Dostojevskis Fjodors

Sveša sieva un vīrs zem gultas

Fjodors Dostojevskis

Sveša sieva un vīrs zem gultas

SVEŠA SIEVA UN VĪRS ZEM GULTAS

NEPARASTS NOTIKUMS

I

—     Piedodiet, cienījamais kungs, atļaujiet jums pajautāt . ..

Gājējs sarāvās un, drusku izbijies, paskatījās uz jenota kažokā tērpto kungu, kurš astoņos vakarā pašā ielas vidū viņu tik tieši uzrunāja. Un tas taču zināms — ja kāds Pēterburgas kungs pēkšņi uz ielas kaut ko pasacīs otram pilnīgi svešam kungam, — šis kungs noteikti izbīsies.

Tātad gājējs sarāvās un mazliet izbijās.

—     Atvainojiet, ka jūs traucēju, — kungs jēnota kažokā sacīja, — bet es… es patiesi nezinu… jūs droši vien mani atvainosiet; redziet, esmu savā ziņā satraukts…

Tikai tagad jaunais cilvēks mētelī ievēroja, ka kungs j ēnota kažokā patiesi ir satraukts. Viņa grumbās sarauktā seja izskatījās diezgan bāla, balss drebēja, viņš nevarēja sakopot domas, mēle mežģījās, un varēja manīt, ka viņam ļoti grūti savienot pazemīgo lūgumu kārtas vai stāvokļa ziņā zemāk stāvošam cilvēkam ar nepieciešamību katrā ziņā griezties pie kāda ar lūgumu. Jā, un galu galā šis lūgums nekādā ziņā nebija pieklājīgs un solīds, bet dīvains un neatbilstīgs cilvēkam, kurš nēsā tik lepnu kažoku un tādu cienīgu skaistas tumšzaļas krāsas fraku ar tik daudzveidīgiem rotājumiem, kas šo fraku papildināja. Kā redzams, tas mulsināja pašu kungu jēnota kažokā, tā ka beidzot viņš neizturēja, nolēma pārvarēt savu uzbudinājumu un pieklājīgi beigt nepatīkamo scēnu, ko pats bija ierosinājis.

—      Atvainojiet, esmu galīgi apjucis; jūs, protams, mani nepazīstat… Atvainojiet, ka jūs traucēju; es pārdomāju. — To teikdams, viņš pieklājīgi pacēla cepuri un steidzās tālāk.

—     Laipni lūdzu.

Mazais cilvēciņš pazuda tumsā, pamezdams kungu mētelī apstulbumā stāvam.

«Kāds savādnieks!» kungs mētelī nodomāja. Pēc tam, pietiekami nobrīnījies un beidzot apstulbumu pārvarējis, atcerējās sava nāciena nolūku un sāka staigāt šurp un

turp, vērīgi skatīdamies uz kāda bezgala augsta nama vārtiem. Uznāca migla, un jaunais cilvēks kļuva drusku priecīgāks, jo miglā viņa pastaiga nebija tik uzkrītoša, kaut gan viņu varēja pamanīt tikai kāds visu dienu bezcerīgi nīkstošs važonis.

—      Atvainojiet!

Gājējs atkal sarāvās: viņa priekšā jau atkal stāvēja tas pats kungs jenota kažokā.

—       Atvainojiet, ka es vēlreiz… — viņš ierunājās, — bet jūs — jūs noteikti esat krietns cilvēks! Nepievērsiet man uzmanību kā personai sabiedriskā nozīmē; es tiešām esmu apjucis; tomēr mēģiniet saprast tīri cilvēciski … jūsu priekšā, kungs, stāv cilvēks, kuram nepieciešams vispazemīgākā kārtā lūgt. ..

—     Ja tas manos spēkos … ko jūs vēlaties?

—      Jūs varbūt domājat, ka es gribu lūgt jums naudu! — sacīja noslēpumainais kungs, šķobīdams muti, histēriski smiedamies un bālēdams.

—     Apžēlojieties …

—      Nē, es redzu, ka jūs apgrūtinu! Atvainojiet, es netieku ar sevi galā; ņemiet vērā, ka jūs redzat mani satraukumā, gandrīz vai prātu zaudējušu, tikai nesāciet domāt nez ko . . .

—      Turieties pie lietas, pie lietas! — jaunais cilvēks atbildēja, uzmundrinoši un nepacietīgi mādams ar galvu.

—      A! Redz, ko! Jūs, tāds jauns cilvēks, man atgādināt, lai turos pie lietas, it kā es būtu kāds nejēga puišelis! Esmu galīgi zaudējis prātu! … Sakiet atklāti, kāds es jums tagad tādā pazemojošā stāvoklī šķietos!

Jaunais cilvēks apmulsa un neteica neko.

—      Atļaujiet jautāt vaļsirdīgi: vai jūs neredzējāt kādu dāmu? Vairāk neko es nelūdzu! — kungs jenota kažokā, beidzot dūšu saņēmis, izgrūda.

—     Dāmu!

—     Jā, kādu dāmu.

—     Redzēju gan … bet, atzīšos, viņu bija tik daudz …

—      Tas ir iespējams, — noslēpumainais cilvēks atbildēja ar rūgtu smaidu. — Es nepareizi izteicos, es gribēju jautāt kaut ko citu, atvainojiet; es gribēju prasīt, vai jūs neredzējāt kādu kundzi mētelī ar lapsādu un tumšā samta cepurē ar melnu plīvuru?

—      Nē, tādu neesmu redzējis… nē, liekas, neesmu manījis.

—     A! Tādā gadījumā atvainojiet!

Jaunais cilvēks gribēja kaut ko jautāt, bet kungs jenota kažokā atkal pazuda, pamezdams savu pacietīgo klausītāju apstulbumā stāvot.

«Rauj viņu velns!» manāmi satraukts nodomāja jaunais cilvēks mētelī.

Viņš īgni uzsita uz augšu bebrādas apkakli un atkal sāka piesardzīgi soļot gar bezgalīgi augstā nama vārtiem. Viņš dusmojās.

«Kāpēc viņa nenāk?» viņš domāja. «Drīz būs astoņi!»

Tornī nosita astoņi.

—     Ak! Kaut velns jūs beidzot parautu!

—     Atvainojiet!

—     Atvainojiet, ka es jūs tā … Bet jūs man pagadījāties tieši ceļā un ļoti izbiedējāt, — sacīja gājējs, pieri raukdams un atvainodamies.

—     Man atkal jāgriežas pie jums. Protams, es jums droši vien liekos satraukts un dīvains.

—     Esiet tik laipns, bez aplinkiem, paskaidrojiet drīzāk, es vēl nezinu, ko jūs vēlaties …

—      Vai jūs steidzaties? Redziet. Es jums visu izstāstīšu atklāti, bez liekiem vārdiem. Ko lai dara! Apstākļi reizēm saved kopā cilvēkus ar pavisam dažādiem raksturiem … Es jau redzu, jūs esat nepacietīgs, jauns cilvēks… Tātad … tomēr, es nezinu, ko lai saku, es meklēju dāmu (esmu nolēmis izstāstīt visu). Man noteikti jāzina, kur palikusi šī dāma. Kas viņa tāda, — man šķiet, jums viņas vārds nav jāzina, jauno cilvēk.

—     Labi, labi, turpiniet.

—      Turpiniet! Kādā tonī jūs ar mani runājat! Atvainojiet, varbūt esmu jūs aizskāris, uzrunādams par jauno cilvēku, bet es nebiju domājis neko ļaunu … vārdu sakot,. ja jūs būtu ar mieru izdarīt man vislielāko pakalpojumu, tad ziniet — kāda dāma, tas ir, es gribēju teikt — kārtīga sieviete no ļoti labas, man pazīstamas ģimenes… man uzdots… man, redziet, pašam nav ģimenes …

—     Labi, labi.

—     Mēģiniet saprast manu stāvokli, jauno cilvēk (ak, atkal! Piedodiet; es visu laiku saucu jūs par jauno cilvēku). Dārga katra minūte… Iedomājieties, šī dāma… vai jūs nevarat man pateikt, kas dzīvo šinī namā?

—     Nu … tur dzīvo daudzi.

—      Jā, jums taisnība, — atbildēja kungs jenota kažokā, mazliet iesmiedamies, lai saglabātu pašcieņu, — jūtu, esmu drusku apjucis … bet kāpēc jūs runājat tādā tonī? Jūs redzat, es vaļsirdīgi atzīstos, ka esmu apjucis, un, ja jūs esat augstprātīgs cilvēks, tad manu pazemojumu esat diezgan redzējis… Es jau sacīju, kāda dāma ar labu uzvedību, tas ir, viegla satura . . . piedodiet, esmu tā satraukts, izklausās tā, it kā es runātu par literatūru, redziet — izdomājuši, ka Pola de Koka grāmatas ir viegla satura, visa nelaime nāk no šī Pola de Koka …

Jaunais cilvēks ar nožēlu paskatījās uz jenota kažokā tērpto kungu, kurš, acīm redzot, galīgi apjucis, klusēja, skatījās uz viņu, muļķīgi smaidīdams, un ar drebošu roku bez kāda manāma iemesla satvēra viņu aiz mēteļa atloka.

—     Jūs gribat zināt, kas šeit dzīvo? — jaunais cilvēks jautāja, pakāpdamies mazliet atpakaļ.

—     Jā, jūs teicāt, ka dzīvojot daudzi.

—      Šeit… es zinu, ka šeit dzīvo arī Sofja Ostafjevna, — jaunais cilvēks sacīja čukstus, turklāt diezgan līdzjūtīgi.

—     Nu redzat, redzat! Vai jūs kaut ko zināt, jaunais cilvēk?

—     Ticiet man, es it neko nezinu … Es spriedu pēc jūsu satrauktās sejas.

—     Es nupat no virējas izdibināju, ka viņa nāk uz šejieni, bet jūs netrāpījāt pareizi, tas ir — ne jau pie Sofjas Ostafjevnas, viņa to nepazīst…

—     Nepazīst? Tad atvainojiet.

—     Kā redzams, jūs tas neinteresē, jauno cilvēk, — savādais kungs sacīja ar rūgtu ironiju.

—     Paklausieties, — jaunais cilvēks turpināja stomīdamies,— es nemaz īsti nezinu jūsu satraukuma cēloni; jūs droši vien esat pievilts; sakiet atklāti!

Jaunais cilvēks uzmundrinoši pasmaidīja.

—     Mēs vismaz viens otru sapratīsim, — viņš piebilda, un viss viņa stāvs augstsirdīgi pauda tieksmi mazliet paklanīties.

—     Jūs mani iznīcinājāt! Bet būšu pret jums vaļsirdīgs — tieši tā … kuram gan tas nevar gadīties! Mani dziļi aizkustina jūsu iejūtība. Jūs būsiet ar mani vienis prātis, jaunu vīriešu sabiedrība… Kaut gan es neesmu jauns, bet, zināt, ieradums, vecpuiša dzīve, vecpuišu sabiedrība, protams…

—     Nu protams, protams! Bet kā es varu jums palīdzēt?

—     Redziet, jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka apmeklēt Sofju Ostafjevnu … Tomēr es vēl nemaz noteikti nezinu, uz kurieni šī dāma devās, zinu vienīgi to, ka viņa ir šinī mājā; bet, redzēdams, ka jūs šeit pastaigājaties, — es pats staigāju pa to pusi, — nodomāju … es, redziet, gaidu šo dāmu … es zinu, ka viņa ir tur, — man gribētos viņu satikt un paskaidrot, cik nepieklājīgi un zemiski… ar vārdu sakot, jūs mani saprotat…

—     Hm! Jā gan!

—     Es to nedaru sevis dēļ; tikai neiedomājieties kaut ko tādu — tā nav mana sieva! Vīrs stāv citur, uz Vozņesenskas tilta; viņš grib pieķert, bet vilcinās — viņš vēl netic, kā jau katrs vīrs (to sacīdams, kungs jenota kažokā mēģināja pasmaidīt); esmu viņa draugs, jūs būsiet ar mani vienis prātis, es, cilvēks ar cienījamu stāvokli, es nevaru būt tas, par ko jūs mani turat.

—     Protams; turpiniet, turpiniet!

—     Redziet, es visu laiku viņai sekoju, man uzdots (nelaimīgais vīrs!); bet es zinu — viņa ir viltīga jauna dāma (pastāvīgi zem spilvena Pols de Koks); esmu pārliecināts, ka viņa aizlavīsies kaut kā nemanot… Man, atzīšos, virēja sacīja, ka viņa nākot uz šejieni; es kā traks metos šurp, tiklīdz dabūju to zināt; es gribu notvert; man jau sen bija aizdomas, tāpēc es gribēju jūs lūgt… jūs šeit staigājat… jūs — jūs — es nezinu …

—     Nu, ko tad jūs galu galā vēlaties?

—     Jā … Man nav tas gods jūs pazīt; neuzdrīkstos jūs izvaicāt, kas jūs esat un kāpēc… Katram gadījumam, atļaujiet iepazīties; ļoti patīkami!

Drebošais kungs dedzīgi pakratīja roku jaunajam cilvēkam.

—     To man vajadzēja izdarīt pašā sākumā, — viņš piemetināja, — bet biju aizmirsis visu pieklājību.

Runādams kungs jenota kažokā nespēja nostāvēt uz vietas, nemierīgi skatījās apkārt, mīņājās un ik brīdi kā mirējs tvērās ar roku pie jaunā cilvēka.

—      Redziet, — viņš turpināja, — es gribēju lūgt jūs kā draugu … atvainojiet manu pārdrošību … es gribēju jūs lūgt, lai jūs staigātu pa to pusi un pa šķērsielu, kur atrodas sētas durvis, tādā kārtā mierīgā gaitā aprakstīdams burtu n. Es savukārt staigāšu gar galveno ieeju, tā ka mēs garām nepalaidīsim; es tā visu laiku baidījos, ka viens pats palaidīšu garām; bet es negribu palaist. Līdzko viņu ieraudzīsiet, tūdaļ apstādiniet un sauciet mani… Ak, es ārprātīgais! Tikai tagad redzu savu muļķību un sava priekšlikuma nepiedienību!

—     Kas tur sevišķs! Apžēlojieties! …

—            Nemēģiniet mani aizstāvēt; esmu ļoti satraukts, esmu tā apjucis kā vēl nekad! It kā es būtu nodots tiesai! Atzīšos jums — būšu pret jums pilnīgi cēlsirdīgs un atklāts, jauno cilvēk: pat jūs es noturēju par mīļāko!

—           Tas ir, skaidrāk izsakoties, jūs gribat zināt, ko es šeit daru?

—            Krietnais cilvēk, cienījamais kungs, man pat prātā nenāk, ka jūs esat viņš; es jūs ar tādu domu neuzdrīkstos apvainot, bet… bet, vai jūs man varat dot goda vārdu, ka jūs neesat mīļākais?

—           Labi, dodu jums goda vārdu, ka esmu mīļākais, tikai ne jūsu sievas mīļākais; citādi jau es nebūtu uz ielas, bet būtu tagad kopā ar viņu.

—            Sievas? Kas jums teica, ka sievas, jauno cilvēk? Esmu neprecējies, tas ir, es pats esmu mīļākais…

—     Jūs teicāt, ka ir vīrs… uz Vozņesenskas tilta …

—            Protams, protams, es neskaidri izteicos: pavisam citas attiecības! Un jūs būsiet ar mani vienis prātis, jaunais cilvēk, ka zināma raksturu nenosvērtība, tas ir…

—     Jā, jā! Labi, labi!

—     Tas ir, es nepavisam neesmu vīrs …

—            Ļoti iespējams. Bet es jums atklāti pasaku, ka, tagad jūs par pretējo pārliecinādams, gribu pats sevi nomierināt, tāpēc arī neko jums neslēpšu: jūs man sagandējat garastāvokli un traucējat. Apsolu, ka pasaukšu jūs. Bet laipni lūdzu jūs tagad laist mani garām un iet projām. Es arī gaidu.

—            Lūdzu, lūdzu, tūlīt iešu projām, es respektēju jūsu sirds dīvaino nepacietību. Es to saprotu, jauno cilvēk! Ak, kā es jūs tagad saprotu!

—     Labi, labi…

—           Uz redzēšanos!… Tomēr atvainojiet, jauno cilvēk, ka es atkal jūs… Nezinu, kā lai pasaka. Dodiet man vēlreiz savu goda vārdu, ka jūs neesat mīļākais!

—     Ak kungs, apžēlojies!

—            Vēl viens jautājums, pēdējais: vai jūs zināt jūsu … tas ir, jūsu dāmas vīra uzvārdu?

—     Protams, zinu; nav jūsējais, liecieties mierā!

—     Bet kā jūs zināt manu uzvārdu?

—            Paklausieties, ejiet projām; jūs zaudējat laiku: viņj tikmēr pagūs tūkstošreiz aizmukt… Nu, ko jūs vēl vilcināties? Jūsējā ir mētelī ar lapsādu, cepuri galvā, bet manējā rūtainā uzmetnī un gaiši zilā samta platmalē… Nu, ko jums vēl vajag? Ko jūs vēl gribat?

—            Gaiši zilā samta platmalē! Viņai ir arī rūtains apmetnis un gaiši zila platmale, — iesaucās uzmācīgais cilvēks, vienā mirklī atgriezies atpakaļ.

—            Ak, velns parāvis! Nu, var taču sagadīties… Un tomēr — kas man par daļu? Manējā uz turieni neiet!

—      Bet kur tad viņa ir, tā jūsējā?

—     Jums gribētos to zināt. Kāpēc?

—     Atzīšos, es aizvien vēl domāju …

—            Fu, mans dievs! Jums galīgi nav kauna. Nu, manējai šeit ir paziņas, trešajā stāvā, logi uz ielas pusi. Ko jūs vēl gribat, vai viņus visus nosaukt jums vārdā, vai?

—            Mans dievs! Arī man ir paziņas trešajā stāvā, logi uz ielas pusi… Ģenerālis …

—     Ģenerālis?

—           Jā, ģenerālis. Es jums pateikšu, kā viņu sauc: ģenerālis Polovicins.

—            Te tev nu bija! Nē, tie nav viņi! (Ak, pie velna pie velna!)

—     Nav?

—     Nē!

Abi klusēja un izbrīnā skatījās viens otrā.

—            Kāpēc jūs uz mani tā skatāties? — jaunais cilvēks iesaucās, īgni nokratīdams apstulbumu un uzmācīgās domas.

Kungs kļuva nemierīgs.

—     Es, es atzīšos …

—            Nē, lūdzu, lūdzu, runāsim tagad prātīgāk. Mums ir kopēja lieta. Paskaidrojiet man… Ko jūs pazīstat tanī namā?

—     Kādi man paziņas?

—     Jā, paziņas . ..

—            Redziet, redziet! Es pēc jūsu acīm nopratu, ka esmu uzminējis!

—            Velns parāvis! Nē taču, nē, velns parāvis! Vai jūs esat akls, vai? Es taču stāvu jūsu priekšā, es taču neesmu kopā ar viņu. Nu, sakiet jel! Galu galā man vienalga; varat runāt vai nerunāt.

Jaunais cilvēks trakās dusmās apgriezās uz papēža divreiz apkārt un atmeta ar roku.

—            Es jau neko, apžēlojieties, es kā cēlsirdīgs cilvēks jums visu izstāstīšu: sākumā sieva uz šejieni nāca viena, viņa tiem ir radiniece; es neko nenojautu; vakar satiku viņa ekselenci; viņš teica, ka viņi jau pirms trim nedēļām esot no šejienes pārcēlušies uz citu dzīvokli. . . bet sie … tas ir, ne jau sieva, bet cita sieva (vīrs uz Vozņesenskas tilta), bet šī dāma sacīja, ka vēl vakar bijusi pie viņiem, tas ir, šinī dzīvoklī. .. Taču virēja man pastāstīja, ka viņa ekselences dzīvokli noīrējis kāds jauns cilvēks Bobiņicins.

—     Ak, velns parāvis, velns parāvis! …

—     Cienījamais kungs, esmu pārbijies, kādas šausmas!

—            Eh, velns parāvis, bet kāda man daļa gar jūsu bailēm un šausmām? Ak! Pazibēja, lūk, tur, lūk, tur…

—            Kur, kur? Jūs tikai uzsauciet: Ivan Andrejevič, — un es būšu klāt…

—            Labi, labi. Ak, velns parāvis, velns parāvis! Ivans Andrej evičs!

—            Šeit, — Ivans Andrej evičs, skriedams atpakaļ, sauca pavisam aizelsies. — Nu, kas? Kas? Kur?

—            Nē, es tikai tāpat vien … es gribēju zināt, kā sauc šo dāmu.

—     Glaf…

—     Glafira?

—            Nē, ne gluži Glafira… piedodiet, es nevaru jums teikt viņas vārdu. — To sacīdams, cienījamais cilvēks kļuva bāls kā krīts.

—            Jā, protams, ne jau Glafira, es pats zinu, ka viņu nesauc par Glaf iru; un manējā arī nav Glafira; tomēr ar ko viņa tur satiekas?

—      Kur?

—            Tur! Ak, velns parāvis, velns parāvis! (Jaunais cilvēks aiz trakām dusmām nevarēja nostāvēt uz vietas.)

—            A, redziet nu! Kā jūs zinājāt, ka viņu sauc par Glafiru?

—            Nu, velns lai parauj beigu beigās! Vēl ar jums te jāpiņķējas! Jūs taču pats teicāt, ka jūsējo nesaucot par Glafiru! . ..

—     Cienījamais kungs, kāds tonis!

—            Ak, velns lai parauj, tagad nav laika domāt par toni. Kas viņa ir, jūsu sieva, vai?

—            Nē, tas ir, es neesmu precējies… Tomēr es gan nepiesauktu velnu, lai tas parauj cienījamu cilvēku, neteiksim, — cilvēku, kas pelnījis goddevību, bet katrā ziņā labi audzinātu cilvēku, kuru piemeklējusi nelaime. Jūs visu laiku sakāt: velns lai parauj, velns lai parauj!

—     Nu protams, velns lai parauj! Vai tagad saprotat?

—           Jūsu prātu aptumšojušas dusmas, un es labāk klusēšu. Mans dievs, kas tas?

—     Kur?

Atskanēja troksnis un smiekli; uz lieveņa paradījās divas glītas meičas; abas metās pie viņiem.

—     Re, kādi! Ko jūs gaidāt?

—     Kas jums par daļu?

—     Nav īstie!

—     Ko, neesam trāpījušas īstos? Važoni!

—     Uz kurieni, jaunkundzīt?

—            Uz Pokrovu, kāp iekšā, Annuška, pa ceļam aizvedīšu.

—           Labi, es sēdīšos no otras puses, braucam! Pielūko, brauc mudīgi…

Važonis aizbrauca.

—     No kurienes viņas bija?

—     Ak dievs, ak dievs! Vai nevajadzētu iet uz turieni?

—      Uz kurieni?

—     Pie Bobiņicina.

—     Nē, to nevar …

—     Kāpēc?

—            Es, protams, ietu; bet tad viņa kaut ko sagudros; viņa … izlocīsies, es viņu pazīstu! Viņa sacīs, ka atnākusi tīšām, lai mani ar kādu pieķertu, viņa vainu novels uz mani!

—            Apzināties, ka viņa varbūt ir tur? Es jūs nesaprotu, jūs taču varat izlikties, ka ejat pie ģenerāļa …

—     Viņš ir pārcēlies uz citurieni.

—            Tas vienalga, saprotiet! Viņa taču uz turieni aizgāja, nu, un ejiet arī jūs — sapratāt? Izliecieties, it kā jūs nezinātu, ka ģenerālis pārcēlies, ierodieties pie viņa it kā pēc sievas, nu, un tā tālāk.

—     Bet pēc tam?

—            Bet pēc tam pārsteidziet pie Bobiņicina vainīgo; ak velns, kāds stulb …

—            Bet kāda jums daļa, ka es pārsteigšu? Redziet, redziet! …

—            Kas tad, kas tad, cienījamais? Kas? Vai jūs jau atkal par to pašu, ko iepriekš? Ak kungs, ak kungs! Kaunieties, smieklīgais cilvēk, jūs tiešām esat stulbenis!

—            Nu bet kāpēc jūs par to interesējaties? Jūs gribat zināt…

—            Ko zināt? Ko? Nu, velns parāvis, man tagad nav , laika ar jums noņemties. Es varu iet arī viens; ejiet, laidiet mani garām! Uzmaniet, skrieniet turp — ātrāk!

—            Cienījamais kungs, jūs gandrīz vai aizmirstaties! — i kungs jenota kažokā izmisis iesaucās.

—             Un kas par to, kas par to, ka es aizmirstos? — jaunais cilvēks runāja caur sakostiem zobiem un trakās dusj mās tuvojās kungam jenota kažokā. — Kas tad ir? Kā priekšā tad es aizmirstos?! — viņš ierēcās, dūres vīstīi dams.

—     Bet, cienījamais kungs, atļaujiet…

—            Nu, kas tad jūs tāds esat, ka es jūsu priekšā neļ drīkstu aizmirsties, kā jūs sauc?

—            Es nesaprotu, jauno cilvēk, kāpēc jums jāzina, kā mani sauc? Es nevaru izpaust… Es labāk iešu jums līdzi. Saprotiet, es jums sekošu; esmu uz visu gatavs… Bet ' ticiet man, es esmu pelnījis pieklājīgākus izteicienus! Ne1 kad nevajag zaudēt savaldīšanos, bet, ja jūs kaut kas satraucis — es varu iedomāties, kas, — tad vismaz nevajag aizmirsties … Jūs vēl esat ļoti, ļoti jauns! …

—            Kas man no tā, ka jūs esat vecs? Ir gan kaut kas neredzēts! Paej iet nost: ko jūs te skraidāt?

—            Vai tad es esmu vecs? Kas es par vecu? Protams, pēc dienesta pakāpes, un es taču neskraidu …

—     To var redzēt. Vācieties taču projām …

—            Nē, es palikšu kopā ar jums, jūs man to nevarat aizliegt; es arī esmu iejaukts; es ar jums …

—     Nu tad klusāk, klusāk, nerunājiet!

Viņi abi uzgāja uz lieveņa un pa kāpnēm uzkāpa trešajā stāvā; bija tumšs.

—     Pagaidiet! Vai jums ir sērkociņi?

—     Sērkociņi? Kādi sērkociņi?

—     Yai jūs pīpojat cigārus?

—            A, jā! Ir, ir, tepat ir, tepat, pagaidiet… — Kungs jenota kažokā sarosījās.

—     Fu, kāds stulb … pie velna! Liekas, šīs durvis …

—     Šīs — šīs — šīs — šīs — šīs …

—     Šis — šīs — šīs … ko jūs brēcat? Klusāk! .,.

—           Cienījamais kungs, es … man smagi ap sirdi… Jūs esat nekaunīgs cilvēks, tā ir!

Uzliesmoja uguns.

—           Viss pareizi, lūk, vara plāksnīte! Bobiņicins; redziet — Bobiņicins? …

—     Redzu, redzu!

—     Klu … sāk! Ko, nodzisa?

—     Nodzisa.

—     Vai nevajadzētu pieklauvēt?

—     Vajadzētu gan, — kungs jenota kažokā atbildēja.

—     Klauvējiet!

—     Kāpēc tad es! Vispirms jūs, jūs pieklauvējiet…

—     Gļēvulis!

—     Jūs pats esat gļēvulis!

—     Vācieties ratā!

—            Es gandrīz nožēloju, ka uzticēju jums šo noslēpumu; jūs…

—     Es? Nu, ko tad es?

—           Jūs izmantojāt manu satraukumu, jūs redzējāt, ka esmu zaudējis galvu …

—     Nospļauties. Man smiekli nāk par to.

—     Kāpēc tad jūs atrodaties šeit?

—     Bet kāpēc jūs?

—           Tā nu gan ir apbrīnojama tikumība! — kungs jenota kažokā sašutis piezīmēja …

—     Ko jūs varat teikt par tikumību? Kāds tad jūs pats

esat?

—     Tas ir netikumīgi!

—     Ko?!

—     Tātad, pēc jusu domam, katrs pievilts vīrs ir antiņš!

—            Vai tad jūs esat vīrs? Vai tad vīrs nav uz Vozņesenskas tilta? Kas tad jums? Ko jūs piesienaties?

—     Bet man liekas, ka jūs pats esat tas mīļākais! …

—            Paklausieties, ja jūs tā turpināsiet, man būs jāsecina, ka jījs pats esat tas antiņš! Tātad — zināt, kas?

—            Tātad jūs gribat teikt, ka es esmu vīrs! — kungs jenota kažokā iesaucās un kāpās atpakaļ, it kā būtu applaucēts ar verdošu ūdeni.

—     Tss! Klusu! Dzirdat. ..

—     Tā ir viņa.

—     Nē!

—     Fu! Cik tumšs!

Viss noklusa; tad Bobiņicina dzīvoklī atskanēja troksnis.

—      Kāpēc mums jāķildojas, cienījamais kungs? — kungs jenota kažokā čukstēja.

—      Jūs taču, velns lai parauj, pats apvainojāties!

—      Bet es jūsu dēļ esmu zaudējis jebkuru savaldību.

—      Klusējiet!

—      Jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka esat vēl ļoti jauns cilvēks …

—      Klu-sē-jiet taču!

—     Protams, es piekrītu jūsu ieskatam, ka vīrs tādā stāvoklī — ir antiņš! …

—     Vai jūs nestāvēsiet klusu? O!

—     Bet kāpēc gan tik Jauni jāizturas pret nabaga vīru? …

—     Tā ir viņa!

Taču šinī brīdī troksnis apklusa.

—      Viņa?

—     Viņa! Viņa! Viņa! Bet kāpēc jūs raizējaties? Tas taču jūs neskar!

—       Cienījamais kungs, cienījamais kungs! — kungs jenota kažokā murmināja bālēdams un šņukstēdams. — Es, protams, esmu satraukts. .. Jūs pietiekami redzējāt manu negodu; tagad ir nakts, protams, bet rīt… tomēr, mēs droši vien rīt nesatiksimies, kaut gan es nebaidos ar jums satikties, jo tas tiešām neesmu es, tas ir mans draugs, kurš stāv uz Vozņesenskas tilta, patiesi viņš! Tā ir viņa sieva, tā nav manējā! Nelaimīgs cilvēks! Ticiet man! Esmu ar viņu labi pazīstams; atļaujiet, es jums visu izstāstīšu. Esmu viņa draugs, kā jūs pats redzat, citādi es tagad viņa dēļ tā neuztrauktos — pats redzat; es jau viņam vairākas reizes sacīju: kāpēc tu precies, mīļais draugs? Dienesta pakāpe tev ir, tu esi materiāli nodrošināts, tu esi visu cienīts cilvēks, kāpēc to visu mainīt pret koķetērijas untumiem! Vai man nav taisnība? Nē, precēšos, viņš saka, ģimenes laime … Te nu bija ģimenes laime! Bija laiks, kad viņš pats citus vīrus krāpa, bet tagad tukšo rūgto biķeri… jūs mani atvainojiet, bet šis paskaidrojums bija nepieciešams… Viņš ir nelaimīgs cilvēks un tukšo rūgto biķeri — tā ir! …

Pēc šiem vārdiem kungs jenota kažokā tā iešņukstējās, it kā taisītos raudāt ne pa jokam.

—     Pie velna! Vai gan muļķu trūkst! Kas tad jūs tāds

esat?

Jaunais cilvēks aiz trakām dusmām grieza zobus.

—            Nu, zināt, pēc visa tā jūs būsiet ar mani vienis prātis… es biju pret jums cēlsirdīgs un atklāts… tāds tonis!

—     Nē, atļaujiet, atvainojiet mani… kā jūsu uzvārds?

—     Kāpēc jums jāzina uzvārds?

—     Tāpat vien …

•— Es nedrīkstu teikt savu uzvārdu …

—           Vai Šabrinu pazīstat? — jaunais cilvēks piepeši vaicāja.

—     Šabrinu!!!

—            Jā, Šabrinu! Nu!!! (Kungs mētelītī mēdīdamies atdarināja kungu jenota kažokā.) Vai tagad saprotat, kur suns aprakts?

—            Nē, kas tas par Šabrinu! — atbildēja apstulbušais kungs jenota kažokā. — Tas nepavisam nav Šabrins; Šabrins ir cienījams cilvēks! Jūsu nepieklājība izskaidrojama ar greizsirdības mokām.

—            Nē, viņš ir krāpnieks, pērkams cilvēks, kukuļņēmējs, blēdis, valsts apzadzējs! Viņu drīz nodos tiesai!

—            Atvainojiet! — sacīja kungs jenota kažokā, kļūdams bāls. — Jūs viņu nepazīstat, nemaz nepazīstat, kā es redzu, viņš jums pavisam svešs.

—            Jā, pēc skata nepazīstu, bet zinu par viņu no citiem viņam ļoti tuviem avotiem.

—            No kādiem avotiem, cienījamais kungs? Esmu uztraucies, jūs redzat.. .

—            Muļķis! Greizsirdis! Sievu neprot uzmanīt! Tāds viņš ir, ja jums labpatīk zināt!

—      Piedodiet, jūs ļoti maldāties, jauno cilvēk …

—     Ak!

—     Ak!

No Bobiņicina dzīvokļa atskanēja troksnis. Durvis vērās vaļā. Bija dzirdamas balsis,

—            Ak, tā nav viņa, tā nav viņa! Es pazīstu viņas balsi, man tagad viss skaidrs, tā nav viņa! — sacīja kungs jenota kažokā, kļuvis bāls kā krīts.

—     Klusu!

Jaunais cilvēks pieplaka pie sienas.

—            Cienījamais kungs, es skriešu projām: tā nav viņa, esmu ļoti priecīgs.

—      Nu, nu! Skiieniet, skrieniet!

—      Bet kāpēc jūs paliekat?

—      Bet kāpēc jūs?

Durvis atvērās, kungs jenota kažokā neizturēja un steigšus metās lejā pa kāpnēm.

Garām jaunajam cilvēkam pagāja vīrietis un sieviete, un viņa sirds pamira… Atskanēja pazīstama sievietes balss un pēc tam sēcoša, pilnīgi sveša vīrieša balss.

—            Nekas, es likšu, lai piebrauc kamanas, — sēcošā balss sacīja.

—     Ak, labi, labi, lai notiek, lieciet…

—      Važoņi stāv tur, tūlīt pasaukšu.

Dāma palika viena.

—            Glafira! Kur tavi zvēresti? — iesaucās jaunais cilvēks mētelī, satverdams dāmu aiz rokas.

—            Ai, kas tas tāds? Jūs, Tvorogov! Ak kungs! Ko jūs te darāt?

—      Ar ko jūs šeit satikāties?

—            Tas taču mans vīrs, ejiet projām, ejiet projām, viņš tūlīt nāks ārā… no Poloviciniem; ejiet projām, dieva dēļ, ejiet projām!

—            Polovicini kopš trim nedēļām pārcēlušies uz citu dzīvokli. Es visu zinu!

—            Ai! — Dāma izmuka uz lieveņa. Jaunais cilvēks viņu panāca.

—            Jūsu vīrs, kundze, Ivans Andrejičs — viņš ir šeit, viņš stāv jūsu priekšā, kundze …

Ivans Andrejičs tiešām stāvēja pie lieveņa.

—      Ai, tā esat jūs? — iesaucās kungs jenota kažokā.

—      Kā?

Monsieur Tvorogovs stāvēja ar pārvērstu seju, gluži kā pārakmeņojies.

—           Monsieui Tvorogovs mani šeit ieraudzīja un piedāvājās pavadīt; bet tagad jūs esat šeit, un es varu jums izteikt tikai savu vissirsnīgāko pateicību, Ivan Iļjič …

Dāma sniedza roku pārakmeņotajam Ivanam Iļjičam un drīzāk to saknieba nekā paspieda.

—           Monsieur Tvorogovs! Mans paziņa. Mēs iepazināmies ballē pie Skorolupoviem; liekas, es tev stāstīju? Vai tiešām tu neatceries, Koko?

—            Ak, protams, protams! Kā nu ne, atceros! — nobēra par Koko sauktais kungs jenota kažokā. — Ļoti patīkami, ļoti patīkami.

Un viņš sirsnīgi paspieda roku Tvorogova kungam.

—            Ar ko jūs tur runājat? Ko tas nozīmē? Es gaidu … — atskanēja sēcoša balss.

Runātāju priekšā nostājās ārkārtīgi garš kungs; viņš izņēma lorneti un uzmanīgi paskatījās uz kungu jenota kažokā.

—            Ak, monsieur Bobiņicin! — čivināja dāma. — No kurienes jūs? Kāda negaidīta satikšanās! Iedomājieties, zirgi nupat sadauzīja kamanas, ar kurām braucu, un izsvieda mani uz ielas … tas ir mans vīrs! Jean! Monsieur Bobiņicins; ballē pie Karpoviem . ..

—           Ak, ļoti, ļoti, ļoti patīkami! … Es tūlīt dabūšu karieti, mans draugs.

—            Dabū, Jean, dabū! Esmu ļoti izbijusies, es drebu, man pat nelabi… Šodien masku ballē, — viņa iečukstēja Tvorogovam … — Ar dievu, ar dievu, Bobiņicina kungs! Mēs droši vien satiksimies rīt ballē pie Karpoviem…

—            Nē, piedodiet, es rīt tur nebūšu; es rīt pat, ja jau pašlaik … — Bobiņicina kungs kaut ko noburkšķēja caur zobiem, atsveicinādamies pievilka kāju, iesēdās savās kamanās un aizbrauca.

Piebrauca kariete, dāma iekāpa tajā. Kungs jenota kažokā vilcinājās; šķita, ka viņam nebija spēka pakustēties, un viņš stulbi blenza uz kungu mētelī. Kungs mētelī diezgan muļķīgi pasmaidīja.

—     Es nezinu …

—            Atvainojiet, ļoti priecājos par iepazīšanos, — atbildēja jaunais cilvēks un, mazliet apjucis, ziņkāri skatīdamies, paklanījās.

—     Ļoti, ļoti priecājos …

—     Jums, liekas, nomukuši galoša.

—     Man? Ak, ja! Pateicos, pateicos, visu laiku taisos iegādāties gumijas …

—     Gumijas galošās svīstot kājas, — jaunais cilvēks sacīja bezgala gādīgi.

—     Jean! Vai tu drīz nāksi?

—     Jā, svīstot gan. Tūlīt, tūlīt, dārgumiņ, kāda interesanta saruna! Tā ir, kā jūs atļāvāties izteikties, svīstot kājas … Tomēr, atvainojiet, es …

—     Laipni lūdzu.

—     Ļoti, ļoti, ļoti priecājos iepazīties …

Kungs jenota kažokā iesēdās karietē, kariete sakustējās, jaunais cilvēks vēl vienmēr stāvēja un pavadīja to ar izbrīnās pilnu skatienu.

II

Nākamajā vakarā notika izrāde itāliešu operā. Ivans Andrej evičs iedrāzās zālē kā bumba. Vēl nekad viņā nebija manīts tāds furoretāda kaislība uz mūziku. No drošiem avotiem zināms, ka Ivans Andrej evičs itāliešu operā ļoti labprāt nokrācas pāris stundiņu; viņš pat dažreiz bija izteicies, ka tas esot gan patīkami, gan saldi. — Jā, — viņš sacīja draugiem, — un primadonna tev kā balta kaķenīte ņaud ausīs šūp]a dziesmiņu. — Bet to viņš bija sacījis tālā pagātnē, vēl pagājušajā sezonā; taču tagad — paskatieties vien! Ivans Andrej evičs pat mājās pa naktīm neguļ. Tātad viņš kā bumba iedrāzās zālē, kas bija līdz pēdējai vietai pārpildīta. Pat teātra kalpotājs paskatījās uz viņu ļoti aizdomīgi un tūdaļ pašķielēja uz viņa sānu kabatu, pilnīgi pārliecināts, ka ieraudzīs tur paslēptu kinžala spalu. Jāpaskaidro, ka tajos laikos pastāvēja divas partijas un katra aizstāvēja savu primadonnu. Vieni saucās… zieši, otri — … nieši. Abas partijas tik kvēli mīlēja mūziku, ka teātra kalpotāji galu galā sāka baidīties no ļoti krasiem mīlestības izpaudumiem pret visu to skaisto un cildeno, ko sevī apvienoja abas primadonnas. Lūk, kāpēc, vērojot, cik dedzīgi zālē iedrāzās šis sirmais vīrs — kaut gan patiesībā viņš nebija gluži sirms,

bet apmēram piecdesmit gadus vecs plikgalvis un vispār pēc izskata solīds cilvēks, — teātra sulainis neviļus atcerējās dāņu prinča Hamleta spārnotos vārdus:

Ja vecums atļaujas krist tādos maldos, Ko darīt jaunībai? … utt. —

un, kā jau bija iepriekš sacīts, pašķielēja uz frakas sānu kabatu, cerēdams ieraudzīt tur kinžalu. Bet tur bija tikai kabatas portfelis un vairāk nekas.

Iedrāzies teātrī, Ivans Andrej evičs tūlīt aplaida acis visām otrā balkona ložām, un — ak, šausmas! — viņa sirds pamira: sieva bija šeit! Viņa sēdēja ložā! Tur bija arī ģenerālis Polovicins ar dzīvesbiedri un svaini; tur bija arī ģenerāļa adjutants — pārlieku veikls jauns cilvēks; tur bija vēl kāds privāts cilvēks… Ivans Andrejevičs sasprindzināja visu uzmanību, visu redzes asumu, bet — ak, šausmas! — privātais cilvēks nodevīgi slēpās aiz adjutanta un palika tīts neziņas tumsā.

Viņa atradās šeit, kaut gan bija teikusi, ka būšot pavisam kur citur!

Lūk, šī divkosība, kura kopš kāda laika izpaudās katrā Glaf iras Petrovnas solī, mocīja Ivanu Andrej eviču. Lūk, šis privātais cilvēks tad nu beidzot iegrūda viņu galīgā izmisumā. Viņš atslīga krēslā pilnīgi satriekts. Liekas — kāpēc tā? Pavisam parasts gadījums …

Jāpiezīmē, ka Ivana Andrejeviča vietas bija tieši pie benuāra, turklāt nodevīgā otrā balkona loža atradās taisni virs viņa vietām, tā ka viņš sev par lielu sarūgtinājumu nevarēja redzēt itin neko, kas notika virs viņa galvas. Toties viņš sirdījās un kūsāja dusmās kā patvāris. Viss pirmais cēliens viņam aizslīdēja gar ausīm, tas ir, viņš nedzirdēja nevienu skaņu. Runā, ka mūzikā pats labākais esot tas, ka melodiju varot tulkot atbilstoši jebkuram noskaņojumam. Priecīgs cilvēks skaņās saklausīs prieku, skumjš — skumjas; Ivana Andrej eviča ausīs brāzmoja vesela vētra. Lai ciešanu mērs būtu pilns, aizmugurē, priekšā un no sāniem kliedza tādas baismīgas balsis, ka Ivanam Andrej evičam sirds plīsa vai pušu. Beidzot cēliens bija galā. Bet tanī brīdī, kad aizkars vērās ciet, mūsu varonim atgadījās tāds piedzīvojums, ko nevar aprakstīt ne ar kādu spalvu.

Dažreiz gadās, ka no augšējiem balkoniem ložā nolido programma. Kad luga garlaicīga un skatītāji žāvājas, viņiem tas ir vesels notikums. Ar sevišķu aizrautību viņi vēro šā visai mīkstā papīriņa lidojumu no paša augšējā balkona un ar prieku seko tā līčloču ceļojumam līdz pat krēsliem, kur tas noteikti nosēžas uz kādas šim gadījumam pilnīgi nesagatavotas galvas. Tiešām ļoti interesanti noskatīties, kā šī galva apjūk (jo tā noteikti apjūk). Man vienmēr ir bail arī no dāmu tālskatiem, kas bieži vien nolikti uz pašas ložas malas, man tā vien šķiet, ka tie tūlīt nokritīs uz kāda šim gadījumam nesagatavota pakauša. Bet es redzu, ka mana traģiskā atkāpe ir nevietā, tāpēc adresēšu to tādām avīzēm, kuru feļetoni pasargā no viltus, no negodīguma un no tarakāniem, ja jums mājās tādi ir, rekomendēdami pazīstamo Prinčipes kungu, kurš ir ne tikai krievu, bet visas pasaules tarakānu — to skaitā ārzemju prusaku un citu parazītu visbriesmīgākais ienaidnieks un apkarotājs.

Bet Ivanam Andrejevičam atgadījās piedzīvojums, kāds līdz šim vēl nekur nav aprakstīts. Viņam uz galvas, kas, kā jau teikts, bija diezgan plika, uzlidoja kaut kas cits, nevis programma. Jāatzīstas, man pat neērti teikt, kas viņam uzlidoja uz galvas, tāpēc ka patiesi kaut kā nepieklājīgi sacīt, ka uz greizsirdīgā un satrauktā Ivana Andrej eviča cienījamās un plikās galvas, tas ir, uz tādas galvas, no kuras daļēji atkāpušies mati, uzlidoja tik neķītrs priekšmets kā, piemēram, sasmaržota mīlestības vēstulīte. Katrā ziņā nabaga Ivans Andrej evičs, kurš bija pilnīgi nesagatavots tādam neparedzētam un bezjēdzīgam atgadījumam, sarāvās tā, it kā būtu notvēris uz savas galvas peli vai kādu citu plēsīgu zvēru.

Par to, ka tā bija mīlestības vēstulīte, nevarēja būt nekādu šaubu. Tā bija rakstīta uz iesmaržota papīrīša — tieši tā, kā tiek rakstītas vēstulītes romānos, un salocīta nodevīgi mazā formātā, tā ka to varēja paslēpt dāmas cimdā. Vēstulīte, acīm redzot, nokrita tieši tanī brīdī, kad to deva tālāk, piemēram, palūdza programmu, bet vēstulīte jau bija tajā veikli ietīta, tā jau gandrīz bija nokļuvusi īstajās rokās, bet te pēkšņi nejaušs, neveikls adjutanta grūdiens, par kuru viņš ārkārtīgi veikli atvainojās, un vēstulīte izslīdēja no mazās, apjukumā drebošās plaukstas; civilā tērptais jauneklis, kurš jau izstiepis savu nepacietīgo roku, piepeši saņem vēstulītes vietā tikai programmu un nezina, ko ar to iesākt. Nepatīkams, neparasts atgadījums, tiesa kas tiesa; bet jūs būsiet ar mani

vienis prātis — Ivanam Andrejevičam bija vēl nepatīkamāk.

—     Predestine— viņš nočukstēja, juzdams, ka viņu klāj auksti sviedri, un zīmīti rokā burzīdams, — predestine! — «Kas vainīgs, tas bailīgs!» viņam iešāvās prātā. «Nē, tā nav! Kur tad ir mana vaina? Taču ir vēl cits sakāmvārds: muļķis pat baznīcā utt.»

Bet kas viss gan nelien galvā, kuru apdullinājis tāds negaidīts notikums! Ivans Andrejevičs sēdēja krēslā gluži sastindzis, kā saka, ne dzīvs, ne miris. Viņš bija pārliecināts, ka visi ievērojuši, kas ar viņu noticis, kaut gan tieši tobrīd visā zālē sacēlās kņada, izsauca dziedātāju. Viņš sēdēja tik apjucis, tik pietvīcis, neuzdrīkstēdamies pacelt acis, it kā viņam būtu gadījusies kāda negaidīta liksta, kāda apkaunojoša kļūme smalkā, plašā sabiedrībā. Beidzot viņš sadūšojās paskatīties apkārt.

—     Jauki dziedāja! — viņš teica kādam švītam, kas sēdēja viņam pa kreisi.

Švīts, kurš bija sasniedzis pēdējo entuziasma pakāpi un sita plaukstas, bet galvenokārt dauzīja kājas, pavirši un izklaidīgi paskatījās uz Ivanu Andrejeviču un tūdaļ, pielicis rokas pie mutes kā vairogu, lai labāk skanētu, izkliedza dziedātājas vārdu. Ivanu Andrej eviču, kurš vēl nekad nebija tādu rīkli dzirdējis, pārņēma sajūsma. «Neko nav manījis!» viņš nodomāja un paskatījās atpakaļ. Taču resnais kungs, kurš sēdēja aiz viņa, tagad savukārt bija pagriezis viņam muguru un caur lorneti pētīja ložas. «Arī labi!» Ivans Andrejevičs nodomāja. Priekšā, protams, neviens neko nebija ievērojis. Viņš bikli un ar priecīgu cerību pašķielēja uz benuāru, kam līdzās atradās viņa vietas, un sarāvās no visnepatīkamākās sajūtas. Tur sēdēja skaista dāma, kura, aizsegusi muti ar kabatdrānu un atslīgusi pret krēsla atzveltni, smējās kā kutināta.

—     Ak, šīs sievietes! — Ivans Andrejevičs nočukstēja un, kāpdams pāri skatītāju kājām, spiedās uz izeju.

Tagad es atļauju izlemt pašiem skatītājiem, es lūdzu, lai viņi paši izšķir, kam taisnība — man vai Ivanam Andrejevičam. Vai tiešām viņš šinī brīdī rīkojās pareizi? Kā zināms, Lielajā teātrī ir četri balkoni un piektā galerija. Kāpēc katrā ziņā iedomāties, ka zīmīte nokritusi tieši no

tās un tās ložas, nevis no kādas citas, piemēram, no galerijas, kur arī atrodas dāmas? Bet kaislība ir neloģiska parādība un greizsirdība pati neloģiskākā kaislība pasaulē.

Ivans Andrejevičs izmetās foajē, piegāja pie spuldzes, atlauza zīmogu un izlasīja:

«Šodien, tūlīt pēc izrādes, G-ā, *** ielas stūrī, K*** namā, trešajā stāvā, kāpnēs pa labi. Ieeja no ielas puses. Ierodies tur sans faute dieva dēļ.»

Rokrakstu Ivans Andrejevičs nepazina, bet, bez šaubām, norunāta satikšanās. «Pārsteigt, notvert un iznīdēt ļaunumu pašā saknē,» — bija pirmā Ivana Andrej eviča doma. Viņam iešāvās prātā atmaskot tūlīt, tepat uz vietas; bet kā lai to izdara? Ivans Andrejevičs uzskrēja pat otrā balkonā, taču apķērās un devās atpakaļ. Viņš nekādi nespēja apjēgt, kā rīkoties. Nezinādams, ko iesākt, viņš aizdrāzās zāles pretējā pusē un skatījās caur svešas ložas atvērtajām durvīm. Tā, tā! Visos piecos balkonos no apakšas līdz augšai sēdēja jaunas dāmas un jauni vīrieši. Vēstulīte varēja nokrist no visiem pieciem balkoniem vienlaikus, jo Ivans Andrejevičs itin visus balkonus turēja aizdomās pret sevi vērstā sazvērestībā. Un viņam nelīdzēja nekas, nekādi loģiski apsvērumi. Visu otro cēlienu viņš skraidīja pa gaiteņiem un nekur nespēja rast dvēseles mieru. Viņš gribēja doties pie teātra kases, cerēdams uzzināt no kasiera, kā sauc tās personas, kas nopirkušas ložas visos četros balkonos, bet kase jau bija slēgta. Beidzot atskanēja nevaldāmi sajūsmas saucieni un aplausi. Izrāde beidzās. Publika izsauca aktierus, un sevišķi skaļi auroja divas balsis pašā augšā — abu partiju vadoņi. Bet Ivanam Andrejevičam gar viņiem nebija nekādas daļas. Viņa galvā jau uzplaiksnīja doma, kā rīkoties tālāk. Viņš uzvilka mēteli un steidzās uz G-u, lai tur sastaptu, pārsteigtu, atmaskotu un vispār rīkotos drusku enerģiskāk nekā vakar. Viņš drīz vien atrada namu un gāja jau iekšā, kad piepeši viņam gar pašu degunu aizslīdēja mētelī tērpies švīts, aizsteidzās viņam garām un metās pa kāpnēm augšā — trešajā stāvā. Ivanam Andrejevičam likās, ka tas ir tas pats švīts, kas sēdēja ložā, kaut arī pirmīt viņš nebija varējis tā seju saskatīt. Sirds viņam pamira. Švīts bija aizsteidzies viņam priekšā jau par diviem kāpņu posmiem. Beidzot viņš izdzirda, kā atveras durvis trešajā stāvā: tās atvērās bez zvana, it kā tur atnācēju gaidītu. Jaunais cilvēks veikli ieslīdēja dzīvoklī. Ivans Andrejevičs sasniedza trešo stāvu, kad šīs durvis vēl nebija aizdarītas. Viņam būtu gribējies pastāvēt pie durvīm, prātīgi apdomāt savu rīcību, mazliet pavilcināties un tad iesākt ko ļoti svarīgu, bet šinī pašā brīdī pie ieejas dārdēdama apstājās kariete, ar troksni atvērās parādes durvis, un smagi soļi, stenēšanas un krekstēšanas pavadīti, sāka savu ceļu uz augšējo stāvu. Ivana Andrejeviča nervi neizturēja, viņš atvēra durvis un iedrāzās dzīvoklī līdz ar visu aizvainota vīra svinīgumu. Viņam pretim metās istabene, kura bija ļoti satraukta, pēc tam parādījās kāds cilvēks, bet apturēt Ivanu Andrej eviču bija pilnīgi neiespējami. Kā bumba viņš iemetās iekštelpās un, izskrējis cauri divām tumšām istabām, pēkšņi atradās guļamistabā pie jaunas, skaistas dāmas, kura no izbailēm drebēja kā apšu lapa un skatījās uz viņu ar patiesām šausmām, it kā nesaprazdama, kas ap viņu notiek. Šinī brīdī blakus telpā atskanēja smagi soļi, kas nāca tieši uz buduāru: tie bija tie paši soļi, kas kāpa augšup pa kāpnēm.

— Ak dievs! Tas ir mans vīrs! — iesaucās dāma, sasizdama rokas un kļūdama baltāka par savu peņuāru.

Ivans Andrejevičs juta, ka viņš nav nonācis īstā vietā, ka izdarījis muļķību, bērnišķīgu izlēcienu, ka nav labi apdomājis savu rīcību, ka uz kāpnēm izturējies pārāk neapdomīgi. Bet darīt neko nevarēja. Durvis jau vērās vaļā, masīvais vīrs, kāds viņš likās pēc smagajiem soļiem, nāca iekšā … Nezinu, par ko sevi šinī brīdī turēja Ivans Andrejevičs. Nezinu, kas viņu atturēja iet vīram pretim, paskaidrot, ka iekūlies ķezā, atzīties, ka pret savu gribu izturējies nepieklājīgi, palūgt piedošanu un pazust, protams, ne jau ar sevišķu godu, ne jau ar slavu, bet vismaz godīgi un atklāti. Bet nē, Ivans Andrejičs atkal rīkojās kā puika, it kā uzskatītu sevi par donu Žuanu vai par Lovelasu! Viņš sākumā aizsedzās ar gultas aizkariem, bet pēc tam, kad bija pilnīgi zaudējis dūšu, pieplaka pie grīdas un kā muļķis palīda zem gultas. Bailes viņā ņēma virsroku pār prātu, un Ivans Andrejevičs, kurš pats bija pievilts vīrs vai vismaz sevi par tādu uzskatīja, nevēlējās tikties ar otru vīru, varbūt baidīdamies viņu ar savu klātieni aizvainot. Lai nu šā, vai tā, bet viņš attapās pagultē, nekādi nesaprazdams, kā tas noticis … Tomēr pats savādākais bija tas, ka dāma neizrādīja nekādu pretestību. Viņa neiekliedzās, redzēdama, ka tāds dīvains kungs pusmūža gados meklē slēptuvi viņas guļamistabā. Viņa patiesi bija tā pārbijusies, ka, acīm redzot, nespēja parunāt.

Kunkstēdams un krekstēdams ienāca vīrs, dziedošā balsī sasveicinājās ar sievu, kā mēdz darīt pavisam veci ļaudis, un atkrita krēslā tā, it kā nupat būtu uznesis malkas klēpi. Atskanēja dobjš un ilgs klepus. Ivans Andrejevičs, no satrakota tīģera pārvērties par jēru, izbijies un sastindzis kā pelēns runča priekšā, aiz bailēm tik tikko uzdrīkstējās elpot, kaut gan pēc paša pieredzes viņam vajadzēja zināt, ka ne jau visi pievilti vīri kož. Bet tas viņam neienāca prātā vai nu nabadzīgas fantāzijas, vai kādas citas kaites dēļ. Uzmanīgi, lēnām taustoties, viņš sāka ierīkoties zem gultas, lai nogultos ērtāk. Kāds bija viņa pārsteigums, kad viņš sataustīja priekšmetu, kurš viņam par lielu brīnumu pakustējās un savukārt satvēra viņu aiz rokas! Zem gultas bija vēl kāds cilvēks …

—     Kas tur? — Ivans Andrejevičs čukstēja.

—     Atradis gan īsto laiku jautāt, kas es tāds esmu! — savādais svešinieks nočukstēja. — Guliet un klusējiet, ja esat te iekūlies!

—     Bet…

—     Klusu!

Un nepiederīgais cilvēks (jo zem gultas pietiktu arī ar vienu) — šis nepiederīgais cilvēks saspieda savā dūrē Ivana Andrejeviča roku tā, ka tas no sāpēm gandrīz iekliedzās.

—     Cienījamais kungs …

—     Tss!

—     Nespiediet taču mani, citādi es kliegšu.

—     Kliedziet vien! Pamēģiniet!

Ivans Andrejevičs aiz kauna nosarka. Svešinieks bija nelaipns un dusmīgs. Varbūt tas bija likteņa vajāts cilvēks, kas ne vienreiz vien atradies šādos spaidīgos apstākļos, bet Ivans Andrejevičs bija iesācējs un smaka nost aiz šaurības. Viņam asinis sakāpa galvā. Tomēr neko nevarēja darīt: vajadzēja gulēt uz mutes. Ivans Andrejevičs padevās liktenim un apklusa.

—      Es, dārgumiņ, biju, — vīrs iesāka, — es, dārgumiņ, biju pie Pavēla Ivaniča. Mēs spēlējām preferansu, kamēr — khi-khi-khi! (viņš sāka klepot) — kamēr … khi! — kamēr mugura … khi! Kaut viņa izputētu! Khi-khi-khi!

Un večuks ilgi klepoja.

—            Mugura … — viņš beidzot sacīja ar asarām acīs, — sāka sāpēt mugura … nolādētie hemoroīdi! Ne piecelties, ne apsēsties … ne apsēsties! Khi-khi-khi! …

Tā vien likās, ka jaunajai klepus lēkmei lemts daudz ilgāks mūžs nekā pašam večukam, šā klepus īpašniekam. Pa starpām večuks kaut ko ņurdēja, taču saprast nebija iespējams itin neko.

—            Cienījamais kungs, dieva dēļ, pavirzieties tālāk! — nelaimīgais Ivans Andrejevičs čukstēja.

—      Kur tad lai virzās? Nav vietas.

—            Bet jūs taču nevarat noliegt, ka es tā nevaru. Es pirmo reizi atrodos šādā nejēdzīgā stāvoklī.

—     Bet es — šādā nepatīkamā sabiedrībā.

—     Jaunais cilvēk …

—      Klusu!

—             Klusu? Bet jus izturaties ļoti nepieklājīgi, jaunais cilvēk … Ja nemaldos, jūs vēl esat ļoti jauns; es esmu par jums vecāks.

—      Klusu!

—            Cienījamais kungs! Jūs aizmirstaties; jus nezināt, ar ko runājat!

—     Ar kungu, kas guļ zem gultas …

—            Bet mani šeit novedusi nejaušība … kļūda, kamēr jūs, ja nemaldos, netiklība.

—      Tieši šinī ziņā jūs maldāties.

—            Cienījamais kungs, esmu par jums vecāks, es jums saku .. .

—            Cienījamais kungs? Vai jūs zināt, ka mēs šeit esam līdzīgi? Lūdzu, negrābstieties man gar seju!

—            Cienījamais kungs! Es nevaru neko atšķirt. Piedodiet, trūkst telpas.

—     Kāpēc jūs esat tik resns?

—            Dievs kungs! Es nekad neesmu atradies tik pazemojošā stāvoklī!

—      Jā, zemāk krist nav iespējams.

—            Cienījamais kungs, cienījamais kungs! Es nezinu, kas jūs tāds esat, nesaprotu, kā tas noticis; bet es šeit esmu pārpratuma pēc; es neesmu tāds, kādu jūs mani iedomājaties …

—            Es neko nedomātu, ja jūs negrūstītos. Stāviet taču klusu!

—      Cienījamais kungs, ja jūs nepavirzīsieties tālāk,

mani ķers trieka. Jums nāksies atbildēt par manu nāvi. Ticiet man … Esmu cienījams cilvēks, ģimenes tēvs. Es nevaru izturēt tādā stāvoklī…

—     Jūs pats iekūlāties tādā stāvoklī. Nu, pavirzieties šurp! Te jums būs vieta; vairāk nav iespējams!

—     Pateicos, jaunais cilvēk! Cienījamais kungs! Redzu, ka neesmu jūs pareizi novērtējis, — Ivans Andrejevičs sacīja jūsmīgā pateicībā par atbrīvoto telpu un izstaipīja notirpušos locekļus. — Es saprotu, cik jums neērti, bet ko lai dara? Redzu, ka jūs par mani esat sliktās domās. Atļaujiet man aizstāvēt jūsu acīs savu reputāciju, atļaujiet man paskaidrot, kas es tāds esmu; es ierados šeit pret savu gribu, ticiet man; neesmu atnācis ar tādu nolūku, kā jūs domājat… Esmu briesmīgi pārbijies.

—      Vai jūs nestāvēsiet klusu? Vai jūs nesaprotat — ja mūs izdzirdēs, būs slikti! Tss … Viņš runā. Patiesi, večukam klepus, kā liekas, sāk rimties.

—     Tātad, dārgumiņ, — viņš čerkstēja cik vien iespējams raudulīgi dziedošā balsī,. — tātad, dārgumiņ, khi, khi! Ak! Ir gan nelaime! Fedosejs Ivanovičs teica — jums, viņš teica, vajadzētu pamēģināt dzert pelašķi, — dzirdi, dārgumiņ?

—     Dzirdu, mans draugs.

—     Nu, viņš teica, jums, viņš teica, vajadzētu pamēģināt dzert pelašķi! Es saku: esmu licis dēles. Bet viņš man: nē, Aleksandr Demjanovič, pelašķis ir labāks — tas palīdz atklepot, es jums teikšu … Khi, khi! Oh, mans dievs! Kā tu domā, dārgumiņ? Khi, khi! Ak, mans radītāj! Khi, khi! Labāk pelašķi, vai ne?… Khi, khi, khi! Ak! Khi! — utt.

—     Domāju, ka izmēģināt šo līdzekli nebūtu par ļaunu, — laulātā draudzene atbildēja.

—     Jā, nebūtu par ļaunu! Jums, viņš saka, laikam dilonis, khi, khi! Bet es saku: podagra un kuņģa katars; khi, khi! Bet viņš man: varbūt arī dilonis. Kā tev šķiet, khi, khi! Kā tu domā, dārgumiņ, vai nav dilonis?

—     Ak mans dievs, kāpēc jūs runājat tādas lietas?

—     Jā, dilonis! Bet tu, dārgumiņ, būtu labāk tagad noģērbusies un likusies gulēt, khi-khi! Bet man, khi, šodien ir iesnas.

—     Ak vai! — Ivans Andrejevičs izdvesa. — Dieva dēļ, pavirzieties tālāk!

—           Es tiešām par jums brīnos, kas ar jums notiek, nu, vai nevarat gulēt mierīgi…

—           Jūs uz mani dusmojaties, jaunais cilvēk; gribat mani aizvainot. Es to manu. Jūs droši vien esat šīs dāmas mīļakais.

—      Klusu!

—           Neklusēšu vis! Neļaušu jums komandēt! Jus taču esat mīļākais, vai ne? Ja jūs uzies, es nebūšu vainīgs, es neko nezinu.

—            Ja jūs neapklusīsiet, — sacīja jaunais cilvēks, griezdams zobus, — es teikšu, ka jūs mani ievilinājāt; teikšu, ka jūs esat mans krusttēvs, kurš izšķiedis savu mantu. Tad vismaz nedomās, ka esmu šīs dāmas mīļākais.

—           Cienījamais kungs! Jūs par mani ņirgājaties. Jūs nelietīgi izmantojat manu pacietību.

—            Tss! — vai arī es jūs piespiedīšu klusēt. Jūs esat mana nelaime! Nu sakiet — ko jūs šeit meklējat? Viens pats es te būtu kaut kā līdz rītam nogulējis un gan jau tad tiktu ārā.

—            Bet es te nevaru gulēt līdz rītam; es esmu saprātīgs cilvēks; man, protams, ir sakari sabiedrībā … Kā jūs domājat, vai tiešām viņš te pārnakšņos?

—     Kas?

—     Nu, šis vecis …

—            Protams. Visi vīri jau nav tādi kā jūs. Citi pārnakšņo mājās.

—            Cienījamais kungs, cienījamais kungs! — iesaucās Ivans Andrejevičs, kuram no izbailēm sametās auksti. — Ticiet man, es arī pārnakšņoju mājās, es tagad pirmo reizi; bet, ak dievs, man liekas, ka jūs mani pazīstat. Kas jūs tāds esat, jaunais cilvēk? Sakiet tūdaļ, es jūs ļoti lūdzu, aiz nesavtīgas draudzības — kas jūs tāds?

—     Paklausieties! Es lietošu spēku …

—            Atļaujiet, atļaujiet jums pastāstīt, cienījamais kungs, atļaujiet jums paskaidrot visu šo nejēdzīgo lietu …

—           Nekādus paskaidrojumus neklausīšos, neko nevēlos zināt. Klusējiet vai…

—     Bet es nevaru.

Zem gultas notika cīņa, un Ivans Andrejevičs apklusa.

—     Dārgumiņ, vai šeit runči, vai, šņāc?

—     Kādi runči? Kas jums nāk prātā?

Acīm redzot, laulātā draudzene nezināja, ko runāt ar savu viru. Viņa bija tik pārsteigta, ka vēl nespēja atgūties. Taču tagad viņa nodrebēja un sāka ausīties.

—      Kādi runči?

—            Runči, dārgumiņ. Es pirmīt pārnāku mājās, Vasjka sēž manā kabinetā un šņāc — šu-šu-šu. Es viņam: ko tu, Vaseņka? Bet viņš atkal: šu-šu-šu! Un tā visu laiku šņāc un šņāc. Es nodomāju: ak dievs! Vai tikai viņš man ar šo šņākšanu nepareģo nāvi?

—            Kādas muļķības jūs šodien runājat! Lūdzu, apkaunieties.

—            Nu nekas; nedusmojies, dārgumiņ, redzu, tev nepatiktu, ka es nomirtu, nedusmojies; es tikai tāpat vien papļāpāju. Dārgumiņ, tu labāk būtu ģērbusies nost un likusies gultā, bet es šeit pasēdētu, kamēr tu apgultos.

—     Dieva dēļ, gana esat par to runājis; vēlāk …

—            Nedusmojies, nedusmojies! Bet šeit tiešām tā kā peles skrāpētos.

—            Redziet nu, te runči, te peles! Patiesi es nesaprotu, kas ar jums notiek.

—            Es taču neko, es ne… khi! Es neko, khi, khi-khi! Ak mans dievs! Khi!

—            Klausieties, jūs tā ņematies, ka viņš jau izdzirdis,— jaunais cilvēks čukstēja.

—            Ja tikai jūs zinātu, kas ar mani notiek. Man no deguna tek asinis.

—     Lai tek, klusējiet; pagaidiet, kamēr viņš aizies.

—            Jaunais cilvēk, mēģiniet tomēr saprast manu stāvokli; es taču nezinu, kam blakus guļu.

—            Vai jums no tā kļūs vieglāk, vai? Es taču nejautāju, kāds jums uzvārds. Nu, kāds jums uzvārds?

—           Kāpēc tad uzvārds? Es tikai gribu paskaidrot, kāda nejēdzīga pārpratuma pēc …

—     Tss, viņš atkal runā.

—     Tiešām, dārgumiņ, šņāc.

—     Nē jau, nē; tev vate ausīs slikti iebāzta.

—            Ak jā, attiecībā uz vati. Zini, tur augšā… khi, khi! Augšā, khi-khi-khi! — utt.

—            Augšā! — jaunais cilvēks nočukstēja. — Ak velns! Bet es domāju, ka šis ir pats augšējais stāvs; vai tad šis ir otrais?

—            Jaunais cilvēk, — Ivans Aleksejevičs iztrūcies čukstēja, — ko jūs sakāt? Dieva dēļ, kāpēc jūs tas interesē?

Es arī domāju, ka šis ir pats augšējais stāvs. Dieva dē], vai te ir vēl kāds stāvs?

—            Patiesi, kaut kas tā kā kustas, — vecis sacīja, beidzot pierimis klepot.

—           Tss! Dzirdiet! — jaunais cilvēks čukstēja, abas Ivana Andrej eviča rokas spiezdams.

—            Cienījamais kungs, jūs esat varmācīgi sagrābis manas rokas. Laidiet mani vaļā!

—     Tss …

Sekoja īsa cīņa, un pēc tam atkal iestājās klusums.

—     Tātad es satiku glītu … — sirmgalvis iesāka.

—     Kā, kas par glītu? — sieva pārtrauca.

—            Tas notika tā … vai es pirmīt stāstīju vai nestāstīju, ka satiku uz kāpnēm glītu dāmu? Man, redzi, vāja atmiņa … Būtu asinszāle . .. khi!

—      Ko?

—            Jādzer asinszāle: saka, tas palīdzot… khi-khi-khi! Tas palīdzot!

—            Jūs viņu pārtraucāt, — sacīja jaunais cilvēks, atkal griezdams zobus.

—            Tu teici, ka šovakar satiki kādu glītu dāmu? — jautāja sieva.

—     Ko?

—     Satiki glītu dāmu?

—     Kas satika?

—      Vai tad tas nebiji tu?

—     Vai es? Kad? Jā, paklau! . ..

—            Beidzot! Ir gan mūmija! Nu! — jaunais cilvēks čukstēja, domās skubinādams aizmāršīgo večuku.

—            Cienījamais kungs? Es no šausmām drebu. Mans dievs! Ko es dzirdu? Tāpat kā vakar; pilnīgi tāpat kā vakar! …

—     Tss.

—            Jā, jā, jā! Atcerējos: īsta šķelme! Tādas actiņas… gaiši zilā cepurē …

—      Gaiši zilā cepurē! Ai, ai!

—            Tā ir viņa! Viņai ir gaiši zila cepure! Mans dievs! — Ivans Andrejičs iesaucās …

—            Viņa? Kāda viņa? — jaunais cilvēks čukstēja, Ivana Andrej eviča rokas spiezdams.

—            Tss! — savukārt izdvesa Ivans Andrejevičs. — Viņš runā.

—     Ak mans dievs! Mans dievs!

—     Vai nu mazums tādu, kam ir gaiši zila cepure…

—      Un tāda šķelme! — večuks turpināja. — Viņa nāk te pie kādiem paziņām. Vienmēr spolē actiņas. Bet pie tiem paziņām savukārt nāk paziņas …

—     Fu, cik tas garlaicīgi, — dāma pārtrauca. — Apžēlojies, par ko tu interesējies?

—     Nu labi, labi! Nedusmojies! — večuks dziedošā balsi iebilda. — Nu nestāstīšu, ja tu nevēlies. Tu šodien neesi labā omā …

—     Kā īsti jūs šeit nokļuvāt? — jaunais cilvēks ierunājās^

—     A, redzat, redzat! Tagad jūs interesējaties, bet pirmīt negribējāt neko dzirdēt.

—     Nu, man gluži vienalga. Ja negribat, nestāstiet! Ak, velns parāvis, kāda sagadīšanās!

—     Jaunais cilvēk, nedusmojieties; es nezinu, ko runāju; es to tāpat vien; es tikai gribēju teikt, ka tā, acīm redzot, nav nekāda nejaušība, ka jūs esat līdzdalībnieks… Kas jūs tāds esat, jaunais cilvēk? Redzu, ka svešs cilvēks; bet kas jūs tāds esat, svešiniek? Ak dievs, es nezinu, ko runāju!

—     Eh, ejiet ratā, lūdzu! — jaunais cilvēks viņu pārtrauca, it kā kaut ko apsvērdams.

—      Bet es jums visu izstāstīšu, visu! Jūs varbūt domājat, ka es visu neizstāstīšu, ka esmu uz jums dusmīgs, nē! Te būs mana roka! Esmu tikai ļoti nomākts, vairāk nekas. Bet, dieva dēļ, paskaidrojiet man visu no paša sākuma — kā jūs šeit nokļuvāt? Kādā sakarībā? Kas attiecas uz mani, es nedusmojos, goda vārds, nedusmojos, te būs mana roka! Tikai šeit daudz putekļu, esmu to drusku nosmērējis; bet cildenām jūtām tas neko nekaitē.

—     Eh, ejiet ratā ar savu roku! Šeit nav kur pakustēties, bet viņš uzbāžas ar roku!

—     Bet cienījamais kungs! Jūs pret mani izturaties, ja atļauts izteikties, kā pret vecu pazoli. — Aiz izmisuma Ivans Andrejevičs bija kļuvis lēnprātīgs un murmināja lūdzošā balsī. — Izturieties pret mani pieklājīgāk, kaut mazliet pieklājīgāk, un es jums visu izstāstīšu! Mēs viens otru varētu iemīlēt; es pat esmu ar mieru ielūgt jūs pie sevis pusdienās! Bet tā mums nav iespējams blakus gulēt, es runāju atklāti. Jūs maldāties, jaunais cilvēk! Jūs nezināt…

—           Kad tad vecis viņu saticis? — jaunais cilvēks čukstēja, acīm redzot, ļoti satraukts. — Viņa varbūt tagad mani gaida … Es līdīšu ārā!

—            Viņa? Kāda viņa? Mans dievs! Par ko jūs runājat, jaunais cilvēk? Jūs domājat, ka tur augšā … Mans dievs! Mans dievs! Par ko tu mani tā piemeklē?

Aiz izmisuma Ivans Andrejevičs mēģināja pagriezties uz muguras.

—            Kāpēc jums jāzina, kas viņa tāda? Pie velna! Kas būs, būs, es lienu ārā! …

—            Cienījamais kungs? Ko jūs iedomājaties? Bet es, bet es? — čukstēja Ivans Andrejevičs un izmisumā ieķērās sava kaimiņa frakas ļipās.

—            Kas man par daļu. Palieciet viens. Bet, ja negribat, tad sacīšu, ka jūs esat mans krusttēvs, kurš izputinājis savu mantu, lai vecis nedomā, ka esmu viņa sievas mīļākais.

—            Bet, jaunais cilvēk, tas ir neiespējami; tas ir pretdabīgi, ja jūs mani uzdosiet par krusttēvu. Neviens jums neticēs. Pat mazs bērns tam neticēs, — izmisušais Ivans Andrejevičs čukstēja.

—            Nepļāpājiet tik daudz, bet guliet mierīgi garšļaukus! Ja gribat, pārnakšņojiet šeit, gan jau rīt kaut kā izlīdīsiet; jūs neviens nepamanīs; ja jau viens būs izlīdis, tad nedomās, ka palicis vēl kāds. Tā tik trūka, ka būtu vesels ducis! Starp citu, jūs viens pats atsverat duci. Pavirzieties tālāk, citādi es līdīšu ārā!

—            Jūs mani aizskarat, jaunais cilvēk … Kas notiks, ja sākšu klepot? Vajag visu paredzēt!

—     Tss!

—            Kas tas? Man ta vien liekas, it ka es atkal saklausītu augšstāvā troksni, — ierunājās večuks, kurš laikam bija paguvis jau iesnausties.

—      Augšstāvā?

—     Vai dzirdat, jaunais cilvēk, augšstāvā?

—     Jā, dzirdu!

—      Ak kungs, jaunais cilvēk, es līdīšu ārā.

—             Bet es gan tā ārā nelīdīšu. Man viss vienalga! Ja jau izjucis, tad viss vienalga! Bet vai zināt, kādas man aizdomas? Man šķiet, ka jūs esat piekrāpts vīrs — lūk, kā! …

—            Ak dievs, kads cinisms! .. . Vai tiešam jums var but tādas aizdomas? Bet kāpēc tieši vīrs … es neesmu precējies.

—     Neesat precējies? Nepūšiet pīlītes!

—     Es varbūt pats esmu mīļākais!

—     Labs mīļākais!

—      Cienījamais kungs, cienījamais kungs! Nu labi, es jums visu izstāstīšu. Mēģiniet saprast manu izmisumu. Tas neesmu es, es esmu neprecējies. Es arī esmu vecpuisis tāpat kā jūs. Tas ir mans draugs, bērnības biedrs … bet es esmu mīļākais… Viņš man saka: «Esmu nelaimīgs cilvēks, es,» viņš saka, «tukšoju rūgto biķeri, es turu aizdomās savu sievu.» — «Bet,» es viņam prātīgi saku, «kāpēc tu viņu turi aizdomās? …» Jūs taču neklausāties. Paklausieties, paklausieties! «Greizsirdība ir smieklīga,» saku, «greizsirdība ir netikums! …» — «Nē,» viņš saka, «esmu nelaimīgs cilvēks. Es… rūgto biķeri, tas ir, es turu aizdomās.» — «Tu,» saku, «esi mans draugs, manas saulainās bērnības biedrs. Mēs kopā plūcām prieka puķes, kopā grimām svētlaimes dūnās.» Ak dievs, es nezinu, ko runāju. Jūs tikai smejaties, jaunais cilvēk. Jūs mani padarīsiet traku.

—     Jūs jau tagad esat traks! …

—     Tā, tā es jau nojautu, ka jūs tā teiksiet… kad ieminējos par trako. Smej ieties vien, smej ieties, jaunais cilvēk! Es arī savā laikā biju tikpat bezbēdīgs, es arī jaucu sievietēm prātus. Ak! Es dabūšu smadzeņu iekaisumu!

—     Kas tur ir, dārgumiņ, liekas, pie mums kāds šķaudītu? — večuks iedziedājās. — Vai tu, dārgā, šķaudīji?

—     O, mans dievs! — laulātā draudzene izdvesa.

—     Tss! — atskanēja zem gultas.

—     Liekas, augšējā stāvā trokšņo, — sieva piebilda izbijusies, jo zem gultas patiešām kļuva par skaļu.

—      Jā, augšējā stāvā! — vīrs piekrita. — Augšējā stāvā! Es tev stāstīju, ka satiku… khi, khi, švītu ar ūsiņām, — khi, khi! Oh, mans dievs — mugura … es nupat satiku švītu ar ūsiņām!

—     Ar ūsiņām! Mans dievs, tas droši vien esat jūs, — Ivans Andrejevičs čukstēja.

—     Kungs apžēlojies, kāds cilvēks! Es taču esmu šeit, es guļu šeit jums blakus. Kā tad viņš būtu varējis mani satikt? Negrābstieties taču man gar seju!

—     Ak dievs, es tūlīt noģībšu!

Šinī brīdī augšstāvā tiešām atskanēja troksnis.

—      Kas tur bija? — jaunais cilvēks čukstēja.

—           Cienījamais kungs! Esmu pārbijies, mani pārņem šausmas. Palīdziet man.

—     Tss!

—            Jā, darga, trokšņo; sacēluši īstu brēku. Turklāt vēl virs tavas guļamistabas. Vai neaizsūtīt, lai uzzina, kas tur īsti…

—     Te nu bija! Ko tu gan neizdomā!

—           Labi, es to nedarīšu; tiešām, tu šodien esi tik dusmīga! …

—     O, mans dievs! Būtu labāk gājis gulēt.

—     Liza! Tu mani nemaz nemīli!

—     Mīlu jau, mīlu! Dieva dēļ, esmu tā nogurusi.

—     Labi, labi! Es iešu projām.

—            Ak, nē, nē! Neejiet projām, — sieva iesaucās, — nē, labāk ejiet, ejiet!

—            Kas tev galu galā kaiš! Te ejiet, te neejiet! Khi-khi! Tiešām iešu gulēt… khi-khi! Panafidinu meitenei… Khikhi! Meitenei… khi! Es redzēju meitenei Nirnbergas lelli, khi-khi…

—     Tā, tagad sāks par lellēm!

—     Khi, khi! Laba lelle, khi-khi!

—            Viņš atvadās, — jaunais cilvēks sacīja, — viņš iet projām, arī mēs tūlīt aiziesim. Vai dzirdat? Priecājieties taču!

—     O, lai dievs dod! Lai dievs dod!

—     Tā jums būs mācība …

—           Jaunais cilvēk! Kāpēc mācība? Es nojaušu … Bet jūs vēl esat jauns, jūs nevarat mani mācīt.

—     Tomēr mācīšu. Paklausieties.

—     Ak, dievs! Man jāšķauda! …

—     Tss! Pamēģiniet tikai.

—            Bet ko lai daru? Šeit tā ož pēc pelēm; es nevaru. Izvelciet man no kabatas nēzdogu, dieva dēļ; es nevaru pakustēties… Ak dievs, ak dievs! Kāpēc tu mani tā piemeklē?

—            Te jums būs nēzdogs! Kāpēc dievs jūs tā piemeklē, to es jums tūlīt pateikšu. Jūs esat greizsirdīgs. Sadomājies pats nezin ko, jūs skraidāt apkārt kā apsvilis, ielaužaties svešā dzīvoklī, nepiedienīgi uzvedaties …

—     Jaunais cilvēk! Es neesmu nepiedienīgi uzvedies.

—     Klusu!

—            Jaunais cilvēk, jūs nevarat man lasīt sprediķi par tikumību: es esmu tikumīgāks nekā jūs.

—     Klusu!

—     Ak mans dievs! Mans dievs!

—     Jūs uzvedaties nepiedienīgi, pārbiedējat jaunu dāmu, biklu sievieti, kas nezina, kur dēties aiz bailēm un varbūt vēl saslims; traucējat cienījamu sirmgalvi, kuru moca hemoroīdi un kuram pirmām kārtām nepieciešams miers, — bet kāpēc? Tāpēc, ka jums ienākušas prātā kaut kādas muļķības, kuru dēļ jūs bizojat pa malu malām! Vai saprotat, vai saprotat, kādā nejēdzīgā stāvoklī jūs tagad esat? Vai jūs to apjēdzat?

—     Cienījamais kungs, labi! Es apjēdzu, bet jums nav tiesību …

—      Klusu! Kādas tur tiesības? Vai jūs saprotat, ka tas var beigties traģiski? Vai jūs saprotat, ka vecis, kurš mīl savu sievu, var zaudēt prātu, ieraugot, ka jūs lienat ārā no pagultes? Bet nē, jūs nespējat būt par iemeslu traģēdijai! Kad jūs izlīdīsiet, es domāju, katrs, kurš uz jums paskatīsies, sāks smieties. Es gribētu redzēt jūs sveču gaimā; jūs visādā ziņā esat ļoti smieklīgs.

—     Bet jūs? Tādā gadījumā arī jūs esat smieklīgs! Es savukārt gribētu paskatīties uz jums.

—     Kas jums to dos!

—     Jūs droši vien esat apzīmogots ar netikumības zīmogu,Jaunais cilvēk!

—     A! Jūs par tikumību! Kā jūs zināt, kāpēc es šeit esmu? Es šeit esmu aiz pārpratuma; es sajaucu stāvus. Un velns zina kāpēc mani ielaida iekšā! Droši vien viņa patiesi kādu gaidīja (protams, ne jau jūs). Es paslēpos zem gultas, kad izdzirdu jūsu muļķīgos soļus, kad redzēju, ka dāma pārbīstas. Turklāt bija tumšs. Kāpēc gan es taisnojos jūsu priekšā? Jūs, kungs, esat smieklīgs, greizsirdīgs vecis. Kāpēc es nelienu ārā? Jūs varbūt domājat, ka es baidos līst ārā? Nē, kungs, es jau sen būtu izlīdis, bet sēžu šeit tikai aiz līdzjūtības pret jums. Nu kā jūs šeit bez manis iztiksiet? Jūs stāvēsiet kā stabs viņu priekšā, jūs nezināsiet, ko teikt…

—     Kāpēc gan kā stabs? Kāpēc tieši kā stabs? Vai jūs nevarējāt salīdzināt ar kaut ko citu, jaunais cilvēk? Kāpēc es nezināšu, ko teikt? Nē, es zināšu.

—     O, mans dievs, kā šis šunelis rej!

—     Tss! Ak, patiesi… Tas tāpēc, ka jūs visu laiku tarkšķat. Redziet nu, jūs pamodinājāt šuneli. Tagad mums ies plāni.

Tiešām, saimnieces šunelis, kurš visu laiku bija gulējis kaktā uz spilvena, pēkšņi pamodās, saoda svešiniekus un riedams palīda zem gultas.

—            O, mans dievs! Kāds muļķa šunelis! — Ivans Andrejevičs nočukstēja. — Viņš mūs visus nodos! Viņš visu cels dienas gaismā. Ir gan sodība!

—            Protams, jūs esat tik mazdūšīgs, ka tas tiešām var notikt.

—            Ami, Ami, nāc šurp! — saimniece iesaucās. — Ici, ici.l

Bet šunelis neklausīja un metās virsū tieši Ivanam Andrejevičam.

—            Kāpēc, dārgumiņ, Amiška visu laiku rej? — večuks jautāja. — Tur droši vien ir peles vai arī tup runcis Vasjka. Tāpēc es klausos, ka visu laiku šķauda un šķauda … Vasjkam taču šodien ir iesnas.

—            Guliet mierīgi! — jaunais cilvēks čukstēja. — Negrozieties! Varbūt viņš aprims.

—            Cienījamais kungs! Cienījamais kungs! Laidiet vaļā manas rokas! Kāpēc jūs tās turat?

—     Tss! Klusu!

—            Bet apžēlojieties, jaunais cilvēk; viņš man kož degunā! Jūs gribat, lai es palieku bez deguna!

Sekoja cīniņš, un Ivans Andrejevičs atbrīvoja savas rokas. Šunelis rēja aizgūtnēm; pēkšņi viņš pārstāja riet un iekaucās.

—     Ai! — iekliedzās dāma.

—            Izdzimtenis! Ko jūs darāt! — jaunais cilvēks čukstēja. — Jūs pazudināsiet mūs abus! Kāpēc jūs viņu saķērāt? Mans dievs, viņš žņaudz sunīti! Nežņaudziet! Laidiet vaļā! Izdzimteni! Jūs nezināt, uz ko sievietes sirds spējīga! Viņa nodos mūs abus, ja jūs nožņaugsiet sunīti.

Bet Ivans Andrejevičs vairs neko nedzirdēja. Viņam bija izdevies noķert šuneli, un, pašaizsardzības instinkta pārņemts, viņš aizžņaudza tam rīkli.

—     Mēs esam pazuduši! — čukstēja jaunais cilvēks.

—            Amiška! Amiška! — dāma sauca. — Mans dievs, ko viņi izdarījuši ar manu Amišku? Amiška! Amiška! Ici! Ak, neģēļi! Barbari! Ak dievs, man nelabi!

—            Kas ir? Kas ir? Kas ir? — večuks iebļāvās, pielēkdams no krēsla. — Kas tev kaiš, mana dārgā? Amiška, nāc šurp! Amiška, Amiška, Amiška! — kliedza večuks, knipjus sizdams, lūpas šmakstinādams un saukdams Amišku ārā no pagultes. — Amiška? Ici! Ici! Nevar būt, ka Vasjka tur būtu viņu aprijis. Vajag nopērt Vasjku, mans draugs; viņš, blēdis, jau veselu mēnesi nav pērts. Kā tu domā? Es rit parunāšu par to ar Praskovju Zaharevnu. Bet, mans dievs, mans draugs, kas tev kaiš! Tu esi pavisam bāla. Vai! Vai! Ļaudis! Ļaudis!

Un večuks sāka skraidīt pa istabu.

—      Neģēļi! Izdzimteņi! — dāma kliedza, uz kušetes nokritusi.

—     Kas? Kas? Kas tad? — sirmgalvis kliedza.

—       Tur ir cilvēki, sveši! … Tur zem gultas! Ak mans dievs! Amiška! Amiška! Ko viņi ar tevi izdarīja!

—       Ak dievs, kungs! Kādi cilvēki! Amiška … Nē, ļaudis, ļaudis, nāciet šurp! Kas tur ir? Kas tur ir? — večuks kliedza, paķēris sveci un noliecies zem gultas. — Kas tur ir? Ļaudis, ļaudis! …

Ivans Andrejevičs gulēja ne dzīvs, ne miris blakus nekustīgajam Amiškas līķim. Bet jaunais cilvēks uzmanīja katru večuka kustību. Pēkšņi večuks devās uz gultas otru pusi, kas bija tuvāk pie sienas, un noliecās. Vienā mirklī jaunais cilvēks izlīda no pagultes un, kamēr vīrs meklēja savus viesus laulības gultas otrā pusē, metās bēgt.

—      Ak dievs! — dāma izdvesa, skatīdamās uz jauno cilvēku. — Kas jūs tāds esat? Bet es domāju …

—      Tas izdzimtenis palika, — jaunais cilvēks nočukstēja. — Amiškas nāvē vainīgs viņš!

—     Ai! — iekliedzās dāma.

Bet jaunais cilvēks jau bija prom no istabas.

—      Ai! Šeit kāds ir. Šeit ir zābaks! — vīrs iesaucās, satvēris Ivanu Andrej eviču aiz kājas.

—      Slepkava! Slepkava! — kliedza dāma. — O, Ami, Ami!

—      Lieniet ārā, lieniet ārā! — vecis bļāva, sizdams pret paklāju te vienu, te otru kāju. — Lieniet ārā! Kas jūs tāds esat? Sakiet — kas jūs tāds esat? Mans dievs! Kāds savāds cilvēks!

—     Tie ir laupītāji!…

—       Dieva dēļ, dieva dēļ! — Ivans Andrejevičs, līzdams ārā, lūdzās. — Dieva dēļ, jūsu ekselence, nesauciet ļaudis! Jūsu ekselence, nesauciet ļaudis! Tas ir pilnīgi nevaja

dzīgi. Jūs mani nevarat tā vienkārši izdzīt no istabas! … Es neesmu tāds cilvēks! Es pats par sevi… Jūsu ekse lence, tā bija kļūda! Es jums tūdaļ paskaidrošu, jūsu ekselence, — Ivans Andrejevičs turpināja šņukstēdams un elsodams. — Pie visa vainīga sieva, tas ir, ne jau mana sieva, bet cita sieva, — es esmu neprecējies, es tikai… Tas ir mans draugs, mans bērnības draugs …

—     Kāds bērnības draugs! — vecis kliedza, kājas pie zemes sizdams. — Jūs esat zaglis, atnācāt apzagt… nevis bērnības draugs …

—     Nē, es neesmu zaglis, jūsu ekselence; es patiešām esmu bērnības draugs … es tikai nejauši kļūdījos, ienācu pa citām parādes durvīm.

—     Jā, es redzu, kungs, redzu, no kādām parādes durvīm jūs izlīdāt.

—      Jūsu ekselence! Es neesmu tāds cilvēks. Jūs kļūdāties. Ticiet man, jūs ļoti maldāties, jūsu ekselence. Paskatieties uz mani, paskatieties, pēc dažām zīmēm un pazīmēm jūs redzēsiet, ka es nevaru būt zaglis. Jūsu ekselence! Jūsu ekselence! — Ivans Andrejevičs kliedza, salikdams rokas un vērsdamies pie jaunās dāmas. — Jūs, kundze, saprotiet mani… Es nobeidzu Amišku … Tomēr es neesmu vainīgs, es, goda vārds, neesmu vainīgs… Pie visa vainīga sieva. Esmu nelaimīgs cilvēks, tukšoju rūgto biķeri!

—      Nu zināt, kāda man daļa, ka jūs esat tukšojis biķeri, varbūt jūs esat iztukšojis ne vienu vien, — ņemot vērā jūsu stāvokli, tas pilnīgi iespējams; bet kā jūs nokļuvāt šeit, cienījamais kungs? — sirmgalvis kliedza, no uztraukuma trīcēdams pie visām miesām, bet pēc dažām zīmēm un pazīmēm patiesi pārliecinājies, ka Ivans Andrejevičs nevar būt zaglis. — Es jums jautāju — kā jūs šeit nokļuvāt? Jūs kā laupītājs …

—      Neesmu laupītājs, jūsu ekselence. Es tikai no citām parādes durvīm; patiesi neesmu laupītājs! Tas viss tāpēc, ka esmu greizsirdīgs. Es jums visu izstāstīšu, jūsu ekselence, vaļsirdīgi izstāstīšu — kā savam tēvam, jo jūs esat tādos gados, ka varētu būt mans tēvs.

—      Kādos gados?

—      Jūsu ekselence! Varbūt es jūs apvainoju? Tiešām — tāda jauna dāma … un jūsu gadi… patīkami redzēt, jūsu ekselence, tiešām patīkami redzēt tādu laulību … labākajos gados … Bet ļaudis gan nesauciet… dieva dēļ,

nesauciet ļaudis… ļaudis tikai smiesies… es viņus pazīstu … Tas ir, ar to es negribu teikt, ka esmu pazīstams tikai ar sulaiņiem, — arī man pašam ir sulaiņi, jūsu ekselence, un viņi visi smejas, īsti ēzeļi! Jūsu gaišība … Es, liekas, nemaldos, man ir tas gods runāt ar kņazu … !

—      Nē, ne ar kņazu, es, cienījamais kungs, esmu pats par sevi… Lūdzu, nemēģiniet pielabināties man, saukdams par jūsu gaišību. Kā jūs šeit nokļuvāt, cienījamais kungs? Kā jūs šeit nokļuvāt? ļ

—      Jūsu gaišība, tas ir, jūsu ekselence … atvainojiet, es domāju, ka esat jūsu gaišība. Es skatījos apkārt… es neievēroju… tā gadās. Jūs esat tik līdzīgs kņazam Korotkouhovam, kuru man bija gods sastapt pie mana paziņas Puzireva kunga … Redziet, es arī esmu pazīstams ar kņaļ ziem, es arī biju kopā ar kņazu pie mana paziņas: jūs mani nevarat turēt par to, par ko jūs mani turat. Es neesmu zaglis. Jūsu ekselence, nesauciet ļaudis; ja pasauksiet ļaudis, kas no tā būs par labumu?

—    Bet kā jūs šeit nokļuvāt? — dāma iesaucās. — Kas jūs tāds esat?

—     Jā, kas jūs tāds esat? — vīrs piebalsoja. — Un es, dārgumiņ, domāju, ka Vasjka sēž mūsu pagultē un šķaudās. Bet tas bijis viņš. Ak tu vazaņķis, vazaņķis! … Kas jūs tāds esat? Runājiet taču!

Un večuks atkal sāka spārdīt kājām paklāju.

—      Es nevaru tikt pie vārda, jūsu ekselence. Es gaidu, kamēr jūs beigsiet… Klausos jūsu asprātīgos jokus. Kas attiecas uz mani, tad tas ir jocīgs atgadījums, jūsu ekselence! Es jums visu izstāstīšu. Varbūt tad viss tāpat būs skaidrs, tas ir, es gribu teikt: nesauciet ļaudis, jūsu ekselence! Izturieties pret mani cēlsirdīgi… Tas nekas, ka es pasēdēju zem gultas… es tāpēc neesmu savu cieņu zaudējis. Šis atgadījums ir ārkārtīgi komisks, jūsu ekselence! — Ivans Andrejevičs iesaucās, ar lūdzošu sejas izteiksmi vērsdamies pie laulātās draudzenes. — It sevišķi jūs, jūsu ekselence, smiesieties! Jūs redzat savā priekšā greizsirdīgu vīru. Jūs redzat — es pazemojos, es pats labprātīgi pazemojos. Es gan nobeidzu Amišku, tomēr… Mans dievs, es nezinu, ko runāju!

—     Bet kā, kā jūs nokļuvāt šeit?

—     Izmantodams nakts tumsu, jūsu ekselence, izmantodams šo tumsu… Esmu vainīgs! Piedodiet, jūsu ekselence! Pazemīgi lūdzu piedošanu! Esmu vienīgi aizvainots vīrs, vairāk nekas! Nedomājiet, jūsu ekselence, ka esmu mīļākais! Es neesmu mīļākais! Jūsu sieva ir ļoti tikumīga, ja drīkstu tā izteikties. Viņa ir tīra un nevainīga.

—     Ko? Ko? Ko jūs uzdrošināties sacīt? — sirmgalvis iekliedzās, atkal spārdīdams kājām paklāju. — Vai jūs prātu, vai, esat izkūkojis? Kā jūs uzdrošināties runāt par manu sievu?

—      Šis ir tas ļaundaris, tas slepkava, kurš nogalinājis Amišku! — laulātā draudzene kliedza, asaras liedama. — Un viņš vēl uzdrošinās!

—     Jūsu ekselence, jūsu ekselence! Es sapļāpāju niekus, — kliedza apstulbušais Tvans Andrejevičs. — Es sapļāpāju niekus, vairāk nekas! Turiet mani par prātā jukušu . .. Dieva dēļ, turiet mani par prātā jukušu… Dodu savu goda vārdu, ka jūs man izdarīsiet ārkārtīgu pakalpojumu. Es jums sniegtu roku, bet es neuzdrīkstos to darīt… Es nebiju viens, esmu krusttēvs… tas ir, es gribēju teikt, ka mani nevar turēt par mīļāko … Ak dievs! Es atkal runāju muļķības … Neapvainojieties, jūsu ekselence, — Ivans Andrejevičs kliedza, vērsdamies pie dzīves biedres. — Jūs esat dāma, jūs saprotat, kas ir mīlestība, tās ir tādas jūtas .. . Bet ko es daru? Atkal runāju muļķības! Tas ir, es gribēju teikt, ka esmu vecs vīrs, tas ir, pusmūža cilvēks, nevis vecis, ka es nevaru būt jūsu mīļākais, ka mīļākais ir Ričardsons, tas ir, Lovelass… es atkal runāju muļķības; bet jūs redzat, jūsu ekselence, ka esmu izglītots cilvēks un pazīstu literatūru. Jūs smejaties, jūsu ekselence! Priecājos, priecājos, ka esmu licis jums smieties, jūsu ekselence. Ak, kā es priecājos, ka esmu licis jums smieties!

—     Mans dievs! Cik smieklīgs cilvēks! — dāma sauca, no smiekliem vai plīsdama.

—     Jā, smieklīgs un tāds novārtījies, — sirmgalvis piebilda, priecādamies, ka sieva sākusi smieties. — Dārgumiņ, viņš nevar būt zaglis — bet kā viņš šeit iekļuva?

—      Patiešām dīvaini! Patiešām dīvaini, jūsu ekselence, gluži kā romānā! Kā? Vēlu naktī galvaspilsētā — un cilvēks zem gultas? Smieklīgi, dīvaini! Savā ziņā Rinaldo Rinaldīni. Bet tas nekas, tas viss nekas, jūsu ekselence. Es jums visu izstāstīšu … Es jums, jūsu ekselence, dabūšu jaunu klēpja sunīti… brīnišķīgs klēpja sunītis! Tāda gara spalva, kājeles īsiņas, neprot paiet pat pāris soļu: kā skrien, tā sapinas pats savā spalvā un paklūp. Ar cukuru vien barojams. Es jums atnesīšu, jūsu ekselence, es jums katrā ziņā atnesīšu.

—            Ha-ha-ha-ha-ha! — Dāma aiz smiekliem valstījās pa dīvānu no vienas puses uz otru. — Mans dievs, man uznāks histērija! Oh, cik smieklīgs!

—           Jā, jā! Ha-ha-ha! Khi-khi-khi-khi! Smieklīgs un tāds novārtījies, khi-khi-khi!

—            Jūsu ekselence, jūsu ekselence, tagad esmu pavisam laimīgs! Es jums sniegtu savu roku, bet neuzdrīkstos, jūsu ekselence, jūtu, ka esmu kļūdījies, bet tagad man acis atvērušās. Es ticu — mana sieva ir tīra un nevainīga. Veltīgi turēju viņu aizdomās.

—           Sieva, viņa sieva! — sauca dāma, kurai aiz smiekliem bija sariesušās acīs asaras.

—            Viņš ir precējies! Vai pa-tie-si! Nekādi nebūtu varējis iedomāties! — sirmgalvis piebilda.

—            Jūsu ekselence, sieva — viņa pie visa vainīga, tas ir, vainīgs esmu es: turēju viņu aizdomās; zināju, ka te norunāta satikšanās — šeit, augšstāvā; notvēru vēstulīti, kļūdījos par vienu stāvu un nogulēju zem gultas…

—     He-he-he-he!

—     Ha-ha-ha-ha!

—            Ha-ha-ha-ha! — beidzot sāka smieties arī Ivans Andrejevičs. — O, cik es esmu laimīgs! O, cik patīkami redzēt, ka mēs visi saprotamies un esam laimīgi! Un mana sieva pilnīgi nevainīga! Es par to esmu gandrīz pārliecināts. Tā taču noteikti ir, jūsu ekselence?

—           Ha-ha-ha! Khi-khi! Zini, dārgumiņ, kas viņa ir? — sirmgalvis beidzot ierunājās, gana izsmējies.

—     Kas? Ha-ha-ha! Kas?

—           Ta ir tā glītā dāmiņa, tā, kura spolē actiņas, tā, kura ar to švītu. Tā ir viņa. Varu derēt, ka tā ir viņa sieva!

—           Nē, jūsu ekselence, esmu pārliecināts, ka tā nav viņa; esmu pilnīgi pārliecināts.

—            Bet mans dievs! Jūs zaudējat laiku, — iesaucās dāma, pārstājusi smieties. — Skrieniet, steidzieties uz augšējo stāvu! Varbūt jūs viņu pieķersiet…

—            Patiešām, jūsu ekselence, es steigšos. Bet es nevienu nepieķeršu, jūsu ekselence; tā nav viņa, esmu jau iepriekš pārliecināts. Viņa tagad ir mājās. Tas esmu es! Esmu greizsirdīgs — un vairāk nekas … Kā jūs domājat, vai tiešām es viņus tur pieķeršu, jūsu ekselence?

—     Ha-ha-ha!

—     Hi-hi-hi! Khi-khi!

—       Ejiet, ejiet! Bet, kad nāksiet atpakaļ, ienāciet pastāstīt, — dāma sauca. — Nē, nevajag vis; labāk rit no rīta, un atvediet līdzi arī sievu: es gribu iepazīties.

—       Ardievu, jūsu ekselence, ardievu! Noteikti atvedīšu; ļoti priecājos iepazīties. Esmu laimīgs un priecīgs, ka viss tik negaidīti beidzās un labvēlīgi atrisinājās.

—       Un klēpja sunīti. Neaizmirstiet, pirmām kārtām atnesiet klēpja sunīti!

—       Atnesīšu, jūsu ekselence, visādā ziņā atnesīšu, — Ivans Andrejevičs apsolīja, no jauna atgriezdamies istabā, jo bija jau paklanījies un izgājis. — Visādā ziņā atnesīšu. Tik jauks sunītis! Taisni tāds, it kā konditors būtu viņu no konfektēm iztaisījis. Un, līdzko sper soli, tā sapinas savā spalvā un paklūp. Tāds sunītis, tik tiešām! Es nesen sievai sacīju: «Kāpēc viņš, dārgumiņ, tik bieži klūp?» — «Jā, viņš tik mīlīgs!» sieva atbild. No cukura, jūsu ekselence, goda vārds, gluži kā no cukura. Ardievu, jūsu ekselence, ļoti, ļoti priecājos iepazīties, ļoti priecājos iepazīties.

Ivans Andrejevičs atsveicinājās un izgāja.

—       Ei, jūs! Cienījamais kungs! Pagaidiet; nāciet atpakaļ! — večuks sauca pakaļ aizejošajam Ivanam Andrejevičam.

Ivans Andrejevičs atgriezās trešo reizi.

—       Es, redziet, nevaru nekur atrast runci Vasjku. Vai jūs viņu nesatikāt, kad atradāties zem gultas?

—       Nē, nemanīju, jūsu ekselence; tomēr ļoti priecājos iepazīties. Uzskatīšu par lielu pagodinājumu …

—       Viņam pašlaik ir iesnas, visu laiku šķauda un šķauda! Viņu vajag nopērt!

—       Jā, jūsu ekselence, protams; audzinošs sods mājas dzīvniekiem nepieciešams.

—     Ko?

—        Es saku, ka audzinošs sods, jūsu ekselence, nepieciešams, Jai mājas dzīvniekiem iedvestu paklausību.

—     A! … Nu labi, labi, es runāju tikai par Vasjku.

Izgājis uz ielas, Ivans Andrejevičs ilgu laiku stavēja

tā, it kā gaidītu, ka viņu tūdaļ ķers trieka. Viņš noņēma cepuri, noslaucīja no pieres aukstus sviedrus, samiedza acis, padomāja par kaut ko un tad steigšus devās uz mājām. Kāds gan bija viņa izbrīns, kad viņš uzzināja, ka Glafira Petrovna esot jau kopš laba laika pārbraukusi no teātra, jau kopš laba laika viņai sākuši sāpēt zobi, viņa aizsūtījusi pēc ārsta, likusi atnest dēles un tagad guļot gultā un gaidot Ivanu Andrej eviču.

Ivans Andrejevičs vispirms iesita sev pa pieri, pēc tam lika, lai kalpotāji palīdz viņam nomazgāties un sakārtoties, un beidzot, saņēmis dūšu, iegāja sievas guļamistabā.

—     Kur jūs pavadāt laiku? Palūkojieties, pēc kā jūs izskatāties. Tikpat kā tāds spoks! Kur jūs bijāt pazudis? Apžēlojieties, kungs, sieva mirst nost, bet jūs nevar atrast visā pilsētā! Kur jūs bijāt? Vai tikai atkal netvarstījāt mani, gribējās izjaukt satikšanos, ko es esmu nez kam nolikusi? Kaunieties, kungs, kas jūs par vīru! Drīz visi ar pirkstiem rādīs!

—     Dārgumiņ, — Ivans Andrejevičs atbildēja.

Bet šinī brīdī viņš tā apjuka, ka bija spiests iebāzt roku kabatā pēc nēzdoga un pārtraukt iesākto sarunu, jo trūka gan vārdu, gan domu, gan drosmes … Bet kāds bija viņa izbrīns, bailes, šausmas, kad līdz ar nēzdogu no kabatas izkrita beigtais Amiška! Ivans Andrejevičs nebija manījis, ka, piespiedu kārtā no pagultes ārā līzdams, izmisuma pārņemts, paniskās bailēs bija iebāzis Amišku kabatā ar vāju cerību noslēpt pēdas, nomaskēt sava nozieguma pierādījumu un tādā kārtā izvairīties no pelnītā soda.

—     Kas tas? — laulātā draudzene iebļāvās. — Beigts sunītis! Ak dievs! No kurienes! … Ko jūs esat izdarījis? … Kur jūs bijāt? Sakiet tūlīt — kur jūs bijāt? . . .

—     Dārgumiņ! — Ivans Andrejevičs izdvesa, pamiris vairāk nekā Amiška. — Dārgumiņ …

Bet šeit mēs savu varoni pametīsim — līdz citai reizei, jo šeit sākās pavisam īpašs un jauns piedzīvojums. Kādreiz mēs, kungi, pastāstīsim par visām šīm nelaimēm un likteņa sodībām. Bet jūs būsiet ar mani vienis prātis, ka greizsirdība — nepiedodama kaislība, vēl vairāk: tā ir īsta nelaime! …

SVEŠA SIEVA UN VIRS ZEM GULTAS

1848. gada janvāri žurnālā «Отечественные записки» tika pirmoreiz publicēts stāsts «Sveša sieva (Notikums uz ielas)». Decembrī tanī pašā žurnālā pirmoreiz publicēts stāsts «Greizsirdīgais vīrs. Neparasts notikums».

Gatavodams 1860. gada kopoto rakstu izdevumu, Dostojevskis apvienoja agrāk atsevišķi iespiestos stāstus «Sveša sieva» un «Greizsirdīgais vīrs» vienā stāstā ar nosaukumu «Sveša sieva un vīrs zem gultas». Pie tam viņš atmeta otrā stāsta sākumu, kurā bija atsaucies uz agrāk iespiestajiem stāstiem «Eglīte un kāzas» un «Sveša sieva».

1860. gada izdevumā Dostojevskis stipri pārveidojis jaunā cilvēka un Ivana Andrejeviča dialogus, īpaši pēdējās replikas.

496.     lpp. …pastāvēja divas partijas, un katra aizstāvēja savu prīmadonnu. Vieni saucās… zieši, otri — … nieši. — Te runa ir par itāliešu operas viesizrādēm Pēterburgā no 1847. gada oktobra līdz 1848. gada februārim, kad soprāna partijas dziedāja divas primadonnas: Borzi (Terēza de Guili-Borsi) un Frecolīni (Erminia Frezzolini).

497.     lpp. … neviļus atcerējās dāņu prinča Hamleta spārnotos vārdus. — Dostojevskis ne visai precīzi citē vārdus, ko Hamlets saka karalienei trešā cēliena trešajā ainā.

517. lpp. Savā ziņā Rinaldo Rinaldini — Rinaldo Rinaldīni — vācu rakstnieka H. A. Vulpiusa (1762—1827) tāda paša nosaukuma romāna varonis. Romāns tulkots krievu valodā 1802.—1804. g. un bijis ļoti populārs.

Content

Dostojevskis Fjodors Sveša sieva un vīrs zem gultas

SVEŠA SIEVA UN VĪRS ZEM GULTAS

I

II

SVEŠA SIEVA UN VIRS ZEM GULTAS