja vien es nemaldos, ir Opiskins. Redziet, es vēlētos… īsi sakot, man ir īpaši iemesli interesēties par šo personu, un es no savas puses ļoti vēlētos uzzināt, ciktāl var ticēt šā lāga cilvēka vārdiem, ka viņa kungs Jegors Iļjičs Rostaņevs grib vienu no savām sādžām dāvināt Fomam Fomičam. Mani tas ārkārtīgi interesē, un es …

—    Bet atļaujiet arī jums jautāt, — resnais kungs mani pārtrauca, — kādā sakarā jūs interesējaties par šo personu, kā jūs izsakāties; manuprāt gan — par šo nolādēto nelieti — tā viņš būtu saucams, nevis par personu! Kas šim riebeklim ir par ģīmi! Tīrais kauns, nevis ģīmis!

Es paskaidroju, ka par ģīmi man pagaidām nekas nav zināms, bet ka Jegors Iļjičs Rostaņevs ir mans tēvocis un es pats esmu Sergejs Aleksandrovičs tāds un tāds.

—    Ko, tas mācītais cilvēks? Mīlīt manu, jūs taču tur gaida un nevar vien sagaidīt! — resnis iesaucās, sirsnīgi nopriecājies. — Es taču pats nule kā no turienes — no Stepančikovas; pametu viņus pusdienojam, pudiņu nenobaudījis, cēlos no galda: nejaudāju nosēdēt kopā ar Fomu! Ar visiem tur salamājos šitā paša nolāpītā Fomkas dēļ… Tā tik ir sastapšanās! Jūs, mīlīt, mani atvainojiet! Es esmu Stepans Aleksejičs Bahčejevs un atceros jūs vēl šiUidi 1,1u … Nu, kas to būtu domājis!… Bet atļaujiet taču jūs…

Un resnis līda klāt mani skūpstīt.

Pēc pirmā nelielā satraukuma brīža es nekavējoties sāku viņu iztaujāt: gadījums bija visai izdevīgs.

—    Kas tad šis Foma īsti ir? — es jautāju. — Kā tas noticis, ka viņš tur iekarojis visu māju? Kāpēc viņu ar pletnēm nepadzen no sētas? Atzīstos …

•— Viņu nu padzīs! Vai jūs jucis esat, vai? Jegors Iļjičs tak viņa priekšā uz pirkstgaliem staigā! Foma reiz bija pavēlējis, ka ceturtdienas vietā jābūt trešdienai, tad viņi tur visi kā viens ceturtdienu skaitīja par trešdienu. «Negribu, ka ir ceturtdiena, lai ir trešdiena!» Tā nu arī bija divas trešdienas vienā nedēļā. Jūs domājat, es kaut ko piemeloju klāt? Rau, ne šiticiņ ar nepiemeloju! Tīri vienkārši, mīlīt, zili brīnumi, vella tīrumi!

—    Biju dzirdējis, taču, atzīstos …

—    Atzīstos un atzīstos! Ieņēmies cilvēks skandināt vienu un to pašu! Nu kas tur ko atzīties? Labāk jūs man pajautājiet: no kādiem mežiem esmu pie jums ieradies? Jegora Iļjiča — pulkveža, teikt, māmuļa, lai nu arī visai cienījama dāma, turklāt ģenerāliene, bet, man domāt, galīgi prātu izkūkojusi: nevar vien to Fomku, trīskārt nolādēto, gana apjūsmot. Pie visa vainīga viņa: taisni viņa jau to mājā iemitināja. Apmājis viņš viņu, ne tur pielikt, ne atņemt, akurāt viens mēms, nepilnīgs sievišķis, lai arī par ekselenci saucas, — piecdesmit gadu vecumā ar joni pie ģenerāļa Krahotkina izgājusi! Par Jegora Iļjiča māsu Praskovju īļjiņičnu, kas četrdesmit gadus sēž meitās, pat runāt negribas. Vaimanas un žēlabas, un kladzina kā vista — apriebusies man galīgi, nu, rauj viņu gaiss! Tik vien no viņas ir kā tas dāmu dzimums: ej tad nu cieni viņu ne par šo, ne par to, vienīgi tā paša dāmu dzimuma pēc! Tfu! Neklājas jau runāt: viņa jums iznāk krustmāte. Vienīgi Aleksandra Jegorovna, pulkveža meitiņa, lai arī vēl bērns — nule tikai sešpadsmitais gadiņš —, bet, manuprāt, gudrāka gan par viņiem visiem: Fomam nekādu cieņu neizrāda; taisni prieks noskatīties. Jauka jaunkundzīte, kas ir, tas ir! Un par ko viņai šis būtu jāciena? Viņš taču, šitais Fomka, pie nelaiķa ģenerāļa Krahotkina par ākstu dzīvoja! Viņš taču ģenerālim par uzjautrināšanu visādus zvērus tēloja! Tā nu iznāk, ka pirmāk Vaņa bija mazs un melns, bet šodien Vaņa ir pats dzīvais velns. Un tagad nu pulkvedis, jūsu tēvocis, teikt, atvaļināto ākstu kā paša tēvu godina, rāmī viņu, nelieti, ielicis un klanās viņam līdz zemei, savam piedzīvotājam, sacīt, — tfu!

Lai nu ka, nabadzība vel nav netikums… un… atzīstos jums … atļaujiet vaicāt, vai viņš ir skaists, gudrs?

—     Foma, vai? Skaists kā bilde! — Bahčejevs atsaucās balsij drebot kā āfkārtīgā niknumā. (Mani jautājumi, šķiet, viņu kaitināja, un viņš jau sāka raudzīties manī ar aizdomām.) — Skaists kā bilde! Dzirdiet, labi ļaudis: atradis skaistuli! Viņš taču, mīļo cilvēk, līdzinās visiem zvēriem kopā, ja jau jūs gribat visu smalki zināt. Un būtu nu vismaz asprātīgs bijis, kaut vai asprātība viņam, blēdniekam, piemitusi — nu, tad es vēl samierinātos, ar grūtu sirdi, tomēr asprātības dēļ varbūt samierinātos, bet nav taču viņā asprātības ne kripatiņas! Tīri vienkārši viņš nez ar ko tur visus apdzirdījis, fiziķis tāds! Tfu! Mēle piekususi. Nospļauties vajadzētu un turēt muti. Samaitājāt jūs, mīlīt, man omu ar savu runāšanu! Ei, jūs! Ir gatavs vai nav?

—    Melnis vēl jāpārkaļ, — Grigorijs nīgri pateica.

—     Melnis. Es tev tādu melni sadošu! … Jā, cienītais, es jums ko tādu varu pastāstīt, ka jūs muti vien iepletīsiet un tā arī paliksiet ar vaļā muti līdz pastardienai. Agrāk taču arī es pats viņu cienīju. Ko jūs gan domājat? Atzīstos, vaļsirdīgi atzīstos, muļķis biju! Viņš taču arī man sagrozīja galvu. Viszinis! Visu līdz pēdējam zinot, visas zinības ņēmis cauri! Pilienus viņš man deva: es taču, mīlīt, esmu vājīgs cilvēks, izblīdis cilvēks. Jūs varbūt neticat, bet es esmu slims. Nu, tad es no tiem viņa pilieniem gandrīz ķedeles atstiepu. Jūs tikai klusējiet un klausieties; pats aizbrauksiet, par visu papriecāsieties. Viņš taču tur pulkvedi, sacīt, līdz asiņainām asarām novedīs; asiņainas asaras pulkvedis lies viņa vainas pēc, bet būs jau par vēlu. Jau tagad taču visa apkaime pārtraukusi pazīšanos ar viņu šā trīskārt nolādētā Fomkas pēc. Fomka taču apvaino katru, lai tur atbrauc kas atbraukdams. Par mani nav ko runāt: pat ievērojamas dienesta pakāpes nesaudzē! Kuram katram lasa pamācības; uz visādu morāli licies, blēdnieks. Gudrs, sak, esmu, gudrāks par visiem, mani vien jums jāklausa. Es, sak, esmu m&amp;cits. Nu, un kas par to, ka mācīts! Tad tāpēc vien, ka mācīts, jau nu visādā ziņā vajag ēst nost nemācīto?… Un, kad vēl sak savu mācīto mēli kulstīt, tad tik iet vaļā: ta-ta-ta, ta-ta-ta! Ta ir tāda, es jums teikšu, pļāpīga mēle — ja to nogrieztu un izmestu uz mēslu čupas, tad tā arī tur vēl pļekstēs un pļekstēs, līdz vārna to saknābās. Iedomīgs kļuvis, uzpūties kā pele putraimos. Tagad nu lien tur, kur viņam ne galva netiks cauri. Ko tur nu! Viņš taču tur sagudrojis saimes ļaudīm franču valodu mācīt! Gribat, neticiet. Tas, sak, viņam derīgi — vergam, teikt, kalpam! Tfu! Bezkauņa nolāpīts, vairāk nekā! Kālab kalpa cilvēkam jāmāk franciski, es jums prasu! Un kālab arī mums pašiem jāmāk franciski, kam tas vajadzīgs? Mazurkā ar jaunkundzēm lakstoties, ar citu sievām mīlināties? Izvirtība, vairāk nekas. Bet, manuprāt, izdzersi karafi degvīna un sāksi runāt visās mēlēs. Tā, lūk, es to cienu — to jūsu franču valodu! Laikam jau jūs arī franciski: ta-tatā, ta-ta-tā, iekrīt prātiņš kabatā! — Bahčejevs piebilda, raudzīdamies manī ar nicīgu sašutumu. — Jūs, mīlīt, esat mācīts cilvēks, ko? Uz zinībām meties, jā?

—    Jā … pa daļai interesējos …

—    Rasi, arī visas zinības ņēmis cauri?

—          Tā ir, cienījamais, tas ir, nē… Atzīstos, es tagad vairāk tikai vēroju. Visu laiku sēdēju Pēterburgā un patlaban steidzos pie tēvoča …

—    Un kas jūs vilka pie tēvoča? Būtu nu vien sēdējis turpat kaut kur savās mājās, ja jau bija kur apsēsties! Nekā, mīlīt, te, es jums teikšu, ar zināšanām maz ko panāksiet, un arī nekāds tēvocis jums nenieka nepalīdzēs; iekļūsiet cilpā! Es pie viņiem vienā pašā dienā izkritos miesās. Nu, vai ticat, ka pie viņiem izkritos? Nē, jūs, es redzu, neticat. Nu, ko lai dara, dievs ar jums, neticiet arī.

—    Nē taču, apžēlojieties, es pilnīgi ticu; tikai joprojām vēl nesaprotu, — es atbildēju, aizvien vairāk un vairāk samulsdams.

—     Kā tad, ticu, bet es, sacīt, tev vis neticu. Visi jūs esat puskoka lēcēji ar savu zinātnes būšanu. Jums — ka tikai uz vienas kājiņas palakstīt un sevi izrādīt! Netīk man, mīlīt, zinātnes būšana, tā man šiten te sēž! Ir gadījies ar jūsu pēterburdziešiem sasisties kopā — nešķīsta tauta! Brīvdomātāji no vienas vietas; neticību izplata; degvīna glāzīti baidās izdzert, it kā tā nu viņam kostu — tfu! Apkaitinājāt jūs mani, mīlīt, pat stāstīt tev nekā negribu! Nebiju taču patiešām taisījies tev pasakas gvelzt, un arī mēle piekususi. Visus, mīļo, cilvēk, nav iespējams izlamāt, un grēks jau arī… Bet tikai viņš jūsu tēvoča sulaini Vidulēci gandrīz vai traku pataisīja, šitais tavs mācītais vīrs, sacīt! Prātā sajuka Vidulēcis Fomas Fomiča dēļ…

—     Es gan viņu, to Vidulēci, — iejaucās Grigorijs, kas līdz šim cienīgi un nopietni bija sekojis sarunai, — es to Vidulēci bez pēriena nebutu vaļā palaidis. Uzrāvies viņš uz mani, es viņam to vācieša dullumu būtu izdauzījis, tā būtu sadevis, ka nezinātu, cik vecs!

—     Klusēt! — kungs uzkliedza. — Turi mēli aiz zobiem, ar tevi neviens nerunā!

—     Vidulēcis, — es teicu, galīgi apjucis, vairs nezinādams, ko runāt, — Vidulēcis… sakiet — kāds dīvains uzvārds?

—    Bet kas tur dīvains? Jūs arī uz to pašu! Ek jūs, zinātniek, zinātnieki

Man zuda pacietība.

—     Atvainojiet, — es sacīju, — par ko īsti jūs uz mani dusmojaties? Ko tad es esmu nodarījis? Atzīstos, es jau pusstundu klausos jūsos un pat nesaprotu, par ko ir runa…

— Par ko jūs, mīlīt, apvainojaties? — resnis atsaucās. — Nav jums ko apvainoties! Es taču, tevi mīlēdams, runāju. Neskatieties, ka esmu tāds klaiga un nupat, ek, savam kalpotājam uzkliedzu. Kaut gan viņš ir pats īstenākais blēdis, tas mans Griška, bet taisni par to es viņu, nelieti, mīlu. Sirds jūtīgums mani ievedis postā — teikšu jums atklāti, un pie tā visa vienīgi Fomka vainīgs. Nobendēs viņš mani, zvēru, ka nobendēs! Rau, tagad pat aiz viņa žēlastības divas stundas cepinos saulē. Gribēju gandrīz iegriezties pie protopopa, kamēr šie stulbeņi ar labošanu ķēpājas. Lāga cilvēks — šejienes protopops. Bet viņš — šitais Fomka — mani tā nokaitināja, ka vairs ne uz protopopu negribas skatīties. Nu, rauj viņus gaiss! Šeit taču pat kārtīga kroģeļa nav. Visi, es jums teikšu, ir nelieši, visi līdz pēdējam! Un, kaut vai dienesta pakāpe viņam bijusi kāda īpaša, — Bahčejevs turpināja, atkal atgriezdamies pie Fomas Fomiča, no kura viņš, acīm redzot, nespēja tikt vaļā, — nu, tad kaut pakāpes dēļ būtu piedodams; bet nav taču, pat ne niecīgākās pakāpes nav; to es noteikti zinu, ka nav. Par taisnību, stāsta, esot cietis kaut kādā tur četrdesmitajā gadā — tad nu klanies viņam par to līdz zemei! Liels vīrs, ko domā! Kolīdz kas nav pa prātam, lec gaisa, spiedz; «Dara man pāri, sak, manu nabadzību nicina, nejūt cienību pret mani!» Bez Fomas pie galda sēsties nav brīv, bet pats nenāk. «Mani, sak, aizvainojuši; esmu nabaga klaidonis, es arī rupju maizīti iegrauzīšu.» Tiklīdz apsēdušies, viņš klāt, ņemas atkal zāģēt: «Kāpēc bez manis pie galda sēdušies? Tātad mani ne par ko netur.» Vārdu sakot, iet vaļā! Es, mīļo cilvēk, ilgi nekā neteicu. Viņš domāja, ka arī es viņa priekšā kā šunelis uz pakaļkājām .dancošu; sak, še tev, brāl, ņem uzkodām! Nekā, brāl, tu vēl tikai pie loka ķeries, bet es jau sēžu ratos! Es taču ar Jegoru Iļjiču vienā pulkā dienēju. Es atstāju dienestu ar junkura pakāpi, bet viņš pagājušajā gadā atbrauca uz dzimtīpašumu kā atvaļināts pulkvedis. Saku viņam: «Jūs sevi pazudināsiet, neizdabājiet Fomam! Dabūsiet raudāt!» Nē, saka, viņš ir visbrīnišķīgākais cilvēks (šitā par Fomku!), viņš ir mans draugs, viņš māca man uzvedību. Nu, es domāju, pret uzvedību nav ko cīnīties. Ja jau uzvedību sācis mācīt, tātad pēdējais gals klāt. Ko jūs domājat, par ko šodien atkal sacēla traci? Rīt ir pravieša Iļjas diena (Bahčejeva kungs pārmeta krustu): Iļjušam, tēvoča dēliņam, vārda diena. Es biiu nodomājis to dienu pavadīt pie viņiem, paēst tur pusdienas, arī rotaļlietiņu biju no galvaspilsētas pasūtījis: vācietis uz atsperēm savai līgavai roku bučo, bet šī nēzdogā asaras slauka — lieliska mantiņa! (Tagad jau nu nedāvināšu, lika pagaidīt! Ekur man kalešā guļ, deguns vācietim nodauzīts; vedu atpakaļ.) Jegoram Iļjičam arī pašam būtu paticis tādā dienā palīksmot un pasvinēt, bet Fomka aizliedz: «Kādēļ, sak, ņēmušies nodarboties ar Iļjušu? Par mani tātad nu vairs neliekas zinis!» Vai nav zostēviņš, ko, — astoņus gadus vecu puišeli, turklāt vēl vārda dienā apskaust! «Nekas nebūs,» saka, «es arī esmu gaviļnieks!» Bet būs taču Iļjas, nevis Fomas diena! «Nē,» saka, «es arī tai pašā dienā esmu gaviļnieks!» Es skatos un ciešos. Ko jūs būtu domājuši? Viņi taču tagad uz pirkstgaliem staigā un sačukstas, ko darīt. Vai Iļjas dienā viņu uzskatīt par gaviļnieku vai ne, apsveikt vai ne? Neapsveiks — var apvainoties, bet, ja apsveiks, — kas zina, uzņems par izsmieklu. Tfu tu, nelabais! Apsēdāmies ēst pusdienas… Vai tu, mīlīt, klausies vai ne?

—    Apžēlojieties, klausos; pat ar sevišķu patiku klausos; jo tagad no jums esmu uzzinājis … un … atzīstos …

—     Kā tad, ar sevišķu patiku! Zinu es to tavu patiku… Vai tikai tu man spītēs pēc par to savu patiku nestāsti?

—    Apžēlojieties, kā tad nu spītēs pēc? Taisni otrādi. Turklāt jūs tik … oriģināli izsakāties, ka esmu pat gatavs jūsu vārdus pierakstīt.

—    Tas ir, kā, mīlīt, pierakstīt? — Bahčejevs noprasīja mazliet satrūcies, aizdomīgi uz mani lūkodamies.

—    Kaut gan — varbūt arī nepierakstīšu … to es tāpat vien.

—    Tu laikam gribi mani tā kā aptīt ap pirkstu?

—    Tas ir, kā — aptīt ap pirkstu? — es izbrīnījies jautāju.

—    Nu tā. Rau, tagad tu mani aptīsi ap pirkstu, es kā muļķis tev visu izstāstīšu, un pēcāk tu ņemsies un aprakstīsi mani kau.t kur sacerējumā.

Es tūliņ pat steidzos Bahčejeva kungu pārliecināt, ka neesmu no tādiem, taču viņš joprojām raudzījās manī ar aizdomām.

—    Kā tad, neesot no tādiem! Kas tevi sazina, varbūt esi vēl labāks! Ekur, arī Foma draudēja mani aprakstīt un aizsūtīt drukāšanai.

—    Atļaujiet vaicāt, — es viņu pārtraucu, pa daļai gribēdams pavērst sarunu uz citu pusi, — sakiet — vai tiesa, ka tēvocis gribot precēties?

—    Un kas tad ir, ka grib? Tas vēl nebūtu nekas. Precies, ja jau tev tāda indeve uznākusi, tas nav slikti, bet slikti ir kas cits… — Bahčejeva kungs domīgi piebilda. — Hm! par to es jums, mīļo cilvēk, noteiktu atbildi nevaru dot. Daudz tur tagad visādu bābiešu sadzinies kā mušu pie ievārījuma poda; netieci gudrs, kura grib tikt pie vīra. Bet es jums, mīlīt, kā draugam teikšu: nemīlu bābiešus! Tik tā slava, ka cilvēks, bet pa tiesai tīrais kauns un arī dvēseles glābšanai kaitē. Bet, ka jūsu tēvocis iemīlējies kā Sibīrijas runcis, to es jums varu apgalvot. Par to es, mīlīt, tagad neteikšu ne vārda: pats redzēsiet; tikai tas ir slikti, ka darāmo velk garumā. Ja jau precies, tad precies, bet tā — Fomkam baidās teikt un arī vecenei baidās teikt: tā ņemsies gaudot pa visu ciemu un sāks spārdīties. Par Fomku rūpējas: Foma Fomičs, sak, būs bēdīgs, ja mājā ienāks laulāta draudzene, tad viņš šai mājā vairs ne pāris stundu nenoturēsies. Laulātā, teikt, viņu pati savām rokām aiz apkakles izsviedīs, turklāt vēl, muļķe nebūdama, šā vai tā tādu slavu palaidīs, ka pēcāk apriņķi vairs vietas nesameklēs! Tāpēc tad nu ārdās abi ar māmuļu un rauga pabāzt viņam tādu … Ko tad tu, mīlīt, mani pārtrauci? Es tev pašu galveno lietu gribēju pastāstīt, bet tu mani pārtrauci! Esmu vecāks par tevi; pārtraukt vecu vīru neklājas …

Es atvainojos.

—    Nav ko atvainoties! Es jums, mīlīt, kā mācītam cilvēkam gribēju izstāstīt, cik stipri viņš mani šodien apvainoja. Spried jel pats, ja esi labs cilvēks. Mēs apsēdāmies ēst pusdienas; nu tad viņš mani, es tev teikšu, gandrīz vai apēda pusdienu vietā! No paša sākuma redzu: sēž sapūties, pārskaities tā, ka iekšā viņam viss vārās. Ūdens karotē būtu mani noslīcinājis, čūsku tēviņš tāds! Tik patmīlīgs cilvēks, ka pats sevī vairs netilpst! Tā nu viņš bija uzdomājis man piekasīties, labu uzvešanos uzdomājis man mācīt. Kāpēc — pasakiet viņam — es esot tik resns? Nu, ķešas virsū cilvēks: kāpēc nevis tievs, bet resns? Nu, sakiet jel, mīlīt, — kas par jautājumu? Vai tajā ir kāda asprātība? Es viņam prātīgi atbildu: «To jau nu dievs tā ierīkojis, Foma Fomič: viens ir resns, bet otrs tievs; un pret visu labā dieva liktu mirstīgs cilvēks nevar sacelties.» Prātīgi taču, kā jūs domājat? «Nē,» saka, «tev Ir piecsimt dvēseļu, dzīvo pie visa gatava un tēvzemei nekāda labuma nedod: dienēt vajag, bet tu visu laiku kverni mājās un harmoniju spēlē.» Bet es jau patiešām, kad sametas sērīgs prāts, mīlu uz harmonija paspēlēt, i 's atkal tāpat prātīgi atbildu: «Kādā dienestā tad es varu stāties, Foma Fomič? Kādā mundierī es savu resnumu, teikt, varu iespīlēt? Uzvilkšu mundieri, cieši apžmiegšu, gadīsies nošķaudīties — visas pogas izsprāgs, turklāt vēl, kas zina, augstākās priekšniecības klātbūtnē, un, pasarg dievs, uzskatīs to par ķengāšanos — ko tad?» Nu sakiet, mīļo cilvēk, — nu ko es tur smieklīgu pateicu? Bet nē, smejas par mani locīdamies, tādi hahaha un hihihi iet vaļā… tas ir, smalkjūtības viņiem nav ne kripatas, es jums teikšu, turklāt vēl uzgājies franciskā dialektā mani zākāt. «Košon,» [38] saka. Nu, košon, to arī es saprotu, ko tas nozīmē. «Ak tu, fiziķi nolāpītais,» domāju, «laikam uzskati, ka es tev kāds ļempausis pagadījies?» Cietos, cietos, tak pēdīgi nenocietos, piecēlos no galda un visu goda ļaužu priekšā — blākt — gāzu viņam acīs: «Nogrēkojies,» saku, «esmu pret tevi, Foma Fomič, labdari; biju iedomājies, ka tu esi labi audzināts cilvēks, bet tu, brāl, izrādās, esi tāds pats cūka kā mēs visi,» — pateicu un aizgāju no galda, no pudiņa: pašlaik pudiņu nesa apkārt. «Rauj jūs vilks ar visu pudiņu! …»

—     Atvainojiet, — es teicu, noklausījies visu Bahčejeva kunga stāstu, — es, protams, esmu gatavs pievienoties visām jūsu domām. Galvenais, es vēl nekā noteikta nezinu … Taču, redziet, šai ziņā man patlaban radušās savas idejas.

—    Kādas tad tev, mīlīt, tās idejas radušās? — Bahčejeva kungs neuzticīgi iejautājās.

—    Redziet, — es sāku mazliet minstinādamies, — varbūt tas šobrīd ir nevietā, bet es tomēr pateikšu. Es domāju tā: varbūt mēs abi kļūdāmies savos spriedumos par Fomu Fomiču; varbūt zem visām šīm dīvainībām slēpjas izcils, pat talantīgs cilvēks — ko var zināt? Varbūt tas ir sarūgtināts, ciešanu salauzts vīrs, kas, tā sakot, atriebjas visai cilvēcei. Kā nupat dzirdēju, agrāk viņš bijis kaut kas līdzīgs jokdarim: iespējams, ka tas viņu ir pazemojis, aizvainojis, satriecis … Saprotiet: cilvēks augstas kārtas … ar savu apziņu … te uzreiz jokdara lomā! … Un tā nu viņš ir sācis just neuzticību pret visu cilvēci, un… un varbūt, ja viņu samierinātu ar cilvēci… tas ir, ar cilvēkiem, tad varbūt no viņa iznāktu izcils cilvēks … varbūt pat ļoti ievērojams, un… un … un kaut kas taču viņā ir, šai vīrā? Ir taču kāds iemesls, kāpēc viņam visi pakļaujas?

Vārdu sakot, es pats jutu, ka esmu aizrunājies šķērsām. Ņemot vērā manu jaunību, tas vēl būtu piedodams. Taču Bahčejeva kungs nepiedeva. Nopietni un stingri viņš skatījās man acīs, tad pēkšņi pietvīka sarkans kā tītars.

—    Šitais Fomka, teikt, tāds izcils cilvēks? — viņš aprauti noprasīja.

—    Paklausieties: es vēl pats gandrīz nekam neticu no tā, ko nupat sarunāju. Teicu to tikai tāpat vien, kā minējumu …

—    Bet atļaujiet, mīļo cilvēk, painteresēties un pavaicāt: filozofiju jūs esat mācījies vai neesat?

—    Tas ir, kādā nozīmē? — es neizpratnē jautāju.

—    Nē, nevis nozīmē; bet jūs man, mīļo cilvēk, taisni, bez jebkādās nozīmes atbildiet: esat mācījies filozofiju vai ne?

—    Atzīstos, esmu nodomājis studēt, taču …

—     Nu, tā arī ir! — Bahčejeva kungs iesaucās, ļāvis pilnu vaļu savam sašutumam. — Es, mīlīt, jau, iekām jūs muti vērāt vaļā, noskārtu, ka esat filozofiju mācījies! Mani nepiemānīs! Lika pagaidīt! Trīs verstu attālumā saožu filozofu! Bučojieties jūs ar savu Fomu Fomiču! Izcilu cilvēku atradis! Tfu! Sasper jupis visu pasauli! Gandrīz jau noticēju, ka arī jūs esat labi domājošs cilvēks, bet jūs … Zirgus šurp! — viņš uzkliedza kučierim, kas jau bija uztrausies uz salabotās ekipāžas bukas. — Uz mājām!

Ar lielām pūlēm es viņu cik necik nomierināju; kaut cik viņš beidzot atmaiga, taču vēl ilgi nevarēja saņemties un ļaut dusmām pāriet labvēlībā. Pa to laiku viņš ar Grigorija un Arhipa palīdzību iesvempās kalešā; Arhips — tas bija tas pats, kas pirmīt strostēja Vasiļjevu.

—    Atļaujiet vaicāt, — es teicu, pieiedams pie kalešas, — jūs vairs neatbrauksiet pie tēvoča?

—    Pie tēvoča, vai? Spļaujiet tam virsū, kas jums to teicis! Jūs domājat — es esmu noteikts cilvēks, nocieliftos? Tur jau ir tā mana nelaime, ka esmu lupata, nevis c ilvēks! Nedēļa nebūs pagājusi, kad es jau atkal vilkšos iurp. Un kādēļ? Padomājiet tikai, pats nezinu, kādēļ, bet braukt braukšu; atkal karošu ar Fomu. Tā jau, mīlīt, ir mama nelaime! Grēku dēļ man dievs kungs šito Fomku uzsūtījis, par sodību. Man tāds bābieša raksturs, nekādas patstāvības! Zaķapastala es, mīlīt, esmu pirmā numura …

Tomēr šķīrāmies draudzīgi, viņš pat ielūdza mani pie sevis pusdienās.

— Atbrauc, mīlīt, atbrauc, ieturēsim pusdienas. Man šņabulītis no Kijevas kājām atnācis, un pavārs Parīzē apgrozījies. Tādu delikatesi pasniegs, tādu augsti godājāmu pildīto pīrāgu sadzejos, ka pirkstiņus aplaizīsi un līdz zemei viņam, nelietim, paklanīsies. Izglītots cilvēks. Tikai, re, sen neesmu viņu pēris, pagalam izlaidies… labi, ka tagad atgādinājāt. .. Atbrauc gan! Es jūs arī šodien būtu līdzi aicinājis, bet esmu tāds kā sašļucis, kā saskābis, pakaļkājas taisni vai noņemtas. Es taču esmu vājīgs cilvēks, izblīdis cilvēks. Jūs varbūt neticat… Nu, palieciet sveiki, mīlīt! Laiks arī manam kuģim zēģelēt projām. Ekur arī jūsu tarantasiņš kārtībā. Bet Fomkam pasakiet, lai piesargās man acīs rādīties, citādi es viņam tik aizkustinošu satikšanos uzrīkošu, ka viņš …

Taču pēdējie vārdi vairs nebija sadzirdami. Kaleša, četru spēcīgu zirgu vilkta, nozuda putekļu mākuļos. Piebrauca arī manu tarantasu, es iekāpu, un mēs tūdaļ atstājām pilsētiņu. «Protams, šis kungs šo to piemelo klāt,» es nodomāju, «viņš ir pārāk noskaities un nevar būt objektīvs. Un tomēr viss, ko viņš stāstīja par tēvoci, ir taisni apbrīnojami. Nu jau divas balsis ir vienis prātis, ka tēvocis mīl šo jaunavu … Hm! Vai es viņu apprecēšu vai ne?» Šoreiz es nogrimu dziļās pārdomās.

III Tēvocis

Atzīstos, man pat sametās mazliet bail. Mani romantiskie sapņi man pēkšņi šķita pārlieku dīvaini, pat it kā muļķīgi, līdzko iebraucu Stepančikovā. Tas bija ap pulksten pieciem pēcpusdienā. Ceļš veda gar kungu dārzu. Atkal pēc ilgiem atšķirtības gadiem ieraudzīju šo milzīgo dārzu, kurā šķita pavīdam dažas no manas bērnības laimīgajām dienām, dārzu, kas man vēlāk daudzkārt bija rādījies sapņos audzēkņu guļamistabās — skolās, kuras rūpējās par manu izglītību. Es izlēcu no ratiem un devos taisni caur dārzu uz kungu māju. Man ļoti gribējās ierasties klusām, izdibināt, iztaujāt un visupirms izrunāties ar tēvoci. Tā arī notika. Izgājis pa simtgadīgu liepu aleju, uzkāpu terasē, no kuras stikla durvis veda tieši istabās. Terasi ieskāva puķu dobes, un pati terase bija pieblīvēta podiem ar dārgiem augiem. Šeit sastapu vienu no vietējiem — veco Gavrilu, savu kādreizējo audzinātāju, kas tagad bija tēvoča goda sulainis. Sirmgalvim bija brilles uz acīm, rokās viņš turēja burtnīcu, ko lasīja ar neparastu uzmanību. Ar Gavrilu bijām tikušies pirms diviem gadiem Pēterburgā, kur viņš tolaik atbrauca kopā ar tēvoci, un tagad viņš mani uzreiz pazina. Ar prieka asarām viņš metās skūpstīt man rokas, pie tam brilles viņam nolidoja no deguna uz grīdas. Vecā vīra pieķeršanās mani ļoti aizkustināja. Taču, vēl satraukts pēc nesenās sarunas ar Bahčejeva kungu, es vispirms pievērsu uzmanību aizdomīgajai burtnīciņai Gavrilas rokās.

—    Kas tas ir, Gavrila, vai tiešām arī tev sākuši mācīt franču valodu? — es vecajam vīram vaicāju.

—    Māca, dārgumiņ, vecumdienās tikpat kā strazdu, — Gavrila bēdīgi atbildēja.

—    Pats Foma māca?

—    Viņš pats, dārgumiņ. Pārlieku gudrs cilvēks, domāt.

—    Neko sacīt, gudrinieks! Ar sarunām māca?

—    No kladītes, dārgumiņ.

—    No tās, kas tev rokās? Ā! Franču vārdi uzrakstīti krievu burtiem — veikli izdomājis! Un šādam nelgām, pēdīgajam muļķim, jūs dodaties rokās — vai nav kauns, Gavrila? — es iesaucos, vienā mirklī aizmirsis visus savus augstsirdīgos pieņēmumus par Fomu Fomiču, kuru dēļ Bahčejevs vēl nesen bija man sadevis.

—    Kur nu, dārgumiņ, — vecais atsaucās, — neba viņš muļķis, ja jau mūsu kungus šitā pa valdījis?

—    Hm! Varbūt tev taisnība, Gavrila, — es nomurmināju, pēc šās piezīmes aprāvies. — Ved nu mani pie tēvoča!

—     Vanadziņ manu, es tak nevaru viņam acīs rādīties, nepadrīkstos! Es jau arī no viņa esmu sācis bijāties.

reku, šite pat ij sēžu, bēdu bēdādams, un pamūku aiz puķu dobēm, kad viņam labpatīk iet garām.

—          No kā tad tu baidies?

Pirmiņ nemācēju uzdoto; Foma Fomičs man lika uz ceļiem tupēt, bet es netupēju. Par vecu esmu, Sergej Aleksandrovič, dārgumiņ, lai ar mani šitādus jokus dzītu! Kungam labpatika apskaisties, kābēd Fomam Fomičam ik »klausījis. «Viņš,» saka, «par tavu paša izglītošanu rūpējas, tu vecais sakārni, izrunu grib tev iemācīt.» Tā nu es ij staigāju, kaļu vokābuli. Foma Fomičs teicās pie vakara atkal ekzāmentiņu noturēt.

Man likās — te kaut kas nebija skaidrs. Ar šo franču valodu saistījās kas tāds, es nodomāju, ko vecais vīrs nevar man izskaidrot.

—    Viens jautājums, Gavrila: kāds viņš izskatās — stalts, gara auguma?

—    Foma Fomičs, vai? Nī jau, mīļais, tāds draņķīgs cilvēciņš.

—    Hm! Pagaidi, Gavrila; tas viss varbūt vēl nokārtosies; pat noteikti nokārtosies, apsolu tev! Bet… kur tad ir tēvocis?

—    Aiz staļļiem zemnieciņus pieņem. No Kapitonovkas vecaiņi ar pazemīgu lūgumu atnākuši. Padzirdējuši, ka viņus Fomam Fomičam norakstot. Grib atlūgties atpakaļ.

—    Bet kāpēc tad aiz staļļiem?

—    Baidās, kundziņ …

Tēvoci tiešām atradu aiz staļļiem. Tur uz laukumiņa viņš stāvēja, priekša viņam bariņš zemnieku, kuri klanījās un nez ko cītīgi lūdza. Tēvocis viņiem kaut ko dedzīgi skaidroja. Es piegāju klāt un viņam uzsaucu. Viņš pagriezās, un mēs metāmies viens otra apkampienos.

Viņš gaužām nopriecājās par mani; viņa prieks nonāca līdz sajūsmai. Viņš mani apkampa, spieda man rokas … It kā viņam būtu atdevuši viņa paša dēlu, kas izglābies no nez kādām nāves briesmām. Gluži tā, it kā es ar savu atbraukšanu būtu arī viņu pašu izglābis no nez kādām nāves briesmām un atvedis līdzi atrisinājumu visiem pārpratumiem, laimi un prieku uz visu mūžu viņam un visiem, ko viņš mīl. Tēvocis nebūtu ar mieru baudīt laimi viens pats. Pēc pirmajiem jūsmas uzplūdiem viņš pēkšņi sāka tā rosīties, ka beigās galīgi apjuka un sapinās. Viņš apbēra mani ar jautājumiem, gribēja uz karstām pēdām vest pie savas ģimenes. Mēs jau sākām iet, taču tēvocis griezās atpakaļ, gribēdams vispirms stādīt mani priekšā Kapitonovkas zemniekiem. Pēc tam, atceros, uzreiz nez kādā sakarībā sāka runāt par kādu Korovkina kungu, neparastu cilvēku, kuru aizvakar saticis kaut kur uz lielceļa un kuru šodien ar lielu nepacietību gaidīja viesos. Tad viņš pameta Korovkinu un sāka runāt par ko citu. Es ar baudu lūkojos viņā. Atbildēdams uz viņa steidzīgo iztaujāšanu, es teicu, ka nevēlētos iestāties dienestā, bet joprojām nodarbotos ar zinībām. Tiklīdz bijām aizrunājušies līdz zinātnei, tēvocis uzreiz sarauca uzacis un sataisīja neparasti svarīgu seju. Dabūjis zināt, ka es pēdējā laikā nodarbojos ar mineraloģiju, viņš pacēla galvu un lepni paraudzījās apkārt, it kā viņš viens pats bez jebkādas palīdzības no malas būtu atklājis un uzrakstījis visu mineraloģiju. Tiku jau minējis, ka pret vārdu «zinātne» tēvocis juta visai nesavtīgu, svētu bijību, jo nesavtīgāku tāpēc, ka pats nenieka nezināja.

—     Eh, brāl, ir taču pasaulē ļaudis, kas visu līdz pēdējam zina! — viņš man reiz teica sajūsmā mirdzošām acīm. — Sēdi tu, cilvēks, viņu vidū, klausies un pats taču zini, ka nenieka nesaproti, bet tomēr sirdij it kā tīkami. Un kāpēc? Tāpēc, ka tur ir labums, tur ir prāts, tur vispārēja laime! Tik daudz jau nu es sajēdzu. Es, rau, tagad braukšu ar sutas kumeļu, bet mans Ijjuša, var gadīties, arī pa gaisu lidos… Nu, un beidzot arī tirdzniecība, rūpniecība — šīs, tā sakot, strāvas… tas ir, es gribu sacīt, ka — grozi, kā gribi, bet derīgi ir… Ir taču derīgi — vai nav tiesa?

Taču atgriezīsimies pie mūsu satikšanās.

—    Pagaidi jel, mans draugs, pagaidi, — viņš iesāka, rokas berzēdams un aši bērdams vārdus, — tu redzēsi cilvēku! Neparasts cilvēks, es tev teikšu, mācīts cilvēks, zinātnes cilvēks, paliks gadsimtā. Tas taču ir labi sacīts — «paliks gadsimtā»? To man Foma paskaidroja … Pagaidi, es tevi iepazīstināšu.

—    To jūs par Fomu Fomiču, krusttētiņ?

—     Nē, nē, mans draugs! To es patlaban par Korovkinu. Tas ir, Foma arī, arī viņš … Bet šobrīd es to teicu par Korovkinu, — viņš piebilda, nez kāpēc nosarcis un it kā samulsis, līdz ko runa iegriezās par Fomu.

—    Ar kādām zinātnēm tad viņš nodarbojas, krusttētiņ?

—    Ar zinātnēm, brāl, ar zinātnēm, vispār ar zinātnēm! Es tikai nevaru pateikt, ar kādām īpaši, zinu tikai, ka ar zināitnēm. Kā viņš par dzelzceļiem runā! Un zini, — tēvocis jau pusčukstus piebilda, zīmīgi piemiegdams labo aci, savs mazumiņš tādu brīvu ideju! Es pamanīju, it īpaši kad viņš ierunājās par ģimenes laimi… Zel gan, ka es pats maz ko sapratu (neiznāca laika), citādi būtu tev pastāstījis visu kā pa diedziņu. Un turklāt cilvēks ar viscēlākajām īpašībām. Es viņu uzaicināju pie manis paserst. Kuru katru brīdi gaidu.

Pa to laiku zemnieki vaļā mutēm, acis izvalbījuši, blenza manī kā brīnumā.

—    Paklausieties, krusttētiņ, — es viņu pārtraucu, — es I.likām aizkavēju zemniekus. Viņi droši vien ar vajadzību. Kas viņiem uz sirds? Man, atzīstos, ir kaut kādas «uzdomās, un es ļoti labprāt viņos paklausītos…

Tēvocis piepeši kļuva rosīgs un nevaļīgs.

—    Ak jā! Biju pat piemirsis. Nu, redzi… ko ar viņiem lai dara? Izdomājuši — un es labprāt gribētu zināt, kurš no viņiem to pirmais izdomājis, — izdomājuši, ka es atdodot viņus, visu Kapitonovku, — tu atceries Kapitonovku? Mēs vēl tur ar nelaiķi Katju allaž pa vakariem braucām pastaigā … Visu Kapitonovku, veselas sešdesmit astoņas dvēseles, atdodot Fomam Fomičam! «Nu, negribam no tevis projām, un tas viss!»

—    Tātad tas nav tiesa, krusttētiņ? Jūs neatdodat viņam Kapitonovku? — es gandrīz sajūsmā iesaucos.

—    Pat domājis neesmu; prātā nav nācis! Bet no kā tu dzirdēji? Reiz nez kā nejauši paspruka no mēles, tā nu sākuši to manu vārdu daudzināt. Un kāpēc viņiem Foma tā nepatīk? Tu pagaidi, Sergej, es tevi iepazīstināšu, — viņš piebilda, uzmetis man biklu skatienu, it kā jau nojauzdams manī Fomas Fomiča ienaidnieku. — Tas, brāl, ir tāds cilvēks …

—    Negribam, bez tevis neviena cita negribam! — zemnieki piepeši visi vienā balsī iegaudojās. — Jūs — mūsu tēvs, mēs — jūsu bērni!

—     Paklausieties, krusttētiņ, — es iebildu, — Fomu Fomiču es vēl neesmu redzējis, taču… redziet… šo to esrau dzirdējis. Jāatzīstas, es šodien sastapu Bahčejeva kungu. Jāsaka gan, šai ziņā man pagaidām ir pašam savas domas. Lai nu šā vai tā, krusttētiņ, atlaidiet zemnieciņus, mēs abi parunāsimies divatā, bez lieciniekiem. Atzīstos, tālab arī esmu atbraucis …

—          Kā tad, kā tad, — tēvocis uztvēra, — protams, zemnieciņus atlaidīsim un tad arī parunāsimies, tā, zini, kā draugi, pamatīgi, no sirds! Nu, — viņš turpināja, ātri bērdams vārdus, vērsdamies pie zemniekiem, — tagad ejiet, draugi. Un turpmāk pie manis, allaž pie manis, kad vien ievajagas; taisni pie manis arī nāciet kurā katrā laikā.

—    Ak tu, mūsu gādniek! Jūs — tēvs, mēs — jūsu bērni. Nepaļauj Fomam Fomičam mums pāri darīt! Visi trūcīgie ļauži lūdz! — zemnieki vēlreiz nogaudojās.

—    Nu vai nav muļķi! Neatdošu taču es jūs, kad jums saka!

—    Citādi noskolos viņš mūs, tētīt, pie nabaga! Šejieniešus, vadzi, ar mācīšanu pagalam nomocījis.

—    Vai tad tiešām viņš arī jums franču valodu māca? — es gluži satrūcies iesaucos.

—    Nē, kundziņ, pagaidām vēl dievs žēlojis! — atbildēja kāds no zemniekiem, droši vien liels runātnieks, sarkanmatis ar milzīgu plikumu pakausī un garu, šķidru ķīļbārdiņu, kas, viņam runājot, tā vien cilājās, it kā pati par sevi būtu dzīva. — Nē, cienīgais kungs, pagaidām vēl dievs žēlojis.

—    Un ko tad viņš jums māca?

—    Māca vir,iš, jūsu žēlastība, tā, ka, mūsuprāt, iznāk, sak, pērc zelta lādīti un iekšā liec vara grasīti.

—    Tas ir, kā — vara grasīti?

—    Serjoža, tu maldies, tas ir apmelojums! — tēvocis nosarcis, briesmīgi sakaunējies, iesaucās. — Viņi, muļķi, nav sapratuši, ko viņš tiem teicis! Viņš tikai tāpat vien … kas tur nu par vara grasi! … Un tev ar nav visu ko pieminēt, brēkt pilnā rīklē, — tēvocis turpināja, pārmetoši uzrunādams zemnieku, — tev pašam, muļķim, labu gribēja, bet tu nesaproti, tāpēc arī klaigā!

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, un kā tad ar franču valodu?

—    To viņš izrunas labad, Serjoža, vienīgi izrunas labad, — tēvocis tādā kā lūdzošā balsī piebilda. — To viņš pats teica, ka izrunas labad … Turklāt te vēl iznāca tāds īpašs gadījums — tu to nezini un tāpēc nevari spriest. Vajag, brālīt, vispirms iedziļināties un tikai tad nosodīt… Nosodīt jau ir viegli!

—    Un ko tad jūs! — es ātrās dusmās uzkliedzu, atkal pievērsdamies zemniekiem. — Taisni tā arī būtu viņam visu izteikuši. Sak, šitā nevar, Foma Fomič, redziet, kā tas ir! Mēle mutē jums taču ir?

—    Kur tad, kundziņ, ir tā pele, kas runcim zvaniņu piekārs? Es, saka, tevi, lempīgo lauķi, tīrībā un kārtībā mācu. Kāpēc tev krekls netīrs? Nu, sviedros mirkst, tābēd ij netīrs! Neba nu katru dienu ies kreklu mainīt! No tīrīb.is augšām necelsies, no draņķa gar zemi nevelsies.

—    Bet, eku, nesenīt atnāca uz piedarbu, — ierunājās kāds cits tēvainis, gara auguma un kalsens, viss vienos ielāpos, galīgi izvalkātās vīzēs, acīm redzot, viens no tiem, kuri mūždien ar kaut ko nemierā un allaž glabā krājumā kādu žultainu, indīgu vārdu. Līdz šim viņš bija slapstījies aiz citu mugurām, klausījies, drūmi klusēdams, un visu laiku paturējis sejā tādu kā divdomīgu, rūgtu un viltīgu smīnu. — Ienāca piedarbā. «Vai jūs zināt,» saka, «cik līdz saulei verstu?» Ta kas viņas sazina! Šitenā zinība nav mūsu, bet kungu daļa. Nē, saka, tu esi stulbenis, lempis, sava labuma nejaud; bet es, saka, esmu astroloms! Es visas dieva planīdas esmu izpētījis.

—    Nu, un vai pateica tev, cik līdz saulei verstu? — iejaucās tēvocis, piepeši kļuvis mundrāks, un jautri pamirkšķināja man, it kā teikdams: «Tu tikai paskaties, kas nu būs!»

—    Jā, pasacīja gan aplam daudz, — tēvainis nīgri atrūca, tādu jautājumu negaidījis.

•— Nu, bet cik tad sacīja, cik īsti?

—    Ta jūsu žēlastībai labāk zināms, bet mēs esam timsi ļauži.

—    Es jau nu, brāl, zinu, bet tu — vai atceries?

—    Ta nez cik tur simtu vai tūkstošu, sacīja, būšot. Aplam daudz gan teica. Ar trim vezumiem neaizvedīs.

—     Nu tāpēc iegaumē, brāl! Tu laikam domāji, kādu versti būs, ar roku pasniedzama? Nekā, brāl, zeme — tā, vai redzi, ir tāda kā apaļa bumba — vai saproti? … — tēvocis turpināja, ar rokām apvilcis gaisā kaut ko līdzīgu lodes apveidam.

Zemnieks rūgti pavīpsnāja.

—    Jā gan, kā bumba! Viņa tā arī turas gaisā pati no sevis un riņķo ap sauli. Bet saule, teikt, stāv uz vietas; tev tikai liekas, ka tā iet. Redz, kas par joku! Un to visu atklājis kapteinis Kuks, jūrasbraucējs… Tad velns viņu sazina, kas īsti atklājis, — viņš pusčukstus nobeidza, pievērsdamies man. — Es tak pats, brāl, nekā nezinu … Bet vai tu zini, cik tālu ir līdz saulei?

— Zinu, krusttētiņ, — es atbildēju, ar izbrīnu vērodams visu šo ainu, — tikai es, redziet, ko domāju: protams, izglītības trūkums ir tā pati nevīžība; taču, no otras puses … mācīt zemniekiem astronomiju …

—     Kā tad, kā tad, tieši nevīžība! — uztvēra tēvocis sajūsmā par manu izteicienu, kas viņam likās ārkārtīgi trāpīgs. — Cēla doma! Tieši nevīžība! To es vienmēr esmu teicis … tas ir, es nekad to neesmu teicis, bet es to jutu. Dzirdiet, — viņš uzsauca zemniekiem, — izglītības trūkums — tā ir tā pati nevīžība, tāda pati netīrība! Raugiet, tāpēc jau arī Foma gribēja jūs mācīt. Viņš gribēja jums ko labu iemācīt — tas nekas. Ari tas, brāl, ir dienests, jebkuras dienesta pakāpes vērts. Re, tā tas ir ar to zinātni! Nu labi, labi, mani draugi! Ejiet ar dievu, es priecājos, priecājos… esiet mierīgi, es jūs nepametīšu.

—    Aizstāvi gan, tu mūsu īstenais tēvs!

—    Nepamet mūs tumsībā, gādniek!

Un zemnieki krita viņam pie kājām.

—    Nu, nu, tās ir blēņas! Dievam klanieties un ķeizaram, nevis man… Ejiet, ejiet, uzvedieties labi, izpelnieties laipnību … un tā visu.. . Zini, — viņš mani uzrunāja, līdzko zemnieki bija projām, tīri tā kā starodams aiz prieka, — zemnieciņš mii labu vārdu, un arī dāvaniņa nenāk par ļaunu. Uzdāvināšu viņiem kaut ko — vai ne? Kā tu domā? Uz tavu atbraukšanu … Dāvināt vai ne?

—    Jūs, krusttētiņ, kā es skatos, esat savā ziņā Frols Siļins, labdarīgs cilvēks.

—    Nu nevar taču, brālīt, citādi nevar; tas nekas. Es jau sen gribēju viņiem ko uzdāvināt, — viņš it kā atvainodamies piemetināja. — Tev laikam smiekli nāk, ka es zemniekus zinībās mācīju? Nē, brāl, to es tāpat vien, to es aiz prieka, tevi ieraudzījis, Serjoža. Tīri vienkārši gribēju, lai arī viņš, zemnieks, dabū zināt, cik tālu līdz saulei, un iepleš muti. Līksmi, brāl, skatīties, kad viņš paliek muti vaļā… tad ir tā kā prieks par viņu. Tikai, zini ko, draugs, nestāsti tur, viesistabā, ka es šeit ar zemniekiem skaidrojos. Es tīšuprāt viņus aiz staļļiem pieņēmu, lai neredz. Citādi, brāl, nekādi nebija iespējams: delikāta lieta; un viņi paši arī bija paklusām atnākuši. Es taču to vairāk viņu dēļ arī darīju …

—    Nu tā, krusttētiņ, esmu atbraucis! — es iesāku, mainīdams sarunas tematu un vēlēdamies drīzāk nokļūt pie

galvenā jautājuma. — Atzīstos, jūsu vēstule mani tā pārsteiidza, ka es …

Mans draugs, ne vārda par to! — tēvocis it kā izbijies, pat balsi klusinādams, mani pārtrauca. — Vēlāk, vclāk tas viss noskaidrosies. Es varbūt esmu arī vainīgs tava priekšā un varbūt pat ļoti vainīgs, taču …

—    Manā priekšā vainīgs, krusttētiņ?

—    Vēlāk, vēlāk, mans draugs, vēlāk tas viss noskaidrosies. Bet cik tu esi kļuvis brašs! Ak tu mans mīļais! Kā es tevi gaidīju! Gribēju izliet, tā sakot… Tu esi mācīts cilvēks, tu man esi vienīgais… tu un Korovkins. Man tev jāaizrāda, ka šeit visi uz tevi dusmojas. Pielūko, esi ļoti piesardzīgs, nenošauj buku!

—    Uz mani? — es pārjautāju izbrīnā, uzlūkodams tēvoci, nesaprazdams, ar ko es būtu varējis apkaitināt man tolaik vēl gluži svešus cilvēkus. — Uz mani?

—    Uz tevi, brālīt. Ko lai dara! Foma Fomičs mazlietiņ … nu, arī māmiņa līdz ar viņu. Vispār esi piesardzīgs, goddevīgs, nerunā pretim, bet, galvenais, esi goddevīgs …

—    Pret Fomu Fomiču, krusttētiņ?

—     Ko lai dara, mans draugs! Es taču viņu neaizstāvu. patiesām, viņš varbūt ir cilvēks ar saviem trūkumiem, un pat tagad, šo pašu brīdi… Ak, brāl Serjoža, kā tas viss mani uztrauci Un cik viegli tas viss varētu nokārtoties, cik mēs visi varētu būt apmierināti un laimīgi! … Taču, jāsaka, kurš gan ir bez trūkumiem? Neesam jau arī mēs nekādi zelta gabaliņi.

—    Apžēlojieties, krusttētiņ! Pavērojiet, ko viņš dara …

—     Eh, bral, tos viss ir tikai sika draza, nekas vairāk! Tā, piemēram, es tev pastāstīšu: tagad viņš dusmojas uz mani, un kā tu domā — par ko … Kaut gan varbūt es arī pats esmu vainīgs. Labāk es tev izstāstīšu vēlāk…

—     Ziniet, krusttētiņ, man tomēr šai jautājumā ir izveidojusies sava īpaša ideja, — es viņu pārtraucu, steigdamies izklāstīt savu ideju. Mēs gan abi tā kā steidzāmies.

—     Pirmkārt, viņš savā laikā bija jokdaris: tas viņu sarūgtināja, satrieca, apvainoja viņa ideālu; un tā nu ir iznācis saniknots, slimīgs cilvēks, kas atriebjas, tā sakot, visai cilvēcei… Tačur ja viņu samierinātu ar cilvēku, ja ļautu viņam atgūt pašam sevi…

—     Kā tad, kā tad! — tēvocis sajūsmā iesaucās. — Tieši tā! Ļoti cēla doma! Un pat kauns, pat nekrietni būtu viņu nosodīt! Tieši tā! r.. Ak, mans draugs, tu mani saproti, tu

man atvedi iepriecinājumu! Kaut tik nu tur viss labi nokārtojies! Zini, es patlabana baidos pat tur iet. Tu, rau, esi atbraucis, un es noteikti dabūšu sutu!

—    Krusttētiņ, ja jau tā … — es iesāku, apmulsis no tādas atzīšanās.

—    Nē-nē-nē! Ne par ko pasaulē! — viņš iesaucās, satvēris manas rokas. — Tu esi mans viesis, un es tā gribu!

Tas viss mani ārkārtīgi pārsteidza.

—    Krusttētiņ, pasakiet man tūliņ pat, — es uzstājīgi iesāku, — kālab jūs mani aicinājāt? Ko no manis cerat, un, galvenais, kādā ziņā esat vainīgs manā priekšā?

—    Mans draugs, jel nejautā! Vēlāk, vēlāk! Tas viss vēlāk noskaidrosies! Es varbūt pie daudz kā esmu vainīgs, taču es gribēju rīkoties kā godīgs cilvēks, un… un … un tu viņu precēsi! Precēsi, ja vien tevī ir kaut pilīte cēlsirdības! — viņš piebilda, gluži nosarcis no kaut kāda spēja jūtu uzplūda, aizgrābti un cieši spiezdams manu roku. — Taču diezgan, ne vārda vairāk! Drīz pats visu uzzināsi. No tevis būs atkarīgs … Galvenais, lai tu tagad tur patiktu, atstātu iespaidu. Galvenais, nesamulsti!

—    Bet paklausieties, krusttētiņ, kas tad jums tur ir? Jaatzistas, es tik maz esmu bijis sabiedrībā, ka …

Ka mazlietiņ baidies? — tēvocis smaidīdams mani pārtrauca. E, nekas! Visi savējie, saņem dūšu! Galvenais, dūšu saņem, nebaidies! Es visu laiku tā kā baidos tevis dēļ. Kas tur pie mums ir, tu jautā? Jā, kas tad pie mums ir? … Pirmkārt, māmuļa, — viņš ar skubu iesāka. — Tu atceries māmuļu vai neatceries? Vislabsirdīgākā, viscildenākā večiņa; bez pretenzijām — to gan var sacīt; mazliet vecmodīga, bet tas vēl jo labāk. Nu, zini, uznāk jau dažkārt šādas tādas iedomas, pasaka tā kaut ko; patlaban uz mani dusmojas, bet es pats esmu vainīgs… zinu, ka vainīgs. Galu galā viņa taču ir tā saucamā grande dame, ģenerāliene … viņas vīrs bija vislieliskākais cilvēks: pirmkārt — ģenerālis, visai izglītots cilvēks, nekādu īpašumu neatstāja, toties bija no vienas vietas ievainots; vārdu sakot, izpelnījies cieņu. Tad jaunava Perepeļicina. Nu, šitā … nezinu … pēdējā laikā viņa kaut kā tā … tāds raksturs … Bet, jāsaka, nevar taču visus nosodīt… Nu, dievs ar viņu! … Nedomā, ka viņa ir kaut kāda piedzīvotāja. Viņa, brāl, pati ir apakšpulkveža meita. Māmiņas uzticības persona, sirdsdraudzene. Tad vēl māsa Praskovja Iļjiņična. Nu, par to nav daudz, ko runāt: vienkārša, labsirdīga, mazliet par rosīgu, toties kas par sirdi — tu, galvenais, skaties uz sirdi —, jaunava gados, bet zini, tas savādnieks Bahčejevs, šķiet, taisās viņai klāt, grib bildināt. Bet par to ne vārda — tas ir noslēpums! Nu, kas tad tur vēl ir no mūsējiem? Par bērniem es nerunāju: pats redzēsi. Iļjušam rīt vārda diena … Ak tā, gandrīz piemirsu: pie mums, redzi, jau veselu mēnesi ciemojas Ivans Mizinčikovs, tev laikam iznāk tā kā otrās pakāpes brālēns; jā, kā tad, otrās pakāpes! Viņš nesen aizgāja no dienesta, no huzāriem, poručika pakāpē, jauns cilvēks vēl. Pārlieku cēla dvēsele, taču, zini, tā izšķērdējies, ka es pat nesaprotu, kur viņš paspējis tā izšķērdēties. Kaut gan — viņam gandrīz nekas arī nepiederēja; bet tomēr izšķērdējies, ietaisījis parādus … Tagad ciemojas pie manis. Es viņu līdz šim nemaz pat nepazinu; pats atbrauca, stādījās priekšā. Jauks, labsirdīgs, rāms, godbijīgs. Vai šeit kāds no viņa kaut vārdu dzirdējis? Visu laiku klusē. Foma smiekla pēc iedēvējis viņu par «nerunīgo svešinieku» — nekas: viņš ļaunā neņem. Foma apmierināts, apgalvo, ka Ivans esot aprobežots. Jāsaka, Ivans viņam nekur pretim nerunā, visur piebalso. Hm! Tāds vien kā nomākts… Nu, bet dievs ar viņu! Pats redzēsi. Ir viesi no pilsētas: Pavels Semjoničs Obnoskins ar māti; jauns gados, bet gaužām gudrs cilvēks; kaut kas tāds nobriedis, zini, nesatricināms… Es, rau, tikai nemāku izteikties; turklāt augsti tikumīgs; stingra morāle. Nu, un beidzot — pie mums, vai redzi, viesojas kāda Tatjana Ivanovna, šķiet, iznāk mums tāda kā attāla radiniece — tu viņu nepazīsti —, neprecējusies, ne visai jauna — tas jāatzīst, taču… jaunava ar patīkamām īpašībām, bagāta, brāl, tā ka divas Stepančikovas varētu nopirkt; nesen saņēmusi mantojumu, bet pirms tam rūpju un raižu izcietusies. Tu, brāl, Serjoža, lūdzams, esi uzmanīgs: viņa ir tāda slimīga … zini, kaut kas fantasmagorisks raksturā. Nu, tu jau esi cēlsirdīgs, sapratīsi, viņa, zini, pārcietusi dažādas nelaimes. Jābūt divkārt uzmanīgam ar cilvēku, kas pārcietis nelaimes! Tikai nedomā nez ko. Vājības, protams, ir: dažkārt pārsteidzas, ātrumā ko izgrūž, pasaka citu vārdu, nekā vajag, tas ir, melot nemelo, tu nedomā … tas viss, brāl, nāk, tā sakot, no skaidras, cēlas sirds, tas ir, ja pat kaut ko samelo, tad vienīgi, tā sakot, no pārmērīga dvēseles cildenuma — vai saproti?

Man šķita, ka tēvocis ir šausmīgi samulsis.

—    Paklausieties, krusttētiņ, — es teicu, — jūs man esat ļoti mīļš… piedodiet atklātu jautājumu: vai jūs šeit kādu precēsiet vai ne?

—    No kā tu dzirdēji? — viņš atjautāja, nosarcis kā bērns. — Redzi, mans draugs, es tev visu izstāstīšu: pirmkārt, es neprecēšos. Māmiņa, pa daļai māsa un, galvenais, Foma Fomičs, ko māmiņa dievina — un pamatoti, pamatoti: viņš tās labā daudz darījis, — viņi visi grib, lai es precu šo pašu Tatjanu Ivanovnu aiz prāta apsvērumiem, tas ir, visas ģimenes labā. Protams, man pašam labu vēlēdami, es to saprotu; taču es neparko neprecēšos, esmu jau devis sev tādu solījumu. Tikai nez kāpēc neprotu atbildēt: nepateicu nedz jā, nedz nē. Tas man, brāl, allaž mēdz tā gadīties. Viņi tā arī nodomāja, ka esmu ar mieru, un par varēm grib, lai es rīt ģimenes svinībās izskaidrotos … un tāpēc rīt būs tāda jezga, ka es pat nezinu, ko iesākti Turklāt Foma Fomičs nezin kāpēc uz mani noskaities; māmiņa arī. Atzīstos, brāl, es gaidīju tikai tevi un Korovkinu … gribēju izteikt, tā sakot…

—    Bet, krusttētiņ, ko tad te var palīdzēt Korovkins?

•— Palīdzēs, mans draugs, palīdzēs — tas jau nu, brāl,

ir t.icis cilvēks; ar vienu vārdu — zinātnes cilvēks! Es uz viņu kd uz stipru klinti paļaujos: uzvarošs cilvēks! Kā viņš runa par ģimenes laimi! Atzīstos, es arī uz tevi cerēju, domāju — tu viņus vedīsi pie prāta. Spried pats: nu, pieņemsim, esmu vainīgs, patiešām vainīgs — es to visu saprotu, neesmu bezjūtīgs. Nu, bet var taču kādreiz man piedot! Kā mēs tad dzīvotu! … Eh, brāl, kā mana Sašurka izaugusi, kaut vai tūdaļ pie altāra! Un mans Iļjuša kāds kļuvis! Rīt viņam vārda diena. Par Sašurku gan baiļojos — tā tas ir …

—    Krusttētiņ, kur mans čemodāns? Es pārģērbšos un uz rāviena būšu klāt, un tad jau …

—    Mezonīnā, mans draugs, mezonīnā. Es jau iepriekš norīkoju, lai tevi, kad atbrauksi, ved taisni mezonīnā, lai neviens neredz. Kā tad, kā tad, pārģērbies gan! Tas ir labi, lieliski, lieliski! Un es pa to laiku visus tur pamazām sagatavošu. Nu, ar dieva palīgu! Zini, brāl, vajag ar viltu. Negribēdams kļūsi par Taleirānu. Nu, bet nekas! Viņi tur pašlaik tēju dzer. Mūsmājās agri dzer tēju. Foma Fomičs mīl dzert tūliņ, līdzko pamostas; tā, zini, ir pat labāk … Es tad nu iešu, bet tu labi drīz nāc man pakaļ, nepamet mani vienu: man, brāl, vienam tā kā neērti..,

Ja, pagaidi! Man vēl viens lūgums: nekliedz uz mani tā, ka pirmīt šeit kliedzi, — vai jā? Varbūt jau tad vēlāk, ja gribēsi ko aizrādīt, tad tepat zem četrām acīm arī aizrādīsi; bet līdz tam laikam kaut kā savaldies, pagaidi! Es, vai redzi, tur jau tā esmu visu salaidis grīstē. Viņi dusmojas …

—    Paklausieties, krusttētiņ, pēc visa, ko dzirdēju un redzēju, man šķiet, ka jūs …

—    Lempis esmu, vai? Saki vien visu laukā, — viņš gluži negaidot mani pārtrauca. — Ko lai dara, brāl! Es jau arī pats to zinu. Nu tad tu nāksi? Cik iespējams drīzāk atnāc, lūdzams!

Uzkāpis augšā, es steigšus atvēru čemodānu, atcerēdamies tēvoča pavēli iet lejā iespējami drīz. Ģērbjoties man ienāca prātā, ka vēl neesmu gandrīz nekā uzzinājis no tā, ko gribēju uzzināt, kaut gan biju runājies ar tēvoci veselu stundu. Tas mani pārsteidza. Tikai viens man bija puslīdz skaidrs: tēvocis aizvien vēl neatlaidīgi gribēja, lai es precos; tātad visas pretējās baumas, proti, ka tēvocis pats iemīlējies tai pašā personā, — ir bez pamata. Atceros, ka biju stipri satraukts. Starp citu, man ienāca prātā, ka atbraukdams un tēvocim nekā neiebilzdams, esmu gandrīz jau izteicis solījumu, devis vārdu, sasaistījis sevi uz mūžu. «Nav grūti,» es domāju, «nav grūti izteikt vārdu, kas pēc tam uz mūžu saistīs tevi pie rokām un kājām. Bet es vēl līgavu neesmu pat redzējis!» Un tomēr — no kā šis naids, ko pret mani jūt visa ģimene? Kāpēc īpaši viņiem visiem, ka apgalvo tēvocis, mana atbraukšana jāuzņem naidīgi? Un kada divcdna loma ir tēvocim pašam šeit, savā mājā? No kā rodas viņa noslēpumainība? No ka visas šīs izbailes un mokas? Atzīstos, ka tas viss man pēkšņi šķita kaut kas pilnīgi bezjēdzīgs; un romantiskie un heroiskie sapņi pilnīgi izkūpēja man no galvas pie pirmās sadursmes ar īstenību. Tikai tagad, pēc sarunas ar tēvoci, man pēkšņi atklājās, cik gaisīgs, cik ekscentrisks ir viņa priekšlikums, un es sapratu, ka šādu priekšlikumu šādos apstākļos varēja izteikt vienīgi tēvocis. Tāpat sapratu, ka ari es pats, atdrāzies šurp pa kaklu pa galvu uz viņa pirmo aicinājumu, sajūsmā par viņa priekšlikumu, stipri vien līdzinos muļķim. Ar skubu ģērbos, savu nemierpilno šaubu urdīts, tā ka sākumā pat nepamanīju sulaini, kas mani apkalpoja.

—     Adelaidas krāsas kaklasaiti vēlēsieties siet vai arī šo — ar sīkām rūtiņām? — kalpotājs piepeši ievaicājās, uzrunādams mani ar kaut kādu neparastu, salkanu pieklājību.

Es pametu skatienu uz viņu, un izrādījās, ka arī viņš var izraisīt ziņkāri. Tas bija vēl jauns cilvēks, kaut arī sulainis, taču ģērbies lieliski, ne sliktāk par dažu guberņas pilsētas frantu. Brūna fraka, baltas bikses, iedzeltena veste, lakādas puszābaciņi un maza, sārta kaklasaite bija acīm redzami izraudzīti ar savu ziņu. Tam visam tūliņ uz vietas vajadzēja piesaistīt uzmanību jaunā švīta smalkajai gaumei. Noteikti ar tādu pašu nolūku bija izlikta apskatīšanai arī pulksteņa važiņa. Sejas krāsa bija bāla, pat zaļganīga, deguns prāvs, pakumps, smalks, neparasti balts, gluži kā no porcelāna. Smaids viņa plānajās lūpās pauda tādas kā skumjas, taču tās bija delikātas skumjas. Acis, lielas, izvalbītas un it kā stiklainas, raudzījās neparasti truli, un tomēr arī tanīs jautās delikātums. Plānās, mīkstās austiņas delikāti aizbāztas ar vati. Garie, gandrīz baltie un plānie mati sasprogoti un ieziesti ar pomādi. Rociņas baltas, tīriņas, šķiet, vai rožūdenī mazgātas; pirksti beidzās ar švītīgiem, ļoti gariem, rožainiem nagiem. Tas viss liecināja, ka viņš ir luteklis, frants un baltrorilis. Viņš svepstēja un pārspīlēti moderni izrunāja «r» skaņu, pacēla un nolaida acis, nopūtās un maigojās taisni neticami. No viņa dvesa smaržas. Pamaza auguma, sačākstējis un vārgulīgs — viņš ejot kaut kā īpaši pietupās, droši vien uzskatīdams, ka tas ir visaugstākā mērā delikāti, — vārdu sakot, viņš bija caur un cauri piesātināts ar delikātumu, trauslumu un neparastu pašcieņu. Pēdējais apstāklis man nez kāpēc uzreiz nepatika.

—    Tātad šī kaklasaite ir Adelaidas krāsas? — es jautāju, stingri uzlūkojis jauno sulaini.

—    Adelaidas, cienkungs, — viņš nesatricināmi delikāti atbildēja.

—    Un Agrafenas krāsas nav!

—    Nav, cienkungs. Tādas nemaz nevar būt, cienkungs.

—     Kāpēc tā?

—    Nepieklājīgs vārds — Agrafena, cienkungs.

—     Kā nepieklājīgs? Kāpēc?

—    Zināms, cienkungs: Adelaida vismaz ir ārzemju vārds, dižciltīgs; bet par Agrafenu var saukt kuru katru pašu pēdīgo sievišķi, cienkungs.

—     Vai tu esi prātu zaudējis, vai?

—    Nekādi ne, cienkungs, esmu pie pilna prāta, cienkungs. Jums, protams, ir brīv saukāt mani visādiem vārdiem; taču ar manām sarunām daudzi ģenerāļi un pat daži galvaspilsētas grāfi ir palikuši apmierināti, cienkungs.

—    Kā tad tevi sauc?

—    yidulēcis.

—    A! Tātad tu esi tas Vidulēcis?

—    Tieši tā, cienkungs.

—    Nu pagaidi, brāl, es arī ar tevi iepazīšos.

«Šeit tomēr ir kaut kas līdzīgs trako namam,» lejā kāpdams, savā prātā nodomāju.

IV Tēju dzerot

Tēju dzēra tai pašā istabā, no kuras bija izeja uz terasi, kur pirmīt biju sastapis Gavrilu. Tēvoča noslēpumainie pareģojumi par to, kāda uzņemšana mani sagaida, darīja mani ļoti nemierīgu. Jaunība dažkārt ir pār mēru patmīlīga, bet jauniešu patmīlība gandrīz vienmēr bailīga. Tāpēc man bija ārkārtīgi nepatīkami, kad, tikko iegājis pa durvīm un ieraudzījis visu sabiedrību pie tējas galda, piepeši aizķēros aiz paklāja, sagrīļojos un, gandrīz zaudējis līdzsvaru, spēji ielidoju istabas vidū. Sakautrējies tā, it kā ar vienu rāvienu būtu izmaitājis savu karjeru, godu un labo vārdu, stāvēju nekustēdamies, sarkans kā vēzis, stulbi blenzdams klātesošajos. Pieminu šo gadījumu, kas pats par sevi ir pilnīgi nenozīmīgs, vienīgi tāpēc, ka tas ārkārtīgi ietekmēja manu garastāvokli gandrīz visu to dienu un tātad ari manu attieksmi pret dažām mana stāsta personām. Mēģināju sasveicināties, palocīties, aprāvos, sasarku vēl stiprāk, metos pie tēvoča un satvēru viņu aiz rokas.

—    Labdien, krusttētiņ, — es aizelsies izgrūdu, gribēdams sacīt kaut ko pavisam citu, daudz asprātīgāku, taču gluži neviļus izteicu tikai: «Labdien.»

—    Vesels, vesels, draudziņ, — atsaucās tēvocis, sāpīgi juzdams man līdzi, — mēs taču jau sasveicinājāmies. Nekautrējies jel, lūdzams, — viņš čukstus piebilda, — tas, brāl, kuram katram var gadīties — un kā vēli Dažkārt šķiet, vai zemē būtu ielīdis uz līdzenas vietasl… Nu, bet tagad, māmiņ, atļaujiet jums stādīt priekšā: te ir mūsu jaunais cilvēks, viņš ir mazliet samulsis, bet jūs viņu droši vien iemīlēsiet. Mans krustdēls Sergejs Aleksandrovičs, — viņš piebilda, vērsdamies pie visiem reizē.

Taču, iekām es turpinu stāstu, atļaujiet, laipno lasītāj, iepazīstināt jūs atsevišķi ar ikvienu tanī sabiedrībā, kurā es pēkšņi biju iekļuvis. Tas ir pat nepieciešami stāsta kārtības labad.

Visa kompānija sastāvēja no vairākām dāmām un tikai diviem vīriešiem, neskaitot tēvoci un mani. Fomas Fomiča, kuru es tā vēlējos redzēt un kurš — es tūliņ to sajutu — bija visā šai mājā neaprobežots pavēlnieks, — šeit nebija: viņš lika just savu prombūtni, it kā būtu aiznesis sev līdzi gaismu no istabas. Visi bija drūmi un noraizējušies. Tas bija manāms no pirmā acu uzmetiena: lai cik apjucis un satraukts biju es pats, tomēr redzēju, ka tēvocis, piemēram, ir gandrīz vai tikpat satraukts kā es, kaut gan viņš gaužām pūlējās savas raizes noslēpt aiz šķietamas nepiespiestības. Kaut kas gulēja viņam uz sirds k»i smags akmens. Viens no abiem vīriešiem, kuri atradās istabā, bija vēl ļoti jauns cilvēks, gadu divdesmit pifH'u, tas pats Obnoskins, ko tēvocis pirmīt bija pieminējis, cildinadams viņa pratu un tikumu. Šis kungs man ārkārtīgi nepatika: viss viņa bija ieturēts tādā kā sliktas gaumes stilā; viņa uzvalks, par spīti šķietamai elegancei, izskatījās apbružāts un nabadzīgs; arī viņa sejā bija kaut kas it kā apbružāts. Gandrīz baltajām, smalkajām tarakāna ūsām un pinkuļainajai bārdelei, acīm redzot, vajadzēja rādīt neatkarīgu cilvēku, varbūt pat brīvdomātāju. Viņš nemitīgi miedza acis, smīnēja kaut kā īpaši dzēlīgi, dīdījās uz sava krēsla un ik brīdi skatījās uz mani ar lorneti; taču, kad es pagriezos pret viņu, viņš tūliņ it kā satrūcies nolaida savu stikliņu lejup. Otrs kungs» arī vēl pajauns cilvēks, gadu divdesmit astoņu, bija mans otrās pakāpes brālēns Mizinčikovs. Viņš tiešām bija ārkārtīgi nerunīgs. Visu tējas laiku viņš nepateica ne vārda, nesmējās, kad visi smējās; taču es nemanīju viņā nekādu «nomāktību», ko viņā saskatīja tēvocis; taisni otrādi, viņa gaišbrūno acu skatiens pauda apņēmību un tādu kā rakstura noteiktību. Mizinčikovs bija melnīgsnējs, melniem matiem un diezgan izskatīgs; ģērbies ļoti pieklājīgi — uz tēvoča rēķina, kā to vēlāk uzzināju. No dāmām vispirms ievēroju jaunavu Perepeļicinu ar viņas neparasti nikno, ii.ilo seju. Viņa sēdēja ieblakām ģenerālienei, par kuru imis īpaša runa vēlāk, taču ne gluži līdzās, bet aiz godbilib.is mazliet aizmugurē; ik mirkli viņa pieliecās un kaut Ko čukstēja savai labvēlei ausī. Divas trīs pavecākas piedzīvotajās pavisam nerunīgas sēdēja rindiņā pie loga un gaidīja tēju, valbīdamas acis uz māmiņu ģenerālieni. Mani ieinteresēja arī kāda resna, gluži izblīdusi, gadus piecdesmit veca kundzene, ģērbusies ļoti bezgaumīgi un pilgti, šķiet, nosārtinājusies un gandrīz bez zobiem, kuru v irtā rēgojās kaut kādi nomelnējuši un apdrupuši puļķīši; las tomēr viņu nekavēja spiegt, miegt acis, klīrēties, tēlot modes dāmu un gandrīz vai koķetēt. Viņa bija apkāru• ies ar šādām tādām važiņām un nemitīgi vērsa pret mani lorneti tāpat kā msjē Obnoskins. Tā bija viņa māmiņa. Lēnīgā Praskovja Iļjiņična lēja tēju. Viņai acīm redzami gribējās mani apskaut pēc ilgās atšķirtības un, protams, luliņ arī apraudāties, taču viņa neuzdrīkstējās. Šķiet, visu šeit nospieda kaut kāds aizliegums. Viņai blakus sēdēja |oli glīta piecpadsmit gadus veca melnace, kas ar bērnišķīgu ziņkāri vērīgi raudzījās manī, — mana māsīca Saša. beidzot un varbūt vairāk par visiem uzmanību saistīja kāda visai dīvaina dāma, ģērbusies grezni un pārlieku jau nāvīgi, kaut gan ne tuvu vairs nebija jauna, vismaz gadi trīsdesmit pieci. Seja viņai bija ļoti kalsna, bāla un sažuvusi, taču neparasti apgarota. Spilgts sārtums ik mirkli pārlija viņas bālajiem vaigiem gandrīz pie katras kustības, pie katra uzbudina juma. liet uzbudinājās viņa nepārtraukti, grozījās uz krēsla, it kā nespētu pat īsu brīdi nosēdēt miera. Viņa cieši, ar tādu kā alkatīgu ziņkāri vērās mani, vienā laidā pieliekdamās, lai kaut ko iečukstētu ausī Sašeņkai vai otrai blakus sēdētājai, un tūliņ ļāva vaļu visai vientiesīgiem un bērnišķīgi jautriem smiekliem. Taču, man par brīnumu, viņas dīvainības neviena uzmanību nesaistīja, it kā visi jau iepriekš būtu par to vienojušies. Es noskārtu, ka tā ir Tatjana Ivanovna, tā pati, kurā, pēc tēvoča izteiciena, bija kaut kas fantasmagorisks, tā, kuru viņam ar varu gribēja ieprecināt un kurai viņas bagātības dēļ gandrīz visi šai mājā centās pieglaimoties. Man tomēr patika viņas acis, dzidri zilas un laipnas; un, kaut gan ap tām jau varēja manīt grumbiņas, to skatiens bija tik vientiesīgs, tik jautrs un labs, ka bija tā kā sevišķi patīkami to sastapt. Par šo Tatjanu, vienu no īstajām mana stāsta «varonēm», vēlāk pastāstīšu sīkāk: viņas biogrāfija ir ievērības cienīga. Minūtes piecas pēc manas ierašanās istabā no dārza ieskrēja ļoti jauks puisēns, mans brālēns Iļjuša, rītdienas gaviļnieks, kuram šobrīd abas kabatas bija piebāztas spēļu kauliņiem un rokās vilciņš. Viņam līdzi ienāca jauna, smuidra meitene, pabāla un tāda kā nogurusi, taču ļoti daiļa. Viņa pārlaida visiem pētījošu, neuzticīgu un pat biklu skatienu, vērīgi palūkojās uz mani un apsēdās līdzās Tatjanai Ivanovnai. Atceros, ka man spēji iepukstējās sirds: es nopratu, ka tā ir tā pati guvernante … Atceros arī, ka tēvocis, viņai ienākot, uzmeta man ašu skatienu un nosarka līdz ausīm, tad noliecās, pacēla uz rokām Iļjušu un pienesa to man noskūpstīt. Vēl es pamanīju, ka madame Obnoskina vispirms vērīgi paraudzījās uz tēvoci un tad ar sarkastisku smīnu pagrieza savu lorneti pret guvernanti. Tēvocis stipri samulsa un, nezinādams ko darīt, gribēja paaicināt tuvāk arī Sašeņku, lai ar mani iepazīstinātu, taču viņa tikai mazliet piecēlās un klusēdama, ar nopietnu cieņu man pakniksēja. Jāsaka, tas man patika, jo viņai piestāvēja. Tai pašā brīdī lādzīgā krustmāmiņa Praskovja Iļjiņična nenocietās, pārtrauca tējas liešanu un klupa man klāt skūpstīt; taču es vēl nepaguvu pateikt viņai ne paris vārdu, kad jau atskanēja jaunavas Perepeļicinas spiedzīgā balss; viņa nopīkstēja, ka «redzams, Praskovja Iļjiņična aizmirsušas māmiņu (ģenerāliem), ka māmiņa prasījušas tēju, bet jūs, cienītā, nelejat, un viņa gaida», un Praskovja Iļjiņična, pametusi mani, pa kaklu pa galvu metās atpakaļ pie saviem pienākumiem.

Šī ģenerāliene, pati svarīgākā persona visā šai pulciņā, kuras priekšā visi staigāja uz pirkstgaliem, bija izkāmējusi un ļauna vecene, no galvas līdz kājām ģērbusies sērās, — ļauna gan vairāk aiz vecuma un aiz pēdējo (jau agrāk diezgan trūcīgo) prāta spēju zaudējuma; agrāk viņa bija bijusi kašķīga. Ģenerālienes stāvoklis bija viņu padarījis vēl dumjāku un uzpūtīgāku. Kad viņa dusmojās, visa māja kļuva par elli. Viņai bija divi dusmu izpausmes veidi. Pirmais bija klusējošais, kad vecene augām dienām staigāja, lūpas sakniebusi, un spītīgi klusēja, grūstīdama un dažkārt pat sviezdama uz grīdas visu, lai ko viņai nolika priekšā. Otra maniere bija pilnīgi pretēja: daiļrunīga. Sākās parasti ar to, ka vecmāmiņa — viņa taču bija mana vecmāmiņa — iegremdējās neparastā grūtsirdībā, gaidīja pasaules un visas savas saimniecības bojā r|u, paredzēja nākamībā nabadzību un visvisādu postu, ar savām priekšnojautām pati sevi iedvesmoja, sāka uz pukstiem skaitīt turpmākās nelaimes un, tā skaitīdama, nonācu tādā kā sajūsmā, tādā kā azartā. Protams, atklājās, ka viņa jau sen visu paredzējusi un tikai tāpēc klusējusi, ka ar varēm spiesta klusēt «šai mājā». «Taču, ja vien bi|uši pret viņu godbijīgi, ja vien būtu gribējuši jau laikus viņu uzklausīt, tad…» — un tā tālāk un tā joprojām; tam visam bez kavēšanās piebalsoja piedzīvotāju bars, launava Perepeļicina, un beidzot to svinīgi apstiprināja l oma Fomičs. Tai brīdī, kad mani stādīja viņai priekšā, viņa šausmīgi dusmojās, liekas, pirmajā, pašā briesmīgākajā veidā — klusējot. Visi vēroja viņu ar bailēm. Vienīgi Tatjana Ivanovna, kurai neņēma ļaunā itin neko, bija vislabākajā garastāvoklī. Tēvocis speciāli, pat ar zināmu svinīgumu pieveda mani pie vecmāmiņas, taču tā, skābi saviebusies, nikni pagrūda nost savu tasīti.

—   Tas ir tas vol-ti-žērs? — viņa caur zobiem dziedoši izspieda, pievērsdamās Perepeļicinai.

Šis muļķīgais jautājums galīgi izsita mani no sliedēm. Nesaprotu, kāpēc viņa mani nosauca par voltižēru. Taču tiidi jautājumi viņai vēl bija tīrais nieks. Perepeļicina pieliecās un kaut ko iečukstēja viņai ausī; taču vecene pikti atmeta ar roku. Es stāvēju pavērtu muti un jautājoši raudzījos uz tēvoci. Visi saskatījās, un Obnoskins pat atieza zobus, kas man šausmīgi nepatika.

—    Viņa, bral, reizēm sarunā aplamības, — tēvocis man pačukstēja, arī pa da|ai apjucis, — bet tas nekas, to viņa tāpat vien; tas ir no labas sirds. Galvenais ir sirds.

—     Jā gan, sirds, sirds 1 — pēkšņi iezvanījās Tatjanas Ivanovnas skanīgā balss; viņa visu laiku nebija ne acu novērsusi no manis un nez kāpēc nevarēja mierīgi nosēdēt uz vietas; droši vien čukstus teiktais vārds «sirds» bija aizlidojis līdz viņas dzirdei.

Viņa tomēr neizrunāja līdz galam, kaut gan viņai acīm redzami gribējās kaut ko izteikt. Vai nu viņa sakautrējās, vai arī bija kāds cits iemesls, tikai pēkšņi viņa apklusa, šausmīgi nosarka, spēji noliecās pie guvernantes, kaut ko iečukstēja tai ausī un tad uzreiz, aizsegusi muti ar lakatiņu un atmetusies pret krēsla atzveltni, sāka smieties gluži kā histērijā. Es uzlūkoju visus vislielākajā neizpratnē; taču, man par izbrīnu, visi bija ļoti nopietni un raudzījās tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. Es, protams, sapratu, kas bija Tatjana Ivanovna. Beidzot man pasniedza tēju, un es daudzmaz atguvos. Nezinu, kāpēc, bet pēkšņi es iedomājos, ka mans pienākums būtu uzsākt laipnu sarunu ar dāmām.

—    Jūs, krusttētiņ, — es iesāku, — pirmīt pareizi sacījāt, brīdinādams mani, ka var samulst. Atzīstos atklāti — kāpēc gan slēpt, — es turpināju, ar pieglaimīgu smaidu uzrunādams madame Obnoskinu, — ka līdz šim gandrīz nemaz neesmu pazinis dāmu sabiedrību, un tagad, kad man ienākot atgadījās tāda kļūme, man šķita, ka mana poza istabas vidū bija ļoti smieklīga un es mazliet atgādināju lempi — vai nav tiesa? Vai esat lasījuši «Lempi»? — es nobeidzu, aizvien vairāk un vairāk samulsdams, sarkdams par savu pieglaimīgo atklātību un bargi raudzīdamies uz msjē Obnoskinu, kurš, zobus atiezis, aizvien vēl mērīja mani ar skatienu no galvas līdz kājām.

—     Kā tad, kā tad, kā tad! — pēkšņi tēvocis iesaucās ārkārtīgā pacilātībā, no sirds priecādamies, ka šā vai tā saruna sākusi risināties un es tikšu uz ceļa. — Tas, brāl, vēl nav nekas, ko tu te saki, ka var sakautrēties. Nu, sakautrējies, un ne gailis tur pakaļ nedzied! Bet es, brāl, sava pirmajā debijā pat samelojos — tici vai ne! Nē, nudien, Anfisa Petrovna, es jums teikšu, to ir interesanti paklausīties. Tikko iestājies junkuros, iebraucu Maskavā, dodos pie kādas ievērojamas lielkundzes ar ieteikuma vēstuli, — pārlieku augstprātīga sieviete bija, taču īstenībā gaužām labsirdīga, lai saka ko sacīdami. Ieeju — pieņem. Viesistaba pilna ļaužu, lielāko tiesu dūži. Sasveicinājos, apsēdos. Tikko mani uzrunājusi, viņa vaicā: «Bet vai jums, mīļais, sādžiņas ir?» Man, protams, nepiederēja ne vista — ko lai atbildu? Sakaunējos, ka vai zemē jālien. Visi skatās uz mani (kas tur liels, junkuriņš!). Nu kāpēc gan es nebūtu varējis pateikt: nav nekā; un būtu iznācis cildeni, jo būtu pateicis patiesību. Neizturēju! «Ir,» saku, «simt septiņpadsmit dvēseļu.» Un kam es vēl tur šīs septiņpadsmit piepinu? Ja jau melsties, būtu vismaz samelsis apaļu skaitu — vai nav tiesa? Pēc brītiņa no tās pašas ieteikuma vēstules noskaidrojās, ka esmu pliks kā baznīcas žurka un turklāt vēl samelojies! Nu, ko man atlika darīt? Devu kājām ziņu — un kopš tā laika uz to pusi ne soli. Man taču tolaik vēl nekā nebija. Viss, kas tagad ir, — trīssimt dvēseļu mantots no tēvoča Afanasija Matvepra un divsimt dvēseļu ar Kapitonovku vēl agrāk — no vecmāmuļas Akuļinas Panfilovnas, tātad pieci simti ar uzviju. Nav slikti! Tikai kopš tā laika nozvērējos nemelot un nemeloju.

Es gan jūsu vietā vis nezvērētos. Dievs zina kā var gadīties, — piebilda Obnoskins, zobgalīgi smīnēdams.

—    Nu jā, tiesa gan, tas tiesa! Dievs zina kas var gadīties, — tēvocis vientiesīgi piebalsoja.

Obnoskins, atgāzies pret krēsla atzveltni, sāka skaļi Mīlieties; viņa māmuļa pasmaidīja; kaut kā sevišķi preligi ieķiķinājās jaunava Perepeļicina; nezinādama, par ko, kāļi iesmējās arī Tatjana Ivanovna un pat sāka sist plaukstas, — vārdu sakot, es skaidri redzēju, ka tēvoci viņa paša mājā netur itin ne par ko. Sašeņka nikni zibošam acīm urbās Obnoskinā. Guvernante nosarka un nodūra acis. Tēvocis brīnījās.

—    Kas ir? Kas noticis? — viņš atkārtoja, neizpratnē mūs visus uzlūkodams.

Visu šo laiku mans brālēns Mizinčikovs sēdēja mazliet alslatu, nebilda ne vārda un pat nepasmaidīja, kad visi saka smieties. Viņš noņēmies dzēra tēju, filozofiski nolaudzījās uz visiem klātesošajiem un vairākkārt it kā neizturamas garlaicības uzplūdā — jādomā, pa vecam paradumam — grasījās uzsvilpot, taču laikā aprāvās. Obnoskins, kas ķircināja tēvoci un mēģināja aizskart mani, neuzdrīkstējās pat paskatīties uz Mizinčikovu: to es ievēroju. Ievēroju arī, ka mans nerunīgais brālēns bieži un pat ar redzamu ziņkāri pavērās manī, it ka vēlēdamies precīzi noskaidrot, kas es esmu par cilvēku.

—    Esmu pārliecināta, — piepeši iečivinājās madame Obnoskinā, — esmu pilnīgi pārliecināta, monsieur Serge, — laikam taču tā? — ka jūs tur savā Pēterburgā neesat bijis liels dāmu cienītājs. Es zinu, tur tagad saviesies daudz, ļoti daudz jaunu cilvēku, kuri pilnīgi vairās no dāmu sabiedrības. Manuprāt, tie visi ir brīvdomātāji. Es to varu uzskatīt tikai par nepiedodamu brīvdomību. Un atzīstos, mani tas pārsteidz, pārsteidz, jauno cilvēk, tīri vienkārši pārsteidz…

—     Pavisam neesmu bijis sabiedrībā, — es neparasti dedzīgi atbildēju. — Taču tas… es vismaz tā domāju, neko nenozīmē … Es dzīvoju, tas ir, vispār es īrēju dzīvokli… bet tas nekas, varu jums apgalvot. Tagad iepazīšos; līdz šim esmu vienmēr sēdējis mājās …

—    Nodarbojās ar zinātnēm, — tēvocis, pieņēmis cienīgu stāju, aizrādīja.

—     Ak, krusttētiņ, jūs allaž ar savām zinātnēm! … Iedomājieties, — es turpināju ar neparastu vaļīgumu un, plati smaidīdams, atkal uzrunāju Obnoskinu, — mans dārgais tēvocis ir tik ļoti aizrāvies ar zinātni, ka kaut kur uz lielceļa salūkojis nez kādu brīnumainu, praktisku filozofu Korovkina kungu; un pirmais vārds, ko viņš man teica pēc tik ilgiem atšķirtības gadiem, bija, ka viņš gaidot šo fenomenālo brīnumdari ar kaut kādu, var sacīt, drudžainu nepacietību … aiz mīlestības uz zinātni, protams…

Un es ieķiķinājos, cerēdams izraisīt vispārējus smieklus kā atzinību manai asprātībai.

—    Kas tas tāds? Par ko viņš runā? — ģenerāliene spīvi noprasīja Perepeļicinai.

—    Viesus, cienkundze, Jegors Iļjičs salūguši, mācītus, cienkundze, pa lielceļiem braukā, vāc tādus kopā, cienkundze, — ar baudu nopīkstēja jaunava.

Tēvocis galīgi apjuka.

—    Ak jā! Biju pavisam piemirsis! — viņš iesaucās, uzmetis man pārmetošu skatienu. — Es gaidu Korovkinu. Miicits cilvēks, cilvēks, kas paliks gadsimtā …

Viņš sastomījās un apklusa. Ģenerāliene atmeta ar roku un šoreiz tik trāpīgi, ka aizķēra tasīti, kas nolidoja no galda un saplīsa. Izcēlās vispārējs uztraukums.

—    Tā viņa vienmēr, kad saskaišas, ņem un kaut ko nosviež uz grīdas, — tēvocis samulsis man pačukstēja. — Bet tas ir tikai — kad saskaišas … Tu, brāl, neskaties, neievēro, raugies sāņus… Kādēļ tu par Korovkinu sāki runāt?

Taču es jau tāpat raudzījos sāņus: šai brīdī es sastapu guvernantes skatienu, un man likās — šai skatienā bija tāds kā pārmetums man, pat kaut kas nicīgs; viņas bālajos vaigos spilgti iekvēlojās sašutuma sārtums. Es sapratu viņas skatienu un apjautu, ka ar savu mazdūšīgo un riebīgo vēlēšanos padarīt tēvoci smieklīgu, lai kaut cik mazinātu pats savu smieklīgumu, esmu daudz zaudējis šīs jaunavas acīs. Nevaru izsacīt, kāds man bija kauns!

—     Mēs te visu laiku runājam par Pēterburgu, — Anfisa Petrovna atkal iedziedājās kā lakstīgala, kad bija pierimis satraukums par saplēsto tasīti. — Es ar tādu, var sacīt, bau-dī-jumu atceros mūsu dzīvi šai burvīgajā galvaspilsētā… Mēs toreiz bijām ļoti tuvu pazīstami ar kādu ģimeni — atceries, Pol! Ģenerālis Polovicins… Ai, cik apburoša, ap-bu-ro-ša būtne bija ģenerāliene! Nu, ziniet, šis aristokrātisms, beaumonde[39] … sakiet — jūs droši vien sagājāties… es, jāatzīstas, ar nepacietību gaidīju jus atbraucam: cerēju no jums daudz, daudz ko uzzināt par mūsu Pēterburgas draugiem …

—    Man ļoti žēl, ka nevaru… atvainojiet… Es jau teicu, ka ļoti reti esmu bijis sabiedrībā un nemaz nepazīstu ģenerāli Polovicinu; pat dzirdējis neesmu, — es nepacietīgi atteicu, pēkšņi ļaudams savai laipnībai pāriet ārkārtīgi piktā un ērcīgā omā.

—    Nodarbojās ar mineraloģiju, — lepni iesprauda nelabojamais tēvocis. — Tā, brāl, ir, kad pētī dažādus akmentiņus, mineraloģija, ko?

—    Jā gan, krusttētiņ, akmeņus …

—    Hm … Daudz gan to zinātņu, un visas derīgas! Bet es taču, brāl, taisnību sakot, pat nezināju, kas tā mineraloģija tāda ir. Dzirdu tikai, ka skandina kaut kur sveša ciema zvanītavā. Citās lietās nu vēl šā tā, bet zinātnēs esmu muļķis, atklāti atzīstos.

—    Atklāti atzīstaties? — smīkņādams uztvēra Obnoskins.

—    Papiņ! — iesaucās Saša, pārmetoši uzlūkodama tēvu.

—     Kas ir, mīlulīt? Ak mans dievs, es taču visu laiku jūs pārtraucu, Anfisa Petrovna, — tēvocis attapa, nesapratis Sašeņkas iesaukšanos. — Atvainojiet, dieva dēļ!

—     Ai, neraizējieties! — Anfisa Petrovna, skābi pasmaidījusi, atbildēja. — īstenībā es jau jūsu krustdēlam visu pateicu un beigšu varbūt ar to, monsieur Serge, — tā laikam bija? — ka jums katrā ziņā jālabojas. Es ticu, ka zinātnēm, mākslām … tēlniecībai, piemēram … nu, ar vienu vārdu, visām šīm augstajām idejām piemīt, tā sakot, sava pie-vil-cīgā puse, taču tās nevar aizstāt dāmu sabiedrību … Sievietes, sievietes, jaunais cilvēk, veido jūs, un tāpēc bez viņām nav iespējams, nav iespējams, jaunais cilvēk, nav ie-spē-jams!

—     Nav iespējams, nav iespējams! — atkal noskanēja Tatjanas Ivanovnas paskaļā balss. — Paklausieties, — viņa iesāka, kaut kā bērnišķīgi steigdamās un, protams, tumši pietvīkdama, — paklausieties, es gribu jums vaicāt…

—    Ko pavēlēsiet, cienītā? — es atsaucos, vērīgi viņā ielūkodamies.

—    Es gribēju jums pavaicāt: vai jūs uz ilgu laiku esat atbraucis vai ne?

—    Nudien nezinu, cienītā; kā darīšanas …

—    Darīšanas! Kādas viņam var būt darīšanas? … Ai, bezprātis! …

Un Tatjana Ivanovna, pārlieku sasarkusi, slēpdama seju aiz vēdekļa, noliecās pie guvernantes un tūdaļ ņēmās tai nez ko čukstēt. Tad pēkšņi iesmējās un sāka sist plaukstas.

—    Pagaidiet, pagaidiet! — viņa iesaucās, atraudamās no savas uzticības personas un atkal ar skubu pievērsdamās man, it kā baidīdamās, ka es neaizeju. — Paklausieties — vai jūs zināt, ko es jums teikšu? Jūs esat šausmīgi, šausmīgi līdzīgs kādam jaunam cilvēkam, ap-bu-rošam jaunam cilvēkam! … Sašeņka, Nastjeņķa, atceraties? Viņš ir šausmīgi līdzīgs tam bezprātim — atceries, Sašoņka! Mēs vēl vizinājāmies un sastapām… jāšus un ar baltu vesti . .. viņš vēl pavērsa uz mani savu lorneti, nekauņa! Atcerieties, es aizsedzu seju ar plīvuru, tomēr nenocietos, izliecos no karietes un uzsaucu viņam: «Nekauņa!» — un tad nosviedu uz ceļa savu puķu pušķi… Atceries, Nast jeņķa?

Un uz mīlas dēkām ķertā jaunava ļoti uzbudināta aizsedza ar rokām seju; tad pēkšņi pietrūkās kājās, aizspurdza pie loga, nolauza puķu podā rozi, nosvieda to man pie kājām uz grīdas un izskrēja no istabas. Iekrita kā akā! Šoreiz izcēlās pat zināms apjukums, kaut gan ģenerāliene, tāpat kā pirmoreiz, palika pilnīgi mierīga. Anfisa Petrovna, piemēram, bija nevis izbrīnījusies, bet it kā par kaut ko pēkšņi noraizējusies un skumīgi paskatījās uz savu dēlu; jaunkundzes nosarka, bet Pols Obnoskins ar man nesaprotamu nepatiku piecēlās no krēsla un piegāja pie loga. Tēvocis jau sāka mest man ar acīm, bet tai brīdī istabā ienāca jauna persona, kas saistīja vispārējo uzmanību.

—    Ā, lūk arī Jevgrafs Larioničs! Kā vilku piemin, tā vilks klāt! — iesaucās tēvocis, sirsnīgi nopriecājies. — Ko, brāl, vai no pilsētas?

«Ir nu gan savādnieki! It kā tīšuprāt šeit savākti kopā!» es savā prātā nodomāju, vēl lāgā nesaprazdams visu, kas risinājās tepat manu acu priekšā, nenojauzdams arī to, k.i es pats, ieradies pie viņiem, šķiet, tikai pavairoju šo savādnieku kolekciju.

V Ježevikins

Istabā ienāca vai, pareizāk sakot, iespraucās (kaut gan durvis bija ļoti platas) pamazs vīrelis, kas jau durvīs locījās, klanījās un smaidīja atieztiem zobiem, ar ārkārtīgu ziņkāri aplūkodams visus klātesošos. Tas bija sīka auguma večuks, bakurētains, ar šaudīgām un pablēdīgām ačelēm, pliku pauri un tādu kā nenoteiktu, smalku smīnu uz diezgan biezajām lūpām. Viņš bija ģērbies frakā, kas izskatījās gaužām nonēsāta un laikam nebija šūta viņam pašam. Viena poga karājās diedziņā, divu vai triju nebija nemaz. Caurie zābaki un notaukotā naģene labi saskanēja ar viņa nožēlojamo apģērbu. Rokās viņš turēja rūtainu, stipri piešņauktu kokvilnas mutautu, kurā slaucīja sviedrus no pieres un deniņiem. Es pamanīju, ka guvernante mazliet piesarka un uzmeta man ašu skatienu. Man pat likās, ka šai skatienā bija kaut kas lepns un izaicinošs.

—    Taisni no pilsētas, labdari! Taisni no turienes, gādnieki Visu izstāstīšu, tikai atļaujiet pirmāk godu nodot,— ienākušais večuks pateica un stūrēja taisni uz ģenerālieni, taču apstājās pusceļā un atkal pievērsās tēvocim.

—     Vai nu jums, labdari, nezināma mana galvenā īpašība: nelietis, īsts nelietis! Es taču, kolīdz ienācis, tūdaļ pat meklēju galveno personu mājās, uz to visupirms savas kājas virzu, lai tādā veidā ar pirmo soli žēlastību un protekciju iemantotu. Nelietis esmu, gādniek, nelietis, manu labdari! Atļaujiet, lielmātiņ, jūsu ekselence, jūsu drēbju vīli nomutēt, ka es ar savām lūpām jūsu zelta ģenerālienes rociņu nenosmulēju.

Ģenerāliene pasniedza viņam roku, man par brīnumu, diezgan labvēlīgi.

—     Arī jums, mūsu skaistulīt, zemu klanos, — viņš tādā pašā garā turpināja, uzrunādams jaunavu Perepeļicinu.

— Ko lai dara, cienīgā lielkundzīt, — nelietis! Jau tūkstoš astoņsimt četrdesmit pirmajā gadā tika nolemts, ka esmu nelietis, kad mani padzina no dienesta taisni tai pašā reizē, kad Valentīns Ignatjičs Tihoncovs augstlabdzimtīgajos iekļuva: par asesoru viņu iecēla; viņu asesoros, bet mani neliešos. Bet es jau nu esmu tik atklāts radīts, ka visā atzīstos. Ko lai dara! Mēģināju dzīvot godīgi, mēģināju, tagad nu jāpamēģina citādi. Aleksandra Jegorovna, mūsu ienācies ābolīt, — viņš turpināja, iedams apkārt galdam un spraukdamies pie Sašeņkas, — atļaujiet jūsu drēbītes nomutēt, no jums, jaunkundzīt, ābolīšu smarža dveš ar visādiem delikātumiem. Visu cieņu gaviļniekam; es jums, mīlīt, loku un bultu atvedu, pats visu rītu meistaroju, bērneļi palīdzēja; vēlāk — tad laidīsim vaļā. Kad izaugsiet liels, iestāsieties oficieros, tad turkam galva ripos. Tatjana Ivanovna … ak, viņas te nav, labdares! — arī viņas drēbju vīlīti būtu nomutējis. Praskovja Iļjiņična, jūs, mūsu īstā māmuļa, āre, tikai aizspraukties pie jums nevaru, citādi ne tikvien rociņu, pat kājiņu būtu jums pabučojis — tā gan, cienītā! Anfisa Petrovna, apliecinu jums visvisādu savu cienīšanu. Vēl šodien par jums dievu lūdzu, labdare mana, uz ceļiem tupēdams, ar asarām lūdzu dievu, arīdzan par jūsu dēliņu, lai dievs viņam piešķir visādus augstus amatus un talantus, it īpaši talantus! Pie tās pašas reizes arī Ivanam Ivanovičam Mizinčikovam mūsu vispazemīgākā cienīšana. Lai dievs kungs dod jums visu, ko paši sev vēlaties. Tāpēc ka nevar jau sazināt, cienītais, ko jūs īpaši sev vēlaties: tādi nerunīgi esat… Sveika, Nastja, visa mana sīkā smeltne sūta tev labasdienas, ik mīļu dieniņu tevi daudzina! Un nu tagadiņ arī namatēvam līdz zemei klanos. No pilsētas, jūsu augstdzimtība, taisnā ceļā no pilsētas. Un tas laikam gan ir jūsu krustdēliņš, kas zinātniskā fakultātē audzināts? Mūsu visdziļākā cienīšana, godātais; lūdzu jūsu rociņu.

Atskanēja smiekli. Bija skaidrs, ka večuks tēlo tādu kā brīvprātīga jokdara lomu. Viņa ierašanās uzjautrināja sabiedrību. Daudzi pat nesaprata viņa sarkasmu, bet viņš muļķoja gandrīz visus. Vienīgi guvernante, kuru viņš, man par brīnumu, bija nosaucis vienkārši par Nastju, sarka un rauca pieri. Es gandrīz jau atrāvu roku: liekas, večuks to vien bija gaidījis.

— Bet es taču lūdzu tikai, gribēdams to paspiest, godā!&lt;iis, ja vien atļausiet, nevis skūpstīt. Un jūs laikam nodomājāt, ka skūpstīt? Nē, godātais, pagaidām vēl tikai paspiest. Jūs, labdari, droši vien uzskatāt mani par kunga ukstu? — viņš teica, mani zobgalīgi uzlūkodams.

—    N… nē, apžēlojieties, es …

—     Tur jau ir tas joks! Ja es esmu āksts, tad arī dažs l.ibs cits šeit ir tāds! Bet jums būs mani cienīt: es vēl neesmu tāds nelietis, kā jūs domājat. Tā jau nu ir, pieņemsim, ka āksts. Esmu vergs, mana sieva verdzene, nu tad — paglaimo, paglaimo un — paskaties vien — šo vai to samantosi, kauču vai bērņukiem pieniņa tiesai. Cukuru, teikt, cukuru visur bagātīgāk pieberiet, tā būs veselīgāk. To es jums, godātais, kā noslēpumu papaužu: kazi, arī jums ievajagas. Liktenis mani piemeklējis, mīlīt, tāpēc arī esmu āksts.

—    Hi-hi-hi! Ak, kāds jokupēteris šis vecītis! Mūždien sasmīdina! — nopīkstēja Anfisa Petrovna.

—     Vai, māmulīt, labdare tu mana, muļķītim tak vieglāk pasaulē izdzīvot! Bija man to zināt, agrā jaunībā būtu muļķos ierakstījies, kazi, tagad būtu gudrs. Bet agri sagribēju būt gudrinieks, tā nu tagad iznācis vecs muļķis.

—     Sakiet, lūdzami, — iejaucās Obnoskins (kuram, jādomā, nebija patikusi piezīme par talantiem), kaut kā īpaši neatkarīgi izlaizdamies atzveltnī un caur savu stikliņu nopētīdams veco vīru kā sīku kukainīti, — sakiet, lūdzami… vienmēr aizmirstu jūsu uzvārdu … kā tak jūs sauc?…

Ak, godājamais, uzvārds man varbūt ir Ježevikins, bet kāda tam jēga? Raugiet, jau devīto gadu sēžu bez vietas — tāpat vien dzīvoju savā vaļā, pēc dabas likumiem. Bet bērnu, sacīt, bērnu man ir — tīrā Holmsku ģimene! Taisni kā parunā: «Bagātam — teliņi, nabagam — bērniņi …»

—     Nu jā… teliņi… lai nu tas, teiksim, paliek. Bet paklausieties, es sen esmu gribējis jums pajautāt: kādēļ jūs, nākdams iekšā, tūliņ skatāties atpakaļ? Tas ir ļoti jocīgi.

—     Kadeļ skatos atpakaļ? Man, godatais, visu laiku liekas, ka no mugurpuses kāds grasās mani ar plaukstu noklapēt kā mušu, tāpēc arī atskatos. Monomāns esmu kļuvis, mīlīt.

Atkal smiekli. Guvernante mazliet piecēlās, it kā dzīrās iet, bet tad atkal atslīga krēslā. Viņas sejā jautās kaut kas sāpīgs, ciešanu pilns, par spīti vaigos ielijušajam sārtumam.

—    Vai tu, brāl, zini, kas tas ir? — tēvocis man pačukstēja. — Tas taču ir viņas tēvs!

Es vēros tēvocī platām acīm. Ježevikina uzvārds man bija pilnīgi izkūpējis no galvas. Biju juties kā varonis, visu ceļu sapņojis par savu varbūtējo likteņa lemto, par viņu domādams, kalis augstsirdīgus plānus un pilnīgi piemirsis viņas uzvārdu, vai, pareizāk sakot, no sākta gala nebiju tam veltījis nekādu uzmanību.

—    Kā — tēvs? — es tāpat čukstus atsaucos. — Es taču domāju, ka viņa ir bārabērns?

—    Tēvs, brālīt, tēvs. Un zini — visgodīgākais, viscēlākais cilvēks, pat nedzer, tikai tā iztaisās par jokdari. Nabadzība, brāl, briesmīga, bērnu — astoņi gabali! No Nastjeņkas algas vien pārtiek. Asas mēles dēļ padzīts no dienesta. Ik nedēļu brauc šurp. Lepns — neparko nekā neņem pretim. Daudzkārt esmu izmēģinājies dot — neņem. Sarūgtināts cilvēks.

—    Nu, brāl Jevgraf Larionič, kas tur pie jums no jauna? tēvocis iejautājās un spēcīgi uzplāja viņam uz pleca, pamanījis, ka aizdomīgais večuks jau noklausās mūsu sarunu.

—    Kas nu jauns, labdari? Valentīns Ignatjičs vakar iesniedzis paskaidrojumu Trišina lietā. Izrādījies, ka šim miltu maisos svara iztrūkums. Tas, lielmātiņ, ir tas pats Trišins, kas tev, acīs skatīdamies, pīlītes pūš. Kazi, labpatīk atcerēties. Ekur, Valentīns Ignatjičs tad nu raksta par Trišinu. «Ja jau viņš,» saka, «šis bieži pieminamais Trišins, pats savas krustmeitas goda nevarēja nosargāt un šī pērngad ar oficieri aizlaidās lapās, kā tad nu,» saka, «lai viņš kroņa mantu būtu mācējis nosargāt?» To viņš savā papīrā taisni tā ij bija izlicis — jānudien nemeloju, cienītā.

—    Fui! Kādas nesmukas lietas jūs stāstāt! — Anfisa Petrovna iebrēcās.

—    Kā tad, kā tad! Aizrunājies gan šķērsām, brāl Jevgraf, — tēvocis piebalsoja. — Pielūko, mēles dēļ aiziesi neziņā! Cilvēks tu esi atklāts, cildens, tikumīgs — varu apliecināt, bet mēle — tā tev ir indīga! Brīnos, kā tu ar viņiem tur nevari sadzīvoti Viņi taču, liekas, ir krietni cilvēki, vienkārši…

Tēvs un labdari! Taisni no vienkārša cilvēka tak es baidos! — vecais iesaucās tādā kā īpašā saviļņojumā.

Atbilde man patika. Es strauji piegāju pie Ježevikina un cieši paspiedu viņam roku. Patiesību sakot, man gri!&gt;e|cis kaut vai tādā veidā protestēt pret vispārības domam, klaji izrādīt vecajam vīram savas simpātijas. Bet varbūt — ej nu sazini! — varbūt man gribējās izcelties Nastasjas Jevgrafovnas acīs. Taču no šās manas kustības itin nekas prātīgs neiznāca.

—    Atļaujiet vaicāt, — es pa savam paradumam piesarcis un steigdamies iejautājos, — vai esat dzirdējis par jezuītiem?

—    Nē, mīļo cilvēk, neesmu dzirdējis; ja nu varbūt kādu nieku … kur nu mēs! Bet kas tad būtu?

—    Tāpat vien… es, starp citu, gribēju pastāstīt… Taču lai nu paliek, atgādiniet man pie izdevības. Bet pašlaik, varat būt pārliecināts, es jūs saprotu un … protu novērtēt…

Un, galīgi samulsis, es vēlreiz satvēru viņa roku.

—     Katrā ziņā, mīlīt, atgādināšu, katrā ziņā atgādināšu! Zelta burtiem pierakstīšu. Rau, atļaujiet, arī mezgliņu iesiešu, lai nepiemirstu.

Un viņš tiešām iesēja mezglu, salūkojis sausu stūrīti savā netīrajā, tabakā savārtītajā mutautā.

—    Jevgraf Larionič, ņemiet tēju, — piedāvāja Praskovja Iļjiņična.

—     Tūdaļ, skaistulīt kundzenlt, tūdaļ, tas ir, princesīt, nevis kundzenit! Tas jums par tējiņu. Stepanu Aleksejiču Bahčejevu pa ceļam satiku, cienītā. Tāds līksms, ka vai nu! Es jau nodomāju, sak, nez vai netaisās precēties? Paglaimo, paglaimo! — viņš pusčukstus izmeta, iedams man garām ar tējas tasīti, un, aci piemiedzis, pamirkšķināja. — Bet ko tad pašu galveno labdari, teikt, Fomu Fomiču, neredz, ko? Vai tad neieradīsies uz tēju?

Tēvocis sarāvās kā dzelts un bikli paraudzījās uz ģenerāliem.

—    Tiešām gan nezinu, — viņš nedroši atbildēja, dīvaini samulsis. — Aicināt viņu aicināja, bet viņš .,. Patiešām nezinu, varbūt viņam nav tāds noskaņojums. Es jau aizsūtīju Vidulēci…. varbūt tomēr aiziet pašam?

—    Nule biju pie viņiem iegājis, — Ježevikins noslēpumaini pabilda.

—    Vai tas var būt? — tēvocis satrūcies iesaucās. — Nu, un kā?

—    Visupirms jau pie viņiem iegriezos, godātais, cienīšanu apliecināt. Sacīja, ka viņi vientulībā tēju padzeršot, un pēc tam piebilda, ka viņi arī ar sausu maizes garoziņu būšot paēduši, jā gan, godātais.

Šie vārdi, šķiet, lika tēvocim aizsvilties patiesās šausmās.

—    Tad būtu jele tu viņam ieskaidrojis, Jevgraf Larionič, būtu pastāstījis, — tēvocis beidzot izdabūja, grūtsirdīgi un pārmetoši uzlūkodams veco.

—    Teicu jau, cienītais, teicu.

—    Nu?

—     Ilgi nepagodināja ar atbildi, cienītais. Sēdēja pie kāda matemātikas uzdevuma, kaut ko risināja, redzams, tas bija āķīgs uzdevums. Pitagora teorēmu manā klātbūtnē uzzīmēja — pats redzēju. Trīs reizes atkārtoja un tikai ceturtajā pacēla galviņu, it kā pirmoreiz būtu mani ieraudzījis. «Neiešu,» saka, «tur tagad zinātnieks atbraucis, kur tad nu mēs lai blakus tādam spīdeklim.» Taisni tā viņiem labpatika izteikties, ka, sak, blakus spīdeklim.

Un večuks uzmeta man greizu, izsmējīgu skatienu.

—    Nu, to jau es gaidīju, — tēvocis iesaucās un sasita rokas, — tā jau es domāju! To taču viņš par tevi, Sergej, teicis, ka «zinātnieks». Ko nu tagad lai dara?

—    Atzīstos, krusttētiņ, — es atteicu, ar cieņu paraustīdams plecus, — manuprāt, tas ir tik smieklīgs iegansts, ka nav pat vērts veltīt tam uzmanību, un es patiešām brīnos par jūsu samulsumu …

—    Ak, nekā tu, brālīt, nezini! — viņš iesaucās, enerģiski pavēcinājis roku.

—    Tagad jau nu, cienkungs, nav vairs ko gausties, — piepeši iejaucās jaunava Perepeļicina, — ja jūs paši, cienkungs Jegor Iļjič, esat visupirmākais ļaunuma cēlonis. Ko par matiem bēdāt, ja galvas vairs nav uz pleciem. Būtu klausījuši māmiņu, cienkungs, tad tagad nebūtu jāraud.

—    Bet ko tad es būtu nogrēkojis, Anna Nilovna, bīstieties jel dieva! — tēvocis lūdzošā balsī iebilda, it kā gribēdams izskaidroties.

—    Es dieva bīstos, Jegor Iļjič, bet visa nelaime nāk no tā, ka jūs, cienkungs, esat egoisti un savu māti nemīlat, — jaunava Perepeļicina ar cieņu atbildēja. — Kālabad jums vajadzēja no sākta gala viņu gribu niecināt? Viņa ir jūsu in.ito, cienkungs. Un es jums neiešu nepatiesību stāstīt, cienkungs. Es pati, cienkungs, esmu apakšpulkveža meita un nevis šāda tāda.

Man likās, ka Perepeļicina iesaistījās sarunā vienīgi ar nolūku pavēstīt mums visiem un it īpaši man, kas nule biju ieradies, ka viņa pati ir apakšpulkveža meita, nevis Aada tāda.

—   Tāpēc, ka viņš apvaino savu māti, — beidzot bargi ierunājās pati ģenerāliene.

—    Māmiņ, esiet jel žēlīga! Kur tad es jūs apvainoju?

—    Tāpēc, ka tu esi drausmīgs egoists, Jegoruška, — ģenerāliene turpināja, aizvien vairāk aizraudamās.

—    Māmiņ, māmiņ! Kur nu es esmu drausmīgs egoists? — tēvocis gandrīz izmisis iekliedzās. — Piecas dienas, veselas piecas dienas jūs uz mani dusmojaties un negribat ar mani runāt! Bet par ko? Par ko? Lai taču mani tiesā, lai mani tiesā visa pasule! Lai galu galā uzklausa arī manu attaisnošanos. Es ilgi klusēju, māmiņ; jūs negribējāt mani uzklausīt; lai tad tagad cilvēki mani dzird. Anfisa Pet-' rovna! Pavel Semjonič, visucēlais Pavel Semjonič! Sergej, mans draugs! Tu esi cilvēks no malas, tu, tā sakot, esi skatītājs, tu vari spriest taisnīgi…

—    Mitējieties, Jegor Iļjič, mitējieties, — iekliedzās Anfisa Petrovna, — nebendējiet nost māmiņu!

—     Es māmiņu nenobendēšu, Anfisa Petrovna; te ir manas krūtis — dragājiet! — tēvocis nerimās, iekaisis uz pēdīgo postu, kā tas dažkārt mēdz notikt ar vāja rakstura cilvēkiem, ja tos galīgi izved no pacietības, kaut gan visa viņu dedzība līdzinās aizdedzinātu salmu liesmai. — Es gribu sacīt, Anfisa Petrovna, ka neviena neaizvainošu. Es arī sākšu ar to, ka Foma Fomičs ir viscildenākais, visgodīgākais cilvēks, turklāt cilvēks ar visai izcilām īpašībām, taču… taču šai gadījumā viņš bija pret mani netaisns.

—    Hm! — Obnoskins noīdēja, it kā gribēdams tēvoci vēl vairāk paķircināt.

—    Pavel Semjonič, visucildenais Pavel Semjonič! Vai tiešām jūs domājat, ka es, tā sakot, esmu bezjūtīgs stabs? Es taču redzu, es taču saprotu, ar sirds asarām, var sacīt, saprotu, ka visi šie pārpratumi rodas no viņa pārliecīgās mīlestības uz mani. Taču — sakiet, ko gribat, — šai gadījumā viņš nudien ir netaisns. Es visu izstāstīšu. Tagad es gribu izstāstīt visu šo notikumu, Anfisa Petrovna,

skaidri un sīki, lai jūs redzat, kā tas viss iznāca un vai māmiņai ir pamats uz mani dusmoties, ka es neesmu izdabājis Fomam Fomičam. Uzklausi ari tu mani, Serjoža, — viņš sacīja, vērsdamies pie manis, ko darīja visu laiku, kamēr turpinājās viņa stāsts, it kā baidīdamies no citiem klausītājiem un šaubīdamies par viņu līdzjūtību, — uzklausi mani arī tu un izlem: vai man ir vai nav taisnība. Nu tātad redzi, ar ko viss sākās: pirms nedēļas — jā gan, ne vairāk kā tieši pirms nedēļas — cauri mūsu pilsētai brauc mans bijušais priekšnieks ģenerālis Rusapetovs ar dzīves biedreni un svaini. Apstājas uz laiku. Es kā spārnos. Steidzos izmantot gadījumu, traucos, stādos priekšā un uzaicinu pie sevis uz pusdienām. Apsolījās, ja būs iespējams. Tas ir viscildenākais cilvēks, es tev teikšu, tikumības kalngals, turklāt augstmanis! Savai svainei daudz laba darījis; vienu bāreni izdevis pie vīra — brīnišķīga jauna cilvēka (tagad viņš ir pilnvarotais Maļinovā; vēl jauns gados, bet ar kādu, var sacīt, universālu izglītību!); īsi sakot, ģenerāļu ģenerālis! Nu, pie mums, protams, kņada, tērgavas, pavāri, frikasejas; mūziku pasūti ju. Es, saprotams, priecīgs, izskatos pēc gaviļnieka. Foni, un Fomičam nepatika, ka es esmu priecīgs un izskatos prc gaviļnieka. Sēdēja pie galda — atceros vēl, pašlaik pasniedza viņa iemīļoto ķīseli ar saldu krējumu —, klusēja, klusēja un tad uzreiz trukas kājās. «Pāri dara man, dara pāri!» — «Ar ko tad tā, Foma Fomič, tev dara pāri?» — «Jūs tagad,» saka, «mani niecināt; jūs tagad ar ģenerāļiem noņematies; jums tagad ģenerāļi par mani dārgāki!» Nu, protams, es patlaban tev visu to īsumā pārstāstu, tā sakot, vienīgi pašu būtību; bet ja tu zinātu, ko tik viņš nesarunāja… vārdu sakot, visu dvēseli man satricināja! Ko tu padarīsi? Man, protams, nolaižas rokas; tas man, var sacīt, tikpat kā ar mietu pa galvu; staigāju kā slapja vista. Pienāk svinīgā diena. Ģenerālis atsūta ziņu, ka nevarot, atvainojas — tātad nebūs. Es pie Fomas. Nu, sak, Foma, apmierinies! Nebūs! Un ko tu domā? Nepiedod neparko! «Pāri man nodarījāt,» saka, «un beigas!» Es gan šā, gan tā. «Nē,» saka, «ejiet pie saviem ģenerāļiem; jums ģenerāļi par mani dārgāki, jūs,» saka, «draudzības saites esat sarāvuši.» Draudziņ manu! Es taču saprotu, par ko viņš dusmojas. Neesmu ne auns, ne staba gabals, ne šāds tāds liekēdis! To taču viņš aiz pārliecīgas mīlestības pret manir tā sakot, aiz greizsirdības dara — to viņš pats saka, viņš ir greizsirdīgs uz ģenerāli manis dēļ, baidās pazaudēt manu labvēlību, pārbauda mani, gribzināt, ko es viņa labad varu ziedot. «Nē,» saka, «es pats jums esmu tikpat kā ģenerālis, es pats jums esmu ekselence Salabšu ar jums tad, kad jūs pierādīsiet man savu cieņu.» — «Ar ko tad es tev savu cieņu lai pierādu, Fomafomič?» — «Sauciet mani,» saka, «augu dienu: jūsu ekselence; tad arī pierādīsiet savu cieņu.» Nokritu kā no mākoņiem. Vari iedomāties manu izbrīnu! «Lai tas jums bulu par mācību,» saka, «lai jūs turpmāk nejūsmotu par ģenerāļiem, kad arī citi cilvēki varbūt ir vēl labāki par visiem jūsu ģenerāļiem!» Nu, tad jau nu es neizturēju, atzīstos grēkā, atklāti atzīstos! «Foma Fomič,» saku, «vai lad tas ir iespējams? Nu vai es varu tā uzdrīkstēties? Vai varu, vai man ir tiesības iecelt tevi par ģenerāli? Padomā jel — kas paaugstina par ģenerāli? Nu kā es tev leikšu — jūsu ekselence? Tā tad būs, tā sakot, diženu tiesību aizskaršana! Ģenerālis taču kalpo tēvzemei par greznumu: ģenerālis ir karojis, ar godu kaujas laukā savas asinis lējis! Kā tad es tev teikšu — jūsu ekselence?» Neliekas mierā, un cauri! «Ko vien gribi,» saku, «Foma, vis ii Uvā labā izdarīšu. Raugi, tu man liki noskūt vaigubardu, tāpēc ka tanī maz patriotisma, — es noskuvu, saviebos, bet noskuvu. Tas vēl nekas, es izdarīšu visu, ko tu vēlēsies, tikai atsakies no ģenerāļa goda!» — «Nē,» saka, «nesamierināšos, līdz neteiksiet: jūsu ekselence! Tas,» saka, «naks par labu jūsu tikumībai: tas darīs rāmu jūsu garu!» saka. Un raugi, nu jau nedēļu, veselu nedēļu negrib ar mani runāt; uz visiem, kas vien atbrauc, dusmojas. Uzdzirdēja par tevi, ka tu esi zinātnieks, — tur es esmu vainīgs: nenocietos, ašā prātā izpļāpāju, — teicās savu kāju te vairs nespert, ja tu ienākšot mājā. «Tātad,» saka, «es nu jums vairs neesmu zinātnieks.» Nu tik būs posts, kad tagad uzzinās par Korovkinu! Nu padomā jel, spried pats, nu kādā ziņā tad es esmu vainīgs? Vai tiešām vajadzēja saņemties un teikt viņam — «jūsu ekselence»? Nu, vai var dzīvot šādā stāvoklī? Nu par ko viņš šodien nabaga Bahčejevu no galda aizdzina? Nu, pieņemsim, Bahčejevs nav astronomiju izgudrojis, bet arī tu taču neesi astronomiju izgudrojis… Nu, par ko, par ko gan?

—    Par to, ka tu esi skaudīgs, Jegoruška, — ģenerāliene atkal nomurkšķēja.

—          Māmiņ! — tēvocis galīgi izmisis iebrēcās. — Jūs mani traku padarīsiet!… Jūs nevis savas, jūs citu runas runājat, māmiņ! Galu galā es kļūstu par stabu, par bluķi, par laternu un mitējos būt jūsu dēls!

—    Es dzirdēju, krusttētiņ, — es viņu pārtraucu, visaugstākajā mērā izbrīnījies par stāstīto, — dzirdēju no Bahčejeva — nezinu gan, vai tas taisnība vai ne, — ka Foma Fomičs apskaudis Iļjušu vārda dienas dēļ un apgalvojis, ka arī viņam pašam rīt esot vārda diena. Atzīstos, šī rakstura iezīme mani tik ļoti pārsteidza, ka es …

—    Dzimšanas diena, brālīt, dzimšanas diena, nevis vārda, bet dzimšanas diena, — aši bērdams vārdus, tēvocis mani pārtrauca. — Viņš tikai aplam izteicās, bet viņam taisnība: rīt viņam ir dzimšanas diena. Patiesība, brāl, pirmajā vietā …

—    Nepavisam nav dzimšanas diena! — iejaucās Sašeņka.

—    Kā nav dzimšanas diena? — tēvocis apmulsis iesaucās.

—    Nekādas dzimšanas dienas viņam nav, papiņ! Jūs ln i vienkārši runājat nepatiesību, lai apmānītu pats sevi un Izdabūtu Tomam Fomičam. Dzimšanas diena viņam bija maita, atcerieties, mēs vēl pirms tam braucām uz dievkalpojumu klosteri, un viņš nevienam neļāva mierīgi sēdēt kaiiele: visu laiku brekaja, ka spilvens viņam sānus atspiedis, turklāt vel knaibijās; pikta prātā krustmāmiņai divas reizes ieknieba. Un pēcāk, kad mēs iegājām apsveikt viņu dzimšanas dienā, saskaitās, kāpēc mūsu puķu pušķī neesot kamēliju. «Es,» saka, «mīlu kamēlijas, tāpēc ka man ir augstāko aprindu gaume, bet jums bija žēl oranžērijā saplūkt.» Un augu dienu rūga un knukstēja, negribēja ar mums ne runāt…

Es domāju, ja istabas vidū būtu nokritusi bumba, tā nebūtu tik ļoti pārsteigusi un izbiedējusi visus kā šī atklātā sacelšanās — un kas to uzdrīkstējās? Meitene, kurai vecmāmuļas klātbūtnē nebija atļauts pat skaļi runāt. Ģenerāliene, mēma aiz pārbrīna un trakām dusmām, piecēlās, saslējās un blenza uz nekautrīgo mazmeitu, neticēdama savām acīm. Tēvocis pamira aiz šausmām.

—    Šitādu brīvestību paļauj! Nobendēt grib vecmāmiņu! — Perepeļicina iebrēcās.

—    Saša, Saša, attopies! Kas ar tevi notiek, Saša? — tēvocis sauca, mezdamies drīz pie vienas, drīz pie otras, drīz pie ģenerālienes, drīz pie Sašeņkas, lai viņu apklusinātu.

—     Negribu klusēt, papiņ! — Saša kliedza, pēkšņi pietrūkusies no krēsla, piecirzdama kājas un acīm zibsnīdama. — Negribu klusēt! Mēs visi esam ilgi cietuši Fomas Fomiča dēļ, šā jūsu nejaukā, pretīgā Fomas Fomiča dēļ! Tāpēc ka Foma Fomičs mūs visus pazudinās, tāpēc ka viņam vienā laidā iestāsta, ka viņš ir gudrs, augstsirdīgs, cēls, mācīts, visu tikumu sajaukums, kaut kāds popurijs, un Foma Fomičs kā muļķis visam arī notic! Tik daudz saldēdiena ir krauts viņam priekšā, ka jebkurš cits būtu apkaunējies, bet Foma Fomičs notiesā visu, lai ko viņam ceļ priekšā, un palūdz vēl. Redzēsiet gan, viņš mūs visus apēdīs, bet vainīgs pie visa tā ir papiņš! Riebīgais, riebīgais Foma Fomičs, saku taisni, neviena nebaidos! Viņš ir muļķis, untumains, netīrīgs, nekrietns, cietsirdīgs, tirāns, mēlnesis, sīks melkulis … Ak, es viņu noteikti, noteikti uz karstām pēdām padzītu no mājas, bet papiņš viņu dievina, papiņš par viņu jūsmo! …

—    Ak! … — ģenerāliene iekliedzās un bezspēkā nogāzās uz dīvāna.

—    Dūjiņa mana, Agafja Timofejevna, eņģeli mans! — brēca Anfisa Petrovna. — Ņemiet manu flakonu! Ūdeni, drīzāk_ ūdeni!

—     Ūdeni, ūdeni! — kliedza tēvocis. — Māmiņ, māmiņ, apmierinieties! Uz ceļiem lūdzu jūs, apmierinieties! …

—     Pie maizes un ūdens jūs iespundēt, cienītā, un no tumšas istabas ārā nelaist… slepkavnieki jūs šitādi! — drebēdama aiz niknuma, Perepeļicina uzšņāca Sašeņkai.

—     Un sēdēšu pie maizes un ūdens, nekā nebaidos! — Sašeņka savukārt kliedza, nonākusi tādā kā ekstāzē. — Es papiņu aizstāvu, tāpēc ka viņš pats sevi aizstāvēt neprot. Kas viņš tāds ir, kas viņš ir — tas jūsu Foma Fomičs — salīdzinājumā ar papiņu? Papiņa maizi ēd un papiņu pazemo, nepateicīgais! Es viņu gabalos saplosītu, to jūsu Fomu Fomiču! Uz divkauju es viņu izsauktu un uz vietas nošautu ar divām pistolēm …

—    Saša, Saša! — tēvocis izmisis sauca. — Vēl vienu vārdu, un es esmu pagalam, neglābjami pagalam!

—     Papucīt! — Saša iekliedzās, uzreiz strauji mezdamās tēvam klāt, un, pārplūzdama asarām, cieši apskāva viņu savām rociņām. — Papucīt! Nu vai tad jums, tik labam, brīnišķīgam, jautram, gudram, vai gan jums, vai jums būtu sevi tā jāpazudina? Vai gan jums vajadzētu pakļauties šim nekrietnajam, nepateicīgajam cilvēkam, kļūt par viņa rotaļlietiņu, krist apsmieklā? Papiņ, manu zelta papucīt! …

Viņa skaļi ieraudājās, aizsedza ar rokām seju un izskrēja no istabas.

Sākās briesmīga jezga. Ģenerāliene gulēja ģībonī. Tēvocis tupēja pie viņas uz ceļiem un skūpstīja viņai rokas. Jaunava Perepeļicina luncinājās viņiem apkārt un meta uz mums niknus, taču triumfējošus skatienus. Anfisa Petrovna slapināja ar ūdeni ģenerālienei deniņus un noņēmās ar savu flakonu. Praskovja Iļjiņična trīcēdama lēja gaužas asaras; Ježevikins meklēja kaktiņu, kur ielīst, bet guvernante stāvēja bāla, galīgi apjukusi aiz bailēm. Vienīgi Mizinčikovs palika gluži tāds pats, kā bijis. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un noņēmies vērīgi skatījās laukā, nelikdamies ne zinis par visu šo scēnu.

Piepeši ģenerāliene piecēlās no dīvāna, saslējās un nomērīja mani ar bargu skatienu.

—    Ārāt — viņa man uzkliedza, piesperdama kāju.

Jāatzīstas, to nu es nepavisam nebiju gaidījis.

ārā! ārā no mājas, ārā! Kādēļ viņš atbraucis? Tā ka ne viņa smakas lai to nebūtu! Arā!

—     Mamiņ, mamiņ, ko jūs tā! Tas taču ir Serjoža, — tēvocis murmināja, aiz bailēm pie visām miesām drebēdams. — Viņš taču, māmiņ, pie mums viesos atbraucis.

—     Kas par Serjožu? Blēņas! Nekā negribu dzirdēt, ārā! Tas ir Korovkins. Esmu pārliecināta, ka tas ir Korovkins, Nojauta mani neviļ. Viņš atbraucis izēst Fomu Fomiču no mājas; taisni tālab viņu arī ataicinājuši. Mana sirds jūt… Arā, nelieti!

—    Krusttētiņ, ja jau tā, — es teicu, rīstīdamies cēlā sašutumā, — ja tā, tad es… atvainojiet… — Un es tvēru platmali.

—     Sergej, Sergej, ko tu dari?… Nu, lūk, tagad nu šis … Māmiņ! Tas taču ir Serjoža! … Sergej, apžēlojies!— viņš sauca, dzīdamies man pakaļ un lūkodams atņemt platmali. — Tu esi mans viesis, tu paliksi šeit, es tā gribu! To taču viņa tikai tā, — viņš čukstus piebilda, — to viņa, tikai kad saskaišas… Tu tikai tagad, pirmajā laikā, kaut kur paslēpies… pakavējies kaut kur — gan viss pāries. Viņa tev piedos — tici man! Viņa ir laba, bet tikai tā — reizēm aplam izrunājas… Tu dzirdi, viņa tevi uzskata par Korovkinu, bet pēc tam piedos, vari man ticēt… Ko teiksi? — viņš uzkliedza Gavrilam, kas, aiz bailēm trīcēdams, ienāca istabā.

Gavrila neienāca viens; viņam līdzi bija dzimtļaužu puisis, gadu sešpadsmit vecs zēns, ļoti glīts, pieņemts kungu namā sava skaistuma pēc, kā vēlāk uzzināju. Sauca viņu par Falaleju. Viņš bija ģērbies kaut kādā īpašā kostīmā, sarkanā zīda kreklā ar pozamentiem apšūtu apkakli, zelta trešu jostu, melnas kokvilnas samta platbiksēs, āvies kazādas zābaciņos ar sarkaniem atlokiem. Šis apģērbs bija pašas ģenerāliengs izgudrojums. Zēns raudāja gaužām asarām, kas cita pēc citas ripoja no viņa lielajām, gaiši zilajām acīm.

—          Kas nu vēl? — tēvocis uzbrēca. — Kas noticis? Tad runā taču, resgali!

—           Foma Fomičs vēlēja būt šeit; paši nāk iepakaļ, — Gavrila saskumis paskaidroja, — man uz ekzāmentu, bet viņš.,.

—    Bet viņš?

—           Dejoja, cienkungs, — Gavrila raudulīgā balsī atbildēja.

—    Dejoji! — tēvocis šausmās iekliedzās.

—    De-joju! — Falalejs šņukstēdams nobrēca.

—    Kamarinskieti?

—    Ka-ma-rinskieti!

—    Un Foma Fomičs pieķēra?

—    Pie-ķēra!

—          Beigas ir, — tēvocis iekliedzās, — pagalam mana galviņa! — un abam rokam saķēra galvu.

—           Foma Fomičs! — istabā ienākdams, pavēstīja Vidulēcis.

Durvis atvērās, un Foma Fomičs savā paša personā nostājās apstulbušās publikas priekšā.

VI Par balto vērsi un par Kamarinskas zemnieku

Taču, iekām man būs tas gods personīgi iepazīstināt lasītāju ar ienākušo Fomu Fomiču, uzskatu par pilnīgi nepieciešamu sacīt dažus vārdus par Falaleju un paskaidrot, kāpēc īsti tas bija tik briesmīgi, ka viņš dejojis kamarinskieti un Foma Fomičs pieķēris viņu šai jautrajā nodarbībā. Falalejs bija dzimtļaužu puika, bārenis jau no šūpuļa un mana tēvoča nelaiķes sievas krustdēls. Tēvocis viņu ļoti mīlēja. Ar to pilnīgi pietika, lai Foma Fomičs, pārvācies uz Stepančikovu un pakļāvis sev tēvoci, sāktu nīst viņa mīluli Falaleju. Taču zēns kaut kā īpaši iepatikās ģenerālienei un, par spīti Fomas Fomiča dusmām, palika augšā, pie kungiem: to pieprasīja pati ģenerāliene; un Foma piekāpās, saglabādams sirdī aizvainojumu — viņš itin visu uzskatīja par aizvainojumu — un atriebdamies par to gluži nevainīgajam tēvocim, turklāt katrā izdevīgā gadījumā. Falalejs bija brīnum izskatīgs zēns. Viņam bija meitenes seja, īsta ciema skaistules seja. Ģenerāliene viņu loloja un lutināja, saudzīgi glabāja viņu kā glītu, neparastu rotaļlietiņu; un vēl nav zināms, kuru viņa mīlēja vairāk: savu mazo, sprogaino sunīti Ami vai Falaleju. Mēs jau pieminējām zēna apģērbu, ko viņa pati bija izdomājusi. Jaunkundzes viņam izsniedza pomādi, un friziera Kuzmas pienākums bija pa svētdienām sacirtot viņam matus. Šis zēns bija mazliet dīvains radījums. Viņu nevarēja saukt par pilnīgu idiotu vai plānprātiņu, taču viņš bija tik vientiesīgs, tik notiesīgs un atklāts, ka dažk.nl viņu tiešām varēja noturēt par muļķīti. Gadās viņam redze! sapni, viņš tūdaļ iet pie kungiem to izstāstīt. Viņš iejaucas kungu sarunās, nemaz neraizēdamies, ka tās pārtrauc. Viņš stāsta tiem tadas lietas, kas nekādi nav kungiem stāstāmas. Viņš lej pavisam neviltotas asaras, kad kundze krīt ģībonī vai arī kad pārāk nolamā viņa kungu. Viņš jūt līdzi jebkurā nelaimē. Reizēm pieiet pie ģenerālienes, skūpsta viņai rokas un lūdz viņu nedusmoties — un ģenerāliene augstsirdīgi piedod viņam šīs pārdrošības. Viņš ir ārkārtīgi jūtīgs, labs un lēnprātīgs kā jēriņš, jautrs kā laimīgs bērns. No galda viņam atmet pa kumosam.

Viņš allaž mēdz nostāties aiz ģenerālienes krēsla un ir pārlieku kārs pēc cukura. Kad viņam iedod cukura graudu, viņš to uz vietas sagrauž ar saviem piena baltajiem, stiprajiem zobiem, un neaprakstāma tīksme staro viņa jautrajās, zilajās acīs un visā viņa glītajā sejiņā.

Foma Fomičs ilgi dusmojās; taču, beidzot apsvēris, ka ar dusmām nekā nepanāks, piepeši nolēma kļūt par Falaleja labdari. Vispirms viņš, sabāris tēvoci, ka tas pametis novārtā saimes ļaužu izglītību, nolēma nekavējoties mācīt nabaga puikam morāli, labas manieres un franču valodu. «Kā!» viņš sacīja, aizstāvēdams savu aplamo domu domu, kas bija ienākusi prātā ne tikai Fomam Fomičam vien, to var apliecināt šo rindu rakstītājs). «Kā! Viņš vienmēr ir augšā pie savas kundzes; ja nu piepeši viņa, aizmirsusi, ka puika nesaprot franciski, sacīs viņam, piemēram, donnē muā mon mušuār viņam uzreiz vajag attapties un tūliņ pakalpot!» Taču izrādījās, ka Falaleju ne tikvien nevar iedīdīt franču mēlē, bet ka pavārs Androns, viņa tēvocis, kas nesavtīgi bija pūlējies ielauzīt viņu krievu rakstos, sen jau atmetis ar roku un noglabājis ābeci plauktā. Falalejs grāmatu gudrībās bija tik stulbs, ka nesaprata galīgi nekā. Tas vēl nav viss, šai sakarā iznāca pat tracis. Saimes ļaudis sāka Falaleju ķircināt, saukādami par francūzi, bet vecais Gavrila, mūžu kalpojušais tēvoča sulainis, uzdrīkstējās atklāti noliegt franču mēles noderību. Tas nāca ausīs Fomam Fomičam, un viņš pārskaities lika pašam oponentam par sodu mācīties franciski. Ar to tad arī bija sākusies visa tā jezga ar franču valodu, kas tik ļoti sapiktoja Bahčejeva kungu. Ar manierēm bija vēl sliktāk: Foma neparko nevarēja pēc sava prāta izglītot Falaleju, kas, nevērodams aizliegumu, no rītiem nāca stāstīt viņam savus sapņus, ko Foma Fomičs no savas puses uzskatīja par augstākā mērā nepieklājīgu familiaritāti. Falalejs stūrgalvīgi palika Falalejs. Protams, par to visu visupirms dabūja sutu tēvocis.

—     Vai jūs zināt, vai zināt, ko viņš šodien izdarīja? — Foma dažkārt kliedz, lielāka efekta dēļ izvēlējies brīdi, kad visi sapulcējušies kopā. — Vai jūs zināt, pulkvedi, pie ka noved jūsu sistemātiskā lutināšana? Šodien viņš aprija piraga gabalu, ko jūs viņam pie galda pasniedzāt, un vai jūs zināt, ko viņš pēc tam teica? Panācies šurp, panācies jel šurp, nejēgas dvēsele, nāc šurp, idiot, sārtais mūli, tu!

Falalejs pienāca raudādams, abām rokām slaucīdams acis.

—    Ko tu sacīji, kad aprij i savu pīrāgu? Atkārto, visiem dzirdot!

Falalejs neatbild un lej rūgtas asaras.

—     Tad es pateikšu tavā vietā, ja jau tā. Tu sacīji, zvetēdams pa savu piestūķēto un nepieklājīgo vēderu: «Tad nu gan piestampājos pīrāga kā Mārtiņš ziepju!» Apžēlojieties, pulkvedi, vai tad ar tādām frāzēm izsakās

1 pasniedz man mutautiņu (Ir.: «Donnez-moi mon mouchoir»).

izglītotā sabiedrībā, turklāt augstākajā? Vai tu teici tā vai neteici? Runā!

—    Tei-cu! — Falalejs šņukstēdams apstiprina.

—    Nu tad pasaki man tagad: vai Mārtiņš ēd ziepes? Kur īsti tu esi redzējis tādu Mārtiņu, kurš ēd ziepes? Runā taču, lai man būtu priekšstats par šo fenomenālo Mārtiņu!

Klusums.

—     Es tev prasu, — Foma neliekas mierā, — kas īsti ir šis Mārtiņš? Es gribu viņu redzēt, gribu ar viņu iepazīties. Nu, kas tad viņš ir? Reģistrators, astronoms, pošehonietis, dzejnieks, mantzinis, dzimtcilvēks — kaut kam taču viņam jābūt. Atbildi!

—    Dzimt-cil-vēks, — Falalejs pēdīgi izdabū, joprojām raudādams.

—    Kam pieder? Kuriem kungiem?

Taču Falalejs nezina sacīt, kuriem kungiem. Protams, beidzas ar to, ka Foma pārskaities izskrien no istabas un kliedz, ka viņam nodarīts pāri; ģenerālienei uznāk lēkmes, bet tēvocis nolād to stundu, kad viņš dzimis, lūdz visiem piedošanu un visu pārējo dienas cēlienu staigā uz pirkstgaliem pats savas istabās.

Kā par spīti, gadījās tā, ka tūliņ otrā dienā pēc trača ar Mārtiņa ziepēm Falalejs, no rīta atnesis Fomam Fomičam tēju un paguvis pilnīgi aizmirst gan Mārtiņu, gan visas vakarējās nedienas, pastāstīja viņam, ka redzējis sapnī baltu vērsi. Tā tik vēl trūka! Foma Fomičs neaprakstāmā sašutumā uz karstām pēdām ataicināja tēvoci un sāka viņu strostēt par nepieklājīgo sapni, ko redzējis viņa Falalejs. Šoreiz tika lietoti stingri līdzekļi: Falaleju sodīja, viņš tupēja kaktā uz ceļiem. Stingri jo stingri viņam aizliedza redzēt tādus prastus zemnieku sapņus. «Par ko es dusmojos?» Foma skaidroja. «Nemaz nerunājot par to, ka viņš īstenībā nedrīkstētu pat iedomāties bāzties man virsū ar saviem sapņiem, jo vairāk ar balto vērsi; turklāt jums jāatzīst, pulkvedi, — ko gan citu šis baltais vērsis pierāda, ja ne to, ka jūsu neaptēstais Falalejs ir rupjš, nekulturāls, prasts lauķis? Kādas domas, tādi ari sapņi. Vai es jau iepriekš neteicu, ka no viņa nekas neiznāks un ka nevajadzēja viņu atstāt augšā, pie kungiem. Nekad, nekad jūs neattīstīsiet šo bezjēdzīgo prastu ļaužu dvēseli par kaut ko cildenu, poētisku. Vai tu nevari, — viņš turpināja, vērsdamies pie Falaleja, — vai tu nevari irdzēt sapnī kaut ko daiļu, maigu, cēluma apdvestu, kādu ainu no labas sabiedrības, piemēram, kaut vai kungus, k.r. spēlē kārtis, vai dāmas, kas pastaigājas brīnišķīgā dārza?» Falalejs apsolījās nākamajā naktī noteikti redzēt kungus vai dāmas, kas pastaigājas brīnišķīgā dārzā.

Gulēt iedams, Falalejs ar asarām lūdza dievu un ilgi domāja, kā izdarīt, lai neredzētu to nolādēto balto vērsi. Taču cilvēku cerības ir mānīgas. Pamodies nākamajā rītā, viņš ar šausmām atcerējās, ka viņam atkal cauru nakti rādījušies sapņi par nīstamo balto vērsi un nav rādījusies neviena dāma, kas pastaigājas brīnišķīgā dārzā. Šoreiz sekas bija īpašas. Foma Fomičs noteikti paziņoja, ka netic šāda gadījuma iespējai, šādai sapņa atkārtošanās iespējai un ka Falaleju kāds no mājiniekiem vai varbūt pats pulkvedis tīši samācījis, lai sariebtu Fomam Fomičam. Bija daudz brēkas, pārmetumu un asaru. Pret vakaru ģenerāliene saslima; visa māja nokāra degunu. Atlika vēl vāja cerība, ka Falalejs nākamajā, proti, trešajā naklī noteikti redzēs kaut ko no augstākās sabiedrības. Kas tas bija par vispārēju sašutumu, kad veselu nedēļu no vietas katru mīļu nakti Falalejs pastāvīgi redzēja balto vērsi un vienīgi balto vērsi! Par augstāko sabiedrību nebija pat ko domāt.

Taču visinteresantākais bija tas, ka Falalejs nekādi nevarēja attapt samelot, tīri vienkārši pateikt, ka redzējis nevis balto vērsi, bet kaut vai, piemēram, karieti, pilnu ar damam, turklāt Fomu Fomiču; jo vairāk tāpēc, ka samelot šādā ārkārtējā gadījumā pat nebūtu diez kāds grēks. Taču Falalejs bija tik patiesīgs, ka it nemaz neprata samelot, ja arī būtu gribējis. Viņam pat nemēģināja par to ieminēties. Visi zināja, ka viņš jau pašā pirmajā acumirklī nenoturēsies un Foma Fomičs uz līdzenas vietas pieķers viņu melos. Ko tur varēja darīt? Tēvoča stāvoklis kļuva nepanesams. Falalejs bija galīgi nelabojams. Nabaga puisis sāka pat novājēt aiz bēdām. Saimniecības pārzine Malaņja apgalvoja, ka puika esot pamaitāts, un apslacināja viņu ar svētīto ūdeni. Šai derīgajā operācijā piedalījās arī sirdsžēlīgā Praskovja Iļjiņična. Tomēr arī tas nepalīdzēja. Nepalīdzēja itin nekas!

— Kaut viņš izčibējis, tas trīskārt nolādētais! — Falalejs sodījās. — Katru nakti rādās sapņos! Ik vakaru lūdzos: «Nerādies sapnī, baltais vērsi, nerādies sapnī, baltais vērsi!» Bet šis klāt kā likts, nolāpītais, stāv man priekšā — liels, ar ragiem, strupu purnu, tāds, ū-ū-ū!

Tēvocis krita izmisumā. Taču, par laimi, Foma Fomičs piepeši it kā aizmirsa par balto vērsi. Neviens, protams, neticēja, ka Foma Fomičs var aizmirst tik svarīgu apstākli. Visi ar bailēm domāja, ka viņš balto vērsi pietaupa rezervei un laidīs apgrozībā pirmajā izdevīgajā gadījumā. Pēcāk izrādījās, ka Fomam Fomičam tolaik bija kas svarīgāks par balto vērsi: viņam gadījās citas darīšanas un citas rūpes; citas ieceres brieda viņa derīgajā un domu bagātajā galvā. Redziet, kāpēc viņš paļāva Falalejam mierīgi atvilkt elpu. Līdz ar Falaleju uzelpoja arī visi citi. Puisis atguva jautrību, sāka pat aizmirst pagājušo; pat baltais vērsis parādījās aizvien retāk un retāk, kaut arī vēl joprojām pa reizei atgādināja par savu fantastisko esību. Vārdu sakot, viss būtu ritējis gludi, ja nebijis pasaulē kamarinskietis.

Jāpiezīmē, ka Falalejs lieliski dejoja, tā bija viņa galvena spēja, pat kaut kas līdzīgs aicinājumam; viņš dejoja enerģiski, ar neizsīkstošu jautrību, taču it īpaši viņš mīleja Kamarinskas zemnieku. Ne jau nu gluži tā, ka viņam tik |oli būtu palikusi šā gaisīgā tēvaiņa vieglprātīgā un katra ziņā neizskaidrojamā uzvešanās, — nē, viņam patika dejot kamarinskieti vienīgi tāpēc, ka klausīties kamarinskieti un pie šīs mūzikas nedejot viņam neparko nebija pa spēkam. Reizēm pa vakariem divi trīs sulaiņi, kučieri, dārznieks, kas spēlēja vijoli, un dažas no saimes ļaužu dāmām salasījās bariņā kaut kur pašā dibenējā kungu sētas nostūrī, patālāk no Fomas Fomiča; gāja vaļā mūzika, dejas, un pašās beigās savas tiesības svinīgi pieteica arī kamarinskietis. Orķestris sastāvēja no divām balalaikām, ģitāras, vijoles un tamburīna, ar kuru teicami rīkojās kučieris Mitjuška. Vajadzēja redzēt, kas tādā reizē notika ar Falaleju: viņš dejoja līdz neatmaņai, līdz pēdējo spēku izsīkumam, publikas kliedzienu un smieklu uzmundrināts; lāgu lāgiem viņš iespiedzās, kliedza, skaļi smējās, sita plaukstas; viņš dejoja, it kā to rautu līdzi sveša, neaptverama vara, ko nevarēja apvaldīt, un neatlaidīgi pūlējās panākt aizvien straujāk un straujāk plūstošo nebēdnīgā motīva tempu, ritmā dauzīdams papēžus pret zemi. Tie bija viņam patiesas baudas mirkļi; un tas viss būtu ritējis labi un līksmi, ja valodas par kamarinskieti pēdīgi nenākušas Fomam Fomičam ausīs.

Foma Fomičs pamira un tūliņ pat sūtīja pēc pulkveža.

Es, pulkvedi, gribētu uzzināt no jums tikai vienu, — I oma iesāka, — vai jūs esat nozvērējies pilnīgi pazudināt Ao nelaimīgo idiotu vai arī ne gluži? Pirmajā gadījumā es ludaļ noeju malā; ja tomēr ne gluži, tad es…

—    Kas tad nu? Kas noticis? — tēvocis izbijies iesaucās.

—    Kas noticis? Vai jūs zināt, ka viņš dejo kamarinskieti?

—    Nu … nu un tad?

—    Kā — nu un tad? — Foma iespiedzās. — Un to sakāt jūs — jūs, viņa kungs un zināmā mērā pat tēvs! Vai pēc visa tā jums maz ir veselīga sajēga par to, kas īsti ir kamarinskietis? Vai jūs zināt, ka šī dziesma attēlo riebīgu, rupju tēviņu, kas piežūpojies gatavs uz visneķītrāko rīcību? Vai jūs zināt, ko uzdrošinājies aizskart šis izvirtušais vergs? Viņš minis kājām pašas dārgākās saites un, tā sakot, sabradājis tās ar saviem lauķa zābakiem, kas pieraduši mīdīt tikai kroga grīdu! Vai jūs maz saprotat, kci ar savu atbildi esat aizvainojis manas cēlākās jūtas? V«ii jūs saprotat, ka ar savu atbildi esat aizvainojis personiski mani? Vai jūs to saprotat vai ne?

—    Bet Foma… Tā taču ir tikai dziesma, Foma…

—     Kā — tikai dziesma? Un jūs nekaunaties atzīties, ka jūs zināt šo dziesmu, — jūs, dižciltīgas sabiedrības loceklis, tiklu un nevainīgu bērnu tēvs un turklāt vēl pulkvedis! Tikai dziesma! Bet es esmu pārliecināts, ka šī dziesma ņemta no patiesa notikuma! Tikai dziesma! Bet kurš pieklājīgs cilvēks gan var, aiz kauna nesadedzis, atzīties, ka zina šo dziesmu, ka jebkad šo dziesmu dzirdējis? Kurš, kurš?

—    Nu, bet tu taču zini, Foma, ja jau prasi, — tēvocis savā sirdsvientiesībā samulsis atbildēja.

—     Kā! Es zinu? Es … es … tas ir, es! … Apvainojāt! — Foma pēkšņi iekliedzās, trūkdamies augšā no krēsla un niknumā vai aizrīdamies. Viņš nekādi nebija gaidījis tādu satriecošu atbildi.

Nemēģināšu aprakstīt Fomas Fomiča dusmas. Par nepieklājību un savu neattapīgo atbildi pulkvedis ar negodu tika padzīts no tikumības sargātāja acīm. Taču kopš šās reizes Foma Fomičs nozvērējās notvert Falaleju nozieguma vietā dejojam kamarinskieti. Pa vakariem, kad visi domāja, ka viņš ar kaut ko nodarbināts, Foma tīšuprāt klusītēm izzagās dārzā, apstaigāja sakņu dobes un ielīda kaņepēs, no kurienes iztālēm varēja redzēt laukumiņu, kur gāja vaļā dejas. Viņš uzglūnēja nabaga Falalejam kā mednieks putnam, ar baudu domādams par to, kādu lērumu viņš veiksmes gadījumā sacels pa visu māju, kā sados sutu, it īpaši pulkvedim. Pēdīgi viņa neatslābstošās pūles vainagojās panākumiem: viņš notvēra kamarinskieti! Pēc visa tā kļūst saprotams, kāpēc tēvocis plēsa sev matus, ieraudzījis raudošo Falaleju un izdzirdējis, ka Vidulēcis pieteic Fomu Fomiču, kas tik negaidīti un tādā raižpilnā brīdī pats savā personā nostājās mūsu priekšā.

VII Foma Fomičs

Es aplūkoju šo kungu ar saspringtu ziņkāri. Gavrila pareizi bija nosaucis viņu par draņķīgu vīreli. Foma bija maza auguma, gaišiem, jau iesirmiem matiem, kumpu degunu un sīkām grumbiņām pa visu seju. Uz zoda viņam bija liela karpa. Gadu varēja būt ap piecdesmit. Viņš ienāca klusu, vienmērīgiem soļiem, acis nodūris. Taču seja un visa viņa pedantiskā figūriņa pauda visnekaunīgāko pašapziņu. Man par brīnumu, viņš ieradās, ģērbies rīta svārkā, tiesa, ārzemju griezuma, bet tomēr rīta svārkā un turklāt čībās. Krekla apkaklīte bez kaklasaites bija atlocīta ā l'enfant1 ; tas piešķīra Fomam Fomičam ārkārtīgi dumju izskatu. Viņš piegāja pie brīva atzvelteņa, piestūma to pie galda un apsēdās, nebildis nevienam ne vārda. Vienā mirklī aprima visa kņada, visi satraukumi, kas bija valdījuši pirms brīža. Viss noklusa tā, ka varēja dzirdēt mušu lidojam. Ģenerāliene kļuva rāma kā jēriņš. Visa šīs nabaga idiotes iztapība Fomam Fomičam tagad parādījās uz āru. Viņa nevarēja vien noskatīties savā dārgumiņā, ieurbusies viņā ar acīm. Jaunava Perepeļicina, smaidīdama pār visu ģīmi, berzēja rokas, bet nabaga Praskovja Iļjiņična manāmi drebēja aiz bailēm. Tēvocis uzreiz kļuva rosīgs.

— Tēju, tēju, māsiņ! Tikai labi saldu, māsiņ; Foma Fomičs pēc gulēšanas ciena stipri saldu tēju. Tev taču labi saldu, Foma?

1 pēc bērnu krekliņa parauga (fi.). 470

—    Nav man pašlaik prātā jūsu tēja! — Foma teica gausi un ar cieņu, norūpējies atmetis ar roku. — Jums jau tikai visu, kas saldāks!

Šie vārdi un Fomas ienākšana, tik pārlieku smieklīga ar savu pedantisko cienīgumu, mani ārkārtīgi ieinteresēja. Man gribējās zināt, cik tālu, aizmirstot jebkuru pieklājību, galu galā aizies šā vīzdegunīgā kundziņa nekaunība.

—    Foma! — tēvocis iesaucās. — Rekomendēju: mans krustdēls Sergejs Aleksandričs! Tikko atbrauca.

Foma Fomičs nomērīja viņu no galvas līdz kājām.

—     Es brīnos, pulkvedi, ka jūs vienmēr sistemātiski mēdzat mani pārtraukt, — viņš noteica, labu brīdi klusējis, neveltīdams man ne mazāko uzmanību. — Jums stāsta par lietu, bet jūs dievs zina par ko… traktējat… Vai jūs redzējāt Falaleju?

—    Redzēju, Foma …

—    A, redzējāt! Nu tad es viņu jums vēlreiz parādīšu, ja jau redzējāt. Varat papriecāties par savu darinājumu . . . morāliskā nozīmē. — Panācies šurp, idiot! Panācies šurp, tu holandiešu purns! Nu nāc jel, nāc! Nebaidies!

Falalejs pienāca šņukstēdams, muti pavēris, asaras rīdams. Foma Fomičs raudzījās viņā ar baudu.

—    Es ar nolūku nosaucu viņu par holandiešu purnu, Pavel Semjonič, — viņš piezīmēja, atgāzdamies atzveltnī un mazliet pagriezdamies pret blakus sēdošo Obnoskinu, — un vispār, ziniet, nekūda gadījuma neatrodu par vajadzīgu mīkstināt savus izteicienus. Patiesībai jābūt patiesībai. Lai ar ko apsedz netīrumus, tie tomēr ir un paliek netīrumi. Ko tur pūlēties un mīkstināt? Apmānīt sevi un citus! Tikai stulbā labāko aprindu paurī varēja rasties vajadzība pēc tik bezjēdzīgām pieklājībām. Sakiet — ļauju jums spriest — vai jūs atrodat šai purnā kaut ko skaistu? Es domāju diženu, daiļu, cēlu un nevis kaut kādu sarkanu mūli.

Foma Fomičs runāja klusu, izturēti un tīri vai ar majestātisku vienaldzību.

—     Viņā kaut ko skaistu? — atsaucās Obnoskins ar tādu kā nekaunīgu nevērību. — Man liekas, tas gluži vienkārši ir pamatīgs rostbifa gabals — un nekas vairāk.

—     Pieeju šodien pie spoguļa un ielūkojos tajā, — Foma turpināja, uzsvērti izlaizdams vietniekvārdu es. — Ne tuvu neuzskatu sevi par skaistuli, tomēr gribot negribot nonācu pie secinājuma, ka ir taču kaut kas šai pelēko acu skatienā, kas atšķir mani no kaut kāda Falaleja. Tā ir doma, tā ir dzīve, tā ir gudrība šai skatienā! Nelielos tieši ar sevi. Runāju vispār par mūsu kārtu. Tagad, kā jūs domājat, vai var būt kaut vai kāda šķipsniņa, kaut vai kāda niecīga daļiņa dvēseles šai dzīvajā bifštekā? Nē, patiešām, ievērojiet, Pavel Semjonič, cik šiem ļaudīm, kuriem trūkst jebkādu domu un ideālu un kuri ēd vienīgi liellopu gaļu, — cik tiem allaž ir riebīgi svaiga sejas krāsa, rupji un muļķīgi svaiga! Jums gribētos noskaidrot viņa domāšanas pakāpi? Ei tu, paragrāf! Panāc jel tuvāk, ļauj par tevi papriecāties! Ko tā muti esi atplētis? Valzivi taisies aprīt, vai? Vai esi brīnum skaists? Atbildi: esi brīnum skaists?

—    Brī-num-skaists! — Falalejs, raudas valdīdams, izdabūja.

Obnoskins laida vaļā lielo smējienu. Jutu, ka sāku drebēt aiz dusmām.

—    Jūs dzirdējāt? — Foma turpināja, triumfējot vērsdamies pie Obnoskina. — Dzirdēsiet vēl ko labāku! Es atnācu vif,ui eksaminēt. Redziet, Pavel Semjonič, ir cilvēki, kuriem šķiet vēlams samaitāt un pazudināt šo nožēlojamo idiotu. Varbūt es spriežu bargi, alojos, taču es runāju aiz cilvēkmīlestības. Viņš nupat dejoja visnepieklājīgāko no visām dejām. Nevienam šeit nav gar to daļas. Bet nu paklausieties paši. Atbildi: ko tu nupat darīji? Atbildi jel, atbildi uz vietas — dzirdi?

—    De-joju… — Falalejs izspieda, raudām pieņemoties.

—    Ko tad tu dejoji? Kādu deju? Runā taču!

—    Kamarinskieti…

—    Kamarinskieti! Un kas tas kamarinskietis tāds ir? Kas ir kamarinskietis? Vai es kaut ko varu saprast no šīs atbildes? Apgaismo jel mūsu prātu: kas tas tavs kamarinskietis tāds ir?

—    Zem-nieks …

—    Zemnieks! Tikai zemnieks? Brīnos! Tātad ievērojams zemnieks! Tātad tas ir kāds slavens zemnieks, ja par viņu jau tiek sacerētas poēmas un dejas? Nu, atbildi taču!

Spīdzināšana bija Fomam nepieciešama. Viņš spēlējās ir savu upuri kā kaķis ar peli; taču Falalejs klusē, činkst un nesaprot jautājumu.

—    Atbildi taču! — Foma stāj virsū. — Tev jautā: kas las ir par zemnieku? Runā taču! … Kunga vai kroņa, brīvs, atkarīgs, ekonomiskais? Zemnieku ir daudz…

—    E-ko-no-mis-kais …

—    Aha, ekonomiskais! Jūs dzirdat, Pavel Semjonič? Jauns vēsturisks fakts: Kamarinskas zemnieks ir ekonomiskais. Hm… Nu, ko tad ir izdarījis šis ekonomiskais zemnieks? Par kādiem varoņdarbiem viņu tā apdzied un … apdēj o?

Jautājums bija kutelīgs un, tā kā tika izteikts Falalejam, tad arī bīstams.

—    Nu… jūs… tomēr… — dzīrās iebilst Obnoskins, paskatījies uz savu māmiņu, kura sāka kaut kā īpaši grozīties uz dīvāna. Bet ko tur varēja darīt? Fomas Fomiča kaprīzes skaitījās likums.

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, ja jūs neapvaldīsiet šo stulbeni, viņš taču … Paklausieties — ko viņš īsti grib? Falalejs kaut ko samuldēs, ticiet man… — es pačukstēju tēvocim, kas bija apjucis un nezināja, ko iesākt.

—    Tu nu, Foma, tomēr… — viņš iesāka, — rau, iepazīsties, Foma, mans krustdēls, jauns cilvēks, nodarbojas ar mineraloģiju …

—    Es jūs lūdzu, pulkvedi, nepārtrauciet mani ar savu mineraloģiju, no kuras jūs, cik man zināms, nekā nesajēdzat un varbūt arī citi ne. Es neesmu bērns. Viņš man atbildēs, ka šim zemniekam vajadzētu pūlēties savas ģimenes labā, bet viņš pietempies pilns kā mārks, noplītējis krogā savu puskažociņu un tāds piežūpojies skrējis pa ielu. Tas, kā zināms, arī ir viss šās poēmas saturs, kurā slavināta žūpošana. Neraizējieties, tagad viņš zina, ko atbildēt. Nu, atbildi jel: ko ir izdarījis šis zemnieks? Es taču tev pateicu priekšā, tikpat kā mutē ieliku. Bet es tieši no tevis paša gribu dzirdēt: ko viņš ir izdarījis, ar ko kļuvis slavens, ar ko nopelnījis tādu nemirstīgu slavu, ka viņu jau apdzied trubadūri? Nu?

Nelaimīgais Falalejs grūtsirdīgi skatījās apkārt un, nezinādams, ko sacīt, vārstīja muti vaļā un ciet kā no ūdens izvilkta karūsa.

—    Kauns sa-acīt! — viņš beidzot pilnīgi izmisis noīdēja.

—    Aha! Kauns sacīt! — Foma uzvaras priekā nobauroja. — Rau, taisni šādu atbildi es arī centos izdabūt, pulkvedi! Kauns sacīt, bet nav kauns darīt? Lūk, morāle, ko jūs esat sējis, kas ir uzdīgusi un ko jūs tagad… laistāt. Taču nav ko tērēt vārdus. Ej tagad uz virtuvi, Falalej! Patlaban aiz cieņas pret klātesošajiem es tev nekā neteikšu; taču šodien pat, šodien pat tu saņemsi nežēlīgu un sāpīgu sodu. Bet, ja nē, ja arī šoreiz tevi vērtēs augstāk par mani, tad paliec šeit un priecini savus kungus ar kamarinskieti, bet es šodien pat atstāšu šo māju. Pietiek! Es esmu pateicis. Ej!

—   Nu gan jūs, šķiet, par bargu… — nomurmulēja Obnoskins.

«Kā tad, kā tad, kā tad!» tēvocis jau dzīrās iesaukties, taču aprāvās un apklusa. Foma drūmi pašķielēja uz viņu.

—     Es brīnos, Pavel Semjonič, — viņš turpināja, — ko gan pēc visa tā dara mūsdienu literāti, dzejnieki, zinātnieki, domātāji? Kā viņi nepievērš uzmanību tam, kādas dziesmas dzied krievu tauta un kādu dziesmu pavadījumā krievu tauta dejo? Ko līdz šim ir darījuši visi šie Puškini, Ļermontovi, Borozdnas? Brīnos. Tauta dejo kamarinskiHi, šo žūpības apoteozi, bet viņi apdzied kaut kādas neaizmirstulites! Kāpēc gan viņi neraksta tiklākas dziesmas lautas lietošanai un nemet pie malas savas neaizmirstulītes? Tas ir sociāls jautājums! Lai viņi man attēlo zemnieku, bet cildenu kļuvušu zemnieku, tā sakot, laucinieku, nevis lauķi. Lai attēlo šo lauku prātnieku viņa vienkāršībā, varbūt pat vīzēs āvušos — es arī pret to neiebilstu —, taču pārpilnu labiem tikumiem, kurus — to es droši saku — var apskaust pat pārlieku izdaudzinātais Maķedonijas Aleksandrs. Es pazīstu Krievzemi, un Krievzeme pazīst mani: tāpēc arī es tā runāju. Lai attēlo šo zemnieku, varbūt ar ģimeni apkrāvušos sirmgalvi, smacīgā dūmistabā, varbūt pat izsalkušu, taču apmierinātu, kas nekurn, bet svētī savu nabadzību un ir vienaldzīgs pret bagātnieka zeltu. Lai bagātnieks pats dvēseles aizkustinājumā beidzot atnes viņam savu zeltu; lai pat šai gadījumā zemnieka tikumi apvienojas ar viņa kunga un varbūt arī augstmaņa tikumiem. Laucinieks un augstmanis — tik tālu viens no otra uz sabiedrības kāpnēm — beidzot apvienojas tikumos, tā ir cēla doma! Bet tagad — ko mēs redzam? No vienas puses — neaizmirstulītes, bet no otras — dzērājs, izskrējis no kroga, diebj pa ielu sapluinītā izskatā! Nu, kas tur, sakiet, poētisks? Par ko tur lai tīksminās? Kur te prāts? Kur grācija? Kur tikumība? Nesaprotu!

—   Simt rubļu palieku tev parādā, Foma Fomič, par l&lt;idiem vārdiem! — sajūsmināts ieteicās Ježevikins.

—    Bet plikpauri velnu no manis dabūs, — viņš klusīlem man pačukstēja. — Paglaimo, paglaimo!

—    Nu jā … to jūs labi attēlojāt, — pabilda Obnoskins.

—   Kā tad, kā tad, kā tad! — iesaucās tēvocis, klausījies ar vislielāko interesi, un triumfējot uzlūkoja mani.

—    Kāds temats aizsākas, ko! — viņš, rokas berzēdams, man pačukstēja. — Daudzpusīga saruna, velns parāvis! Foma Fomič, te ir mans krustdēls, — viņš piemetināja aiz jūtu pārpilnības. — Viņš arī nodarbojas ar literatūru — rekomendēju.

Foma Fomičs, tāpat kā iepriekš, neveltīja ne mazāko uzmanību tēvoča rekomendācijai.

—    Dieva dēļ, nerekomendējiet mani vairs! Es jūs nopietni lūdzu, — es tēvocim apņēmīgi pačukstēju.

—    Ivan Ivanič! — Foma pēkšņi atsāka, pievērsies Mizinčikovam, to vērīgi uzlūkodams. — Mēs, lūk, nupat runājām: kā jūs domājat?

—    Es? Jūs jautājat man? — Mizinčikovs izbrīnījies atsaucās, un izskatījās tā, it kā viņu nule pat pamodinājuši no miega.

—     Jā gan, jūs, cienītais. Jautāju jums tāpēc, ka augstu vērtēju gudru cilvēku domas, patiešām gudru cilvēku, nevis šādu tādu problemātisku gudrinieku, kuri gudri tikai tāpēc, ka tos nemitīgi rekomendc par gudriniekiem, par zinātniekiem un dažu reizi arī tīšām izsauc, lai parādītu tos balagānā vai tamlīdzīgi.

Akmens bija tēmēts tieši uz mani. Un nebija šaubu, ka Foma Fomičs, kas neveltīja man ne vismazāko uzmanību, tomēr visu šo sarunu par literatūru ievadījis vienīgi manis dēļ, lai ar pirmo soli apstulbinātu, iznīcinātu, samītu Pēterburgas zinātnieku, gudrinieku. Es vismaz par to nešaubījos.

—    Ja gribat zināt manas domas, tad es… es esmu ar jums vienis prātis, — Mizinčikovs gļēvi un negribīgi atteica.

—     Jūs visi esat ar mani vienis prātis! Pat nelabi metas, — Foma piezīmēja. — Teikšu jums atklāti, Pavel Semjonič, — viņš, brītiņu klusējis, turpināja, atkal pievērsdamies Obnoskinam, — ja es arī par kaut ko cienu nemirstīgo Karamzinu, tad ne jau par vēsturi, ne par «Marfu Vietvaldi», ne par «Veco un jauno Krievzemi», bet tieši par to, ka viņš uzrakstījis «Frolu Siļinu»: tas ir dižens eposs. Tas ir tīri tautisks sacerējums, kas nemirs mūžīgi mūžam! Augsti cildens eposs!

—    Kā tad, kā tad, kā tad! Dižena epoha! Frols Siļins ir labdarīgs cilvēks! Atceros, esmu lasījis; vēl izpircis divas meičas un tad raudzījies viņās un raudājis. Cildena rakstura iezīme, — tēvocis piebalsoja, starodams aiz patikas.

Nabaga tēvocis! Viņš neparko nevarēja nociesties, neiesaistījies zinātniskā sarunā. Foma ļauni pasmīnēja, taču nekā neteica.

—     Starp citu, arī tagad raksta aizraujoši, — piesardzīgi iejaucās Anfisa Petrovna. — Lūk, piemēram, «Briseles noslēpumi».

—    Neteikšu, cienītā, — Foma tā kā ar nožēlu iebilda. -— Nesen lasīju vienu no poēmām … Nu, kas tas ir! «Neaizmirstulītes»! Bet, ja gribat zināt, no jaunākajiem man par visiem labāk patīk «Pārrakstītājs» — cik viegla spalvai

«Pārrakstītājs»! — Anfisa Petrovna iesaucās. — Tas ir tas, kurš žurnālā raksta vēstules? Ai, cik tas ir burvīgi! Kāda vārdu spēle!

—    Tieši vārdu spēle. Viņš, tā sakot, spēlējas ar spalvu. Neparasts spalvas vieglums!

—    Jā gan; taču viņš ir pedants, — Obnoskins nevērīgi piebilda.

—    Pedants, pedants — nestrīdos; taču jauks pedants, taču graciozs pedants! Protams, neviena no viņa idejām neiztur pamatīgu kritiku, taču cilvēku aizrauj vieglums. Balamute — piekrītu, taču jauks balamute, taču graciozs balamute! Atcerieties, piemēram, viņš literārā rakstā apgalvo, ka viņam esot savas muižas.

—    Muižas? — uztvēra tēvocis. — Tas ir labi! Kurā guberņā?

Foma apklusa, vērīgi noskatīja tēvoci un turpināja tai pašā tonī:

—     Nu, sakiet jel ar veselu saprātu: kālab man, lasītājam, jāzina, ka viņam ir muižas? Ir — nu tad apsveicu jūs ar to! Taču cik jauki, cik rotaļīgi tas aprakstīts! Viņš dzirkstī asprātībās, viņš sprēgā asprātībās, viņš verd! Tas ir kaut kāds asprātības Narzans! Jā, tā, lūk, vajag rakstīt!

Man šķiet, ka tieši tā es rakstītu, ja būtu ar mieru rakstīt žurnālos…

—    Varbūt vēl labāk, cienītais, — godbijīgi piezīmēja Ježevikins.

—    Pat kaut kas melodisks stilā! — tēvocis piebalsoja.

Foma Fomičs beidzot neizturēja.

—    Pulkvedi, — viņš teica, — vai nevar jūs palūgt — protams, ar visu iespējamo delikātumu — netraucēt mūs un ļaut mums mierīgi pabeigt savu sarunu. Jūs nevarat spriest līdzi mūsu sarunā, nevarat! Nejauciet jel mūsu patīkamo literāro pārrunu. Nodarbojieties ar saimniecību, dzeriet tēju, taču… literatūru lieciet mierā. No tā viņa nekā nezaudēs, ticiet man!

Tas jau nu pārsniedza jebkurus nekaunības kalngalus. Es nezināju, ko domāt.

—    Bet tu taču, Foma, pats sacīji, ka melodisks, — tēvocis sakaunējies skumīgi iebilda.

—   Tā gan, cienītais. Taču es runāju kā lietpratējs, runāju īstajā vietā; bet jūs?

—    Jā gan, cienītais, mēs, teikt, runājam ar prātu, cienītais, — uztvēra Ježevikins, luncinādamies ap Fomu Fomiču. — Prāta, teikt, mums savs mazumiņš ir, aizņemties nevajag, teju, teju divām ministrijām būtu gana, un, ja vajadzēs, tad arī ar trešo tiksim galā, ek, kā tas mums ir, cienītais!

—    Nu, tātad atkal esmu samuldējies! — tēvocis secināja un labsirdīgi pasmaidīja.

—    Vismaz atzīstaties, — piebilda Foma.

—    Nekas, nekas, Foma, es nedusmojos. Es zinu, ka tu mani apturi ka draugs, kā tuvinieks, kā brālis. To es pats tev atļāvu, pat lūdzu to darīt. Tas ir lietderīgi, lietderīgi! Tas manis paša labā! Pateicos un ņemšu vērā.

Mana pacietība bija galā. Viss, ko līdz šim no ļaužu valodām zināju par Fomu Fomiču, man bija licies mazliet pārspīlēts. Turpretim tagad, kad ieraudzīju visu to īstenībā, manam izbrīnam nebija robežu. Es pats sev neticēju; nevarēju aptvert tādu bezkaunību, tādu nekautrīgu patvaru, no vienas puses, un tādu brīvprātīgu verdzību, tādu lētticīgu labsirdību — no otras. Jāsaka gan, pat tēvocis bija apmulsis par tādu bezkaunību. To varēja redzēt. Manī dega vēlēšanās šā vai tā saķerties ar Fomu, pacīkstēties, kaut kā iespaidīgāk sarunāt viņam rupjības, lai tad notiek kas notikdams. Šī doma mani iedvesmoja.

Es meklēju izdevību un gaidīdams pilnīgi aplauzīju savas platmales malas. Tomēr izdevība neradās: Foma neparko negribēja mani pamanīt.

—    Taisnību, taisnību tu saki, Foma, — turpināja tēvocis, visiem spēkiem pūlēdamies izpatikt un šā vai tā nolīdzināt iepriekšējās sarunas nepatīkamo iespaidu. — Tu saki taisnību acīs, paldies, Foma. Vajag pazīt to, par ko runā, un tikai tad spriest. Atzīstos — vainīgs! Esmu jau dažu labu reizi nonācis tādā stāvoklī. Iedomājies, Sergej, es reiz pat eksaminēju… Jūs smejaties. Sak, eita nu! Nudien eksaminēju, tik tiešām. Uzaicināja mani kādā iestādē uz eksāmenu un apsēdināja kopā ar eksaminētājiem, tāpat vien goda pēc, brīva vieta bija. Tad es, atzīstos tev, pat nobijos, tādas bailes uzkrita: es tak itin nevienas zinātnes nepazīstu! Ko lai nu daru! Nupat, nupat, domāju, mani pašu vilks pie tāfeles. Nu, bet pēc tam — nekas, izgāja gludi; es pat uzdevu jautājumus, uzprasīju: kas bija Noass? Vispār atbildēja lieliski; pēc tam ēdām brokastis un par uzplaukumu dzērām šampanieti. Teicama iestāde!

Foma Fomičs un Obnoskins vai plīsa no smiekliem.

Es jau arī pats pēc tam smējos, — tēvocis iesaucās, vis.n labsirdīgi smiedamies un priecādamies, ka visiem kjuvis jautri. Nē, Foma, lai nu šā vai tā, izsmīdināšu jūs visus, pastāstīšu, ka es vienreiz izgāzos… Iedomājies, Sergej, mēs stāvējām Krasnogorskā …

—    Atļaujiet vaicāt, pulkvedi: vai jūs ilgi stāstīsiet šo savu atgadījumu? — Foma viņu pārtrauca.

—     Ak, Foma! Bet tas taču ir pārlieku brīnišķīgs stāsts; taisni plīst var no smiekliem. Tu tikai paklausies: tas ir jauki, nudien jauki. Izstāstīšu, kā es izgāzos.

—    Es vienmēr ar prieku klausos jūsu nostāstus, ja tie ir šādā garā, — Obnoskins žāvādamies noteica.

—    Neko darīt, būs jāpaklausās, — Foma nolēma.

—     Bet jānudien būs labi, Foma. Gribu pastāstīt, Anfisa Petrovna, kā es reiz izgāzos. Paklausies arī tu, Sergej: tas ir pat pamācoši. Mēs stāvējām Krasnogorskā (tēvocis iesāka, starodams aiz patikas, aši bērdams vārdus, steigdamies, ar neskaitāmiem iespraustiem teikumiem, kā viņš to darīja ikreiz, kad sāka kaut ko stāstīt klātesošo iepriecināšanai). Tikko bijām ieradušies, to pašu vakaru dodos uz teātra izrādi. Lieliska aktrise bija Kuropatkina; pēc tam ar štāba rotmistru Zverkovu aizlaidās lapās, nenospēlējusi lugu līdz galam; tā arī nolaida priekškaru…

Tas ir, bendesmaiss jau nu šis Zverkovs bija, gan iedzert, gan kārtis paspēlēt, ne nu īsti žūpa, bet tāpat vien — allaž gatavs ar biedriem laiku īsināt. Bet, kad sāka plītēt pa īstam, tad itin visu aizmirsa: kur dzīvo, kādā valstī, kā pašu sauc — vārdu sakot, galīgi visu; taču īstenībā visai lielisks puisis … Nu tā, cienījamie, sēžu es teātrī. Starpbrīdī pieceļos un sagrūžos kopā ar agrāko biedru Kornoubovu … Vienreizējs puisis, es jums teikšu. Tiesa, gadus sešus nebijām tikušies. Nu, piedalījies kampaņā, krūtis vienos krustos; tagad — nesen dzirdēju — esot jau īstenais padomnieks; civildienestā pārgājis, līdz augstām pakāpēm uzkalpojies… Protams, mēs abi priecīgi. Te šo, te to. Bet ložā mums blakus sēž trīs dāmas; tai, kas pa kreisi, purns tāds, kāds pasaulē ne redzēts … Pēcāk dabūju zināt: visai lieliska sieviete, ģimenes māte, vīru aplaimojusi . .. Nu tā, es uzreiz kā stulbenis — blākt! — Kornouhovam: «Saki, brāl, — vai tu nezini, kas tā par putnu biedēkleni te uzradusies?» — «Kura tad?» — «Nu šitā.» — «Tā ir mana māsīca.» Tfu, velns! Spriediet paši par manu stāvokli! Lai glābtu, kas glābjams, saku: «Tad nē jau, ne tā. Ir nu gan tev acis! Rau, tā, kas tur attālāk sēž: kas tā ir?» — «Tā ir mana māsa.» Ak, piķis tevi laukā! Un viņa māsa, kā par spīti, tīrais rožu pumpuriņš, tik brīnum jauka; un saposusies: saktiņas, cimdiņi, rokas sprādzītes, — vārdu sakot, sēž kā tāds eņģelītis; pēcāk viņa izgāja pie visai lieliska cilvēka Pihtina; viņa ar to aizbēga, bez atļaujas salaulājās; nu, bet tagad viss ir, kā vajag; dzīvo bagāti, vecajiem nenopriecāiies … Nu tad tā. «Tad nē jau,» es saucu un pats nezinu, kur sprukt, «ne tā!» — «Tad tā, kas vidū?» — «Kā tad, vidū.» — «Nu, brāl, tā ir mana sieva.» Starp mums runājot, konfekte, nevis dāmiņa! Tā ir būtu viņu norijis aiz patikas … «Nu,» saku, «vai esi kādreiz redzējis muļķi? Tad redzi, viņš ir tavā priekšā ar visu galvu: cērt, nežēlo!» Smejas. Pēc izrādes mani iepazīstināja un laikam jau bija izstāstījis, nebēdnieks. Tā ka gaužām jau nu smējās. Un atzīstos, nekad vēl nebiju tik jautri pavadījis laiku. Tā redzi, brāl Foma, kā dažkārt var izgāzties! Ha-ha-ha-ha!

Taču velti smējās nabaga tēvocis; velti viņš uzlūkoja visus ar savu jautro un labsirdīgo skatienu: stings klusums bija atbilde uz viņa jautro stāstu. Foma Fomičs sēdēja, drūmi klusēdams, un viņam līdzi visi; tikai Obnoskins viegli vīpsnāja, paredzēdams, kādu drūksti tagad dabūs tēvocis. Tēvocis sakaunējās un nosarka. Fomam to tik vien vajadzēja.

—    Vai jūs beidzāt? — viņš pēdīgi vaicāja, ar svarīgu seju uzrunādams sakaunējušos stāstītāju.

—    Beidzu, Foma.

—    Un priecājaties?

—    Tas ir, kā priecājos, Foma? — nabaga tēvocis skumīgi atjautāja.

—     Vai jums tagad ir vieglāk? Esat gandarīts, ka izjaucāt patīkamu literāru sarunu starp draugiem, pārtraukdami tos un tā apmierinādami savu sīko patmīlību?

—    Ej nu ej, Foma! Es taču gribēju jūs visus uzjautrināt, bet tu …

—    Uzjautrināt? — Foma iekliedzās, pēkšņi neparasti iekaisdams. — Jūs taču esat spējīgs uzdzīt grūtsirdību, nevis uzjautrināt. Uzjautrināt! Bet vai jūs zināt, ka jūsu stāsts bija gandrīz netikumīgs? Es nesaku: nepieklājīgs, — tas skaidrs pats par sevi… Jūs reti sastopamā jūtu neaptēstībā paziņojat, ka esat smējušies par nevainību, par augstas kārtas muižnieci vienīgi tāpēc, ka viņai nav bijis gods jums patikt. Un mums — mums jūs gribējāt likt smieties, las ir, piebalsot jums, piebalsot rupjai un nepieklājīgai rīcībai, un tas viss tikai tāpēc, ka jūs esat šīs mājas saimnieks! Ka gribat, pulkvedi, jūs varat sameklēt sev pielīdējus, bļodlaižas, partnerus, varat tos pat izsaukt no tālām zemēm un tā palielināt savu svītu par ļaunu taisnprātībai un atklātam dvēseles cēlumam; taču nekad Foma Opiskins nebūs ne lišķis, ne jūsu bļodlaiža, ne liekēdis! Lai nu ko, bet to es varu jums apgalvot…

—    Eh, Foma! Tu neesi mani sapratis, Foma!

—    Nē, pulkvedi, es sen esmu jūs izpratis, es saprotu jūs caur un cauri! Jūs kremt neierobežota patmīlība; jūs pretendējat uz neaizsniedzamu prāta asumu un aizmirstat, ka pretenzijas notrulina asumu. Jūs …

—    Rimsties jel, Foma, dieva dēļ! Apkaunies kaut vai no cilvēkiem! …

—     Ir taču skumji to visu redzēt, pulkvedi, bet redzot — nav iespējams klusēt. Es esmu nabags, es mitinos pie jūsu mātes. Kas zina, var vēl nodomāt, ka es glaimoju jums ar savu klusēšanu; bet es negribu, ka šāds tāds pienapuika varētu mani uzskatīt par liekēdi jūsu mājā. Varbūt es, pirmīt šeit ienākdams, tīšuprāt kāpināju savu patiesīgo atklātību, jutos spiests tīšuprāt noiet pat līdz rupjībai tieši tāpēc, ka jūs pats mani noliekat tādā stāvokli. Jūs, pulkvedi, izturaties pret mani pārāk augstprātīgi. Mani var noturēt par jūsu kalpu, par piedzīvotāju. Jums sagādā prieku pazemot mani svešu cilvēku priekšā, kaut gan esmu jums līdzvērtīgs — jūs dzirdat? — līdzvērtīgs visādā ziņā. Varbūt pat es jums parādu laipnību ar to, ka dzīvoju jūsu mājā, nevis jūs man. Mani pazemo; tātad man pašam sevi jāslavē — tas ir dabiski! Es nevaru klusēt, man ir jārunā, bez kavēšanās jāprotestē, un tāpēc es klaji un bez aplinkiem saku jums, ka jūs esat fenomenāli skaudīgs! Jūs, piemēram, redzat, ka cilvēks atklātā, draudzīgā sarunā neviļus parādījis savas zināšanas, erudīciju, gaumi; tad, lūk, jums tas jau nepatīk, jūs nevarat nociesties: «Kas ir, arī es parādīšu savas zināšanas un gaumi.» Bet kāda gan jums ir gaume? Ar atļauju sacīt — jūs no daiļuma sajēdzat tikpat maz — neņemiet ļaunā, pulkvedi, — cik, piemēram, cūka no svētdienas! Tas ir asi, rupji — atzīstos, taču vismaz atklāti un patiesi. To jūs nedzirdēsiet no saviem lišķiem, pulkvedi.

—    Eh, Foma!…

—    Kā tad, «eh, Foma!». Redzams, patiesība nav dūnu pēlis. Nu labi, vēlāk mēs par to vēl parunāsim, tagad atļaujiet arī man mazliet uzjautrināt klātesošos. Vai nu visu laiku jums vienam vajag izcelties. Pavel Semjonič! Vai esat redzējis šo jūras brīnumu cilvēka izskatā? Es jau sen viņu vēroju. Ielūkojieties viņā: viņš taču būtu mani dzīvu aprijis, vienā kampienā!

Runa bija par Gavriiu. Vecais kalpotājs stāvēja pie durvīm un no tiesas sagrauzts raudzījās, kā strostē viņa kungu.

—    Arī es gribu uzjautrināt jūs, Pavel Semjonič, ar izrādi. — Ei tu, kovārni, panāc šurp! Esiet tik laipni, Gavrila Ignatjič, pavirzieties tuvāk! Tas, redziet, Pavel Semjonič, ir Gavrila; par sodu, ka atļāvies rupjības, viņš mācās franču dialektu. Es kā Orfejs mīkstinu šejienes tikumus, tikai nevis ar dziesmām, bet ar franču dialektu. Nu, francūzi, musjē šematon, — viņš ciest nevar, ja viņu uzrunā: musjē šematon, — vai proti uzdoto?

—     Esmu iekalis, — Gavrila, galvu nokāris, atbildēja.

—    Parlē-vū-fransē?

—    Vui, musjē, že-le-parl-en-pē ..

Nezinu, vai Gavrilas skumjais izskats, izrunājot franču teikumu, bija par iemeslu vai arī visi nojauta Fomas vēlēšanos izraisīt vispārējus smieklus, bet, līdzko Gavrila vēra muti vaļā, visi sāka smieties locīdamies. Pat ģenerālienei labpatika iesmieties. Anfisa Petrovna, atkritusi pret dīvāna atzveltni, ar vēdekli aizsegusies, smējās spiegdama. Visjocīgākais likās tas, ka Gavrila, redzēdams, par ko pārvērties eksāmens, neizturēja, nospļāvās un ar pārmetumu teica: — Pavej, līdz kādam negodam esmu sadzīvojis vecumdienās!

Foma Fomičs salēcās.

—    Ko? Ko tu teici? Rupjības runāt sagudrojis?

—    Nē, Foma Fomič, — ar cieņu atbildēja Gavrila, — nav mani vārdi rupjība, un neklājas man, kalpam, tev, dzimušam kungam, rupjības sacīt. Bet ikviens cilvēks, pēc dieva ģīmja radīts, nes sevī viņa ģīmi un līdzību. Man iet jau sešdesmit trešais gads no dzimšanas. Mans tēvs atceras briesmoni Pugačovu, bet manu vecotēvu kopā ar kungu Matveju Ņikitiču — dievs mielo viņu dvēseles! — Pugačs abus vienā apsē pakāra, par ko mans tevs no nelaiķa kunga Afanasija Matvejiča pārāk par citiem tapa godā turēts: par kamardinu kalpoja un par māj zini savu mūžu beidza. Bet es, cienīgs kungs Foma Fomič, lai arī kunga vergs būdams, bet šitādu kaunu kā tagadiņ savu mūžu neesmu pieredzējis!

Un ar pēdējo vārdu Gavrila noplātīja rokas un nolieca galvu. Tēvocis nemierpilns viņu vēroja.

—    Nu, pietiek, pietiek, Gavrila! — viņš uzsauca. — Ko tur tik daudz runāt, pietiek!

—    Nekas, nekas, — Foma noteica mazliet nobālis, smīnēdams aiz sasprindzinājuma. — Lai izrunājas vien; tie taču visi ir jūsu augļi…

—    Visu izteikšu, — Gavrila ar neparastu aizrautību turpināja, — nekā neslēpšu! Rokas sasies, muti neaizsies. Lai nu ar iznāk, Foma Fomič, ka es tavās acīs esmu mēsls no cilvēka, ar vienu vārdu — vergs, bet arīdzan mani tas aizskar! Kalpot tev un godu dot — tas man vienādiņ ir jādara, tābēd ka verga kārtā esmu dzimis un visādu kalpošanu iekš bijāšanas un drebēšanas man pielemts nest. Sēdīsies tu grāmatu sacerēt, mana darīšana ir — neviena apnīkstama pie tevis nepielaist, tābēd ka tas arīdzan iznāk mans īstenais amats. Pakalpot ko vajag — ar mīļu prātu izdarīšu. Bet šitā — ka man vecuma galā svešā aizjūras mēlē jārej un ļaužu priekšā negodā jākrīt! Es tak tagadiņ s. īimes istabā nevaru rādīties. «Francūzis tu esi,» saka, «francūzis!» Nē, cienīgs kungs Foma Fomič, ne jau es viens, muļķagalva, bet arīdzan labi ļaudis sākuši vienā balsī daudzināt, ka jūs tagadiņ esat pagalam nešpetns cilvēks kļuvis un ka mūsu kungs jūsu priekšā tikpat kā mazs bērns; ka, lai nu arī pa dzimšanai esat jenerāļa dēls un, rasi, arīdzan paši bezmaz vai līdz jenerālim uzdienējuši, bet tik pārvarīgi negants gan varētu būt tikai viens īstens fūrijs.

Gavrila beidza. Biju taisni bez prāta aiz sajūsmas. Foma Fomičs sēdēja bāls aiz niknuma vispārējā apjukumā un, šķiet, nejaudāja vēl attapties no negaidītā Gavrilas uzbrukuma, it kā viņš šobrīd vēl apsvērtu: līdz kādai pakāpei viņam saskaisties? Pēdīgi viņš eksplodēja.

—    Kā! Viņš uzdrīkstējās mani nolamāt — mani! Tas taču ir dumpis! — Foma iespiedzās un pietrūkās no krēsla.

Pēc viņa uztrūkās arī ģenerāliene un sasita rokas. Sākās kņada. Tēvocis metās grūst ārā sagrēkojušos Gavrilu.

—     Važās viņu, važās! — kliedza ģenerāliene. — Tūdaļ viņu uz pilsētu projām un nodod zaldātos, Jegoruška! Citādi nebūs tev manas svētības. Uz karstām pēdām liec viņu siekstā un atdod zaldātos!

—    Kā! — kliedza Foma. — Vergs! Haldejs! Hamlets! Uzdrīkstējās mani nolamāt! Viņš, viņš, mana zābaka slauķis! Viņš uzdrīkstējās nosaukt mani par fūriju!

Ar neparastu apņēmību pagajcs uz priekšu.

Atzīstos, ka šai gadījumā esmu pilnīgi vienis prātis ar Gavrilu, — es teicu, skatīdamies Fomam taisni acīs un satraukumā drebēdams.

Viņš bija tā pārsteigts par šo izlēcienu, ka pirmajā brīdī, šķiet, neticēja savām ausīm.

—     Kas tad tas vēl? — viņš beidzot iebrēcās, trakās dusmās klupdams man virsū un iezīzdamies manī ar savām mazajām, asiņu pierietējušām ačelēm. — Kas tu tāds esi?

—    Foma Fomič … — dzīrās iebilst galīgi apjukušais tēvocis, — tas ir Serjoža, mans krustdēls…

Ja viņu neturējuši ciet, viņš laikam būtu gāzies man virsū ar dūrēm.

—           Viņš taču ir piedzēries, — es noteicu, neizpratnē lūkodamies apkārt.

—     Kas? Es? — Foma nebalsī iebļāvās.

—     Jā gan, jūs!

—     Piedzēries?

—     Piedzēries.

To nu Foma nevarēja izturēt. Viņš iespiedzās kā kaujams un metās ārā no istabas. Ģenerāliene laikam gribēja krist ģībonī, taču nosprieda labāk skriet pakaļ Fomam Fomičam. Viņai līdzi aizlikās visi — un visiem pakaļ tēvocis. Kad es atjēdzos un palūkojos apkārt, istabā ieraudzīju vienīgi Ježevikinu. Viņš smaidīja un berzēja rokas.

—          Par jezuītiņu pirmāk solījāties, — Ježevikins pieglaimīgā balsī piebilda.

Ko tā? — es jautāju, nesaprazdams, par ko viņš runā.

—           Par jezuītiņu pirmāk solījāties pastāstīt… anekdotīti, godājamais …

Es izskrēju uz terases un no turienes dārzā. Galva man griezās riņķī..,

VIII Mīlestības atklāšana

Kādu stundas ceturksni es klaiņoju pa dārzu uzbudināts un ārkārtīgi neapmierināts ar sevi, pārdomādams: ko man tagad darīt? Saule rietēja. Piepeši, iegriežoties kādā tumšā alejā, sastapos vaigu vaigā ar Nastjeņku. Acīs viņai bija asaras, rokās mutautiņš, ar ko viņa tās slaucīja.

— Es jūs meklēju, — viņa sacīja.

— Un es jūs, — es viņai atbildēju. — Sakiet — vai es atrodos trako namā vai ne?

—           Nepavisam ne trako namā, — viņa iecirtīgi atteica, uzmetusi man vērīgu skatienu.

—           Bet, ja tā, tad kas šeit īsti notiek? Dieva dēļ, dodiet man kaut kādu padomu! Kurp patlaban aizgāja tēvocis? Vai arī es varu turp iet? Ļoti priecājos, ka jūs sastapu: varbūt jūs mani šā vai tā pamācīsiet.

—    Nē, labāk neejiet vis. Arī es no viņiem aizgāju.

—    Kur tad viņi ir?

—           Kas viņus zina? Varbūt atkal aizskrējuši uz sakņu dārzu, — viņa sapīkusi noteica.

—    Uz kādu sakņu dārzu?

—           Foma Fomičs viņnedēļ sāka kliegt, ka negrib palikt mājā, un piepeši aizdrāzās uz sakņu dārzu, sameklēja būdā lāpstu un sāka rakt dobes. Mēs visi brīnījāmies: nez vai nav sajucis prātā? «Raugiet,» saka, «lai man vēlāk nepārmestu, ka es velti maizi ēdu, rakšu zemi un savu maizi, ko šeit esmu apēdis, atpelnīšu un tad arī aiziešu. Raugiet, cik tālu mani noveduši!» Un tad nu uzreiz visi raud un gandrīz vai ceļos krīt viņa priekšā, ņem viņam lāpstu nost; bet viņš tik rok; visus rāceņus izrakņāja. Reiz ielaidušies uz viņa untumiem — varbūt viņš šoreiz to pašu atkārto. No viņa var sagaidīt.

—           Un jūs… un jūs to stāstāt tik aukstasinīgi! — es iesaucos vislielākajā sašutumā.

Viņa mani uzlūkoja zibošām acīm.

—           Piedodiet, es jau pat nezinu, ko runāju! Paklausieties, vai jums ir zināms, kādēļ esmu šurp atbraucis?

—           N… nē, — viņa nosarkusi atbildēja, un tāda kā smaguma sajūta ēnojās viņas jaukajā sejā.

—           Jūs mani atvainojiet, — es turpināju, — es patlaban esmu satraukts, jūtu, ka tā nevajadzētu sākt sarunu par to… it īpaši ar jums. Taču vienalga! Manuprāt, šādos gadījumos par visu labāka ir atklātība. Atzīstos… tas ir, es gribēju sacīt… jūs zināt tēvoča nodomus? Viņš man pavēlēja jūs bildināt…

—           Ai, kādas blēņas! Nerunājiet tā, lūdzami! — viņa, spēji pietvīkusi, steigšus mani pārtrauca.

Biju neizpratnē.

—    Kā — blēņas? Bet viņš taču man rakstīja.

—           Tātad viņš tomēr jums ir rakstījis? — viņa dzīvi ievaicājās. — Ai, kāds! Un kā viņš nosolījās nerakstīt! Kādas blēņas! Ak kungs, kādas tās ir blēņas!

—    Piedodiet man, — es nomurmināju, nezinādams, ko sacīt, — varbūt es rīkojos neuzmanīgi, rupji… bet šis taču ir tāds brīdis! Apdomājiet: ap mums notiek dievs zina kas…

—    Ai, dieva dēļ, neatvainojieties! Ticiet, ka man jau tāpat grūti to klausīties, bet, starp citu, spriediet pats: arī es gribēju uzsākt ar jums sarunu, lai kaut ko uzzinātu… Ak, cik nepatīkami! Tātad viņš tomēr ir jums i ākstījis! Taisni no tā es visvairāk baidījos! Mans dievs, kas viņš par cilvēku! Bet jūs uzreiz noticējāt un pa kaklu pa galvu drāzāties šurp? Tā tikai vēl trūka!

Viņa neslēpa savu nepatiku. Mans stāvoklis bija neapskaužams.

—    Atzīstos, es negaidīju, — es, pilnīgi samulsis, izdabūju, tādu pagriezienu … taisni otrādi, es domāju …

—    A, jūs tātad domājāt? — viņa teica ar vieglu ironiju, mazliet iekozdama lūpā. — Zināt ko, parādiet man to vēstuli, ko viņš jums rakstīja!

—    Labi, cienītā.

—     Un, lūdzami, nedusmojieties uz mani, neapvainojieties, jau tāpat bēdu diezgan! — viņa runāja lūdzošā balsī, bet tai pašā laikā uz viņas glītajām lūpiņām paplaiksnījās zobgalīgs smaids.

—    Ai, lūdzu, neuzskatiet mani par muļķi! — es dedzīgi iesaucos. — Bet jums varbūt ir aizspriedums pret mani? Varbūt jums kāds par mani ko satenkojis? Varbūt jūs tāpēc, ka es nupat tur izgāzos? Taču tas nav nekas — ticiet man! Es pats saprotu, cik muļķīgs patlaban izskatos jūsu acīs. Lūdzu, nesmejieties par mani! Es nezinu, ko runāju… Un tas viss tāpēc, ka man šie nolādētie divdesmit divi gadi!

—    Ak mans dievs! Un tad?

—    Kā — un tad? Ja kādam ir divdesmit divi gadi, tam taču tas pat uz pieres rakstīts, kā, piemēram, man, kad es pirmīt izlēcu istabas vidū vai arī patlaban jūsu priekšā … Nolāpīts vecums!

—    Ai, nē, nē! — Nastjeņka atvairīja, ar mokām valdīdama smieklus. — Esmu pārliecināta, ka jūs esat gan labs, gan jauks, gan gudrs, un patiešām es to saku no tīras sirds. Bet… jūs tikai esat ļoti patmīlīgs. Šī vaina vēl ir labojama.

—    Man šķiet, es esmu tik patmīlīgs, cik vajadzīgs.

—    Nu nē! Bet pirmīt, kad jūs sakaunējāties — un par ko? — par to, ka, iekšā nākot, paklupāt!… Kādas tiesības jums bija pakļaut izsmieklam savu krietno, savu augstsirdīgo tēvoci, kas jums ir darījis tik daudz laba? Kāpēc jiis gribējāt novelt smieklīgo uz viņa pleciem, kad pats bijāt smieklīgs? Tas bija nelabi, kauns! Tas nedara jums godu, un, atzīstos, jūs tobrīd bijāt man ļoti pretīgs, ta tas ir.

—   Tas tiesa. Biju stulbenis! Pat vairak: es izdarīju nelietību. Jūs to pamanījāt —un esmu jau sodīts. Bariet mani, smej ieties par mani, taču uzklausiet — varbūt jūs beidzot mainīsiet savas domas, — es piebildu, kaut kādu dīvainu jūtu aizrauts, — jūs mani vēl tik maz pazīstat, 1-1 vēlāk, kad iepazīsiet tuvāk, tad … varbūt…

—    Dieva dēļ, izbeigsim šo sarunu! — Nastjeņka iesaucās ar acīm redzamu nepacietību.

—    Labi, labi, izbeigsim. Taču… kur es varu jūs satikt?

—    Kā — kur satikt?

—    Nevar taču būt, ka šie būtu mūsu pēdējie vārdi, Nastasja Jevgrafovna! Dieva dēļ, nolieciet man satikšanos — kaut vai šodien pat! Kaut gan — nupat jau sāk krēslot. Nu tad, ja vien iespējams, citurīt, tā paagrak; es tīšām likšu sevi modināt labi agri. Zināt, tur pie dīķa ir lapene. Es taču atceros, es ceļu zinu. Es taču bērnībā šeit dzīvoju.

—    Satikšanos! Bet kam tas vajadzīgs? Mēs taču patlaban jau runājam.

—     Bet tagad es vēl nekā nezinu, Nastasja Jevgrafovna. Vispirms es no tēvoča visu izdibināšu. Viņam taču galu galā man viss jāizstāsta, un tad varbūt es jums pateikšu kaut ko ļoti svarīgu …

—    Nē, nē! Nevajag, nevajag! — Nastjeņka iekliedzās. — Beigsim visu uzreiz, tūlīt, lai pēc tam nebūtu pat jāpiemin. Un uz to lapeni veltīgi neejiet: apgalvoju jums, ka es turp neiešu, un, lūdzami, metiet ārā no galvas visas šīs blēņas — es jūs nopietni lūdzu…

—    Tātad tēvocis ir rīkojies ar mani kā bez prāta! — es iekliedzos neizturama sašutuma uzplūdā. — Tādā gadījumā — kādēļ viņš mani šurp aicināja?… Bet, klau, kas tas par troksni?

Mēs bijām netālu no mājas. Pa atvērtajiem logiem skanēja spiegšana un kaut kādi neparasti kliedzieni.

—    Mans dievs! — viņa nobālusi sacīja. — Atkal! Tā jau es paredzēju.

—     Jūs paredzējāt? Nastas ja Jevgrafovna, vēl viens jautājums. Man, protams, nav ne mazāko tiesību, tomēr mūsu visu labā uzdrīkstos izteikt jums šo pēdējo jautājumu. Sakiet — un tas būs kā kapā —, sakiet atklāti: vai tēvocis ir jūsos iemīlējies?

—     Ak! Metiet, lūdzami, šīs blēņas ārā no galvas reizi par visām reizēm! — viņa iesaucās, pietvīkusi aiz dusmām. — Arī jūs to pašu! Bijis viņš manī iemīlējies, tad negribētu mani izprecināt jums, — viņa ar rūgtu smaidu piebilda. — Un kur gan, kur jūs to ķērāt? Vai tiešām jūs nesaprotat, kas šeit notiek? Dzirdat šos kliedzienus?

—    Bet… tas ir Foma Fomičs …

—     Jā, protams, Foma Fomičs; bet tagad tas notiek manis dēļ, tāpēc ka viņi runā to pašu, ko jūs, tās pašas aplamības; arī iedomājušies, ka viņš manī iemīlējies. Un, tā kā es esmu nabadzīga, nenozīmīga un tā kā mani aptraipīt viņiem ir tīrais nieks, bet viņi grib viņu apprecināt ar citu, tad nu prasa, lai viņš drošības dēļ padzen mani no mājas, aizsūta pie tēva. Bet, kad viņam par to ierunājas, viņš uzreiz zaudē savaldīšanos; pat Fomu Foni iru gatavs saplosīt. Arī patlaban viņi klaigā par to pašu; es Jūtu, ka par to.

—    Tātad tas viss ir taisnība! Tātad viņš katrā ziņā apprecēs šo Tatjanu?

—    Kādu Tatjanu?

—    Nu, šo muļķi.

—    Viņa nepavisam nav muļķe. Viņa ir laba. Jums nav tiesību tā runāt! Viņai ir cēla sirds, cēlāka nekā daudziem citiem. Viņa nav vainīga, ka ir nelaimīga.

—    Piedodiet. Pieņemsim, ka jums šai ziņā pilnīga taisnība; bet vai jūs nemaldāties pašā galvenajā? Kāpēc tad — sakiet, es ievēroju — viņi laipni uzņem jūsu tēvu? Ja jau viņi tik ļoti dusmotos uz jums, kā jūs apgalvojat, un dzītu jūs projām, tad taču dusmotos arī uz viņu un uzņemtu viņu nelaipni.

—    Bet vai tad jūs neredzat, ko manis labad dara mans tēvs? Viņš kā jokdaris grozās viņu priekšā! Viņu pieņem tieši tāpēc, ka viņš paguvis pieglaimoties Fomam Fomičam. Un, tā kā Foma Fomičs pats ir bijis āksts, tad viņam nu glaimo, ka tagad arī viņam pašam ir āksti. Kā jūs domājat: kā labad tēvs to dara? Viņš to dara manis, vienīgi manis labad. Viņam tas nav vajadzīgs; savā labā viņš nevienam neklanīsies. Viņš varbūt daža acīs ir ļoti smieklīgs, taču viņš ir cēlsirdīgs, viscēlsirdīgākais cilvēks. Viņš domā, dievs vien zina kāpēc — nepavisam ne tāpēc, ka es šeit saņemu labu algu, — apgalvoju jums, viņš domā, ka man labāk palikt šeit, šai mājā. Taču tagad esmu viņu pārliecinājusi, ka tas nav tiesa. Es viņam aizrakstīju gaiši un skaidri. Un nu viņš ir atbraucis, lai ņemtu mani projām un,ja būs galēja nepieciešamība, tad kaut vai rītu pat, jo nu jau gandrīz ir tik tālu: viņi gribētu mani vai apēst, un es droši zinu, ka patlaban viņi tur klaigā par mani. Viņi saplosīs viņu manis dēļ, viņi pazudinās viņu. Bet viņš man ir tikpat kā tēvs — dzirdiet, pat vairāk nekā mans īstais tēvs! Es negribu gaidīt. Es zinu vairāk nekā citi. Rītu pat, rītu pat braukšu projām! Kas zina: varbūt tādā gadījumā viņi vismaz uz kādu laiku atliks viņa kāzas ar Tatjanu Ivanovnu … Tā, tagad nu esmu jums visu izstāstījusi. Pastāstiet to arī viņam, jo es pašlaik nevaru ar viņu pat runāt: mūs novēro, it īpaši šī Perepeļicina. Pasakiet, lai viņš par mani neraizējas, ka es labāk gribu ēst rupju maizi un dzīvot tēva mājelē nekā būt šeit par cēloni viņa mocībām. Esmu nabadzīga, un kā nabadzīgai man jādzīvo. Bet, mans dievs, kas par troksni! Kas par kliegšanu! Kas tur vēl notiek? Nē, lai tur vai kas, es tūliņ iešu turp! Es viņiem visiem izteikšu visu taisni acīs, pati izteikšu, lai notiek kas notikdams! Man tas jādara. Palieciet sveiki!

Viņa aizskrēja. Es stāvēju uz vietas, pilnīgi apzinādamies, cik smieklīga tā loma, ko man pašlaik nācās tēlot, un pilnīgā neziņā par to, kā tas viss atrisināsies. Man bija žēl nabaga meitenes, un es baidījos tēvoča dēļ. Piepeši man blakus atradās Gavrila. Viņš aizvien vēl turēja rokās savu burtnīcu.

—    Lūgtum pie krusttētiņa! — viņš skumīgā balsī pateica.

Es atguvos.

—    Pie tēvoča? Kur viņš ir? Kas ar viņu patlaban notiek?

—    Tējas istabā. Turpat, kur pirmiņ labpatika tēju dzert.

—    Kas tur vēl ir?

—    Viens pats. Gaida.

—    Ko tad? Mani?

—    Pēc Fomas Fomiča aizsūtīja. Pagājušas mūsu jaukās dieniņas! — viņš piebilda, dziļi nopūzdamies.

—    Pēc Fomas Fomiča? Hm! Un kur citi? Kur lielkundze?

—    Savā galā. JībonI iekrita, tagadiņ guļ bez jušanas un raud.

Tā pārspriezdami, bijām nonākuši līdz terasei. Arā jau bija gandrīz pilnīga tumsa. Tēvocis tiešām bija viens pats tai istabā, kur bija notikusi mana saskriešanās ar Fomu Fomiču, un staigāja pa to lieliem soļiem. Uz galdiem dega sveces. Ieraudzījis mani, viņš metās man pretim un cieši saspieda manas rokas. Viņš bija bāls un smagi elpoja; rokas viņam drebēja un laiku pa laikam pār visu viņa augumu pārskrēja nervozas trīsas.

IX Jūsu ekselence

—    Mans draugs! Viss pagalam, viss ir izlemts! — viņš izdvesa tādā kā traģiskā čukstā.

—    Krusttētiņ, — es ieminējos, — es dzirdēju kliegšanu.

—      Kliegšana, brālīt, kliegšana, visvisāda kliegšana bija! Māmiņa guļ ģībonī, un tagad viss iet kājām gaisā. Tomei esmu apņēmies un palikšu pie sava. Tagad, Serjoža, es vairs ne no viena nebaidos. Es gribu viņiem pierādīt, ka arī man ir raksturs, — un pierādīšu! Un tā nu es tīšām aizsūtīju tev pakaļ, lai tu man palīdzētu viņiem pierādīt… Mana sirds ir salauzta, Serjoža … bet man jārīkojas, mans pienākums ir rīkoties ar visu stingrību. Taisnība ir nepielūdzama.

—    Bet kas tad ir noticis, krusttētiņ?

—     Es šķiros no Fomas, — tēvocis apņēmīgā balsī noskaldīja.

—    Krusttētiņ! — es sajūsmā iesaucos. — Nekā labāka jūs nevarējāt izdomāt! Un, ja es kaut vai mazliet varu sekmēt jūsu apņemšanos, tad… esmu jūsu rīcībā mūžīgi mūžam.

—     Pateicos, brālīt, pateicos! Taču tagad jau viss izlemts. Gaidu Fomu; es jau aizsūtīju pēc viņa. Vai nu viņš, vai es! Mums jāšķiras. Vai nu Foma rītu pat aizies no šīs mājas, vai arī, zvēru, es pametu visu un atkal iestājos huzāros! Pieņems; iedos divizionu. Nost visu šo sistēmu! Tagad viss būs pa jaunam! Kam tev šī franču burtnīca? — viņš nikni uzbrēca Gavrilam. — Met to projām! Sadedzini, samīdi kājām, saplēs! Es esmu tavs kungs, un es pavēlu tev franču valodu nemācīties! Tu nevari, tu nedrīksti man neklausīt, tāpēc ka es esmu tavs kungs un nevis Foma Fomičs!…

—    Paldies dievam! — Gavrila klusītēm nomurmināja. Acīm redzot, tie nebija joki.

—    Mans draugs, — tēvocis dziļi izjusti turpināja,

—    viņi prasa no manis neiespējamo! Tu tagad spriedīsi tiesu; tu nostāsies starp viņu un mani kā objektīvs tiesnesis. Tu nezini, tu nezini, ko viņi no manis prasīja — un beigu beigās pieprasīja formāli, izteicās līdz galam. Taču tas ir pretēji cilvēkmīlestībai, cieņai, godam… Es tev visu izstāstīšu, bet vispirms …

—    Es jau visu zinu, krusttētiņ! — es viņu pārtraucu.

—      Es nojaušu… Tikko runāju ar Nastasju Jevgrafovnu.

—    Mans draugs, pašlaik ne vārda, ne vārda par to! — viņš steigšus, it kā satrūcies mani pārtrauca. — Vēlāk es pats tev visu izstāstīšu, taču pagaidām… Kas ir? — viņš uzkliedza ienākušajam Vidulēcim. — Kur tad ir Foma Fomičs?

Vidulēcis bija ieradies ar ziņu, ka Foma Fomičs «nevēlas nākt un prasību ierasties uzskata par neiespējami rupju, cienkungs, tā ka Fomam Fomičam labpatika par to gaužām apvainoties, cienkungs».

—    Ved viņu vedini Stiep ar stiepšanu! Surp viņu! Atvelc viņu ar varu! — tēvocis kliedza, kājas piecirzdams.

Vidulēcis, kas nekad nebija savu kungu redzējis tik niknu, bailēs atkāpās. Es brīnījos.

«Vajag būt kaut kam pār mēru svarīgam,» es nodomāju, «ja cilvēks ar tādu raksturu spēj nonākt līdz šādam niknumam un šādiem lēmumiem.»

Labu brīdi tēvocis klusēdams staigāja pa istabu, it kā pats ar sevi cīnīdamies.

—    Tu tomēr burtnīcu neplēs, — viņš beidzot sacīja Gavrilam. — Pagaidi un pats paliec tepat: varbūt būsi vēl vajadzīgs. Mans draugs, — viņš piebilda, pievērsdamies man, — es laikam nupat par daudz stipri sakliedzu. Viss, ko dara, ir darāms ar cieņu, vīrišķīgi, taču bez kliegšanas, bez apvainojumiem. Tieši tā. Zini ko, Serjoža: vai nebūtu labāk, ja tu no šejienes aizietu? Tev alga viena. Es vēlāk pats tev visu izstāstīšu, vai ne? Kā tu domā? Izdari to manis dēļ, lūdzams!

—    Jūs baidāties, krusttētiņ? Jūs nožēlojat? — es sacīju, vērīgi viņā lūkodamies.

—    Nē, nē, mans draugs, nenožēloju! — viņš iesaucās divkāršotā pacilātībā. — Tagad jau nu es nekā vairs nebaidos. Esmu sācis rīkoties noteikti, ar vislielāko noteiktību. Tu nezini, tu nevari iedomāties, ko viņi no manis prasīja! Vai tiešām man vajadzēja būt ar mieru? Nē, es pierādīšu! Esmu sacēlies un pierādīšu! Kādreiz taču man jāpierāda. Bet zini, mans draugs, es nožēloju, ka tevi aicināju: Fomam varbūt būs ļoti smagi, ja arī tu būsi klāt, tā sakot, kā viņa pazemojuma liecinieks. Redzi, es gribu viņu palūgt aiziet no šejienes, atteikt pieklājīgā veidā, bez jebkāda pazemojuma. Bet es taču tā tikai saku, ka bez pazemojuma. Patiesībā jau, brāl, ir tā, ka, lai cik medainas valodas cilā, aizvainojums būs tik un tā. Es taču esmu rupjš, neaptēsts, kas zina, dumjā prātā vēl ko tādu izgrūdīšu, ka pēc pašam būs žēl. Viņš tomēr manā labā daudz darījis… Izej, mans draugs. Raugi, viņu jau ved, ved! Serjoža, lūdzu tevi, ej ārā! Es tev pēcāk visu izstastī&amp;U. Ej ārā, dieva dēļ!

Un tēvocis izvadīja mani uz terases tai pašā acumirklī, kad Foma nāca iekšā istabā. Taču atzīstos grēkā: es neaizgāju; es nolēmu palikt terasē, kur bija ļoti tumšs un tātad no istabas būtu grūti mani ieraudzīt. Es apņēmos noklausīties.

Ne ar ko neattaisnoju savu rīcību, taču varu droši apgalvot, ka, nostāvējis šo pusstundu uz terases, nezaudējot pacietību, biju veicis lielmocekļa varoņdarbu. No savas vietas es varēju ne tikvien labi dzirdēt, bet pat labi redzēt: durvis bija stikla. Un nu, lūdzu, iedomājieties Fomu Fomiču, kuram bija pavēlēts ierasties, piedraudot lietot spēku, ja atteiksies.

—    Vai tās ir manas ausis, kas dzirdēja šos draudus, pulkvedi? — Foma, iekšā nākdams, ievaimanājās. — Vai man ir pareizi pateikuši?

—     Tavas, tavas, Foma, apmierinies, — tēvocis drosmīgi atteica. — Apsēsties, parunāsimies nopietni, draudzīgi, brālīgi. Sēsties taču, Foma!

Foma Fomičs svinīgi apsēdās atzveltenī. Tēvocis straujiem, nevienmērīgiem soļiem staigāja pa istabu, acīm redzami nevarēdams izšķirties, kā uzsākt sarunu.

—    Tieši brālīgi, — viņš atkārtoja. — Tu sapratīsi mani, Foma, tu neesi mazais bērns; arī es neesmu mazais bērns — vārdu sakot, abi jau esam gados… Hm! Redzi, Foma, dažos punktos mums nesakrīt… jā gan, tieši dažos punktos, un tāpēc, Foma, vai nebūs, brāl, labāk šķirties? Esmu pārliecināts, ka tu esi cēlsirdīgs, ka tu vēli man labu un tāpēc… Bet ko tur tik daudz skaidrot! Es esmu tavs draugs, Foma, mūžīgi mūžam un zvēru to pie visiem svētiem! Te būs piecpadsmit tūkstošu rubļu sudrabā: tas, brāl, ir viss, kas man pie dvēseles, pēdējās druskas sagrabināju, savējiem atrāvu. Ņem droši! Man vajag, mans pienākums ir tevi nodrošināt! Te gandrīz viss ir ķīlu zīmēs un tīrais mazumiņš skaidrā naudā. Ņem droši! Tu man nekā neesi parādā, tāpēc ka es nekad nespēšu samaksāt tev par visu, ko tu manā labā esi darījis. Jā, jā, tieši tā, es to jūtu, kaut arī patlaban galvenajā punktā, teikt, mūsu domas šķiras. Rīt vai parīt… vai kad nu tev patiks… iesim katrs savu ceļu. Brauc uz mūsu pilsētiņu, Foma, pavisam desmit verstu no šejienes; tur aiz baznīcas pirmajā šķērsielā ir mājiņa ar zaļiem aizvirtņiem, ļoti jauka mājiņa, taisni kā tev celta, pieder mācītāja atraitnei. Viņa pārdos. Es tev to nopirkšu vēl virs šīs naudas. Apmeties tur, mūsu tuvumā. Nodarbojies ar literatūru, ar zinībām: gūsi slavu… Ierēdņi tur visi līdz pēdējam cildeni, viesmīlīgi, nesavtīgi; protopops — mācīts vīrs. Pa svētkiem brauksi pie mums viesos — un mēs dzīvosim kā paradīzē! Vēlies tā vai ne?

«Tad, lūk, ar kādiem noteikumiem padzen Fomu!» es nodomāju. «Tēvocis noklusēja man par naudu.»

Ilgu laiku valdīja dziļš klusums. Foma sēdēja atzveltenī gluži kā apstulbis un stingi blenza uz tēvoci, kuram, acīm redzot, kļuva neveikli no šīs klusēšanas un no šā skatiena.

—    Nauda! — Foma beidzot izspieda tādā kā māksloti vārgā balsī. — Kur tā ir — šī nauda? Dodiet to šurp, dodiet šurp ātrāk!

—    Te tā ir, Foma: pēdējās druskas, taisni piecpadsmit, viss, kas bija. Ir kredītbiļetēs, ir ķīlu zīmēs — pats redzēsi … Še!

—    Gavrila! Ņem sev šo naudu, — lēnprātīgi bilda Foma, — tā tev, vecais, var noderēt… Taču nē! — viņš pēkšņi iekliedzās, reizē izgrūzdams kaut kādu ērmotu spiedzienu un pietrūkdamies kājās. — Nē! Vispirms dod to man —

šo naudu, Gavrila! Dod to man! Dod man! Dod man šos miljonus, lai es tos samīdu zem savām kājām, dod, lai es tos saplēšu, apspļaudu, izsvaidu, apgānu, lieku ne-] godā!… Man piedāvā naudu, man! Uzpērk mani, lai es atstāju šo māju! Vai es pareizi dzirdēju? Vai tas esmu es, j kas sadzīvojis līdz šim pēdējam apkaunojumam? Te, te tie ir — jūsu miljoni! Skatieties: lūk, lūk, lūk un lūk! Lūk, ļ kā rīkojas Foma Opiskins, ja jūs līdz šim to nezinājāt, pulkvedi!

Un Foma izsvaidīja visu naudas žūksni pa istabu. Interesanti, ka viņš nesaplēsa un neapspļaudīja nevienu naudas zīmi, kā bija izlielījies; viņš tās tikai mazliet saburzīja, taču arī diezgan piesardzīgi. Gavrila metās uzlasīt naudu no grīdas un pēcāk, kad Foma bija aizgājis, saudzīgi atdeva to savam kungam.

Fomas rīcība tēvoci pilnīgi apstulbināja. Tagad viņš savukārt stāvēja Fomas priekšā sastindzis, neizpratnē, ar pavērtu muti. Pa to laiku Foma atkal novietojās atzveltenī un dvesa kā neizsakāmā uzbudinājumā.

—     Tu esi cēls cilvēks, Foma! — pēdīgi atguvies, tēvocis iesaucas. Tu esi cildenākais no visiem cilvēkiem!

To es zinu, — Foma vārgā balsī, tomēr ar neizsakāmu cieņu atbildēja.

—    Foma, piedod man! Es esmu nelietis tavā priekšā, Foma!

—    Jā gcn, manā priekšā, — Foma piebalsoja.

—    Foma! Es nebrīnos par tavu cēlsirdību, — tēvocis aizrautīgi turpināja, — bet par to, ka es varēju būt līdz tādai pakāpei rupjš, akls un nekrietns, lai piedāvātu tev naudu ar tādiem noteikumiem. Tomēr, Foma, vienā ziņā tu maldies: es nepavisam nedomāju tevi uzpirkt, nemaksāju tev, lai tu atstāj māju, bet no tīras sirds es gribēju, lai arī tev būtu nauda, lai tu neciestu trūkumu, kad aiziesi no manis. Zvēru, ka tā! Uz ceļiem, uz ceļiem esmu gatavs lūgt tev piedošanu, Foma, un, ja gribi, tūdaļ kritT su ceļos tavā priekšā… ja vien gribi…

—    Nevajag man jūsu ceļu locīšanas, pulkvedi…

—     Bet mans dievs! Foma, spried jel pats: es taču biju iekaisis, izvests no pacietības, es nezināju, ko daru… Bet pasaki jel, sa i — ar ko es varu, ar ko spēju izlīdzināt šo aizvainojumu? Pamāci, saki vārdu …

—    Ne ar ko, ne ar ko, pulkvedi! Un varat būt pārliecināts, ka ritu pat es nokratīšu pīšļus no savām kājām uz šā nama sliekšņa.

Un Foma lēnām slējās augšā no atzvelteņa. Tēvocis šausmās klupa klāt viņu no jauna apsēdināt.

—    Nē, Foma, tu neiesi projām, tici man! — tēvocis kliedza. — Nav ko runāt par pīšļiem un par kājām, Foma! Tu neiesi, vai arī es iešu tev līdzi līdz pasaules galam, iešu un iešu tev līdzi tik ilgi, kamēr tu nebūsi man piedevis … Zvēru, Foma, tā es darīšu!

—    Jums piedot? Jūs esot vainīgs? — Foma sacīja. -— Bet vai jūs maz apjēdzat savu vainu manā priekšā? Vai jūs saprotat, ka tagad esat kļuvis vainīgs pat ar to, ka devāt man šeit maizes riecienu? Vai jūs saprotat, ka tagad, šai vienā mirklī, esat saindējis ar nāves zālēm visus tos riecienus, ko līdz šim esmu ēdis jūsu mājā? Jūs nupat pārmetāt man šos riecienus, ikvienu maizes kumosu, ko jau esmu apēdis; jūs patlaban man pierādījāt, ka esmu dzīvojis jūsu mājā kā kalps, kā sulainis, kā kājslauķis zem jūsu lakādas zābakiem. Bet es turpretim savā sirdsskaidrībā līdz šim biju domājis, ka mitinos jūsu mājā kā draugs un brālis. Vai tad tas nebijāt jūs, jūs pats, kas ar savu čūskas mēli tūkstošiem reižu ņēmāties mani pārliecināt par šo brālību? Kālab tad jūs paslepen pināt man šos tīklus, kuros es kā muļķis ieskrēju? Kālab jūs tumsā rakāt man šo vilku bedri, kura tagad pats mani iegrūdāt? Kādēļ nesatriecat mani uzreiz jau agrak ar vienu šīs rungas zvēlienu? Kādēļ paša sākumā neapgriezāt man kaklu kā gailim par to… nu, kaut vai, piemēram, tikai par to, ka tas nedēj olas? Jā, tieši tā. Es palieku pie šā salīdzinājuma, pulkvedi, kaut gan tas ņemts no provinces sadzīves un atgādina mūsdienu literatūras triviālo toni; palieku pie tā tāpēc, ka tajā redzama visu jūsu apvainojumu bezjēdzība; jo es esmu tikpat vainīgs jūsu priekšā kā šis iedomātais gailis, kas nav izdabājis savam vieglprātīgajam saimniekam, nedēdams olas. Apžēlojieties, pulkvedi! Vai tad draugam un brālim maksā ar naudu — un par ko tad? Galvenais, par ko? «Še, sak, mans mīļotais brāli, esmu tev parādā: tu pat glābi man dzīvību; še tev daži Jūdasa sudraba graši, tikai vācies projām no manām acīm!» Cik naivi, cik rupji jūs izturējāties pret mani! Jūs domājāt, ka es alkstu jūsu zelta, kamēr es loloju vienīgi nesavtīgas jūtas — veicināt jūsu labklājību. O, kā jūs salauzāt manu sirdi! Ar manām viscēlākajām jūtām jūs spēlējāties kā kaut kāds zeņķis, kas spēlē nez kādu svaiku! Sen, sen jau, pulkvedi, es to paredzēju — lūk, kāpēc man jau sen aiztrūkst elpa no jūsu maizes, šī maize spriežas man kaklā! Lūk, kāpēc mani spieda jūsu pēļi, spieda un nevis auklēja! Lūk, kāpēc jūsu cukurs, jūsu konfektes man bija kā sīvi pipari un nevis saldumi! Nē, pulkvedi! Dzīvojiet viens, baudiet labklājību viens un ļaujiet Fomam iet savu sāpju ceļu ar maišeli pār muguru! Tā arī būs, pulkvedi!

—    Nē, Foma, nē, tā nedrīkst būt, tā nebūs! — novaidējās pilnīgi iznīcinātais tēvocis.

—    Jā, pulkvedi, jā, tieši tā būs, jo tā tam jābūt! Rītu pat es aizeju no jums. Izkaisiet savus miljonus, noklājiet ar kredītbiļetēm visu manu ceļu, visu lielo ceļu līdz pašai Maskavai — un es lepni, nicīgi šoļošu pa jūsu naudas zīmēm; šī pati kāja, pulkvedi, sabradās, notraipīs, samīdīs šīs zīmes, un Foma Opiskins remdēs izsalkumu vienīgi ar savas dvēseles cēlumu! Esmu teicis un pierādījis! Ardievu, pulkvedi! Ardie-vu, pulkvedi!

Un Foma atkal sāka slieties augšā no atzvelteņa.

—    Piedod, Foma, piedodl Aizmirsti!… — tēvocis lūdzošā balsī atkārtoja.

—     «Piedod!» Bet kam gan jums mana piedošana? Nu labi, pieņemsim, ka es jums piedošu; esmu kristīgs cilvēks; es nevaru nepiedot; es jau arī patlaban esmu jums gandrīz piedevis. Taču spriediet jel pats: vai tas būs kaut cik saskaņā ar veselu saprātu un dvēseles cildenumu, ja es tagad jel vienu minūti palikšu jūsu mājā? Jūs taču mani dzināt laukā!

—    Saskaņā, saskaņā, Foma, apgalvoju tev, ka būs saskaņā!

—     Saskaņā? Bet vai mēs tagad esam vienlīdzīgi? Vai tiešām jūs nesaprotat, ka es, tā sakot, esmu iznīcinājis jūs ar savu cēlsirdību un jūs pats esat sevi iznīcinājis ar savu pazemojošo rīcību? Jūs esat iznīcināts, bet es — paaugstināts. Kur tad ir vienlīdzība? Bet vai var būt draugi bez tādas vienlīdzības? Es to saku ar sirds sāpju brēcienu, nevis gavilēdams, nevis paceldamies jums pāri, kā jūs varbūt domājat.

—    Bet arī no manas mutes taču skan sirds sāpju brēciens, Foma, tici man..,

—     Un tas ir tas pats cilvēks, — Foma turpināja, pāriedams no bargā toņa uz svētulīgu, — tas pats cilvēks, kura dēļ es tik daudz reižu neesmu naktis gulējis! Cik gan reižu dažkārt es savās bezmiega naktis neesmu cēlies no gultas, aizdedzinājis svecīti un teicis pats sev: «Tagad viņš mierīgi guļ, paļaudamies uz tevi. Neguli jel tu, Foma, esi nomodā pār viņu; varbūt tu izdomāsi vēl kaut ko šā cilvēka labklājībai.» Tā, lūk, domāja Foma savās bezmiega naktīs, pulkvedi! Un, lūk, kā viņam šis pulkvedis atmaksā! Taču pietiek, pietiek!

—    Bet es izpelnīšos, Foma, es atkal izpelnīšos tavu draudzību — zvēru tev!

—     Izpelnīsieties? Bet kur tad ir garantija? Kā kristietis es piedošu un pat mīlēšu jūs; taču kā cilvēks, kā cēlsirdīgs cilvēks es negribot jūs nicināšu. Man tas jādara, mans pienākums ir to darīt tikumības vārdā, tāpēc ka — atkārtoju to jums — jūs esat sevi apkaunojis, bet es esmu rīkojies cildeni, cik vien cildeni var rīkoties. Nu kurš no jūsējiem būtu spējīgs uz šādu rīcību? Kurš no viņiem atteiksies no tādas milzu naudas, no kādas atteicās, starp citu, nabaga visu nicinātais Foma aiz mīlestības uz diženumu? Nē, pulkvedi, lai pielīdzinātos man, jums tagad būtu jāizdara vesela rinda cēlu darbu. Bet kādu cēlu darbu gan spējat veikt jūs, ja nevarat pat uzrunāt mani ar jūs kā sev līdzīgu, bet sakāt man tu kā kalpam?

—     Foma, bet es taču aiz draudzības uzrunāju tevi ar tu! — tēvocis ievaimanājās. — Es nezināju, ka tev tas nepatīkami… Mans dievs! Būtu es tikai zinājis…

—    Jūs, — Foma turpināja, — jūs, kas nevarējāt vai, labāk sakot, negribējāt izpildīt pašu nenozīmīgāko, pašu niecīgāko no visiem lūgumiem, kad es jūs lūdzu uzrunāt mani kā ģenerāli «jūsu ekselence»…

—    Bet, Foma, tā taču būtu, tā sakot, augstāko tiesību aizskaršana, Foma!

—     Augstāko tiesību aizskaršana! Iekaluši kaut kādu grāmatu frāzi un atkārtojat to-kā papagailis. Bet vai jūs zināt, ka jūs apkaunojāt, grūdāt mani negodā ar atteikšanos sacīt man «jūsu ekselence», apkaunojāt ar to, ka, neizpratis manus iemeslus, nostādījāt mani par kaprīzu muļķi, kas pelnījis trako māju! Nu vai tiešām es pats nesaprotu, ka būtu smieklīgs, ja gribētu dēvēties par ekselenci, es, kas nicinu visas šīs pakāpes un laicīgus godinājumus, kuri paši par sevi ir niecīgi, ja nav apsvētīti ar labiem tikumiem? Par miljonu neņemtu ģenerāļa pakāpi bez tikuma! Bet tomēr jūs uzskatījāt mani par bezprāti! Jūsu pašu labuma dēļ es ziedoju savu patmīlību un pieļāvu, ka jūs, jūs varējāt mani uzskatīt par bezprātīgu, jūs un jūsu zinātnieki! Vienīgi tālab, lai apgaismotu jūsu prātu, attīstītu jūsu tikumību un applūdinātu jūs jaunu ideju stariem, es nolēmu prasīt no jums ģenerāļa titulu. Es tieši gribēju, lai jūs turpmāk neuzskatītu ģenerāļus par visaugstākajiem spīdekļiem uz visas zemeslodes; gribēju jums pierādīt, ka dienesta pakāpe bez dvēseles cēluma nav nekas un ka nav ko priecāties par jūsu ģenerāļa ierašanos, kad varbūt jums līdzās stāv tikumības apstaroti cilvēki. Taču jūs tik nemitīgi dižojāties ar savu pulkveža pakāpi, ka jums bija grūti pateikt man; «Jūsu ekselence.» Raugiet, tas ir tas iemesls! Lūk, kur tas jāmeklē, nevis kaut kādu svešu likteņu tīkojumos! Viss iemesls ir tas, ka jūs esat pulkvedis, bet es vienkārši Foma …

—    Nē, Foma, nē! Apgalvoju tev, ka tā tas nav. Tu esi mācīts cilvēks, tu neesi vienkārši Foma … es uzskatu …

Uzskatāt! Labi! Tad sakiet taču man, ja jau uzsk.iliit: ka jus domājat, vai es esmu ģenerāļa stāvokļa cienīgs? Atbildiet noteikti un uz vietas: esmu cienīgs vai neesmu? Es gribu pavērot jūsu prātu, jūsu attīstību.

—    Par godīgumu, par nesavtību, par prātu, par visaugstāko dvēseles cēlumu — esat cienīgs! — tēvocis ar lepnumu noskandēja.

—    Bet, ja esmu cienīgs, tad kāpēc jūs nesakāt man «jūsu ekselence»?

—    Foma, es varbūt teikšu …

—     Bet es prasu! Tagad, pulkvedi, es prasu, uzstāju un prasu! Es redzu, cik jums tas grūti, tāpēc arī prasu. Šis upuris no jūsu puses būs pirmais solis uz jūsu cēlo darbu, tāpēc ka — neaizmirstiet to — jums jāizdara vesela virkne cēlu darbu, lai pielīdzinātos man; jums jāpārvar pašam sevi, un tikai tad es noticēšu jūsu patiesīgumam …

—    Rītu pat, Foma, es tevi uzrunāšu «jūsu ekselence»!

—    Nē, nevis rītu, pulkvedi, rītu pats par sevi. Es prasu, lai jūs tagad — šo pašu brīdi sakāt man «jūsu ekselence»!

—    Lūdzu, Foma, esmu ar mieru… Tikai kā tad nu tā — tūliņ, Foma? …

—    Kāpēc tad ne tūliņ? Vai varbūt jums kauns? Tādā gadījumā tas mani aizvaino, ja jūs kaunaties.

—    Nu jā, varbūt gan, Foma, esmu gatavs… es pat lepojos … Tikai kā tad nu tā, Foma, ne no šā, ne no tā — «sveicināti, jūsu ekselence»? Tā taču nevar…

—    Nē, nevis «sveicināti, jūsu ekselence», tas jau skan aizvainojoši; tas izklausās pēc joka, pēc farsa. Es neļaušu dzīt ar sevi tādus jokus. Atjēdzieties, uz vietas atjēdzieties, pulkvedi! Mainiet savu toni!

—    Vai tu nejoko, Foma?

—    Pirmkārt, Jegor Iļjič, nevis tu, bet Jūs — neaizmirstiet to; un nevis Foma, bet Foma Fomičs.

—    Nudien, Foma Fomič, es ar prieku! No visas sirds, labprāt… Tikai ko tad es teikšu?

—    Jūs nevarat izšķirties, ko pievienot vārdam «jūsu ekselence», — tas ir saprotams. Sen jau būtu izskaidrojušies! Tas ir pat attaisnojami, it īpaši — ja cilvēks nav sacerētājs, izsakoties pieklājīgāk. Nu, es jums palīdzēšu, ja jūs neesat sacerētājs. Sakiet man līdzi: «Jūsu ekselence!…»

—    Nu, jūsu ekselence.

—     Nē, nevis «nu, jūsu ekselence», bet vienkārši: «Jūsu ekselence!» Es jums saku, pulkvedi, mainiet savu toni! Ceru arī, ka jūs neņemsiet ļaunā, ja es uzaicināšu jūs viegli paklanīties un reizē ar to noliekt augumu uz priekšu. Ar ģenerāli runā, noliecoties ar visu augumu, tādā veidā paužot cieņu un gatavību, tā sakot, lidot viņa uzdevumā. Es pats esmu bijis ģenerāļu sabiedrībā un visu to zinu… Nu tātad, cienītais: «Jūsu ekselence.»

—    Jūsu ekselence …

—     Cik es esmu neizsakāmi iepriecināts, ka beidzot man ir izdevība lūgt jums piedošanu, ka uzreiz nesaskatīju jūsu ekselences dvēseli. Uzdrīkstos apgalvot, ka turpmāk nežēlošu savus vājos spēkus vispārīgam labumam … Nu, pietiks no jums!

Nabaga tēvocis! Viņam vajadzēja atkārtot visu šo penteri teikumu pa teikumam, vārdu pa vārdam! Es stāvēju un sarku, it kā būtu vainīgs. Mani smacēja niknums.

—     Nu, vai jūs tagad nejūtat, — mocītājs sacīja, — ka jums uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi, it kā jūsu dvēselē būtu nolaidies kāds eņģelis? … Vai jūtat šā eņģeļa klātesību? Atbildiet man!

—    Jā, Foma, tiešām kļuva tā kā vieglāk, — tēvocis atbildēja.

—    It kā jūsu sirds pēc tam, kad jūs sevi pārvarējāt, tā sakot, būtu ar elji svaidīta?

—    Jā, Foma, tiešām, gāja kā pa taukiem.

—    Kā pa taukiem? Hm… Es, starp citu, nerunāju ar jums par taukiem … Nu, bet vienalga. Redziet, pulkvedi, ko nozīmē izpildīts pienākums! Uzveiciet taču sevi! Jūs esat patmīlīgs, neaptverami patmīlīgs.

—    Patmīlīgs, Foma, redzu, — tēvocis ar nopūtu izdvesa.

—    Jūs esat egoists un pat briesmīgs egoists …

—    Egoists, kā tad, egoists, tas tiesa, Foma, arī to redzu; kopš tevi iepazinu, arī to dabūju zināt.

—    Es jums tagad saku kā tēvs, kā maiga māte … jūs visus atstumjat no sevis un aizmirstat, ka mīlīgs teliņš divas govis zīž.

—    Arī tas tiesa, Foma!

—    Jūs esat rupjš. Jūs tik rupji laužaties cilvēka sirdī, tik pulmīlīgi uzplijaties, lai jūs ievēro, ka kārtīgs cilvēks gatavs bēgt no jums aiz trejdeviņām zemēm!

Tēvocis vēlreiz dziļi nopūtās.

—    Esiet taču maigāks, uzmanīgāks, laipnāks pret citiem, citu labad aizmirstiet sevi, tad arī citi atcerēsies jūs. Dzīvo un ļauj citiem dzīvot — tā ir mana devīze! Ciet, strādā, lūdz dievu un ceri — tās ir patiesības, ko es vēlētos iedvest uzreiz visai cilvēcei. Sekojiet tām, un tad es pirmais pavēršu jums savu sirdi, raudāšu jums pie krūts … ja būs vajadzīgs … Bet tā — es un es, un mana žēlastība! Apnīk taču galu galā tā jūsu žēlastība, ja atļauts sacīt.

—    Saldrunīgs cilvēks! — Gavrila svētbijīgi izdvesa.

—    Tas tiesa, Foma; es visu to jūtu, — tēvocis aizkustināts piebalsoja. — Tomēr es neesmu pie gluži visa vainīgs, Foma; tā esmu audzināts, ar zaldātiem kopā dzīvojis. Bet zvēru tev, Foma, arī es pratu just. Kad atvadījos no pulka, tad visi huzāri, viss mans divizions taisni raudāja, daudzināja, ka tādu kā mani vairs nesastapšot… Tad es tolaik tā ir nodomāju, ka varbūt neesmu vēl pavisam pazudis cilvēks.

—    Atkal egoistiska iezīme! Atkal es pieķeru jūs patmīlībā! Jūs lielāties un it kā garām ejot pārmetat man huzāru asaras. Kā tad es nelielos ne ar viena asarām? Bet būtu ar ko, laikam būtu gan, ar ko.

—    Tas man tā nejauši paspruka, Foma, nenocietos, atcerējos vecos labos laikus.

—    Labie laiki no debesīm nekrīt, mēs paši tos radām; lie iemājo mūsu sirdī, Jegor Iļjič. Kāpēc tad es allaž esmu laimīgs un, par spīti ciešanām, apmierināts, mierīgs parā un nevienam neesmu par apnikšanu, ja nu varbūt muļķiem, vējgrābšļiem, zinātniekiem, kurus nesaudzēju un negribu saudzēt. Neieredzu muļķus! Un kas tie tādi ir — šie zinātnieki? «Zinību vīrs» — bet zinība, teikt, viņam iznāk nevis zinība, bet tīrā blēdība. Nu ko viņš pirmīt sacīja? Dodiet man viņu šurp! Dodiet šurp visus tos mācītos! Visu varu apgāzt, visas viņu tēzes varu apgāzt! Nerunājot nemaz par dvēseles cildenumu …

—    Protams, Foma, protams. Kas tad par to šaubās?

—     Pirmīt, piemēram, es izrādīju gudrību, talantu, kolosālu erudīciju, cilvēka sirds pazīšanu, mūsdienu literatūras pazīšanu; es parādīju un spoži atklāju, kā no šāda tāda Kamarinskas zemnieka talantīgam cilvēkam var pēkšņi izaugt dižens sarunas temats. Bet kas notika? Vai kāds no viņiem mani pienācīgi novērtēja? Nē, novērsās. Esmu taču pārliecināts, ka viņš jau ir sastāstījis jums, ka es nekā nezinu. Bet te varbūt viņa priekšā sēdēja pats Makiavelli vai kāds Merkadante, kuram tik vien vainas, ka viņš ir nabags un dzīvo nepazīts. Nē, tas viņam tā secen nepaies! … Dzirdu vēl par kaut kādu Korovkinu. Kas tas tāds par zostēviņu?

—    Tas, Foma, ir gudrs cilvēks, zinību vīrs… Es viņu gaidu. Tas jau nu droši būs labs, Foma!

—     Hm! Šaubos. Jādomā, kāds mūsdienu ēzelis, apkrāvies ar grāmatām. Dvēseles viņiem nav, pulkvedi, sirds viņiem nav! Bet kas gan ir zināšanas bez tikuma?

—    Nē, Foma, nē! Kā viņš runāja par ģimenes laimi! Sirds tā vien iegremdējas sevī, Foma!

—    Hm! Paskatīsimies, pārbaudīsim arī Korovkinu. Bet nu pietiek, — Foma nobeidza, celdamies no atzvelteņa. — Es vēl nevaru jums pilnīgi piedot, pulkvedi; apvainojums bija nāvīgs; taču es pielūgšu dievu, un varbūt dievs sūtīs mieru aizvainotai sirdij. Rīt mēs par to vēl parunasim, bet šobrīd ļaujiet man iet. Esmu noguris un j litos vārgs …

—    Ai, Foma! — tēvocis sarosījās. — Tu taču patiešām esi noguris! Zini ko? Vai negribi iestiprināties, kaut ko uzkost? Es tūliņ pavēlēšu.

—    Uzkost! Ha-ha-ha! Uzkost! — Foma, nicīgi smiedamies, atteica. — Vispirms padzirdina tevi ar indi, tad vaicā — vai negribi uzkost? Sirds brūces grib aizdziedināt ar kaut kādām novārītām sēnītēm vai skābētiem ābolīšiem! Kāds jūs, pulkvedi, esat nožēlojams materiālists!

—    Eh, Foma, es taču nudien no tīras sirds …

—    Nu labi. Lai nu paliek. Es aizeju, un jūs bez kavēšanās dodieties pie savas māmuļas: krītiet ceļos, raudiet gaužas asaras, bet izlūdzieties no viņas piedošanu — tas jums jādara, tas ir jūsu pienākums!

—    Ak, Foma, es visu laiku par to vien domāju; pat tagad, ar tevi runājot, domāju par to pašu. Esmu ar mieru kaut vai līdz rītausmai stāvēt uz ceļiem viņas priekšā. Taču padomā, Foma, ko no manis prasa! Tas taču ir netaisni, tas ir cietsirdīgi, Foma! Esi augstsirdīgs līdz galam, aplaimo mani pilnīgi, padomā, izlem, un tad … tad … zvēru …

—     Nē, Jegor Iļjič, nē, tā nav mana darīšana, — Foma atbildēja. — Jūs zināt, ka es visā tai būšanā it nemaz nejaucos iekšā; tas ir, jūs, pieņemsim, esat pārliecināts, ka visam par cēloni esmu es, taču apgalvoju jums, ka no paša sākuma esmu no šīs lietas pilnīgi atgājis malā. Tā ir vienīgi jūsu mātes griba, un viņa, protams, vēlas jums labu … Ejiet jel, steidzieties, lidojiet un labojiet apstākļus ar savu paklausību! Lai saule nenoriet pār jūsu dusmām! Bet es… es cauru nakti lūgšu dievu par jums. Es jau sen nezinu, kas ir miegs, Jegor Iļjič! Palieciet sveiki! Piedodu arī tev, vecais, — viņš piebilda, pagriezies pret Gavrilu. — Zinu, ka tu nerīkojies pēc sava prāta. Piedod arī tu man, ja esmu tev pāri nodarījis … Palieciet sveiki, palieciet sveiki visi, un lai dievs jūs svētī!

Foma izgāja. Es tūliņ metos istabā.

— Tu noklausījies? — tēvocis iekliedzās.

—    Jā, krusttētiņ, es noklausījos! Un jūs — un jūs varējāt viņam sacīt «jūsu ekselence»! …

—          Ko lai dara, brālīt? Es pat lepojos… Tas nav nekas cēla varoņdarba labad; bet cik cēlsirdīgs, cik nesavtīgs, cik dižens cilvēks! Sergej, tu taču dzirdēji… Un kā gan es varēju tur bāzties ar šo naudu, taisni nesaprotu! Mans draugs! Es biju aizrāvies, es biju pārskaities; es viņu nesapratu, es turēju viņu aizdomās, apvainoju … taču nē! Viņš nevarēja būt mans pretinieks — to es tagad redzu… Un atceries, cik cēla izteiksme bija viņa sejā, kad viņš atteicās no naudas?

—    Labi, krusttētiņ, lepojieties, cik uziet, bet es braucu — mana pacietība ir galā! Pēdējo reizi jautāju, sakiet: ko jūs no manis prasāt? Kādēļ mani aicinājāt, un ko no manis gaidāt? Un, ja viss ir galā un es neesmu jums vajadzīgs, tad es braucu. Es nevaru panest šādus

":atus! Braucu šodien pat.

—     Mans draugs… — tēvocis pa savam paradumam sarosījās, — pagaidi tikai pāris minūšu; es, brāl, tagad eju pie māmiņas… tur man jāpabeidz… kas svarīgs, liels, ļoti liels .. . Bet tu pagaidām ej savā istabā. Rau, Gavrila tevi aizvedīs uz vasaras mājiņu. Zini vasaras mājiņu? Tā ir taisni dārzā. Es jau izrīkoju, arī tavu čemodānu aiznesa turp. Bet es drīz būšu klāt, izlūgšos piedošanu, izšķiršos par vienu lietu — tagad es jau zinu, kā rīkoties, — un tad uz karstām pēdām pie tevis, un tad visu, visu, visu līdz pēdējam sīkumam tev izstāstīšu, visu sirdi izkratīšu tavā priekšā. Un … un … un kādreiz taču pienāks arī mums laimīgas dienas! Pāris minūšu, tikai pāris īsu minūšu, Sergej!

Viņš paspieda man roku un steigšus izgāja. Nekā nevarēja darīt, vajadzēja atkal sekot Gavrilam.

X Mizinčikovs

Vasaras mājiņa, kur mani atveda Gavrila, tika saukta par «jauno» tikai ieraduma pēc, taču celta bija jau sen, iepriekšējo muižnieku laikā. Tā bija glīta koka ēciņa dažu soļu atstatumā no vecās mājas, pašā dārzā. No trim pusēm to apņēma augstas, vecas liepas, kas ar saviem zariem skāra jumtu. Visas četras istabas šai mājiņā bija glīti mēbelētas un paredzētas viesiem. Iegājis man domātajā istabā, kur jau bija pārnests mans čemodāns, ieraudzīju uz galdiņa blakus gultai pastpapīra lapu, kas bija grezni aprakstīta dažādiem burtiem, apdarināta ar ziedu vijām, astainiem un ķeburainiem burtu rotājumiem. Sākuma burti un vijas bija izzīmētas dažādās krāsās. Viss kopā tas bija gaužām jauks kaligrāfisks darinājums. No pirmajiem vārdiem, ko izlasīju, sapratu, ka tas ir man adresēts lūgumraksts, kurā es tapu dēvēts par «izglītotu labdari». Virsraksts bija «Vidulēča žēlabas». Lai cik ļoti es piepūlēju savu uzmanību, lūkodams kaut vai ko saprast no uzrakstītā, — manas pūles palika veltīgas: tās bija pārspīlēti uzpūstas blēņas, rakstītas augstā, sulainiskā stilā. Noģidu tikai, ka Vidulēcis patlaban nonācis bēdīgā stāvoklī un lūdz manu palīdzību, kaut kādā ziņā ļoti uz mani paļaujas, «ņemot vērā manu izglītību», un noslēgumā lūdz aizrunāt par viņu tēvocim un ietekmēt to ar «savu mašīnu», kā burtiski bija minēts vēstījuma beigās. Es vēl to lasīju, kad atvērās durvis un ienāca Mizinčikovs.

—    Ceru, ka atļausiet ar jums iepazīties, — viņš vaļīgi, tomēr ārkārtīgi pieklājīgi sacīja, sniegdams man roku. — Pirmīt es nevarēju pateikt jums ne pāris vārdu, kaut gan no pirmā acu uzmetiena jutu vēlēšanos iepazīt jūs tuvāk.

Es tūliņ atbildēju, ka arī pats priecājos un tā joprojām, kaut gan biju visai riebīgā omā. Mēs apsēdāmies.

—    Kas tas jums tur ir? — viņš jautāja, pametis skatienu uz lapu, ko vēl turēju rokā. — Vai tikai tās nav Vidulēča žēlabas? Tiešām gan! Biju pārliecināts, ka Vidulēcis uzklups arī jums. Arī man viņš pasniedza taisni tādu pašu lapu ar tām pašām žēlabām; bet jūs viņš jau sen gaida un, jādomā, ir laikus gatavojies. Nebrīnieties: šeit ir daudz dīvainību un tiešām ir par ko pasmieties.

—    Tikai pasmieties?

—    Nu vai tad raudāt? Ja gribat, es jums pastāstīšu Vidulēča biogrāfiju, un esmu pārliecināts, ka jūs pasmiesieties.

—    Atzīstos, neesmu pašlaik noskaņots domāt par Vidulēci, — es īgni atvairīju.

Man bija skaidrs, ka Mizinčikova apmeklējumam un viņa laipnajai valodai ir savs nolūks un ka es Mizinčikova kungam, vienkārši sakot, esmu vajadzīgs. Pirmīt viņš bija sēdējis nopietns, sarauktu pieri, turpretim tagad bija jautrs, smaidīgs un gatavs stāstīt garu garos stāstus.

No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka šis vīrs lieliski valda pār sevi un, kā liekas, labi pazīst cilvēkus.

—    Nolādētais Foma! — es sacīju un nikni zvēlu ar dūri pa galdu. — Esmu pārliecināts, ka viņš ir visa šejienes Jaunuma cēlonis un visur jaucas iekšā! Nolādētais radījums!

—    Jūs, šķiet, esat uz viņu pārlieku noskaities, — Mizinčikovs piezīmēja.

—    Pārlieku noskaities! — es iesaucos, acumirklī iekaisis. — Protams, pirmīt es par daudz aizrāvos un ar to devu ikvienam tiesības mani nosodīt. Es ļoti labi saprotu, ka zaudēju savaldīšanos un izgāzos visos punktos, un domāju — nebūtu vajadzības man to paskaidrot… Saprotu arī, ka pieklājīgā sabiedrībā tā nemēdz darīt; taču apdomājiet, vai maz bija iespējams palikt mierīgam? Tā taču ir trako māja, ja gribat zināt! Un .. .un … galu galā es gluži vienkārši braukšu no šejienes projām — tā ja!

—    Jūs smēķējat? — Mizinčikovs mierīgi pavaicāja.

—    Jā.

—    Tad, jādomā, atļausiet arī man uzsmēķēt. Tur neļauj, un es esmu tīri vai saskumis. Esmu ar jums vienis prātis, — viņš turpināja, aizkūpinājis papirosu, — ka tas viss atgādina trako māju, taču varat būt pārliecināts, ka es neatļaušos jūs nosodīt — tieši tāpēc, ka jūsu vietā es varbūt trīskārt vairāk nekā jūs būtu iekaisis un zaudējis savaldīšanos.

—    Bet kāpēc tad jūs nezaudējāt savaldīšanos, ja tiešām arī jūs bijāt sašutis? Gluži otrādi, atceros jūs ļoti aukstasinīgu un atzīstos — man šķita pat dīvaini, ka jūs neaizstāvējāt nabaga tēvoci, kas ir gatavs darīt labu … visiem un ikvienam.

—    Jums taisnība: viņš daudziem ir darījis labu; taču uzskatu, ka aizstāvēt viņu būtu pilnīgi veltīgi: pirmkārt, tas arī viņam neko nedotu un būtu pat tā kā pazemojoši, un, otrkārt, mani rīt pat padzītu. Bet es jums teikšu atklāti — mani apstākļi ir tādi, ka esmu spiests ar pateicību izmantot šejienes viesmīlību.

—    Es it nemaz nepretendēju uz jūsu atklātību attiecībā uz apstākļiem… Taču man gribētos jautāt, tā kā jūs šeit dzīvojat jau kādu mēnesi…

—     Laipni lūdzu, jautājiet, esmu jūsu rīcībā, — Mizinčikovs steidzīgi atbildēja, pavirzīdams krēslu tuvāk.

—    Nu tā, piemēram, paskaidrojiet: nupat Foma Fomičs atteicās no piecpadsmit tūkstošiem sudrabā, kas jau bija viņam rokās, — es to redzēju pats savām acīm.

—    Kā? Vai tiešām? — Mizinčikovs iesaucās. — Stāstiet, lūdzami!

Es izstāstīju, noklusējis par «jūsu ekselenci». Mizinčikovs klausījās ar alkatīgu ziņkāri; viņš pat it kā pārvērtās sejā, kad nonāca līdz piecpadsmit tūkstošiem.

—    Veikli! — viņš sacīja, noklausījies stāstījumu. — Nebūtu pat gaidījis no Fomas.

—    Tomēr atteicās no naudas! Kā to izskaidrot? Vai tiešām ar dvēseles cēlumu?

—    Atteicās no piecpadsmit tūkstošiem, lai vēlāk paņemtu trīsdesmit. Kaut gan — vai zināt? — viņš padomājis piebilda. — Es šaubos, ka Fomam bija kāds aprēķins. Viņš ir nepraktisks cilvēks, savā ziņā pat tāds kā dzejnieks. Piecpadsmit tūkstošu… hm! Vai zināt: viņš būtu to naudu ņēmis, taču nenoturējās pretim kārdinājumam pavaikstīties, paklīrēties. Viņš, es jums teikšu, ir tāds rūgumpods, tāds asarains ķēpausis un turklāt neierobežots patmīlis!

Mizinčikovs pat saskaitās. Varēja redzēt, ka viņš sašutis un put ii k«i skauž. Rs ziņkāri raudzījos viņā.

—     Hm! Jāgaida lielas parmaiņas, — viņš domīgi piebilda. — Tagad Jegors Iļjičs gatavs pielūgt Fomu kā dievu. Ko var zināt, varbūt dvēseles aizkustinājumā tiešām apprecēsies, — viņš caur zobiem novilka.

—    Tādat jūs domājat, ka visādā ziņā notiks šīs riebīgās, pretdabiskās laulības ar šo jukušo muļķi?

Mizinčikovs vērīgi palūkojās uz mani.

—    Nelieši! — es nesavaldīgi iekliedzos.

—     Lai nu šā, vai tā, viņiem ir diezgan pamatota ideja: viņi apgalvo, ka tēvocim taču kaut kas jādara ģimenes labā.

—    Maz laikam viņš tās labā ir darījis! — es sašutis iesaucos. — Un jūs — un jūs varat sacīt, ka tā ir pamatota doma — apprecēt šo vulgāro muļķi!

—     Protams, esmu ar jums vienis prātis, ka viņa ir muļķe … Hm! Tas ir labi, ka jūs tā mīlat krusttētiņu; arī es jūtu līdzi. .. kaut gan ar viņas naudu varētu lieliski noapaļot īpašumu. Tomēr viņiem ir arī citi iemesli: viņi baidās, ka Jegors Iļjičs neapprec to guvernanti… atceraties, tāda interesanta meitene?

—    Bet vai… vai tas ir ticami? — es satraukts vaicāju. — Man šķiet, tas ir izrunāts. Sakiet, dieva dēļ, mani tas ārkārtīgi interesē …

—    O, iemīlējies līdz ausīm! Tikai, protams, slēpj.

—    Slēpj! Jūs domājat, viņš slēpj? Nu, bet viņa? Viņa to mīl?

—    Ļoti var būt, ka arī viņa. Starp citu, viņai būtu izdevīgi iziet pie viņa: viņa ir ļoti nabaga.

—    Bet kāds pamats ir jūsu minējumam, ka viņi mīl viens otru?

—    To taču nevar nepamanīt; turklāt viņi, kā liekas, slepus satiekas. Dzirdēti pat apgalvojumi, ka viņa ar to esot neatļautos sakaros. Jūs tikai, lūdzami, neatstāstiet. Es jums to uzticu kā noslēpumu.

—    Vai gan iespējams tam ticēt? — es iesaucos. — Un jūs — un jūs atzīstaties, ka tam ticat?

—    Protams, es neticu visā pilnībā, es tur klāt neesmu bijis. Tomēr ļoti var būt.

—    Kā — var būt! Atcerieties tēvoča cēlo sirdi, goda prātu!

—    Piekrītu; taču var arī aizrauties, un tad katrā ziņā viss beidzas ar likumīgām laulībām. Tāda aizraušanās bieži gadās. Tomēr, atkārtoju, es nepavisam neuzskatu šīs ziņas par pilnīgi ticamām, it īpaši tāpēc, ka viņu šeit pagalam notriepuši dubļiem: runāja pat, ka viņai bijis sakars ar Vidulēci.

—    Redziet nu! — es iekliedzos. — Ar Vidulēci! Vai tas maz iespējams? Nu, vai nav pretīgi pat dzirdēt kaut ko tamlīdzīgu? Vai tiešām arī tam jūs ticat?

—    Es taču jums saku, ka ne visai ticu, — Mizinčikovs mierīgi atbildēja, — kaut gan — varētu arī gadīties. Pasaulē viss kas var gadīties. Es taču tur klāt neesmu bijis un bez tam uzskatu, ka tā nav mana darīšana. Bet, tā kā es redzu, ka jūs visu to ņemat pie sirds, tad turu par savu pienākumu piebilst, ka tas par to sakaru ar Vidulēci patiešām maz ticams. Tās visas ir Annas Nilovnas — šīs Perepeļicinas intrigas; viņa palaidusi šīs baumas aiz tīras skaudības, jo pati kādreiz agrāk sapņojusi apprecēties ar Jegoru Iļjiču — nudien! — uz tā pamata, ka viņa ir apakšpulkveža meita. Tagad nu viņa vīlusies un šausmīgi ārdās. Bet nu gan, šķiet, esmu jums par šīm lietām visu izstāstījis un, atzīstos, šausmīgi neieredzu tenkas, jo vairāk tāpēc, ka mēs tikai šķiežam dārgo laiku. Es, redziet, atnācu pie jums ar nelielu lūgumu.

—    Ar lūgumu? Apžēlojieties, visu, ar ko vien varu būt noderīgs …

—    Saprotu un pat ceru kaut cik jūs ieinteresēt, jo redzu, ka mīlat savu krusttētiņu un ņemat dzīvu dalību viņa liktenī attiecībā uz laulībām. Taču, pirms izsaku šo lūgumu, man pie jums ir vēl viens lūgums.

—    Kāds tad?

—    Redziet, tāds: varbūt jūs būsiet ar mieru izpildīt manu galveno lūgumu, varbūt arī ne, tomēr katrā gadījumā, iekām to izsaku, es jūs padevīgi lūgtu parādīt man vislielāko laipnību un dot muižnieka un krietna cilvēka goda vārdu, ka viss, ko no manis dzirdēsiet, paliks starp mums kā visdziļākais noslēpums un ka jūs nekādā gadījumā un nevienam cilvēkam šo noslēpumu neizpaudīsiet un neizlietosiet savā labā to ideju, ko šobrīd atrodu par nepieciešamu jums izteikt. Esat ar mieru vai ne?

Ievads bija svinīgs. Es devu piekrišanu.

—    Nu tātad? … — es sacīju.

—    Patiesībā viss ir ļoti vienkārši, — Mizinčikovs iesākti. Es, vai redzat, gribu aizvest Tatjanu Ivanovnu un viņu apprecēt; vārdu sakot, būs apmēram tā kā Gretnagrīnā — jūs saprotat?

Es paraudzījos Mizinčikova kungam taisni acīs un labu brīdi nevarēju izteikt ne vārda.

—     Atzīstos, ka nekā nesaprotu, — es pēdīgi izdabūju, — un turklāt, — es turpināju, — domādams, ka man ir darīšana ar saprātīgu cilvēku, es, no savas puses, nekādi negaidīju…

—    Gaidījāt vai negaidījāt, — Mizinčikovs mani pārtrauca, — citiem vārdiem sakot, tas nozīmē, ka esmu muļķis un mans nolūks muļķīgs, vai nav tiesa?

—    Nepavisam nē, godātais … taču …

—    O, lūdzu, nekautrējieties savos izteicienos! Neraizējieties; jūs ar to man sagādāsiet pat lielu prieku, jo tā es tieku tuvāk pie mērķa. Starp citu, es jums piekrītu, ka no pirmā acu uzmetiena tas viss var likties diezgan dīvaini. Taču uzdrīkstos jums apgalvot, ka mans nodoms ne tikvien nav muļķīgs, bet ir pat visaugstākajā mērā saprātīgs un, ja jūs būsiet tik laipns un uzklausīsiet visus apstākļus…

—    O, lūdzami! Klausos ar vislielāko interesi.

—     īstenībā tur gandrīz nav ko stāstīt. Redziet: es pašlaik esmu parādos un bez kapeikas. Turklāt man ir māsa, meitene gadu deviņpadsmit, apaļa bārene, dzīvo pie svešiem un, ziniet, ir bez jebkādiem līdzekļiem. Pie tā daļēji vainīgs esmu arī es. Mēs saņēmām mantojumā četrdesmit dvēseļu. Vajadzēja arī tā sagadīties, ka taisni tolaik mani paaugstināja par kornetu. Nu, vispirms, saprotams, ieķīlāju un pēc tam notriecu tīrā. Dzīvoju aplam, slēju degunu gaisā, tēloju Burcovu, spēlēju kārtis, dzēru — vārdu sakot, aplam, pat atcerēties kauns. Tagad esmu nācis pie prāta un gribu pilnīgi mainīt dzīves veidu. Taču, lai to darītu, man pilnīgi nepieciešami simt tūkstoši asignācijās. Bet, tā kā dienēdams es nekā nepanākšu, pats ne uz ko neesmu spējīgs un man nav gandrīz nekādas izglītības, tad, saprotams, atliek tikai divas iespējas: vai nu nozagt, vai apprecēt bagātu sievu. Šurp es atnācu gandrīz bez zābakiem, atnācu, nevis atbraucu. Kad taisījos atstāt Maskavu, māsa man iedeva savus pēdējos trīs rubļus. Šeit es ieraudzīju šo Tatjanu Ivanovnu, un tūliņ man radās ideja. Uz vietas nolēmu upurēt sevi un apprecēties. Jums jāpiekrīt, ka tā ir tikai saprātīga rīcība. Turklāt es to daru vairāk māsas labā … nu, protams, arī savā labā …

—    Bet, atļaujiet, jūs gribat Tatjanu Ivanovnu formāli bildināt?

—     Lai dievs pasarg! Mani uz karstām pēdām no šejienes izlingotu, un arī viņa pati nenāks; bet, ja viņai piedāvās aizvešanu, bēgšanu, tad viņa tūliņ būs ar mieru. Tur jau ir tas āķis: ka tikai būtu kaut kas romantisks un efektīgs. Protams, tas viss bez kavēšanās beigsies ar mūsu likumīgām laulībām. Ja tikai izdotos viņu izvilināt no šejienes!

—    Bet kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka viņa katrā ziņā ar jums bēgs?

—    O, esiet bez rūpēm! Par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Taisni uz to jau balstās galvenā doma, ka Tatjana Ivanovna ir spējīga uzsākt mīlas dēku ar kuru katru pretimnācēju, vārdu sakot, ar jebkuru, kam vien iešausies prātā uz viņas jūtām atsaukties. Redziet, kāpēc es iepriekš prasīju no jums goda vārdu, ka arī jūs neizmantosiet šo ideju. Jūs, bez šaubām, sapratīsiet, ka man būtu pat grēks neizmantot šādu izdevību, it īpaši — ja ņem vērā manus apstākļus.

—    Tātad viņa ir pilnīgi ārprātīga … ak! Atvainojiet, — es attapies piemetināju. — Tā kā jums tagad ir uz viņu izredzes, tad …

—    Lūdzami, nekautrējieties, es jau jums teicu. Jūs vaicājat, vai viņa ir pilnīgi ārprātīga. Ko lai jums atbild? Protams, ārprātīga viņa nav, jo vēl nav ieslodzīta trako namā; turklāt šai mānijā uz mīlas dēkām es tiešām nesaskatu īpašu ārprātu. Viņa, par spīti visam, ir tomēr godīga jaunava. Redziet, līdz pagājušajam gadam viņa dzīvojusi šausmīgā nabadzībā, kopš pašas dzimšanas mitinājusies pie savām aizgādnēm pilnīgā apspiestībā. Sirds viņai neparasti jūtīga; bildinājis viņu neviens nav — nu, saprotiet: sapņi, vēlēšanās, cerības, sirds kvēle, ko vienmēr vajadzēja apvaldīt, mūžīgas kalpības mokas — tas viss, protams, varēja jūtīgu raksturu novest līdz sabrukumam. Un te pēkšņi viņa saņem bagātību; jūs piekritīsiet, ka tas kuram katram var sajaukt prātus. Nu, protams, tagad viņu aplido, ap viņu lakstojas, un visas viņas cerības ir atplaukušas. Pirmīt viņa stāstīja par frant.u baltā vestē: tas ir fakts, kas noticis taisni tā, kā viņa to attēloja. No šā fakta varat spriest arī par pārējo. Ar noputam, ar vēstulītēm, ar pantiņiem jūs viņu uzreiz pievilināsiet; un, ja piedevām pie visa tā aplinkus ieminēsieties par zīda kāpnītēm, par spāņu serenādēm un visām šīm blēņām, tad varat darīt ar viņu, kas vien jums tīk. Es jau pamēģināju un tūliņ panācu slepenu satikšanos. Tomēr pagaidām es visu pārtraucu līdz izdevīgākam laikam. Bet pēc dienām četrām viņa jāaizved visādā ziņā. Dienu iepriekš es sākšu ap viņu mest cilpas, nopūsties; es diezgan labi spēlēju ģitāru un dziedu. Naktī — satikšanās lapenē, bet, gaismai austot, — būs klāt kaleša; es viņu izvilināšu, sēdīsimies iekšā un laidīsim projām. Jūs saprotat, ka nekāda riska te nav: viņa ir pilngadīga, turklāt tā būs viņas pašas labā griba. Un, ja jau viņa reiz būs ar mani aizbēgusi, tātad skaidrs, kādās saistībās viņa ar mani stājusies… Aizvedīšu viņu uz pieklājīgu, bet nabadzīgu māju — šeit četrdesmit verstu attālumā tāda ir —, kur līdz kāzām viņu turēs stingri un neviena pie viņas klāt nelaidīs; pa tam lāgam es laiku velti nezaudēšu; kāzas nokārtosim pa trim dienām — tas ir iespējams. Protams, vispirms vajadzīga nauda; taču es aprēķināju, ka visai šai intermēdijai vajag ne vairāk par piecsimt sudrabā, un šai ziņā es ceru uz Jegoru Iļjiču: viņš dos, protams, nezinādams, kādam nolūkam. Vai tagad sapratāt?

—    Saprotu, — es teicu, beidzot visu pilnīgi apjēdzis. — Taču sakiet — ar ko tad es varu būt jums noderīgs?

—    Ak, ar ļoti daudz ko, apžēlojieties! Citādi es nemaz nebūtu lūdzis. Es jau jums teicu, ka esmu noskatījis kādu cienījamu, taču nabadzīgu ģimeni. Jūs varat palīdzēt man gan šeit, gan tur un beigu beigās kā liecinieks. Atzīstos, bez jūsu palīdzības es būšu tikpat kā bez rokām.

—    Vēl viens jautājums: kāpēc jūs pagodinājāt mani, izvēlēdamies par jūsu uzticības personu cilvēku, kuru vēl nepazīstat, jo es tikai dažas stundas esmu šeit?

—    Jūsu jautājums, — Mizinčikovs atbildēja ar pašu laipnāko smaidu, — jūsu jautājums, atklāti sakot, sagādā man lielu prieku, jo dod man izdevību izteikt jums īpašu cieņu.

—     O, par daudz goda!

—     Nē, redziet, es jūs pirmīt mazliet papētīju. Jūs, pieņemsim, esat gan dedzīgs, gan … nu, jauns; taču, lūk, par ko es esmu pilnīgi pārliecināts: ja jau jūs man devāt solījumu, ka nevienam neizpaudīsiet, tad skaidrs, ka to turēsiet. Jūs neesat Obnoskins — tas pirmkārt. Otrkārt, jūs esat godīgs un neizmantosiet manu ideju savā labā, protams, izņemot to gadījumu, ja jūs gribētu iesaistīties ar mani draudzīgā darījumā. Tādā gadījumā es varbūt arī būšu ar mieru atkāpties un atdot jums savu ideju, tas ir, Tatjanu Ivanovnu, un visiem spēkiem palīdzēt viņas nolaupīšanā, taču ar noteikumu, ka mēnesi pēc kāzām saņemšu no jums piecdesmit tūkstošus asignācijās, par ko jūs, saprotams, kā nodrošinājumu iepriekš izsniegtu man parādrakstu par apaļu summu bez procentiem.

—    Kā? — es iesaucos. — Tātad jūs viņu jau piedāvājat arī man?

—     Dabiski, es varu atkāpties jums par labu, ja pārdomāsiet un gribēsiet. Es, protams, zaudēju, taču … ideja pieder man, bet par idejām parasti ņem naudu. Treškārt, beigu beigās es aicināju jūs tāpēc, ka man nav izvēles. Bet, ņemot vērā šejienes apstākļus, ilgi vilcināties nav iespējams. Turklāt drīz būs dievmātes debessbraukšanas gavēnis, un tad nelaulās. Ceru, ka tagad jūs mani pilnīgi saprotat?

—     Pilnīgi — un vēlreiz apsolos jūsu noslēpumu glabāt pilnīgā slepenībā; taču būt jūsu sabiedrotais šai gadījumā nevaru un uzskatu par savu pienākumu nekavejoties jums to paziņot.

—    Kāpēc tad ne?

—    Kāpēc ne? — es iesaucos, pēdīgi ļaudams vaļu manī sablīvušajām jūtām. — Vai tiešām jūs nesaprotat, ka tāda rīcība ir pat nekrietna? Pieņemsim, jūsu apsvērumi ir pilnīgi pareizi, jo balstās uz šīs jaunavas plānprātu un nelaimīgo māniju; taču tam vien jau vajadzētu jūs kā krietnu cilvēku atturēt! Jūs pats taču sakāt, ka viņa pelnījusi cieņu, kaut arī ir smieklīga. Un nu uzreiz jūs izmantojat viņas nelaimi, lai izmānītu no viņas simt tūkstošus! Jūs, protams, nebūsiet viņai īsts vīrs, kas pilda savus pienākumus: jūs noteikti viņu pametīsiet… Tas ir tik nekrietni, ka, neņemiet ļaunā, es pat nesaprotu, kā jūs uzdrošinājāties lūgt mani ar jums sadarboties!

—     Fu tu, mans dievs, kas par romantismu! — Mizinčikovs iesaucās, uzlūkodams mani ar neviltotu izbrīnu.

—   Tomēr nē, tas nav pat romantisms, bet jūs, šķiet, gluži vienkārši nesaprotat pasākuma būtību. Jūs sakāt, ka tas esot nekrietni, bet patiesībā izdevīgi tas ir ne tik daudz man kā viņai … Padomājiet vien!

Protams, ja skatās no jūsu viedokļa, tad varbūt arī iznāk, ka tā būs visaugstsirdīgākā rīcība, ja jūs apprecēsiet Tatjanu Ivanovnu, — es atbildēju, sarkastiski smīnēdams.

—     Bet kā tad citādi? Tieši tā, tieši visaugstsirdīgākā rīcība! — savukārt iekaisdams, Mizinčikovs izsaucās.

—   Padomājiet vien: pirmkārt, es upurēju sevi un esmu ar mieru kļūt par viņas vīru — tas taču arī kaut ko nozīmē! Otrkārt, lai arī viņai ir droši savi simt tūkstoši sudrabā, es tomēr ņemu tikai simt tūkstošus asignācijās un esmu jau devis sev vārdu neņemt no viņas ne kapeikas vairāk visu savu mūžu, kaut arī varētu, — arī tas taču kaut ko nozīmē! Beidzot, ielūkojieties dziļāk: vai viņa var nodzīvot savu mūžu mierīgi? Lai viņa nodzīvotu mierīgi, vajadzētu atņemt viņai naudu un viņu pašu ieslodzīt trako namā, jo kuru katru brīdi var sagaidīt, ka viņu apcels kāds slaists, blēdis, spekulants ar ķīļbārdiņu un ūsiņām, ar ģitāru un serenādēm, apmēram tāds kā Obnoskins, kas viņu aizmānīs, apprecēs, aptīrīs viņu līdz kreklam un tad pametīs kaut kur lielceļa malā. Rau, šeit, piemēram, ir godīga māja, bet viņu taču pietur tikai tāpēc, ka spekulē uz viņas naudiņu. No šādām izredzēm vajag viņu atbrīvot, paglābt. Nu, bet jūs saprotat, līdzko viņa apprecēsies ar mani, — visas šīs varbūtības izgaist. Es apņemos gādāt, lai nekāda nelaime viņu neskar. Pirmkārt, bez kavēšanās iekārtošu viņu Maskavā kādā pieklājīgā, taču nabadzīgā ģimenē — tā nav tā, ko pirmīt minēju, šī ir cita ģimene; pie viņas pastāvīgi atradīsies mana māsa; viņu pieskatīs, cik labi vien iespējams. Naudas viņai paliks savi divsimt piecdesmit, varbūt pat trīssimt tūkstoši asignācijās: ar to — zināt, cik labi var izdzīvot! Par viņas izpriecām tiks gādāts: visādas izklaidēšanās, balles, maskarādes, koncerti. Viņa var pat sapņot par mīlas dēkām; tikai, protams, sevi es šai ziņā nodrošināšu: sapņo, cik uziet, bet darīt — nē, nē! Tagad, piemēram, kurš katrs var viņai darīt pāri, bet tad — neviens: viņa ir mana sieva, viņa ir Mizinčikova, bet savu vārdu kaunā likt es neļaušu. Tas vien jau kaut ko nozīmē! Dabiski, ar viņu kopā es nedzīvošu. Viņa — Maskavā, es — kaut kur Pēterburgā. To es neslēpju, jo runāju ar jums pilnīgi atklāti. Bet kas par to, ka mēs dzīvosim šķirti? Padomājiet, pavērojiet viņas raksturu: vai tad viņa spēj būt sieva un dzīvot kopā ar vīru? Vai ar viņu iespējama jebkāda pastāvība? Tā taču ir visvieglprātīgākā būtne visā pasaulē. Viņai nepieciešama nemitīga pārmaiņa; viņa spējīga jau otrā dienā aizmirst, ka vakar izgājusi pie vīra un kļuvusi likumīga sieva. Galu galā es taču darītu viņu nelaimīgu, ja dzīvotu ar viņu kop.i un prasītu stingri izpildīt pienākumus. Dabiski, es aizbraukšu pie viņas reizi gadā vai biežāk un ne jau pēc naudas — varat man ticēt. Es teicu, ka vairāk par simt tūkstošiem asignācijās no viņas neņemšu, un neņemšu arī! Attiecībā uz naudu es izturos pret viņu augstākā mērā nevainojami. Atbraukdams uz divām trim dienām, es pat sagādāšu viņai prieku un nevis garlaicību: kopā ar viņu smiešos, stāstīšu viņai anekdotes, vedīšu vinu uz balli, mīlināšos, dāvināšu piemiņas lietiņas, dziedāšu romances, nopirkšu viņai sunīti, šķiršos no viņas romantiski un pēc tam rakstīšu un saņemšu mīlestības vēstules. Un viņa būs sajūsmā par tādu romantisku, iemīlējušos un jautru vīru! Manuprāt, tas ir racionāli; tā vajadzētu rīkoties visiem vīriem. Vīri tikai tad sievām šķiet dārgi, kad nav klāt, un, sekojot savai sistēmai, es Tatjanas Ivanovnas sirdi visu viņas mūžu pildīšu saldām jūtām. Ko viņa vairāk var vēlēties? Sakiet! Tā taču ir paradīze, nevis dzīve!

Es klausījos klusēdams un ar izbrīnu. Man bija skaidrs, ka apstrīdēt Mizinčikova kungu nav iespējams. Viņš bija fanātiski pārliecināts par savu taisnību un pat par sava projekta diženumu un runāja par to ar izgudrotāja sajūsmu. Tomēr palika vēl kāds delikāts apstāklis, ko bija nepieciešami noskaidrot.

—       Vai jums nav ienācis prātā, ka viņa bezmaz ir jau tēvoča līgava? Viņu nolaupīdami, jūs tēvoci ļoti apvainosiet; jūs aizvedīsiet viņu tepat vai kāzu priekšvakarā un turklāt vēl no viņa paša aizņemsieties naudu šā darījuma veikšanai!

—    Aha, taisni šai punktā es jūs ķeru! — Mizinčikovs dedzīgi iesaucās. — Neraizējieties, es paredzēju jūsu iebildumu. Taču pirmkārt un galvenokārt — tēvocis vēl nav viņu bildinājis, tātad es varu arī nezināt, ka viņu noskatījuši tam par līgavu; turklāt, lūdzu, ņemiet vērā, ka es šo pasākumu esmu iecerējis jau pirms trim nedēļām, kad vēl nekā nezināju par šejienes nolūkiem, un tāpēc morālā ziņā viņa priekšā nemaz nejūtos vainīgs, un, stingri spriežot, nevis es viņam, bet viņš man ņem nost līgavu, ar kuru — paturiet to vērā — man jau ir bijusi slepena satikšanās nakts laikā lapenē. Un beidzot — atļaujiet— vai jūs pats nupat nebijāt neganti pārskaities, ka jūsu krusttētiņu spiež precēt Tatjanu Ivanovnu, bet nu uzreiz aizstāvat šīs laulības, runājat par nez kādu ģimenes apvainojumu, par godu! Es taču, taisni otrādi, izdaru jūsu krusttētiņam vislielāko pakalpojumu: glābju viņu — jums tas jāsaprot! Viņš uz šīm precībām raugās ar riebumu un turklāt mīl citu jaunavu. Nu kāda gan sieva viņam var būt Tatjana Ivanovna? Un arī viņa būs nelaimīga, jo, lai nu šā vai tā, — vajadzēs taču viņu ierobežot, lai nesviež jauniem cilvēkiem rožu ziedus. Bet, ja es naktī viņu aizvedīšu, tad jau nu nekāda ģenerāliene, nekāds Foma Fomičs nekā nevarēs padarīt. Atvest atpakaļ tādu līgavu, kas aizbēgusi pirms pašām laulībām, tas jau nu būs pārāk piedauzīgi. Vai tad tas nav pakalpojums, nav labadarījums Jegoram Iļjičam

Atzīstos, šis pēdējais arguments mani stipri ietekmēja.

—    Bet kas būs, ja viņš rīt bildinās? — es ieteicos. — Tad tik un tā būs jau mazliet par vēlu: viņa formāli būs tēvoča līgava.

—    Dabiski, ka par vēlu. Taisni tālab ir jāpapūlas, lai tā nenotiktu. Kāpēc tad es lūdzu jūsu palīdzību? Vienam pašam man grūti, bet divatā mēs to nokārtosim un panāksim, lai Jegors Iļjičs bildināšanu atliek. Vajag aizkavēt visiem spēkiem, sliktākā gadījumā varbūt piekaut Fomu Fomiču un ar to novērst vispārēju uzmanību, tā ka viņiem kāzas nebūs ne prātā. Protams, tas tikai sliktākā gadījumā; es to minu piemēra pēc. Šai ziņā tad nu es ceru uz jums.

—    Vēl viens — pēdējais jautājums: vai jūs nevienam, atskaitot mani, neesat savu nodomu atklājis?

Mizinčikovs pakasīja pakausi un savieba visai skābu seju.

—     Atzīstos, — viņš atbildēja, — šis jautājums man ir rūgtāks par rūgtu. Tur jau ir tas joks, ka es šo savu domu atklāju… vārdu sakot, izdarīju vislielāko muļķību! Atklāju — kā jūs domājat, kam? Obnoskinam! Tā ka es vairs pat sev pašam neticu. Taisni nesaprotu, kā tas gadījās! Viņš te visu laiku grozījās apkārt; es viņu vēl lāgā nepazinu un, kad man uznāca iedvesma, biju kā drudzī; un, tā kā es uzreiz sapratu, ka man vajadzīgs palīgs, tad arī aprunājos ar Obnoskinu… Nepiedodami, nepiedodami!

—    Nu, un ko tad Obnoskins?

—     Ar sajūsmu piekrita, bet otrā dienā agri no rīta pazuda. Pēc dienām trim ierodas atkal kopā ar māmuļu. Ar mani ne vārda, pat izvairās, it kā baidās. Es uz vietas sapratu, kur tas āķis. Bet viņa māmuļa ir tik slīpēta blēde, ka taisni vai visas elles speltes cauri gājusi. Agrāk bijām pazīstami. Viņš, protams, tai visu izstāstījis. Es klusēju un gaidu; viņi spiego, un tā nu ir mazliet saspīlēta situācija… Tāpēc tad es arī steidzos.

—    Kas jums no viņiem īsti draud?

—     Neko lielu viņi, protams, neizdarīs, bet, ka sataisīs mēslus, tas nu ir skaidrs. Pieprasīs naudu par klusuciešanu un par palīdzību: to es sagaidu… Tikai daudz es viņiem nevaru dot un nedošu — tā esmu nolēmis: vairāk par trim tūkstošiem asignācijās nav iespējams. Spriediet pats: trīs tūkstoši šeit, pieci simti sudrabā kāzas, tāpēc ka tēvocim jāatdod viss pilnā mērā; turklāt veci parādi; nu, māsai kaut cik — tā, kaut vai cik. Vai tur no simt tūkstošiem daudz paliks pāri? Tā taču ir putēšana!… Starp citu, Obnoskini aizbrauca.

—    Aizbrauca? — es ziņkārīgi pārvaicāju.

—    Tūliņ pēc tējas; nu, rauj viņus velns! Bet rit, redzēsiet, būs atkal klāt. Nu, kā tad būs, esat ar mieru?

—    Atzīstos, — es sadrūvējies atteicu, — nezinu pat, kā lai pasaku. Tas ir tāds delikāts jautājums… Protams, es visu turēšu slepenībā, es neesmu Obnoskins; tomēr… šķiet, uz mani jums nav ko cerēt.

—     Redzu, — sacīja Mizinčikovs, sliedamies augšā no krēsla, — ka jums vēl nav apnikuši Foma Fomičs un vecmāmuļa un ka jūs, kaut arī mīlat savu labo, krietno tēvoci, vēl neesat pietiekami dziļi izpratis, kā viņu moka. Jūs taču šeit vēl neesat ne degunu lāgā apsildījis… Bet pacietību! Padzīvosiet šeit rītdienu, pavērosiet un pret vakaru būsiet ar mieru. Citādi taču jūsu krusttētiņš ir pagalam — vai jūs to saprotat? Viņu visādā ziņā piespiedīs apprecēties. Neaizmirstiet, ka rīt varbūt viņš Tatjanu Ivanovnu bildinās. Tad būs par vēlu; vajadzētu izšķirties šodien.

—    Tiešām, es vēlu jums panākumus, taču palīdzēt… nezinu, ir tā kā …

—     Zinām. Nu, pagaidīsim līdz rītam, — Mizinčikovs, zobgalīgi smīnēdams, izlēma. — La nuit porte conseil.1 Uz redzēšanos. Es pienākšu rīt tā paagrāk, bet jūs padomājiet …

Viņš pagriezās un, kaut ko svilpodams, izgāja.

Viņam turpat pa pēdām izgāju arī es atvēsināt galvu. Mēness vēl nebija uzlēcis; nakts bija tumša, gaiss silts un spiedīgs. Lapas kokos nekustējās. Kaut gan jutos drausmīgi noguris, man gribējās pastaigāties, izklaidēties, sakopot domas, taču nebiju pagājis ne desmit soļu, kad piepeši izdzirdu tēvoča balsi. Viņš ar kādu citu kāpa uz mājiņas lievenēm un ārkārtīgi aizrautīgi runāja. Es tūliņ griezos atpakaļ un uzsaucu viņam. Tēvocis nāca ar Vidulēci.

XI Galīga neizpratne

—    Krusttētiņ! — es sacīju. — Beidzot tomēr es jūs sagaidīju.

—    Mans draugs, es arī pats traucos pie tevis. Rau, tikai beigšu ar Vidulēci, un tad izrunāsimies pēc sirds patikšanas. Man daudz kas tev jāpastāsta.

1 Rīts gudrāks par vakaru (Ir.).

—    Kā, vēl ar Vidulēci! Ak, atstājiet jel viņu, krust-

tētiņ!

—           Vēl tikai kādas piecas vai desmit minūtes, Sergej, un es būšu pilnīgi tavā rīcībā. Redzi: ir darīšanas.

—    Bet viņš droši vien ar muļķībām, — es sapīcis iebildu.

—           Ko lai tev saku, mans draugs? Atradis īsto brīdi, kad līst virsū ar savām blēņām! It kā tu, brāl Grigorij, nebūtu varējis atrast citu laiku savām sūdzībām. Nu, ko es tavā labā varu darīt? Pažēlo jel tu mani, brālīt! Jūs taču, tā sakot, esat nomocījuši mani pie nabaga, dzīvu apēduši ar visiem kauliem! Jaudas man vairs nav ar viņiem, Sergej!

Un tēvocis novēcinājās abām rokām visdziļākajā grūtsirdībā.

—           Kas tad tas ir par tik svarīgu jautājumu, ka pat atlikt nevar? Bet man, krusttētiņ, tik ļoti vajadzētu…

—           Eh, brāl, tā jau klaigā, ka es par savu kalpotāju tikumību nerūpējoties! Kas zina, šis rīt vēl pasūdzēsies, ka neesmu viņu uzklausījis, un tad…

Un tēvocis atkal atmeta ar roku.

—           Nu tad beidziet jel ar viņu ātrāk! Varbūt arī es varu palīdzēt? Uzkāpsim augšā. Kas tad viņam tur ir? Ko viņš grib? — es jautāju, kad bijām iegājuši istabā.

—           Nu redzi, mans draugs, viņam nepatīk savs uzvārds, lūdz pārmainīt. Kā tev tas liekas?

—           Uzvārds? Kā tā?… Nu, krusttētiņ, iekām dzirdu, ko viņš pats teiks, atļaujiet man jums pasacīt, ka tikai jūsu mājā var notikt tādi brīnumi, — es teicu, noplātījis rokas aiz pārsteiguma.

—           Eh, brāl! Šitā es arī protu rokas noplātīt, tikai jēgas tur maz! — tēvocis īdzīgi noteica. — Ej jel parunā ar viņu pats, pamēģini. Viņš jau divus mēnešus plijas man virsū …

—          Nepamatots uzvārds, cienkungs! — atsaucās Vidulēcis.

—    Kāpēc tad nepamatots? — es izbrīnījies jautāju.

—    Tā, cienkungs. Visādu nejaucību izsaka.

—           Kāpēc tad nejaucību? Un kā gan to var pārmainīt? Kurš tad maina uzvārdus?

—           Apžēlojieties, cienkungs, vai jel kādam ir tādi uzvārdi?

—    Piekrītu, ka tavs uzvārds ir mazliet neparasts, — cs turpināju pilnīgā neizpratnē, — bet ko tur tagad var darīt? Tavam tēvam taču arī bija tāds pats uzvārds?

—     Tas patiesi, cienkungs, ka no sava tēva es tādā vīzē esmu nācis uz mūžīgiem laikiem ciest, tā ka man pielemts sava vārda pēc daudz apsmiekla saņemt un daudz sirdēstu piedzīvot, cienkungs, — Vidulēcis atbildēja.

—    Varu saderēt, krusttētiņ, ka te nav bez Fomas Fomiča ziņas! — es sašutis iesaucos.

—    Nu nē, brālīt, nu nē, tu maldies. Patiešām, Foma viņu atbalsta. Paņēma pie sevis par sekretāru, tas tad ir viss viņa amats. Nu, protams, Foma viņu attīstīja, pildīja ar dvēseles cēlumu, savā ziņā atdarīja viņam acis… Tā, redzi, es tev visu izstāstīšu…

—    Tieši tā tas ir, cienkungs, — Vidulēcis viņu pārtrauca, — Foma Fomičs ir mani īstenie labdari, cienkungs, un, būdami mani īstenie labdari, viņi apgaismoja manu niecību, kāds es esmu tārps zemes virsū, tā ka caur viņiem es pirmo reizi savu likteni apjēdzu, cienkungs.

—    Redzi nu, Serjoža, redzi, kā tas viss ir, — tēvocis turpināja, pēc veca paraduma sākdams steigties. — Viņš s.ikumā dzīvoja Maskavā, gandrīz no pašiem bērna gadiem, kalpoja pie glītrakstīšanas skolotāja. Būtu tu paskatījies, kā viņš tur iemācījies rakstīt: gan ar krāsām, gan ar zeltu, — un apkārt, zini, kupidonus sazīmē — vārdu sakot, mākslinieks! Iļjuša pie viņa mācās; pusotra rubļa maksāju par stundu. Foma pats noteica pusotra rubļa. Pie apkārtējiem muižniekiem uz trijām mājām braukā; tie arī maksā. Vai redzi, kā ģērbjas! Turklāt vēl raksta dzejoļus.

—    Dzejoļus! Tā tikai vēl trūka!

— Dzejoļus, brālīt, dzejoļus, nedomā, ka es jokoju, īstus dzejoļus, tā sakot, versifikācijas, un tā, zini, saska¬nīgi par visu ko — uz rāviena jebkuru priekšmetu pantos apraksta. īsts talants! Māmiņai uz vārda dienu tādu panegiriku bija uztaisījis, ka mēs mutes vien iepletām: gan no mitoloģijas viņam tur mūzas lidinās, tā ka pat, zini, var redzēt to… nu, kā viņu? … formu apaļīgumu, — vārdu sakot, pilnīgi atskaņās iznāk. Foma laboja. Nu, es, protams, neko, es no savas puses pat priecājos. Lai sacerē vien, ka tikai kādus nedarbus nepastrādā. Es, brāl Grigorij, tev kā tēvs saku. Foma bija dabūjis zināt, izskatīja dzejoļus, uzmudināja un paņēma pie sevis par priekšā lasītāju un pārrakstītāju — ar vārdu sakot, izglītoja. Tur viņam taisnība, ka ar labdarībām apbēris. Nu, šitā, zini, viņam galvā tāds cildens romantisms radies un neatkarības sajūta — Foma man to visu paskaidroja, bet man jau, patiesību sakot, piemirsies; taču es, atzīstos, arī pats — bez Fomas — gribēju viņu atlaist brīvestībā. Tā kā kauns, zini! Bet Foma ir pretim, saka, viņš viņam esot vajadzīgs, iemīlējis, saka, esot viņu; turklāt saka: man, kungam, vairāk goda, ka starp paša dzimtļaudīm ir dzejnieki; ka nez kādi baroni 'kaut kur tā esot dzīvojuši un ka tas esot en grand  . Nu, ja en grand, tad en grandi Es, brāl, jau sāku viņu cienīt — saproti?… Tikai dievs zina kā viņš nu sāka uzvesties! Visļaunākais tas, ka to dzejoļu dēļ viņš pret visiem saimes ļaudīm slien degunu gaisā un ne runāt ar tiem negrib. Tu neņem ļaunā, Grigorij, es tev kā tēvs saku. Apsolījās jau pērnziem pre¬cēties; ir te starp saimes ļaudīm viena meiča Matrjona, tāda jauka meitene, zini, godīga, strādīga, jautra. Bet nu uzreiz nē: negribu, saka, un vairāk nekā; atteicās. Vai nu uzdomāj ies pārāk liels savā garā, vai arī nolēmis vispirms kļūt slavens un tad citā vietā pameklēties…

—    Vairāk gan pēc Fomas Fomiča padoma, cienkungs, — Vidulēcis piezīmēja, — tāpēc ka viņi, cienkungs, ir mani īstenie labvēļi…

—    Nu jā, kā tad nu bez Fomas Fomiča! — es neviļus iesaucos.

—    Eh, brālīt, tas nav galvenais! — tēvocis steigšus mani pārtrauca. — Bet redzi — viņam tagad nekur nav glābiņa. Tā meiča, sprigana, nebēdnīga, visus pret viņu sarīdījusi: visi viņu ķircina, pucina, pat sētas puikas viņu āksta godā tur …

—    Vairāk gan Matrjonas vainas pēc, cienkungs, — Vidulēcis piezīmēja, — tāpēc ka Matrjona ir galīga muļķe un, būdama galīga muļķe, turklāt vēl raksturā nesavaldīga sieviete, tā iztaisījusi, ka man viņas pēc tādā vīzē iznāk savu dzīvi ciezdamam pārciest.

—    Eh, brāl Grigorij, es taču tev teicu, — tēvocis turpināja, pārmetoši uzlūkojis Vidulēci. — Redzi, Sergej, viņi tur kaut kādu neķītrību sacerējuši atskaņā ar viņa uzvārdu. Viņš nu lien man virsū, sūdzas, lūdz, vai nevar viņa uzvārdu kaut kā pārmainīt… un ka viņš jau sen cietis no nedaiļskanības …

—    Neuzcildināts uzvārds, cienkungs, — iesprauda Vidulēcis.

—    Nu tak klusē jel, Grigorij! Foma arī piekrita… tas ir, ne nu īsti piekrita, bet, raugi, kāds apsvērums: ja nu gadījumā dzejoļus vajadzēs drukāt, kā Foma prožektē, tad tāds uzvārds varbūt arī kaitēs — vai nav tiesa?

—    Tātad viņš grib dzejoļus nodrukāt, krusttētiņ?

—    Nodrukāt, brālīt. Tas jau ir izlemts — uz mana rēķina, un titullapā būs izlikts: tāda un tāda dzimtcilvēks; un priekšvārdā Fomam no autora pateicība par izglītību. Veltīts Fomam. Foma pats raksta priekšvārdu. Nu tad iedomājies, ja titullapā būs rakstīts: «Vidulēča raksti».

—    «Vidulēča žēlabas», cienkungs, — Vidulēcis izlaboja.

—    Nu redzi, nu, turklāt vēl žēlabas! Nu kas par uzvārdu — Vidulēcis? Pat delikātas jūtas aizskar; arī Foma tā teica. Un visi šie kritiķi, kā stāsta, tādi kašķīgi, zobgaļi; Brambeuss, piemēram… Viņiem taču viss ir nieks! Uzvārda pēc vien nosmies, tā, kas zina, sapaisīs sānus, ka nenokasīties, — vai nav tiesa? Tā nu es arī saku: manis pēc liec uz dzejoļiem, kādu uzvārdu gribi — par pseidonīmu sauc vai kā, lāgā vairs neatceros: kaut kāds nīms bija. Bet nē, saka, pavēliet visai saimei, lai mani arī šeit uz visiem laikiem sauc jauna vārdā, tā ka lai man saskaņā ar talantu arī uzvārds būtu uzcildināts…

—    Varu saderēt, ka jūs bijāt ar mieru, krusttētiņ.

—    Es, brāl Serjoža, ka tikai nebūtu ar viņiem jāstrīdas,— lai jau! Zini, tolaik mums ar Fomu bija tāda nesaprašanās. Tā nu mums kopš tā laika iet vaļā: ik nedēļa, ik jauns uzvārds, un allaž tādus vien maigus izraugās — Oleandrovs, Tulpanovs … Atceries, Grigorij, sākumā tu lūdzi, lai tevi saucot «Dārgais» — «Grigorijs Dārgais»; pēc tam tev pašam vairs nepatika, tāpēc ka kāds mūlāps bija sadzenājis atskaņu «vārgais». Tu sūdzējies; mūlāpu sodīja. Divas nedēļas tu gudroji jaunu uzvārdu — cik gan tu neesi to pārcilājis! — pēdīgi biji sagudrojis, atnāci lūgt, lai tevi saucot par «Ulanovu». Nu, saki man, brālīt, nu kas vēl var būt dumjāks par Ulanovu? Es arī ar to biju mierā un izdevu otru pavēli, lai tevi pārdēvē par Ulanovu. Tikai tāpat vien, brālīt, — tēvocis piebilda, vērsdamies pie manis, — lai tikai tiktu vaļā. Trīs dienas tu staigāji, būdams «Ulanovs». Visas sienas, visas palodzes lapenē biji sabojājis, ar zīmuli šņāpdams parakstu: «Ulanovs». Tur taču pēc tam pārkrāsoja. Veselu grāmatu Holandes papīra izniekoji parakstiem: «Ulanovs, spalvas izmēģinājums; Ulanovs, spalvas izmēģinājums». Beidzot arī te neveiksme; bija tev sadabūjuši atskaņu «glupanovs». Negribu glupanovu — atkal uzvārda maiņa! Kādu tu tur vēl biji sameklējis, es pat vairs neatceros?

—    Danceris, cienkungs, — Vidulēcis atbildēja. — Ja jau man pielemts ar manu uzvārdu izteikt dancotāju, tad lai jau būtu uzcildināts pēc svešzemju modes: Danceris, cienkungs.

—    Nu ļā, Danceris; es, brāl Sergej, arī tā biiu mierā. Tikai te jau nu viņi tādu atskaņu bija uzkasījuši, ka pat sacīt nevar! Šodien klāt atkal, izgudrojis atkal kaut ko jaunu. Varu derēt, ka viņam omā jau jauns uzvārds. Ir vai nav, Grigorij, atzīsties!

—    Es patiešām, cienkungs, sen jau gribēju nolikt jums pie kājām jaunu uzvārdu, uzcildinātu.

—    Kādu tad?

—    Esbuketovs.

—    Un nav kauns, vai tev, Grigorij, tiešām nav kauns? Uzvārdu no pomādes kārbiņas! Un vēl gudrs cilvēks saucoties! Esi tak, jādomā, nez cik par to izdomājies! Tas taču rakstīts uz smaržām.

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, — es pusčukstus iebildu, — tas taču tīri vienkārši ir muļķis, gatavais muļķis!

—    Ko lai dara, brālīt? — tēvocis tāpat čukstus atbildēja. — Visi apgalvo, ka gudrs un ka tās ir cēlas īpašības, kas viņā kūsā …

—    Raisieties taču no viņa vaļā, dieva dēļ!

—    Paklau, Grigorij! Man, brālīt, pašlaik nav vaļas, atvaino! — tēvocis iesāka tādā kā lūdzošā balsī, šķiet, viņš baidījās pat no Vidulēča. — Nu padomā pats, nu, vai man tagad laiks ar tavām sūdzībām noņemties! Tu saki, viņi tev atkal nez ko nodarījuši pāri? Nu labi, dodu tev goda vārdu, ka rīt visu izmeklēšu, bet tagad ej dieva vārdā … Pagaidi! Ko dara Foma Fomičs?

—    Aizgāja atdusēties, cienkungs. Ja kāds par viņiem prasīs, lika atbildēt, ka viņi nolēmuši šonakt ilgi kavēties lūgšanās, cienkungs.

—    Hm! Nu ej, brālīt, ej! Redzi, Serjoža, viņš taču allaž ir pie Fomas, tā ka es pat no viņa baidos. Saimes ļaudis viņu tāpēc arī neieredz, ka viņš par tiem visu

Fomam pienes. Rau, tagad nu aizgāja, bet, kas zina, gan jau rīt par kaut ko nosūdzēs. Bet es, brālīt, tur visu tā nokārtoju, tagad esmu pat mierīgs… Steidzos pie tevis. Beidzot nu esmu atkal kopā ar tevi! — viņš izjusti teica, spiezdams man roku. — Bet es taču, brāl, domāju, ka tu esi pagalam saskaities un noteikti aizmuksi. Sūtīju, lai tevi uzmana. Nu, tagad paldies dievam! Bet pirmīt, teikt, kā tas Gavrila, ko? Un Falalejs arī, un tu — visi kā viens! Nu, paldies dievam, paldies dievam, beidzot tak izrunāšos ar tevi, cik tīk! Visu sirdi tev atklāšu. Serjoža, nebrauc projām: tu vien man esi palicis, tu un Korovkins…

—    Bet atļaujiet, ko tad jūs tur tādu nokārtojāt, krusttētiņ, un kas man te būtu ko gaidīt pēc visa tā, kas noticis? Atzīstos, man taisni galva plīst pušu!

—     Bet vai man neplīst, ko? Man viņa, brāl, tagad jau pusgadu valsi griež, mana galva, sacīt! Bet paldies dievam! Tagad viss ir nokārtojies. Pirmkārt, man piedeva, pilnīgi piedeva — ar dažādiem nosacījumiem, protams; bet tagad jau nu es gandrīz ne no kā nebaidos. Arī Sašurkai piedeva. Saša, teikt, Saša pirmīt, teikt… dedzīga sirsniņa! Mazuliet aizrāvās, bet zelta sirsniņa! Ar šo meiteni es lepojos, Serjoža! Lai dievs viņu svētī šodien rn allažiņ! Ari tev piedeva — un pat vai zini, kā? Vari darīt visu, kas patīk, staigat pa visām istabām un pa dārzu un pat ja ierodas viesi — vārdu sakot, visu, kas patīk; bet tikai ar vienu noteikumu, ka tu rīt māmiņas un Fomas Fomiča klātbūtnē nekā pats nerunāsi — tas ir obligāts noteikums, proti, ne pušplēsta vārda, es jau tavā vietā apsolījos —, bet tikai klausīsies, ko vecākie… tas ir, es gribēju sacīt, ko runās citi. Viņi sacīja, ka tu esot jauns. Sergej, tu neapvainojies; tu taču patiešām vēl esi jauns … Arī Anna Nilovna tā saka . ..

Protams, es biju ļoti jauns un tūliņ uz līdzenas vietas to pierādīju, iekarsis sašutumā par tik aizvainojošiem noteikumiem.

—    Paklausieties, krusttētiņ, — es tīri vai bez elpas iebrēcos, — pasakiet man tikai tik daudz un nomieriniet mani: vai es esmu īstā trako mājā vai varbūt ne?

—     Nu, re nu, brālīt, tu tūliņ ar kritiku! It nekādi nevari nociesties, — tēvocis apbēdināts atsaucās. — Vai nu tūliņ trako māja; tāpat tikai pārsteigšanās no abām pusēm. Taču arī tev, brālīt, jāatceras — kā tu pats, sacīt, uzvedies? Atminies, ko tu viņam tur sarunāji — cilvēkam, var sacīt, cienījamos gados?

—    Tādiem ļaudīm, krusttētiņ, cienījamu gadu nav.

—    Nu, to nu tu, brāl, šauj pār svītru! Tā jau ir brīvdomība! Es, brāl, arī pats neesmu pret saprātīgu brīvdomību, bet tas jau nu, brāl, bija pāri mēram, tas ir, tu mani pārsteidzi, Sergej.

—    Nedusmojieties, krusttētiņ, esmu vainīgs, taču vainīgs jūsu priekšā. Bet kas attiecas uz jūsu Fomu Fomiču …

—    Nu re, tūliņ jau nu jūsul Eh, brāl Sergej, netiesā viņu bargi: mizantropisks cilvēks — un vairāk nekā, slimīgs! No viņa nevar stingri prasīt. Toties cēlsirdīgs, tas ir, tīri vienkārši cēlsirdīgākais no visiem cilvēkiem. Tu taču pats pirmīt biji liecinieks, viņš taisni spīdēja. Bet, ka šos stiķus dažkārt palaiž, tad uz to nav ko skatīties. Nu kuram gan tā negadās?

—    Apžēlojieties, krusttētiņ, taisni otrādi — kuram tad tā gadās?

—    Eh, ieņēmies vienu un to pašu! Labsirdības tev trūkst, Serjoža, neproti piedot…

—    Nu labi, krusttētiņ, labi! Lai tas paliek. Sakiet — vai jūs satikāt Nastasju Jevgrafovnu?

—     Eh, brāl, par viņu jau tad visa tā runa bija. Redzi, Serjoža, pirmkārt, pats galvenais: mēs visi nolēmām rīt apsveikt viņu dzimšanas dienā — Fomu, sacīt, tāpēc ka rīt patiešām ir viņa dzimšanas diena. Sašurka ir laba meitene, bet viņa kļūdās; tā arī iesim visi barā jau pirms rīta dievkalpojuma, labi agri. Iļjuša viņam nolasīs dzejoļus, tas viņu kā glaudīt noglaudīs, vārdu sakot, paglaimos. Ak, ja arī tu, Serjoža, kopā ar mums viņu apsveiktu! Viņš varbūt tev pilnīgi piedotu. Cik jauki būtu, ja jūs salabtu! Aizmirsti, brāl, aizvainojumu, Serjoža, arī tu pats taču viņu aizvainoji… Viscienījamākais cilvēks!

—    Krusttētiņ! Krusttētiņ! — es iekliedzos, zaudēdams pēdējo pacietību. — Es ar jums gribu runāt par lietu, bet jūs … Vai jūs maz zināt, es vēlreiz atkārtoju, vai jūs zināt, kas notiek ar Nastasju Jevgrafovnu?

—     Kā tad, brālīt, ko tu runā! Kāpēc tu kliedz? Viņas dēļ jau tad pirmīt visa tā jezga iznāca. Kaut gan patiesībā tā neizcēlās pirmīt, tā ir izcēlusies jau sen. Es tikai negribēju tev iepriekš par to stāstīt, lai tevi nebaidītu, tāpēc ka viņi to tīri vienkārši gribēja padzīt — nu, un no manis prasīja, lai es sūtu to projām. Vari iedomāties manu stāvokli… Nu, bet paldies dievam! Tagad tas viss ir nokārtojies. Viņi — vai redzi, atzīstos jau tev visā — domāja, ka es pats esmu viņā iemīlējies un gribu viņu precēt, vārdu sakot, skrienu postā, jo tā jau nu tiešām būtu skriešana postā: viņi man tur pirmīt to izskaidroja… Tad nu tā — lai mani glābtu, arī bija nolēmuši viņu padzīt. To visu māmiņa, bet par visiem trakāk Anna Nilovna. Foma pagaidām klusē. Bet tagad es viņus visus pārliecināju, ka tā nav, un, atzīstos tev, jau paziņoju, ka tu formāli esi Nastjeņkas līgavainis un tālab arī ieradies. Nu, tas viņus daļēji apmierināja, un tagad viņa paliek, kaut arī ne pavisam, vēl tikai tā — pārbaudei, bet tomēr paliek. Pat tu uzreiz pacēlies vispārības acīs, kad paziņoju, ka bildini. Vismaz māmiņa tā kā nomierinājās. Vienīgi Anna Nilovna aizvien vēl purpina. Nemaz nezinu, ko izdomāt, lai viņai izdabātu. Un ko gan viņa īsti grib — šī Anna Nilovna?

—    Krusttētiņ, kā jūs alojaties, krusttētiņ! Vai jūs zināt, ka Nastasja Jevgrafovna rīt pat brauc projām, ja vien jau tagad nav aizbraukusi? Vai zināt, ka tēvs tieši tālab šodien atbraucis, lai viņu aizvestu? Ka tas jau galīgi izlemts, ka viņa pati man šodien to pateica un pašās beigās lika jūs sveicināt — vai jūs to zināt vai nezināt?

Tēvocis kā bija, tā arī palika stāvam vaļā muti. Man likās — viņš sarāvās, un no viņa krūtīm izlauzās vaids.

Nezaudēdams ne mirkli, es steidzos atstāstīt viņam visu savu sarunu ar Nastjeņķu, manu bildinājumu un viņas noteikto atraidījumu, viņas dusmas uz tēvoci par to, ka tas uzdrošinājies ar vēstuli mani aicināt; paskaidroju, ka viņa ar savu aizbraukšanu cer viņu paglābt no laulībām ar Tatjanu Ivanovnu, — vārdu sakot, neslēpu nekā, pat tīšuprāt pārspīlēju visu, kas šais ziņās bija nepatīkams. Es gribēju tēvoci satriekt, lai piespiestu viņu noteikti rīkoties, — un tiešām satriecu. Viņš iekliedzās un satvēra galvu.

—    Kur viņa ir, vai tu nezini? Kur viņa patlaban ir? — viņš pēdīgi izdabūja, nobālis aiz izbailēm. — Un es, muļķis, nācu šurp jau gluži mierīgs, domāju, ka viss jau nokārtojies, — viņš izmisis piebilda.

—          Nezinu, kur pašlaik, tikai pirmīt, kad sākās šīs klaigas, viņa gāja pie jums: viņa gribēja to visu pateikt skaļi, visiem dzirdot. Droši vien viņu nelaida klāt.

—    Tā tikai vēl trūka, lai būtu laiduši! Ko viņa tur būtu izstrādājusi! Ak, lepnā, karstā galviņa! Un kurp viņa ies, kurp gan? Kurp? Un tu, tu jau ari esi labais! Kāpēc tad viņa tevi atraidīja? Blēņas! Tev vajadzēja viņai patikt. Kāpēc tu viņai neiepatikies? Atbildi taču, dieva dēļ, ko tu stāvi!

—    Apžēlojieties, krusttētiņ! Vai tad var uzdot tādus jautājumus?

—     Bet arī tas taču nav iespējams! Tev ir, ir ar viņu jāprecas! Kādēļ tad es tevi tramdīju šurp no Pēterburgas? Tev jādara viņa laimīga! Tagad viņu dzen projām no šejienes, bet tad viņa būs tava sieva, man īsta krustmeita, — neaizdzīs. Bet citādi — kurp gan viņa ies? Kas ar viņu notiks? Par guvernanti? Bet tās taču ir tīrās aplamības — par guvernanti! Kamēr atradīs vietu, no kā mājās dzīvos? Vecajam viņu ir deviņi gabali uz kakla; paši mirst badu. Viņa taču neņems no manis ne graša, ja izbridīs cauri šīm neķītrajām tenkām, — ne viņa, ne tēvs. Un kā arī lai tiek no tām laukā — šausmas! Šeit būs skandāls — es zinu. Bet viņas alga jau sen izņemta uz priekšu ģimenes vajadzībām: viņa taču tos uztur. Nu, pieņemsim, es ieteikšu viņu par guvernanti, sameklēšu tādu godīgu un cildenu ģimeni… Taču — velns parāvis! — kur tu šos ņemsi, cildenus, teikt, patiesi cildenus cilvēkus? Nu, pieņemsim, būt jau ir, pieņemsim, pat daudz, ko tur dievam acīs lēkt! Taču, mans draugs, ir tomēr bīstami: vai tad var cilvēkiem uzticēties? Turklāt nabadzīgs cilvēks ir aizdomu pilns: viņam tā vien liekas, ka par maizi un laipnību viņam liek samaksāt ar pazemojumiem. Tie viņu aizvainos; viņa ir lepna, un tad … ko tad? Un kas būs, ja piedevām pie visa vēl pagadās šāds tāds nelietis pavedējs?… Viņa iespļaus tam sejā — es zinu, ka iespļaus, — bet tas nelietis taču viņu apvainos, uz viņu tomēr var krist negods, ēna, aizdomas, un tad … Galva plīst pušu! Ak tu kungs un dievs!

—     Krusttētiņ, piedodiet man vienu jautājumu, — es svinīgi sacīju, — nedusmojieties uz mani, saprotiet, ka atbilde uz šo jautājumu var daudz ko izšķirt; man pat zināmā mērā ir tiesības prasīt no jums atbildi, krusttētiņ!

—    Kas ir? Kas tas par jautājumu?

—    Sakiet kā dieva priekšā, atklāti un tieši: vai jūs nejūtat, ka pats esat mazliet iemīlējies Nastasjā Jevgrafovnā un labprāt viņu precētu? Padomājiet: tieši tāpēc taču viņu šeit vajā.

Tēvoča visai enerģiskais žests pauda pašu drudžaināko nepacietību.

—    Es? Iemīlējies? Viņā? Viņi taču visi ir driģeņu saēdušies vai arī sazvērējušies pret mani! Kālab tad es tevi būtu aicinājis, ja ne tālab, lai viņiem visiem pierādītu, ka viņi driģeņu saēdušies? Un kālab tad es viņu tev precinu? Es? Iemīlējies? Viņā? Jukuši viņi visi ir, vairāk nekā!

—    Ja jau tas tā, krusttētiņ, tad atļaujiet man visu izteikt. Svinīgi apliecinu jums, ka es šādā pieņēmumā neatrodu itin nekā ļauna. Taisni otrādi, jūs darītu viņu laimīgu, ja jau tā viņu mīlat, un lai dievs dod, ka tā būtu! Lai dievs dod jums mīlestību un saticību!

—    Bet apžēlojies, ko tu runā! — tēvocis gandrīz ar šausmām iekliedzās. — Brīnos, ka tu to vari runāt tik aukstasinīgi… un… vispār tu, brāl, visu laiku nez kur steidzies — es manu tevī tādu noslieci. Nu, vai tās nav aplamības, ko tu sarunāji? Kā, pasaki tu man, es varētu viņu precēt, ja skatos uz viņu kā uz savu meitu un nekā citādi! Man pat kauns būtu skatīties uz viņu kaut kā citādi, tas būtu pat grēks! Es esmu vecs vīrs, bet viņa — kā puķīte! Pat Foma man to paskaidroja tieši tādiem vārdiem. Mana sirds kvēlo pret viņu tēva mīlestībā, bet tu runā par laulībām! Var jau būt, ka aiz pateicības viņa mani neatraidītu, bet vēlāk taču viņa mani nicinās par to, ka esmu izmantojis viņas pateicību. Es viņu pazudināšu, pazaudēšu viņas pieķeršanos. Savu dvēseli es viņai būtu atdevis, manai drostaliņai! Mīlu viņu tāpat kā Sašu, pat vairāk, atzīstos tev. Saša ir mana meita pēc taisnības un likuma, bet šo es ar mīlestību esmu padarījis par savu meitu. No nabadzības es viņu esmu pacēlis un uzaudzinājis. Mans eņģelis — mana nelaiķe Katja viņu mīlēja, kā meitu viņu man novēlēja. Es viņai devu izglītību: ir franciski viņa runā, ir klavieres spēlē, tāpat grāmatas un visu… Kāds viņai mīļš smaids! Vai tiki pamanījis, Serjoža? Šķiet, smejas par tevi, bet patiesībā nepavisam nesmejas, bet, taisni otrādi, mīl… Tā nu es domāju, ka tu atbrauksi, bildināsi viņu; viņi arī pārliecināsies, ka es pēc viņas netīkoju, un mitēsies izplatīt visas šīs neķītrības. Viņa tad arī paliktu pie mums klusumā, mierā — un cik mēs tad būtu laimīgi! Jūs abi esat mani bērni, abi tikpat kā bārenīši, abi ar manu gādību uzauguši… es jūs tā mīlētu, tā mīlētu! Dzīvību par jums atdotu, nekad no jums nešķirtos, visur ar jums kopā! Ak, cik mēs varētu būt laimīgi! Un kālab gan cilvēki pastāvīgi dusmojas, tur ļaunu prātu, nīst cits citu? Tā vien, tā vien būtu ņēmies un izskaidrojis viņiem visu! Tā vien būtu izlicis viņiem priekšā visu sirds patiesību! Ak tu kungs un dievs!

—    Jā gan, krusttētiņ, jā, tā tas viss ir, bet tikai, raugiet, viņa man atteica …

—    Atteica! Hm.. . Bet zini, es it kā nojautu, ka viņa tev atteiks, — viņš domīgi sacīja. — Taču nē, — viņš iesaucās, — es neticu! Tas nav iespējams! Tādā gadījumā taču viss izjuks! Tu droši vien kaut kā neuzmanīgi iesāki, varbūt pat aizvainoji; kas zina, ņēmies ar komplimentiem šķiesties … Izstāsti man vēlreiz, Sergej, kā tas bija!

Es vēlreiz atkārtoju visu sīki jo sīki. Kad nonācu pie tā, ka Nastjeņķa ar savu aiziešanu cer paglābt tēvoci no Tatjanas Ivanovnas, viņš rūgti pavīpsnāja.

—    Paglābt, — viņš sacīja, — paglābt līdz nākamajam rītam!

—    Jūs taču, krusttētiņ, negribat sacīt, ka precēsiet Tatjanu Ivanovnu? — es iztrūcies iekliedzos.

—    Bet ar ko citu tad es maksāšu, lai Nastju rīt nepadzen? Rīt pat bildināšu; formāli apsolījos.

—    Un jūs esat apņēmies, krusttētiņ?

—    Ko lai dara, brālīt, ko lai dara? Tas saplosa man sirdi, taču esmu apņēmies. Rīt bildināšu; kāzas nolemts nosvinēt klusu, mājas apstākļos; tas, brāl, ir pat labāk — mājas apstākļos, tā sakot. Tu varbūt nāksi par līgavas vedēju. Es jau izteicu tādu mājienu, tā ka viņi pagaidām tevi projām nedzīs. Ko lai dara, brālīt? Viņi saka: «Būs bērniem bagātība.» Protams, ko gan bērnu labad nedara? Griezies vai ar kājām gaisā, jo vairāk tāpēc, ka īstenībā tas varbūt ir arī taisnīgi. Kaut kas taču man ģimenes labā jādara. Nevaru taču visu laiku dzīvot kā liekēdis!

—    Bet, krusttētiņ, viņa taču ir nepilnīga! — es aizmirsies iesaucos, un sirds man sāpīgi sažņaudzās.

—    Tūliņ jau nu nepilnīga! Nepavisam nav nepilnīga, tikai tāpat, zini, nelaimes pārcietusi… Ko lai dara, brālīt, labi jau būtu, ja ar prātu… Kaut gan — ari tās ar prātu gadās visādas. Bet cik viņa laba, ja tu zinātu, cik cēlsirdīga!

—    Mans dievs! Un viņš jau samierinās ar šo domu! — es izmisis sacīju.

—    Bet ko tad lai dara, ja ne tā? Manis paša labā taču cenšas, un galu galā es jau nojautu, ka agri vai vēlu, bet izvairīties neizdosies: piespiedīs precēties. Tad jau labāk tūliņ, nevis tāpēc vēl naidoties. Es tev, brāl Serjoža, visu atklāti izteikšu: pa daļai esmu pat priecīgs. Ja jau apņēmies, tad apņēmies, vismaz no pleciem nost — tā kā mierīgāk. Es, raugi, arī šurp nācu gandrīz jau pavisam mierīgs. Tāds, redzams, mans liktenis. Un galvenais — ir panākts, ka Nastja paliek pie mums. Es taču arī piekrišanu devu tikai ar šo nosacījumu. Bet nu viņa pati grib bēgt! Tā vis nebūs! — tēvocis iesaucās un piecirta kāju. — Paklau, Sergej, — viņš apņēmīgi piebilda, — pagaidi mani šeit, nekur neaizej; es vienā mirklī būšu atpakaļ.

—    Kurp jūs, krusttētiņ?

—    Varbūt es viņu satikšu, Sergej; viss noskaidrosies, tici man, ka viss noskaidrosies, un… un… un tu ar viņu apprecēsies — dodu tev goda vārdu!

Tēvocis veicīgi izmetās no istabas un pagriezās uz dārzu, nevis uz māju. Es pa logu viņu vēroju.

XII Katastrofa

Es paliku viens. Mans stāvoklis bija neciešams: es biju atraidīts, bet tēvocis gribēja mani apprecināt gandrīz vai ar varu. Domas man juka un mežģījās. No prāta neizgāja Mizinčikovs un viņa priekšlikums. Lai notiek kas notikdams, tēvocis jāglābj! Es pat domāju iet sameklēt Mizinčikovu un viņam visu izstāstīt. Bet uz kurieni aizgāja tēvocis? Viņš pats teicās iet uzmeklēt Nastjeņķu, tomēr pagriezās uz dārzu. Man prātā pazibēja doma par slepenu satikšanos, un sirdi sažņaudza gaužām nepatīkama sajūta. Atcerējos Mizinčikova vārdus par slepenu sakaru … Brīdi padomājis, ar sašutumu atmetu visas savas aizdomas. Tēvocis nespēja krāpt: tas ir acīm redzams. Mans nemiers

pieauga ar katru bridi. Neapzinoties izgāju uz lievenēm un devos dziļāk dārzā pa to pašu aleju, kurā bija nozudis tēvocis. Patlaban lēca mēness. Dārzu es pazinu, biju to izstaigājis krustām šķērsām un nebaidījos apmaldīties. Nonācis pie vecās lapenes, kas vientulīgi nīka pie aizauguša, glemiem klāta dīķa, es pēkšņi apstājos kā zemē iemiets: šķitu dzirdam lapenē balsis. Nevaru izteikt, kāds dīvains sašutums mani pārņēma! Biju pārliecināts, ka tur ir tēvocis un Nastjeņķa, un pamazām gāju tuvāk, katram gadījumam mierinādams savu sirdsapziņu ar to, ka eju parastā solī un nelūkoju piezagties. Piepeši noskanēja skaidri sadzirdams skūpsts, tad kaut kādi jūsmīgi vārdi un tūliņ pēc tam — spalgs sievietes kliedziens. Tai pašā brīdī no lapenes izskrēja sieviete baltās drānās un aizzibēja man garām kā bezdelīga. Man pat šķita, ka viņa aizklāja rokām seju, lai netiktu pazīta: droši vien lapenē bija mani pamanījuši. Taču kāds bija mans izbrīns, kad kavalierī, kas sekoja izbiedētajai dāmai, pazinu Obnoskinu — Obnoskinu, kurš, pēc Mizinčikova vārdiem, jau sen bija aizbraucis! Savukārt arī Obnoskins, mani ieraudzījis, ārkārtīgi samulsa: visa viņa nekaunība bija vējā.

—     Atvainojiet, bet… es nekādi nebiju gaidījis jūs šeit sastapt, — viņš smaidīdams un stostīdamies izmocīja.

—    Arī es jūs ne, — es zobgalīgi atteicu, — jo vairāk tāpēc, ka dzirdēju — jūs jau esot aizbraucis.

—    Nē-e … tas ir tā… es kādu gabaliņu pavadīju māmiņu. Bet vai drīkstu ar jums runāt kā ar augstsirdīgāko cilvēku pasaulē?

—    Par ko tad?

—    Ir gadījumi — un jūs pats tam piekritīsiet —, kad patiesi cildens cilvēks spiests vērsties pie otra patiesi cildena cilvēka viscēlākajām jūtām… Ceru, jūs mani saprotat?

—    Neceriet: galīgi nekā nesaprotu.

—    Jūs redzējāt dāmu, kas kopā ar mani bija lapenē?

—    Redzēju, taču nepazinu.

—    Ā, nepazināt!… Šo dāmu es drīz saukšu par savu sievu.

—    Apsveicu! Bet ar ko tad es varu būt jums noderīgs?

—           Tikai ar vienu: glabājot kā dziļāko noslēpumu, ka esat redzējis mani kopā ar šo dāmu.

«Kas gan tā varētu būt?» es nodomāju. «Vai tikai ne …»

—           Tiešām nezinu, mans kungs, — es atbildēju Obnoskinam. — Ceru, jūs atvainosiet, ka nevaru jums apsolīt …

—           Nē, dieva dēj, esiet tik labs, — Obnoskins lūdzās. — Saprotiet manu stāvokli: tas ir noslēpums. Jūs tāpat varat būt līgavainis, tad arī es no savas puses …

—    Cst! Kāds nāk!

—    Kur?

Tiešām, soļu trīsdesmit no mums tikko manāmi pavīdēja garām ejoša cilvēka ēna.

—           Tas … tas droši vien ir Foma Fomičs! — Obnoskins nočukstēja, drebēdams pie visām miesām. — Es viņu pazīstu pēc gaitas. Mans dievs! Un vēl soļi — no otras puses! Dzirdat… Palieciet sveiki! Pateicos jums un… lūdzu jūs …

Obnoskins pazuda. Pēc mirkļa manā priekšā it kā no zemes izauga tēvocis.

—           Tas esi tu? — viņš man uzsauca. — Viss pagalam, Serjoža! Viss pagalam!

Es pamanīju, ka ari viņš dreb pie visām miesām.

—    Kas pagalam, krusttētiņ?

—           Iesim! — viņš gandrīz bez elpas izdvesa un, cieši satvēris mani aiz rokas, vilka sev līdzi. Taču visu ceļu līdz dārza mājiņai viņš nebilda ne vārda, neļāva arī man runāt. Es gaidīju kaut ko pārdabisku un gandrīz nebiju vīlies. Kad iegājām istabā, viņam kļuva nelabi; viņš bija bāls kā mironis. Es tūliņ uzslacināju viņam ūdeni. «Laikam gan noticis kaut kas ļoti briesmīgs,» es nodomāju, «jā tāds cilvēks zaudē samaņu.»

—           Krusttētiņ, kas jums notika? — es beidzot viņam jautāju.

—           Viss pagalam, Serjoža! Foma pārsteidza mani dārzā kopā ar Nastjeņķu tai pašā brīdī, kad es viņu skūpstīju.

—           Skūpstījāt? Dārzā! — es iekliedzos, izbrīnā lūkodamies tēvocī.

—           Dārzā, brālīt. Dievs ieveda grēkā. Es gāju, lai katrā ziņā viņu satiktu. Gribēju viņai ieskaidrot, pārliecināt viņu — par tevi, proti. Bet viņa jau veselu stundu bija

mani gaidījusi tur, pie salauztā sola aiz dīķa… Turp viņa bieži nāk, kad vajag ar mani parunāties.

—    Bieži, krusttētiņ?

—     Bieži, brālīt! Pēdējā laikā gandrīz katru nakti satikāmies. Bet viņi laikam bija mūs izsekojuši, zinu jau, ka izsekojuši, un zinu, ka tur Anna Nilovna piestrādājusi. Mēs uz kādu laiku pārtraucām; dienas četras nekas nenotika; bet, raugi, šodien atkal ievajadzējās. Pats redzēji, kāda vajadzība bija: kā tad citādi es būtu varējis viņai pateikt? Aizeju, cerēdams satikt, bet viņa tur jau veselu stundu sēž, gaida mani: arī vajadzējis kaut ko man paziņot …

—    Mans dievs, kāda neuzmanība! Jūs taču zinājāt, ka

jums seko?

—    Bet tas taču kritisks gadījums, Serjoža; daudz kas bija vienotram sakāms. Dienā jau es pat skatīties uz viņu nedrīkstu: viņa vienā kaktā, bet es tīšuprāt raugos uz otru, it kā pat nemanītu, ka viņa ir pasaulē. Bet naktī satiekamies un izrunājamies no visas sirds…

—    Nu, un kā tad, krusttētiņ?

—    Nepaspēju ne pāris vārdu pabilst, zini, sirds man sāka dauzīties, acīs saskrēja asaras; sāku viņu pierunāt, lai iziet pie tevis, bet viņa man pretī: «Laikam jau jūs mani nemīlat, laikam nekā jūs neredzat,» — un tad uzreiz kā krita man ap kaklu, apvija rokas man apkārt, sāka, skaļi elsodama, raudāt! «Es,» saka, «vienīgi jūs mīlu un ne pie viena cita neiešu. Es jūs jau sen mīlu, bet arī pie jums neiešu, es rīt pat braukšu projām un iestāšos klosterī.»

—     Mans dievs! Vai tiešām viņa tā arī teica? Nu, un kas tālāk, tālāk, krusttētiņ?

—    Skatos, bet mūsu priekšā Foma! Nez no kurienes uzradies. Vai tiešām sēdējis aiz krūma un šo grēku

gaidījis?

—    Nelietis!

—    Es sastingu. Nastjeņķa metās bēgt, bet Foma Fomičs, ne vārda neteicis, pagāja mums garām, man tikai ar pirkstu padraudēja, — vai tu saproti, Serjoža, kas rīt būs par traci?

—    Kā nu to var nesaprast!

—    Vai tu saproti, — viņš izmisis iekliedzās, trūkdamies augšā no krēsla, — ka viņi grib viņu pazudināt, apkaunot, likt negodā, meklē ieganstu noķengāt viņu par

bezgodi un par to padzīt; un nu, lūk, iegansts atradies! Viņi taču daudzināja, ka viņai ar mani esot riebīgi sakari! Viņi taču, nelieši, apgalvoja, ka arī ar Vidulēci! To visu skandināja Anna Nilovna. Kas tagad būs? Kas būs rīt? Vai tiešām Foma izstāstīs?

—     Noteikti izstāstīs, krusttētiņ.

—     Un ja izstāstīs, ja tikai izstāstīs… — tēvocis iekodis lūpu zobos, dūres vīstīdams, dvesa, — taču nē, neticu! Viņš nestāstīs, viņš sapratīs… tas ir augstākā mērā cēlsirdīgs cilvēks! Viņš to pažēlos …

—     Pažēlos nu vai nepažēlos, — es uzstājīgi pateicu, — bet katrā ziņā jūsu pienākums ir rīt pat bildināt Nastas ju Jevgrafovnu.

Tēvocis sastindzis raudzījās manī.

—     Vai jūs saprotat, krusttētiņ, ka jūs grūžat meiteni negodā, ja šis gadījums iziet pasaulē? Vai jūs saprotat, ka jums šī nelaime jānovērš iespējami drīzāk, ka jums vajag droši un lepni paskatīties visiem acīs, atklāti bildināt, uzspļaut visiem viņu argumentiem un Fomu samalt miltos, ja tas kaut iepīkstēsies pret viņu?

—     Mans draugs! — tēvocis iesaucās. — Es par to, jau šurpu nākdams, domāju!

—     Un ka tad nolēmāt?

—    Negrozāmi! Es jau biju apņēmies, iekams sāku tev stāstīt!

—    Bravo, krusttētiņ!

Un es metos viņu apkampt.

Mēs ilgi runājām. Es izliku viņam priekšā visus argumentus, visu nepielūdzamo nepieciešamību precēt Nastjeņķu, ko viņš, blakus minot, saprata labāk nekā es. Taču mana daiļrunība bija ierosināta. Es priecājos tēvoča dēļ. Viņu urdīja pienākums, citādi viņš neparko nebūtu sacēlies. Bet pret pienākumu, pret maksājamu parādu viņš juta svētu bijību. Tomēr, visam par spīti, es galīgi nesapratu, kā šī lieta nokārtosies. Es zināju un akli ticēju, ka tēvocis neparko neatkāpsies no tā, ko reiz atzinis par savu pienākumu; taču man tā kā negribējās ticēt, ka viņam pietiks spēka sacelties pret saviem mājiniekiem. Un tāpēc es centos iespējami stiprāk saurdīt viņu un virzīt un darbojos ar visu savu jaunekļa dedzību.

—    Jo vairāk, jo vairāk tāpēc, — es sacīju, — ka tagad jau viss izlemts un jūsu pēdējās šaubas izgaisušas. Ir noticis tas, ko jūs negaidījāt, kaut gan patiesībā visi to redzēja un visi bija pamanījuši agrāk par jums: Nastasja Jevgrafovna jūs mīl! Vai tiešām jūs pieļausiet, — es pacēlu balsi, — lai šī tīrā mīlestība kļūst viņai par kaunu un negodu?

—     Nekad! Bet, mans draugs, vai tiešām es beidzot būšu tik laimīgs? — tēvocis iesaucās, krizdams man ap kaklu. — Un kā gan viņa tā mani iemīlējusi un par ko? Par ko? Šķiet, nav manī nekā tāda… Esmu vecis, salīdzinot ar viņu; to nu es nebiju gaidījis! Eņģelis, mans eņģelis!… Paklau, Serjoža, tu pirmīt vaicāji, vai es neesot viņā iemīlējies, — vai tev bija kāda ideja?

—     Es tikai redzēju, krusttētiņ, ka jūs viņu mīlat tā, ka stiprāk mīlēt nevar, — mīlat un tai pašā reizē pats to neapjaušat. Apžēlojieties! Jūs aicināt mani šurp, gribat mūs saprecināt vienīgi tālab, lai viņa kļūtu jūsu krustmeita un vienmēr būtu jūsu tuvuma..,

—    Un tu… tu man piedod, Sergej?

—    Eh, krusttētiņ!…

Un viņš atkal mani apskāva.

—     Pielūkojiet tomēr, krusttētiņ, visi ir pret jums; vajag sacelties un iet pret visiem — un ne vēlāk kā rīt.

—     Jā … jā, rīt! — viņš mazliet domīgi atkārtoja. — Un, zini, ķersimies pie lietas vīrišķīgi un ar īstu dvēseles cildenumu, ar rakstura spēku… tieši ar rakstura spēku!

—    Tikai nenobīstieties, krusttētiņ!

—    Nenobīšos, Serjoža! Nezinu tikai, kā iesākt, kā ķerties klāt.

—     Nedomājiet par to, krusttētiņ. Rītdiena visu izšķirs. Šodien nomierinieties. Jo vairāk domā, jo sliktāk. Un, ja Foma runās pretim, — uz karstām pēdām padzīt viņu no

mājas un samalt miltos!

—     Bet vai nevarētu nedzīt? Es, brāl, esmu tā nolēmis: rīt pat iešu pie viņa agri, ar mazu gaismiņu, visu izstāstīšu, raugi, tāpat kā nupat tev; nevar būt, ka viņš mani nesapratīs; viņš ir cēlsirdīgs, cēlsirdīgākais no visiem cilvēkiem! Taču zini, kas mani satrauc: un ja nu māmiņa šodien ir brīdinājusi Tatjanu Ivanovnu par rītdienas bildinājumu? Tad jau nu slikti!

—    Neraizējieties par Tatjanu Ivanovnu, krusttētiņ!

Un es viņam izstāstīju ainu lapenē ar Obnoskinu. Tēvocis bija ārkārtīgi pārsteigts. Es ne vārda neieminējos par Mizinčikovu.

—     Fantasmagoriska persona! Patiešām fantasmagoriska persona! — viņš iesaucās. — Nabadzīte! Viņi tai piebrauc, grib izmantot viņas vientiesību. Vai tiešām Obnoskins? Bet viņš taču aizbrauca… Dīvaini, pārlieku dīvaini! Esmu pārsteigts, Serjoža … Rīt pat vajadzēs to izdibināt un attiecīgi rīkoties… Bet vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka tā bija Tatjana Ivanovna?

Atbildēju, ka seju gan netiku redzējis, taču aiz dažiem iemesliem esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā bija Tatjana Ivanovna.

—     Hm! Nez vai nav romāniņš ar kādu no saimes meičām, bet tev likās, it kā būtu Tatjana Ivanovna? Vai tikai nebija Daša, dārznieka meita? Slīpēta skuķe! Ir jau manīta, tāpēc arī saku, ka ir manīta. Anna Nilovna izsekojusi … Bet nē, tomēr ne! Viņš taču teicis, ka grib precēt. Dīvaini! Dīvaini!

Beidzot mēs šķīrāmies. Es apskāvu tēvoci un devu viņam savu svētību.

—    Rīt, rīt, — viņš atkārtoja, — viss izšķirsies, iekām tu būsi piecēlies, izšķirsies. Iešu pie Fomas un izturēšos pret viņu bruņnieciski, atklāšu viņam visu kā īstam brālim, visus sirds stūrīšus, visu savu iekšpusi. Paliec sveiks, Serjoža! Liecies gulēt, tu esi noguris; es jau gan droši vien cauru nakti ne acu neaizdarīšu.

Viņš aizgāja. Es tūliņ apgūlos, piekusis un nomocījies pie nabaga. Aiz muguras bija grūta diena. Mani nervi bija satraukti, un, laizdamies miegā, es vairākkārt sarāvos un uztrūkos. Taču, lai cik dīvaini bija mani iespaidi, liekoties gultā, tomēr šī dīvainība gandrīz nekā nenozīmēja salīdzinājumā ar oriģinālo atmodu nākamajā rītā.

OTRA UN PĒDĒJA DAĻA

.

I Gūstīšana

Es gulēju cieši, bez sapņiem. Piepeši jutu, ka man uz kājām uzgulis desmit pudu smagums. Es iekliedzos un uzmodos. Bija jau diena; logos raudzījās spoža saule. Uz manas gultas vai, pareizāk sakot, uz manām kājām sēdēja Bahčejeva kungs.

Nebija ne mazāko šaubu: tas bija viņš. Šā tā atbrīvojis kājas, es piecēlos gultā sēdus un raudzījos viņā ar trulu neizpratni, kā daždien nule no miega pamodies cilvēks.

—     Un viņš vēl skatās! — resnais vīrs iesaucās. — Nu, ko tu manī tā blenz? Celies, mīlīt, celies! Pusstundu jau modinu. Izberzē jel miegu no acīm!

—    Kas tad noticis? Cik pulkstenis?

—     Pulkstenis, mīlīt, rāda vēl agru stundu, bet, ek, mūsu Fevroņja, pat gaismu nepagaidījusi, aizlaidusies lapās. Celies, braucam gūstīt!

—    Kas tā par Fevroņju?

—     Nu, mūsu nepilnīgā, sacīt, aizšmaukusi, jau pirms gaismas aizlaidusies lapās! Es pie jums, mīlīt, uz acumirklīti, tikai pamodināt, bet, āre če, ņemos te ar tevi savas pāris stundas! Celieties, mīlīt, arī krusttētiņš jūs gaida. Sagaidījām nu gan svinības! — viņš piemetināja ar tādu kā ļauni priecīgu sapīkumu balsī.

—    Par ko un par kuru jūs runājat? — es nepacietīgi jautāju, kaut gan sāku jau nojaust. — Vai tā būtu Tatjana Ivanovna?

—    Nu kā tad! Tā pati gan! Es teicu, brīdināju — negribējāt klausīties. Še tev nu sveiciens no viņas svētku reizē! Uz mīlēšanos jukusi, mīlestības būšanas viņai cieši galvā iesēdušās. Tfu! Bet tas, teikt, tas nu arī ir labais — ar to bārdeli, teikt!

—    Vai tiešām ar Mizinčikovu?

—    Tfu, kad tevi tukšā! Tu, mīlīt, izberzē jel acis, atžirbsti kauču vai lielai svētku dienai par godu! Laikam jau būsi vakar pie vakariņām pavairāk iekampis, ja tagad vēl rūgst! Ar kādu Mizinčikovu? Ar Obnoskinu, nevis ar Mizinčikovu. Ivans Ivanovičs Mizinčikovs ir kārtīgs cilvēks un nupat taisās kopā ar mums dzīties pakaļ.

—     Ko jūs sakāt? — es iekliedzos un pat salēcos gultā. — Vai tiešām ar Obnoskinu?

—     Tfu tuf apnīkstamais! — resnis atbildēja, pietrūkdamies kājās. — Es pie viņa kā pie izglītota cilvēka atnācu paziņot, kas gadījies, bet viņš vēl šaubās! Nu, mīlīt, ja gribi mums līdzi, tad slienies augšā un stīvē kājās savas bikšeles, man te nav ko muti klabināt; arī tā jau esmu te ar tevi dārgo laiku izšķiedis.

Un viņš ārkārtīgi sašutis atstāja istabu.

Jaunās ziņas pārsteigts, es izlēcu no gultas, steigšus saģērbos un noskrēju lejā. Domādams sameklēt tēvoci mājā, kur, šķiet, visi vēl gulēja un par notikušo nekā nezināja, es piesardzīgi uzkāpu pa parādes lievenēm un priekšnamā sastapu Nastjeņku. Viņa bija steigā uzmetusi tādu kā peņuāru vai rīta kleitu. Mati bija nekārtībā; varēja redzēt, ka viņa tikko pietrūkusies no gultas un, šķita, priekšnamā kādu gaida.

—    Sakiet — vai taisnība, ka Tatjana Ivanovna aizbraukusi ar Obnoskinu? — viņa bāla un izbijusies, balsij aiztrūkstot, steidzīgi ievaicājās.

Stāsta, ka taisnība. Es meklēju tēvoci; mēs gribam dzīties pakaļ.

—    Ai! Atvediet, drīzāk atvediet viņu atpakaļ! Viņa aizies bojā, ja jūs viņu neatvedīsiet.

—    Bet kur tad ir krusttētiņš?

—     Jādomā, tur, pie staļļiem; tur jau jūdz kalešā. Es viņu šeit gaidīju. Paklausieties, pasakiet viņam manā vārdā, ka es visādā ziņā gribu braukt projām šodien pat; esmu galīgi izlēmusi. Tēvs ņems mani pie sevis; es braucu tūliņ, ja būs iespējams. Tagad viss pagalam! Viss zaudēts!

Tā runādama, viņa pati vērās manī kā sajukusi un piepeši izplūda asarās. Šķiet, viņa bija tuvu histērijai.

—     Apmierinieties! — es viņu lūdzu. — Tas taču viss ir uz labu, jūs redzēsiet… Kas jums notika, Nastas ja Jevgrafovna?

—     Es… es nezinu… kas ar mani ir, — viņa aizelsdamās runāja, kā neatmaņā spiezdama man rokas. — Sakiet viņam…

Šai brīdī aiz durvīm pa labi atskanēja troksnis.

Viņa atlaida manu roku un satrūkusies, neizrunājusi līdz galam, aizskrēja augšup pa kāpnēm.

Es atradu visu kompāniju, proti, tēvoci, Bahčejevu un Mizinčikovu, saimniecības sētā pie staļļiem. Bahčejeva kalešā patlaban pārjūdza citus zirgus. Viss bija sagatavots braukšanai, gaidīja tikai mani.

—    Rau, arī viņš! — tēvocis, man pienākot, iesaucās.

—    Vai dzirdēji, brāl? — viņš piebilda ar kaut kādu dīvainu izteiksmi sejā.

Izbailes, apjukums un reizē tāda kā cerība jautās viņa skatienos, balsī un kustībās. Viņš apzinājās, ka viņa liktenī noticis ļoti svarīgs apvērsums.

Tūliņ pat man visu sīki jo sīki izstāstīja. Bahčejeva kungs, pavadījis visai nelādzīgu nakti, ar mazu gaismiņu izbraucis no savas mājas, lai pagūtu uz agro dievkalpojumu klosterī verstis piecas no viņa sādžas. Pašā pagriezienā no lielceļa uz klosteri viņš piepeši ieraudzījis tarantasu drāžamies milzīgā ātrumā un tarantasā Tatjanu Ivanovnu un Obnoskinu. Tatjana Ivanovna noraudājusies un tāda kā izbijusies, iekliegdamās, it kā palīdzību lūgdama, izstiepusi rokas pret Bahčejeva kungu, tā vismaz izrietēja no viņa stāstījuma. «Bet tas nelietis ar bārdeli, teikt,» viņš piebilda, «sēž ne dzīvs, ne miris, paslēpies; taču velti vien, brāl, nenoslēpsies vis!» Ilgi nedomādams, Stepans Aleksejevičs pagriezis atpakaļ uz ceļu un ataulekšojis Stepančikovā, uzmodinājis tēvoci, Mizinčikovu un pēdīgi arī mani. Nolēmuši uz karstām pēdām dzīties pakaļ.

—    Ak, Obnoskins, Obnoskins… — tēvocis atkārtoja, vērīgi manī lūkodamies, it kā vēlētos reizē ar to pateikt man vēl ko citu, — kas to būtu domājis!

—     No šā zemiskā cilvēka vienmēr varēja sagaidīt jebkuru nekrietnību! — Mizinčikovs iesaucās ar visdziļāko sašutumu un tūliņ novērsās, vairīdamies no mana skatiena.

—     Kas tad būs, mēs braucam vai ne? Jeb vai līdz vakaram stāvēsim un stāstīsim pasakas? — Bahčejeva kungs pārtrauca sarunas, kāpdams kalešā.

—    Braucam, braucam! — tēvocis atsaucās.

—    Tas viss uz labu, krusttētiņ, — es viņam pačukstēju,

—    vai redzat, cik tagad viss lieliski nokārtojies?

—    Ei nu, brāl, negrēko… Ak, mans draugs! Viņi tagad tīri vienkārši padzīs viņu — par sodu, ka nav izdevies, — saproti? Šausmas, kā es paredzu!

Kas tad īpaši būs, Jegor Iļjič, čukstēties vai braukt? — Bahčejeva kungs vēlreiz uzbrēca. — Kazi, atjūgt zirdziņus un padot uzkodu — kā jūs domājat? Varbūt iemest šņabulīti?

Šie vārdi tika teikti ar tik niknu sarkasmu, ka nebija nekādas iespējas tūliņ neapmierināt Bahčejeva kungu. Visi bez kavēšanās sakāpa kalešā, un zirgi laidās auļos.

Kādu brīdi mēs visi klusējām. Tēvocis raidīja man zīmīgus skatienus, taču runāt ar mani, visiem dzirdot, negribēja. Viņš bieži nogrima domās, tad it kā mozdamies nodrebēja un satraukts lūkojās apkārt. Mizinčikovs bija šķietami mierīgs, smēķēja cigāru un raudzījās apkārt ar nepatiesi apvainota cilvēka cieņu. Toties Bahčejevs uzbudinājās visu vietā. Viņš klusām purpināja, uzlūkoja visus un visu ar nepārprotamu sašutumu, sarka, tosa, nemitīgi spļāva sāņus un neparko nevarēja nomierināties.

—    Vai jūs, Stepan Aleksejič, esat pārliecināts, ka viņi brauca uz Mišinu? — "tēvocis pēkšņi ievaicājās.

—    Tas, brāl, ir divdesmit verstu no šejienes, — viņš piemetināja, vērsdamies pie manis, — maza sādžiņa, trīsdesmit dvēseļu; nesen to no iepriekšējiem īpašniekiem ieguvis kāds bijušais guberņas ierēdnis. Prāvnieks, kāds pasaulē vel nav redzēts 1 Tā vismaz par viņu runā — var būt ari, ka aplam. Stepans Aleksejičs apgalvo, ka Obnoskins taisni turp devies un ka šis ierēdnis tagad viņam palīdzot.

—    Kā gan citādi? — Bahčejevs sarosījies iesaucās.

—    Es saku skaidri, ka uz Mišinu. Tikai tagad viņš no tās Mišinas varbūt jau latatās — Obnoskins, sacīt. Kā ne, trīs stundas sētā par tukšu notarkšķējām!

—    Neraizējieties, — iebilda Mizinčikovs, — vēl aizķersim.

—    Kā tad, aizķersim! Tā jau šis tevi tur gaidīs! Lādīte tagad rokās — bija un izbija!

—    Apmierinies, Stepan, Aleksejič, apmierinies, dārgais, — tēvocis sacīja. — Viņi vēl nekā nebūs paguvuši izdarīt — gan redzēsi.

—    Nebūs paguvuši! — Bahčejeva kungs nikni atkārtoja.

—    Ko gan viņa nepagūs sadarīt, tik tā slava, ka lēnīga! «Lēniņa, sak, lēniņa!» — viņš smalkā balstiņā piebilda, it kā kādu pārmēdīdams. — «Bēdu izcietusies.» Rau, tagad nu viņa no mums aizlaidusies lapās, nelaimīgā, teikt! Dzenies viņai tagad pakaļ pa lieliem ceļiem, mēli izkāris, ar mazu gaismiņu! Ne dievu pielūgt cilvēkam nepaļauj svētku dieniņā! Tfu!

—     Bet viņa taču ir pilngadīga, — es ieteicos, — nedzīvo aizbildnībā. Atpakaļ aizvest viņu nevar, ja viņa pati negribēs. Kā tad mēs rīkosimies?

—     Protams, — tēvocis atbildēja, — taču viņa gribēs — varu tev apgalvot. To viņa tikai tagad tā… Līdzko ieraudzīs mūs, tūliņ atgriezīsies, par to es galvoju. Nevar taču, brāl, pamest viņu tā — likteņa varā par upuri; tas, tā sakot, ir pienākums …

—    Nedzīvo aizbildnībā! — Bahčejevs iekliedzās, uz vietas klupdams man virsū. — Muļķe viņa ir, mīlīt, gatavā muļķe — un nevis tā, ka nav aizbildnībā. Es tev vakar par viņu ne stāstīt negribēju, bet pirms dažām dienām aiz pārskatīšanās biju iegājis viņas istabā, skatos: viņa viena pati spoguļa priekšā — rokas sānos — danco ekosēzi! Un kā uzcirtusies: kā no žurnāla, taisni kā no žurnāla! Nospļāvos un nācu laukā. Tad jau man viss bija skaidrs kā pēc grāmatas.

—     Kāpēc tad tā apvainot? — es mazliet bikli iebildu. — Zināms, ka Tatjana Ivanovna… nav pie pilnas veselības … vai, labak sakot, viņai tāda mānija… Man liekas, vainīgs ir vienīgi Obnoskins, nevis vina.

—     Nav pie pilnas veselības! Ko tu neteiksi! — resnis uztvēra, tumši piesarcis aiz dusmām. — Tīri vai nozvērējies cilvēku tracināt! Kopš vakardienas šitādu zvērestu nodevis! Muļķe viņa ir, mans kungs, atkārtoju tev, kolosāla muļķe, nevis tā, ka nav pie pilnas veselības; no mazām dienām uz kupidonu jukusi! Are, tagad nu tas novedu, viņu pie posta gala. Bet par to — ar bārdeli, teikt, nav pat ko pieminēt. Droši vien pūš tagad prom ar naudiņu pilnos auļos — dziņ-dziņ-dziņ — un smīkņā bārdā.

—    Vai tad jūs patiešām domājat, ka viņš tūdaļ to pametīs?

—     Kā citādi? Neba nu valcīs līdzi tādu dārgumu? Un kāda velna šī viņam vajadzīga? Aptīrīs un apsēdinās kaut kur zem krūma ceļmalā — un pazudīs kokos, bet šī lai sēž mierā zem krūma un osta puķītes!

—     Nu jau gan tu esi aizrāvies, Stepan, tā tas nebūs! — tēvocis iesaucās. — Bet, starp citu, kāpēc tu tā dusmojies? Es brīnos par tevi, Stepan, kas tev par daļu?

—     Vai tad es esmu cilvēks vai neesmu? Dusmas taču sanāk; no malas skatoties, sanāk dusmas. Es taču varbūt, taisni viņu mīlēdams, runāju. Eh, sasper jupis visu pasauli! Nu, kādēļ es šurp atbraucu? Kādēļ es nogriezos no ceļa? Kas man daļas? Kas man daļas?

Tā Bahčejeva kungs sūrojās; taču es viņā vairs neklausījos un sāku domāt par to, kurai patlaban dzināmies pakaļ, — par Tatjanu Ivanovnu. Lūk, īsa viņas biogrāfija, ko vēlāk savācu no pilnīgi ticamiem avotiem un kas nepieciešama, lai izskaidrotu viņas dēkas. Nabaga bārabērns, uzaudzis svešā, neviesmīlīgā mājā, pēc tam nabaga meitene, pēc tam nabaga jaunava un beidzot — nabaga pārziedējusi vecava, Tatjana Ivanovna visu savu nabadzīgo mūžu bija tukšojusi pāri plūstošo bēdu, sērdienības, pazemojumu, pārmetumu kausu un pilnībā izbaudījusi visu svešas maizes rūgtumu. Pēc dabas jautra, augstākā mērā jūtīga un vieglprātīga, viņa sākumā vēl šā tā pacieta savu sūro likteni un varēja dažbrīd arī smieties vislīksmākiem, bezrūpīgākiem smiekliem, taču ar gadiem liktenis beidzot paveica savu. Pamazām Tatjana Ivanovna sāka dzeltēt un vājēt, kļuva ērcīga, slimīgi jūtīga un ieslīga gluži neierobežotā, bezgalīgā sapņainībā, ko bieži pārtrauca histēriskas asaras, krampjainas raudas. Jo mazāk laicīga labuma viņai pameta dzīves īstenība, jo vairāk viņu valdzināja un mierināja iztēlē uzburtas sapņu ainas. Jo noteiktāk, jo neatgūstamāk nīka un pēdīgi iznīka pavisam viņas pēdējās reālās cerības, jo skurbinošāki kļuva viņas nekad nepiepildāmie sapņi. Neaptveramas bagātības, nevīstošs skaistums, pielūdzēji — smalki, bagāti, ievērojami, visi no vietas kņazi un ģenerāļu dēli, kas saglabājuši viņai savas sirdis neskartas un tīras un mirst pie viņas kājām aiz bezgalīgas mīlestības, un, beidzot, viņš — viņš, skaistuma ideāls, pilnības iemiesojums, kurš sevī apvieno visus iespējamos labos tikumus, dedzīgs un mīlošs, mākslinieks, dzejnieks, ģenerāļa dēls, — visi kopā vai pēc kārtas — tas viss sāka viņai ainoties ne tikvien sapnī, bet gandrīz vai īstenībā. Viņas saprāts jau sāka šķobīties un nespēja izturēt šīs noslēpumaino nemitīgo sapņo jumu opija devas… Un piepeši liktenis viņu galīgi izjokoja. Pašā pēdīgajā pazemotības pakāpē — pār mēru skumjā, sirdi nomācošā īstenībā, kad viņa kalpoja par laika kavētāju pie kādas vecas, bezzobainas kundzenes, visīdzīgākās visā pasaulē, bija vainīga pie visa, saņēma pārmetumus par katru maizes kumosu, par katru novalkātu drēbes lupatu, cieta apvainojumus no jebkura, kam vien iepatikās viņu apvainot, dzīvoja neviena neaizsargāta, sava bēdu likteņa izmocīta un klusībā gremdējās visneprātīgāko un kairāko fantāziju lieglaimē, — pēkšņi pienāca ziņa par kāda viņas attāla radinieka nāvi; tam jau sen bija apmiruši visi tuvinieki (par ko viņa aiz savas vieglprātības nekad nebija painteresējusies), pats bijis savādnieks, dzīvojis noslēgtībā kaut kur aiz trejdeviņām zemēm — nomaļā nostūrī vientuļi, drūmi, nedzirdami un nodarbojies ar frenoloģiju un augļošanu. Un tā nu milzīga bagātība brīnumainā kārtā nokrita no debesīm un kā zelta straume izlija pie Tatjanas Ivanovnas kājām: izrādījās, ka viņa ir mirušā radinieka vienīgā likumīgā mantiniece. Viņa saņēma uzreiz simttūkstoš rubļu sudrabā. Šis likteņa izsmiekls viņu galīgi piebeidza. Kā gan — patiešām — jau tā vājais saprāts lai nenoticētu sapņiem, kad tie tiešām sāka piepildīties? Un tā nu nabadzīte galīgi atvadījās no vēl atlikušās pēdējās vesela saprāta kripatiņas. Vai pamirdama aiz laimes, viņa neatsaucami aiztraucās savā burvīgajā neiespējamo fantāziju un kārdinošo māņu pasaulē. Nost visus apsvērumus, visas šaubas, visus īstenības šķēršļus, visus tās neatvairāmos un kā divreiz divi skaidros likumus! Trīsdesmit pieci gadi un sapnis par žilbinošu daiļumu, skumjais rudens dzestrums un viss bezgalīgas mīlas svētlaimes krāšņums, pat nestrīdēdamies cits ar citu, sadzīvoja viņas būtnē. Vienu reizi mūžā sapņi jau piepildījušies — kāpēc gan lai nepiepildītos arī viss pārējais? Kāpēc lai neierastos viņš? Tatjana Ivanovna neprātoja, bet ticēja. Taču, gaidot viņu, ideālu, līgavaiņi — dažādu ordeņu kavalieri un vienkārši kavalieri, militārie un civilie, virsnieki un kavalergardi, augstmaņi un parasti dzejnieki, tādi, kas bijuši Parīzē, un tādi, kas bijuši tikai Maskavā, bārdaini un bezbārdaini, ar ķīļbārdiņām un bez ķīļbārdiņām, spānieši un nespānieši (taču galvenokārt spānieši) — sāka viņai rēgoties dienu un nakti šausminošā daudzumā, kas novērotājos izraisīja nopietnas bažas; atlika tikai viens solis līdz trako mājai. Spožām, no mīlas apskurbušām virknēm ap viņu drūzmējās visi šie daiļie rēgi. Nomodā — īstajā dzīvē viss risinājās tikpat fantastiski: ko vien viņa uzlūkoja — tas tūdaļ iemīlējās; lai kurš gāja garām — tas bija spānietis; ja kāds nomira — tad katrā ziņā no mīlestības uz viņu. To visu kā tīšuprāt viņas acīs apstiprināja arī tas, ka viņai tiešām sāka skraidīt pakaļ tādi ļaudis kā, piemēram,

Obnoskins, Mizinčikovs un desmitiem citu ar tiem pašiem nolūkiem. Piepeši visi sāka viņai izdabāt, sāka viņu lutināt, sāka viņai glaimot. Nabaga Tatjana Ivanovna pat iedomāties negribēja, ka tas viss notiek naudas dēļ. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka uz kaut kādu mājienu visi cilvēki uzreiz labojušies, visi kā viens kļuvuši līksmi, jauki, laipni, labsirdīgi. Viņš pagaidām vēl nerādījās; taču, kaut arī nebija šaubu, ka viņš ieradīsies, pašreizējā dzīve arī tāpat bija tik laba, tik valdzinoša, tik pilna visādu izpriecu un cienastu, ka varēja arī pagaidīt. Tatjana Ivanovna ēda konfektes, plūca tīksmes ziedus, lasīja romānus. Romāni vēl vairāk iekvēlināja viņas iztēli un parasti tika mesti malā pēc otrās lappuses. Viņa nespēja lasīt tālāk, viņu aizrāva sapņos jau pašas pirmās rindiņas, visniecīgākais mājiens uz mīlestību, reizēm pat tikai vietas, istabas, tualetes apraksts. Nemitīgi tika vesti jauni tērpi, mežģīnes, cepurītes, galvas rotas, lentes, paraudziņi, piegrieztnes, izšuvumu raksti, konfektes, ziedi, sunīši. Trīs kalpones meitistabā augām dienām sēdēja pie šuvekļa, un jaunkundze no rīta līdz vakaram un pat naktī pielaikoja ņieburus, kruzuļus un grozījās pie spoguļa. Saņēmusi mantojumu, viņa kļuva pat tā kā jaunāka un glītāka. Līdz pat šim laikam nezinu, kāda rada viņa bija nelaiķim ģenerālim Krahotkinam. Esmu vienmēr bijis pārliecināts, ka šo radniecību izdomājusi ģenerāliene, gribēdama pievākt Tatjanu Ivanovnu un, lai tur vai kas, ieprecināt tēvocim viņas naudu. Bahčejeva kungam bija taisnība, kad viņš runāja par kupidonu, kas novedis Tatjanu Ivanovnu līdz posta galam; un, kad tēvocis, izdzirdējis par viņas bēgšanu ar Obnoskinu, gribēja dzīties viņai pakaļ un atvest viņu atpakaļ kaut vai ar varu, — tā bija visracionālākā doma. Nabadzīte nebija spējīga dzīvot bez aizbildnības un, nonākusi pie nelabiem cilvēkiem, tūliņ aizietu bojā.

Bija desmitā stunda, kad iebraucām Mišinā. Tā bija maza, nabadzīga sādžele verstis trīs no lielceļa, iegrimusi tādā kā bedrē. Sešas vai septiņas zemnieku mājeles, nokvēpušas, greizi sašķiebušās, tik tikko piesegtas samelnējušiem salmiem, skumīgi un nemīlīgi noraudzījās garāmbraucējā. Ceturtdaļversti visapkārt ne dārziņa, ne krūmiņa. Viens vienīgs vecs vītols snauda, nokāries pār zaļgani pieglumējušu peļķi, ko sauca par dīķi. Šāda jauna mītne, jādomā, nevarēja Tatjanai Ivanovnai atstāt nekādu priecīgo iespaidu. Kungu māja bija jauncirsta, gara, šaura guļbūve ar sešiem logiem rindā, uz ātru roku apjumta salmiem. Muižnieks ierēdnis nule tikai sāka saimniekot. Pat sētsvidus vēl nebija nožogots, un tikai no vienas puses aizsākts jauns zedeņu žogs, no kura vēl nebija paspējušas nobirt sakaltušas lazdu lapas. Pie žoga stāvēja Obnoskina tarantass. Mēs uzkritām vainīgajiem kā sniegs uz galvas. Pa vaļējo logu skanēja kliedzieni un raudas.

Baskājis puika, ko satikām durvīs, pa kaklu pa galvu likās projām. Pašā pirmajā istabā uz gara, ar katūnu apvilkta «turku» dīvāna bez atzveltnes sēdēja noraudājusies Tatjana Ivanovna. Ieraudzījusi mūs, viņa iespiedzās un ar rokām aizklāja seju. Viņai līdzās stāvēja Obnoskins izbijies un nokaunējies, ka žēl skatīties. Viņš bija tiktāl apjucis, ka metā&gt; spiest mums rokas, it kā priecādamies par mūsu ierašanos. Pa pievērtajām otras istabas durvīm vīdēja kādas dāmas kleita: kāds noklausījās un noskatījās pa mums nemanāmu spraudziņu. Saimnieki nerādījās; likās, viņu nemaz nebija mājās; visi nez kur noslēpušies.

—     Palūk, te jau viņa ir, ceļiniece! Un vēl ar rociņām aizsegusies! — Bahčejeva kungs izsaucās, mums līdzi ieklupdams istabā.

—    Apvaldiet savu sajūsmu, Stepan Aleksejič! Tas galu galā ir nepieklājīgi. Patlaban tiesības runāt ir vienīgi Jegoram Iļjičam, bet mēs šeit esam pilnīgi nepiederošas personas, — Mizinčikovs asi aizrādīja.

Tēvocis, uzmetis stingru skatienu Bahčejeva kungam un it kā nemaz nepamanījis Obnoskinu, kas steidzās pie viņa ai rokas spiedienu, piegāja pie Tatjanas Ivanovnas, kas joprojām sēdēja, plaukstām aizsegusi seju, un ar gluži neliekuļotu līdzjūtību vismaigākajā balsī uzrunāja viņu:

—    Tatjana Ivanovna, mēs visi jūs tā mīlam un cienām, ka paši atbraucām uzzināt jūsu nodomus. Vai jums labpatiks braukt kopā ar mums uz Stepančikovu? Iļjušam ir vārda diena. Māmiņa jūs nepacietīgi gaida, bet Sašurka un Nastja droši vien ir izraudājušās jūsu dēļ visu rītu…

Tatjana Ivanovna bikli pacēla galvu, palūkojās uz viņu caur pirkstiem un piepeši, pārplūzdama asarām, krita viņam ap kaklu.

—    Ai, vediet, ātrāk vediet mani projām no šejienes! — viņa, skaļi raudādama, lūdzās. — Ātrāk, cik vien ātri var!

—    Izlēkšojusies, nu samuldējās! — Bahčejevs nošņāpis, piegrūzdams man ar roku.

—    Tātad visam beigas, — tēvocis dzedri uzrunāja Obnoskinu, gandrīz uz viņu nepaskatījies. — Tatjana Ivanovna, lūdzu, sniedziet savu roku! Braucam!

Aiz durvīm atskanēja čaukstoņa; durvis nočīkstēja un pavērās plašāk.

—    Tomēr, ja skatās no cita viedokļa, — iebilda Obnoskins, tramīgi raudzīdamies uz pievērtajām durvīm, — tad padomājiet jel pats, Jegor Iļjič… jūsu rīcība manā mājā… un galu galā es jūs sveicinu, bet jūs pat negribējāt ar mani sasveicināties, Jegor Iļjič…

—    Jūsu rīcība manā mājā, mans kungs, bija nekrietna rīcība, — tēvocis atbildēja, uzmetis Obnoskinam bargu skatienu, — bet šī māja nav pat jūsējā. Jūs dzirdējāt: Tatjana Ivanovna nevēlas šeit palikt nevienu brīdi. Ko tad jūs vēl gribat? Ne vārda — vai dzirdat, ne vārda vairāk, es jūs lūdzu! Es ļoti vēlos izvairīties no turpmākiem paskaidrojumiem, un arī jums tas būs izdevīgāk.

Taču te Obnoskins tiktāl bija zaudējis dūšu, ka sarunāja gluži negaidītas aplamības.

—    Neniciniet mani, Jegor Iļjič, — viņš pusčukstus iesaka, gandrīz vai raudādams aiz kauna un ik pa brīdim atskatīdamies uz durvīm, jādomā, baidīdamies, ka tur neuzdzird, — tā nebija mana, bet māmiņas gudrība. Es to nedarīju aiz kaut kāda aprēķina, Jegor Iļjič, es tikai tāpat vien; protams, darīju arī aiz aprēķina, Jegor Iļjič… taču darīju to ar cēlu nodomu, Jegor Iļjič: es kapitālu būtu izlietojis labiem mērķiem… es būtu palīdzējis nabagajiem. Es gribēju arī veicināt mūsdienu apgaismības kustību un pat sapņoju nodibināt stipendiju universitātē… Redziet, kādā veidā es gribēju izlietot savu bagātību, Jegor Iļjič, nevis lai šā vai tā, Jegor Iļjič…

Mums visiem piepeši sametās neizsakāmi liels kauns. Pat Mizinčikovs piesarka un novērsās, bet tēvocis tā samulsa, ka nemaz neattapa, ko sacīt.

—    Nu, nu, pietiek, pietiek! — viņš beidzot izdabūja. — Apmierinieties, Pavel Semjonič. Ko lai dara! Kuram gan negadās… Ja gribi, atbrauc, brāl, pusdienās… būšu priecīgs…

Taču gluži citādi izturējās Bahčejeva kungs.

—    Stipendiju nodibināt! — viņš nikni ierēcās. — Šitaiš jau nu gan nodibinātu! Droši vien pats gatavs noraut

Kuram katram pretimnācējam… Pats bez biksēm, bet nez kādu stipendiju līdīšot dibināt! Ak tu lupatlasi, lupatlasi! Tā ari uzvarējis maigu sirsniņu! Un kur tad viņa ir — tā mātes kundze, sacīt, vai paslēpusies? Lai tad es neesmu es, ja nesēž kaut kur tur viņpus aizslietņa vai arī aiz bailēm nolīdusi pagultē …

—    Stepan, Stepan! — tēvocis iekliedzās.

Obnoskins pietvīka un jau dzīrās protestēt; taču, pirms viņš paguva atvērt muti, durvis atdarījās un pati Anfisa Petrovna, uzbudināta, zvērojošām acīm, sasarkusi aiz dusmām, ielidoja istabā.

—     Ko tas nozīmē? — viņa brēca. — Kas šeit īsti notiek? Jūs, Jegor Iļjič, ar visu savu varzu ielaužaties pieklājīgā mājā, baidāt dāmas, izrīkojaties!… Pēc kā tas izskatās? Es, paldies dievam, vēl neesmu prātu izkūkojusi, Jegor Iļjič! Un tu, lempi, — viņa, joprojām brēkdama, klupa virsū dēlam, — tūdaļ laidi bimbas vaļā viņu priekšā! Tavu māti apvaino viņas pašas mājā, bet tu plāti muti! Vai tu pēc visa tā maz esi kārtīgs jauns cilvēks? Lupata tu esi pēc visa tā, nevis jauns cilvēks!

Ne vakarējās mīlīgās izturēšanās, ne modes dāmas manieru, pat ne lornetes — nekā tāda Anfisai Petrovnai tagad nebija. Tā bija īsta fūrija, fūrija bez maskas.

Tēvocis, līdzko viņu ieraudzīja, steidza saņemt Tatjanu Ivanovnu zem rokas un grasījās atstāt istabu; taču Anfisa Petrovna uz vietas nostājās viņam ceļā.

—    Tā jūs ārā netiksiet, Jegor Iļjič! — viņa no jauna sāka tarkšķēt. — Kādas jums tiesības ar varu aizvest Tatjanu Ivanovnu? Jums dusmas, ka viņa izglābusies no jūsu riebīgajiem tīkliem, kuros jūs ar savu māmiņu un to stulbeni Fomu Fomiču viņu bijāt iepinuši! Jums pašam būtu gribējies viņu apprecēt aiz riebīga aprēķina. Atvainojiet, godātais, šeit valda cēlākas domas! Tatjana Ivanovna, redzēdama, ka jūsu mājā pret vņu kaut ko perina, ka viņu dzen postā, pati uzticējās Pavlušam. Viņa pati lūdza, tā sakot, glābt viņu no jūsu tīkliem; viņa bija spiesta bēgt no jums naktī — tā, lūk, godātais! Lūk, pie kā jūs viņu bijāt noveduši! Vai tā nav, Tatjana Ivanovna? Un, ja tā ir, tad kā jūs drīkstat ar veselu bandu ielauzties pieklājīgā muižnieka mājā un ar varu vest projām dižciltīgu jaunavu, nevērojot viņas kliegšanu un asaras? Es neļaušu! Neļaušu! Es neesmu prātu zaudējusi!… Tatjana Ivanovna paliks šeit, jo viņa tā grib! Iesim, Tatjana Ivanovna, nav viņos ko klausīties: tie ir jūsu ienaidnieki, nevis draugi. Nebaidieties, ejam! Es viņu tūdaļ izvadīšu laukā…

—    Nē, nē! — Tatjana Ivanovna izbailēs iebrēcās. — Es negribu, negribu! Kas viņš par vīru! Es negribu iziet par sievu pie jūsu dēla! Kas viņš man par vīru!

—    Negribat? — Anfisa Petrovna iespiedzās, niknumā aizelsdamās. — Negribat? Atbraucāt un nu vairs negribat? Kā jūs tādā gadījumā uzdrīkstējāties mūs krāpt? Kā jūs tādā gadījumā drīkstējāt solīties? Naktī bēgāt ar viņu, pati uzmācāties, maldinājāt mūs, un mums bija tādas izdošanas! Mans dēls varbūt jūsu dēļ zaudēja lielisku partiju! Viņš varbūt desmitiem tūkstošu pūra naudas pazaudēja jūsu dēļ! Nē, cienītā, jūs samaksāsiet, jums tagad jāsamaksā; mums ir pierādījumi; jūs naktī bēgāt…

Mēs nenoklausījāmies šo tirādi līdz galam. Visi reizē, sagrupējušies ap tēvoci, virzījāmies uz priekšu — taisni virsū Anfisai Petrovnai — un izgājām uz lievenēm. Tūliņ mums piebrauca kalešu.

—    Tā rīkojas vienīgi tikai bezgoži, vienīgi neģēļi! — Anfisa Petrovna trakās dusmās kliedza no lievenēm. — Es iesniegšu sūdzību! Jūs samaksāsiet… Jūs braucat uz negodīgu māju, Tatjana Ivanovna! Jūs nevarat iziet par sievu pie Jegora Iļjiča; viņš jūsu acu priekšā dzīvo ar savu guvernanti!…

Tēvocis saka drebēt, nobala, iekoda lūpu zobos un ar skubu sēdināja Tatjanu Ivanovnu kalešā. Es piegāju kalešai no otras puses un gaidīju savu kārtu, kad varēs kāpt iekšā, kad pēkšņi man līdzās iegadījās Obnoskins un satvēra mani aiz rokas.

—    Vismaz atļaujiet man cerēt uz jūsu draudzību, — viņš cieši spieda man roku un sacīja ar tādu kā izmisuma vaibstu sejā.

—    Kā tas ir — draudzību? — es jautāju, celdams kāju uz kalešas kāpšļa.

—    Tā, godātais! Es jau vakar saskatīju jūsos visai izglītotu cilvēku. Nenosodiet mani… Īstenībā mani pavedināja māmiņa, bet es te stāvu gluži malā. Man vairāk ir tieksme uz literatūru — ticiet man; bet šo te visu māmiņa…

—    Ticu, ticu, — es sacīju, — palieciet sveiki!

Mēs sasēdāmies, un zirgi sāka auļot. Vēl ilgi mums nopakaļ skanēja Anfisas Petrovnas lamas un lāsti, un pa visiem mājas logiem piepeši izliecās kaut kādas nepazīstamas sejas un raudzījās uz mums ar mežonīgu ziņkāri.

Tagad mēs kalešā bijām pieci; Mizinčikovs pārsēdās uz bukas, atstājis iepriekšējo vietu Bahčejeva kungam, kuram nu iznāca sēdēt tieši pretim Tatjanai Ivanovnai. Tatjana Ivanovna bija ļoti apmierināta, ka mēs viņu aizvedām, taču aizvien vēl raudāja. Tēvocis mierināja viņu kā mācēdams. Pats viņš bija skumjš un domīgs: varēja redzēt, ka Anfisas Petrovnas nešpetnie vārdi smagi un sāpīgi atbalsojas viņa sirdī. Jāsaka gan, ka atceļš mums būtu beidzies bez jebkāda satraukuma, ja pie mums nebijis Bahčejeva kunga.

Apsēdies pretim Tatjanai Ivanovnai, viņš šķita gluži kā apmāts; viņš nevarēja vienaldzīgi noskatīties, grozījās savā vietā, kļuva sarkans kā vēzis un drausmīgi valbīja acis; it īpaši, kad tēvocis ņēmās mierināt Tatjanu Ivanovnu, resnis zaudēja savaldīšanos un rūca kā buldogs, kad to kaitina. Tēvocis ik pa brīdim pameta uz viņu pa bažīgam skatienam. Beidzot Tatjana Ivanovna, pamanījusi sava pretimsēdētāja neparasto dvēseles stāvokli, sāka viņā vērīgi lūkoties; tad paskatījās uz mums, pasmaidīja un piepeši, paķērusi savu saulsardziņu, graciozi un viegli uzsita ar to Bahčejeva kungam pa plecu.

—    Bezprātis! — viņa pabilda ar visburvīgāko rotaļīgumu un tūliņ aizsedza seju ar vēdekli.

Šī izdarība bija piliens pārpilnā traukā.

—     Ko-o-o? — resnis ierēcās. — Ko tas nozīmē, madame'? Tātad tu jau arī mani sāc lenkt!

—     Bezprātis! Bezprātis! — Tatjana Ivanovna atkārtoja un piepeši sāka skaļi smieties un sist plaukstas.

—    Stāt! — Bahčejevs uzkliedza kučierim. — Stāt!

Apstājāmies. Bahčejevs atvēra durtiņas un ar skubu

trausās ārā no kalešas.

—    Kas tev notika, Stepan Aleksejič? Uz kurieni? — tēvocis pārsteigts jautāja.

—     Nē, man nu pietiek, — resnis atteica, aiz sašutuma drebēdams, — sasper jupis visu pasauli! Esmu par vecu, madame, lai man ar amoriem piebrauktu. Es, cienītā, labāk jau tad uz lielceļa nobeigšos! Ardievu, madame, koman-vū-portēvū! [42]

Un viņš patiešām sāka stibot kājām. Kaleša soļiem b auca nopakaļ.

—    Stepan Aleksejič, — sauca tēvocis, beidzot zaudēdams pacietību, — nemuļķojies, pietiek, kāp iekšā! Laiks braukt uz mājām!

—    Eita pa gaisu! — Stepans Aleksejevičs noņurdēja, no iešanas aizelsies, jo aiz sava resnuma bija pagalam atradinājies staigāt.

—    Salaid pilnos auļos! … — Mizinčikovs uzkliedza kučierim.

—    Ko tu, ko tu, pagaidi! … — tēvocis dzīrās iebilst, bet kaleša jau drāzās pilnā sparā. Mizinčikovs nebija maldījies: uz vietas parādījās vēlamās sekas.

—    Stāt! Stāt! — mums aiz muguras atskanēja izmisīgs bļāviens. — Apturi, razbainiek! Apturi, bendesmaiss tāds! …

Beidzot resnis mūs panāca — pārguris, gandrīz bez elpas, sviedru lāsēm uz pieres, atraisījis kaklasaiti un noņēmis naģeni. Drūms, ne vārda neteicis, viņš ietrausās kalešā, un šoreiz es viņam atdevu savu vietu; tā viņš vismaz nesēdēja pretim Tatjanai Ivanovnai, kura, vērojot visu šo ainu, smējās locīdamās, sita plaukstas un visu pārējo ceļu nespēja vienaldzīgi noskatīties uz Stepanu Aleksejeviču. Viņš turpretim līdz pašai mājai nebilda ne viena vienīga vārda un noņēmies lūkojās, kā griežas kalešas pakaļējais ritenis.

Bija jau dienas vidus, kad mēs atgriezāmies Stepančikovā. Es devos taisni uz savu dārza mājiņu, kur tūliņ bija klāt Gavrila ar tēju. Gribēju jau iztaujāt večuku, taču turpat vai viņam pa pēdām ienāca tēvocis un tūliņ izsūtīja viņu laukā.[1]

Jauni notikumi

— Es, brāl, pie tevis uz mazu brītiņu, — viņš nevaļīgi iesāka, — steidzos paziņot… Es jau visu izdibināju. Neviens no viņiem šodien pat uz liturģiju nav bijis, izņemot Iļjušu, Sašu un Nastjeņķu. Māmiņai, stāsta, esot uznākuši krampji. Braucījuši; ar mokām izbraucījuši. Tagad visiem nolikts sapulcēties pie Fomas, arī mani aicina. Nezinu tikai, vai Fomu apsveikt ar dzimšanas dienu vai ne — tas ir svarīgs punkts. Un, beidzot, kā gan viņi

uzņems visu šo pasāžu? Šausmas, Serjoža, es jau paredzu …

—    Taisni otrādi, krusttētiņ, — es savukārt steidzos iebilst, — viss nokārtojas lieliski. Tagad jau nu jūs nekādi nevarat precēt Tatjanu Ivanovnu — tas vien jau ir ko vērts! Es jau ceļā gribēju jums to paskaidrot.

—     Tā, tā, mans draugs. Bet tas nav galvenais; visā šai notikumā, protams, ir dieva pirksts, kā tu apgalvo; taču es nerunāju par to … Nabaga Tatjana Ivanovna! Kādas gan pasāžas ar viņu atgadās! … Nelietis, nelietis Obnoskins! Kaut gan — ko es saku «nelietis»? Vai tad es nerīkotos tāpat, viņu apprecēdams? … Bet es jau atkal runāju par ko citu … Vai tu dzirdēji, ko šī neliete Anfisa pirmīt kliedza par Nastju?

—    Dzirdēju, krusttētiņ. Vai jūs tagad esat atskārtis, ka jāsteidzas?

—     Katrā ziņā, lai tur vai kas! — tēvocis atbildēja. — Svinīgais brīdis ir klāt. Tikai mēs abi, brāl, par vienu nepadomājām, bet es pēcāk domāju visu cauru nakti: vai viņa pie manis nāks, — lūk, kā!

—    Apžēlojieties, krusttētiņ! Ja jau pati teica, ka mīl…

—    Draudziņ manu, viņa taču tūdaļ piebilda, ka, sak, «neparko pie jums neiešu».

—     Eh, krusttētiņ! To tikai tā mēdz sacīt; turklāt arī apstākļi šodien ir pavisam citādi.

—    Tu domā? Nē, brāl Sergej, tas ir delikāts jautājums, šausmīgi delikāts! Hm… Bet zini, kaut arī es bēdājos, taču sirds man visu nakti tā vien smeldza aiz neizprotamas laimes … Nu, paliec sveiks, es lidoju. Viņi gaida; jau tā esmu nokavējies. Tāpat tikai ieskrēju ar tevi vārdu pārmīt. Ak mans dievs, — viņš iesaucās, griezdamies atpakaļ, — galveno tā arī piemirsu! Zini ko: es taču viņam rakstīju, Fomam, sacīt!

—    Kad?

—     Naktī; bet no rīta, tiklīdz gaisma, nosūtīju vēstuli ar Vidulēci. Es, brālīt, visu attēloju, uz divām lapām visu izstāstīju patiesīgi un atklāti, vārdu sakot, ka mans pienākums, noteikti mans pienākums — saproti? v — ir bildināt Nastjeņķu. Es viņu lūdzu neizpaust par satikšanos dārzā un piesaucu visu viņa dvēseles cēlumu, lai viņš man palīdz pie māmiņas. Es, brāl, protams, uzrakstīju vāji, taču rakstīju no visas sirds un, tā sakot, aplaistīju savām asarām..,

—    Nu un? Nekādas atbildes?

—    Pagaidām vēl ne; tikai pirmīt, kad mēs taisījāmies uz pakaļdzīšanos, es viņu sastapu priekšnamā naktstērpā, rīta kurpēs, ar mici galvā — viņš guļ ar naktsmici —f Iņš nezin kurp gāja. Ne vārda nebilda, pat. nepaskatījās. Es ielūkojos viņam sejā — šitā te, no apakšas, — nekā!

—    Krusttētiņ, neceriet uz viņu; viņš jums sariebs.

—    Nē, nē, brālīt, nerunā tā! — tēvocis iesaucās, rokām gaiņādamies. — Esmu pārliecināts. Turklāt tā taču ir mana pēdējā cerība. Viņš sapratīs; viņš novērtēs. Viņš ir īdzīgs, untumains — nestrīdos; bet, ja nonāks pie augstākās cēlsirdības, tad jau nu viņš atmirdzēs kā pērle… tieši kā pērle. Tu, Sergej, tā runā tāpēc, ka vēl neesi viņu redzējis visaugstākajā cildenumā… Taču, mans dievs, ja viņš patiešām izpaudīs vakarējo noslēpumu, tad … es nemaz nezinu, kas tad būs, Sergej! Kam tad vēl var ticēt pasaulē? Tomēr nē, viņš nevar būt tāds nelietis. Es neesmu viņa zābaka zoles vērts! Nekrati galvu, brālīt, tas ir taisnība — neesmu vērts!

—    Jegor Iļjič! Māmiņa par jums raizējas, cienkungs, — no lejas atskanēja nepatīkamā jaunavas Perepeļicinas balss, viua droši vien pa vaļējo logu bija paspējusi noklausīties visu mūsu sarunu. — Jūs meklē pa visu māju, cienkungs, un nevar atrast.

—    Mans dievs, esmu nokavējies! Tavu nelaimi! — tēvocis uztraucās. — Mans draugs, dieva dēļ, ģērbies un nāc turp! Es taču tālab pie tevis ieskrēju, lai kopā ietu … Skrēju, Anna Nilovna, skrēju!

Palicis viens, es atcerējos manu pirmītējo sastapšanos ar Nastjeņku un priecājos, ka par to nepastāstīju tēvoc'm; tas būtu viņu vēl vairāk satraucis. Es paredzēju lielu negaisu un netiku gudrs, kā tēvocis visu nokārtos un bildinās Nastjeņku. Atkārtoju, pilnīgi ticēdams viņa cildenumam, es neviļus šaubījos par iznākumu.

Vajadzēja pasteigties. Uzskatīju par savu pienākumu viņam palīdzēt un tūliņ sāku ģērbties; taču, lai kā steidzos, vēlēdamies saposties glītāk, aizkavējos. Ienāca Mizinčikovs.

—    Nāku jums pakaļ, — viņš teica, — Jegors Ijļičs lūdz nekavēties.

—    Ejam!

Es biju jau gluži gatavs. Mēs gājām.

—    Kas tur no jauna? — es pa ceļam apjautājos.

—    Visi pie Fomas pilnā sastāvā, — Mizinčikovs atteica. — Foma gražojas, ir tāds kā domīgs un maz runā, velk tā caur zobiem. Pat noskūpstīja Iļjušu, par ko Jegors Iļjičs, protams, sajūsmā. Jau pirmīt ar Perepeļicinas starpniecību paziņoja, lai viņu neapsveicot ar vārda dienu, viņš gribējis tikai pārbaudīt… Vecā gan vēl osta spirtu, taču ir nomierinājusies, jo Foma ir mierīgs. Par mūsu dēku neviens ne pušplēsta vārda, it kā tās nebūtu bijis; klusē, tāpēc ka Foma klusē. Visu rītu nevienu pie sevis neesot laidis, kaut arī vecene pirmīt, kamēr nebijām mājās, pie visiem svētajiem lūgusies, lai atnākot pie viņas apspriesties, un arī pati lauzusies viņa durvīs; taču viņš ieslēdzies un atbildējis, ka lūdzot dievu par cilvēces likteņiem vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņš kaut ko perina: no sejas var redzēt. Bet, tā kā Jegors Iļjičs nav spējīgs no sejas kaut ko nojēgt, tad arī pašlaik ir stāvā sajūsmā par Fomas Fomiča lēnprātību, īsts bērns! Iļjuša samācījies kaut kādus dzejoļus, un mani sūtīja jums pakaļ.

—    Un Tatjana Ivanovna?

—    Ko Tatjana Ivanovna?

—    Vai viņa arī ir tur, pie viņiem?

—    Nē, viņa ir savā istabā, — Mizinčikovs dzedri atbildēja. — Atdusas un raud. Varbūt arī kaunas. Pie viņas laikam patlaban šī… guvernante. Kas tas? Vai tiešām1 tuvojas negaiss? Paskatieties uz debesīm!

—    Liekas, negaiss, — es atbildēju, palūkojies uz melno tūci debesu pamalē.

Šai brīdī mēs kāpām terasē.

—    Bet padomājiet tikai, kāds tas Obnoskins, ko? — es turpināju, nevarēdams nociesties nepārbaudījis šai punktā Mizinčikovu.

—    Neatgādiniet man viņu! Nepieminiet man šo nelieti! — viņš iesaucās, pēkšņi apstādamies, nosarcis, piesperdams kāju. —Muļķis! Muļķis! Izbojāt tik lielisku pasākumu, tik gaišu domu! Paklausieties, es, protams, esmu ēzelis, ka nebiju pamanījis viņa blēdības, — to es svinīgi atzīstu, un jūs varbūt tieši šo atzīšanos gaidījāt. Taču zvēru jums, ja viņš būtu pratis visu nodarīt, kā nākas, es varbūt viņam būtu piedevis. Muļķis, muļķis! Un kā gan sabiedrībā pietur, kā gan pacieš šādus cilvēkus! Kā viņus neaizsūta uz Sibīriju nometināšanā, katorgā! Bet velti! Mani viņi ap stūri neapvedīs! Tagad man vismaz ir pieredze, un mēs vēl paclkstēsimies. Es patlaban apdomāju vienu jaunu ideju … Atzīstiet jel pats: vai tiešām cilvēkam jāzaudē sava tiesa tikai tāpēc, ka šāds tāds muļķis no malas nozadzis viņa ideju un nav pratis to likt lietā? Tas taču ir netaisni! Un galu galā šai Tatjanai noteikti vajag iziet pie vīra — tas ir viņas dzīves uzdevums. Un, ja viņu līdz šim neviens vēl nav ievietojis trako mājā, tad tieši tāpēc, ka viņu vēl var apprecēt. Es jūs iepazīstināšu ar savu jauno ideju …

—    Bet varbūt vēlāk, — es viņu pārtraucu, — jo mēs esam jau klāt.

—    Labi, labi, vēlāk! — Mizinčikovs atbildēja, savilcis muti krampjainā smīnā. — Bet tagad … Pag, kurp jūs ejat? Saku jums: taisni pie Fomas Fomiča! Sekojiet man, jūs tur vēl neesat bijis. Redzēsiet vēl vienu komēdiju … Ja jau nu reiz esam sākuši ar komēdijām…

II Ilijušas vārda diena

Foma apdzīvoja divas lielas un skaistas istabas; tās bija iekārtotas pat labāk nekā visas citas istabas mājā. Diženo cilvēku apņēma pilnīgs komforts. Jaunas, skaistas tapetes pie sienām, raibi zīda aizkari pie logiem, paklāji, trimo, kamīns, greznas mīkstās mēbeles — viss liecināja par saimnieku maigo uzmanību pret Fomu Fomiču. Podi ar puķēm atradās uz palodzēm un uz apaļiem marmora galdiņiem logu tuvumā. Kabineta vidū liels galds, apklāts ar sarkanu vadmalu, no vienas vietas apkrauts grāmatām un rokrakstiem. Lieliska bronzas tintnīca un vesela kaudze spalvu, kuras pārzināja Vidulēcis, — tam visam kopā vajadzēja liecināt par Fomas Fomiča saspringto garīgo darbu. Pie reizes pateikšu, ka Foma, nosēdējis šeit gandrīz astoņus gadus, it nekā jēdzīga nebija sacerējis. Vēlāk, kad viņš jau bija aizgājis labākā dzīvē, mēs skatījām cauri viņa atstātos manuskriptus; izrādījās, ka tie visi ir viens vienīgs draņķis. Atradām, piemēram, vēsturiska romāna sākumu, darbība risinājās septiņpadsmitajā gadsimtā Novgorodā; tad baismīgu, bezatskaņu vārsmās rakstītu poēmu «Anahorēts kapsētā», tad juceklīgu spriedelējumu par krievu zemnieka nozīmi un īpatnību un par to, kā pret viņu jāizturas, un, pēdīgi, nepabeigtu garo stāstu no augstāko aprindu dzīves — «Grāfiene Vlonska». Vairāk nekā nebija. Un tomēr Foma Fomičs bija licis tēvocim ik gadus šķiest bargu naudu grāmatu un žurnālu pasūtīšanai. Taču daudzi no tiem nebija pat atgriezti. Vēlāk es dažu labu reizi tiku atradis Fomu lasot Polu de Koku, ko viņš slēpa no ļaužu acīm kaut kur patālāk. Kabineta dibensienā stikla durvis veda uz pagalmu.

Mūs gaidīja. Foma Fomičs sēdēja atpūtas krēslā, ģērbies kaut kādā garā — līdz papēžiem — svārkā, bet bez kaklasaites. Viņš tiešām bija nerunīgs un domīgs. Kad mēs iegājām, viņš mazliet pacēla uzacis un uzlūkoja mani. Es sveicinot palocījos; viņš atbildēja ar vieglu, jāsaka, diezgan pieklājīgu palocīšanos. Vecmāmuļa, redzēdama, ka Foma Fomičs izturas pret mani labvēlīgi, smaidīdama māja man ar galvu. Nabadzīte no rīta nebija pat gaidījusi, ka viņas dārgumiņš tik mierīgi uzņems vēsti par «pasāžu» ar Tatjanu Ivanovnu, un tāpēc tagad jutās pārlieku ielīksmota, kaut gan no rīta tiešām bija raustījusies krampjos un ģībusi. Aiz viņas krēsla, kā parasti, stāvēja jaunava Perepeļicina sakniebtām lūpām, sāji un nikni smīnēdama un berzēdama kaulainās rokas. Ģenerālienes tuvumā bija novietojušās divas mūžīgās klusētājas vecītes, piedzīvotājas, no augstciltīgajām. Arī kāda šorīt ieklīdusi mūķenīte; un viena kaimiņu muižniece — labi gados un arī bez valodas —, braukdama no rīta dievkalpojuma, bija iegriezusies apsveikt māmiņu ģenerālieni svētkos. Krustmāmiņa Praskovja Iļjiņična bija ieplakusi kaut kur kaktiņā, ar bažām lūkodamās uz Fomu Fomiču un uz māmiņu. Tēvocis sēdēja atzveltnes krēslā, un acīs viņam mirdzēja neparasts prieks. Viņam priekšā stāvēja Iļjuša sarkanā goda krekliņā, sacirtotiem matiem, jauks kā eņģelītis. Saša un Nastjeņķa paslepus no visiem bija iemācījušas viņam kaut kādus pantus, lai šādā dienā iepriecinātu tēvu ar sekmēm mācībās. Tēvocis taisni vai raudāja aiz prieka: negaidītais Fomas lēnīgums, ģenerālienes jautrība, Iļjušas vārda diena, dzejoļi — tas viss izraisīja viņā īstu sajūsmu, un viņš bija svinīgi lūdzis ataicināt mani, lai arī es dalītos vispārējā laimē un noklausītos dzejoļus. Saša un Nast jeņķa, ienākušas gandrīz tūliņ pēc mums, stāvēja blakus Iļjušam. Saša smējās vienā laidā un šobrīd bija laimīga kā bērns. Arī Nast jeņķa, viņā raudzīdamās, sāka smaidīt, kaut gan pirms maza brītiņa bija ienākusi bāla un nospiesta. Viņa vienīgā bija sagaidījusi un nomierinājusi Tatjanu Ivanovnu, kas atgriezās no ceļojuma, un līdz pat šim laikam nosēdējusi augšā pie viņas. Draiskais Iļjuša, vērodams abas savas skolotājas, šķiet, ari nevarēja valdīt smieklus. Likās, viņi visi trīs sagatavojuši kaut kādu pārlieku jocīgu priekšnesumu, ko tagad gribēja nospēlēt… Es biju pavisam aizmirsis Bahčejevu. Viņš sēdēja nomaļus uz krēsla aizvien vēl dusmīgs un sasarcis, klusēja, bozās, šņaukājās un vispār tēloja ģimenes svinībās diezgan drūmu lomu. Ap viņu tipināja Ježevikins; jāsaka gan, viņš tipināja visur, skūpstīja rokas ģenerālienei un atbraukušajai viešņai, nez ko čukstēja jaunavai Perepeļicinai, luncinājās ap Fomu Fomiču, vārdu sakot, paguva būt visur. Viņš arī ar lielu interesi gaidīja Iļjušas pantus, un, man ieejot, metās pretim klanīdamies, ar to izrādīdams vislielāko cieņu un padevību. Nepavisam nevarēja manīt, ka viņš atbraucis šurp aizstāvēt meitu un ņemt to projām no Stepančikovas.

—    Re, arī viņš klāt! — tēvocis, mani ieraudzījis, priecīgi iesaucās. — Iļjuša, brāl, dzejoļus samācījies, tas tik ir pārsteigums, negaidīts pārsteigums! Es, brāl, esmu mēms, tīšuprāt sūtīju tev pakaļ un palūdzu nelasīt, līdz atnāksi… Sēdies tepat blakus! Paklausīsimies. Foma Fomič, atzīsties, brālīt, droši vien tu viņus visus samācīji, Iii mani, večuku, iepriecinātu. Varu zvērēt, ka tā bija!

Ja jau tēvocis Fomas istabā runāja tādā tonī un tādā balsī, tad varētu likties, ka viss kārtībā. Taču tur jau tā nelaime, ka tēvocis nebija spējīgs it nekā noskārst pēc sejas, kā izteicās Mizinčikovs, bet es, paskatījies uz Fomu, tīri neviļus sapratu, ka Mizinčikovam taisnība un kaut kas gaidāms …

—    Neraizējieties par mani, pulkvedi, — Foma atbildēja vārgā balsī, kā cilvēks, kas piedod saviem ienaidniekiem. — Pārsteigumu es, protams, cildinu: tas apliecina jūsu bērnu jūtīgumu un labo uzvedību. Arī dzejoļi ir noderīgi, pat pareizas izrunas pēc … Bet es šorīt nenodarbojos ar dzejoļiem, Jegor Iļjič; es lūdzu dievu… jūs to zināt… Tomēr esmu ar mieru noklausīties arī dzejoļus.

Pa tam es apsveicu Iļjušu un noskūpstīju viņu.

—    Jā gan, Foma, atvaino! Es piemirsu … kaut arī esmu pārliecināts par tavu draudzību, Foma! Noskūpsti jel viņu vēlreiz, Serjoža! Skaties, kas par puisēnu! Nu, sāc, Iļjuša!

Par ko tas ir? Droši vien kāda svinīga oda, kaut kas no Lomonosova?

Un tēvocis pieņēma cienīgu stāju. Aiz nepacietības un prieka viņš tikko jaudāja nosēdēt uz vietas.

—    Nē, papiņ, nav vis no Lomonosova, — sacīja Sašeņka, ar mokām valdīdama smieklus, — bet, tā kā jūs esat bijis karavīrs un karojis pret ienaidniekiem, tad Iļjuša iemācījās dzejoļus par karošanu… par Pambas aplenkšanu, papiņ.

—    Pambas aplenkšana? Nē, neatceros… Kas tā par Pambu, vai tu zini, Serjoža? Laikam kaut kas heroisks.

Un tēvocis vēlreiz pieņēma cienīgu stāju.

—    Sāc Iļjuša! — Sašeņka nokomandēja.

—   Devīts gads, kopš Pedro Gomecs… —

Iļjuša sāka sīkā, vienmērīgā un skaidrā balsī, bez komatiem un punktiem — kā mazi bērni parasti mēdz atskaitīt iekaltus pantus.

—  Devīts Rads, kopš Pedro Gomecs Aplencis ir Pambas pili,

Tikai tīru pienu dzerdams. Arī dona Pedro pulki, Deviņtūkstoš kastīliešu, Kā jau paši solījušies Neņem maizi vairs ne mutē, Tikai tīru pienu dzer.

—       Kā! Ko? Kas tas par pienu? — tēvocis iesaucās, iz-' brīnā mani uzlūkodams.

—    Lasi tālāk, Iļjuša, — Sašeņka mudināja.

—   Katrudien dons Pedro Gomecs Raud par savu bezspēcību, Apmetni pār acīm vilkdams. Desmitais jau gads ir klātu, Uzvaru svin niknie mauri;

Bet no dona Pedro pulkiem Pāri palikuši tikai Deviņpadsmit karotāju.».

—    Bet tas taču ir putrojums! — tēvocis uztraucies iesaucās. — Tas taču nemaz nav iespējams! Deviņpadsmit cilvēku palicis no visa karaspēka, kad agrāk bijis pat visai ievērojams korpuss! Ko tad tas, brālīt, nozīmē?

Te nu Saša vairs neizturēja un izplūda sirsnīgos, bērnišķīgos smieklos; kaut arī jocīga te bija visai maz, taču, viņā raugoties, nebija iespējams valdīt smieklus.

—    Tie, papiņ, ir joku panti, — viņa sauca, šausmīgi priecādamās par savu bērnišķīgo izdomu, — to jau dzejnieks tīšām tā sacerējis, lai visiem būtu jāsmejas, papiņ.

—    Aha! Joku, — tēvocis, sejai atplaukstot, iesaucās, — tas ir, komiskie! Tāpēc arī klausos… Kā tad, kā tad, joku panti. Un jocīgi, ārkārtīgi jocīgi: visu armiju ar pienu pamērdējis pēc nez kāda solījuma. Liela nu gan vajadzība bija dot tādus solījumus! Ļoti asprātīgi — vai nav tiesa, Foma? Tie, redziet, māmiņ, ir tādi komiski panti, kādus sacerētāji reizēm raksta — vai nav tiesa, Sergej, raksta taču? Ārkārtīgi jocīgi! Nu, nu, Iļjuša, kā tālāk?

— Deviņpadsmit karotāju! Savāca tos Pedro Gomecs Un tiem teica: «Deviņpadsmitl Liksim, karogi lai plīvo, Rībināsim kara bungas Un ar skaļām tauru skaņām Atkāpsimies mēs no Pambas! Kaut ar cietoksnis nav kritis, Varam mēs pie sirdsapziņas Zvērēt un pie sava goda, Ka ne reizi nepārkāpām Savu doto solījumu: Visus deviņus šos gadus Neesam mēs baudījuši Cita kā tik pienu vien!»

—    Šitāds ērms! Ar ko viņš sevi mierina? — tēvocis atkal iejaucās. — Ka deviņus gadus dzēris pienu!… Vai nu tas kāds tikums? Labāk jau tad pa veselam aunam būtu ēdis nost un nemērdējis ļaudis badā! Skaisti, lieliski! Tagad redzu, redzu: tā ir satīra vai… kā nu to tur sauc, alegorija, vai, varbūt par kādu svešzemju pulkvedi, — tēvocis piemetināja, vērsdamies pie manis, svarīgi saraukdams uzacis un piemiegdams acis, — ko? Kā tu domā? Bet tikai, protams, nevainīga, pieklājīga satīra, kas nevienu neaizvaino. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi un, galvenais, pieklājīgi! Nu, Iļjuša, turpini! Ak, jūs draiskules, draiskules! — viņš piebilda, jūsmīgi raudzīdamies uz Sašu un pazagšus arī uz Nastjeņķu, kas sarka un smaidīja.

—  Šādas runas iedvesmoti, Deviņpadsmit kastīliešu — Visi, seglos šūpodamies, Vārgās balsīs noskandēja: «Sankto Jago Kompostello! Gods un slava donam Pedro! Slava Kastīlijas Lauvam!» Tikai kapelāns Diego

Nīgri izspieda caur zobiem: «Es gan pulkvedis ja būtu — Solītos ēst tikai gaļu, Uzdzert virsū sarkanvīnu!»

—     Nu re, nu! Vai tad es neteicu to pašu? — tēvocis gaužām iepriecināts iesaucās. — Visā armijā atradies viens pats cilvēks ar saprātu un tas pats šāds tāds kapelāns! Kas tas ir, Sergej, viņu kapteinis vai kas cits?

—     Mūks, garīga persona, krusttētiņ.

—     Ak jā, jā! Kapelāns, kapelāns? Zinu, atceros! yēl Radklifas romānos tiku lasījis. Tur tak viņiem ir dažadi ordeņi, vai? … Benediktieši laikam… Vai ir benediktieši? …

—     Ir, krusttētiņ.

—     Hm!… Tā jau es domāju. Nu, Iļjuša, kā tad tālāk? Jauki, lieliski!

—  Un, to izdzirdis, dons Pedro, Skaļi smiedamies, tā sauca: «Aunu celiet viņam priekšā: Brangu palaida viņš joku!…»

—     Atradis laiku smieties. Ir nu gan muļķis! Pašam pēdīgi sanākuši smiekli. Aunu! Tātad bijuši taču arī auni; kāpēc tad viņš pats, teikt, nav ēdis? Nu, Iļjuša, tālāk! Skaisti, lieliski! Neparasti dzēlīgi!

—     Ir jau beigas, papiņ.

—     A, beigas! Patiešām, ko tad vairāk arī atlika darīt, vai nav tiesa, Sergej? Lieliski, Iļjuša! Taisni brīnums, cik jauki! Noskūpsti mani, mīlulīt! Ak tu mans mīļais! Kurš tad īstenībā viņam ieteica, vai tu, Saša?

—     Nē, to Nastjeņķa. Mēs nesen lasījām. Viņa izlasīja un saka: «Kādi jocīgi panti! Kad Iļjušam būs vārda diena, liksim lai viņš iemācās un noskaita. Tad tik būs nenosmieties!»

—     Ak tad Nast jeņķa? Nu, pateicos, pateicos, — tēvocis nomurmināja, pēkšņi nosarcis kā bērns. — Noskūpsti mani vēlreiz, Iļjuša! Noskūpsti arī tu, nebēdniece, — viņš sacīja, apskaudams Sašeņku un aizkustināts raudzīdamies viņai acīs.

—    Pagaidi vien, Sašurka, būs arī tev vārda diena, — viņš piebilda, aiz prieka it kā neattapdams, ko vēl vairāk

sacīt.

Es pievērsos Nastjeņkai un jautāju — kas šos dzejoļus uzrakstījis.

—    Jā, jā! Kas uzrakstījis šos dzejoļus? — Tēvocis kļuva rtsīgs. — Jādomā, gudrs dzejnieks, vai nav tiesa, Foma?

—    Hm … — Foma caur degunu noņurdēja.

Visu laiku, kamēr lasīja pantus, no viņa lūpām nenozuda dzēlīgs, zobgalīgs smīns.

—    Es tiešām esmu aizmirsusi, — Nastjeņķa atteica, bikli paraudzīdamās uz Fomu Fomiču.

—    To, papiņ, uzrakstījis Kuzma Prutkova kungs, «Laikabiedrā» [43] bija nodrukāts, — Sašeņka steidzās paskaidrot.

—    Kuzma Prutkovs! Nepazīstu, — tēvocis nosacīja. — Puškinu — to gan pazīstu… Tomēr redzams, ka dzejnieks ar nopelniem, — vai nav tiesa, Sergej? Un turklāt cilvēks ar viscēlākajām īpašībām — tas ir skaidrs kā diena! Varbūt pat no oficieriem… Visu cienību! Un «Laikabiedrs» ir lielisks žurnāls! Katrā ziņā vajadzēs pasūtīt, ja tur tādi dzejnieki piedalās… Mīlu dzejniekus! Lieliski cilvēki! Visu attēlo pantos! Atceries, Sergej, es pie tevis Pēterburgā redzēju vienu literātu. Viņam vēl tāds neparasts deguns… tiešām … Ko tu teici, Foma?

Foma Fomičs, kas aizvien vairāk un vairāk zaudēja savaldīšanos, skaļi iegrudzinājās.

—     Nē, nē, es tāpat vien … nekas, godātais … — viņš izgrūda, it kā ar mokām valdīdams smieklus. — Turpiniet, Jegor Iļjič, turpiniet! Es savu vārdu teikšu vēlāk … Raugiet, arī Stepans Aleksejičs ar patiku klausās par jūsu pazīšanos ar Pēterburgas literātiem …

Stepans Aleksejevičs, kas visu laiku, domās nogrimis, sēdēja nomaļus, piepeši pacēla galvu, nosarka un nikni pagriezās krēslā.

—    Tu, Foma, mani neaiztiec, bet atstāj mierā! — viņš sacīja, pikti uzlūkodams Fomu savām mazajām, asiņu pieplūduša jām acīm. — Kas man daļas gar tavu literatūru! Tevis tikai dievs man veselību, — viņš nomurmināja zem deguna, — tad manis pēc kaut vai visus… ar visiem sacerētājiem, teikt… volteriānieši, nekas vairāk!

—    Sacerētāji volteriānieši, cienītais? — ieteicās Ježevikins, vienā mirklī atrazdamies blakus Bahčejeva kungam. — Pilnīgu patiesību izteicāt, Stepan Aleksejič. Tā arī Valentīnam Ignatjičam nesen labpatika izteikties. Mani pašu par volteriānieti nosauca — jānudien, cienītais; bet es tak, visi zina, vēl tik maz esmu uzrakstījis… tā tas ir, saskābst meitietim piens krūzē — allaž Voltēra kungs vainīgs. Tā mums ar visu, cienītais.

—     Nu nē, — tēvocis svarīgi iebilda, — tā jau ir alošanās! Voltērs bija tikai dzēlīgs rakstnieks, izsmēja aizspriedumus, bet nekad nebija volteriānietis! To visu par viņu ienaidnieki izpūtuši. Par ko tad īstenībā viņam, nabagam, visu krauj virsū? …

Atkal atskanēja Fomas Fomiča indīgā grudzināšana. Tēvocis tramīgi pavērās viņā un manāmi sakautrējās.

—     Nē, es, redzi, Foma, to visu par žurnāliem, — viņš samulsis sacīja, vēlēdamies kaut ko izlabot. — Tev, brāl Foma, bija pilnīga taisnība, kad tu nesen man ieteici pasūtīt. Es arī pats domāju, ka vajag. Hm… kas tad galu galā izplata apgaismību? Citādi — kas gan tu būsi par tēvzemes dēlu, ja uz to neparakstīsies? Vai nav tiesa, Sergej? Hm… jā… rau, kaut vai «Laikabiedrs»… Bet zini, Serjoža, visspēcīgākās zinības, manuprāt, ir tai biezajā žurnālā, nu, kā tak viņu? Ar to dzelteno apliekamo…

—     «Tēvzemes piezīmes»[44] , papiņ.

—     Nu jā, «Tēvzemes piezīmes», arī lielisks nosaukums, Sergej, vai nav tiesa? Tā sakot, visa tēvzeme sēž un pieraksta … Viscēlākais mērķis! Pārlieku derīgs žurnāls! Un cik biezs! Mēģini izdot tādu diližansu! Un zinības tādas, ka taisni vai acis no pieres sprāgst laukā… Nesen ienāku — guļ grāmata; paņēmu aiz ziņkārības, atšķīru un trīs lappuses vienā paņēmienā izrāvu cauri. Taisni, brāl, muti iepletu! Un zini, par visu tur paskaidrots: ko, piemēram, nozīmē slota, lāpsta, pavārnīca, poda dakšas? Manuprāt, slota paliek slota, poda dakšas tā arī ir poda dakšas. Nekā, brāl, lika pagaidīt! Poda dakšas, teikt, ja ņem pēc zinātnes, nav vis poda dakšas, bet emblēma vai mitoloģija, vai nez kāda… neatceros vairs, kas īsti, bet

tikai kaut kas tads iznāca.,. Ta, redz, tas ir! Pie visa kā esam nonākuši.

Nezinu, ko īsti gatavojās darīt Foma pēc tēvoča jaunā izlēciena, taču tobrīd ieradās Gavrila un, galvu nodūris, palika stāvam pie durvīm.

Foma Fomičs viņu zīmīgi uzlūkoja.

—           Vai gatavs, Gavrila? — viņš vaicāja vārgā, bet apņēmīgā balsī.

—           Gatavs, cienkungs, — Gavrila skumīgi atteica un nopūtās.

—    Un manu sainīti ieliki ratos?

—    Ieliku, cienkungs.

—           Nu, tad arī es esmu gatavs! — sacīja Foma un gausi cēlās augšā no atzvelteņa. Tēvocis izbrīnījies lūkojās viņā. Ģenerāliene pietrūkās no savas vietas un nemierīgi raudzījās apkārt.

—           Atļaujiet man tagad, pulkvedi, — Foma ar cieņu iesāka, — palūgt jūs uz kādu brīdi pārtraukt interesanto tematu par literārām poda dakšām; to jūs varēsiet turpināt bez manis. Bet es, atvadoties no jums uz mūžu, gribētu teikt jums dažus pēdējos vārdus…

Izbailes un pārsteigums lika klausītājiem sastingt.

—           Foma! Foma! Kas ar tevi notiek? Uz kurieni tu taisies? — tēvocis beidzot iekliedzās.

—           Es taisos atstāt jūsu māju, pulkvedi, — Foma atteica visrāmākajā balsī. — Esmu nolēmis doties, kurp acis rāda, un tāpēc par savu naudu nolīgu vienkāršus zemnieku ratus. Tajos pašlaik guļ mans sainītis; tas nav liels: dažas iemīļotas grāmatas, divi pāri veļas — un tas arī viss. Es esmu nabags, Jegor Iļjič, taču neparko pasaulē tagad neņemšu jūsu zeltu, no kura arī vakar jau atteicos.

—           Bet, dieva dēļ, Foma, ko tas nozīmē? — tēvocis iebrēcās, nobālis kā drēbe.

Ģenerāliene iespiedzās un izmisusi blenza Fomā Fomičā, izstiepusi pret viņu rokas. Jaunava Perepeļicina metās viņai palīgā. Piedzīvotājas sēdēja kā pārakmeņojušās. Bahčejeva kungs smagi piecēlās no krēsla.

—    Nu tik ies vaļā! — Mizinčikovs man pačukstēja.

Šai brīdī tālumā ieducinājās pērkons: sākās negaiss.

IV Izraidīšana

—     Jūs laikam jautājāt, pulkvedi: «Ko tas nozīmē?» — Foma svinīgi skandēja, it kā tīksminādamies ar vispārējo apjukumu. — Brīnos par jautājumu. Paskaidrojiet jel man no savas puses — kā jūs spējat man tagad skatīties taisni acīs? Izskaidrojiet man šo pēdējo psiholoģisko mīklu par cilvēka nekaunību, un tad es aiziešu, vismaz kļuvis bagātāks ar jaunu atziņu par cilvēku cilts samaitātību.

Taču tēvocis nespēja atbildēt: viņš raudzījās uz Fomu izvalbītām acīm, vaļā muti, sabijies un iznīcināts.

—     Ak kungs! Kādas šausmas! — novaidējās jaunava Porepeļicina.

—     Vai jūs saprotat, pulkvedi, ka tagad jums jāļauj man aiziet vienkārši un bez izprašņāšanas? Jūsu mājā pat es, padzīvojis un domājošs cilvēks, sāku jau nopietni bažīties par savu morālo skaidrību. Ticiet, ka ar iztaujāšanu nepanāksiet neko citu kā vien apkaunojumu pats sev.

—    Foma! Foma! — tēvocis iekliedzās, un auksti sviedri izspiedās viņam uz pieres.

—     Un tāpēc ļaujiet bez paskaidrojumiem pateikt jums tikai dažus atvadu un novēlējuma vārdus, manus pēdējos vārdus jūsu mājā, Jegor Iļjič. Kas darīts, ir padarīts un atpakaļ nav atsaucams. Ceru, ka jūs saprotat, par ko es runāju. Taču es jūs uz ceļiem lūdzu: ja jūsu sirdī atlikusi kaut maza tikumības dzirkstelīte, apvaldiet savas kaislības! Un, ja postīgā inde nav vēl pārņēmusi visu ēku, tad dzēsiet ugunsgrēku, kamēr iespējams!

—    Foma! Es tev apgalvoju, ka tu maldies! — tēvocis iesaucās, pamazām atgūdams sajēgu un ar šausmām juzdams tuvojamies atrisinājumu.

—     Apvaldiet kaislības, — Foma turpināja tādā pašā svinīgā balsī, it kā nedzirdējis tēvoča iesaukšanos, — uzveiciet sevi! «Ja gribi uzvarēt visu pasauli — uzvari sevi!» Tas ir likums, pie kā es vienmēr turos. Jūs esat muižnieks; jums vajadzētu mirdzēt kā briljantam savos īpašumos, bet kādu riebīgu nesavaldības piemēru jūs šeit rādāt saviem kalpotājiem! Caurām naktīm es esmu lūdzis dievu par jums un drebējis, pūlēdamies atrast jūsu laimi. Es to neatradu, jo laime iemīt labos tikumos…

—     Bet tas taču nav iespējams, Foma! — tēvocis vēlreiz viņu pārtrauca. — Tu esi pārpratis un runā pavisam ko citu…

—     Tātad neaizmirstiet, ka jūs esat muižnieks, — Foma turpināja, atkal nedzirdējis tēvoča izsaucienu. — Nedomājiet, ka atpūta un baudkāre ir muižnieku kārtas misija. Postīga doma! Nevis atpūta, bet rūpes — rūpes dieva, ķeizara un tēvzemes priekšā! Strādāt, pūlēties ir muižnieka pienākums, strādāt, kā strādā pats pēdīgais viņa zemnieks!

—     Ko tad, es laikam iešu zemnieka vietā art? — norūca Bahčejevs. — Es taču arī esmu muižnieks …

—     Un nu es runāšu ar jums, kalpotāji, — Foma turpināja, pievērsdamies Gavrilam un Falalejam, kas bija parādījies pie durvīm, — mīliet savus kungus un izpildiet viņu gribu pazemīgi un lēnprātīgi! Par to tad arī jūsu kungi jūs iemīlēs. Bet jūs, pulkvedi, esiet pret viņiem taisnīgs un līdzjūtīgs! Tas ir tāds pats cilvēks — pēc dieva līdzības, tā sakot, mazgadīgs — kā bērns, ko ķeizars un tēvzeme jums uzticējusi. Tas ir liels pienākums, taču liels būs arī jūsu nopelns!

—    Foma Fomič, balodīt! Ko tu īsti esi sadomājis? — izmisumā brēca ģenerāliene aiz šausmām gatava krist ģībonī.

—    Nu, liekas, pietiks, — Foma nobeidza, nelikdamies zinis pat par ģenerāliem. — Tagad par sīkumiem; pieņemsim, tie ir niecīgi, tomēr nepieciešami, Jegor IJjič! Harinas klānā jums līdz pat šim laikam nav nopļauts siens. Nenokavējiet, nopļaujiet — un nopļaujiet labi drīz! Tāds ir mans padoms …

—    Bet Foma …

—     Jūs gribējāt — es to zinu — nocirst Zirjanovas meža gabalu; necērtiet — tas ir otrs mans padoms. Saudzējiet mežus, jo meži saglabā mitrumu zemes virskārtā … 2ēl, ka jūs pārāk vēlu iesējāt vasarājus; taisni brīnums, cik vēlu jūs sējāt vasarājus!

—    Bet Foma …

—     Pietiek! Visu nevar pateikt, un nav arī īstais laiks! Es atsūtīšu jums rakstveida pamācību īpašā burtnīcā. Palieciet nu sveiki, palieciet sveiki visi! Dievs ar jums, lai tas kungs jūs svētī! Svētīju arī tevi, mans bērns, — viņš turpināja, pievērsdamies Iļjušam, — un lai dievs tevi sarga no tavu nākamo kaislību postīgās indes! Svētīju ari tevi, Falalej; aizmirsti kamarinskieti!… Un jūs — un visus … Atcerieties Fomu… Iesim nu, Gavrila! Palīdzi man iekāpt, vecais!

Un Foma devās uz durvīm. Ģenerāliene iespiedzās un metās viņam pakaļ.

—    Nē, Foma! Es tevi tā nelaidīšu! — iekliedzās tēvocis un, panācis viņu, satvēra aiz rokas.

—    Tātad jūs gribat rīkoties ar varu? — Foma augstprātīgi noprasīja.

—    Jā, Foma… arī ar varu! — tēvocis atbildēja, aiz uztraukuma drebēdams. — Tu pārāk daudz pateici, un tev jāpaskaidro! Tu esi pārpratis manu vēstuli, Foma!…

—     Jūsu vēstuli! — Foma iespiedzās, acumirklī aizsvildamies, it kā būtu gaidījis tieši šo mirkli, lai eksplodētu. — Jūsu vēstuli! Te tā ir — jūsu vēstule! Te tā ir! Es saplēšu šo vēstuli, es spļauju uz šo vēstuli, es mīdu kājām jūsu vēstuli un ar to izpildu svētāko cilvēka pienākumu! Lūk, ko es daru, ja jūs ar varu piespiežat mani izskaidroties! Redziet! Redziet! Redziet!…

Un papīra driskas pajuka pa istabu.

—     Atkārtoju, Foma, tu neesi sapratis! — tēvocis kliedza, aizvien vairāk un vairāk nobālēdams. — Es piedāvāju savu roku, Foma, es meklēju savu laimi…

—    Roku! Jūs esat pavedis šo jaunavu un pūšat man miglu acīs, piedāvādami viņai roku; jo vakarnakt es jūs abus redzēju dārzā zem krūmiem!

Ģenerāliene iebrēcās un nespēkā iekrita atzveltenī. Izcēlās šausmīga jezga. Nabaga Nastjeņka sēdēja bāla, gluži kā mirusi. Izbijusies Sašeņka, apskāvusi Iļjušu, drebēja kā drudzī.

—     Foma! — tēvocis iebrēcās kā neprātā. — Ja tu izpaudīsi šo noslēpumu, tā būs visneģēlīgākā rīcība pasaulē!

—     Es izpaudīšu šo noslēpumu, — Foma spiedza, — un tā būs viscēlākā rīcība! Es tālab arī esmu dieva sūtīts, lai atmaskotu visu pasauli tās neķītrībās! Es esmu ar mieru uzrāpties uz zemnieka mājas salmu jumta un no turienes izkliegt jūsu riebīgo rīcību visiem apkārtnes muižniekiem un visiem garāmbraucējiem!… Jā gan, ziniet visi, ka vakarnakt es sastapu viņu ar šo visnevainīgākā izskata jaunavu dārzā zem krūmiem!…

—    Ah, kāds kauns! — nopīkstēja jaunava Perepeļicina.

Foma! Nedzen sevi postā! — tēvocis kliedza, dūres

vīstīdams, acīm zvērojot.

—     Un viņš, — Foma spiedza, — viņš, izbijies, ka es viņu ieraudzīju, uzdrīkstējās ar melīgu vēstuli kārdināt mani, godīgu, atklātu cilvēku, lai es skatos caur pirkstiem uz viņa noziegumu — jā gan, noziegumu… jo līdz šim visnevainīgāko jaunavu jūs padarījāt par …

—    Vēl vienu aizskarošu vārdu par viņu, un — es tevi nositīšu, Foma, zvēru tev!…

—    Es saku šo vārdu, jo visnevainīgāko jaunavu jūs paspējāt padarīt par pēdīgo izvirtuli starp visām jaunavām!

Tikko Foma bija izteicis pēdējo vārdu, kad tēvocis sagrāba viņu aiz pleciem, pagrieza kā salmiņu un ar sparu svieda pret stikla durvīm, kas veda no kabineta nama pagalmā. Trieciens bija tik spēcīgs, ka pievērtās durvis atsprāga līdz kājai vaļā un Foma, kūleniski nolidojis pa septiņiem akmens pakāpieniem, izstiepās pagalmā. Izdauzītās rūtis šķindēdamas bira pa lieveņa kāpnītēm.

—    Gavrila, pievāc viņu! — tēvocis uzbrēca bāls kā līķis. — Iesēdini ratos, un lai pēc divām minūtēm ne viņa smakas nebūtu Stepančikovā!

Lai nu kas bija Fomam Fomičam bijis padomā, bet šādu atrisinājumu gan viņš droši vien nebija gaidījis.

Neņemšos aprakstīt, kas notika pirmajā brīdī pēc šīs pasāžas. Sirdi plosošs brēciens, ar kadu ģenerāliene ievēlās atzveltenī; jaunava Perepeļicina, kas sastinga aiz brīnumiem par allaž padevīgā tēvoča negaidīto rīcību; piedzīvotāju vaimanas un žēlabas; gandrīz līdz nesamaņai pārbijusies Nastjeņķa, ap kuru rosījās tēvs; aiz bailēm galvu zaudējusī Sašeņka; tēvocis, kas neizsakāmā satraukumā soļoja pa istabu, gaidīdams, kad atžilbs māte; visbeidzot, Falalejs kurš, skaļi brēkdams, apraudāja savus kungus; kopā ņemot, tā bija neaprakstāma aina. Piebildīšu vēl, ka šai brīdī sākās stiprs negaiss; pērkona spērieni granda biežāk un biežāk, un lietus rupjām lāsēm sitās logos.

—    Še tev nu svētku dieniņa! — nomurmināja Bahčejeva kungs, noliecis galvu un izpletis rokas.

—    Pavisam nelāgi, — es viņam pačukstēju, arī galīgi samulsis aiz satraukuma, — taču vismaz padzina Fomiču un atpakaļ jau nu vairs nesauks.

—     Māmiņ! Vai esat atguvusies? Vai jums ir vieglāk? Vai jūs beidzot varat mani uzklausīt? — tēvocis vaicāja, nostājies pie vecās atzvelteņa.

Tā pacēla galvu, salika rokas un lūdzoši uzlūkoja dēlu, ko vēl nekad mūžā nebija redzējusi tik pārskaitušos.

—     Māmiņ, — viņš turpināja, — mērs ir pilns, jūs pati redzējāt. Es gluži citādi gribēju visu to izteikt, taču stunda ir situsi un nav ko atlikt! Jūs dzirdējāt apmelojumu, tad uzklausiet arī attaisnojumu. Māmiņ, es mīlu šo viscēlāko un cildenāko jaunavu, mīlu sen un nekad nebeigšu mīlēt. Viņa aplaimos manus bērnus un būs jums visgodbijīgākā meita, tāpēc tagad, jums dzirdot, manu tuvinieku un draugu klātbūtnē es svinīgi nolieku savu lūgumu pie viņas kājām un lūdzu viņu parādīt man to bezgalīgo godu un kļūt par manu sievu!

Nastjeņķa nodrebēja, tad pietvīka līdz matu galiem un pietrūkās no krēsla. Ģenerāliene labu brīdi blenza uz dēlu, it kā nesaprazdama, ko viņš runā, un piepeši ar spalgu brēcienu nokrita viņa priekšā ceļos.

—    Jegoruška, balodīt manu, sauc atpakaļ Fomu Fomiču! — viņa kliedza. — Tūliņ sauc atpakaļ, citādi es šovakar pat nomiršu bez viņa!

Tēvocis sastulba, redzēdams sirmo māti, parasti tik patvaļīgu un kaprīzu, savā priekšā uz ceļiem. Sāpju vaibsts pavīdēja viņa sejā; beidzot viņš attapies steidza celt viņu augšā un atkal apsēdināja krēslā.

—     Sauc atpakaļ Fomu Fomiču, Jegoruška, — vecene joprojām vaimanāja, — sauc atpakaļ viņu, manu balodīti! Dzīvot nevaru bez viņa!

—     Māmiņ! — tēvocis sarūgtināts iesaucās. — Vai jūs tiešām nekā nedzirdējāt no tā, ko es jums nupat teicu? Es nevaru aicināt Fomu atpakaļ — saprotiet to! Nevaru un man nav tiesību pēc zemiskā un nekrietnā apmelojuma, ko viņš izteica par šo eņģeli, šo goda un tikumības iemiesojumu. Vai jūs saprotat, māmiņ, ka mans pienākums ir, ka mans gods man tagad liek gandarīt tikumību! Jūs dzirdējāt; es lūdzu šīs jaunavas roku un lūdzu jūs dot mums savu svētību.

Ģenerāliene atkal pietrūkās no savas vietas un nometās ceļos Nastjeņkas priekšā.

—    Meitiņ mīļā! Labulīt manu, — viņa iegaudojās, — neprecies ar viņu! Neprecies ar viņu, bet pierunā, lai sauc atpakaļ Fomu Fomiču! Ubelīt manu, Nastasja Jevgrafovna! Visu tev atdošu, visu tev upurēšu, ja neiesi pie viņa! Es, vecene, visu vēl neesmu nodzīvojusi, šis tas man vēl palicis no mana nelaiķa. Tas viss būs tavs, ar visu tevi apdāvināšu, un arī Jegoruška tevi apveltīs, tikai nedzen mani dzīvu kapā, pierunā viņu saukt atpakaļ Fomu Fomiču!…

Vecene vēl ilgi būtu gaudojusi un muldējusi, ja Perepeļicina un visas piedzīvotājas spiegdamas un vaimanādamas neklupušas klāt celt viņu augšā, sašutušas, ka viņa stāv uz ceļiem algotas guvernantes priekšā. Nastjeņķa aiz izbailēm tikko jaudāja palikt uz vietas, bet Perepeļicina pat apraudājās aiz dusmām.

—     Mirdināt nomirdināsiet jūs māmiņu, cienkungs, — viņa kliedza uz tēvoci, — mirdināt nomirdināsiet! Bet jums, Nastasja Jevgrafovna, gan nevajadzētu sanaidot māmiņu ar viņu dēlu, to arī dievs kungs aizliedz…

—     Anna Nilovna, pievaldiet mēli! — tēvocis uzkliedza. — Diezgan es esmu cietis!…

—     Arī es no jums diezgan esmu izcietusies, cienkungs. Ko jūs man manu sērdienību piemetat, cienkungs? Cik tur vajag, lai bārenei pāri nodarītu? Es vēl neesmu jūsu verdzene, cienkungs! Es pati esmu apakšpulkveža meita! Savu kāju vairs nesperšu jūsu mājā, cienkungs, nesperšu, jā … šodien pat!…

Taču tēvocis neklausījās; viņš piegāja pie Nastjeņkas un godbijīgi satvēra viņas roku.

—     Nastasja Jevgrafovna! Jūs dzirdējāt manu bildinājumu? — viņš teica, raudzīdamies viņā skumīgi, gandrīz vai ar izmisumu.

—     Nē, Jegor Iļjič, nē! Labāk jau lai paliek, — atbildēja Nast jeņķa, savukārt galīgi zaudējusi dūšu. — Tas viss ir pa tukšo, — viņa turpināja, spiezdama viņa rokas un pārplūzdama asarām. — To jūs pēc vakarējā tā… Taču tas nevar būt, jūs pats redzat. Mēs esam maldījusies, Jegor Iļjič… Bet es jūs vienmēr atcerēšos kā savu labdari un … un mūžam, mūžam lūgšu dievu par jums …

Asarās viņai aiztrūka balss. Nabaga tēvocis, acīm redzot, bija paredzējis šo atbildi; viņš pat nedomāja iebilst, uzstāt… Viņš klausījās, noliecies pār viņu, aizvien vēl turēdams viņas roku, mēms un nomākts. Acīs viņam sariesās asaras.

—     Es jau vakar jums sacīju, — Nast ja turpināja, — ka nevaru būt jūsu sieva. — Jūs redzat: jūsējie mani negrib… un es to visu jau sen, jau iepriekš paredzēju; jūsu māmiņa nedos mums savu svētību… arī citi ne. Jūs pats, kaut arī pēcāk nenožēlosiet, jo jūs esat visaugstsirdīgākais cilvēks, tomēr būsiet manis dēļ nelaimīgs… ar jūsu labsirdīgo raksturu…

—     Tieši ar labsirdīgo raksturu! Labiņš, jā gan! Tā, Nastjeņķa, tā! — piebalsoja vecais tēvs, kas stāvēja otrpus krēsla. — Tieši šo, šo, lūk, vārdiņu arī vajadzēja pieminēt …

—     Es negribu, ka manis dēļ jūsu mājā rastos nesaskaņas, — Nast jeņķa turpināja. — Bet par mani neraizējieties, Jegor Iļjič: mani neviens neaiztiks, neviens man pāri nedarīs… es iešu pie tētiņa… šodien pat… Labāk jau atvadīsimies, Jegor Iļjič…

Un nabaga Nast jeņķa atkal sāka gauži raudāt.

—     Nastasja Jevgrafovna! Vai tiešām tas ir jūsu pēdējais vārds? — tēvocis vaicāja, lūkodamies viņā ar neizsakāmu izmisumu. — Sakiet tikai vienu vārdu, un es upurēšu jums visu!…

—     Pēdējais, pēdējais, Jegor Iļjič, — uztvēra atkal Ježevikins, — un viņa jums tik labi to visu paskaidroja, ka es, jāatzīstas, pat negaidīju. Jūs esat vislabākais cilvēks, Jegor Iļjič, tieši vislabākais, un daudz goda jums labpatika mums parādīt, cienītais, daudz goda, daudz goda, cienītais … Un tomēr mēs ar jums nesaderam, Jegor Iļjič. Jums vajag tādas līgavas, Jegor Iļjič, kas būtu gan bagāta, gan dižciltīga, gan brīnum skaista un arī ar dziedamo balsi lai būtu, un lai visa vienos briljantos un strausa spalvās pa jūsu istabām staigātu, godātais. . . Tad arī Foma Fomičs varbūt piekāpsies… un svētīs. Bet Fomu Fomiču jūs sauciet atpakaļ, godātais! Velti, velti jūs atļāvāties viņam tā pāri nodarīt, godātais! Viņš taču, labu gribēdams, aiz pārliecīgas dedzības tā sarunāja, godātais … Paši pēcāk sacīsiet, ka labu gribēdams, — redzēsiet gan! Pārlieku cienījams cilvēks. Bet tagad, vej, izmirks līdz ādai… Labāk jau nu tūliņ būtu saukuši atpakaļ, tāpēc ka tik un tā būs taču jāsauc, godātais…

—    Sauc, sauc viņu atpakaļ! — ģenerāliene iebrēcās. — Viņš, mans balodītis, tev taisnību saka…

—     Jā gan, godātais, — Ježevikins turpināja, — raugiet, arī jūsu māmiņa beidzas vai nost — veltīgi, godātais… Sauciet vien atpakaļ, godātais! Bet mēs ar Nastju pa to laiku dosimies ceļā…

—     Pagaidi, Jevgraf Larionič, — tēvocis iesaucās, — lūdzams! Vēl viens vārds man sakāms, Jevgraf, tikai viens vārds…

To teicis, viņš pagāja nost, apsēdās kaktā atzveltnes krēslā, nolieca galvu un ar rokām aizsedza acis, it kā nez ko apdomādams.

Tobrīd nogranda briesmīgs pērkona spēriens tepat vai virs pašas mājas. Visa ēka nodrebēja. Ģenerāliene sāka kliegt, Perepeļicina arī, piedzīvotājas, aiz pārbīļa sastulbušas, meta krustus un kopā ar viņām arī Bahčejeva kungs.

—    Tētīt žēlīgo, pravieti Iļja! — piecas vai sešas balsis reizē nočukstēja.

Spērienam sekoja tik briesmīgs lietus gāziens, ka likās — vesels ezers piepeši apsviedies otrādi virs Stepančikovas.

—    Bet Foma Fomičs — kas gan tagad klajā laukā ar viņu notiks? — nopīkstēja jaunava Perepeļicina.

—    Jegoruška, sauc viņu atpakaļ! — ģenerāliene izmisīgā balsī iebrēcās un kā neprātīga metās uz durvīm. Piedzīvotājas viņu turēja ciet, apstāja viņu, mierināja, činkstēja, spiedza. Ļembasts bija, ka bail.

—    Vienos svārciņos izgāja, kaut vai mētelīti būtu paņēmuši līdzi! — Perepeļicina nerimās. — Arī bez lietussarga aizgāja. Nospers viņus tagad zibiņi!

—    Visādā ziņā nospers, — piebalsoja Bahčejevs, — un pēc tam vēl lietus izmērcēs.

—    Kaut vai jūs būtu klusējis! — es viņam pačukstēju.

—    Tad viņš taču ir cilvēks — jeb vai nav? — Bahčejevs man pikti atcirta. — Nav taču suns. Laikam jau pats vis negribēsi līst laukā. Nu, ej jel papeldies prieka pēc!

Nojauzdams atrisinājumu un baidīdamies par to, piegāju pie tēvoča, kas šķita sastindzis savā atzveltenī.

—    Krusttētiņ, — es teicu, noliekdamies viņam pie auss, — vai tiešām jūs būsiet ar mieru saukt atpakļ Fomu Fomiču? Saprotiet, ka tas būtu nepieklājības kalngals, vismaz kamēr šeit ir Nastasja Jevgrafovna.

—    Mans draugs, — tēvocis atbildēja, pacēlis galvu, apņēmīgi raudzīdamies man acīs, — es spriedu tiesu par sevi šai brīdī un tagad zinu, kas man darāms. Neraizējies, Nastjai netiks pāri nodarīts — es tā nokārtošu…

Viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie mātes.

—    Māmiņ, — viņš teica, — apmierinieties! Es atvedīšu Fomu Fomiču atpakaļ, es viņu panākšu; viņš vēl nevar būt tālu aizbraucis. Taču es zvēru — viņš atgriezīsies tikai ar vienu noteikumu: šeit publiski, visu apvainojuma liecinieku klātbūtnē viņam jāatzīst sava vaina un svinīgi jālūdz piedošana šai visucēlākajai jaunavai. To es panākšu! Es viņu piespiedīšu… citādi viņš nepārkāps šīs mājas slieksni! Tāpat svinīgi zvēru jums, māmiņ: ja viņš tā būs ar mieru pats no laba prāta, tad es esmu gatavs krist viņam pie kājām un atdošu viņam visu, visu, ko varu atdot, nedarot pāri saviem bērniem. Bet pats es, sākot ar šo dienu, aizeju malā no visa. Norietējusi mana laimes zvaigzne! Es atstāju Stepančikovu. Dzīvojiet šeit visi mierīgi un laimīgi! Bet es braucu uz pulku — kara vētrās, kaujas laukā vadīšu savu izmisuma pilno likteni… Pietiek! Braucu!

Šai brīdī atvērās durvis, un Gavrila, galīgi izmircis, viss vienos dubļos nostājās apjukušās sabiedrības acu priekšā.

—    Kas ar tevi ir? No kurienes? Kur Foma? — tēvocis sauca, mezdamies Gavrilam pretim.

Viņam ar skubu sekoja visi un alkatīgā ziņkārē apstāja večuku, no kura duļķains ūdens vārda pilnā nozīmē lija straumēm. Spiedzieni, vaimanas, klaigas pavadīja katru Gavrilas vārdu.

—    Pie birztaliņas atstāju, verstis pusotras no šejienes, — viņš sāka raudulīgā balsī. — Zirgs no zibiņa satrūkās un metās grāvī.

—     Nu… — tēvocis iekliedzās.

—    Rati apgāzās …

—    Nu… Un Foma?

—    Iekrita grāvī, kungs.

—    Nu jel, nu, stāsti tālāk, mocītāj!

—    Sānus sadauzīja, kungs, un apraudājās. Es zirgu izjūdzu un jāšus atjāju šurp ziņot, cienkungs.

—    Un Foma palika tur?

—    Piecēlās un lēnā prātā gāja ar ķeģīti tālāk, — Gavrila nobeidza, tad nopūtās un nodūra galvu.

Dāmu asaras un skaļie šņuksti nav aprakstāmi.

—    Polkanu! — tēvocis uzsauca un šāvās ārā no istabas. Pieveda Polkanu, tēvocis tāpat bez segliem uzlēca tam mugurā, un pēc brītiņa zirga pakavu dipoņa mums vēstīja, ka sākusies pakaļdzīšanās Fomam Fomičam. Tēvocis aizauļoja, pat cepuri neuzlicis.

Dāmas saklupa pie logiem. Starp vaimanām un kunkstieni bija dzirdami arī padomi. Sprieda par tūlītēju siltu vannu, par Fomas Fomiča noberzēšanu ar' spirtu, par krūšu tēju, par to, ka Foma Fomičs «kopš paša rīta ne maizes drupatiņas nav mutē ņēmuši un ka viņi tagad ir tukšā dūšā». Jaunava Perepeļicina atrada viņa aizmirstās brilles futrālī, un šis atradums izraisīja neparastu efektu: ģenerāliene paķēra tās ar vaimanām un asarām un, neizlaizdama no rokām, atkal pieplaka logam — vērot ceļu. Gaidas beidzot sasniedza pašu pēdējo sasprindzinājuma pakāpi… Otrā kaktā Sašeņka mierināja Nastju; viņas bija apskāvušās un raudāja. Nastjeņķa turēja aiz rokas Iļjušu un ik brīdi skūpstīja viņu, atvadīdamās no sava skolnieka. Iļjuša raudāja visā galvā, pats vēl nezinādams, par ko. Ježevikins un Mizinčikovs, turēdamies savrup, nez ko apsprieda. Man likās, ka arī Bahčejevs, vērodams meitenes, taisās pinkšķēt. Es piegāju pie viņa.

— Nekā, mīlīt, — viņš man sacīja, — Foma Fomičs, kas zina, būtu arī aizgājis no šejienes, tak nav vēl pienācis laiks: nav vēl sarūpējuši zeltragu vēršus viņa ekipāžai. Esiet bez bēdu, mīlīt, saimniekus viņš no mājas izēdīs, bet pats paliks!

Negaiss bija pāri, un, acīm redzot, Bahčejeva kungs savu pārliecību bija mainījis.

Piepeši atskanēja: «Ved! ved!» — un dāmas spiegdamas metās uz durvīm. Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kopš tēvocis aizjāja: šķita, nebūtu iespējams tik ātri panākt Fomu Fomiču; taču mīkla vēlāk atrisinājās pavisam vienkārši: Foma Fomičs, atlaidis Gavrilu, tiešām «gāja lēnā prātā ar ķeģīti», taču, sajutis sevi pilnīgā vientulībā, vētrā, pērkonam graujot un lietum gāžot, visai apkaunojoši nobijās, pagriezās uz Stepančikovas pusi un joza Gavrilam pakaļ. Tēvocis viņu sastapa jau sādžā. Viņi tūdaļ apturēja garām braucošus ratus; saskrēja zemnieki un iesēdināja tajos aprimušo Fomu Fomiču. Tā viņu arī nogādāja taisni atplestajās rokās ģenerālienei, kura gandrīz vai prātu zaudēja aiz šausmām, ieraudzījusi, kāds viņš izskatās. Viņš bija vēl netīrāks un slapjāks nekā Gavrila. Sacēlās šausmīga kņada; gribēja tūdaļ stiept viņu augšā un pārmainīt veļu; klaigāja par pliederiem un citiem stiprinošiem līdzekļiem, šaudījās uz visām pusēm bez kādas jēgas; runāja visi reizē… Taču Foma it kā nekā un neviena neievēroja. Viņu ieveda zem rokām. Nokļuvis līdz savam atzveltnes krēslam, viņš smagi atslīga tajā un aizvēra acis. Kāds iekliedzās, ka viņš mirstot; izcēlās šausmīga gaudošana; taču stiprāk par visiem rēca Falalejs, pūlēdamies izspraukties cauri kundzeņu drūzmai pie Fomas Fomiča pabučot viņam rociņu..,

V Foma Fomičs nodibina vispārēju laimi

—    Kur mani atveduši? — Foma beidzot ierunājās tādā balsī kā cilvēks, kas mirst par taisnību.

—    Nolādētais ļēpurs, — Mizinčikovs man blakus nočukstēja, — it kā nu neredzētu, kurp viņu atveduši! Tad ta nu tagad lauzīsies!

—    Tu esi pie mums, Foma, tu esi savējo pulciņā! — tēvocis iesaucās. — Sapurinies, apmierinies! Un patiešām, būtu nu tagad pārģērbies, Foma, citādi vēl saslimsi… Vai negribi iestiprināties, ko? Tā, šitā… mazu glāzīti, lai sasildītos …

—    Malagu pašlaik būtu iedzēris, — Foma nostenējās un atkal aizvēra acis.

—    Malagu? Diezin vai mums ir, — tēvocis sacīja, nemierīgi skatīdamies uz Praskovju Iļjiņičnu.

—    Kā nu nebūs, — Praskovja Iļjiņična atsaucās, — veselas četras pudeles palikušas! — un tūliņ pat, atslēgas žvadzinādama, skrēja atnest malagu; visas dāmas, salipušas ap Fomu kā mušas ap ievārījuma podu, pavadīja viņu skaļām pamācībām. Toties Bahčejeva kungs bija visaugstākajā mērā sašutis.

—    Malagas sagribējis! — viņš gandrīz dzirdami nopukojās. — Pat vīnu pieprasīja tādu, ko neviens nedzer! Nu, kurš gan tagad dzer malagu, izņemot tādu pašu nelieti kā viņš? Tfu, jūs nolāpītie! Nu, ko gan es te vēl stāvu? Ko es te gaidu?

—    Foma, — iesāka tēvocis, klupdams pie katra vārda, — tagad redzi… kad tu esi atpūties un atkal ar mums kopā… tas ir, es gribēju sacīt, Foma, ka saprotu, kā pirmīt apvainojis, tā sakot, visnevainīgāko būtni…

—     Kur, kur viņa ir, mana nevainība? — Foma uztvēra it kā drudža murgos. — Kur ir manas zelta dienas? Kur esi tu, mana zelta bērnība, kad es nevainīgs un daiļš skraidīju pa laukiem pakaļ pavasara taurenītim? Kur, kur ir šis laiks? Atdodiet man manu nevainību, atdodiet man to! …

Un Foma, rokas izplētis, vērsās pie visiem pēc kārtas, it kā viņa nevainība būtu kādam no mums kabatā. Bahčejevs taisni vai plīsa aiz dusmām.

—     Skat tik, ko sagribējis! — viņš nikni norūca. — Padodiet šim viņa nevainību! Bučoties viņš ar to grib, vai? Kas zina, jau zeņķis būdams, ir bijis tāds pats razbainieks kā tagad. Varu zvērēt, ka ir bijis.

—    Foma!… — tēvocis dzīrās atsākt.

—    Kur, kur viņas ir — tās dienas, kad es vēl ticēju mīlestībai un mīlēju cilvēkus, — Foma auroja, — kad es apkampos ar cilvēku un raudāju pie viņa krūts? Bet tagad — kur es esmu? Kur es esmu?

—    Tu esi pie mums, Foma, apmierinies! — tēvocis rauca. — Un es, raugi, ko gribēju tev sacīt, Foma…

—    Kaut vai tagad būtu klusējuši, cienkungs, — nošņācās Perepeļicina, nikni pazibsnījusi savām čūskas ačelēm.

—    Kur es atrodos? — Foma turpināja. — Kas ir ap mani? Tie ir bifeļi un vērši, kas pagriezuši pret mani savus ragus. Dzīve, kas gan tu tāda esi? Dzīvo, dzīvo, tieci likts negodā, apkaunots, noniecināts, piekauts, un, kad tavu kapu aizbērs smiltīm, tikai tad cilvēki attapsies un nospiedīs tavus nabaga kaulus zem monumenta!

—    Ļautiņi, par monumentiem sāk runāt! — Ježevikins, rokas sasitis, nočukstēja.

—    O, nelieciet man monumentu, — Foma kliedza, — nelieciet man to! Nevajag man nekādu monumentu! Savās sirdīs celiet man monumentu, vairāk nekā nevajag, nevajag, nevajag!

—    Foma, — tēvocis viņu pārtrauca, — diezgan nu! Apmierinies! Nav ko runāt par monumentiem. Tu tikai uzklausi … Redzi, Foma, es saprotu, ka tu varbūt, tā sakot, degi cildenās ugunīs, kad pirmīt man pārmeti; taču tu biji aizrāvies, Foma, pāri tikumības robežai… tici man, Foma, tu maldījies…

—     Vai jūs mitēsieties, cienkungs? — atkal iepīkstējās Perepeļicina. — Vai jūs nogalināt gribat nelaimīgu cilvēku tāpēc, ka viņš ir jūsu rokās, cienkungs? …

Tūliņ pēc Perepeļicinas saskurinājās arī ģenerāliene un līdz ar viņu visa viņas svīta; visi gaiņājās rokām pret tēvoci, lai viņš apklust.

—    Anna Nilovna, klusējiet pati, bet es zinu, ko runāju! — tēvocis stingri atteica. — Tā ir svēta lieta, goda un taisnības lieta, Foma! Tu esi prātīgs cilvēks, tev tūliņ šo pašu brīdi jālūdz piedošana visucēlākajai jaunavai, kuru tu apvainoji.

—    Kādai jaunavai? Kādu jaunavu es esmu apvainojis? — Foma jautāja, neizpratnē pārlaizdams skatienu visiem, it kā pilnīgi aizmirsis visu notikušo un nesapratis, par ko te runā.

—    Jā gan, Foma, un, ja tu tagad pats no brīva prāta augstsirdīgi atzīsi savu vainu, tad zvēru tev, Foma, es kritīšu pie tavām kājām un tad…

—    Ko tad es īsti esmu apvainojis? — Foma gaudoja.

—    Kas tā par jaunavu? Kur viņa ir, kur ir šī jaunava? Atgādiniet man kaut vai ko par šo jaunavu!…

Tobrīd Nastjeņķa samulsusi un izbijusies piegāja pie Jegora Iļjiča un paraustīja viņu aiz piedurknes.

—    Nē, Jegor Iļjič, lieciet viņu mierā, nevajag nekādu atvainošanos! Kam tas viss? — viņa lūdzošā balsī sacīja.

—    Metiet to pie malas!…

—    A, tagad es sāku atcerēties! — Foma iekliedzās.

—    Mans dievs! Es sāku atcerēties! O, palīdziet, palīdziet man atcerēties! — viņš lūdzās, acīm redzot, briesmīgā uztraukumā. — Sakiet: vai tiesa, ka mani no šejienes padzina kā viskraupaināko suni? Vai tiesa, ka mani ķēra zibens? Vai tiesa, ka mani šeit nosvieda no lievenēm? Vai tiesa, vai tas tiesa?

Dāmu dzimuma raudas un vaimanas bija visdaiļrunīgākā atbilde Fomam Fomičam.

—    Tā, tā, — viņš mala tālāk, — es sāku atcerēties… tagad es atceros, ka pēc zibens un sava kritiena, negaisa vajāts, skrēju šurp, lai izpildītu savu pienākumu un tad pazustu uz mūžiem. Paceliet mani mazliet! Lai cik vārgs es patlaban jūtos, taču man jāizpilda savs pienākums.

Viņu tūdaļ pacēla no atzvelteņa. Foma nostājās oratora pozā un izstiepa roku.

—    Pulkvedi! — viņš sauca. — Tagad es esmu pilnīgi atžilbis; pērkons vēl nav saspēris manas prāta spējas; tiesa, nav vēl pārgājis labās auss kurlums, ko radīja varbūt ne tik daudz pērkons, cik kritiens no lieveņa… Bet kas nu par to! Un kuram gan kāda daļa gar Fomas labo ausi!

Pēdējiem vārdiem Foma piešķīra tik daudz skumjas ironijas un pavadīja tos ar tik žēlabainu smaidu, ka no jauna atskanēja aizkustināto dāmu vaidieni. Visas viņas ar pārmetumu un dažas ar niknumu raudzījās uz tēvoci, kas jau sāka pamazām iznīkt no tik saderīga vispārības uzskatu izpauduma. Mizinčikovs nospļāvās un aizgāja pie loga. Bahčejevs aizvien stiprāk un stiprāk grūstīja mani ar elkoni; viņš tikko jaudāja nostāvēt uz vietas.

—     Tagad klausieties jel visi manu grēksūdzi, — Foma iegaudojās, pārlaizdams visiem lepnu un apņēmīgu skatienu, — un reizē ar to arī izlemiet nelaimīgā Opiskina likteni! Jegor Iļjič! Sen jau es vēroju jūs, vēroju, sirdij pamirstot, un redzēju visu, visu jau tad, kad jūs vēl pat neno jautāt, ka es jūs vēroju. Pulkvedi! Varbūt es alojos, taču es pazinu jūsu egoismu, jūsu neierobežoto patmīlību, jūsu fenomenālo baudkāri, un kurš gan var man pārmest, ja es negribot sāku drebēt par visnevainīgākās būtnes godu?

—    Foma, Foma… tu tomēr tik plaši neizsakies, Foma! — tēvocis iesaucās, bažīgi vērodams ciešanu izteiksmi Nastjeņkas sejā.

—Ne tik daudz šīs būtnes nevainība un paļāvība mani mulsināja, cik viņas pieredzes trūkums, — Foma turpināja, it kā nedzirdējis tēvoča brīdinājumu. — Es redzēju, ka maigas jūtas uzplaukst viņas sirdī kā pavasara roze, un neviļus atcerējos Petrarku, kas teicis, ka «nevainība tik bieži atrodas par mata tiesu no bojā ejas». Es nopūtos, vaidēju, un, kaut gan par šo jaunavu, tik tīru kā pērle, biju gatavs likt ķīlā visas savas asinis, — vai es varēju galvot par jums, Jegor Iļjič? Pazīdams jūsu neapvaldītās kaislību dziņas, zinādams, ka jūs esat gatavs visu ziedot mirkļa baudai, es piepeši ieniru šausmu bezdibenī, baiļodamies par viscildenākās jaunavas likteni…

—    Foma! Vai tiešām tu varēji tā domāt? — tēvocis izsaucās.

—     Sirdij pamirstot, es jūs vēroju. Ja gribat zināt, kā es cietu, pajautājiet Šekspīram: viņš savā Hamletā jums pastāstīs par manas dvēseles stāvokli. Es kļuvu aizdomīgs un briesmīgs. Savā nemierā, savā sašutumā es visu redzēju melnās krāsās, un tā nebija tā «melnā krāsa», par kuru dzied pazīstamajā romancē, — ticiet man! Tāpēc tad arī jūs redzējāt manu toreizējo vēlēšanos dabūt viņu projām no šīs mājas: es gribēju viņu glābt; tāpēc jūs arī visu pēdējo laiku redzējāt mani viegli sakaitināmu, niknu uz visu cilvēku dzimumu. O! Kas mani tagad samierinās ar cilvēci? Jūtu, ka varbūt esmu bijis neiecietīgs un netaisns pret jūsu viesiem, pret jūsu krustdēlu, pret Bahčejeva kungu, prasīdams no viņa astronomiju; taču kurš var man pārmest manu toreizējo dvēseles stāvokli? Atsaucoties atkal uz Šekspīru, teikšu, ka nākamība ainojās man kā drūms nezināma dziļuma atvars, kura dibenā gulēja krokodils. Es jutu, ka mans pienākums ir novērst nelaimi, ka esmu nolikts, ka esmu radīts šim nolūkam, — un kas notika? Jūs nesapratāt manas dvēseles viscēlākos dzenuļus un maksājāt man visu šo laiku ar niknumu, nepateicību, zobgalībām, pazemojumiem.

—    Foma! Ja tā… protams, es jūtu… — tēvocis iesaucās ārkārtīgā saviļņojumā.

—    Ja jūs tiešām jūtat, pulkvedi, tad esiet tik laipns, noklausieties līdz galam un nepārtrauciet mani! Turpinu: tātad visa mana vaina bija vienīgi tā, ka es pārlieku raizējos par šā bērna likteni un laimi; jo viņa vēl ir bērns salīdzinājumā ar jums. Visaugstākā cilvēkmīlestība mani tolaik darīja par tādu kā dusmu un aizdomu velnu. Es biju gatavs klupt cilvēkiem virsū un plosīt tos. Un vai zināt, Jegor Iļjič, ka visa jūsu rīcība it kā tīšām ik mirkli apstiprināja manu neuzticību un pārliecināja, ka visas manas aizdomas ir pamatotas? Vai jūs zināt, ka vakar, kad jūs apbērāt mani ar savu zeltu, lai aizdabūtu mani tālāk no sevis, es nodomāju: «Viņš manā personā raida projām cavu sirdsapziņu, lai ērtāk varētu izdarīt noziegumu…»

—    Foma, Foma! Vai tiešām tu vakar tā domāji? — tēvocis šausminājās. — Kungs dievs, un man par to nebija ne jausmas!

—    Pašas debesis man iedvesa šīs aizdomas, — Foma turpināja. — Un spriediet paši — ko es varēju domāt, kad akls gadījums mani tai pašā vakarā noveda pie tā liktenīgā sola dārzā? Ko es jutu tai brīdī — ak dievs! — ieraudzījis beidzot pats savām acīm, ka visas manas aizdomas pēkšņi apstiprinās visspožākajā veidā? Taču man vēl atlika viena cerība, vāja, protams, bet tomēr cerība, — un kas notiek? Šorīt jūs pats to sadragājat pīšļos un drumslās! Jūs atsūtāt man vēstuli; jūs izsakāt nodomu precēties; lūdzat neizpaust… «Bet kāpēc gan,» es nodomāju, «kāpēc viņš uzrakstījis tieši tagad, kad esmu jau viņu pieķēris, un nevis agrāk? Kāpēc gan viņš jau agrāk neatsteidzās pie manis laimīgs un daiļš — jo mīlestība izdaiļo seju —, kāpēc viņš toreiz nemetās manos apkampienos, neraudāja pie manām krūtīm bezgalīgas laimes asaras un neatklāja man visu, visu?» Jeb vai es esmu krokodils, kas būtu jūs tikai aprijis un nebūtu jums devis derīgu padomu? Jeb vai es esmu kāds pretīgs vaguls, kas jums tikai iekostu un nevis veicinātu jūsu laimi? «Vai es esmu viņa draugs vai pats riebīgākais starp visiem kukaiņiem?» — lūk, jautājums, ko es šorīt sev uzdevu. «Kālabad galu galā,» es domāju, «kālabad viņš aicināja no galvaspilsētas savu krustdēlu un precināja viņu šai jaunavai, ja ne tālab, lai apkrāptu gan mūs, gan vieglprātīgo krustdēlu un pa to laiku slepus turpinātu visnoziedzīgākos nolūkus.» Nē, pulkvedi, ja kāds nostiprināja manī pārliecību, ka jūsu savstarpējā mīlestība ir noziedzīga, tad to darījāt jūs un vienīgi jūs! Vēl vairāk, jūs esat noziedzies arī pret šo jaunavu, jo jūs viņu, šķīstu un tikumīgu, ar savu neizdarību un egoistisko neuzticēšanos esat pakļāvis apmelojumam un smagām aizdomām.

Tēvocis, galvu nodūris, klusēja: Fomas daiļrunība acīm redzami bija ņēmusi virsroku pār visiem viņa iebildumiem, un viņš jau apzinājās sevi par pilnīgu noziedznieku. Ģenerāliene un viņas sabiedrība klusu ciešot un ar svētu bijību klausījās Fomā, bet Perepeļicina ar ļaunu gandarījumu raudzījās uz nabaga Nastjeņķu.

—    Satriekts, uztraukts, nomākts, — Foma runāja tālāk,

—      es šodien ieslēdzos un lūdzu dievu, lai dievs man iedveš pareizas domas. Beidzot es nolēmu pēdējo reizi un atklātība jūs pārbaudīt. Varbūt es pārāk dedzīgi ķēros pie tā, varbūt par daudz ļāvos savam sašutumam, taču par maniem viscēlākajiem nodomiem jūs mani izsviedāt pa logu. Krizdams pa logu, es savā prātā domāju: «Lūk, tā pasaulē allaž tiek atalgota tikumība!» Tad es atsitos pret zemi un lāgā vairs neatminu, kas ar mani tālāk notika.

Spiegšana un vaimanas pārtrauca Fomu Fomiču pie šīs traģiskās atceres. Ģenerāliene jau metās pie viņa ar malagas pudeli, ko īsi pirms tam bija izrāvusi no ienākušās Praskovjas Iļjiņičnas rokām, taču Foma majestātiski atstūma ir malagu, ir ģenerālieni.

—    Pagaidiet! — viņš iesaucās. — Man jāpabeidz.

—    Kas notika pēc mana kritiena — es nezinu. Zinu tikai vienu: ka patlaban slapjš, ar izredzēm saķert drudzi stāvu šeit, lai nodibinātu jūsu abu laimi. Pulkvedi! Pēc daudzām pazīmēm, kuras es pašlaik negribu paskaidrot, esmu beidzot pārliecinājies, ka jūsu mīlestība ir bijusi šķīsta un pat cildena, kaut arī reizē ar to nepiedodami baidījusies uzticēties. Piekauts, pazemots, turēts aizdomās, ka esmu apvainojis jaunavu, par kuras godu es kā viduslaiku bruņinieks biju gatavs izliet savas asinis līdz pēdējai lāsītei, es tagad esmu apņēmies parādīt jums, kā Foma Opiskins atriebjas par viņam nodarītām pārestībām. Sniedziet man savu roku, pulkvedi!

—     Ar prieku, Foma! — tēvocis iesaucās. — Un, tā kā tu tagad esi pilnībā izskaidrojies par viscildenākās personas godu, tad… protams… še mana roka, Foma, kopā ar manu nožēlu…

Un tēvocis dedzīgi sniedza viņam roku, vēl nenojauzdams, kas no tā iznāks.

—     Dodiet arī jūs man savu roku, — Foma turpināja vārgā balsī, pašķirdams ap viņu sablīvējušos dāmu pūli un uzrunādams Nastjeņķu.

Nastjeņķa apjuka, samulsa un bikli raudzījās uz Fomu.

—    Nāciet, nāciet, tuvāk, mans mīļais bērns! Tas ir nepieciešams jūsu laimei, — Foma mīlīgi piebilda, joprojām turēdams tēvoča roku savējā.

—     Kas viņam īsti ir aiz ādas? — Mizinčikovs nomurmināja.

Nast ja izbijusies un drebēdama lēni tuvojās Fomam un bikli pasniedza viņam rociņu.

Foma satvēra šo rociņu un ielika to tēvoča plaukstā.

—     Savienoju jūs un dodu jums savu svētību, — viņš visai svinīgā balsī noskandēja, — un, ja bēdu sagrauzta cietēja svētība var sekmēt jūsu labklājību, tad esiet laimīgi! Lūk, kā atriebjas Foma Opiskins! Urā!

Vispārējam pārsteigumam nebija robežu. Atrisinājums bija tik negaidīts, ka visus pārņēma sastingums. Ģenerāliene, kā bija, tā arī palika ar vaļā muti un malagas pudeli rokā. Perepeļicina nobāla, viņa drebēja aiz niknuma. Piedzīvotājas sasita rokas un taisni vai pārakmeņojās savās vietās. Tēvocis sāka drebēt, dzīrās kaut ko sacīt, taču nejaudāja. Nast ja nobāla kā līķis un bikli iebilda, ka «tas nav iespējams» … taču bija jau par vēlu. Bahčejevs pats pirmais — jādod viņam atzinība — piebiedrojās Fomas Fomiča urā saucienam, pēc viņa es, pčc manis visā savā skanīgajā balstiņā Sašeņka, kas uz vietas metās apskaut tēvu; tad Iļjuša, pēc tam Ježevikins; visupēc arī Mizinčikovs.

—     Urā! — Foma vēlreiz nokliedza. — Urā! Un nu uz ceļiem, mani sirdsmīļie bērni, uz ceļiem vismaigākās mātes priekšā! Lūdziet viņas svētību, un, ja vajag, es pats locīšu ceļus kopā ar jums …

Tēvocis un Nast ja, vēl nepaskatījušies viens uz otru, iztrūkušies un, šķiet, neapjēguši, kas ar viņiem notiek, nokrita ģenerālienes priekšā ceļos; visi sadrūzmējās viņiem apkārt; taču vecā stāvēja tīri kā sadulbusi, nepagalam nesaprazdama, kā rīkoties. Foma arī šeit nāca palīga: viņš pats noslīga ceļos pie savas pavēlnieces. Tas uzreiz iznīcināja visu viņas nesapratni. Pārplūzdama asaram, viņa pēdīgi izdabūja, ka ir ar mieru. Tēvocis pietrūkās kājās un sažņaudza Fomu savos apkampienos.

—    Foma, Foma!… — viņš izteica, bet balss viņam aiztrūka, un viņš nespēja turpināt.

—    Šampanieti! — ieaurojās Stepans Aleksejevičs. — Urā!

—    Nē, cienkungs, nevis šampanieti, — iejaucās Perepeļicina, kura jau bija paspējusi atgūties un apjēgt visus apstākļus un līdz ar to arī sekas, — bet svecīti aizdedzināt, pie svētbildes dievu pielūgt un ar svētbildi arī apsvētīt, kā visi dievticīgi cilvēki mēdz darīt, cienkungs …

Tūdaļ visi metās izpildīt prātīgo padomu; izcēlās šausmīga kņada. Vajadzēja aizdedzināt svecīti. Stepans Aleksejevičs piestūma krēslu un kāpa augšā nolikt svecīti pie svētbildes, taču uzreiz salauza krēslu un smagi nolēca uz grīdas, tomēr noturēdamies kājās. Ne drusciņas nesaskaities, viņš tūdaļ ar cieņu atdeva vietu Perepeļicinai. Tieviņā Perepeļicina vienā mirklī nodarīja darāmo: svece aizdegās. Mūķene un piedzīvotājas ņēmās mest krustus un klanīties līdz zemei. Noņēma pestītāja svētbildi un pienesa ģenerālienei. Tēvocis un Nastja vēlreiz noslīga ceļos, un ritēja ceremonija, ko ar dievbijīgām pamācībām kuplināja Perepeļicina, ik pa brīdim atkārtodama: «Līdz zemei paklanieties, svētbildi, ek, noskūpstiet, māmiņai rociņu nomutējiet, godātie!» Pēc līgavaiņa un līgavas arī Bahčejeva kungs uzskatīja par savu pienākumu noskūpstīt svētbildi un arī māmiņai ģenerālienei nomutēja rociņu. Viņš bija neaprakstāmā sajūsmā.

—    Urā! — viņš vēlreiz nokliedza. — Bet tagad jau nu gan iedzersim šampanieti!

Jāsaka gan, ka visi bija sajūsmā. Ģenerāliene raudāja, bet nu jau prieka asaras; savienība, ko svētīja Foma, viņas acīs tūliņ kļuva gan pieklājīga, gan svēta, bet galvenais — viņa juta, ka Foma Fomičs ir izrīkojies izcili un nu jau paliks pie viņas uz laiku laikiem. Visas piedzīvotājas — vismaz izskata pēc — pievienojās vispārējai sajūsmai. Tēvocis drīz krita māmiņas priekšā ceļos un skūpstīja viņai rokas, drīz metās apskaut mani, Bahčejevu, Mizinčikovu un Ježevikinu. Iļjušu viņš tikko nenožņaudza savos apkampienos. Saša ņēmās apskaut un skūpstīt Nastjeņku, Praskovja Iļjiņična mirka asarās. Bahčejeva kungs, to pamanījis, piegāja pie viņas noskūpstīt rociņu. Večuks Ježevikins bija gaužām aizkustināts un kaktā raudāja, slaucīdams acis savā vakarējā rūtainajā mutautā. Otrā kaktā šņukstēja Gavrila un svētbijīgi vērās Fomā Fomičā, bet Falalejs dīca pilnā galvā, gāja visiem klāt un tāpat visiem skūpstīja rokas. Visi bija jūtu pārmākti. Neviens pat neuzņēma valodas, neviens nemēģināja izskaidroties; viss jau šķita pateikts, skanēja tikai priecīgi izsaucieni. Neviens vēl neaptvēra, kā gan tas viss tik pēkšņi un ātri nokārtojies. Zināja vienīgi tik daudz, ka to visu izdarījis Foma Fomičs un ka šis fakts ir svarīgs un negrozāms.

Taču nebija pagājušas vēl ne piecas minūtes kopš vispārējās laimes sākuma, kad piepeši mūsu vidū ieradās Tatjana Ivanovna. Kādā veidā, ar kādu nojautu viņa, sēdēdama augšā, savā istabā, varēja tik ātri uzzināt par mīlestību un par kāzām? Viņa iespurdza ar starojošu seju, prieka asarām acīs, valdzinoši greznā tērpā (augšā viņa tomēr bija paguvusi pārģērbties) un ar skaļiem izsaucieniem tūdaļ metās apskaut Nastjeņķu.

—     Nast jeņķa, Nast jeņķa, tu viņu mīlēji, un es nemaz nezināju! — viņa gavilēja. — Mans dievs! Viņi mīlēja viens otru, viņi cieta klusībā, slepenībā! Viņus vajāja! Kāds romāns! Nastja, manu dūdiņ, saki man visu patiesību: vai tiešām, patiešām tu mīli šo bezprāti?

Par atbildi Nastja viņu apskāva un noskūpstīja.

—     Mans dievs, kāds burvīgs romāns! — un Tatjana Ivanovna sita plaukstas aiz sajūsmas. — Paklau, Nastja, paklau, eņģelīt manu: visi šie vīrieši —visi kā viens ir nepateicīgi briesmoņi un nav mūsu mīlestības vērti. Taču viņš varbūt ir labākais no visiem. Panāc šurp pie manis, bezprāti! — viņa sauca, uzrunādama tēvoci un tverdama viņu aiz rokas. — Vai tiešām tu esi iemīlējies? Vai tiešām tu esi spējīgs mīlēt? Skaties uz mani: es gribu ielūkoties tev acīs; es gribu redzēt — vai šīs acis melo vai ne? Nē, nē, tās nemelo, tanīs staro mīlestība. O, cik es esmu laimīga! Nast jeņķa, mans draugs, paklausies, tu neesi bagāta: es tev dāvināšu trīsdesmit tūkstošus.

Ņem, dieva dēļ! Man nevajag, nevajag; man vēl paliks daudz. Nē, nē, nē, nē! — viņa iekliedzās un sāka gaiņāties rokām, redzēdama, ka Nastja grib atteikties. — Klusējiet arī jūs, Jegor Iļjič, tā nav jūsu darīšana! Nē, Nastja, tā nu es esmu nolēmusi — tev dāvināt, es jau sen gribēju tev dāvināt un tikai gaidīju tavu pirmo mīlestību … Es vērošu jūsu laimi. Tu mani aizvainosi, ja neņemsi; es raudāšu, Nastja … Nē, nē, nē un nē!

Tatjana Ivanovna bija tādā sajūsmā, ka vismaz šobrīd nebija iespējams un bija pat žēl runāt viņai pretim. To neviens arī neatļāvās, bet atlika līdz citai reizei. Viņa metās skūpstīt ģenerāliem, Perepeļicinu — mūs visus. Bahčejevs ar vislielāko goddevību aizspraucās pie viņas un palūdza atļauju noskūpstīt viņai rociņu.

—    Drostaliņ manu! Dūjiņa tu mana! Piedod man, stulbenim, ka es pirmīt tā, — es nezināju, ka tev zelta sirsniņa!

—    Bezprāti! Es sen tevi pazīstu, — aizrautīgā rotaļīgumā nošļupstēja Tatjana Ivanovna, ar cimdu uzsita Stepanam Aleksejevičam pa degunu un aizspurdza no viņa kā maiga vēsmiņa, aizķerdama viņu ar savu krāšņo tērpu. Resnis godbijīgi atkāpās sāņus.

—    Visai cienījama jaunava, — viņš aizgrābts noteica.

—      Bet vācietim degunu par jaunu pielīmēja, — viņš konfidenciāli pačukstēja, priecīgi raudzīdamies man acīs.

—    Kas tas par degunu? Kādam vācietim? — es izbrīnā jautāju.

—    Nu, tam pasūtītājam, kas savai vācietei roku bučo, un šī ar nēzdodziņu asaras slauka. Jevdokims man jau vakar salaboja; un pirmīt, kad atgriezāmies no gūstīšanas, es aizsūtīju jāti-ieku pakaļ… Drīz atvedīs. Lieliska mantiņa!

—    Foma! — tēvocis iesaucās neprātīgā sajūsmā. .— Tu eoi mūsu laimes dibinātājs! Kā lai es tev to atmaksāju?

—    Nekādi, pulkvedi, — Foma atbildēja ar svētulīgu vaibstu. — Joprojām neveltiet man uzmanību un esiet laimīgi bez Fomas!

Viņš, protams, jutās aizvainots: vispārējos jūtu izplūdumos viņu bija it kā piemirsuši.

—    Tas viss aiz sajūsmas, Foma! — tēvocis iesaucās.

—     Es, brāl, vairs pat neatskārstu, kur atrodos. Paklau, Foma, esmu nodarījis tev pārestību. Visas manas dzīves, visas manas asins būs par maz, lai gandarītu tavu pārestību, un tāpēc es klusēju, pat neatvainojos. Taču, ja tev kādreiz būtu vajadzīga mana galva, mana dzīvība, ja man tevis dēļ vajadzētu mesties pavērtā bezdibenī, tad tikai pasaki — un tu redzēsi… Vairāk nekā es neteikšu, Foma.

Un tēvocis atmeta ar roku, pilnīgi apzinādamies, ka nav iespējams vēl ko piebilst, kas varētu spēcīgāk izpaust viņa domu. Viņš tikai lūkojās Fomā pateicīgām, asaru pilnām acīm.

—     Lūk, kādi viņi ir eņģeļi, cienkungs! — Fomu slavinot, savukārt nopīkstēja jaunava Perepeļicina.

—    Jā, jā! — Sašeņka piebalsoja. — Es pat nezināju, ka jūs esat tik labs cilvēks, Foma Fomič, un izturējos pret jums necienīgi. Bet jūs man piedodiet, Foma Fomič, un ticiet man, ka es no visas sirds jūs mīlēšu! Ja jūs zinātu, kā es tagad jūs cienu!

—     Jā gan, Foma! — pievienojās Bahčejevs. — Piedod arī man, stulbenim! Nepazinu es tevi, nepazinu! Tu, Foma Fomič, esi ne vien mācīts vīrs, bet arī — taisni sakot — varonis! Visa mana māja tavā rīcībā. Bet vislabāk atbrauc pie manis, brāl, aizparīt kopā ar māmiņu ģenerālieni un, protams, ar līgavaini un līgavu, un — ko tur tik daudz! — ar visiem mājiniekiem pie manis! Pusdienas paēdīsim, ka vai nu, — iepriekš nelielīšos, bet to gan saku: vienīgi putna piena jūsu cienāšanai nesadabūšu. Dodu lielo goda vārdu!

Šo jūtu izplūdumu laikā pie Fomas Fomiča piegāja arī Nastjeņka un bez liekiem vārdiem cieši apskāva viņu un noskūpstīja.

—    Foma Fomič! — viņa sacīja. — Jūs esat mūsu labdaris; jūs tik daudz izdarījāt mūsu labā, ka es pat nezinu, kā jums par visu to atmaksāt, zinu tikai, ka būšu jums pati maigākā, pati godbijīgākā māsa …

Viņa nejaudāja izteikt līdz galam, viņas vārdi apslāpa asarās. Foma noskūpstīja viņu uz galvas un pats apraudājās.

—     Bērni mani, sirdsmīļie bērni! — viņš sacīja. — Dzīvojiet, ziediet un laimes mirkļos kādreiz pieminiet nabaga trimdinieku! Par sevi es teikšu, ka nelaime varbūt ir tikumības māte. To, liekas, ir teicis Gogolis, vieglprātīgs rakstnieks, kuram tomēr dažkārt gadās veselīgas domas. Trimda ir nelaime. Kā klaidonis tagad staigāšu pa pasauli ar savu ceļaspieķi un — kas zina? — varbūt caur savu nelaimi kļušu vēl tikumīgāks. Šī dorna ir vienīgais man atlikušais mierinājums!

—    Bet… kurp tad tu iesi, Foma? — tēvocis izbailēs iesaucās.

Visi nodrebēja un traucās pie Fomas.

—    Vai gan es varu palikt jūsu mājā pēc jūsu pirmītējā -oļa, pulkvedi? — Foma ar neparastu cieņu vaicāja.

Taču viņam neļāva runāt: vispārēja brēka apslāpēja viņa vārdus. Viņu apsēdināja atzveltenī, viņu lūgtin lūdza, viņu apraudāja, un es pat nezinu, ko ar viņu vēl darīja. Protams, viņam nebija ne prātā iet projām no «šīs mājas», tāpat kā nebija arī pirmīt, kā nebija arī vakar, kā nebija arī tolaik, kad viņš raka sakņu dārzā. Viņš zināja, ka tagad viņu svētbijīgi aizturēs, ķersies viņam stērbelēs, it īpaši — kad viņš visus ir aplaimojis, kad visi atkal viņam tic, kad visi gatavi viņu uz rokām nēsāt, uzskatot to par godu un laimi. Taču laikam gan pirmītējā mazdūšīgā atgriešanās, kad viņš bija nobijies no negaisa, mazliet skrubināja viņa patmīlību un kūdīja viņu vēl šā vai tā tēlot varoni; bet galvenais — urdīja kārdinājums palauzīties; varēja tik jauki parunāt, notēlot, izskaistināt, saslavēt sevi, ka nebija nemaz iespējams pretoties šim kārdinājumam. Viņš ari nepretojās; viņš rāvās ārā no rokām, kas viņu nelaida; viņš pieprasīja savu ceļaspieķi, lūdza atdot viņam viņa brīvību, atlaist viņu uz visām četrām pusēm, tāpēc ka «šai mājā» viņš ir apkaunots, piekauts, tāpēc ka viņš atgriezies tikai tālab, lai nodibinātu vispārēju laimi; galu galā vai tad viņš var palikt «nepateicīgo mājā un ēst virumu, kas, lai gan sātīgs, taču aizdarīts ar sitieniem»? Beigu beigās viņš vairs nestīvējās. Viņu atkal apsēdināja atzveltenī; taču viņa daiļrunība neapsīka.

—    Vai gan man šeit nedarīja pāri? — viņš klaigāja. — Vai te mani neķircināja, netrina mēles gar mani? Vai jūs, pulkvedi, jūs pats — gluži kā nejēgas mietpilsoņu bērni pilsētas skolās — ik stundu nerādījāt man pigu? Jā gan, pulkvedi, es palieku pie šā salīdzinājuma, tāpēc ka jūs, ja arī nerādījāt man to fiziski, taču vienalga — tās bija morālas pigas; bet morālas pigas dažkārt aizvaino pat vairāk nekā fiziskas. Nerunājot nemaz par belzieniem …

—          Foma, Foma! — tēvocis sauca. — Nenobendē mani, to pieminēdams! Es jau tev teicu, ka visu manu asiņu ir par maz, lai nomazgātu šo aizvainojumu. Esi taču augstsirdīgs, aizmirsti, piedod un paliec vērot mūsu laimi! Tavu pūliņu augļus, Foma! . . .

—    Es gribu mīlēt, mīlēt cilvēku, — Foma ārdījās, — bet man nedod cilvēka, liedz mīlēt, atņem man cilvēku! Dodiet, dodiet man cilvēku, lai es vari to mīlēt! Kur ir šis cilvēks? Kur šis cilvēks paslēpies? Kā Diogēns ar lukturi es meklēju viņu visu mūžu un nevaru atrast, un nevaru nevienu mīlēt, pirms nebūšu atradis šo cilvēku. Lai posts piemeklē to, kas mani padarījis par cilvēk nīdēju! Es brēcu: dodiet man cilvēku, bet man grūž priekšā Falaleju! Vai Falalejs būs tas, ko es iemīlēšu? Vai es gribēšu iemīlēt Falaleju? Vai es galu galā varu mīlēt Falaleju, ja arī gribētu? Nē; kāpēc ne? Tāpēc ka viņš ir Falalejs. Kāpēc es nemīlu cilvēci? Tāpēc ka viss, kas vien ir pasaulē, ir Falalejs vai arī līdzīgs Falalejam. Es negribu Falaleju, es nīstu Falaleju, es spļauju uz Falaleju, es samīšu Falaleju, un, ja vajadzētu izvēlēties, tad es iemīlēšu drīzāk Asmodiju nekā Falaleju. Nāc, nāc šurp, mans mūžīgais mocītāj, nāc jel šurp! — viņš uzbļāva, piepeši pievērsies Falalejam, kurš visnevainīgākajā kārtā, uz pirkstgaliem paslējies, raudzījās no bara, kas bija ielencis Fomu Fomiču. — Nāc šurp! Es jums pierādīšu, pulkvedi, — Foma kliedza, ar roku vilkdams sev klāt Falaleju, kas bija gluži bez atmaņas aiz bailēm, — es jums pierādīšu, cik patiesi ir mani vārdi par pastāvīgām zobgalībām un pigām! Saki, Falalej, un saki patiesību: ko tu šonakt redzēji sapnī? Jūs redzēsiet, pulkvedi, redzēsiet savus augļus! Nu, Falalej, runā!

Nabaga zēns, trīcēdams aiz bailēm, aplaida visapkārt izmisušu skatienu, meklēdams glābiņu; taču visi tikai drebēja un ar šausmām gaidīja viņa atbildi.

—     Nu, kas ir, Falalej, es gaidu!

Par atbildi Falalejs savieba seju, izstiepa lūpas un iebaurojās kā telēns.

—    Pulkvedi, jūs redzat šo spītību? Vai tiešām tā ir dabiska? Pēdējo reizi jautāju tev, Falalej, saki: kādu sapni tu šonakt redzēji?

—    Par…

—    Saki, ka redzeji mani, — Bahčejevs pateica priekšā.

—    Par jūsu tikumiem, cienītais! — pie otras auss pačukstēja Ježevikins.

Falalejs tikai blenza apkārt.

—     Par… par jūsu tik… par balto vēr-si! — viņš noīdēja un beidzot apraudājās gaužām asarām. ļ

Visi novaidējās. Taču Fomam Fomičam bija uznākusi | neparastas augstsirdības lēkme.

—     Vismaz es redzu tavu atklātību, Falalej, — viņš teica, — atklātību, kādu nemanu citos. Dievs ar tevi! Ja tu, citu samācīts, tīšuprāt ērcini mani ar šo sapni, tad ! dievs atmaksās gan tev, gan citiem. Bet, ja ne, tad es | cienu tavu atklātību, jo pat pašā pēdīgajā no radījumiem, kāds esi tu, esmu pieradis saskatīt dieva ģīmi un līdzību … Es piedodu tev, Falalej! Mani bērni, apkam' piet mani, es palieku! …

«Paliek!» atskanēja jūsmīgi saucieni.

—    Palieku un piedodu. Pulkvedi, atalgojiet Falaleju ar i cukuru, lai viņš neraud tādā vispārējas laimes dienā!

Protams, tādu augstsirdību uzskatīja par apbrīnojamu. Tā rūpēties tādā brīdī — un par ko? Par Falalej u! Tēvocis steidza izpildīt pavēli par cukuru. Tūliņ uz vietas — dievs zina no kurienes — Praskovjai Iļjiņičnai rokās gadījās sudraba cukurtrauks. Tēvocis ar drebošu roku izņēma divus graudus, tad trīs, tad ļāva tiem nokrist zemē un pēdīgi, redzēdams, ka aiz saviļņojuma nekā nevar izdarīt, iesaucās:

—    E! Lai jau iet par godu tādai dienai! Še, Falalej! — un iebēra viņam azotē visu cukurtrauka saturu.

—    Tas tev par atklātību, — viņš pamācīgi piebilda.

—    Korovkina kungs, — pieteica pēkšņi durvīs parādījies Vidulēcis.

Radās mazs sajukums. Korovkina apmeklējums nāca acīm redzami nelaikā. Visi jautājoši pavērās tēvocī.

—    Korovkins! — tēvocis mazliet samulsis iesaucās. — Protams, es priecājos… — viņš piebilda, bikli paraudzīdamies uz Fomu, — bet tiešām nezinu, vai lūgt viņu iekšā tagad — šādā brīdī. Kā tu domā, Foma?

—    Nekas, nekas, — Foma labvēlīgi noteica, — aiciniet arī Korovkinu; lai arī viņš piedalās vispārējā laimē.

Vārdu sakot, Foma Fomičs bija eņģeliskā noskaņojumā.

—    Vispazemīgi uzdrīkstos ziņot, godātais, — Vidulēcis piezīmēja, — ka Korovkins nav īsti labā izskatā.

—    Nav labā izskatā? Kā? Ko tu melsies? — tēvocis uzkliedza.

—    Taisni tā, cienkungs: nav gluži skaidrā, cienkungs …

Taču, iekams tēvocis paguva atvērt muti, nosarkt, nobīties un līdz pēdējai iespējai sakaunēties, sekoja ari mīklas atrisinājums. Durvīs parādījās pats Korovkins, ar roku pastūma pie malas Vidulēci un nostājās izbrīnītus sabiedrības acu priekšā. Tas bija drukns pazema auguma kungs, gadu četrdesmit vecs, tumšiem, iesirmiem, īsi apcirptiem matiem, apaļu, zilgansārtu seju, mazām, asiņu pieplūdušām acīm, ar augstu, plūksnainu, mugurpusē aizsprādzētu kaklasaiti, ārkārtīgi nodriskātā, spalvām un sienazālēm aplipušā frakā ar lielu plīsumu padusē; bikses — pantalon impossible [45] ; tālu atpakaļ atmestā rokā viņš turēja neticami notaukotu naģeni. Šis kungs bija pilns kā mārks. Iemeimurojis istabas vidū, viņš apstājās līgodamies, dzērāja pārdomās bakstīdamies ar degunu uz priekšu; tad lēnām ar platu muti pasmaidīja.

—     Atvainojiet, kungi, — viņš izstomīja, — es… tā sakot… (viņš iesita knipi pa apkaklīti) dabūju!

Ģenerāliene uzreiz pieņēma aizvainotas cieņas izskatu. Foma, sēdēdams atzveltnes krēslā, nomērīja ekscentrisko viesi ar ironisku skatienu. Bahčejevs raudzījās viņā ar neizpratni, kurai cauri tomēr spīdēja zināma līdzjūtība. Toties tēvoča apjukums bija gluži neiedomājams. Viņš ar visu sirdi cieta Korovkina dēļ.

—     Korovkin, — viņš jau iesāka, — paklausieties!

—     Atande, godātais! — Korovkins viņu pārtrauca. — Stādos priekšā: dabas bērns … Bet ko es redzu? Šeit ir dāmas… Kāpēc tad tu, nelieti, man neteici, ka tev te ir dāmas? — viņš piebilda, ar blēdīgu smaidu raudzīdamies uz tēvoci. — Nekas, nebaidies! … Stādīsimies priekšā arī daiļajam dzimumam… Brīnum daiļās dāmas! — viņš iesāka, ar pūlēm valstīdams mēli un stigdams pie katra vārda. — Jūs redzat nelaimīgo, kurš … nu jā, un tā tālāk… Pārējais paliek neizteikts … Muzikanti, polku!

—     Vai jūs negribētu nosnausties? — ievaicājās Mizinčikovs, mierīgi tuvodamies Korovkinam.

—     Nosnausties? Jūs to sakāt, lai apvainotu?

—     Ne drusciņas. Zināt, pēc ceļa noder …

—     Neparko! — Korovkins sašutis atteica. — Tu domā,

es esmu piedzēries? Ne druskas… Bet, starp citu, kur pi? jums guļ?

—    Iesim, es jūs tūliņ aizvedīšu.

—     Kurp? Uz šķūni? Nekā, brāl, nepiemānīsi! Es tur jau pa nakti gulēju… Bet lai notiek — ved arī… Kāpēc' lai neietu ar labu cilvēku? … Spilvena nevajag; karavīram spilvena nevajag … Bet tu man, brāl, dīvāniņu, dīvāniņu pagādā … Jā, paklau, — viņš apstājies piebilda, — tu, es redzu, esi lādzīgs puisis; pagādā tu man šito — saproti? — romeo, tā sakot, tik vien kā lāsīti, ko paģiras salāpīt… vienīgi ko paģiras salāpīt, vienu pašu lāsīti, tas ir, glāzīti.

—    Labi, labi! — Mizinčikovs apsolīja.

—     Labi… Bet pagaidi, vajag taču atvadīties … Adieu, mesdames un mesdemoiselles… Jūs, tā sakot, ievainojāt … Nu, bet ko tur! Vēlāk izskaidrosimies… tikai pamodiniet mani, kad sāksies… vai pat piecas minūtes pirms sākuma… Bez manis nesākt! Vai dzirdat? Nesākt! …

Un jautrais kungs aizgāja Mizinčikovam līdzi. Visi klusēja. Neveiklība vēl turpinājās. Beidzot Foma, ne vārda neteikdams, sāka pamazām nedzirdami ķiķināt; sī! ais smiekliņš parauga aizvien skaļākos smieklos. To redzēdama, jautrāka kļuva arī ģenerāliene, kaut gan viņas sejā aizvien vēl nedzisa aizvainotas cieņas vaibsts. Nevilši smiekli sāka skanēt no visām pusēm. Tēvocis stāvēja kā apstulbis, sarkdams līdz asarām, un labu brīdi nespēja pabilst ne vārda.

—     Kungs dievs! — viņš pēdīgi izdabūja. — Kas gan to varēja paredzēt? Taču… bet tas taču var ar kuru katru gadīties. Foma, es tev apgalvoju, ka tas ir visgodīgākais, viscēlsirdīgākais cilvēks un pat ārkārtīgi izglītots, daudz lasījis,. Foma… tu redzēsi!…

—     Redzu, cienītais, redzu, — Foma atteica, aizelsdamies no smiekliem, — tiešām neparasti izglītots, tiešām1 daudz lasījis!

—    Un par dzelzceļiem kā runā! — pusbalsī piemetināja

Ježevikins.

—     Foma!… — tēvocis gribēja atsākt, bet viņa vārdus pārmāca skaļa smieklu šalts. Foma Fomičs smējās no visas sirds. To redzēdams, sāka smieties arī tēvocis.

—          Ek, ko tur tik daudz! — viņš aizrautīgi teica. — Tu esi augstsirdīgs, Foma, tev ir dižena sirds: tu nodibināji manu laimi… tu taču piedosi arī Korovkinam.

Nesmējās vienīgi Nastjeņķa. Mīlas pilnām acīm viņa nolūkojās savā līgavainī un, šķiet, gribēja sacīt:

«Cik tu tomēr esi jauks, cik labs, cik ļoti cēlsirdīgs cilvēks, un kā es tevi mīlu!»

VI Noslēgums

Fomas triumfs bija pilnīgs un nesatricināms. Patiešām — bez viņa nekas nebūtu nokārtojies, un notikušais fakts iznīcināja visas šaubas un iebildumus. Aplaimoto pateicība bija bezgalīga. Tēvocis un Nast jeņķa tā vien vēcinājās rokām, kad es mēģināju aplinkus ieminēties, kāds process bija izraisījis Fomas piekrišanu viņu kāzām. Sašeņka klaigāja: «Labais, labais Foma Fomičs, es viņam spilvenu ar zīlītēm izšūšu!» — un pat kaunināja mani par manu cietsirdību. Jaunatgrieztais Stepans Aleksejičs laikam gan būtu mani nožņaudzis, ja man ienāktu prātā, viņam dzirdot, šā vai tā necienīgi izteikties par Fomu Fomiču. Viņš tagad kā šunelis staigāja Fomam pa pēdām, lūkojās viņā ar svētbijību un pie katra Fomas vārda piemetināja: «Gaužām cildens cilvēks tu esi, Foma! Mācīts cilvēks tu esi, Foma!» Kas attiecas uz Ježevikinu, tad tas bija visaugstākajā mērā sajūsmināts. Večuks sen senim bija redzējis, ka Nast jeņķa sagrozījusi Jegoram Iļjičam galvu, un kopš tā laika gan miegā, gan nomodā sapņojis par to, kā izdot pie viņa savu meitu. Viņš loloja šo cerību līdz pēdējam brīdim un atteicās no tās tikai tad, kad neatteikties vairs nebija iespējams. Nu Foma bija visu pārkārtojis. Protams, večuks ar visu savu sajūsmu tomēr izprata Fomu Fomiču caur un cauri; vārdu sakot, bija skaidrs, ka Foma Fomičs uzkundzējies šai mājā uz laiku laikiem un ka viņa tirānijai nu vairs nebūs gala. Ir zināms, ka paši nepatīkamākie, paši untumainākie cilvēki kaut uz laiku pierimst, kad apmierina viņu vēlēšanās. Fomu Fomiču — taisni otrādi — veiksmes padarīja it kā vēl dumjāku, viņš slēja degunu aizvien augstāk un augstāk. Pirms pašām pusdienām pārmainījis veļu un pārģērbies, viņš apsēdās atzveltnes krēslā, paaicināja tēvoci un visu i mājinieku klātbūtnē ņēmās lasīt viņam jaunu sprediķi.!

—    Pulkvedi, — viņš iesāka, — jūs stājaties likumīgā ļ laulībā. Vai jūs saprotat to pienākumu…

Un tā tālāk un tā tālāk; iedomājieties desmit «Journal des Dйbats» formāta lappuses vissmalkākajā drukā, pildī-j tas ar visnejēdzīgākajām aplamībām, kurās nebija itin nekā par pienākumiem, bet bija tikai visnekautrīgākie sla-j vinājumi viņa paša — Fomas Fomiča gudrībai, lēnprātībai, augstsirdībai, vīrišķībai un nesavtībai. Visi bija izsalkuši, ; visiem gribējās pusdienot, un tomēr neviens neuzdrīkstēļ jās iebilst, un visi svētbijīgi noklausījās visas aplamības līdz galam; pat Bahčejevs ar visu savu vilka ēstgribu noļ sēdēja nepakustēdamies, pauzdams vispilnīgāko cieņu, j Iztīksminājies ar savu daiļrunību, Foma Fomičs beidzot i kļuva jautrs un pie pusdienām pat diezgan stipri iedzēra, uzsaukdams visneiespējamākos tostus. Viņš ņēmās runāt asprātības un zoboties, protams, par jaunajiem. Visi skaļi smējās un aplaudēja. Taču daži joki bija tik jēli un nepārprotami, ka pat Bahčejevs sakaunējās. Beidzot Nastjeņķa pietrūkās no galda un aizskrēja. Tas Fomā Fomičā izraisīja neaprakstāmu sajūsmu; taču viņš tūdaļ atģidās — īsos, bet kodolīgos vārdos attēloja Nastjeņkas labās īpašības un uzsauca tostu par viņas veselību. Tēvocis, kas pirms brīža bija kaunējies un cietis, tagad bija gatavs Fomu Fomiču apskaut. Vispār līgavainis un līgava it kā kautrējās viens no otra un no savas laimes, un es ievēroju: kopš svētīšanas brīža viņi vēl nebija pārmijuši ne vārda, pat it kā vairījās viens otru uzlūkot. Kad visi piecēlās no galda, tēvocis piepeši nez kur pazuda. Viņu meklēdams, es ieklīdu terasē. Tur, sēdēdams pie kafijas, Foma, brangi iesviķojies, nez ko gari un plaši klāstīja. Pie viņa bija tikai Ježevikins, Bahčejevs un Mizinčikovs. Es apstājos paklausīties

—    Kāpēc, — Foma kliedza, — kāpēc es par savu pārliecību esmu gatavs kaut tūliņ kāpt uz sārta? Kāpēc, kāpēc?

—    Bet tas taču, Foma Fomič, būs pilnīgi lieki — uz sārta, teikt, cienītais! — zobojās Ježevikins. — Nu kas tur par jēgu? Pirmkārt, sāp taču, cienītais, un, otrkārt, ja sadedzinās — kas paliks pāri?

—    Kas paliks? Paliks cildeni pelni. Bet kur nu tev mani saprast, kur mani novērtēt! Jums nav dižu cilvēku, atskaitot šādus tādus Cēzarus un Maķedonijas Aleksandrus. Bet ko ir paveikuši tavi Cēzari? Ko aplaimojuši? Ko ir paveicis tavs slavinātais Maķedonijas Aleksandrs? Visu zemi, teikt, iekarojis? Bet dod tu man tādu pašu falangu, tad arī es iekarošu, un tu iekarosi, un viņš iekaros… Toties viņš nogalināja tikumīgo Klitu, bet es nebūtu nogalinājis tikumīgo Klitu… Puišelis! Nelietis! Žagarus viņam vajadzētu sadot, nevis slavināt pasaules vēsturē … un pie reizes arī Cēzaram!

—    Vismaz Cēzaru jau nu pasaudzējiet, Foma Fomič!

—    Nesaudzēšu to muļķi! — Foma kliedza.

—     Nesaudzē gan! — dedzīgi uztvēra Stepans Aleksejevičs — arī jau krietnā žvingulī. — Nav viņus ko saudzēt, tie visi ir puskokalēcēji, ka tikai dabūtu uz vienas kājiņas pagrozīties! Muļķadesas tādi! Ekur viens pirmīt nez kādu stipendiju grasījās dibināt. Bet kas ir stipendija? Velns viņu sazina ko tā nozīmē! Varu saderēt, kaut kāda jauna draņķība. Bet tas otrs pirmīt, teikt, pieklājīgā sabiedrībā meimuro tentertenteriem un prasa rumu! Manuprāt, kāpēc gan neiedzert? Dzer vien, dzer, bet tad ieliec šķērssienu un pēc tam varbūt dzer atkal… Nav viņus ko saudzēt! Blēži visi no vietas! Vienīgi tu, Foma, esi mācīts vīrs!

Ja Bahčejevs kam nodevās, tad nodevās ar visu sirdi un bez jebkādas kritikas.

Es sameklēju tēvoci dārzā pie dīķa, visvientuļākajā vietā. Viņš bija kopā ar Nastjeņķu. Ieraudzījusi mani, Nastjeņka iespurdza krūmos, it kā juzdamās vainīga. Tēvocis nāca man pretim starojošu seju; acīs viņam bija sajūsmas asaras. Viņš satvēra abas manas rokas un cieši saspieda.

—     Mans draugs! — viņš sacīja. — Es līdz pat šim brīdim it kā neticu savai laimei… Nast ja arī. Mēs tikai brīnāmies un slavējam visuaugsto dievu. Nupat viņa raudāja. Tici vai ne, es vēl līdz šim neesmu attapies, esmu tāds kā galīgi apjucis: ticu un neticu. Un par ko gan man tas? Par ko? Ko es esmu paveicis? Ar ko izpelnījies?

—    Ja nu kāds ir pelnījis, krusttētiņ, tad tas esat jūs, — es aizrautīgi attraucu. — Es vēl neesmu redzējis tik godīga, tik brīnišķīga, tik ārkārtīgi laba cilvēka kā jūs…

—     Nē, Serjoža, nē, tas ir par daudz, — viņš tā kā ar nožēlu atbildēja. — Taisni tas jau ir slikti, ka mēs esam labi (tas ir, es runāju par sevi vienu pašu), kad mums ir labi; bet, kad klājas slikti, tad nenāc tuvumā! Mēs ar Nastju nule par to runājām. Lai cik spožā gaismā manu acu priekšā rādījās Foma, bet — tici vai ne — es varbūt līdz pat šai dienai viņam lāgā neticēju, kaut arī raudzīju tevi pārliecināt, ka viņš ir pati pilnība; pat vakar nenoticēju, kad viņš atteicās no tādas dāvanas. Ar kaunu atzīstos. Sirds trīc, visu atceroties. Bet es nevaldīju pār sevi… Kad viņš pirmīt pateica par Nastju, man it kā pašā sirdī kaut kas iedzēla. Es neapjēdzu un rīkojos kā zvērs…

—    Ko tur runāt, krusttētiņ, tas varbūt bija pat dabiski.

Tēvocis gaiņājās rokām.

—     Nē, nē, brāl, nemaz nerunā! Es to tīri vienkārši aiz manas samaitātās dabas, tāpēc ka esmu īdzīgs un baudkārs egoists un bez apvaldas nododos savām kaislībām. Arī Foma tā saka. (Ko uz to varēja atbildēt?) Tu nezini, Serjoža, — viņš, dziļu jūtu pārņemts, turpināja, — cik reižu es esmu bijis ērcīgs, nežēlīgs, netaisns, augstprātīgs un ne tikai pret Fomu vien! Lūk, tagad man tas viss uzreiz nāk atmiņā un ir tā kā kauns, ka līdz šim vēl nekā neesmu izdarījis, lai būtu tādas laimes cienīgs. Arī Nastja nupat runāja to pašu, kaut gan es tiešām nezinu, ko viņa būtu nogrēkojusies, jo viņa ir eņģelis, nevis cilvēks! Viņa man teica, ka mēs esam dievam lieli parādnieki, ka tagad mums jācenšas kļūt labākiem, darīt tikai labus darbus… Un, ja tu būtu dzirdējis, cik dedzīgi, cik brīnum skaisti viņa to visu runāja! Mans dievs, kas tā ir par meiteni!

Viņš saviļņots apklusa. Pēc brītiņa viņš turpināja:

—     Mēs, brāl, nolēmām it īpaši lolot Fomu, māmiņu un Tatjanu Ivanovnu. Bet Tatjana Ivanovna! Cik ārkārtīgi cēlsirdīga būtne! O, cik vainīgs es esmu visu priekšā! Arī tavā priekšā esmu vainīgs… Bet, ja kāds tagad uzdrīkstēsies darīt pāri Tatjanai Ivanovnai — o! — tad… Nu, tur nav ko runāt!… Arī Mizinčikova labā vajadzēs kaut ko darīt.

—    Jā, krusttētiņ, es tagad esmu mainījis savas domas par Tatjanu Ivanovnu. Nevar viņu necienīt un nejust viņai līdzi.

—     Kā tad, kā tad, — tēvocis dedzīgi piebalsoja, — nevar necienīt! Un tad, piemēram, Korovkins, tu droši vien smejies par viņu, — viņš piebilda, bikli ielūkodamies man sejā, — un mēs visi pirmīt par viņu smējāmies. Bet tas taču varbūt ir nepiedodami… viņš varbūt ir visai lielisks, ārkārtīgi labs cilvēks, taču liktenis… viņu piemeklējušas nelaimes… Tu netici, bet tas varbūt tiešām tā ir.

—    Nē, krusttētiņ, kāpēc gan lai neticētu?

Un es dedzīgi sāku runāt par to, ka pašā viszemāk kritušajā radījumā var vēl saglabāties viscēlākās cilvēciskās jūtas, ka neizpētījami ir cilvēka dvēseles dziļumi, ka nedrīkst nicināt kritušos, bet, taisni otrādi, tie jāuzmeklē un jāpalīdz tiem piecelties, ka nav pareizs vispārpieņemtais labā un tikumiskā mērs un tā tālāk, un tā tālāk — vārdu sakot, es iekvēlojos un pat pastāstīju par naturālo skolu; noslēgumā noskaitīju dzejoli:

Kad maldu tumsu izbridusi.,,

Tēvocis bija ārkārtīgi sajūsmināts.

—     Mans draugs, mans draugs! — viņš aizkustināts sacīja. — Tu mani pilnīgi saproti un labāk par mani izteici visu, ko es pats gribēju teikt. Tā, tā! Ak kungs! Kāpēc gan cilvēks ir ļauns? Kāpēc es tik bieži mēdzu būt ļauns, ja ir tik labi, tik brīnišķīgi būt labam? Redzi, arī Nastja nupat sacīja to pašu … Bet paskaties taču, cik šeit ir jauka vieta, — viņš piebilda, skatīdamies apkārt, — kāda daba! Kas par ainavu! Šitāds koks! Paveries: cilvēkam tikko rokām aptverams! Kāds sulīgums, kas par lapotni! Un kāda saule! Kā pēc negaisa viss visapkārt atplaucis, noskalots… Šķiet taču, ka arī koki kaut ko saprot par sevi, jūt un bauda dzīvi… Vai tiešām ne — ko? Kā tu domā?

—    Ļoti var būt, krusttētiņ. Savā veidā, protams…

—     Nu jā, protams, savā veidā… Brīnumainais, brīnumainais radītājs! … Bet tev taču vajag labi atcerēties visu šo dārzu, Serjoža: kā tu te rotaļājies un skraidīji, kad biji mazs! Es taču atceros, kad tu biji mazs, — viņš piemetināja, raudzīdamies manī ar neizsakāmas mīlestības un laimes apdvestu skatienu. — Tev tikai pie dīķa neatļāva iet vienam pašam. Un atceries — vienu vakaru nelaiķe Katja pasauca tevi un ņēmās apmīļot… Tu pirms tam visu laiku biji skraidījis pa dārzu un izskatījies gluži sasarcis; matiņi tev tādi gaiši, cirtaini… Viņa tos bužināja, bužināja un tad teica: «Cik labi, ka tu viņu, sērdienīti, esi pie mums paņēmis.» Atceries vai ne?

—    Tik tikko, krusttētiņ.

—    Tolaik bija vakars, un saule apspīdēja jūs abus, bet es sēdēju kaktā un smēķēju pīpi, un lūkojos uz jums… Es, Serjoža, katru mēnesi braucu uz pilsētu pie viņas kapa, — viņš piebilda klusinātā balsī, kurā jautās trīsas un apvaldītas asaras. — Es nupat Nastjai par to stāstīju; viņa sacīja, ka turpmāk mēs abi kopā brauksim pie viņas.

Tēvocis apklusa, pūlēdamies apmākt savu saviļņojumu.

Šai brīdī pie mums pienāca Vidulēcis.

—    Vidulēci! — tēvocis satrūcies iesaucās. — Tevi Foma Fomičs sūtīja?

—    Nē, cienkungs, es vairāk savas vajadzības pēc.

—    A, nu lieliski! Tagad dabūsim zināt par Korovkinu. Es taču jau pirmīt gribēju jautāt… Es viņam, Serjoža, liku tur novērot Korovkinu… Kas tad ir, Vidulēci?

—     Uzdrošinos ziņot, cienkungs, — sacīja Vidulēcis, — ka vakar jums labpatika pieminēt par manu lūgumu, cienkungs, un apsolīt man jūsu augsto aizstāvību pret ikdienējām pārestībām, cienkungs.

—    Vai tiešām tu atkal par uzvārdu? — tēvocis satrūcies iesaucās.

—    Ko tad lai dara, cienkungs? Ikstundīgas pārestības, cienkungs…

—    Ak, Vidulēci, Vidulēci! Ko lai ar tevi dara? — tēvocis sagrauzts nogaudās. — Nu kas tev var būt par pārestībām? Tu taču tīri vienkārši zaudēsi prātu, trako mājā beigsi savu mūžu!

—    Liekas, es esmu pie pilna prāta, cienkungs… — Vidulēcis jau iesāka.

—     Nu jā jau, jā, — tēvocis viņu pārtrauca. — Es, brālīt, to tāpat vien saku, tavā labā, nevis gribēdams apmainot. Nu, kas tev tur par pārestībām? Varu saderēt, kaut kādi nieki.

—    Nav glābiņa, cienkungs.

—    No kā?

—     No visiem, cienkungs, un it īpaši no Matrjonas. Viņas vainas pēc man pielemts savu mūžu vienās ciešanās vadīt. Ir zināms, cienkungs, ka visi ievērojami cilvēki, kas mani no mazatnes redzējuši, ir teikuši, ka es uz mata pēc ārzemnieka izskatoties, it īpaši ar ģīmja pantiem. Kā tad nu iznāk, cienkungs? Tā paša pēc man tagad nekur nav glābiņa. Līdzko es eju garām, visi man pakaļ sauc

visādus nelabus vārdus; pat mazi bērneļi, cienkungs, kurus vispirmāk vajag ar žagariem nosukāt, pat tie klaigā … Lūk, arī pašlaik, kad es šurp nācu, klaigāja… Nav vairs jaudas, cienkungs. Aizstāviet, lūdzami, ņemiet savā aizsardzībā, cienkungs!

—           Ak, Vidulēci! … Nu, ko tad viņi tādu klaigā? Droši vien kaut kādas blēņas, ko pat ievērot nav vērts.

—    Nepieklājīgi būs izteikt, cienkungs.

—    Nu ko tad īsti?

—    Riebjas izrunāt, kungs.

—    Saki nu vien!

—    Griška griež danci, rij pomeranci.

—           Fu tu, kas par cilvēku! Es domāju, ka diezin kas! Nospļaujies un ej garām!

—    Spļāvu, cienkungs; kliedz vēl trakāk.

—           Paklausieties, krusttētiņ, — es iejaucos, — viņš taču sūdzas par to, ka viņam šai mājā nav glābiņa. Aizsūtiet viņu kaut vai pagaidām uz Maskavu pie tā kaligrāfa. Viņš taču, jūs teicāt, pie kāda kaligrāfa esot dzīvojis.

—    Nu, brāl, tas arī beidza mūžu traģiski!

—    Kā tad?

—           Viņiem, cienkungs, — Vidulēcis atbildēja, — gadījās nelaime piesavināties svešu mantu, par ko viņus ar visu viņu talantu iesēdināja cietumā, kur viņi neglābjami aizgāja bojā.

—           Labi, labi, Vidulēci; tu tagad apmierinies, bet es visu izmeklēšu un nokārtošu, — tēvocis sacīja, — apsolu tev. Nu, ko dara Korovkins? Guļ?

—           Nebūt ne, cienkungs. Viņiem nupat labpatika aizbraukt. Es tieši to nācu ziņot, cienkungs.

—           Kā — aizbraukt? Ko tu runā? Kā tad tu viņu izlaidi? — tēvocis iekliedzās.

—           Aiz labas sirds, cienkungs; žēlums bija noskatīties. Kā pamodās un atcerējās visu procesu, tā tūliņ iebelza sev pa galvu un sāka bļaut nelabā balsī, cienkungs.

—    Nelabā balsī!

—           Godbijīgāk būs izteikties: izgrūda daudzas un dažādas vaimanas. Kliedza: kā viņi tagad rādīšoties acīs daiļajam dzimumam? Un tad piemetināja: «Es neesmu cilvēku dzimuma cienīgs!» Un tā vien žēlīgi runāja izmeklētos vārdos, cienkungs.

—    Ārkārtīgi delikāts cilvēks! Es tev teicu, Sergej… Bet kā tad tu, Vidulēci, viņu palaidi, ja es tieši tev liku viņu sargāt? Ak mans dievs, mans dievs!

—    Visvairāk aiz žēlīgas sirds, cienkungs. Viņi lūdza nesacīt. Viņu pašu kučieris zirgus sabaroja un aizjūdza. Un par aizvakar iedoto summu, cienkungs, lika pazemīgi pateikties un pasacīt, ka atsūtīšot parādu visdrīzākā laikā pa pastu, cienkungs.

—    Kādu īsti summu, krusttētiņ?

—    Viņi minēja divdesmit piecus rubļus sudrabā, — sacīja Vidulēcis.

—    To es, brāl, viņam toreiz aizdevu — stacijā; viņam pietrūka. Protams, viņš atsūtīs ar pirmo pastu… Ak mans dievs, cik man žēl! Nez vai nesūtīt pakaļ, Serjoža?

—    Nē, krusttētiņ, labāk nesūtiet vis.

—     Es pats arī tā domāju. Redzi, Serjoža, es, protams, neesmu filozofs, bet es domāju, ka ikvienā cilvēkā ir vairāk labā, nekā no ārpuses izskatās. Tā arī Korovkinā; viņš neizturēja kaunu… Bet iesim nu pie Fomas! Esam aizkavējušies; var apvainoties par nepateicību, neuzmanību … Iesim nu! Ai, Korovkins, Korovkins!

Romāns ir galā. Mīlētāji savienojās, un labā ģēnijs Fomas Fomiča personā nepārprotami uzsāka mājas valdīšanu. Te varētu dot ļoti daudz pieklājīgu paskaidrojumu, taču īstenībā visi šie paskaidrojumi tagad ir pilnīgi lieki. Vismaz tādas ir manas domas. Visādu paskaidrojumu vietā teikšu tikai dažus vārdus par visu mana stāsta varoņu turpmāko likteni: bez tā, kā zināms, nebeidzas neviens romāns, un tas ir pat noteikts priekšrakstos.

«Aplaimoto» kāzas tika nosvinētas sešas nedēļas pēc aprakstītajiem notikumiem. Visu nodarīja klusu, ģimenes lokā, bez īpaša spožuma un bez liekiem viesiem. Es biju Nastjeņkas — līgavas vedējs, no tēvoča puses — līgavaiņa vedējs bija Mizinčikovs. Jāsaka gan, bija arī viesi. Taču pats pirmais, pats galvenais, protams, bija Foma Fomičs. Viņam izdabāja, viņu nēsāja uz rokām. Tomēr nez kā gadījās, ka vienu reizi viņam nepiedāvāja šampanieti vienlaik ar citiem. Tūliņ ari gāja vaļā — pārmetumi, vaimanas, brēka. Foma aizdrāzās uz savu istabu, ieslēdzās, gaudoja, ka viņu nicinot, ka tagad jau nu ģimenē ienākuši «jauni cilvēki» un tāpēc viņš vairs nav nekas, ka viņš ir tikai skaidiņa, kas jāmet ārā. Tēvocis krita izmisumā, Nastjeņķa raudāja; ģenerālienei pēc paraduma uznāca krampji… Kāzu dzīres atgādināja bēres. Un taisni septiņi gadi šādas kopdzīves ar labdari Fomu Fomiču bija lemti manam nabaga tēvocim un nabadzītei Nastjeņkai. Līdz pat savai nāvei (Foma Fomičs nomira pērn) viņš rūga, īgņājās, lauzījās, dusmojās, bārās, taču «aplaimoto» godbijība pret viņu ne tikvien negāja mazumā, bet diendienā pat pieauga proporcionāli viņa kaprīzēm. Jegors Iļjičs un Nastjeņka, būdami kopā, bija tik laimīgi, ka pat baiļojās par savu laimi, uzskatīja, ka dievs viņiem to piešķīris pāri par mēru, ka viņi nav pelnījuši tādu žēlastību, un domāja, ka varbūt viņiem lemts vēlāk savu laimi izpirkt ar krustu un bēdām. Skaidrs, ka Foma Fomičs varēja šai padevīgajā namā darīt visu, kas viņam ienāca prātā. Un ko gan visu viņš neizdari jās pa šiem septiņiem gadiem! Nevar pat iedomāties, līdz kādām neapvaldītām fantāzijām dažkārt nonāca viņa pārsātinātā, dīkā dvēsele, izgudrojot visai izsmalcinātas kaprīzes, īstas morālas Lukula dzīres. Trīs gadus pēc tēvoča kāzām nomira vecmāmuļa. Foma, palicis bāreņos, bija izmisis un satriekts. Pat tagad vēl tēvoča mājā ar šausmām piemin viņa toreizējo stāvokli. Kad bēruši ciet kapu, viņš lauzies uz to un brēcis, lai aprok viņu līdzi. Veselu mēnesi viņam nedevuši rokā ne nažus, ne dakšiņas, bet reiz četratā ar varu atvēruši viņam muti un izņēmuši no tās kniepadatu, ' d viņš grasījies norīt. Kāds no šā stīviņa lieciniekiem, kas to bija vērojuši no malas, aizrādīja, ka Foma Fomičs pa to laiku tūkstošiem reižu būtu varējis kniepadatu norīt, tomēr neesot norijis. Taču šo minējumu visi uzņēma ar lielu sašutumu un uzreiz pārmeta aizdomīgajam cietsirdību un nepieklājību. Vienīgi Nastjeņka neteica ne vārda un mazmazdrusciņ pavīpsnāja, pie tam tēvocis paraudzījās viņā ar zināmām bažām. Vispār jāpiezīmē, ka Foma, lai arī slēja spuras gaisā, lai arī gražojās tēvoča mājā tāpat kā agrāk, taču tik despotiskus un nekaunīgus brāzienus, kādi bija agrāk, nu vairs neatļāvās. Foma žēlojās, raudāja, pārmeta, urdījās, kaunināja, taču vairs nerājās kā agrāk — nebija tādu scēnu kā «jūsu ekselence», un to, liekas, bija panākusi Nastjeņka. Viņa gandrīz nemanāmi piespieda Fomu šur vai tur piekāpties un šur vai tur padoties. Viņa negribēja redzēt vīru pazemotu un panāca savu. Foma skaidri redzēja, ka tā viņu gandrīz izprot. Es saku gandrīz, jo ari Nastjeņķa lutināja Fomu un pat ikreiz atbalstīja vīru, kad tas aizrautīgi slavināja savu gudrinieku. Viņa gribēja, lai citi viņas vīrā cienītu it visu, un tāpēc, citiem dzirdot, attaisnoja arī viņa pieķeršanos Fomam Fomičam. Taču esmu pārliecināts, ka Nastjeņkas zelta sirsniņa bija aizmirsusi visas agrākās pārestības: viņa Fomam visu piedeva tobrīd, kad tas savienoja viņu ar tēvoci, turklāt viņa laikam nopietni ar visu sirdi bija pārņēmusi tēvoča ideju, ka no «cietēja» un bijušā āksta nevar daudz prasīt, bet, taisni otrādi, vajag dziedināt viņa sirdi. Nabaga Nastjeņka pati bija no pazemotajiem, pati bija cietusi un to atcerējās. Pēc mēneša Foma pierima, kļuva pat laipns un lēnprātīgs; toties sākās citas — gluži neparedzētas lēkmes: laiku pa laikam viņš iekrita tādā kā letarģiskā miegā, kas visus visaugstākajā mērā pārbiedēja. Pēkšņi, piemēram, cietējs kaut ko runā, pat smejas un tad vienā mirklī sastingst — un sastingst tieši tai pašā stāvoklī, kādā atradies mirklī pirms lēkmes; ja, piemēram, viņš nule smējies, tad tā arī palika ar smaidu uz lūpām; ja kaut ko turējis rokā, kaut vai dakšiņu, tad dakšiņa tā arī paliek gaisā paceltajā rokā. Pēc tam, protams, roka roslīgst, taču Foma Fomičs nu vairs nekā nejūt un neatceras, ka tā noslīgusi. Viņš sēž, skatās, pat mirkšķina acis, taču nekā nerunā, nekā nedzird un nesaprot. Tā reizēm turpinājās pa veselai stundai. Protams, mājā visi taisni vai mirst aiz bailēm, aiztur elpu, staigā uz pirkstgaliem, raud. Pēdīgi Foma atmostas, juzdams briesmīgu bezspēku, un apgalvo, ka itin nekā nav dzirdējis un nav redzējis pa visu šo laiku. Cilvēks tā laužas, pozē, iztur veselas stundas brīvprātīgu moku vienīgi tālab, lai pēc tam varētu pateikt: «Skatieties uz mani, es arī just jūtu dziļāk nekā jūs!» Galu galā Foma Fomičs nolādēja tēvoci «par nemitīgām pārestībām un necienību» un pārcēlās dzīvot pie Bahčejeva kunga. Stepans Aleksejevičs, kas pēc tēvoča kāzām vēl daudzkārt bija ķildojies ar Fomu Fomiču, taču ikreiz beigās pats lūdzis no viņa piedošanu, šoreiz ķērās pie lietas ar neparastu dedzību: viņš sagaidīja Fomu ar entuziasmu, sabaroja kā uz kaušanu un uz līdzenas vietas nolēma formāli saķildoties ar tēvoci un pat iesniegt pret viņu prasību tiesā. Viņiem kaut kur bija strīda zemes gabaliņš, par kuru viņi īstenībā nekad nebija strīdējušies, jo tēvocis pilnīgi bez jebkādiem strīdiem atstāja to Stepana Aleksejeviča rīcībā. Neteicis ne vārda, Bahčejeva kungs lika iejūgt kalešā, aizdrāzās uz pilsētu, uzskrlvēja tur lūgumrakstu un iesniedza tiesā, lūgdams formāli piespriest viņam zemi līdz ar tiesu izdevumiem un zaudējumu atmaksu, tādējādi sodot patvarību un laupīšanu. Pa tam lāgam Foma — tūliņ otrā dienā —, sagarlaikojies pie Bahčejeva kunga, piedeva tēvocim, kas bija atbraucis nolūgties, un devās atpakaļ uz Stepančikovu. Kad Bahčejeva kungs, atgriezies no pilsētas, nesastapa Fomu, viņš bija briesmīgi pārskaities; taču pēc trim dienām viņš ieradās Stepančikovā atzīt savu vainu, lūdza tēvocim piedošanu un saplēsa savu lūgumrakstu. Tēvocis tai pašā dienā salabināja viņu ar Fomu Fomiču, un Stepans Aleksejevičs atkal staigāja kā šunelis Fomam pa pēdām un, tāpat kā agrāk, katra vārda galā piemetināja; «Gudrs cilvēks tu esi, Foma! Mācīts cilvēks tu esi, Foma!»

Foma Fomičs tagad dus kapā blakus ģenerālienei; kapu rotā dārgs piemineklis no balta marmora, viss izraibināts asarainiem citātiem un cildinošiem uzrakstiem. Reizēm Jegors Iļjičs un Nastjeņķa, nākdami no pastaigas, svētbijīgi iegriežas aiz baznīcas apžoga palocīties Fomam. Viņi arī tagad vēl nespēj runāt par viņu bez īpašām jūtām, atceras katru viņa vārdu, atceras, ko viņš ēdis, kas viņam bijis pa prātam. Viņa mantas glabā kā dārgumu. Sajutušies gluži bāri, tēvocis un Nast ja vēl vairāk pieķērās viens otram. Bērnus viņiem dievs nav devis; par to viņi gaužām skumst, taču kurnēt nedrīkst. Sašeņka sen jau apprecējusies ar kādu jauku jaunu cilvēku. Iļjuša mācās Maskavā. Tā nu iznācis, ka tēvocis un Nast ja dzīvo divatā vien un dievina viens otru. Rūpes vienam par otru nonākušas līdz tādam kā slimīgumam. Nast ja nemitīgi lūdz dievu. Ja viens no viņiem nomirs pirmais, tad otrs, man šķiet, nenodzīvos pat nedēļu. Taču lai dievs viņiem dod ilgu mūžu! Uzņem viņi visus ar lielu viesmīlību un gatavi dalīties ar jebkuru nelaimīgo visā, kas vien viņiem ir. Nast jeņķa labprāt lasa svēto dzīves gājumus un sagrauzta runā, ka ar parastiem labiem darbiem vēl ir par maz, ka vajadzētu visu izdalīt trūkumcietējiem un būt laimīgiem nabadzībā. Ja nebijis rūpju par Iļjušu un Sašeņku, tēvocis tā arī būtu izdarījis, jo viņš visās lietās ir pilnīgi vienis prātis ar sievu. Pie viņiem dzīvo Praskovja Iļjiņična un ar prieku visur viņiem izdabā; viņa vada arī saimniecību. Bahčejeva kungs viņu bildināja drīz pēc tēvoča kāzām, taču viņa tam kategoriski atteica.

No tā sprieda, ka viņa ies klosterī, taču arī tas nenotika. Praskovjai Iļjiņičnai piemīt kāda apbrīnojama rakstura īpašība: pilnīgi aizmirst sevi to cilvēku labad, kurus viņa iemīlējusi, ik brīdi izgaist viņu priekšā, lūkoties viņiem acīs, iztapt visvisādām viņu iegribām, uzmanīt viņus, kalpot viņiem. Tagad, pēc ģenerālienes — savas mātes nāves, viņa uzskata par pienākumu nešķirties no brāļa un visādi izdabāt Nastjeņkai. Vecais Ježevikins vēl ir dzīvs un pēdējā laikā pasācis aizvien biežāk un biežāk apmeklēt meitu. Sākumā viņš tēvoci dzina izmisumā ar to, ka pilnīgi norobežoja sevi un savu sīko smeltni (tā viņš dēvēja savus bērnus) no Stepančikovas. Visi tēvoča aicinājumi viņu neietekmēja: viņš bija ne tik daudz lepns, cik klīrīgs un aizdomīgs. Patmīlīgais aizdomīgums reizēm kļuva īsti slimīgs. Doma, ka viņu, nabagu, uzņems bagātā mājā aiz žēlastības, uzskatīs par uzbāzīgu un uzmācīgu, bendēja viņu nost; viņš dažkārt pat atteicās no Nastjeņkas palīdzības un pieņēma tikai pašu nepieciešamāko. Turpretim no tēvoča viņš negribēja pieņemt itin nekā. Nastjeņķa bija pārlieku maldījusies, toreiz dārzā man teikdama par tēvu, ka tas tēlo ākstu viņas dēļ. Tiesa, toluik viņam briesmīgi gribējās izdot Nastjeņku pie vīra; taču ākstu viņš tēloja tīri vienkārši aiz iekšējas nepieciešamības, lai izlādētu sakrājušos niknumu. Prasība kaisīt zobgalības un dzēlīgus vārdiņus bija viņam asinīs. Viņš, piemēram, kariķēja pašu zemiskāko, pašu verdziskāko lišķi, taču tai pašā laikā skaidri lika saprast, ka dara to tikai izskata pēc; un, jo pazemojošāki bija viņa glaimi, jo dzēlīgāk un klajāk tiem cauri spīdēja izsmiekls. Tāda jau bija viņa maniere. Visus viņa bērnus izdevās ievietot labākajās mācību iestādēs Maskavā un Pēterburgā, bet arī tikai tad, kad Nast jeņķa viņam skaidri pierādīja, ka tas viss notiek par viņas pašas līdzekļiem, proti, no tiem trīsdesmit tūkstošiem, ko viņai bija dāvinājusi Tatjana Ivanovna. Patiesību sakot, šos trīsdesmit tūkstošus nekad arī neņēma no Tatjanas Ivanovnas, bet, lai viņa nebēdātos un neapvainotos, apmierināja viņu ar solījumu — tiklīdz ģimenē radīsies neparedzētas vajadzības, tūdaļ pieņems viņas palīdzību. Tā arī izdarīja: izskata pēc dažādā laikā paņēma no viņas divus diezgan prāvus aizņēmumus. Taču pirms trim gadiem Tatjana Ivanovna nomira, un Nast ja tomēr dabūja savus trīsdesmit tūkstošus. Nabaga Tatjana Ivanovna nomira pēkšņā nāvē. Visa ģimene posās uz balli pie kāda no kaimiņu muižniekiem, un viņa nule kā bija paguvusi ietērpties savā balles kleitā un galvā uzlikt burvīgu baltu rožu vainagu, kad pēkšņi sajuta nelabumu, apsēdās atzveltenī un nomira. Ar to pašu vainagu galvā viņu ari apglabāja. Nastja bija izmisusi. Tatjanu Ivanovnu mājā bija lolojuši un kopuši kā bērnu. Viņa pārsteidza visus ar savu saprātīgo testamentu: atskaitot Nastjeņkas trīsdesmit tūkstošus, viss pārējais — ap trīssimt tūkstošu asignācijās — bija novēlēts nabadzīgu meiteņu — bāreņu audzināšanai un naudas pabalstiem, mācību iestādes beidzot. Viņas nāves gadā pie vīra izgāja arī jaunava Perepeļicina, kura pēc ģenerālienes nāves bija salikusi tēvoča mājā, cerēdama pieglaimoties Tatjanai Ivanovnai. Pa tam lāgam atraitņos bija iekļuvis ierēdnis muižnieks, kuram piederēja Mišina — tā pati mazā sādžiņa, kur mums iznāca saķeršanās ar Obnoskinu un viņa māmuļu Tatjanas Ivanovnas dēļ. Šis ierēdnis bija negants prāvnieks, un no pirmās sievas viņam bija seši bērni. Domādams, ka Perepeļicinai ir nauda, viņš sāka sūtīt viņai bildinājumus, un viņa uzreiz bija ar mieru. Taču Perepeļicina bija plika kā baznīcas žurka: viņai piederēja pavisam tikai trīssimt rubļu sudrabā, tie paši Nastjeņkas dāvināti uz kāzām. Tagad vīrs un sieva ecējas no rīta līdz vakaram. Viņa plūkā aiz matiem vīra bērnus un dala tiem dunkas, bet viņam (vismaz tā runā) skrāpē ģīmi un vienā laidā bāž acīs savu apakšpulkvedisko izcelšanos. Arī Mizinčikova dzīve nokārtojusies. Viņš prātīgi atmeta visas savas cerības uz Tatjanu Ivanovnu un sāka pamazām mācīties lauksaimniecību. Tēvocis viņu ieteica kādam bagātam grāfam — muižniekam astoņdesmit verstu no Stepančikovas; grāfam piederēja trīs tūkstoši dvēseļu, un pats viņš retumis ieradās savās muižās. Pamanījis Mizinčikova spējas, ņemdams vērā ieteikumu, grāfs viņam piedāvāja pārvaldnieka vietu savās muižās, padzinis iepriekšējo pārvaldnieku — vācieti, kurš, par spīti izdaudzinātajam vāciešu godīgumam, smalki aptīrīja savu grāfu. Pēc pieciem gadiem muižu nevarēja ne pazīt: zemnieki bija iedzīvojušies turībā, ieviestas agrāk neiespējamas saimniecības nozares, ienākumi turpat vai divkāršojušies — vārdu sakot, jaunais pārvaldnieks izcēlās ar savām saimniekotāja spējām, viņu daudzināja pa visu guberņu. Cik liels bija grāfa izbrīns un bēdas, kad Mizinčikovs pēc apaļiem pieciem gadiem, nevērodams nekādus lūgumus, nekādas piemaksas, kategoriski uzteica vietu un atstāja dienestu! Grāfs domāja, ka viņu aizvilinājuši kaimiņu muižnieki — varbūt pat uz citu guberņu. Un cik visi bija pārsteigti, kad piepeši — pāris mēnešu pēc aiziešanas no darba Ivanam Ivanovičam Mizinčikovam uzradās lieliska muiža ar simt dvēselēm taisni četrdesmit verstu no grāfa muižas! To viņš bija nopircis no kāda izputējuša huzāra — sava agrākā drauga. Šīs simt dvēseles viņš tūdļ ieķīlāja, un pēc gada viņam apkaimē pieradās vēl sešdesmit dvēseļu. Tagad viņš pats ir muižnieks un saimniecība viņam nepārspējama. Visi brīnās: kur viņš tik daudz naudas rāvis? Citi tikai krata galvu. Taču Ivans Ivanovičs ir pavisam mierīgs un pilnīgi apzinās savas tiesības. Viņš izsaucis no Maskavas savu māsu — to pašu, kura viņam bija atdevusi savus pēdējos trīs rubļus zābakiem, kad viņš devās uz Stepančikovu, — visai jauku, ne vairs gluži jaunu meiteni, lēnīgu, piemīlīgu, izglītotu, taču pārlieku iebaidītu. Viņa visu laiku bija mitinājusies kaut kur Maskavā par laika kavētāju pie nez kādas labdares; tagad viņa ar bijāšanu izturas pret brāli, saimnieko viņa mājā, uzskata viņa gribu par likumu un sevi par pilnīgi laimīgu. Brālītis viņu nelutina un krietni vien nostrādina, taču viņa to nemana. Stepančikovā viņu pārlieku iemīļojuši; runa, ka Bahčejeva kungs neesot pret viņu vienaldzīgs. Viņš būtu to bildinājis, taču baidās tikt atraidīts. Starp citu, par Bahčejeva kungu mēs ceram sīkāk parunāt kādu citu reizi citā stāstā.

Tā nu, šķiet, par visiem būtu pateikts… Jā, piemirsu: Gavrila ir kļuvis gaužām vecs un pilnīgi aizmirsis franču valodu. No Falaleja iznācis visai kārtīgs kučieris, bet nabaga Vidulēcis jau sen nokļuvis trako namā un laikam turpat arī nomiris… Šinīs dienās braukšu uz Stepančikovu un katrā ziņā tēvocim par viņu apjautāšos.

STEPANČIKOVAS CIEMS UN TĀ IEDZĪVOTĀJI

Pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 1859. g. (novembrī, decembrī). Sākumā Dostojevskis bija domājis garo stāstu iespiest žurnālā «Русский вестник». «… Neatceros, vai tiku tev rakstījis,» viņš jautāja brālim 1858. g. 31. maija vēstulē, «ka esmu ievadījis sarunas ar Katkovu («Русский вестник») un nosūtījis viņam vēstuli, kurā piedāvājos piedalīties viņa žurnālā un apsolīju iesniegt šogad garo stāstu, ja viņš man tūliņ atsūtītu 500 rub. sudrabā?» Un tālāk: «Strādāju patlaban pie garā stāsta žurnālam «Русский вестник.» («Письма», т. I, с. 236.)

1858. g. beigās Dostojevskis pārtrauca darbu pie «Stepančikovas ciema», lai pabeigtu «Krusttētiņa sapni». «… Nepabeidzis līdz septembrim Katkovam apsolīto, attapos un ķēros pie garā stāsta žurnālam «Русское слово» un tagad rakstu to lielā steigā, esmu jau gandrīz pabeidzis. Šinīs dienās nosūtīšu. Pie tā, ko solīju Katkovam, ķer šos tūliņ, līdzko būšu uzrakstījis žurnālam «Русское слово», un drīzā laikā izsūtīšu pusi…» (Turpat, 241. lpp.)

Darbs pie «Stepančikovas ciema» stipri ieilga un tika pabeigts tikai 1859. g. vidū. «Romānu, ko nosūtu Katkovam, uzskatu par nesalīdzināmi labāku nekā «Krusttētiņa sapni». Tur ir divi nopietni raksturi, turklāt jauni, vēl nekur nebijuši. Taču nezinu, kā izdosies romānu pabeigt. Man tas ir šausmīgi apnicis un pat nomocījis mani (burtiski). Ceru, ka «Русский вестник» to nodrukās augustā vai septembrī.» (Turpat, 243. lpp.)

Tomēr pretēji saviem sākotnējiem nodomiem Dostojevskis bija spiests garo stāstu nodot žurnālam «Отечественные записки», jo vispirms «Русский вестник» un pēc tam «Современник» atteicās to pieņemt.

Dostojevski it īpaši uztrauca tas, kā pret viņa garo stāstu izturējās žurnāla «Современник» redaktors Ņekrasovs, kurš savā laikā bija krusttēvs romānam «Nabaga ļaudis», kas tika publicēts izdevumā «Литературный сборник» un sagādāja jaunajam autoram neparastus panākumus. «Tu raksti, ka nesastapi Ņekrasovu mājās,» viņš raksta brālim, kas vadīja sarunas. «Bet redzi, mans draugs: ja tu arī sešpadsmitajā viņu nesastapsi, tad — ka tikai nenokavētos ar manuskriptu! Paies laiks, un viņi oktobra burtnīcā nodrukās kaut ko citu. Tas vēlreiz jāizlasa; bet tu man neraksti, vai atstāji viņam manuskriptu. Un vai nodevi vēstuli? Apsoli, ka uzrakstīsi septiņpadsmitajā, ja sastapsi Ņekrasovu. Protams, sastapsi, un tāpēc šodien ar lielu nepacietību gaidu tavu vēstuli. NB: satiksmē ar Ņekrasovu ievēro visus sīkumus un visus viņa vārdus un, dieva dēļ, lūdzu, uzraksti man visu sīki jo sīki. Mani taču tas ļoti interesē.» (Turpat, 252. lpp.) Ņekrasovs, kas jau pašā sākumā, vēl neiepazinies ar garo stāstu, bija izteicis dedzīgu vēlēšanos iespiest Dostojevska jauno darbu, drīz piedāvāja tādus honorāra noteikumus, kas īstenībā nozīmēja noraidījumu. Tomēr īstais cēlonis tādai krasai Ņekrasova nodomu maiņai, acīm redzot, bija tas, ka viņam nepatika stāsta saturs. Kaut gan Dostojevskis pirmoreiz pievērsies krievu lauku dzīves attēlojumam, viņš gandrīz nemaz nav skāris pašu aktuālāko tai laikā — dzimtbūšanas tēmu (Rostaņeva attiecības ar saimes ļaudīm ir tīrā idille). «… Atvainojiet, ka ilgi vilcinājos ar atbildi,» rakstīja Ņekrasovs. «Izlasījis romānu, iedevu to lasīt vēl kādam no tuvākajiem «Современник» līdzstrādniekiem.» (Turpat, 547. lpp.) Sapratis, ka jautājums ir par garā stāsta saturu, M. M. Dostojevskis deva brālim padomu: «Tev noteikti uz Jaungadu vajag uzrakstīt kaut ko efektīgu. Vispirms jāatgādina lasītājiem par sevi ar kaut ko kaismīgu un graciozu un jāatgādina drīz.»

Visas šīs ziņas Dostojevski ne vien apbēdināja, bet daļēji arī izbrīnīja. Pats viņš, nevērojot dažus stāsta mākslinieciskas dabas trūkumus, uzskatīja to par savu 1859. gada labāko darbu. «Sākums un vidus daļa noslīpēti, beigas rakstītas steigā. Taču es tajā esmu ielicis savu dvēseli, savu miesu un asinis. Es negribu sacīt, ka esmu tajā izteicies līdz galam; tas būtu aplami Būs vēl daudz, ko teikt. Turklāt romānā ir maz sirsnības (t. i., kaismīga elementa, kā, piemēram, «Muižnieku ligzdā»), taču tajā ir divi milzīgi tipiski raksturi, kas radīti un pierakstīti piecus gadus, nevainojami noslīpēti (pēc manām domām) — pilnīgi krieviski raksturi, kas līdz šim krievu literatūrā vāji parādīti.» (Turpat, 246. Ipp.) Un tālāk: «… esmu pārliecināts, ka manā romānā ir ļoti daudz nejauka un vāja. Taču — kaut vai sit mani nost! — ir arī skaistas vietas. Tās plūdušas no dvēseles. Ir lieliska komisma piesātinātas ainas, ir ainas, zem kurām uz vietas būtu parakstījies Gogolis.» (Turpat, 251. Ipp.)

Garā stāsta «Stepančikovas ciems» galvenais saturs ir divu raksturu — Opiskina un Rostaņeva attēlojums. Dobroļubovs atzīmēja, ka «cilvēkus, kuru cilvēciskā cieņa aizvainota, Dostojevska kungs mums parāda divos galvenajos tipos: lēnīgajā un saniknotajā». (Добролюбов H. А. Сочинения в трех томах. Т. 3. М., 1952, с. 476). Pie pirmā no tiem neapšaubāmi pieder Rostaņevs, pie otrā — Opiskins. Opiskina saniknojums daudzējādā ziņā izskaidrojams ar viņa neveiksminieka, piedzīvotāja sūro likteni. Fomas despotisms, viņa ņirgāšanās par citiem ir slimīga reakcija uz to, kas savā laikā darīts ar viņu. Fomas Fomiča aizvainotās personības paslepenā, niknā sacelšanās ne tikai kopumā, bet reizēm pat detaļās atgādina Goļadkina izturēšanos. «No Goļadkina kunga līdz Fomam Fomičam «Stepančikovas ciemā» viņš (Dostojevskis) savā mūžā attēlojis daudz slimīgu, nenormālu parādību,» rakstīja Dobroļubovs (turpat, 464. Ipp.). Opiskina atriebībai nav noteiktas idejiskas ciņns rakstura. Šeit ir ņirgāšanās pašas ņirgāšanās dēļ, bez jebkādas redzamas vajadzības. Iedvesmas pilns despotisms, kas aizrauj pašu despotu, — tāda ir Fomas Opiskina rīcība. Mizinčikovs pareizi saskatījis, ka Foma ir «savā ziņā tāds kā dzejnieks». Brīžam sāk likties, ka nevis agrākās nelaimes padarījušas Fomu tādu, bet ka vainīga viņa nekrietnā daba, ka ļaunums slēpjas tieši tanī. Šeit skaidri jūtama atvirze no Beļinska sociālajām idejām, jo tas rakstīja: «Ļaunums slēpjas nevis cilvēkā, bet sabiedrībā.» N. K. Mihailovskis rakstā «Nežēlīgais talants» uzsvēra nevis Fomas saniknotību kā viņa iepriekšējās dzīves rezultātu, bet pašas viņa dabas nežēlību, Opiskina piederību pie «vilku sugas eksemplāriem».

Dažas Fomas Fomiča runas (to bija pamanījuši jau žurnāla «Отечественные записки» redakcijā) atgādina atsevišķas tēzes Gogoļa reakcionārajā grāmatā «Izmeklētas vietas no sarakstīšanās ar draugiem». Kā zināms no M. M. Dostojevska vēstules, žurnāla izdevējs Krajevskis «sacīja, ka dažas vietas esot lieliskas, Foma viņam ārkārtīgi patīkot Tas viņam atgādinājis N. V. Gogoli viņa dzīves skumjajā periodā.» (Гроссман Jl. П. Жизнь и труды Достоевского. «Academia», 1935, с. 96.) Interesanti, ka 70. gadu sākumā Dostojevskis pats savās melnraksta piezīmēs norādījis uz Gogoļa pēdējā posma uzskatu tiešu kopsakaru ar «pagrīdes» psiholoģiju, kas tik raksturīga Opiskinam.

Pretendējot uz sludinātāja, dzīves skolotāja lomu, Gogolis publiski atteicās no «Revidenta» un «Mirušajām dvēselēm» un «Novēlējumā», ar kuru sākas «Izmeklētas vietas no sarakstīšanās ar draugiem», paziņoja, ka viņa pēdējais un labākais darbs — «Atvadu vēstījums» — tikšot publicēts pēc viņa nāves. Taču šis vēstījums netika uzrakstīts. Dostojevskis šai apstāklī saskatīja spilgtu liecību Gogoļa garīgajam sabrukumam. «Šī ir tā pati pagrīde, kas lika Gogolim svinīgajā novēlējumā runāt par pēdējo vēstījumu, kurš izskanēja no viņa dvēseles, bet kura, kā izrādījās, īstenībā nemaz nebija. Taču, sākdams savu novēlējumu, viņš varbūt nemaz nezināja, ka uzrakstīs par pēdējo vēstījumu.» 1

Darbā «Dostojevskis un Gogolis (pie parodijas vēstures)» J. Tiņanovs parādījis, ka Fomas sprediķis pirms aiziešanas no Rostaņeva mājas atkārto atsevišķus raksta «Krievu muižnieks» atzinumus, bet Opiskina prātojumi par literatūru, par krievu tautas dejām parodē rakstu «Temati liriskam dzejniekam» un daļēji rakstu «Par teātri». Fomas paziņojums: «O, neceliet man monumentu!… Savās sirdīs uzceliet man monumentu…» — parodē zināmos «Izmeklēto vietu» autora vārdus: «Vēlos, lai neliek man nekādu pieminekli, lai pat nedomā par tādu nieku, kas nav kristīga cilvēka cienīgs. Bet, ja kādam no man tuviem cilvēkiem tiešām esmu bijis dārgs, tas uzcels man pieminekli citādi: uzcels to pats sevī…» (Гоголь H. В. Поли. собр. соч. Т. 8 Изд. АН СССР, 1952, с. 219.)

Tā «Stepančikovas ciema» autors, pirms desmit gadiem notiesāts katorgā par petraševskiešu pulciņā lasīto Beļinska vēstuli Gogolim, no jauna izsmēja Gogoļa pēdējās grāmatas neīsto patosu un dzimtbūtnieciskos ideālus. Raksturīgi, ka, parodēdams Gogoli — sludinātāju, Dostojevskis, tāpat kā agrāk, balstījās uz Gogoļa — mākslinieka satīriskajām tradīcijām.

Kaut gan Dostojevska simpātijas pieder pulkvedim Rostaņevam, tas nepavisam nav stāsta pozitīvais varonis. Jūsmas izpaudumi, ko, par viņu runājot, bagātīgi šķiež dažas stāsta personas un vispirms stāstītājs, diez vai ir piedēvējami Dostojevskim. Neapstrīdams paliek tikai viens: pulkvedis pēc savas dabas ir labsirdīgs, viesmīlīgs cilvēks. Atklātība, bērnišķība viņu tuvina rakstnieka iemīļotajiem varoņiem. Taču Rostaņevs ir aprobežots vājas gribas cilvēks, viņš nepavisam nepazīst, nesaprot cilvēkus, visus idealizē. Lai paralizētu pulkveža visstingrāko apņemšanos, pietiek ar jebkuru niecīgu Fomas viltību. Galu gald atbrīvojies no svešas ietekmes, Rostaņevs, izrādās, ir spējīgs kļūt tikai par veclaiku muižnieku, tādu kā Gogoļa Afanasijs Ivanovičs.

Dažas Rostaņeva runas, kurās viņš attaisno sliktus cilvēkus un negodīgu rīcību, Dostojevskis izmanto polemikai ar naturālās skolas lde-

1 No rokraksta materiāliem, kas sagatavoti publikācijai «Literārā mantojuma» F. M. Dostojevskim veltītajā sējumā (ЦГАЛИ. Фонд Ф. M. Достоевского, опись 1, № 11, л.68сб.).

jām, pirmoreiz šai nolūkā minēdams pazīstamās Ņekrasova vārsmas «Kad maldu tumsu izbridusi». Protams, no «Stepančikovas ciema» līdz garajam stāstam «Piezīmes no pagrīdes», kurā šis pats Ņekrasova dzejolis skan asā polemiskā kontekstā, tiks noiets garš ceļš. Taču arī šeit jau manāmi Dostojevska idejiskās evolūcijas elementi. Atšķirībā no Beļinska un viņa sekotājiem Dostojevskis, analizēdams cilvēka raksturu, pārnes smaguma centru no sabiedriskajiem apstākļiem uz atsevišķa cilvēka personiskajām īpašībām. Daži garā stāsta mazāk nozīmīgi raksturi tālāk attīstīti Dostojevska turpmākajā daiļradē. Tāds ir Ježevikins — Ļebedeva pirmtēls «Idiotā» (ar to pašu pieteicienu «Paglaimo, paglaimo») un sulainis Vidulēcis — attāls Smerdjakova priekštecis («Brāļi Karamazovi»).

Strādādams pie «Stepančikovas ciema», Dostojevskis, kā norāda L. P. Grosmans, bieži izmantojis savas «Sibīrijas burtnīcas» pierakstus. Šai burtnīcā Dostojevskis, uzturēdamies Sibīrijā, ierakstījis raksturīgus tautas izteicienus, sakāmvārdus un parunas. Daudzi no tiem gandrīz negrozītā veidā nokļuvuši garajā stāstā.

398. lpp. … ietekmi, kāda ir dažādiem Ivaņiem Jakovļevičiem. — Ivans Jakovļevičs Koreiša (1780—1861) — Maskavas plānprātiņš, izdaudzināts par dievreģi.

404. lpp. … apmēram tādi kā «Maskavas atbrīvošana», «Vētru alamani», «Mīlestības dēli Jeb krievi no4. gadā» …kas… noderēja par patīkamu ēsmu barona Brambcusa asprātībai. — Nemākulīgi sacerējumi ar pseidovēsturisku sižetu. Ar nosaukumu «Maskavas atbrīvošana» XIX gs. sākumā iznāca vairāki darbi, to skaitā 1840. g. I. Gluhareva «Kņazs Požarskis un Ņižņijnovgorodas pilsonis Miņins jeb Maskavas atbrīvošana 1612. gadā». Otrs no minētajiem darbiem ir D. Presnova «Atamans Vētra jeb Aizvolgas voļņica. Krievu romāns no veclaiku nostāstiem» (1835). Trešais nosaukums, acīm redzot, ir parodēts. Par romānu «Atamans Vētra» Beļinskis rakstīja: «Šī grāmata pieder pie tiem sacerējumiem, kuru sākotnējā ideja radusies sīkumtirgū.» (Белинский В. Г. Поли. собр. соч. Т. 1. Изд. АН СССР, 1953, с. 319.)

407.   lpp. Jābūt divkārt smalkjūtīgam pret cilvēku, kuram tu izdari pakalpojumu. — Šie Rostaņeva vārdi gandrīz burtiski atkārto paša Dostojevska domu («Es zinu, ka jūs pret viņu izturēsieties ar divkāršu, trīskāršu pieklājību; pret cilvēku, kuram esi izdarījis pakalpojumu, jāizturas uzmanīgi.» — «Письма», т. 1, с. 157), kas liecina par varoņa zināmu tuvību autoram.

408.  lpp. Foma Fomičs allaž šādā tonī runāja ar «gudro krievu zemnieciņu». — Izteiksmes veids, kādu Foma Fomičs lieto sarunā ar zemniekiem, parodē tās rindas «Izmeklētajās vietās no sarakstīšanās ar draugiem», kur Gogolis ieteic muižniekiem runāt ar zemniekiem apmēram tā: «Ak tu, nemazgātais purns! Pats galīgi sodrējiem notriepies, ka ne acu saredzēt, un vēl negribēsi godājamam godu doti» (Гоголь H. В. Поли. собр. соч. Т. 8, с. 323.) Par šiem Gogola vārdiem Bejinskis sašutis rakstīja: «Un izteiciens: «Ak tu, nemazgātais purns!» No kāda Nozdreva, no kāda Sobakeviča jūs to esat noklausījies, lai pateiktu pasaulei kā lielu atklājumu par derīgu pamācību zemniekiem, kuri jau tāpat nemazgājas, tāpēc ka, noticējuši saviem kungiem, paši sevi neuzskata par cilvēkiem?» (Белинский В. Г. Собр. соч. в трех томах. 1948, с. 709.)

438. lpp. Negribēdams kļūsi par Taleirāņu. — Taleirāns (1754— 1838) — slavens franču diplomāts.

446. lpp. Vai esat lasījusi «Lempi»? — Domāts A. F. Pisemska (1821— 1881) garais stāsts «Lempis» (1850).

453. lpp. … bērnu man ir — tīrā Holmsku ģimene! — «Holmsku ģimene. Dažas krievu muižnieku ģimeņu un neprecēto cilvēku tikumu un dzīves veida iezīmes» — D. N. Begičeva (1786—1855) romāns.

474. lpp. …Puškini, Ļermontovi, Borozdnas.—I. P. Borozdna (1803— 1888) — maz pazīstams, nenozīmīgs dzejnieks. Viņa vārda minēšana blakus Puškinam un Ļermontovam spilgti raksturo Opiskina «izglītību».

476. lpp. «Pārrakstītājs» («Perepiščik») — N. V. Kukoļņika pseidonīms žurnālu rakstos.

481. lpp. Orlejs — sengrieķu mītu varonis, dižs dziedonis, kas ar savu burvīgo skaņu mākslu aizkustinājis dievus apakšzemes valstī.

501. lpp. …pats Makiavelli vai kāds Merkadante. — Makiavelli Nikolo di Bemardo (1469—1527) — itāliešu politisks darbinieks un rakstnieks, viens no redzamākajiem buržuāzijas ideologiem. Merkadante Saverio (1797—1870) — itāliešu komponists.

508.   lpp. … būs apmēram tā kā Gretnagrīnā. — Skotijas ciematiņā Gretnagrīnā varēja slēgt laulības bez iepriekšējām formalitātēm.

509.   lpp. …tēloju Burcovu… — Domāts huzāru oficieris, uzdzīvotājs А. P. Burcovs, pazīstams no D. Davidova (1784—1839) pantiem:

Burcov, kausli trakulīgais, Žūpu brāli dārgais mans!…

(«Aicinājums uz punšu»)

553. lpp. … tiku atradis Fomu lasot Polu de Koku. — Šarls Pols de Koks (1794—1871) — franču rakstnieks.

555. lpp. Devīts gads, kopš Pedro Gomecs — Kozmas Prutkova dzejolis «Pambas aplenkšana», publicēts «Sovremeņņika» 1854. g. marta numurā. Pirmajā pusē dažas dzejoļa rindas Dostojevskis citē neprecīzi.

557. lpp. … vēl Radklifas romānos tiku lasījis. — Anna Radklifa (1764—1823) — angļu romānu rakstniece. Viņas romāns «Udolfas noslēpumi» ieguva pasaules slavu.

Benediktieši — katoļu mūku ordenis.

559. lpp. Poda dakšas, teikt, Ja ņem pēc zinātnes, nav vis poda dakšas, bet emblēma vai mitoloģija. — Žurnāla «Отечественные записки» 1851. g. jūlija numurā bija iespiests A. N. Afanasjeva raksts «Slāvu zemnieka istabas reliģiski pagāniskā nozīme». Vēlāk (1861) Dostojevskis to ironiski dēvēja — «raksts par slotu, poda dakšām un lāpstu un to nozīmi senajā krievu mitoloģijā» — un vaicāja: «… Vai varbūt tādos rakstos «Otečestvennije zapiski» saskata pievēršanos tautiskumam? Ja tā, tad to uzskati un tautiskuma izpratne ir diezgan oriģināli.» (Достоевский Ф. M. Собр. соч. Т. 8, 1930, с. 63.) «Atceries — pulkveža Rostaņeva literāros spriedumus par literatūru, par žurnāliem, par «Oteč. zapiski» zinātniskumu utt.,» Dostojevskis rakstīja brālim. «Kategorisks noteikums: lai Krajevskis no šīs sarunas neizmet ne rindiņas. Pulkveža Rostaņeva domas nevar ne pazemot, ne apvainot Krajevski.» («Письма», т. 1, с. 268.)

581. lpp. …nelaime varbūt ir tikumības māte. To, liekas, ir teicis Gogolis. — «Izmeklētās vietās no sarakstīšanās ar draugiem» Gogolis rakstīja: «… Nelaime dara cilvēku maigāku; viņa daba tad kļūst jūtīgāka. ..» (Гоголь H. В. Поли. собр. соч. Т. 8, с. 236.)

583. lpp. Kur šis cilvēks paslēpies? Kā Diogēns ar lukturi es meklēju viņu. — Diogēns (apm. 404.—323. g. pirms m. ē.) — grieķu filozofs, kas mācīja nicināt pasaulīgus labumus. Pēc nostāstiem, viņš reiz dienas laikā staigājis ar aizdedzinātu lukturi pa Atēnu ielām un uz jautājumu, ko viņš meklē, atbildējis: «Es meklēju cilvēku.»

591. lpp. … noskaitīju dzejoli: «Kad maldu tumsu izbridusi» — pirmā rinda no N. A. Ņekrasova dzejoļa, kas publicēts žurnālā «Отечественные записки» (1846. g. 3. sēj.).

Content

Dostojevskis Fjodors Stepančikovas ciems un tā iedzīvotāji

STEPANČIKOVAS ciems un tā iedzīvotāji

PIRMĀ DAĻA

I Ievads

II Bahčejeva kungs

III Tēvocis

IV Tēju dzerot

V Ježevikins

VI Par balto vērsi un par Kamarinskas zemnieku

VII Foma Fomičs

VIII Mīlestības atklāšana

IX Jūsu ekselence

X Mizinčikovs

XI Galīga neizpratne

XII Katastrofa

OTRA UN PĒDĒJA DAĻA

I Gūstīšana

II Ilijušas vārda diena

IV Izraidīšana

V Foma Fomičs nodibina vispārēju laimi

VI Noslēgums

STEPANČIKOVAS CIEMS UN TĀ IEDZĪVOTĀJI