Dostojevskis Fjodors

Vājā sirds

Fjodors Dostojevskis

Vājā sirds

VĀJĀ SIRDS

STĀSTS

Ceturtajā stāvā zem viena jumta vienā un tai pašā dzīvoklī bija apmetušies divi jauni darba biedri — Arkādijs Ivanovičs Ņefedjevičs un Vasja Šumkovs… Autors, protams, uzskata par nepieciešamu paskaidrot lasītājam, kāpēc viens varonis nosaukts vārdā un tēva vārdā, bet otrs tikai vārdā — kaut vai, piemēram, tālab vien, lai tāds izteiksmes veids netiktu uzlūkots par nepieklājīgu vai par drusku familiāru. Bet, lai to izdarītu, būtu nepieciešams vispirms aprakstīt gan dienesta pakāpi, gan vecumu, gan kārtu, gan amatu un, beidzot, pat stāstā minēto personu raksturu; bet, tā kā ir daudz tādu rakstnieku, kas dara tieši tā, tad šā stāsta autors tāpēc vien, lai tiem nelīdzinātos (kaut dažs labs varbūt teiks, ka viņš to dara savas neierobežotās patmīlības dēļ), nolēmis sākt tieši ar darbību. Beidzis šādu priekšvārdu, viņš sāk.

Vecgada vakarā ap pulksten sešiem Šumkovs pārradās mājās. Arkādijs Ivanovičs, kurš gulēja gultā, pamodās un puspievērtām acīm paskatījās draugā. Viņš ieraudzīja, ka tas ģērbies savā vislabākajā uzvalkā un vistīrākajā uzkrūtī. Tas, protams, viņu pārsteidza. «Kur gan Vasja bijis tāds uzcirties? Arī pusdienas mājās neēda!» Šumkovs tikmēr iededzināja sveci, un Arkādijs Ivanovičs tūdaļ uzminēja, ka draugs taisās it kā netīšām viņu uzmodināt. Tiešām — Vasja divas reizes ieklepojās, divas reizes pārgāja pāri istabai un beidzot it kā neviļus izlaida no rokas pīpi, kurā bija sācis bāzt tabaku, stāvēdams kaktā pie krāsns. Arkādijs Ivanovičs sevī nosmējās.

—     Vasja, beidz izlikties! — viņš sacīja.

—     Arkaša, vai tu neguli?

—     Tiešām, nevaru īsti pateikt: liekas, ka neguļu.

—     Ak, Arkaša! Sveiks, mīļais! Paklau, brāl! Paklau, brālīt… Tu nevari iedomāties, kas man tev sakāms!

—     Tiešām nevaru; panāc šurp.

Vasja, it kā to vien būtu vēlējies, tūlīt piegāja klāt, tomēr nepavisam negaidīdams no Arkādija Ivanoviča puses kādu viltību. Bet tas ārkārtīgi veikli satvēra viņa rokas, pagrieza Vasju, uzvēlās viņam virsū un sāka, kā mēdz teikt, žņaugt «upuri». Šis joks, liekas, sagādāja jautrajam Arkādijam Ivanovičam neizsakāmu prieku.

—     Iekriti gan! — viņš iesaucās. — Iekriti!

—            Arkaša, Arkaša, ko tu dari? Laid, dieva dēļ, laid. es nosmērēšu fraku! …

—            Ij nedomāju; kam tev fraka? Kāpēc tu esi tik lētticīgs, ka pats dodies rokā? Saki — kur tu biji, kur pusdienoji?

—     Arkaša, dieva dēļ, laid vaļā!

—     Kur tu pusdienoji?

—     Tieši par to jau es gribu stāstīt.

—     Tad stāsti.

—     Bet vispirms laid vaļā.

—     Nekā nebūs, nelaidīšu vis, kamēr neizstāstīsi!

—            Arkaša, Arkaša! Saproti taču, ka to nevar, ka tas nekādi nav iespējams! — nevarīgais Vasja kliedza, raudamies ārā no sava mocītāja spēcīgajām ķetnām. — Tā ir tāda lieta!

—     Kāda lieta? …

—            Tāda, ka par to šādā stāvoklī stāstīt neklājas; tas nav iespējams; iznāks smieklīgi — taču šī lieta nemaz nav smieklīga, bet ļoti nopietna.

—            Nu kas tad tur tik nopietns! Ko vēl neizdomāsi! Stāsti tā, lai varu izsmieties, lūk, tā tev jāstāsta, bet neko nopietnu es negribu dzirdēt; citādi — kas tu man par draugu? Saki — vai tu esi man draugs? Nu?

—     Arkaša, goda vārds, nevar!

—     Kas tur ko nevarēt…

—            Labi, Arkaša, — Vasja iesāka, gulēdams gultā šķērsām un ar visiem spēkiem pūlēdamies runāt pēc iespējas nopietnāk. — Arkaša! Es varbūt pateikšu; tikai…

—     Kas ir! …

—     Redzi, esmu nolēmis precēties!

Arkādijs Ivanovičs, liekus vārdus netērēdams, paņēma Vasju uz rokām kā bērnu, kaut gan Vasja bija diezgan pagarš, tikai vājš, un itin viegli nēsāja viņu šurp un turp pa istabu it kā auklēdams.

—            Es tevi, preciniek, autiņos ietīšu, — viņš runāja. Bet, redzēdams, ka Vasja guļ viņa rokās nekustēdamies, vairs ne vārda neteikdams, tūdaļ aprāvās un saprata, ka joki, acīm redzot, aizgājuši par tālu; viņš nolika Vasju istabas vidu un, cik vien sirsnīgi un draudzīgi iespējams, nomulr|a viņu uz vaiga.

—     Vasja, nedusmosi, ja?

—     Arkaša, paklausies …

—     Es pajokoju uz Jauno gadu.

—      Es jau neko; bet kāpēc tu pats esi tāds traks, tāds dauzoņa? Cik reižu neesmu tev teicis: Arkaša, goda vārds, tas nav asprātīgi, nemaz nav asprātīgi!

—     Tu taču nedusmojies, ko?

—      Nē jau, nē; uz ko tad lai es dusmotos! Bet tu mani sarūgtināji, saproti!

—     Sarūgtināju? Kādā ziņā?

—      Es nācu pie tevis kā pie drauga, ar pilnu sirdi, gribēju ar tevi vaļsirdīgi izrunāties, pastāstīt par savu laimi…

—      Kas tā par laimi? Kāpēc tu nestāsti?

—      Paklau, es taču precos! — Vasja nīgri atbildēja, jo patiešām bija drusku sadusmojies.

—      Tu! Tu precies! Vai tiešām? — Arkaša iekliedzās pilnā kaklā. — Nē, nē… kas tad tas? Stāsta un pašam birst asaras! … Vasja, manu Vasjuk, manu dēliņ, rimsties! Vai tiešām? — Un Arkādijs Ivanovičs metās atkal pie viņa, lai apkamptu.

—      Redzi nu, kā šoreiz iznāca! — Vasja sacīja. — Tu taču esi tik labs, tu esi mans draugs, es to zinu. Es nāku pie tevis ar tādu prieku sirdī, ar tādu saviļņojumu dvēselē, un pēkšņi man viss šis sirdsprieks, viss šis saviļņojums jāatklāj, valstoties pa gultu, bez kāda svinīguma … Tu saproti, Arkaša, — Vasja turpināja, mazliet iesmiedamies, — tas iznāca komiski: es zināmā mērā tanī brīdī nebiju par sevi noteicējs. Es gribēju par šo lietu runāt nopietni… Vēl tikai trūka, ka tu man būtu jautājis: kā viņu sauc? Zvēru, tu varētu mani kaut nosist, es tev nebūtu atbildējis.

—      Bet, Vasja, kāpēc tu klusēji? Būtu pateicis man visu jau agrāk, es nebūtu tā ālējies, — Arkādijs Ivanovičs iesaucās patiesā izmisumā.

—      Lai nu paliek! Es tikai tāpat… Tu taču zini, kāpēc ta iznāca, — tāpēc, ka man laba sirds. Tālab man žēl, ka nevarēju pateikt tev tā, kā biju nodomājis, iepriecināt, sagādāt patīkamu pārsteigumu, sīki izstāstīt, piedienīgi paziņot… Tiešām, Arkaša, es tevi tik ļoti mīlu, man šķiet — ja tevis nebūtu, es neprecētos un vispār pasaulē nedzīvotu!

Arkādijs Ivanovičs, kurš bija neparasti jūtīgs, Vasjā klausīdamies, gan smējās, gan raudāja. Vasja tāpat. Abi atkal apkampās un aizmirsa starpgadījumu.

—      Kā tad tas viss notika? Izstāsti man visu, Vasja! Tu man atvaino, brāl, esmu pārsteigts, ārkārtīgi pārsteigts, tas man nāk gluži kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm, goda vārds! Nevar būt, brāl, nevar būt, tu esi to izdomājis, goda vārds, izdomājis, tu sameloji! — Arkādijs Ivanovičs iesaucās un paskatījās Vasjam sejā ar neliekuļotām šaubām, bet, ieraudzījis tajā pārliecinošu apliecinājumu tam, ka draugs katrā ziņā nolēmis precēties pēc iespējas drīz, iekrita gultā un sāka aiz sajūsmas pa to kūleņot tā, ka sienas drebēja.

—     Vasja, sēdies šeit! — viņš sauca no gultas.

—     Es, brāl, tiešām nezinu, kā lai iesāk, no kuras vietas!

Abi skatījās viens otrā ar priecīgu satraukumu.

—     Kas viņa tāda, Vasja!

—    No Artemjeviem… — Vasja izdvesa aiz laimes pagurušā balsī.

—     Tiešām?

—      Jā, es sākumā tev par viņas ģimeni pilnas ausis piedziedāju, pēcāk noklusu, bet tu neko nemanīji. Ak, Arkaša, cik man bija grūti no tevis slēpt; es baidījos, baidījos runāt! Domāju, ka viss izjuks, bet es taču esmu iemīlējies, Arkaša! Ak dievs, ak dievs! Redzi, kā tas notika, — viņš iesāka, aiz uztraukuma ik pa brīdim apklusdams. — Viņai priekš kāda gada bija līgavainis, bet pēkšņi viņu kaut kur aizkomandēja; es viņu pazinu — ne šāds, ne tāds, dievs ar viņu! Viņš tūdaļ pārtrauca rakstīt, pazuda. Līgava gaida, gaida, nesaprot, ko tas varētu nozīmēt. .. Pēkšņi priekš četriem mēnešiem viņš ierodas precējies un nesper pie viņiem ne kāju. Rupji! Zemiski! Un nav neviena aizstāvja. Viņa, nabadzīte, raudāja, raudāja, bet es viņā iemīlējos… es patiesībā jau sen, es vienmēr biju viņā iemīlējies. Sāku mierināt, ciemojos, ciemojos … Tiešām nemaz nezinu, kā viss notika, bet arī viņa mani iemīlēja; priekš nedēļas es neizturēju, sāku raudāt un pateicu viņai visu — ka mīlu viņu, ar vārdu sakot, visu! … «Es pati gribētu jūs mīlēt, Vasilij Petrovič, bet esmu nabaga meitene, nezobojieties par mani; es neuzdrīkstos nevienu mīlēt.» Pats saproti, brāli! Sa

proti?… Mēs ar viņu tūdaļ saderinājāmies; es domāju, domāju, domāju, domāju; prasu: kā lai pasaka māmiņai? Viņa atbild: grūti, nogaidiet drusku; viņa baidās, var gadīties — tagad negribēs jums mani dot; pati raud. Es, viņai neko neteicis, šodien — blākš — klāt pie večiņas. Ļizaņka nokrita viņas priekšā ceļos, es arī.. . tad viņa deva savu svētību. Arkaša, Arkaša! Mans mīļais! Dzīvosim kopā! Es taču no tevis nekādā ziņā nešķiršos.

—     Vasja, lai es skatītos uz tevi cik skatīdamies, tomēr nespēju ticēt, goda vārds, nekādi nespēju ticēt, zvēru tev. Patiesi, man visu laiku liekas … Paklausies — vai tiešām tu precēsies? Kā tad es nezināju, ko? Patiesi, Vasja, man tev jāatzīstas, es pats, brāl, biju nodomājis apsievoties, bet, ja jau tu tagad precies, tad viss vienalga. Vēlu laimes, vēlu laimes! …

—     Brālīt, man šobrīd tik labi ap sirdi, tāds dvēseles miers, — Vasja sacīja, pieceldamies un satraukti staigādams pa istabu. — Vai ne, vai ne? Tev taču ir tāpat? Mēs, protams, dzīvosim trūcīgi, bet būsim laimīgi; un tā taču nav nekāda ilūzija, mūsu laime nav tukši vārdi: mēs patiesi būsim laimīgi.

—     Vasja, Vasja, paklausies!

—     Ko? — Vasja jautāja un palika stāvam Arkādija Ivanoviča priekšā.

—     Man kaut kas ienāca prātā, bet es tomēr baidos tev sacīt! … Tu atvaino mani! Izklīdini manas šaubas! No kā tu iztiksi? Zini, es ļoti priecājos, ka tu precies, protams, ka priecājos un nemaz nevaru nepriecāties, bet — no kā tu iztiksi? No kā?

—     Ak mans dievs, mans dievs! Kāds tu gan esi, Arkaša! — Vasja sacīja, ar dziļu izbrīnu lūkodamies Ņefedjevičā. — Par ko tu uztraucies? Pat večiņa nedomāja ne divas minūtes, kad es viņai visu paskaidroju. Labāk pasaki — no kā viņas līdz šim iztika? Pieci simti rubļu gadā uz trim: redzi, tik vien pensijas atstāja nelaiķis. No tā bija jāiztiek viņai, večiņai un vēl brālītim, kuram par skolu maksā no tās pašas naudiņas, — lūk, kā ļaudis dzīvo! Mēs abi esam kapitālisti! Bet man, skaties vien, dažu gadu, kad labāk paveicas, sanāk pat septiņi simti.

—     Paklausies, Vasja, tu mani atvaino; es, goda vārds, es tāpat, es tikai domāju, kaut neizjuktu, — kas tie tev par septiņiem simtiem? Tikai trīs simti…

—     Trīs! … Bet Juliāns Mastakovičs? Vai aizmirsi?

—     Juliāns Mastakovičs! Šī lieta, brālīt, nav droša; tas nav tas, kas trīs simti noteiktas algas, kur katrs rublis Ukpat kā uzticams draugs. Juliāns Mastakovičs, jā, protams, — viņš ir liels vīrs, es viņu cienu, es viņu atzīstu, ne velti viņš ieņem tik augstu stāvokli, un es, goda vārds, viņu mīlu, tāpēc ka viņš mīl tevi un tev par darbu pienācīgi atlīdzina, kaut gan varētu arī nemaksāt, bet pavēlēt kā ierēdnim — vai ne, Vasja … Paklausies vēl: es taču nerunāju niekus, bez šaubām, visā Pēterburgā nevienam citam nav tāda rokraksta kā tev, esmu ar tevi vienis prātis, — Ņefedjevičs sacīja diezgan jūsmīgi, — bet pēkšņi — dievs pasargi! — tu kritīsi nežēlastībā, pēkšņi tu neizdarīsi viņam pa prātam, pēkšņi viņam aptrūks darba, pēkšņi viņš pieņems citu — galu galā, maz kas var gadīties! Bija un izbija Juliāns Mastakovičs, Vasja …

—     Paklau, Arkaša, ja jau tā, tad arī griesti mums virs galvas var tūlīt ielūzt…

—     Protams, protams … Es jau neko . ..

—     Nē, uzklausi mani, uzklausi — redzi: kāpēc gan lai viņš mani atlaistu … Nē, klausies, klausies līdz galam. Es taču visu izdaru ļoti rūpīgi; viņš ir tik labs, viņš, Arkaša, man šodien iedeva piecus sudraba rubļus!

—     Vai tiešām, Vasja? Tad jau tev ir balva?

—     Kāda balva! Pats no savas kabatas. Viņš saka: tu, brāl, jau piekto mēnesi neesi saņēmis naudu: gribi, ņem, paldies, saka, paldies tev, esmu apmierināts… goda vārds! Ne jau par velti, saka, tu man strādā, patiesi! Tā viņš teica. Man saskrēja asaras acīs, Arkaša. Kungs dievs!

—     Paklausies, Vasja, vai tos papīrus tu pārrakstīji?

—     Nē … vēl neesmu pārrakstījis.

—     Va … seņka! Manu dārgumiņ! Kā tu vari tā rīkoties?

—     Paklausies, Arkādij, tas nav nekas, vēl divas dienas laika, gan pagūšu …

—     Kāpēc tad tu neesi tos pārrakstījis?

—     Jau atkal sākas. Tu skaties uz mani ar tik bēdīgām acīm, ka man kļūst nelabi, sirds saraujas! Kas tur tik sevišķs? Tu mani vienmēr tā pārbaidi! Taisni kliegt gribas: ā-a-a! Padomā pats: nu kas tur sevišķs? Pabeigšu, goda vārds…

—     Bet ja nu nepabeigsi? — Arkādijs iesaucās, uzlēkdams kājās. — Viņš taču tev šodien iedeva naudu! Tu taisies drīzumā precēties … Ai-ai-ai! …

—            Nekas, nekas, — Šumkovs izsaucās, — es tūdaļ sēdīšos klāt, šajā pašā brīdī; būs labi!

—     Kā tad tu tā aizkavējies, Vasjutka?

—            Ak, Arkaša! Vai tad es varēju strādāt? Vai tas maz bija manos spēkos? Es tik tikko nosēdēju kancelejā, es nekādi nespēju apvaldīt sirdi… Ak! Ak! Tagad sēdēšu augu nakti un arī nākamo, un vēl parīt — un pabeigšu…

—     Vai daudz palicis?

—     Netraucē, dieva dēļ, netraucē, nerunā …

Arkādijs Ivanovičs uz pirkstgaliem aizgāja līdz gultai

un apsēdās; pēc tam gribēja atkal piecelties, bet palika savā vietā, atcerēdamies, ka var traucēt, kaut gan nekādi nespēja nomierināties: acīm redzot, jaunā vēsts bija viņu pilnīgi pārvērtusi, un pirmā sajūsma viņā vēl nebija paguvusi noplakt. Viņš paskatījās Šumkovā, tas paskatījās viņā, pasmaidīja, padraudēja ar pirkstu un pēc tam, briesmīgi uzacis saraucis (it kā no tā būtu atkarīgs viss darba spars un panākumi), ar acīm ieurbās papīros.

Liekas, arī viņš vēl nebija pārvarējis savu satraukumu, mainīja spalvas, grozījās uz krēsla, mēģināja ierīkoties ērtāk, atkal sāka rakstīt, bet roka drebēja un negribēja kļausit.

—            Arkaša! Es viņām stāstīju par tevi, — viņš pēkšņi iesaucās, it kā būtu nupat atcerējies.

—           Tiešām? — Arkādijs vaicāja. — Es pašlaik taisījos par to jautāt; un ko tad viņas?

—            Lai paliek! Gan es tev izstāstīšu vēlāk! Goda vārds, pats esmu vainīgs, pavisam biju piemirsis, ka apsolījos neko nerunāt, kamēr nebūšu pierakstījis četras lapas; bet pēkšņi atcerējos par tevi un viņām. Es, brāl, nez kāpēc nevaru strādāt: visu laiku jādomā par jums… — Vasja pasmaidīja.

testā jās klusums.

—            Fu! Kāda slikta spalva! — Šumkovs iesaucās, pikti uzsizdams ar to pa galdu. Viņš paņēma citu.

—     Vasja! Paklausies! Vienu vārdu …

—     Labi, saki ātrāk un pēdējo reizi.

—     Vai tev vēl daudz ko rakstīt?

—            Ak, brāl! … — Vasja tā saviebās, it kā pasaulē nebūtu nekā briesmīgāka un iznīcinošāka par šādu jautājumu. — Daudz, ārkārtīgi daudz!

—     Zini, man radās doma …

—     Ko?

—     Nē, ne, raksti.

—     Nu, kāda? Kāda?

—     Pašlaik ir septiņi. Vasjuk!

Ņefedjevičs pasmaidīja un viltīgi pameta ar aci Vasjam, tomēr viņš to darīja mazliet nedroši, nezinādams, kā Vasja uztvers.

—            Nu, kas ir? — Vasja jautāja, pavisam pārstājis rakstīt, skatījās viņam tieši acīs un, atbildi gaidīdams, pat nobālēja.

—     Zini ko?

—     Dieva dēļ, kas ir?

—            Zini ko? Tu esi satraukts, tu daudz nepadarīsi… Pag' pag» Pa g' pag — redzu, redzu, paklausies! — Ņefedjevičs ierunājās, aiz sajūsmas uzlēkdams no gultas, pārtraukdams Vasju un ar visiem spēkiem cenzdamies atspēkot iebildumus. — Vispirms vajag nomierināties, vajag atgūt garīgo līdzsvaru, vai ne?

—            Arkaša! Arkaša! — Vasja iesaucās, piecēlies no krēsla. — Es nosēdēšu visu nakti, goda vārds, nosēdēšu!

—     Nu labi, labi! Tikai uz rīta pusi aizmigsi…

—     Neaizmigšu, neparko neaizmigšu . . .

—            Nē, tā nevar, tā nevar; protams, aizmigsi, ap pieciem tev jāaizmieg. Astoņos es tevi pamodināšu. Rīt ir svētki; tu sēdīsies un rakstīsi visu dienu… Pēc tam nakts, — un vai tev vēl daudz atlicis? …

—            Redzi, cik! — Vasja, drebēdams no sajūsmas un gaidām, parādīja burtnīcu. — Redzi! .. .

—     Paklausies, brāl, tas taču nav daudz…

—            Mans dārgais, tur ir vēl, — Vasja sacīja, pavisam bikli skatīdamies uz Ņefedjeviču, it kā no viņa būtu atkarīga atļauja — iet vai neiet.

—     Cik?

—     Divas … lapiņas …

—            Tikai? Paklausies! Pabeigt pagūsim, goda vārds, pagūsim!

—     Arkaša!

—            Vasja! Paklausies! Tagad, gaidot Jauno gadu, visi grib būt ģimenes vidū, tikai mēs ar tevi esam bezpajumtnieki, bāri… Ai, Vaseņka! …

Ņefedjevičs apskāva Vasju un saspieda savās lauvas ķetnās…

—     Arkādij, izlemts!

—     Vasjuk, es nupat par to gribēju runāt. Redzi, Vasjuk, manu pekainīt! Paklau! Paklau!

Arkādijs palika stāvam, muti atplētis, jo nespēja aiz sajūsmas parunāt. Vasja bija satvēris viņu aiz pleciem, skatījās viņam tieši acīs un kustināja lūpas tā, it kā pats gribētu pateikt sakāmo viņa vietā.

—     Nu! — viņš beidzot izgrūda.

—     Iepazīstini mani ar viņām šodien!

—     Arkādij! Iesim uz turieni dzert tēju! Zini ko? Zini ko? Pat līdz Jaungadam nepaliksim, iesim mājās ātrāk, — Vasja iesaucās, patiesa prieka spārnots.

—     Tātad divas stundas, ne vairāk, ne mazāk…

—     Un pēc tam šķiršanās līdz tam laikam, kamēr nebūšu pabeidzis.

—     Vasjuk! …

—     Arkādij!

Trīs minūtēs Arkādijs bija saposies. Vasja tikai notīrīja putekļus, jo nebija savu uzvalku nemaz novilcis: ar tādu skubu viņš bija ķēries pie darba.

Viņi izsteidzās uz ielas viens par otru priecīgāki. Ceļš veda no Pēterburgas Puses uz Kolomnu. Arkādijs Ivanovičs spēra soļus tik sparīgi un tik enerģiski, ka pēc gaitas vien varēja manīt viņa prieku par Vasju, kurš kļuva aizvien laimīgāks. Vasja tipināja sīkākiem solīšiem, bet nezaudēja cieņu. Gluži otrādi, Arkādijs Ivanovičs vēl nekad nebija redzējis savu draugu viņam tik labvēlīgā gaismā. Šinī brīdī viņš cienīja Vasju vairāk nekā parasti, un zināms Vasjas ķermeņa trūkums, par kuru lasītājs līdz šim vēl nezina (Vasja bija mazliet greizs) un kurš vienmēr modināja līdzjūtību Arkādija Ivanoviča dziļi mīlošajā sirdī, tagad vēl vairāk iekvēlināja sirsnīgo aizkustinājumu, ko viņš sevišķi spēcīgi izjuta šajā brīdī un ko, pats par sevi saprotams, Vasja katrā ziņā bija pelnījis. Arkādijam Ivanovičam aiz laimes gribējās tīri vai raudāt, bet viņš savaldījās.

—     Uz kurieni, uz kurieni, Vasja! Šeit būs taisnāk! — viņš iesaucās, redzēdams, ka Vasja taisās nogriezties uz Vozņesenskas tiltu.

—     Nekas, Arkādij, nekas …

—      Patiesi, Vasja, šeit tuvāk.

—     Arkaša! Zini ko? — Vasja iesāka noslēpumaini, aiz prieka pieklusušā balsī. — Zini ko? Man gribas aiznest Ļizaņkai dāvaniņu …

—     Ko tad?

—     Te uz stūra, brāl, ir brīnišķīgs veikals, Leru kundzes veikals.

—     Tiešām!

—     Aubīti, mīļais, aubīti; šodien es redzēju tik jauku aubīti; es pajautāju; fasons, saka, saucoties Manon Lescaut[7] — brīnišķīgi! Tumšsarkanas lentas — un ja nebūtu dārgi . . . Arkaša, kaut arī dārgi! . . .

—     Tu, manuprāt, pārspēj visus dzejniekus. Vasja! Iesim!

Viņi steidzās un pēc minūtēm divām iegāja veikalā.

Viņus sagaidīja melnacaina, cirtaina francūziete, kura, uzmetusi saviem pircējiem pirmo skatienu, kļuva tikpat priecīga un laimīga kā viņi, pat laimīgāka, ja tā var teikt. Vasjam aiz sajūsmas gribējās noskūpstīt Leru kundzi. ..

—     Arkaša! — viņš sacīja pusbalsī., uzmetis rāmu skatienu visam skaistajam un lieliskajam, kas bija uzkarināts koka stabiņos uz milzīga galda. — Brīnišķīgi! Kas tad tas? Kas tas? Paskaties, piemēram, uz šo — konfekte, vai ne? — Vasja čukstēja, rādīdams uz jauku aubīti, kura atradās galda malā, bet kuru viņš nepavisam nedomāja pirkt, jo bija jau no tālienes noskatījis citu un ieurbies ar acīm tajā vienīgajā, īstajā aubītē, kas bija novietota pretējā galda galā. Viņš uz to skatījās tā, it kā kāds varētu to nozagt vai arī pati cepurīte, lai nenokļūtu Vasjas rokās, taisītos no savas vietas uzlidot gaisā.

—     Lūk, — Arkādijs Ivanovičs sacīja, norādīdams uz kādu aubīti. — Lūk, manuprāt, pati labākā.

—     Paklau, Arkaša! Tas dara tev godu; patiesi nezināju, ka tev tik laba gaume, — Vasja sacīja, valšķīgi izlikdamies, lai neapbēdinātu Arkašu. — Tava aubīte ir ļoti jauka, bet panāc šurp!

—     Kur tad, brāl, ir labāka?

—     Paskaties šeit!

—     Šī? — Arkādijs prasīja šaubīdamies.

Bet, kad Vasja, nespēdams ilgāk savaldīties, norāva to no koka stabiņa, no kura tā, liekas, pēkšņi pati nolidoja, it kā pēc tik ilgas gaidīšanas priecātos par tādu labu pircēju, un kad nočaukstēja visas tās lentītes, rišas un mežģīnes, no Arkādija Ivanoviča varenajām krūtīm izlauzās negaidīts sajūsmas sauciens. Bet Leru kundze, kas visu izvēles laiku saglabāja savu neapšaubāmo autoritāti un pārākumu gaumes lietās un visžēlīgi klusēja, apbalvoja Vasju ar platu sirsnības pilnu smaidu, tā ka viss viņā — skatienā, mājienā un šinī smaidā — pauda: jā! Jūs atminējāt pareizi un esat cienīgs tās laimes, kas jūs gaida.

—            Koķetēja un koķetēja vienatnē! — Vasja iesaucās, veltīdams jaukajai aubītei visu savu mīlestību. — Tīšām slēpās, blēde, dūjiņa mana! — Un viņš noskūpstīja aubīti, pareizāk sakot, gaisu, kas to apņēma, jo baidījās pieskarties savam dārgumam.

—            Tā slēpjas tikai īsts skaistums un tikums, — Arkādijs piebilda, joka pēc citēdams frāzi no kāda asprātīga laikraksta, ko bija lasījis rīta pusē. — Nu, Vasja, kā būs?

—            Vivat, Arkaša! Tu šodien esi asprātīgs, tu sacelsi sieviešu sabiedrībā furoru, kā viņas mēdz izteikties, es to paredzu. Leru kundze! Leru kundze!

—     Ar ko varu pakalpot?

—     Dārgā Leru kundze!

Leru kundze paskatījās uz Arkādiju Ivanoviču un visžēlīgi pasmaidīja.

—            Jūs nevarat iedomāties, kā es jūs pašlaik dievinu… Atļaujiet jūs noskūpstīt… — Un Vasja noskūpstīja veikalnieci.

Tiešām šinī brīdī Leru kundzei vajadzēja likt lietā visas savas spējas, lai nezaudētu pašcieņu tāda vējgrābšļa klātbūtnē. Bet es varu apliecināt, ka turklāt nepieciešama arī iedzimta, neviltota laipnība un grācija, ar kādu Leru kundze uzņēma Vasjas sajūsmu. Viņa tam piedeva — un cik gudri, cik graciozi viņa prata šajā situācijā izturēties! Vai tad maz varēja dusmoties uz Vasju?

—     Leru kundze, cik maksā?

—           Piecus sudraba rubļus, — viņa atbildēja atguvusies, no jauna smaidīdama.

—            Bet tā, Leru kundze? — Arkādijs Ivanovičs jautāja, rādīdams uz to, kuru bija izvēlējies viņš.

—     Tā maksā astoņus sudraba rubļus.

—            Paklausieties, paklausieties! Nu sakiet, Leru kundze, — kura ir graciozāka, jaukāka, kura no tām jums patīk labāk?

—     Tā ir greznāka, bet jūsējā — c'est plus coquet

—     Tātad ņemsim manējo!

Leru kundze paņēma loksni plāna, plāna papīra, sasprauda ar drošības adatu, un šķita, ka papīrs ar ietīto aubīti kļuvis vieglāks, nekā bija bez aubītes. Vasja visu to saudzīgi paņēma, tik tikko elpodams, atsveicinājās no Leru kundzes, pateica viņai vēl kaut ko ļoti laipnu un izgāja no veikala.

—     Esmu izšķērdētājs, Arkaša, esmu dzimis izšķērdētājs! — Vasja sauca, izplūzdams neskanīgos, sīkos, nervozos smieklos un ar līkumu apiedams pretimnācējus, it kā tie katrā ziņā gribētu saburzīt viņa dārgo aubīti.

—     Paklau, Arkādij, paklau! — viņš iesāka pēc kāda brītiņa, un kaut kas svinīgs, kaut kas ārkārtīgas mīlestības pilns ieskanējās viņa balsī. — Arkādij, es esmu tik laimīgs, tik laimīgs!

—     Vaseņka! Bet cik es esmu laimīgs, mans mīļais!

—     Nē, nē, Arkaša, es zinu, tavai mīlestībai pret mani nav robežu, es zinu; bet tu nevari izjust pat ne simto daļu no tā, ko šajā brīdī jūtu es. Mana sirds ir tik pilna, tik pilna! Arkaša! Es neesmu tādas laimes cienīgs! Es jūtu, es to nojaušu. Kāpēc tieši man, — viņš sacīja no aizturētām elsām drebošā balsī, — ko es tādu esmu paveicis — saki man! Paskaties, cik daudz cilvēku, cik daudz asaru, cik daudz bēdu, cik daudz pelēcības, pavisam bez svētkiem! Bet es! Mani mīl tāda meitene, mani. . . Bet tu pats viņu tūdaļ redzēsi, pats novērtēsi šo cēlo sirdi. Esmu cēlies no zemas kārtas, tagad man ir dienesta pakāpe un noteikti ienākumi — alga. Esmu piedzimis ar fizisku trūkumu, esmu drusku greizs. Bet viņa mani iemīlēja tādu, kāds esmu. Šodien Juliāns Mastakovičs bija tik mīļš, tik uzmanīgs, tik laipns; viņš reti ar mani runā; pienāca klāt: «Kā klājas, Vasja (goda vārds, tieši par Vasju uzrunāja), vai iesi pa svētkiem uzdzīvot?» (Pats smejas.)

Tā un tā, saku, jūsu ekselence, jāpabeidz darbs; bet tad saņēmu dūšu un teicu: varbūt papriecāšos arī, jūsu ekselence, — goda vārds, tā es teicu. Viņš man tūdaļ iedeva naudu, pēc tam pateica man vēl pāris vārdu. Es, brāl, apraudājos, goda vārds, asaras sāka birt, un viņš arī laikam bija aizkustināts, papurināja mani aiz pleca un teica: «Esi, Vasja, esi vienmēr tāds kā tagad …»

Vasja uz brīdi apklusa. Arkādijs Ivanovičs novērsās un arī norausa ar dūri asariņu.

—     Un bez tam, bez tam … — Vasja turpināja, — es vēl nekad neesmu tev to teicis, Arkādij … Arkādij! Tu mani tā aplaimo ar savu draudzību, bez tevis es būtu aizgājis bojā, — nē, nē, nesaki neko, Arkaša! Ļauj man paspiest tavu roku, ļauj pa .. .teik .. .ties tev! — Vasja atkal aprāvās.

Arkādijam Ivanovičam gribējās turpat uz vietas mesties Vasjam ap kaklu, bet, tā kā draugi šķērsoja ielu un viņiem gandrīz pie pašas auss noskanēja spiedzīgs: «Uzmanās! Uzmanās!» — tad abi izbiedēti un satraukti skriešus aizskrēja līdz ietvei. Arkādijs Ivanovičs bija par to pat priecīgs. Viņš attaisnoja Vasjas pateicības uzplūdus, tikai ņemot vērā šā brīža neparastību. Viņu pašu kremta sirdsapziņa. Viņš juta, ka līdz šim pārāk maz darījis Vasjas labā. Viņš pat kaunējās par sevi, kad Vasja sāka viņam pateikties par tādu mazumiņu. Bet visa dzīve bija vēl priekšā, un Arkādijs Ivanovičs uzreiz uzelpoja vieglāk…

Tiešām — viņus nemaz vairs negaidīja! To pierādīja tas, ka dzēra jau tēju. Bet — patiesi — reizēm vecs cilvēks ir tālredzīgāks par jauniešiem, pie tam par kādiem jauniešiem! Ļizaņka taču ļoti nopietni bija apgalvojusi, ka nebūšot: «Nebūs, māmiņ; sirds jūt, ka nebūs.» Bet māmiņa visu laiku sacījusi, ka viņas sirds gluži pretēji jūtot, ka noteikti atnākšot, ka nenosēdēšot mājās, ka atskriešot, ka dienesta pienākumi viņu šobrīd neaizturot, ka esot tak Vecgada vakars! Ļizaņka, pat durvis atvērdama, vēl necerēja — neticēja savām acīm un saņēma viesus aizelsusies, sirsniņai pukstot tik strauji kā noķertam putniņam, pietvīkusi līdz ausīm, nosarkusi kā ķiršoga, kam viņa ļoti līdzinājās. Mans dievs, kāds pārsteigums! Kāds līksms «ak!» izlauzās no viņas lūpiņām!

Viltnieks! Mīļais mans! — viņa iesaucās, apskaudama Vasjas kaklu . .. Bet iedomājieties viņas izbrīnu, viņas pēkšņo apmulsumu: tieši aiz Vasjas, it kā vēlēdamies paslēpties, stāvēja mazliet apjukušais Arkādijs Ivanovičs. Jāatzīstas, ka viņš sieviešu tuvumā jutās neērti, pat ļoti neērti, vienreiz pat gadījās, ka viņš … Bet par to vēlāk. Tomēr iedomājieties Arkādija Ivanoviča stāvokli — tur nav nekā smieklīga: viņš stāv priekšnamā galošām kājās, šinelī, ausainā cepurē, kuru steigšus grib noraut, neglīti aptinies ar dzeltenu adītu pretīgu šalli, kas lielāka efekta dēļ mugurpusē sasieta mezglā. To visu vajag ātrāk attīt, noņemt, stādīties priekšā pēc iespējas labākā izskatā, jo nav tāda cilvēka, kurš iepazīstoties negribētu atstāt patīkamu iespaidu. Bet te iejaucās Vasja, nejaukais, nepanesamais, tomēr tas pats mīļais, labais Vasja, taču šoreiz nepanesamais, nežēlīgais Vasja. — Lūk, — viņš sauc, — Ļizaņka, tas ir mans Arkādijs! Kā tev viņš patīk! Mans labākais draugs, apkamp viņu, noskūpsti, Ļizaņka, noskūpsti uz priekšdienām, vēlāk, kad iepazīsi, pati gribēsi noskūpstīt… — Kp darīt? Sakiet — ko varēja darīt Arkādijs Ivanovičs? Viņš bija notinis nost vēl tikai pusi šalles! Patiesi man reizēm neērti Vasjas pārāk lielās sajūsmas dēļ; tā, protams, liecina par labu sirdi, tomēr… neveikli, nepatīkami!

Beidzot abi iegāja iekšā. Večiņa bija neizsakāmi priecīga, ka var iepazīties ar Arkādiju Ivanoviču; viņa tik daudz dzirdējusi, viņa … Bet viņa nepabeidza. Priecīgais «ak!», kas melodiski atskanēja istabā, apstādināja viņu pusvārdā. Mans dievs! Ļizaņka stāvēja negaidīti iztītās aubītes priekšā, naivi salikusi savas rociņas, un smaidīja tā … Ak kungs, kāpēc Leru kundzes veikalā nebija vēl labākas aubītes!

Apžēlojieties, kv.r tad jūj atradīsiet vēl labāku aubīti? Šī jau ir pārāk laba! Kur jūs sameklēsiet skaistāku? Es runāju nopietni. Mani galu galā zināmā mērā nepatīkami pārsteidz, pat mazliet sarūgtina tāda mīlētāju nepateicība. Nu paskatieties paši, kungi, paskatieties, kas var būt labāks par šo mīlīgo aubīti! Paskatieties tikai… Bet nē, nē, manas pūles nav vajadzīgas, viņi jau ir ar mani vienis prātis; tie bija īslaicīgi maldi, prāta aptumsums, jūtu uzbangojums; esmu ar mieru viņiem piedot… Paskatieties tikai. .. Atvainojiet, kungi, es vēl vienmēr par to pašu aubīti: no tilla, viegliņa, ar platu tumši sarkanu mežģīnēm nošūtu lentu, kura stiepjas starp tillu un rišu, un mugurpusē divas lentas, platas, garas, tās novietotas mazliet zemāk par pakausi un nokārsies uz kakla … Tikai vajag pašu aubīti atbīdīt drusku atpakaļ; nu, paskatieties; nu, kā tagad izskatās? … Bet jūs taču neskatāties! … Jums, kā liekas, viss vienalga! Jūs skatāties uz citu pusi… Jūs skatāties, kā divas lielas, lielas asaru pērles vienā mirklī sariešas piķa melnajās actiņās, brīdi trīsēdamas karājas garajās skropstās un pēc tam nopil uz šī gaisīgā tilla, no kura veidots madame Leru mākslas darbs … Un atkal es jūtos apbēdināts: šīs divas asariņas taču tikpat kā nebija aubītes dēļ! … Nē! Manuprāt, tāda lieta jādāvina aukstasinīgi. Tikai tad to var īsti novērtēt. Atzīstos, kungi, es ļoti uztraucos šīs aubītes dēļ!

Apsēdās pie galda: Vasja blakus Ļizaņkai, bet večiņa — Aikādijam Ivanovičam; sākās saruna, un Arkādijs Ivanovičs bija pilnīgi atguvies. Man prieks par viņu. No viņa to pat nevarēja gaidīt. Pateicis pāris vārdu par Vasju, viņš ļoti veikli novirzīja sarunu uz Juliānu Mastakoviču, V.ssjas labdari. Viņš runāja tik gudri, tik gudri, ka saruna patiesi neapsīka pat pēc stundas. Vajadzēja redzēt, ar kādu prasmi, ar kādu taktu Arkādijs Ivanovičs pieskārās dažām Juliānā Mastakoviča īpatnībām, kam bija tiešs vai netiešs sakars ar Vasju. Tālab arī večiņa bija savaldzināta, patiesi savaldzināta, viņa pati to atzina, viņa tīšām pasauca Vasju sāņus un teica viņam, ka viņa draugs esot pats lieliskākais, pats laipnākais jauneklis un — galvenais — nopietns un solīds jauneklis. Vasja aiz prieka tik tikko nesāka smieties. Viņš atcerējās, kā šis pats solīdais Arkaša valstīja viņu pa gultu veselu stundas ceturksni. Pēc tam večiņa pamirkšķināja Vasjam ar aci un sacīja, lai viņš klusām un nemanot iznākot viņai līdzi otrā istabā. Jāatzīst — viņa izturējās mazliet negodīgi pret Ļizaņku: aiz pārāk lielas sirsnības nodeva viņu un sadomāja slepeni parādīt dāvanu, ko Ļizaņka gatavoja Vasjam uz Jauno gadu. Tas bija ar pērlītēm un zeltu izšūts maks ar |oti skaistu zīmējumu; vienā pusē bija attēlots skrejošs briedis gluži kā dzīvs un tik dabisks, tik labi izdevies! Otrā pusē bija kāda pazīstama ģenerāļa portrets, arī tas Inja iznācis ļoti labi, ļoti līdzīgi. Man nemaz nav ko stāstīt par Vasjas sajūsmu. Pa tam arī zālē laiks nebija pagājis velti. Ļizaņka uzreiz piegāja pie Arkādija Ivanoviča. Viņa satvēra tā roku, viņa par kaut ko tam pateicās, un Arkādijs Ivanovičs beidzot uzminēja, ka runa ir par to pašu dārgo Vasju. Ļizaņka bija dziļi aizkustināta; viņa dzirdējusi, ka Arkādijs Ivanovičs esot viņas līgavainim īsts draugs, tik ļoti mīlot viņu, tik ļoti rūpējoties par viņu, katrā solī pavadot ar krietniem padomiem, ka viņa, Ļizaņka, tiešām, nevarot viņam nepateikties, nevarot neizjust pateicību, ka viņa vispēdīgi cerot, ka Arkādijs Ivanovičs iemīlēšot arī viņu kaut vai uz pusi tā, kā viņš mīlot Vasju. Pēc tam viņa jautāja, vai Vasja taupot savu veselību, bija nobažījusies par viņa impulsīvo raksturu, par cilvēku un praktiskās dzīves nepazīšanu, sacīja, ka viņa vienmēr būšot par Vasju nomodā, viņa sargāšot un lološot Vasju un cerot, ka Arkādijs Ivanovičs viņus neatstāšot, bet dzīvošot ar viņiem kopā.

— Mēs visi trīs būsim kā viena miesa un dvēsele! — viņa izsaucās naivā sajūsmā.

Pienāca laiks doties mājās. Protams, viņus sāka atrunāt no tā, bet Vasja noteikti paziņoja, ka ilgāk palikt nevarot. Arkādijs Ivanovičs apliecināja to pašu. Protams, jautāja, kāpēc, un tūdaļ nāca gaismā, ka gaida darbs, ko Juliāns Mastakovičs uzticējis Vasjam, — steidzīgs, vajadzīgs, briesmīgi nepieciešams darbs, kas jānodod parīt no rīta, un ka tas ne tikai nav pabeigts, bet pat ļoti ielaists. Māmiņa novaidējās, kad par to izdzirda, bet Ļizaņka vienkārši izbijās, uztraucās un mudināja Vasju iet projām. Pēdējais skūpsts gan tālab neko nezaudēja, tas bija īsāks, steidzīgāks, toties kvēlāks un ciešāks. Beidzot šķīrās un abi draugi steidzās mājās.

Līdzko viņi bija izgājuši uz ielas, tūdaļ abi kā sacenzdamies sāka viens otram klāstīt savus iespaidus. Tam tā arī vajadzēja būt: Arkādijs Ivanovičs bija iemīlējies, līdz nāvei iemīlējies Ļizaņkā! Un kam citam lai to pastāsta, ja ne tam pašam laimīgajam Vasjam? Viņš tā arī darīja; viņš tūdaļ nekautrēdamies Vasjam visā atzinās. Vasja smējās aizgūtnēm un bija ļoti priecīgs, pat piebilda, ka tas nenākot par ļaunu un ka viņi tagad būšot vēl lielāki draugi. — Tu esi mani pareizi sapratis, Vasja, — Arkādijs Ivanovičs sacīja, — jā! Es mīlu viņu tāpat kā tevi; viņa būs arī mans eņģelis, tāpat kā tavs, jo arī mani apmirdzēs un sasildīs jūsu laime. Viņa būs arī mana pavēlniece, Vasja, viņas rokās būs arī mana laime; lai valda kā pār tevi, tā pār mani. Jā, draudzība pret tevi būs draudzība pret viņu, jūs man tagad esat nedalāmi; tikai vienas vietā man būs divas tādas būtnes — kā tu . .. — Arkādijs aiz pārmērīga saviļņojuma apklusa, bet Vasju viņa vārdi aizkustināja līdz dvēseles dzijumiem. Tas tālab, ka viņš nekad nebija gaidījis no Arkādija šādus vārdus. Arkādijs Ivanovičs vispār neprata izteikties, arī sapņot nemēdza, bet tagad ļāvās vislīksmākajiem, visbezbēdīgākajiem, visrožainākajiem sapņiem. — Kā es jūs abus sargāšu, kā lološu! — viņš atkal ierunājās. — Vispirms, Vasja, es visiem taviem bērniem būšu krusttēvs, itin visiem, otrkārt, Vasja, jāsāk rūpēties par nākotni. Jānopērk mēbeles, jānoīrē dzīvoklis, lai mums katram būtu pa atsevišķai istabiņai. Zini, Vasja, es jau rīt pat došos apskatīt sludinājumus uz vārtiem. Trīs … nē, divas istabas, mums vairāk nevajag. Man tā vien liekas, Vasja, ka es šodien sarunāju muļķības; naudas pietiks; nav ko bēdāt! Kā es viņai ieskatījos acīs, tā uzreiz aprēķināju, ka pietiks. Visu viņai! Uh, kā mēs strādāsim! Tagad, Vasja, var noriskēt un samaksāt par dzīvokli kādus divdesmit piecus rubļus. Dzīvoklis, brāl, ir pats galvenais! Skaistas istabas… ladās cilvēks jūtas priecīgs un rožainu cerību spārnots. Un, otrkārt, Ļizaņka būs mūsu kopējā kasiere; nevienas liekas kapeikas! Lai es tagad ietu uz restorānu! Par ko tu mani turi? Ne par kādu naudu! Gan jau nāks arī algas pielikums un naudas balvas, jo mēs dienesta pienākumus izpildīsim priekšzīmīgi. TJ, kā mēs strādāsim, kādus kalnus gāzīsim! .. . Iedomājies tikai, — un Arkādija Ivanoviča balss aiz priecīga satraukuma pieklusa, — pēkšņi ne no šā, ne no tā katrs saņemam trīsdesmitnieku vai divdesmitpiecnieku! … Un, līdzko naudas balva, tā vai nu aubīti, vai šallīti, vai kādas zeķītes! Ļizaņkai katrā ziņā vajag noadīt man šalli, paskaties, cik manējā neglīta: dzeltena, pretīga — iegrūda mani šodien nepatikšanāsl Bet tu, Vasja, arī esi kā bez prāta; stādi mani priekšā, bet es stāvu ar sakām kaklā … taču tas jau nav tas svarīgākais! Liec vērā, ka es gādāšu par sudrablietām! Man taču jums jāsagādā dāvana, tas man ir goda jautājums! … Bet manas naudas balvas nekur nepaliks: vai tad tās atdos Skorohodovam? Nebaidies, šim putniņam tās nedabūt. Es, brāl, nopirkšu jums sudraba karotes, labus nažus — ne jau no sudraba, bet lieliskus nažus — un vesti, tas ir, vesti es pirkšu sev; es taču būšu vedējtēvs! Tikai tu tagad man, brāl, saturies, saturies, es, brāl, gan šodien, gan rīt visu nakti stāvēšu tev klāt ar rungu, izdzīšu, cik varēšu; pabeidz darbu! Pabeidz, brāl, ātrāk! Un pēc tam atkal iesim viesos, pēc tam atkal abi būsim laimīgi; spēlēsim loto! … Sēdēsim augus vakarus — ak, cik jauki! Pie velna! Cik nelāgi, ka nevaru tev palīdzēt. Paņemtu un visu, visu pārrakstītu tavā vietā … Kālab mums nav vienāds rokraksts?

— Jā! — Vasja atbildēja. — Jā! Jāsteidzas. Domāju, tagad būs jau vienpadsmit; jāpasteidzas… Pie darba! — Un, to pateicis, Vasja, kurš visu laiku gan smaidīja, gan pūlējās ar kādu jūsmīgu piezīmi pārtraukt draudzīgo jūtu brāzmu un, ar vienu vārdu sakot, bija gluži kā spārnos, pēkšņi pierima, apklusa un gandrīz skriešus metās prom pa ielu. Likās — kāda drūma doma pēkšņi atvēsināja viņa kaistošo galvu; likās — sirds viņam sažņaudzās.

Arkādijs Ivanovičs sāka pat uztraukties, uz saviem steigšus izmestajiem jautājumiem viņš gandrīz vai nesaņēma atbildi, Vasja attrauca viņam pāris vārdu un reizēm izlīdzējās ar kādu izsaucienu, kas bieži vien neatbilda lietas būtībai.

—     Kas tev lēcies, Vasja? — viņš vaicāja, beidzot Vasju ar mokām panācis. — Vai tu tiešām tik ļoti uztraucies?

—     Ak, brāl, diezgan pļāpāts! — Vasja atbildēja pat ar zināmu īgnumu.

—      Nenokar galvu, Vasja; būs labi, — Arkādijs viņu pārtrauca. — Esmu redzējis, kā tu pārrakstīji daudz vairāk vēl īsākā laikā… Kas tev ko bēdāt! Tev taču ir talants! Galu galā var rakstīt arī ātrāk, no šī rokraksta taču litogrāfiju netaisīs. Pagūsi… Tikai pašlaik tu esi pārāk uztraukts, izklaidīgs, tev būs grūti strādāt… — Vasja neatbildēja vai arī nomurmināja kaut ko zem deguna, un tā abi stipri satraukti pārradās mājās.

Vasja tūdaļ sēdās pie papīriem. Arkādijs Ivanovičs pierima un apklusa, nerunādams izģērbās un atgūlās gultā, no Vasjas acu nenolaizdams… Viņu pārņēma neizprotamas bailes … «Kas ar viņu notiek?» viņš klusībā sacīja pats sev, vērodams Vasjas nobālušo seju, viņa degošās acis, nemieru, kas izpaudās katrā kustībā. «Viņam pat roka trīc .. . Ak kungs, tiešām! Vai nevajadzētu dot viņam padomu pāris stundiņu nosnausties, lai viņš izguļ savu satraukumu.» Vasja nupat kā bija pabeidzis lappusi, pacēla acis, neviļus paskatījās uz Arkādiju un tūdaļ, galvu nodūris, ķērās atkal pie spalvas.

—     Paklau, Vasja, — Arkādijs Ivanovičs pēkšņi ierunājās, — vai tev nevajadzētu drusku nosnausties? Paskaties, tu jau drebi kā drudzī…

Vasja īgni, pat dusmīgi paskatījās uz Arkādiju un neatbildēja.

—     Paklau, Vasja, kāpēc tu sevi moci? …

Vasja tūdaļ pārtrauca rakstīt.

—     Vai neiedzersim tēju, Arkaša? — viņš sacīja.

—     Kā tā? Kāpēc?

—     Tas uzmundrinās. Es gulēt negribu, gulēt nekādā ziņā neiešu! Es visu laiku rakstīšu. Bet tagad varētu, tēju dzerot, drusku atpūsties, un grūtums pāries . ..

—     Nudien, Vasja, brālīt, brīnišķīgi! Tieši tā, pats to būtu ieteicis. Brīnos tikai, ka man neienāca prātā. Bet zini ko? Mavru nedabūs augšā, nekādi nevarēs viņu pamodināt …

—     Tā ir.

—            Bet tas nekas! — Arkādijs Ivanovičs iesaucās, basām kājām izlēkdams no gultas. — Es pats uzlikšu patvāri. Vai tad man tā pirmā reize?

Arkādijs Ivanovičs izskrēja virtuvē un sāka darboties ap patvāri; Vasja tikmēr rakstīja. Arkādijs Ivanovičs apģērbās un aizskrēja vēl uz maiznīcu, lai Vasja varētu uz nakti kā nākas iestiprināties. Pēc stundas ceturkšņa patvāris stāvēja galdā. Viņi sāka dzert, bet saruna nevedās. Vasja visu laiku biia izklaidīgs.

—           Jā, — viņš sacīja, it kā beidzot kaut ko izdomājis, — rīt jāiet un jāapsveic …

—     Tev tas nemaz nav jādara.

—     Nē, brāl, tā nevar, — Vasja teica.

—            Es visur parakstīšos tavā vietā … Kas tev! Tu rīt strādā. Šodien pasēdi līdz pieciem, kā jau sacīju, un pēc tam pagūli. Citādi — pēc kā tu rīt izskatīsies? Es tevi tieši astoņos pamodināšu …

—           Bet vai tas būs labi, ka tu parakstīsies manā vietā? — Vasja vaicāja, pa pusei piekrizdams.

—     Kas tur slikts? Visi tā dara …

—     Nudien, baidos …

—     No kā tad, no kā?

—            Zini, par citiem nekas, bet Juliāns Mastakovičs — viņš, Arkaša, ir mans labdaris; pamanīs vēl, ka svešs rokraksts …

—            Pamanīs! Kāds tu jocīgs, Vasjuk! Kā gan viņš var pamanīt? … Paklau, es taču protu tavu uzvārdu tik labi atdarināt un taisu tādu pašu ķeburu kā tu, goda vārds. Nieki, kas tev nāk prātā! Kurš tad tur pamanīs?

Vasja neatbildēja un steigšus izdzēra savu glāzi. Pēc tam viņš neticīgi pašūpoja galvu …

—           Vasja, mīļais! Ak, kaut mums izdotos! Vasja, kas tev lēcies? Es baidos par tevi! Zini, es tagad neiešu gulēt, Vasja, tik un tā neaizmigšu. Parādi man — vai tev vēl daudz atlicis?

Vasja uz viņu tā paskatījās, ka Arkādijam Ivanovičam sirds sarāvās un mēle samežģījās.

—           Arkādij, nudien, es pats rīt iešu apsveikt Juliānu Mastakoviču.

—     Ja gribi, ej, — Arkādijs Ivanovičs runāja, skatīdamies uz viņu ar ieplestām acīm, mocošu gaidu pārņemts.

—      Paklau, Vasja, raksti ātrāk; es tev ļaunu nevēlu, goda vārds, tā ir! Cik reižu pats Juliāns Mastakovičs nav teicis, ka tavā rakstā viņam visvairāk patīkot pareizība! Tikai Skoropļehins grib gan pareizi, gan skaisti kā glītrakstā, lai pēc tam papīrīti nočieptu un aiznestu uz māju bērniem pārrakstīt; nevar, ģeķis, nopirkt glītraksta mācību. Bet Juliāns Mastakovičs tikai to vien saka, tikai to vien prasa: pareizi, pareizi, pareizi!… Kas tev ko bēdāt! Patiesi! Vasja, es vairs nezinu, kā ar tevi lai runā … Es pat baidos … Tu mani beidz nost ar savu bēdīgo ģīmi.

—     Nekas, nekas! — Vasja sacīja un nespēkā atslīga uz krēsla. Arkādijs iztrūkās.

—     Vai negribi ūdeni? Vasja! Vasja!

—     Nekas, nekas, — Vasja izdvesa, spiezdams viņa roku. — Es tāpat vien; man tikai nez kāpēc kļuva skumji, Arkādij. Es pats nevaru pateikt, kāpēc. Paklau, runā labāk par kaut ko citu; neatgādini man …

—     Nomierinies, dieva dēļ, nomierinies, Vasja. Tu pabeigsi, goda vārds, pabeigsi! Un, kaut arī nepabeigtu, tad kas tur par nelaimi? It kā būtu nez kāds noziegums!

—     Arkādij, — Vasja sacīja, tik nozīmīgi paskatīdamies uz savu draugu, ka tas patiesi iztrūkās, jo Vasja nekad nebija tik ārkārtīgi uztraucies. — Ja es būtu viens kā senāk … Nē! Es runāju aplam. Man gribas visu tev pateikt, uzticēt kā draugam … Bet kāpēc tevi traucēt? Redzi, Arkādij, vieniem dots daudz, citiem, tādiem kā man, jādara mazie darbi. Ja nu prasītu no tevis pateicību, atzinību — un tu to nevarētu izdarīt?

—     Vasja! Es tevi nepavisam nesaprotu!

—     Es nekad neesmu bijis nepateicīgs, — Vasja klusu turpināja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Bet, ja es nespēju izteikt visu, ko jūtu, tad tas it kā … Iznāk, Arkādij, it kā es patiesi būtu nepateicīgs, bet tas mani ļoti nomāc.

—     Ej nu, ej! Vai tad pateicību nevar citādi izrādīt, kā vienīgi laikā pārrakstot? Padomā, Vasja, ko tu runā! Vai tiešām tā izpaužas pateicība?

Vasja pēkšņi apklusa un, acis ieplētis, skatījās Arkādijā, it kā viņa negaidītais arguments būtu izklīdinājis visas šaubas. Viņš pat pasmaidīja, bet tūdaļ atkal kļuva tikpat domīgs kā pirmāk. Arkādijs, kurš noturēja šo

smaidu par visu bažu izbeigšanās zīmi un atkal uznākušo satraukumu par paļāvību kaut kam labākam, kļuva ļoti priecīgs.

—            Paklau, Arkaša, brālīt, — Vasja sacīja. — Līdzko pamodīsies, tūdaļ paskaties uz mani; ja aizsnaudīšos, būs slikti; bet tagad es sēdīšos pie darba … Arkaška?

—     Ko?

—     Nē, es tikai tāpat, es jau neko … Es gribēju …

Vasja apsēdās un apklusa. Arkādijs likās gulēt. Ne

viens, ne otrs nebilda ne vārdiņa par Artemjeviem. Varbūt abi juta, ka mazliet apgrēkojušies, izšķieduši laiku utt. Drīz vien Arkādijs Ivanovičs aizmiga, nebeigdams raizēties Vasjas dēļ. Sev par pārsteigumu viņš pamodās tieši astoņos no rīta; Vasja gulēja uz krēsla, turēdams rokās spalvaskātu, bāls un noguris; svece bija izdegusi. Virtuvē Mavra rosījās ap patvāri.

—            Vasja, Vasja! — Arkādijs izbijies iesaucās. — Kad tu aizmigi?

Vasja atvēra acis un uzlēca no krēsla.

—     Ah! — viņš sacīja. — Kā es aizsnaudos! …

Viņš tūdaļ metās pie papīriem — nekas: viss bija kārtībā; ne tinte, ne sveces tauki uz tiem nebija uzpilējuši.

—            Man šķiet, es aizmigu ap pulksten sešiem, — Vasja sacīja. — Cik naktī auksts! Iedzersim tēju, un es atkal…

—     Vai tu drusku atpūties?

—     Jā, jā, nekas, tagad man ir labi…

—     Laimīgu Jauno gadu, Vasja, brālīt.

—     Paldies, brāl, paldies, tev tāpat, mīļais.

Viņi apkampās. Vasjam drebēja zods un acīs sariesās asaras. Arkādijs Ivanovičs klusēja: viņam kļuva smagi ap sirdi; abi steigšus iedzēra tēju .,.

—            Arkādij! Es nolēmu, ka pats iešu pie Juliānā Mastakoviča …

—     Viņš taču neievēros …

—     Bet mani, brāl, gandrīz vai sirdsapziņa moca.

—            Tu jau viņa dēļ sēdi mājās, viņa dēļ lien vai no ādas ārā. Liecies mierā! Zini ko, brāl, es iegriezīšos arī tur…

—     Kur? — Vasja jautāja.

—      Pie Artemjeviem, apsveikšu savā un tavā vārdā.

—            Mans mīļais, mans labais! Lai notiek! Es palikšu šeit; jā, redzu, ka tu visu esi labi pārdomājis; es taču strādāju, nevis dīki laiku nositu! Pagaidi brītiņu, tūdaļ uzrakstīšu vēstuli.

—     Raksti, brāl, raksti, gan pagūsi; es vēl nomazgāšos, noskūšu bārdu, iztīrīšu fraku. Paklau, Vasja, brālīt, mēs būsim apmierināti un laimīgi! Apkamp mani, Vasja!

—     Ak, kaut nu tā būtu, brāl! …

—     Vai šeit dzīvo ierēdnis Šumkova kungs? — kāpnēs atskanēja bērna balstiņa.

—     Šeitan, mīlīt, šeitan, — Mavra runāja, viesi ielaizdama.

—     Kas tur ir? Kas, kas? — Vasja iesaucās, uzlēca no krēsla un izmetās priekšistabā. — Petjeņka, tu? …

—     Sveicināti, man ir tas gods apsveikt jūs Jaunajā gadā, Vasilij Petrovič, — sacīja glīts desmitgadīgs zēns melniem, sprogainiem matiem. — Māsiņa sūta jums sveicienus un māmiņa arī, bet māsiņa lūdza noskūpstīt jūs viņas vietā . ..

Vasja pacēla sūtni gaisā un uzspieda viņa lūpām, kas bija ļoti līdzīgas Ļizaņkas lūpām, ilgu, saldu, jūsmīgu skūpstu.

—     Noskūpsti viņu, Arkādij! — viņš sacīja, atdodams viņam Petju, un Petja, zemei nepieskardamies, tūdaļ nokļuva varenajos un alkatīgajos — šī vārdā tiešā nozīmē — Arkādija Ivanoviča apkampienos.

—     Manu mīļumiņ, vai nevēlies tēju?

—     Pazemīgi pateicos. Mēs jau padzērām. Šodien agri piecēlāmies. Mūsējās aizgāja uz dievkalpojumu. Māsiņa divas stundas cirtoja man matus, iezieda ar pomādi, nomazgāja mani, salāpīja biksītes, jo es tās vakar ar Sašku uz ielas saplēsu: mēs sākām pikoties …

—     Ej nu, ej!

—     Tiešām visu laiku posa mani, lai eju pie jums; pēc tam iezieda ar pomādi, bet pēc tam skūpstīja un skūpstīja, sak: aizej pie Vasjas, apsveic un pajautā, vai viņi apmierināti, vai labi gulējuši, un vēl… un vēl pajautā — jā! — un vēl pajautā, vai pabeigts tas darbs, par kuru jūs vakar… Tur kaut ko… Lūk, man ir pierakstīts, — zēns sacīja, lasīdams papīriņā, ko izņēma no kabatas, — jā! — raizējāties.

—     Būs pabeigts! Būs! Pasaki viņai, ka būs, noteikti pabeigšu, goda vārds!

—     Un vēl… Ak! Es gandrīz aizmirsu: māsiņa atsūtīja zīmīti un dāvanu, bet es gandrīz aizmirsu! .. .

—     Mans dievs! … Ak tu, manu mīļumiņ! Kur .. . kur? Šeit?! Skaties, brāl, ko man raksta. Mana drostaliņa, mana

mīļā! Zini, es vakar redzēju pie viņas man domātu maku; tas nav pabeigts, tāpēc, sak, sūtu jums savu matu cirtu, bet maks jums neizpaliks. Paskaties, brāl, paskaties!

Un aiz sajūsmas dziļi saviļņotais Vasja parādīja Arkādijam Ivanovičam cirtu no matiem, par kuriem visā pasaulē nav biezāku un melnāku, pēc tam to dedzīgi noskūpstīja un paslēpa krūšu kabatā, tuvāk sirdij.

—     Vasja! Es pasūtīšu tev medaljonu, kur ielikt šos matus! — Arkādijs Ivanovičs apsolīja.

—     Mums būs teļa cepetis, bet rīt smadzenes; māmiņa grib izcept biskvītus … Bet kviešu biezputras nebūs, — zēns sacīja, brītiņu padomājis, kā pabeigt savu pļāpāšanu.

—     Ak, kāds jauks zēns! — Arkādijs Ivanovičs iesaucās. — Vasja, tu esi pats laimīgākais no visiem mirstīgajiem!

Zēns izdzēra tēju, saņēma zīmīti un tūkstoš skūpstu un aizgāja tikpat laimīgs un mundrs, kā atnācis.

—     Nu, brāl, — ierunājās ielīksmotais Arkādijs Ivanovičs, — redzi, cik labi, redzi! Viss nokārtojies uz to labāko, neskumsti, nebaidies! Turpini! Pabeidz, Vasja, pabeidz! Pēc pāris stundām būšu mājās, iegriezīšos pie viņiem, pēc tam pie Juliānā Mastakoviča …

—     Nu, ardievu, brāl, ardievu … Ak, kaut… Labi, ej, ej vien, — Vasja sacīja, — es, brāl, nekādā ziņā neiešu pie Juliānā Mastakoviča.

—     Ardievu!

—     Pagaidi, brālīt, pagaidi; pasaki viņām … Pasaki visu, ko vēlies; noskūpsti Ļizaņku … Un pēc tam izstāsti visu man, izstāsti…

—      Gan jau, gan — zinām, kas jādara! Šī laime tevi galīgi pārvērtusi! Tas nāca tik pēkšņi; kopš vakardienas tu esi gluži kā apmāts. Tu vēl neesi atguvies no vakardienas iespaidiem. Nav jau brīnums! Attopies, mīļais Vasja! Ardievu, ardievu!

Beidzot draugi šķīrās. Visu rīta cēlienu Arkādijs Ivanovičs bija izklaidīgs un domāja tikai par Vasju. Viņš pazina viņa vājo, viegli uzbudināmo raksturu. «Jā, šī laime viņu galīgi pārvērtusi, es neesmu maldījies!» viņš runāja pie sevis. «Mans dievs! Viņš arī mani saskumdinājis. No kā tik šis cilvēks netaisa traģēdiju! Kāds karstgalvis! Ak, viņu vajag glābt!» Arkādijs murmināja, pats nemanīdams, ka, acīm redzot, savā sirdī jau dēvē par nelaimi sīkas mājas nepatikšanas, kas patiesībā ir pavisam

nenozīmīgas. Tikai pulksten vienpadsmitos viņš nokļuva Juliānā Mastakoviča priekštelpā, lai pievienotu savu necilo uzvārdu garai rindai cienījamu personu parakstu, kas bija redzami uz sasvītrotas un ar tinti nošķiestas lapas. Bet kāds gan bija viņa izbrīns, kad viņam acu priekšā pazibēja Vasjas Šumkova pašrocīgais paraksts! Tas viņu satrieca. «Kas viņam lēcies?» viņš domāja. Arkādijs Ivanovičs, kurš vēl nupat bija cerību pilns, izgāja ārā pavisam noraizējies. Tiešām brieda nelaime; bet kur, kāda?

Kolomnā viņš ieradās drūmu domu pārņemts, sākumā bija izklaidīgs, bet, parunājis ar Ļizaņku, aizgāja asarām acīs, jo bija ļoti noraizējies par Vasju. Mājup viņš devās skriešus un pie Ņevas ieskrēja krūtīs Šumkovam. Arī tas skrēja.

—      Uz kurieni tu? — Arkādijs Ivanovičs uzsauca.

Vasja palika stāvam, kā noziegumā pieķerts.

—      Es, brāl, tāpat, gribēju pastaigāties.

—      Neizturēji, gāji uz Kolomnu? Ak, Vasja, Vasja. Bet kāpēc tu biji pie Juliānā Mastakoviča?

Vasja neatbildēja; bet pēc tam atmeta ar roku un sacīja:

—      Arkādij! Es nezinu, kas man lēcies! Es…

—      Nieki, Vasja, nieki! Es taču zinu, kas tev kaiš. Nomierinies! Tu kopš vakardienas esi satraukts un izsists no sliedēm! Padomā pats: gan viss būs labi! Visi tevi mīl, visi par tevi rūpējas, tavs darbs iet uz priekšu, tu pabeigsi to, noteikti pabeigsi; es zinu: tu esi kaut ko sadomājies, tevi māc kaut kādas bailes …

—      Nē, nekas, nekas …

—      Atceries, Vasja, atceries, tev jau tā reiz ir bijis; atceries, kad tu saņēmi dienesta paaugstinājumu, tu aiz prieka un pateicības divkāršoji centību un veselu nedēļu tikai bojāji papīru. Tagad tev ir tāpat…

—     Jā, jā, Arkādij; tomēr tagad ir citādi, tagad nav tā . ..

—     Kā gan citādi, apžēlojies! Un darbs varbūt nemaz nav steidzams, bet tu sevi beidz nost…

—      Nekas, nekas, es tikai tāpat vien. Iesim!

—      Vai tad tu uz mājām, nevis pie viņām?

—      Nē, brāl, ar kādu seju lai es tur rādos? … Es pārdomāju. Es viens pats bez tevis nespēju nosēdēt pie darba, bet tagad, kad tu esi ar mani kopā, es varēšu rakstīt. Iesim!

Viņi kādu laiciņu gāja klusēdami. Vasja steidzās.

—     Kāpēc tu man par viņām neko nejautā? — Arkādijs Ivanovičs sacīja.

—     Ak, jā. Nu, Arkašiņka, kā tur bija?

—     Vasja, tu taču esi pārvērties līdz nepazīšanai!

—     Nekas, nekas. Izstāsti man visu, Arkaša! — Vasja sacīja lūdzošā balsī, it kā vairīdamies no tālākiem paskaidrojumiem. Arkādijs Ivanovičs nopūtās. Viņš vēroja Vasju un nezināja, ko iesākt.

Saruna par Artemjeviem Vasju uzmundrināja. Viņš kļuva runīgāks. Viņi paēda pusdienas. Večiņa bija piebāzusi Arkādijam Ivanovičam pilnu kabatu ar cepumiem, un draugi, ar tiem mielodamies, atguva labu omu. Pēc pusdienām Vasja solījās nosnausties, lai varētu sēdēt visu nakti. Viņš tiešām apgūlās. No rīta kāds, kam nevarēja atteikt, bija uzlūdzis Arkādiju Ivanoviču uz tēju. Draugi šķīrās. Arkādijs gribēja atgriezties pēc iespējas agrāk, ja varēs, jau astoņos. Trīs šķiršanās stundas viņam vilkās kā trīs gadi. Beidzot viņš varēja steigties pie Vasjas. Iegājis istabā, viņš redzēja, ka viss tumšs. Vasjas nebija mājās. Viņš jautāja Mavrai. Viņa atbildēja, ka visu laiku esot rakstījis, gulējis neesot nemaz, pēc tam staigājis pa istabu, bet tad, priekš kādas stundas, aizskrējis, teikdams, ka pēc pusstundas atgriezīšoties; bet kad, tā teikt, pārnāks Arkādijs Ivanovičs, tad pasaki, tā teikt, vecā, — Mavra nobeidza, — ka es aizgāju pastaigāties, un trīs vai pat, tā teikt, četras reizes man piekodināja.

«Viņš ir pie Artemjeviem!» Arkādijs Ivanovičs nodomāja un pašūpoja galvu.

Pēc brītiņa viņš, jaunas cerības ielīksmots, uzlēca kājās. «Viņš gluži vienkārši ir pabeidzis,» Arkādijs nodomāja, «nenocietās un aizskrēja uz turieni. Nē nevar būt! Viņš būtu pagaidījis mani. .. Paskatīšos, kas viņam tur ir!»

Viņš aizdedzināja sveci un steidzās pie Vasjas rakstāmgalda: darbs gāja uz priekšu, un, liekas, līdz beigām nebija vairs daudz atlicis. Arkādijs Ivanovičs gribēja papētīt tālāk, bet pēkšņi ienāca Vasja …

—     A! Tu esi šeit? — viņš iesaucās, no izbīļa saraudamies …

Arkādijs Ivanovičs klusēja. Viņš baidījās draugu izjautāt. Vasja stāvēja, nodūris galvu, un klusām sāka kārtot papīrus. Beidzot viņu acis sastapās. Vasjas skatiens bija tik lūdzošs, tik pazemīgs, tik bēdīgs, ka Arkādijs nodrebēja. Viņam sirds sažņaudzās un iesmeldzās …

—      Vasja, manu brālīt, kas tev kaiš? Ko tu tāds? — viņš iesaucās, traukdamies pie viņa un spiezdams viņu savos apkampienos. — Izstāsti man visu; es nesaprotu tevi un tavas bēdas — kas ar tevi notiek, manu nabadziņ? Kas? Pasaki man visu bez aplinkiem. Nevar būt, ka tas vien …

Vasja viņam cieši piekļāvās un nespēja parunāt. Viņam kaklā kaut kas aizķērās.

—     Nekas, Vasja, nekas! Ja nevarēsi pabeigt, kas tur sevišķs? Es to nesaprotu; uztici man savas raizes. Redzi, es tevis dēļ… Ak mans dievs, — viņš runāja, soļodams pa istabu un pārcilādams visu, kas viņam pagadījās pa rokai, it kā meklēdams zāles Vasjam. — Es pats rīt tavā vietā aiziešu pie Juliānā Mastakoviča, lūgšu un pārliecināšu vi-ņu, lai pagarina termiņu par vēl vienu dienu. Es viņam izskaidrošu visu, visu, ja tas ir vienīgais, kas tevi tā moca …

—     Dievs pasargi! — Vasja iekliedzās un kļuva bāls kā krīts. Viņš tik tikko turējās kājās.

—     Vasja, Vasja! …

Vasja atģidās. Viņa lūpas drebēja; viņš gribēja kaut ko teikt, bet nevarēja, tikai klusēdams krampjaini paspieda Arkādija pirkstus … viņa roka bija auksta. Arkādijs stāvēja viņa priekšā skumju, mocošu gaidu pārņemts. Vasja atkal pacēla uz viņu acis.

—     Vasja! Lai dievs stāv tev klāt, Vasja! Man tā sāp sirds tevis dēļ, mans draugs, mans mīļais.

Vasjam straumēm sāka līt asaras; viņš metās Arkādijam pie krūtīm.

—     Es tevi piemānīju, Arkādij! — viņš sacīja. — Es tevi piemānīju, piedod man, piedod. Es pievīlu tavu draudzību … ^

—     Kas, kas, Vasja? Ko tas nozīmē? — Arkādijs jautāja, galīgi pārbijies.

—     Paskaties! …

Un Vasja ar izmisuma pilnu žestu izmeta no atvilktnes uz galda sešas biezas burtnīcas, līdzīgas tai, kuru viņš pārrakstīja.

—     Kas tas?

—      Ar to man jātiek galā līdz parītam. Neesmu izdarījis ne ceturto daļu! Nejautā, nejautā … kā tas varēja gadīties! — Vasja turpināja, pats tūdaļ sākdams runāt par to, kas viņu tik ļoti nomāca. — Arkādij, mans draugs!

Pats nezinu, kas man bija lēcies! Esmu pamodies it kā no sapņa. Esmu pazaudējis veselas trīs nedēļas. Es visu laiku … es … gāju pie viņas … Man smeldza sirds, mocījos … neziņā … tālab nevarēju rakstīt. Es arī par to nedomāju. Attapos tikai tagad, kad esmu kļuvis laimīgs.

—     Vasja! — Arkādijs Ivanovičs iesāka apņēmīgi. — Vasja! Es tevi izglābšu. Es visu saprotu. Tas nav nekāds joks. Es tevi izglābšu. Uzklausi, uzklausi mani: rīt pat iešu pie Juliānā Mastakoviča … Nepurini galvu, nē, paklausies! Es viņam izstāstīšu visu, kā bijis; atļauj man rīkoties… Es viņam paskaidrošu… Darīšu visu, kas iespējams! Es viņam izstāstīšu, cik tu esi satriekts, kā tu mocies.

—     Vai tu zini, ka tu jau tagad mani iznīcini? — Vasja sacīja, baiļu stindzināts.

Arkādijs Ivanovičs nobālēja, bet attapās un tūdaļ iesmējās.

—      Vai tik vien? Tik vien? — viņš sacīja. — Apžēlojies, Vasja, apžēlojies! Vai tev nav kauna? Nu paklausies! Redzu, ka esmu tevi sarūgtinājis. Redzi, es tevi saprotu; zinu, kas tevī notiek. Paldies dievam, jau piecus gadus dzīvojam kopā! Tu esi labsirdīgs un maigs, bet vājš, nepiedodami vājš. Pat Ļizaveta Mihailovna to ir jau ievērojusi. Bez tam tu esi sapņotājs, un tas arī nav labi: var, brāl, sajukt prātā! Paklausies, es taču zinu, ko tev gribas! Tev gribas, lai Juliāns Mastakovičs aiz prieka, ka tu precies, būtu stāvā sajūsmā un sarīkotu balli… Nu pagaidi, pagaidi! Tu rauc pieri. Redzi, jau viena mana vārdiņa dēļ tu apvainojies Juliānā Mastakoviča vietā! Likšu viņu mierā. Es taču pats viņu cienu ne mazāk kā tu! Bet tu man neiestāstīsi un neaizliegsi domāt, ka tu vēlētos, lai tavā kāzu dienā uz zemes nebūtu neviena nelaimīgā… Jā, brāl, vai nav tiesa, tu vēlētos, lai, piemēram, man, tavam labākajam draugam, pēkšņi piederētu simt tūkstošu liels kapitāls; lai visi ienaidnieki, kādi vien pasaulē ir, pēkšņi ne no šā, ne no tā izlīgtu, lai viņi visi ielas vidū aiz prieka apkamptos un pēc tam nāktu pie tevis ciemos. Mans draugs! Mans mīļais! Es nesmejos, tā tas ir; tu jau sen man apmēram kaut ko tādu esi visādos veidos iztēlojis. Tālab, laimīgs būdams, tu gribi, lai visi, pilnīgi visi pēkšņi kļūtu laimīgi. Tev sāpīgi un smagi būt laimīgam vienam pašam. Tāpēc tu tagad visiem spēkiem centies kļūt savas laimes cienīgs un, lai apklusinātu sirdsapziņu, izdarīt kādu varoņdarbu. Es arī saprotu, ka tu esi gatavs sevi mocīt par to, ka tur, kur vajadzēja parādīt savu centību, savu prasmi… vai, teiksim, pateicību, kā pats saki, tu nelikies ne zinis. Tevi ārkārtīgi sarūgtina doma, ka Juliāns Mastakovičs sarauks pieri un pat sadusmosies, kad redzēs, ka neesi attaisnojis cerības, kuras viņš uz tevi licis. Tev sāpīgi domāt, ka dzirdēsi pārmetumus no tā, kuru uzskati par savu labdari, — un vēl kādā brīdī! Kad tev prieka pārpilna sirds un kad tu nezini, kam izrādīt savu pateicību … Tā taču ir, vai ne? Tā ir?

Arkādijs Ivanovičs, kuram beigās bija sākusi drebēt balss, apklusa un atvilka elpu.

Vasja ar mīlestību skatījās uz savu draugu. Pār viņa lūpām pārslīdēja smaids .. .

Pat tāda kā cerības jausma atplaiksnīja viņa sejā.

—      Paklausies tālāk, — Arkādijs atsāka vēl pārliecinošāk, — Julianam Mastakovičam nav nekāda iemesla atraut tev savu labvēlību. Vai tā nav, mans mīļais? Vai tas tev nav pats galvenais? Bet, ja tā, tad es, — Arkādijs sacīja, uzlēkdams kājās, — es ziedošos tevis labā. Rīt aiziešu pie Juliānā Mastakoviča … Nemaz nerunā man pretim! Tu, Vasja, savu pārkāpumu uzpūt par noziegumu! Bet viņš, Juliāns Mastakovičs, ir augstsirdīgs un iejūtīgs, un katrā ziņā citāds nekā tu! Viņš, Vasja, brālīt, mūs uzklausīs un izpestīs no nelaimes. Nu, vai tu nomierinājies?

Vasja ar asarām acīs paspieda Arkādijam roku.

—     Labi, Arkādij, labi, — viņš sacīja, — viss izlemts! Nu, neesmu pabeidzis, ko lai dara: ja jau neesmu, tad neesmu. Bet tev nav jāiet: es pats visu izstāstīšu, pats aiziešu. Es tagad nomierinājos, esmu pilnīgi mierīgs; bet tu neej … Paklausi mani.

—     Vasja, mans dārgais! — Arkādijs Ivanovičs līksmi iesaucās. — Es zināju, ka tu tā teiksi; esmu priecīgs, ka tu apdomājies un saņēmies. Bet, lai ar tevi notiktu kas notikdams, es tevi nepametīšu, to tu atceries! Es redzu, tev nepatīk, ka es varētu kaut ko pateikt Julianam Mastakovičam, — neteikšu, neko neteikšu, tu pats pateiksi. Redzi: tu rīt aiziesi… Bet varbūt ne, tu nekur neiesi, tu sēdēsi šeit un rakstīsi, saproti? Bet es noskaidrošu, kāds ir šis darbs, vai tas ir ļoti steidzams, vai to nepieciešams nodot termiņā un kas būs, ja termiņā nenodos. Pēc tam es atskriešu pie tevis… Redzi, redzi! Ir taču cerība; nu,

Iedomājies, ka darbs nav steidzams — var taču laimēties, .lulians Mastakovičs var neatgādināt, un tad viss būs glābts.

Vasja neticīgi pašūpoja galvu. Bet viņa pateicīgais skatiens nenovērsās no drauga sejas.

—     Diezgan, diezgan! Jūtos tik vārgs, tik noguris, — viņš aizelsies runāja, — man arī pašam par to negribas ilomāt. Runāsim par kaut ko citu! Es, redzi, tagad vairs nerakstīšu, tikai pabeigšu šīs divas lapiņas, lai vismaz nonāktu līdz kaut kādam punktam. Paklausies … Es sen jau tev gribēju jautāt: kā tu mani tik labi pazīsti?

No Vasjas acīm uz Arkādija rokām nopilēja dažas asaras.

—     Ja tu, Vasja, zinātu, cik ļoti es tevi mīlu, tad tu tā nejautātu!

—     Jā, jā, Arkādij, es to nezinu, tāpēc … tāpēc ka es nezinu, kāpēc tu mani tā esi iemīlējis! Jā, Arkādij, vai tu saproti, ka pat tava mīlestība mani mocīja? Cik reižu es, it sevišķi likdamies gulēt un domādams par tevi (jo aizmigdams es vienmēr domāju par tevi), neesmu apraudājies, un mana sirds drebējusi tāpēc … tāpēc … Nu tāpēc, ka tu tā mīlēji mani, bet es nekādi nespēju atvieglot savu sirdi, nekādi nespēju tev pateikties …

—     Redzi, Vasja, redzi, kāds tu esi! .. . Palūk, cik tu pašlaik esi satraukts, — runāja Arkādijs, kuram šinī brīdī sirds smeldza un kurš atcerējās vakarējo scēnu uz ielas.

—     Diezgan; tu gribi, lai nomierinos, bet es vēl nekad neesmu bijis tik mierīgs un laimīgs! Zini ko … Paklausies, man gribētos tev visu izstāstīt, bet es baidos tevi sarūgtināt… Tu allaž visu ņem pie sirds un kliedz uz mani; bet es baidos … Skaties, kā es tagad drebu, pats nezinu, kāpēc. Redz, ko man gribējās pateikt. Man liekas, es sevi agrāk nepazinu — jā! Un arī citus tikai vakar iepazinu. Es, brāl, nejutu, necienīju, kā nākas. Sirds.. . man bija nejūtīga .. . Paklausies, kā tas nācies, ka nevienam, nevienam pasaulē neesmu darījis labu, jo nespēju darīt… pat izskats man nepatīkams. Bet man visi darīja labu! Vispirms jau tu: vai tad es neredzu. Es tikai klusēju, tikai klusēju!

—     Vasja, liecies nu mierā!

—     Ko lai dara, Arkaša! Ko lai dara! … Es jau neko … — Vasja pārtrauca, caur asarām tik tikko spēdams parunāt. — Es tev vakar stāstīju par Juliānu Mastakoviču. Tu jau pats zini, viņš ir tāds stingrs, tāds bargs, pat tu dažas reizes dabūji no viņa aizrādījumus, bet ar mani viņš vakar bija sadomājis pajokot, apmīļot mani un atklāt man savu labo sirdi, kuru no visiem gudri slēpj.

—     Kas par to, Vasja? Tas tikai liecina, ka tu esi savas laimes cienīgs.

—      Ak, Arkaša! Kā man gribētos šo darbu pabeigt! … Nē, es savu laimi izpostīšu! Man ir tāda priekšnojauta. Nē, ne jau tādēļ, — Vasja piebilda, jo Arkādijs pašķielēja uz simtpudīgo, steidzamo darbu, kurš gulēja uz galda, — tas nav nekas, aprakstīti papīri… blēņas! Tas ir izlemts … es … Arkaša, šodien biju tur, pie viņiem … bet iekšā negāju. Man bija tik smagi, tik rūgti! Es tikai pastāvēju pie durvīm. Viņa spēlēja klavieres, es klausījos. Redzi, Arkādij, — viņš sacīja, balsi klusinādams, — es neuzdrīkstējos ieiet…

—     Paklau, Vasja, kas tev lēcies? Ko tu uz mani tā skaties?

—     Kā? Nekas! Es jūtos nevesels; trīc kājas; tāpēc, ka naktī strādāju. Jā! Man metas zaļš gar acīm. Man šeit…

Viņš rādīja uz sirdi. Pēc tam noģība.

Kad viņš nāca pie samaņas, Arkādijs gribēja pielietot varu. Viņš gribēja nolikt Vasju gultā. Vasja neparko nepiekrita. Viņš raudāja, lauzīja rokas, gribēja rakstīt, katrā ziņā gribēja pabeigt savas divas lappuses. Lai viņu neuztrauktu, Arkādijs ļāva viņam rakstīt.

—     Redzi, — Vasja sacīja, savā vietā apsēdies, — redzi, arī man radās ideja, ir cerība.

Viņš uzsmaidīja Arkādijam, un patiesi viņa bālo seju it kā apmirdzēja cerību stars.

—     Paklau: es aiznesīšu viņam parīt vienu daļu. Par pārējo samelošu, teikšu, ka sadega, ka samirka, ka pazaudēju, ka galu galā neesmu pabeidzis; melot es nespēju. Es pats paskaidrošu — zini ko? Es izstāstīšu viņam visu; teikšu: tā un tā, nevarēju … Es viņam izstāstīšu par savu mīlestību; viņš taču pats nesen precējās, viņš mani sapratīs! Protams, es visu to darīšu godbijīgi, klusi; viņš redzēs manas asaras, viņu tās aizkustinās …

—     Jā, katrā ziņā aizej, aizej pie viņa, izstāsti… Tur pat asaras nav vajadzīgas! Kāpēc? Tiešām, Vasja, tu mani pavisam nobiedēji.

—     Jā, es iešu, iešu. Bet tagad ļauj man rakstīt, Arkaša. Es nevienu neaiztikšu, ļauj man rakstīt!

Arkādijs iemetās gultā. Viņš neuzticējās Vasjam, nekādā ziņā neuzticējās. Vasja bija spējīgs uz visu. Bet lūgt piedošanu, par ko, kā! Tas nebija galvenais. Galvenais luja tas, ka Vasja pametis novārtā pienākumu, ka Vasja (litās noziedzies pots pret sevi, jutās liktenim pateicību parādā, ka Vasju bija nomākusi un salauzusi laime, ka viņš turēja sevi šīs laimes necienīgu, ka beigu beigās viņš tikai meklēja iemeslu, uz ko novelt vainu, bet pats Kopš vakardienas vēl nebija atjēdzies no pārsteiguma. "Tur visa tā bēda! — Arkādijs Ivanovičs prātoja. — Vajag viņu glābt. Vajag samierināt viņu ar sevi. Viņš pats sevi dzen postā.» Viņš domāja, domāja un izlēma nekavēloties doties pie Juliānā Mastakoviča, jau rīt iet un viņam visu izstāstīt.

Vasja sēdēja un rakstīja. Izmocītais Arkādijs Ivanovičs atgulās, lai vēlreiz pārdomātu, ko iesākt, un pamodās pirms rītausmas.

—     Ak velns! Atkal! — viņš iesaucās, paskatījies uz Vasju; tas sēdēja un rakstīja.

Arkādijs metās pie viņa, sakampa viņu un ar varu nolika gultā. Vasja smaidīja; acis viņam aiz noguruma krita ciet. Viņš tik tikko spēja parunāt.

—      Es jau pats gribēju apgulties, — viņš sacīja. — Zini, Arkādij, man ir ideja; es pabeigšu. Es sāku rakstīt ātrāk! Ilgāk nosēdēt nespēju; pamodini mani pulksten astoņos.

Viņš nejaudāja tālāk parunāt un aizmiga kā nosists.

—      Mavra! — Arkādijs Ivanovičs čukstus sacīja Mavrai, kas ienesa tēju. — Viņš lūdza, lai pamodinot pēc stundas. Nekādā ziņā! Lai guļ kaut desmit stundas — saproti?

—     Saprotu, kungs.

—      Pusdienas negatavo, ar malku nekrāmējies, netrokšņo, citādi tev klāsies plāni! Ja jautā pēc manis, saki, ka aizgāju uz darbu, — saprati?

—      Sapratu, kungs; lai guļ, cik uziet, kas man! Man patīk, ka kungs guļ; man rūp, lai kungam būtu labi. Bet viņudien, kad saplīsa krūzīte, jūs pārmetāt man, kaut gan to sasita Incis, es tikai viņu neuzraudzīju; šķic, saku, nolādētais!

—     Tss, klusu, klusu!

Arkādijs Ivanovičs izbīdīja Mavru virtuvē, pieprasīja atslēgu un ieslēdza viņu tur. Pēc tam devās uz darbu. Pa ceļam viņš pārdomāja, kā tikt pie Juliānā Mastakoviča, vai tas būs pieklājīgi, vai neiznāks nekaunīgi? Darbā viņš ieradās pavisam nedrošs un bikli apvaicājās, vai viņa ekselence ir ieradies; viņam atbildēja, ka nav un nebūs. Arkādijs Ivanovičs sākumā gribēja tūdaļ iet pie viņa uz dzīvokli, bet laikus apdomājās, — ja Juliāns Mastakovičs nav atbraucis, tad droši vien aizņemts mājās. Viņš palika. Stundas vilkās bezgala gausi. Neuzkrītoši viņš centās kaut ko uzzināt par Šumkovam uzticēto darbu. Bet neviens neko nevarēja pateikt. Zināja tikai to, ka Julianam Mastakovičam labpaticis uzticēt viņam īpašu uzdevumu — kādu, neviens nezināja. Beidzot pulkstenis nosita trīs, un Arkādijs Ivanovičs steigšus posās mājup. Priekštelpā viņu aizturēja kāds rakstvedis un sacīja, ka Vasilijs Petrovičs Šumkovs esot atnācis apmēram ap vieniem un jautājis, rakstvedis piemetināja, «vai jūs esat šeit un vai šeit nav bijis Juliāns Mastakovičs». To izdzirdis, Arkādijs Ivanovičs pasauca važoni un pārbrauca mājās pārbijies.

Šumkovs bija mājās. Viņš staigāja pa istabu ļoti satraukts. Paskatījies uz Arkādiju Ivanoviču, tūdaļ kļuva it kā mundrāks, attapās un centās noslēpt savu satraukumu. Viņš klusēdams apsēdās pie papīriem. Liekas — viņš vairījās no sava drauga jautājumiem, baidījās no tiem, pats klusībā bija kaut ko izdomājis un jau izlēmis neatklāt savu nodomu, jo arī uz draudzību vairs nevarēja paļauties. Tas Arkādiju pārsteidza, un sirdi viņam sažņaudza smagas, asas sāpes. Viņš apsēdās uz gultas un atvēra kādu grāmatiņu — vienīgo, kas viņam piederēja, bet pats nenolaida acis no nabaga Vasjas. Taču Vasja stūrgalvīgi klusēja, rakstīja, galvu nepaceldams. Tā pagāja vairākas mocošas stundas, un Arkādijs vairs nespēja izturēt. Beidzot, ap pulksten vienpadsmitiem, Vasja pacēla galvu un ar trulu, stingu skatienu paskatījās uz Arkādiju. Arkādijs gaidīja. Pagāja divas trīs minūtes, Vasja klusēja. — Vasja! — Arkādijs iesaucās. Vasja neatbildēja. — Vasja! — viņš atkārtoja, uzlēcis no gultas. — Vasja, kas tev kaiš? Kas ir ar tevi? — viņš jautāja, piesteigdamies pie drauga. Vasja pacēla galvu un atkal paskatījās uz viņu ar tādu pašu trulu un stingu skatienu. «Viņš ir galīgi apdullis!» Arkādijs nodomāja, no bailēm drebēdams. Viņš satvēra karafi ar ūdeni, piecēla Vasju kājās, uzlēja viņam ūdeni uz galvas, saslapināja deniņus, berzēja viņa rokas savās rokās, — Vasja atjēdzās. — Vasja, Vasja! — asarām plūstot, sauca Arkādijs Ivanovičs, nevarēdams vairs savaldīties. — Vasja, nedzen sevi postā, atjēdzies, atjēdzies! … — Viņš nespēja vairs parunāt un dedzīgi spieda Vasju savos apkampienos. Kāda smaga ēna parslīdēja pār Vasjas seju: viņš berzēja pieri un satvēra galvu, it kā baidītos, lai tā nepārplīst.

—     Nezinu, kas ar mani notiek! — viņš beidzot izdvesa. — Es, liekas, esmu pārpūlējies. Nu labi, labi! Pietiek, Arkādij, nebēdājies, pietiek! — viņš atkārtoja, skatīdamies draugā ar skumju, gurdu skatienu. — Kas tur ko uztraukties? Liecies mierā!

—     Tu, tu mani mierini! — iesaucās Arkādijs, kuram sirds vai lūza. — Vasja, — viņš beidzot ierunājās, — atgulies, aizmiedz mazliet — norunāts? Nemoci sevi veltīgi! Vēlāk atkal pastrādā!

—     Jā, jā! — Vasja atkārtoja. — Es apgulšos; labi; norunāts! Redzi, es gribēju pabeigt, bet tagad esmu pārdomājis un …

Arkādijs aizvilka viņu uz gultu.

—     Paklausies, Vasja, — viņš stingri noteica. — Vajag izlemt, ko darīt! Saki — ko tu esi nodomājis?

—     Ah, — Vasja atbildēja, ar roku gurdi atmezdams, un pagrieza galvu uz otru pusi.

—     Diezgan, Vasja, diezgan! Izlem! Negribu būt tavs slepkava: es nespēju ilgāk klusēt. Tu neaizmigsi, ja neizlemsi, es zinu.

—     Kā vēlies, kā vēlies, — noslēpumaini teica Vasja.

«Padodas!» Arkādijs Ivanovičs nodomāja.

—     Uzklausi mani, Vasja, — viņš sacīja, — atceries, ko es teicu, rīt es tevi izglābšu; rīt izšķirsies tavs liktenis! Ko es runāju — liktenis! Tu mani esi tā nobiedējis, Vasja, ka es pats sāku runāt taviem vārdiem. Kāds liktenis! Tīrie nieki, blēņas! Tev negribas zaudēt Juliānā Mastakoviča uzticību, varētu teikt, mīlestību, tā ir! Un nezaudēsi, redzēsi … Es …

Arkādijs Ivanovičs būtu vēl ilgi runājis, bet Vasja viņu pārtrauca. Viņš uzslējās gultā sēdus, klusēdams abām rokām apskāva Arkādija Ivanoviča kaklu un noskūpstīja viņu.

—     Diezgan! — viņš sacīja vārgā balsī. — Diezgan! Pietiek par to runāt!

Un viņš atkal pagrieza galvu pret sienu.

«Mans dievs!» Arkādijs domāja. «Mans dievs! Kas ar viņu notiek? Viņš ir galīgi pazaudējis galvu; diez ko viņš nodomājis darīt? Viņš iedzīs sevi postā.»

Arkādijs izmisis skatījās draugā.

«Ja viņš saslimtu,» Arkādijs domāja, «būtu varbūt labāk. Līdz ar slimību izgaistu rūpes, un pēc tam varētu visu itin labi nokārtot. Bet ko es melšu? Ak mans dievs! …»

Tikmēr Vasja bija tā kā iesnaudies. Arkādijs Ivanovičs nopriecājās. «Laba zīme!» viņš domāja. Viņš nolēma sēdēt pie Vasjas visu nakti. Bet Vasja pats bija nemierīgs. Viņš ik pa brīdim sarāvās, mētājās pa gultu un reizēm atvēra acis. Beidzot nogurums guva virsroku; liekas — viņš aizmiga kā nosists. Bija ap diviem rīta pusē, Arkādijs Ivanovičs aizsnaudās krēslā, atspiedies ar elkoni uz galda.

Viņš sapņoja satraucošu un savādu sapni. Viņam visu laiku šķita, ka viņš negul un ka Vasja, tāpat kā pirmīt, guļ gultā. Un cik savādi! Viņam šķita, ka Vasja izliekas, ka Vasja viņu māna, ka nupat tas klusītēm pieceļas un, viņu slepus vērodams, zogas pie rakstāmgalda. Skaudras sāpes sagrāba Arkādija sirdi; viņam bija aizvainojoši, skumji un smagi redzēt, ka draugs viņam neuzticas, slēpjas no viņa un mānās. Viņš gribēja sakampt Vasju, uzkliegt, aiznest atpakaļ gultā … Piepeši Vasja viņa rokās iebļāvās, un viņš aiznesa līdz gultai tikai nedzīvu līķi. Arkādijam uz pieres izspiedās auksti sviedri, sirds viņam neganti dauzījās. Viņš atvēra acis un pamodās. Vasja sēdēja pie galda un rakstīja.

Neticēdams saviem jutekļiem, Arkādijs paskatījās uz gultu: tur Vasjas nebija. Arkādijs, vēl vienmēr sava sapņa ietekmēts, izbijies uzlēca kājās. Vasja nepakustējās Viņš rakstīja un rakstīja. Pēkšņi Arkādijs ar šausmām ievēroja, ka Vasja velk pa papīru sausu spalvu, pāršķirdams gluži baltas lapas, un steidz, steidz piepildīt papīru, it kā darbs viņam veiktos labi un ātri. «Nē, ar viņu nav labi!» drebēdams nodomāja Arkādijs Ivanovičs. — Vasja, Vasja! Atbildi taču! — viņš sauca, satvēris to aiz pleca. Bet Vasja klusēja un, tāpat kā iepriekš, turpināja ar sausu spalvu vilkt pa papīru.

— Beidzot esmu sācis ātrāk rakstīt, — viņš teica, nepaceldams galvu.

Arkādijs satvēra viņu aiz rokas un izrāva spalvu.

No Vasjas krūtīm izlauzās kunksts. Viņš nolaida roku un pacēla acis uz Arkādiju, pēc tam ar mocoši skumju izteiksmi pārvilka roku pār pieri, it kā vēlēdamies noņemt sev kādu svina smagu nastu, kas uzgūlusi visai viņa būtnei, un klusu kā pārdomās nolieca galvu uz krūtīm.

—     Vasja, Vasja! — Arkādijs Ivanovičs izmisis iesaucās. — Vasja!

Pēc brītiņa Vasja paskatījās uz viņu. Lielajās zilajās acīs bija sariesušās asaras, un bālā, biklā seja pauda bezgalīgas mokas … Viņš kaut ko čukstēja.

—     Ko, ko? — Arkādijs, noliekdamies pie viņa, iesaucās.

—     Kādēļ, kādēļ mani? — Vasja čukstēja. — Kādēļ? Ko es esmu nodarījis?

—    Vasja! Ko tu runā? No kā tu baidies, Vasja? No kā? — Arkādijs iesaucās, izmisumā rokas lauzīdams.

—     Kādēļ mani nodot zaldātos? — Vasja sacīja, skatīdamies draugam tieši acīs. — Kādēļ? Ko es esmu nodarījis?

Arkādijam mati uz galvas slējās stāvus; viņš negribēja savām ausīm ticēt. Viņš stāvēja pie Vasjas kā pamiris.

Pēc brītiņa viņš atguvās. «Tas tāpat, gan pāries!» viņš nobālējis, drebošām, zilām lūpām sacīja pats sev un steidzīgi uzģērba mēteli. Viņš gribēja skriet pēc ārsta. Pēkšņi Vasja pasauca viņu; Arkādijs piesteidzās pie drauga un apkampa viņu kā māte, kurai draud atņemt bērnu …

—     Arkādij, Arkādij, nesaki nevienam! Dzirdi: tā ir mana nelaime. Labāk cietīšu viens …

—     Ko tu runā? Atjēdzies, Vasja, atjēdzies!

Vasja nopūtās, un asaras sāka ritēt pa viņa vaigiem.

—     Kāpēc apbēdināt viņu? Viņa taču — viņa taču nav vainīga! … — viņš izdvesa mokpilnā, dvēseli plosošā balsī. — Mans grēks, mans grēks! …

Viņš atkal uz brītiņu apklusa.

—     Ardievu, mana mīļā! Ardievu, mana mīļā! — Vasja čukstēja, šūpodams savu nabaga galvu. Arkādijs sarāvās, atģidās un gribēja steigties pēc ārsta. — Ejam! Ir laiks! — Vasja sauca, redzēdams, ka Arkādijs taisās iet. — Ejam, brāl, ejam; esmu gatavs! Pavadi mani! — Viņš apklusa un paskatījās uz Arkādiju ar bezcerīgu, aizdomu pilnu skatienu.

—     Vasja, nenāc man līdzi, dieva dēļ! Pagaidi mani šeit. Es tūlīt, tūlīt pie tevis atgriezīšos, — Arkādijs Ivanovičs runāja, galīgi apjucis un satvēris cepuri, lai skrietu pie iirsta. Vasja tūdaļ atsēdās, viņš bija kluss un paklausīgs, tikai viņa acīs mirdzēja tāda kā izmisīga apņēmība. Arkādijs atgriezās, paķēra atvāzto nazīti, kurš gulēja uz galda, pēdējo reizi paskatījās nabadziņā un izskrēja no dzīvokļa.

Pulkstenis nosita astoņi. Gaisma jau sen bija izklīdinājusi istabu krēslu.

Viņš nevienu nesatika mājās. Viņš skrēja jau veselu stundu. Visi ārsti, kuru adreses viņš uzzināja no sētniekiem, vaicādams, vai viņu namā nedzīvo kāds ārsts, bija jau aizbraukuši vai nu uz darbu, vai savās darīšanās. Tikai vienam pašlaik bija pieņemšanas laiks. Viņš ilgi un sīki iztaujāja kalpotāju, kurš ziņoja, ka ieradies Ņefedjevičs: no kā, kas un kāpēc, ar kādu vajadzību un kāds izskatās agrīnais apmeklētājs? — un beigās pateica, ka nevar palīdzēt, darba daudz un braukt līdzi nav iespējams, ka tādi slimnieki jāved uz slimnīcu.

Tad satriektais, izmisušais Arkādijs, kas neredzēja nekādas izejas, atmeta visam ar roku — arī visiem ārstiem pasaulē — un steidzās mājās, ārkārtīgi noraizējies par Vasju. Viņš iedrāzās dzīvoklī. Mavra, tāpat kā katru dienu, slaucīja grīdu, plēsa skalus un taisījās kurināt krāsni. Viņš ieskrēja istabā — no Vasjas nebija ne vēsts: viņš bija aizgājis.

«Kurp? Kur? Uz kurieni dosies šis nelaimīgais?» domāja Arkādijs, aiz šausmām stingdams. Viņš sāka iztaujāt Mavru. Tā neko nezināja, nebija ne redzējusi, ne dzirdējusi, kā viņš izgājis, lai dievs viņam piedod! Ņefedjevičs steidzās uz Kolomnu.

Viņam nezin kāpēc iešāvās prātā, ka Vasja varētu būt tur.

Bija jau desmitā stunda, kad viņš nokļuva pie Artemjeviem. Viņu neviens negaidīja, neko nezināja, neko nenojauta. Viņš stāvēja abu sieviešu priekšā izbijies un satraukts un jautāja, kur Vasja. Večiņa sagrīļojās un sabruka uz dīvāna. Ļizaņka, aiz bailēm drebēdama, vaicāja, kas noticis. Ko lai saka? Arkādijs Ivanovičs ātri tika vaļā, sadomājis kādu pasaciņu, kurai, protams, neviens nenoticēja, un aizbēga, atstādams visus satriektus un nomāktus. Viņš steidzās uz savu iestādi, lai vismaz nenokavētos un tur paziņotu, ka nepieciešams steidzīgi rīkoties. Pa ceļam viņam iešāvās prātā, ka Vasja ir pie Juliānā Mastakoviča. Tas likās visticamāk, Arkādijam tas bija ienācis prātā jau pirms gājiena uz Kolomnu. Braukdams garām viņa ekselences mājai, viņš gribēja apstāties, bet tūdaļ pat lika ceļu turpināt. Viņš nolēma uzzināt, vai iestādē nav kaut kas jauns, un pēc tam, ja neatradīs draugu tur, ierasties pie viņa ekselences, lai ziņotu par Vasju. Kādam taču bija jāziņo.

Jau priekštelpā viņu aplenca jaunākie darba biedri, kam lielāko tiesu bija tāda pati dienesta pakāpe kā

viņam, un vienā balsi sāka izvaicāt, kas noticis ar Vasju. Tanī pašā laikā viņi visi runāja, ka Vasja sajucis prātā un iedomājies, ka viņu gribot atdot zaldātos neizpildīta darba dēļ. Arkādijs Ivanovičs atbildēja viņiem vai, labāk sakot, neatbildēja nevienam un centās iekļūt iekštelpās. Pa ceļam viņš uzzināja, ka Vasja ir Juliānā Mastakoviča kabinetā, ka visi aizgājuši uz turieni un ka arī Espers Ivanovičs atrodas tur. Viņu aizturēja. Kāds ar augstāku dienesta pakāpi jautāja, kurp viņš ejot un ko viņam vajagot. Neievērojis, kas tas tāds, viņš nomurmināja kaut ko par Vasju un devās tieši uz kabinetu. Tur jau bija dzirdama Juliānā Mastakoviča balss. — Kurp jūs? — kāds cits viņam jautāja pie pašas ieejas. Arkādijs Ivanovičs gandrīz apjuka; viņš jau gribēja griezties atpakaļ, bet caur pavērtajām durvīm ieraudzīja savu nabaga Vasju. Viņš atvēra durvis un iespraucās kabinetā. Tur valdīja juceklis un neizpratne, jo Juliāns Mastakovičs, acīm redzot, bija ļoti apbēdināts. Ap viņu pulcējās visi nozīmīgākie darbinieki, spriedelēja un neko nevarēja izlemt. Maliņā stāvēja Vasja. Paskatoties uz Vasju, Arkādija krūtīs viss pamira. Vasja bija bāls, paceltu galvu, izstiepies kā diegs, papēžus cieši kopā savērsis un rokas gar bikšu vīlēm nolaidis kā rekrūtis jaunās priekšniecības priekšā. Viņš skatījās Julianam Mastakovičam tieši acīs. Ņefedjeviču tūdaļ ievēroja, un kāds, kurš zināja, ka viņš ar Vasju dzīvo kopā, pateica to viņa ekselencei. Arkādiju pieveda tuvāk. Viņš gribēja atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem, bet, paskatījies uz Juliānu Mastakoviču un ieraudzījis, ka viņa seja pauž īstas bēdas, sāka drebēt un raudāt kā bērns. Viņš atļāvās pat vairāk: piesteidzās klāt, satvēra priekšnieka roku un piespieda pie savām acīm, slacīdams asarām, tālab Juliāns Mastakovičs bija spiests to steigšus atraut, pamāt un sacīt: — Diezgan, brāl, diezgan; redzu, ka tev laba sirds. — Arkādijs raudāja un lūdzoši skatījās uz visiem. Viņam likās, ka visi ir viņa nabaga Vasjas brāļi, ka arī viņi uztraucas un raud Vasjas dēļ. — Kā gan, kā gan tas ar viņu varēja notikt? — Juliāns Mastakovičs runāja. — Kāpēc viņš sajuka prātā?

— Aiz pa-tei-cī-bas! — bija vienīgais, ko spēja izdvest Arkādijs Ivanovičs.

Visi uzklausīja viņa atbildi ar neizpratni, un visiem tā likās savāda un neticama: kā gan cilvēks var sajukt prātā aiz pateicības? Arkādijs paskaidroja, kā prata.

—     Ak dievs, cik žēl! — beidzot noteica Juliāns Mastakovičs. — Un šis viņam uzticētais darbs nebija ne svarīgs, ne steidzams. Ai, ai, velti aizgājis bojā cilvēks! Neko darīt, vediet viņu projām!… — Tad Juliāns Mastakovičs no jauna vērsās pie Arkādija Ivanoviča un atkal sāka viņu izjautāt. — Viņš lūdz, — Juliāns Mastakovičs sacīja, rādīdams uz Vasju, — lai par to nestāstot kādai meitenei; vai tā ir viņa līgava, vai?

Arkādijs sāka skaidrot. Pa to laiku šķita, it kā Vasja par kaut ko domātu, it kā viņš ar vislielāko saspringtību pūlētos atcerēties kaut ko svarīgu, vajadzīgu, kas nepieciešams tieši tagad. Brīžam viņš grūtsirdīgi paskatījās apkārt, it kā cerēdams, ka viņam kāds atgādinās to, ko viņš aizmirsis. Viņa skatiens apstājās pie Arkādija. Beidzot viņa acīs pamirdzēja cerība, viņš paspēra uz priekšu kreiso kāju, tad, cik veikli vien varēdams, lika trīs soļus un apstājies pievilka labo kāju, kā dara zaldāti, pieiedami pie virsnieka, kurš viņus saucis. Visi gaidīja, kas notiks.

—     Esmu kroplīgs, jūsu ekselence, nespēcīgs un maza auguma, es dienestam nederu, — viņš sacīja stomīdamies.

Šinī brīdī visiem, kas vien atradās istabā, sažņaudzās sirds, un, kaut arī Juliāns Mastakovičs bija stingra rakstura cilvēks, tomēr pa viņa vaigu noritēja asara. — Vediet viņu projām, — viņš sacīja, pamājis ar roku.

—      Stulbenis! — Vasja sacīja pusbalsī, pagriezās uz kreiso pusi un izgāja no istabas. Viņam pakaļ steidzās visi, kam rūpēja viņa liktenis. Arkādijs spiedās līdzi pārējiem. Vasju nosēdināja priekštelpā, lai pagaidītu pavadrakstu un karieti un aizvestu viņu uz slimnīcu. Viņš sēdēja klusēdams un, kā liekas, bija ļoti noraizējies. Kuru pazina, tam māja ar galvu it kā atvadīdamies. Ik brīdi viņš atskatījās uz durvīm un gaidīja, kad sacīs: «Braucam.» Ap viņu ciešā lokā pulcējās darba biedri; visi grozīja galvas, visi izteica nožēlu. Daudzus satrieca šis notikums, kurš pēkšņi bija kļuvis visiem zināms; citi prātoja par tā cēloņiem, citi juta līdzi Vasjam un slavēja viņu, runāja, ka viņš bijis tāds pieticīgs, kluss, daudzsološs jauneklis, stāstīja, ka viņš centies mācīties, bijis zinātkārs, pūlējies sevi izglītot. — Pats saviem spēkiem bija ticis uz augšu no zemas kārtas! — kāds piebilda. Ar aizkustinājumu pieminēja viņa ekselences simpātijas pret Vasju. Daži ņēmās skaidrot, kāpēc Vasju sākusi vajāt un novedusi līdz ārprātam iedoma, ka viņu par nepabeigtu darbu atdos zaldātos. Runāja, ka nabadziņš vel nesen piederējis pie nodokļu maksātāju kārtas, ka, pateicoties Julianam Mastakovičam, kurš pratis saskatīt viņā talantu, padevību un retu lēnprātību, saņēmis pirmo paaugstinājumu. Ar vārdu sakot, bija ļoti daudz visādu valodu un domu. No visiem raižu nomāktajiem sevišķi uzkrita viens — maza auguma vīriņš, Vasjas Šumkova darba biedrs. Viņš vairs nebija gluži jauns, bet jau ap gadiem trīsdesmit. Viņš izskatījās bāls kā krīts, drebēja pie visām miesām un savādi smaidīja — varbūt tāpēc, ka katrs skandalozs gadījums vai šausminoša scēna gan biedē, gan vienlaikus it kā mazliet iepriecina nepiederīgu novērotāju. Viņš visu laiku skraidīja ap pulciņu, kas bija ielencis .Šumkovu, cēlās pirkstgalos, jo pats bija maza auguma, ķēra aiz pogas katru, kurš pagadījās pa rokai, tas ir, katru, kuru drīkstēja aiz pogas ķert, un melsa, ka viņš zinot, kāpēc tā noticis, tas neesot tik vienkārši, tā esot svarīga lieta, to nevarot tā atstāt; pēc tam atkal cēlās pirkstgalos, atkal čukstēja ausī te vienam, te otram, pāris reižu pamāja ar galvu un atkal skrēja tālāk. Galu galā viss beidzās: atnāca sargs un slimnīcas feldšeris, piegāja pie Vasjas un teica, ka laiks braukt. Vasja sarosījās, uztrūkās kājās un devās viņiem līdzi, skatīdamies apkārt. Viņš kādu ar acīm meklēja. — Vasja, Vasja! — raudādams iesaucās Arkādijs Ivanovičs. Vasja apstājās, un Arkādijs beidzot aizspraucās līdz viņam. Draugi pēdējo reizi metās viens otra apkampienos un cieši viens otru apskāva … Skumji bija viņos skatīties. Kāda baisma nelaime 'lika plūst asarām no viņu acīm! Par ko viņi raudāja? Kur slēpās šī liksta? Kāpēc viņi viens otru nesaprata?

— Še, še, ņem! Glabā to, — Šumkovs sacīja, iespiezdams Arkādijam rokā kādu papīrīti. — Viņi man atņems. Atnes man vēlāk, atnes; glabā … — Vasja aprāvās, viņu sauca. Viņš steigšus noskrēja pa kāpnēm, visiem mādams ar galvu, no visiem atvadīdamies. Viņa seja pauda izmisumu. Beidzot viņu iesēdināja karietē un aizveda. Arkādijs steidzīgi attina papīrīti; tajā bija Ļizas melno matu cirta, ko Šumkovs nēsāja sev visur līdz. Karstas asaras sāka plūst no Arkādija acīm. — Ak, nabaga Ļiza!

Pēc darba viņš devās uz Kolomnu. Nav nemaz jāstāsta, kas tur notika! Pat Petja, mazais Petja, kurš lāgā neizprata, kāda nelaime piemeklējusi labo Vasju, paslēpās kaktā, aizsedza seju rokām un raudāja no visas savas bērna sirds. Bija jau krietna krēsla, kad Arkādijs atgriezās mājās. Pienācis pie Ņevas, viņš uz brīdi apstājās un ar skatienu ieurbās dūmakainajā, salti miglainajā upes tālē, ko pēkšņi ar savu pēdējo purpuru sārtoja asiņains riets, dzisdams miglainā pamalē. Pār pilsētu nolaidās nakts, un viss neaptveramais, uzblīdušais aizsalušās Ņevas plašums, atspīdot pēdējiem saules stariem, apbira ar bezgalīgām smailu sarmas dzirksteļu miriādēm. Sals pieņēmās līdz divdesmit grādiem. Balti garaiņi kūpēja no nodzītajiem zirgiem, no skrejošajiem ļaudīm. Stingo gaisu sadrebināja vissīkākā skaņa, un abos krastos no namu jumtiem pret aukstajām debesīm gluži kā milži cēlās dūmu stabi, ceļā savīdamies un atraisīdamies, it kā virs vecajām celtnēm paceltos jaunas, it kā gaisā veidotos jauna pilsēta … Likās, ka visa šī pasaule ar visiem tās iedzīvotājiem, gan stipriem, gan vājiem, ar visām to mītnēm, gan nabagu patversmēm, gan apzeltītām pilīm — šīs pasaules lielmaņu iepriecinājumu — šinī krēslas stundā līdzinās fantastiskai, burvīgai iedomai, sapnim, kas savukārt tūdaļ izgaisīs un izkūpēs kā tvaiks tumši zilajās debesīs. Savāda doma ienāca prātā bārajam nabaga Vasjas biedram. Viņš nodrebēja, un viņa sirdī šinī brīdī ieplūda karsta asiņu šalts, kas pēkšņi izvirda no kāda varena, līdz šim nepazīta jūtu uzplūduma. Viņš it kā tikai tagad saprata Vasjas satraukumu un uzzināja, kāpēc sajuka prātā viņa nabaga draugs, kurš nespēja panest savu laimi. Viņa lūpas nodrebēja, acis iegailējās, viņš nobālēja un šinī brīdī it kā atskārta kaut ko jaunu …

Arkādijs Ivanovičs kļuva grūtsirdīgs un drūms, no viņa jautrības nepalika ne miņas. Līdzšinējais dzīvoklis viņam likās nepanesams — viņš noīrēja citu. Iet uz Kolomnu pie Artemjeviem viņš negribēja un arī nevarēja. Pēc diviem gadiem viņš satika Ļizaņku baznīcā. Viņa jau bija precējusies; viņai pakaļ gāja zīdītāja ar bērniņu rokās. Viņi sasveicinājās un ilgi vairījās runāt par pagātni. Ļiza teica, ka viņa, paldies dievam, esot laimīga, trūkumu neciešot, vīrs esot labs cilvēks, viņa to mīlot… Bet pēkšņi sarunas vidū viņai acīs sariesās asaras, balss aprāvās, viņa novērsās un noliecās pie baznīcas klona, lai slēptu no cilvēkiem savas bēdas …

VĀJA SIRDS

Stāsts pirmoreiz publicēts žurnālā «Отечественные записки» 184Я gada februārī.

Šajā stāstā Dostojevskis atkal atgriezies pie Pēterburgas nabadzīgo laužu dzīves. Vasjas Šumkova un Proharčina traģēdijā ir kaut kas kopīgs: arī Vasjas bojā ejas iemesls ir bailes par savu nākotni, kas pilnīgi atkarīga no viņa darba devēja Juliānā Mastakoviča «aizgādnības» un pasūtījumiem. Zīmīgi, ka stāsta varonis Vasja Šumkovs sajūk prātā aiz bailēm, ka viņu nodos zaldātos. Nikolaja I laikā ar brīvdomīgo jaunatni, īpaši no nodokļu maksātāju kārtas (pie kuras pieder arī Vasja Šumkovs), mēdza izrēķināties, iesaucot vainīgos uz divdesmit pieciem gadiem kara dienestā un iedalot pulkos tālu no galvaspilsētas.

Stāsts «Vājā sirds» rakstīts tajā laikā, kad Dostojevskim bija sevišķi tuvas utopiskā sociālisma idejas.

Par šī stāsta radniecību ar jaunā Dostojevska — Furjē skolnieka un Petraševska domu biedra pārdzīvojumiem liecina tas fakts, ka 1861. gadā publicētajā rakstā «Pēterburgas vīzijas dzejā un prozā» rakstnieks, atcerēdamies savu dzīvi Pēterburgā četrdesmitajos gados, it kā savā vārdā atkārto Arkādija «redzējumu» Ņevas krastmalā. Tas ir viņš pats, kurš, steigdamies mājup no Vīborgas Puses, piegāja pie Ņevas un «palika brīdi stāvam, ar skatienu sekodams upei», — un tālāk vārds vārdā teksts no stāsta «Vājā sirds». (Собр. соч., т. 13, 1930, с. 156—157.)

1861. gadā Dobroļubovs savā rakstā «Nomākti cilvēki», analizēdams šā stāsta «izcelsmi», izteicis šādas domas: «Sabiedrības mehānisma ideālā teorija, pēc kuras katrs cilvēks samierinās ar savu vietu un darbu šajā mehānismā, nekādā ziņā nevar nodrošināt labu dzīvi visiem. Ja Vasjas vietā būtu rakstāmmašīna — viss būtu brīnišķīgi. Bet nelaime tā, ka cilvēku nav iespējams pārveidot par mašīnu … Pastāv tādi instinkti, kas neiekļaujas nekādā formā, nepadodas nekādiem spaidiem un liek darīt cilvēkam visādas neprātības, tālab, kaut arī ārējie apstākļi nemainās, tie viņu pazudina.» (Поли. собр. соч., т. 2, 1935, с. 395—396.)

422.    lpp. Малол Lescaut — Manona Lesko — Prevo (1697—1763) tāda paša nosaukuma romāna varone.

423.    lpp. … Joka pēc citēdams Irāzi no kāda asprātīga laikraksta. — Dostojevskis domājis laikrakstu «Северная пчела», ko izdeva F. Bulgarins.

Content

Dostojevskis Fjodors Vājā sirds

VĀJĀ SIRDS

VĀJA SIRDS