Dostojevskis Fjodors

Velni

Fjodors Dostojevskis

VELNI

ROMĀNS TRIJĀS DAĻĀS

Sit vai nost, nekādu pēdu; Neredzu, kur zirgi brien. Ko lai iesāk? Tavu bēdu, Jods mūs vada droši vien!

Cik to daudz! Kurp viņi brāžas, Ko tik žēli dzied, kas zin? Vai uz velna bērēm drāžas, Raganai vai kāzas svin?

A. P u š k i n s

Bet tur bija liels cūku pulks ganos uz kalna, un tie viņu lūdza, ka viņš tiem atļautu ieiet tais cūkās. Un viņš tiem atļāva. Un tie velni, no tā cilvēka atstājušies, iegāja tais cūkās, un tas pulks no kraujas nogāzās ezerā un noslīka. Bet tie gani, redzējuši, kas notika, aizbēga un nogājuši to pasludināja pilsētā un ciemos. Bet tie izgāja to notikumu redzēt un nāca pie Jēzus, un atrada to cilvēku, no kā tie velni bija atstājušies, apģērbtu un prātīgu pie Jēzus kājām sēžam, un tie bijās. Un tie, kas to bija redzējuši, pasludināja viņiem, kā tas velnu apsēstais tapis pestīts.

Lūkasa evaņģēlijs, VIII nodaļa, 32—36

PIRMĀ DAĻA

...

Pirmā nodaļa IEVADA VIETA: DAŽAS TUVĀKAS ZIŅAS NO AUGSTI CIENĪJAMĀ STEPANA TROFIMOVlCA VERHOVENSKA BIOGRĀFIJAS

I

Sākot aprakstīt nesenos un visai dīvainos notikumus, kas norisinājās mūsu līdz šim ne ar ko neievērojamajā pilsētā, esmu aiz neprašanas spiests sākt mazliet iztālēm, proti, ar dažām biogrāfiskām ziņām par talantīgo un augsti cienījamo Stepanu Trofimoviču Verhovenski. Lai šīs ziņas noder tikai par ievadu šai hronikai, bet par pašu notikumu, ko esmu nodomājis aprakstīt, runa būs vēlāk.

Teikšu skaidri un gaiši: Stepanam Trofimovičam mūsu vidū allaž bijusi tāda īpatnēja un, tā sakot, pilsoniska loma, un viņš šo lomu kvēli mīlēja — pat tādā mērā, ka, manuprāt, bez tās viņš nemaz nebūtu varējis dzīvot. Tas nenozīmē, ka es viņu pielīdzinātu teātra aktierim: pasarg dievs, jo vairāk tāpēc ne, ka pats viņu cienu. Šoreiz visu varēja izskaidrot ar ieradumu vai, pareizāk izsakoties, ar neatlaidīgu un cēlu tieksmi — kopš bērna dienām piepildīt jauko sapni par savu skaisto pilsonisko stāju. Viņam, piemēram, ārkārtīgi patika «vajāta» cilvēka un, tā sakot, «trimdinieka» stāvoklis. Abiem šiem vārdiņiem piemīt savdabīgs klasisks spožums, kas viņu bija uz visiem laikiem savaldzinājis un, vēlāk pakāpeniski celdams viņa pašapziņu, ilgu gadu laikā bija beidzot izveidojis viņam visai augstu un patmīlībai tīkamu pjedestālu. Kādā pagājušā gadsimta satīriskajā angļu romānā tā varonis Gulivers, atgriezies no liliputu zemes, kur cilvēki bijuši tikai pāris veršoku gari, tā bijis pieradis starp viņiem uzskatīt sevi par milzi, ka, pat staigādams pa Londonas ielām, neviļus kliedzis uz gājējiem un braucējiem, lai tie griež ceļu un piesargās, ka viņš tos nesamin, jo arvien vēl bija iedomājies sevi par milzi, bet tos par maziņiem. Par to viņu bija izsmējuši un lamājuši, bet rupjie kučieri pat bliezuši milzim ar pātagu; bet vai tas ir taisnīgi? Kas viss nenotiek aiz ieraduma? Gandrīz pie tā paša ieradums bija novedis arī Stepanu Trofimoviču, tikai, ja tā var izteikties, vēl daudz nevainīgākā un labsirdīgākā veidā, tāpēc ka viņš bija ļoti jauks cilvēks.

Man pat šķiet, ka beidzot visi un visur viņu aizmirsa, bet tāpēc jau nu nekādi nevar teikt, ka arī senāk viņu nemaz nebūtu pazinuši. Nav noliedzams, ka arī viņš kādu laiku piederējis pie citu mūsu izdaudzināto iepriekšējās paaudzes darbinieku slavenās plejādes un vienu laika sprīdi — gan tikai pavisam īsu brītiņu — viņa vārdu toreizējie skubīgie ļaudis pieminēja bezmaz līdzās Čaadajeva, Beļinska, Granovska un ārzemēs nupat kā uzpeldējušā Hercena vārdam. Taču Stepana Trofimoviča darbība izbeidzās gandrīz tanī pašā brīdī, kad iesākās, — tā sakot, «sagadījušos apstākļu viesuļa» rezultātā. Bet kas izrādījās? Ne tikai nekāda «viesuļa», bet pat nekādu «apstākļu», kā vēlāk noskaidrojās, nemaz nebija bijis, vismaz šai gadījumā ne. Tikai tagad, šinīs dienās, es sev par lielu izbrīnu, toties no pilnīgi drošiem avotiem dabūju zināt, ka Stepans Trofimovičs mūsu vidū, mūsu guberņā, ne tikai nav dzīvojis trimdā, kā pie mums mēdza domāt, bet pat uzraudzībā nekad nav atradies. Tas tikai liecina, cik liels bijis viņa iedomu spēks. Viņš pats visu mūžu patiesi ticēja, ka zināmās aprindās no viņa pastāvīgi baidās, ka katru viņa soli nepārtraukti uzmana un ievēro un ka katrs no tiem trim gubernatoriem, kuri pie mums beidzamo divdesmit gadu laikā cits citu nomainījuši, jau ierodoties, lai pārvaldītu guberņu, bija izveidojis par viņu zināmu īpašu un nepatīkamu uzskatu, kas ticis iedvests no augšas un pirmām kārtām, guberņu nododot. Ja kāds toreiz būtu mēģinājis pārliecināt goda vīru Stepanu Trofimoviču ar neapšaubāmiem pierādījumiem, ka viņam ne no kā nav jābaidās, viņš katrā ziņā būtu apvainojies. Un viņš taču bija ļoti gudrs un apdāvināts cilvēks, pat, tā sakot, zinātņu vīrs, kaut gan zinātnē… nu, īsi sakot, zinātnē viņš nekā daudz nebija izdarījis un, liekas, pat pavisam nekā. Bet pie mums Krievzemē ar zinātņu vīriem tā tas jo bieži notiek.

Viņš atgriezās no ārzemēm un izcēlās kā universitātes katedras lektors jau pašās četrdesmito gadu beigās. Bet viņš paguva nolasīt pavisam tikai dažas lekcijas — laikam par arābiem; paguva arī aizstāvēt lielisku disertāciju par vācu pilsētiņu Hanauu, kas laikā no 1413. līdz 1428. gadam it kā sākusi iegūt sabiedrisku un tirdzniecisku nozīmi Hanzas savienībā, kā arī par tiem īpašajiem un nenoskaidrotajiem iemesliem, kāpēc tā šo nozīmi netika ieguvusi. Šī disertācija veikli «un sāpīgi iedzēla toreizējiem slavofiliem un uzreiz sagādāja viņam to vidū daudzus niknus ienaidniekus. Vēlāk — gan jau pēc katedras zaudēšanas — viņš paguva (tā sakot, aiz atriebības un lai parādītu, ko viņi ir zaudējuši) iespiest kādā progresīvā mēnešrakstā, kas mēdza ievietot Dikensa darbu tulkojumus un cildināt Žoržu Sandu, sākumu no visai dziļa pētījuma — laikam par nez kāda laikmeta nez kādu bruņinieku neparastā tikumiskā cēluma iemesliem vai kaut ko tamlīdzīgu. Vismaz tika risināta kaut kāda izcila un neparasti cēla doma. Pēc tam dzirdēja runājam, ka pētījuma turpinājuma iespiešana tikusi steidzīgi aizliegta un ka progresīvais žurnāls dabūjis pat ciest ievietotās pirmās puses dēļ. Tas ļoti varēja būt, jo kas gan toreiz nenotika? Taču šai gadījumā drīzāk gan domājams, ka nekas nebija noticis un ka autors pats aiz slinkuma nebija pētījumu pabeidzis. Bet savas lekcijas par arābiem viņš pārtrauca tāpēc, ka nez kāda persona (droši vien no viņa retrogrado ienaidnieku vidus) un nez kādā ceļā bija pārķērusi viņa nez kam adresētu vēstuli, kurā bijuši izklāstīti nez kādi «apstākļi», par ko nez kas pieprasījis no viņa nez kādus paskaidrojumus. Nezinu, vai tas tiesa, bet apgalvoja vēl, ka Pēterburgā tai pašā laikā tikusi uzieta kaut kāda milzīga, pretdabiska un pretvalstiska biedrība, kurā sastāvējuši ap trīspadsmit cilvēku un kura bezmaz satricinājusi valsts ēku. Runāja, it kā tie taisījušies tulkot pašu Furjē. Kā par spīti, tanī pašā laikā Maskava esot konfiscēta arī Stepana Trofimoviča poēma, ko viņš sarakstījis jau gadus sešus pirms tam Berlīnē pavisam agrā jaunībā un ko lasījuši rokrakstā cits pēc cita divi viņa cienītāji un kāds students. Šī poēma tagad atrodas mana galda atvilktnē; es to dabūju nupat pagājušajā gada no paša Stepana Trofimoviča ar viņa roku pārrakstītu, līdz ar ierakstu un greznos sarkana safjāna vākos iesietu. Jāatzīst, ka tai netrūkst poēzijas un tā liecina pat par zināmu talantu; tā ir dīvaina, taču toreiz (tas ir, pareizāk izsakoties, trīsdesmitajos gados) tādā garā bieži mēdza rakstīt. Turpretī atstāstīt sižetu man būs grūti, jo, patiesību sakot, es nekā no tā nesaprotu. Tā ir kaut kāda alegorija liriski dramatiskā formā un atgādina «Fausta» otro daļu. Pirmā aina iesākas ar sieviešu kori, tad dzied vīriešu, pēc tam nez kādu garu koris, un beigās korī dzied dvēseles, kuras vēl nav dzīvojušas, bet kurām ļoti gribētos padzīvot. Visi šie kori dzied par kaut ko ļoti nenoteiktu, lielākoties par nez kādu lāstu, bet ar cildena humora pieskaņu. Taču aina pēkšņi mainās un sākas kaut kādi «Dzīves svētki», kuros dzied pat kukaiņi, uzrodas bruņurupucis un latīniski runā nez kādus sakramentālus vārdus un pat, ja atmiņa mani neviļ, kaut ko nodzied kāds minerāls, tas ir, jau pavisam nedzīvs priekšmets. Tomēr visi dzied bez mitas un, ja sarunājas, tad tā kā nenoteikti lamājas, bet ar kādas cildenākas nozīmes pieskaņu. Beidzot aina atkal mainās un parādās neapdzīvota vieta, bet starp klintīm klaiņā kāds civilizēts jauns cilvēks, kas plūc un sūkā kaut kādas zāles un uz fejas jautājumu: kāpēc viņš sūkā šīs zāles? — atbild, ka, juzdams sevī dzīvības spēku pārpilnību, meklējot aizmiršanos un to atrodot šo zāļu sulā, bet viņa galvenā vēlēšanās esot pēc iespējas drīzāk zaudēt prātu (vēlēšanās, kas varbūt ir pat lieka). Tad pēkšņi uz melna zirga iejāj neaprakstāmi skaists jauneklis, un viņam seko briesmīga visu tautu drūzma. Jauneklis attēlo nāvi, un visas tautas alkst pēc tās. Un beidzot — jau pašā pēdējā ainā pēkšņi parādās Bābeles tornis un kaut kādi tās atlēti, dziedādami dziesmu par jaunu cerību, beidz tā celšanas darbus, un, kad uzcēluši jau līdz pašai augšai, tad valdnieks, pieņemsim, kaut vai Olimpa valdnieks, komiski metas bēgt, bet cilvēce atjēdzas, ieņem viņa vietu un tūdaļ sāk jaunu dzīvi ar jaunu izpratni. Nu, lūk, šī poēma tad arī esot toreiz atzīta par bīstamu. Es pagājušajā gadā ieteicu Stepanam Trofimovičam to iespiest, tāpēc ka mūsdienās tā ir pilnīgi nekaitīga, bet viņš noraidīja priekšlikumu ar acīm redzamu neapmierinātību. Doma par poēmas pilnīgu nekaitīgumu viņam nepatika, un es ar to pat izskaidroju zināmu vēsumu, kas iestājās viņa attiecībās ar mani un turpinājās veselus divus mēnešus. Bet kas izrādījās? Pēkšņi un gandrīz tanī pašā laikā, kad es ieteicu iespiest tepat, — mūsu poēmu iespiež tur, proti, ārzemēs, kādā revolucionāru rakstu krājumā un pilnīgi bez Stepana Trofimoviča ziņas. Sākumā viņš bija nobijies, metās pie gubernatora un uzrakstīja visai cēlsirdīgu attaisnošanās vēstuli uz Pēterburgu, lasīja to man pāris reižu priekšā, bet nenosūtīja, jo nezināja, kam adresēt. Vārdu sakot, uztraucās veselu mēnesi, bet es esmu pārliecināts, ka slēptajos sirds dziļumos jutās neparasti glaimots. Viņam piegādāto rakstu krājuma eksemplāru viņš bezmaz ņēma pa nakti gultā, bet dienā slēpa zem matrača, pat neļāva kalponei uzklāt gultu un, lai gan ik dienas gaidīja nez no kurienes nez kādu telegrammu, tomēr izturējās augstprātīgi. Nekāda telegramma netika saņemta. Tai pašā laikā viņš salīga mieru arī ar mani, kas liecina, ka viņa lēnīgā sirds ir ārkārtīgi laba un nepiemin ļaunu.

II

Es jau neapgalvoju, ka viņš itin nemaz nebūtu cietis; tikai tagad esmu pilnīgi pārliecinājies, ka viņš būtu varējis turpināt lekcijas par saviem arābiem, cik vien tīk, ja vien būtu devis vajadzīgos paskaidrojumus. Bet viņš toreiz sajutās aizskarts savā pašlepnumā un ar sevišķu steigu ņēmās reizi par visām reizēm sev iegalvot, ka viņa karjeru uz mūžu izpostījis «apstākļu viesulis». Bet, ja gribētu teikt visu patiesību, tad karjeras pārmaiņas īstais iemesls bija Varvaras Petrovnas Stavroginas — ģenerālleitnanta sievas un ievērojamas bagātnieces jau agrāk izteiktais un no jauna atkārtotais delikātais priekšlikums, lai viņš kā izcils pedagogs un draugs, par lielisko atlī-dzību nemaz nerunājot, uzņemtos viņas vienīgā dēla audzināšanu un izglītošanu. Šis priekšlikums pirmoreiz viņam tika izteikts jau Berlīnē un tieši tajā laikā, kad viņš pirmo reizi bija kļuvis atraitnis. Viņa pirmā sieva bija kāda mūsu guberņas vieglprātīga meiča, ko viņš apprecēja agrā un vēl neprātīgā jaunībā un laikam piedzīvoja ar šo, jāsaka, pievilcīgo sievišķi daudz bēdu — gan tāpēc, ka trūka līdzekļu viņas uzturēšanai, gan turklāt aiz citiem, pa daļai jau delikātiem iemesliem. Viņa nomira Parīzē, beidzamos trīs gadus dzīvojusi no vīra šķirti un atstājusi viņam piecgadīgu dēlu, «pirmās laimīgās un vēl neaptumšotās mīlestības augli», kā skumstošajam Stepanam Trofimovičam reiz paspruka manā klātbūtnē. Atvasi jau pašā sākumā aizsūtīja uz Krieviju, kur viņu visu laiku audzināja kaut kādas attālas krustmātes kaut kādā tālā nostūrī. Stepans Trofimovičs noraidīja toreizējo Varvaras Petrovnas priekšlikumu un drīz, nenogaidot pat gadu, apprecējās otrreiz ar kādu mazrunīgu Berlīnes vācietīti un, galvenais, bez kādas sevišķas vajadzības. Taču bez šī, izrādījās, bija arī citi iemesli, kāpēc viņš atteicās no audzinātāja vietas: viņu kārdināja kāda neaizmirstama profesora slava, kas tolaik skanēja tālu, un viņš savukārt drāzās uz katedru, kurai bija gatavojies, lai izmēģinātu arī savus ērgļa spārnus. Un nu tagad, jau apsvilinājis spārnus, viņš, gluži dabiski, atcerējās priekšlikumu, kas jau agrāk bija licis viņam svārstīties. Kad pēkšņi nomira arī otrā sieva, nenodzīvojusi ar viņu pat gadu, viss nokārtojās galīgi. Teikšu skaidri un gaiši: visu izšķīra Varvaras Petrovnas kvēlā līdzjūtība un dārgā, tā sakot, klasiskā draudzība ar viņu, ja vien tā par draudzību var izteikties. Viņš metās šīs draudzības apkampienos, un tā turpinājās vairāk nekā divdesmit gadu. Es lietoju teicienu «metās apkampienos», taču lai dievs pasarga kādu iedomāties kaut ko citu un nepiedienīgu; šie apkampieni jāsaprot vienīgi visaugstākās tikumības nozīmē. Vissmalkākās un visdelikātākās saites savienoja šīs divas tik ievērojamās būtnes — uz mūžu.

Audzinātāja vieta tika pieņemta vēl arī tāpēc, ka muižele, kuru Stepans Trofimovičs mantoja no pirmās sievas, — gaužām maziņa — atradās pavisam blakus Skvorešņikiem, krāšņajai Stavroginu piepilsētas muižai mūsu guberņā. Turklāt vienmēr bija iespējams kabineta klusumā, nešķiežot spēkus milzīgajam darbam universitātē, veltīt sevi zinātnei un bagātināt tēvzemes rakstniecību ar visai izciliem pētījumiem. Pētījumi neradās; toties radās iespēja visu atlikušo mūžu — vairāk nekā divdesmit gadus — nostāvēt, tā sakot, kā «dzīvam pārmetumam» tēvzemes priekšā, tautas dzejnieka vārdiem runājot:

Ar pārmetumu vaigā blāvā

Tu dzimtās zemes priekšā stāvi,

Tu — ideālists liberāls.

Taču tam vīram, par kuru tautas dzejnieks tā izteicās, varbūt arī bija tiesība visu mūžu pozēt šādā nozīmē, ja viņš to būtu gribējis darīt, kaut arī tas ir garlaicīgi. Bet mūsu Stepans Trofimovičs, patiesību sakot, bija tikai atdarinātājs salīdzinājumā ar tādiem vīriem, pie tam arī stāvēt piekusa un bieži vien likās uz sāniem. Bet, kaut arī uz sāniem, tomēr dzīvais pārmetums tika izteikts ari

Dzejas rindas šajā sējumā atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

guļus — tas ir jāatzīst, jo vairāk tāpēc, ka guberņai pietika arī ar to pašu. Jums vajadzētu paskatīties uz viņu mūsu klubā, kad viņš sēdās pie kāršu galda. Viss viņa izskats liecināja: «Kārtis! Es sēstos spēlēt ar jums jeralašu. Vai tad tas ir savienojams? Kas par to atbildīgs? Kas sagrāva manu darbību un pārvērta to par jeralašu? Ak, ej bojā, Krievija!» — un viņš cēli sāka trumpot ar sirdīm.

Bet patiesībā viņam briesmīgi patika sist kārtis, par ko — un sevišķi beidzamajā laikā — viņam bieži iznāca nepatīkamas sadursmes ar Varvaru Petrovnu, jo vairāk tāpēc, ka viņš pastāvīgi zaudēja. Bet par to vēlāk. Piebildīšu tikai, ka viņš bija pat godprātīgs cilvēks (tas ir, reizēm) un tāpēc bieži skuma. Divdesmit gadu laikā, kopš Stepans Trofimovičs uzturēja draudzību ar Varvaru Petrovnu, viņu regulāri reizes trīs četras gadā pārņēma tā saucamās «sabiedriskās skumjas», proti, gluži vienkārši grūtsirdība, bet šis teiciens patika ļoti cienījamajai Varvarai Petrovnai. Vēlāk bez sabiedriskajām skumjām viņš sāka ļauties arī šampanietim; bet smalkjūtīgā Varvara Petrovna visu mūžu sargāja viņu no triviālām tieksmēm. Un viņam arī bija vajadzīga aukle, jo reizēm viņš kļuva ļoti dīvains: taisni viscildenāko skumju brīžos pēkšņi sāka smieties kā kurš katrs vienkāršs cilvēciņš. Bija arī tādi brīži, kad viņš pat par sevi pašu sāka izteikties humoristiskā nozīmē. Bet Varvara Petrovna ne no kā tā nebaidījās kā no humoristiskas nozīmes. Tā bija sieviete klasiķe, sieviete mecenāte, kas rīkojās, vadoties vienīgi un tikai pēc cildeniem apsvērumiem. Visai nozīmīga bija šīs izcilās dāmas divdesmit gadu ilgā ietekme uz viņas nabaga draugu. Par šo dāmu vajadzētu parunāt atsevišķi, ko es arī darīšu.

III

Mēdz būt dīvainas draudzības: abi draugi grib viens otru vai apēst, dzīvo tā visu mūžu un tomēr nevar šķirties. Šķirties pat nekādi nav iespējams: tas draugs, kurš būs saniķojies un sarāvis saites, pirmais saslims un varbūt pat nomirs, ja tas notiktu. Es droši zinu, ka Stepans Trofimovičs vairākkārt un dažreiz pēc visintīmākajiem jūtu izplūdumiem divatā ar Varvaru Petrovnu pēc viņas aiziešanas pēkšņi lēca augšā no dīvāna un sāka ar dūrēm dauzīt sienu.

Tas notika bez jebkādas izlikšanās, pat tā, ka reiz viņš atdauzīja no sienas apmetumu. Varbūt kāds jautās: kā man varēja kļūt zināma tik smalka detaļa? Un ja nu es pats esmu bijis aculiecinieks? Un ja nu pats Stepans Trofimovičs ne vienreiz vien ir raudājis pie manām krūtīm, spilgtās krāsās attēlodams man visas savas intīmākās jūtas? (Un ko tik viņš tādās reizēs nesarunāja!) Bet lūk, kas notika gandrīz vienmēr pēc šādas izraudāšanās: otrā dienā viņš jau bija ar mieru pats sevi sist krustā par nepateicību; viņš steigšus aicināja mani pie sevis vai atsteidzās pie manis pats vienīgi tāpēc, lai pavēstītu man, ka Varvara Petrovna ir «godprātības un smalkjūtības eņģelis, bet viņš — pilnīgs pretstats». Viņš ne tikai steidzās pie manis, bet ne vienreiz vien aprakstīja visu to viņai pašai ļoti daiļrunīgās vēstulēs un ar savu pilnu parakstu atzinās: vēl tikai, piemēram, vakar viņš kādai trešajai personai esot stāstījis, ka viņa turot viņu pie sevis aiz godkārības, apskaužot viņa zināšanas un talantus, nīstot viņu un tikai baidoties klaji izrādīt savu naidu, lai viņš neaizietu no viņas un ar to nekaitētu viņas literārajai reputācijai; ka tāpēc viņš sevi nicinot un esot nolēmis padarīt sev galu, bet no viņas gaidot pēdējo vārdu, kas visu izšķiršot, utt. utt. tādā pašā garā. Var iedomāties, ar kādu histēriju dažreiz beidzās nervu lēkmes, kas piemeklēja šo nevainīgāko no visiem piecdesmitgadīgajiem bērniem! Es pats reiz lasīju vienu tādu viņa vēstuli, kas bija rakstīta pēc kaut kāda viņu strīda niecīga iemesla dēļ, kaut gan pats strīds bijis formas ziņā dzēlīgs. Mani pārņēma šausmas, un es lūdzu viņu vēstuli nenosūtīt.

— Nevaru … tā būs godīgāk … mans pienākums … es nomiršu, ja neatzīšos viņai visā, visā! — viņš atbildēja man bezmaz drudzī un tomēr aizsūtīja vēstuli.

Tā tad arī bija atšķirība starp viņiem, ka Varvara Petrovna nekad nebūtu nosūtījusi tādu vēstuli. Tiesa, rakstīt viņam aplam patika, viņš rakstīja Varvarai Petrovnai, pat dzīvodams ar viņu vienā mājā, bet histērijas gadījumos pat divas vēstules dienā. Es noteikti zinu, ka viņa vienmēr šīs vēstules ļoti uzmanīgi izlasīja, pat tad, ja saņēma divas vienā dienā, un izlasījusi ielika īpašā šķirstiņā, iepriekš tās atzīmējusi un izšķirojusi; bez tam viņa tās glabāja savā sirdi. Tad, noturējusi savu draugu visu dienu bez atbildes, satikās ar to, it kā vakar itin nekas sevišķs nebūtu noticis. Pamazām viņa savu draugu tā izdresēja, ka viņš vairs arī pats neuzdrošinājās atgādināt vakardienas notikumu, bet tikai kādu laiku raudzījās viņai acīs. Taču viņa neko nemēdza aizmirst, turpretī viņš dažreiz pārāk ātri notikušo aizmirsa un, viņas mierīgās izturēšanās uzmundrināts, nereti tanī pašā dienā smējās un blēņojās, dzerdams šampanieti, ja bija atnākuši draugi. Cik, jādomā, dzēlīgi viņa uz draugu tādos brīžos noraudzījās, bet viņš nekā neievēroja! Varbūt tikai pēc nedēļas, pēc mēneša vai pat pēc pusgada viņa kādā sevišķā brīdī nejauši atcerējās kaut kādu izteicienu no tādas vēstules, bet pēc tam arī visu vēstuli līdz ar visiem apstākļiem, kas ar to saistījās, un tad viņš aiz kauna nezināja, kur dēties, mocījās tā, ka uznāca holerīnas lēkmes. Ar šīm īpatnējām holerīnas lēkmēm dažos gadījumos parasti mēdza beigties viņa nervu satricinājumi, un tā bija savā ziņā interesanta un kurioza viņa organisma īpatnība.

Tiešām, Varvara Petrovna droši vien pat visai bieži viņu ienīda; bet viņš tikai vienu pie viņas nebija pamanījis līdz pašām beigām — to, ka bija kļuvis viņai beidzot par dēlu, par viņas radījumu, pat, var teikt, par viņas izgudrojumu, bija kļuvis par miesu no viņas miesas un ka viņa tur viņu pie sevis un uztur nepavisam ne tāpēc, ka vienīgi «apskauž viņa talantus». Un cik ļoti, jādomā, viņu apvainoja šādas iedomas! Varvarā Petrovnā slēpās kaut kāda neatvairāma mīlestība uz draugu, un šī mīlestība jaucās kopā ar nemitīgu naidu, greizsirdību un nicināšanu. Viņa sargāja draugu no katra puteklīša, tillinājās ar viņu divdesmit divus gadus, caurām naktīm viņa norūpējusies negulētu, ja būtu aizskarta viņa dzejnieka, zinātnieka, sabiedriska darbinieka reputācija. Varvara Petrovna bija viņu izdomājusi un savai izdomai pati arī pirmā noticēja. Viņš bija kaut kas līdzīgs viņas sapnim … Bet par to viņa prasīja no drauga tiešām daudz, reizēm pat verdzisku padevību. Bet ļaunu viņa mēdza pieminēt neticami ilgi. Šai sakarā pastāstīšu divus atgadījumus.

IV

Reiz, kad tikko sāka klīst pirmās baumas par zemnieku brīvlaišanu, kad visa Krievija pēkšņi uzgavilēja un gatavojas atdzimt, Varvaru Petrovnu, garām braukdams, apciemoja kāds Pēterburgas barons, cilvēks ar sakariem visaugstākajās aprindās un visai labi informēts vīrs. Varvara Petrovna ārkārtīgi augstu vērtēja šādus apciemojumus, tāpēc ka viņas sakari ar augstāko sabiedrību pēc vīra nāves arvien vairāk vājinājās un beidzot pat pavisam izbeidzās. Barons nosēdēja pie viņas stundu un dzēra tēju. Citu viesu nebija, bet Stepanu Trofimoviču Varvara Petrovna pieaicināja, lai ar viņu palepotos. Barons par viņu šo to bija pat agrāk dzirdējis vai izlikās, ka ir dzirdējis, bet pie tējas galda maz ar viņu runāja. Protams, no Stepana Trofimoviča kaunēties nevajadzēja, un arī manieres viņam bija viselegantākās. Lai gan viņš, kā liekas, nebija cēlies no augstas kārtas, bet tā bija gadījies, ka viņš kopš bērna kājas tika audzināts kādā dižciltīgā Maskavas dzimtā un tātad, kā pienākas; franciski viņš runāja kā parīzietis. Tādā kārtā baronam no pirmā acu uzmetiena vajadzēja saprast, ar kādiem cilvēkiem Varvara Petrovna saietas, kaut arī dzīvodama guberņas vientulībā. Iznāca tomēr citādi. Kad barons bija apstiprinājis, ka toreiz paklīdušās pirmās baumas par lielo reformu ir pilnīgi pamatotas, Stepans Trofimovičs pēkšņi nenocietās, iesaucās urā\ un pat izdarīja ar roku kādu žestu, kas pauda sajūsmu. Viņš izsaucās klusi un pat eleganti; sajūsma bija pat varbūt iepriekš apdomāta, bet žests speciāli iestudēts spoguļa priekšā pusstundu pirms sēšanās pie tējas galda; taču, jādomā, kaut kas viņam nebija izdevies tā, kā vajadzēja, jo barons atļāvās maķenīt pasmaidīt, lai gan tūdaļ neparasti laipni izmeta frāzi par vispārēju un dibinātu sajūsmu, kas pārņēmusi visas krievu sirdis lielā notikuma gaidās. Barons drīz pēc tam aizbrauca un atvadīdamies neaizmirsa pasniegt arī Stepanam Trofimovičam divus pirkstus. Atgriezusies viesistabā, Varvara Petrovna sākumā minūtes trīs klusēja, it kā meklēdama kaut ko uz galda; bet tad pēkšņi pagriezās pret Stepanu Trofimoviču un gluži bāla, acis zibinādama, čukstus novilka caur zobiem:

— To es nekad neaizmirsīšu!

Nākamajā dienā viņa satikās ar savu draugu, it kā nekas nebūtu noticis; par atgadījumu nekad nepieminēja. Bet pēc trīspadsmit gadiem kādā traģiskā brīdī atcerējās un pārmeta viņam to un gluži tāpat nobālēja kā pirms trīspadsmit gadiem, kad viņa tam pārmeta pirmoreiz. Tikai divas reizes visā savā mūžā viņa tam bija teikusi: «To es nekad neaizmirsīšu!» Gadījums ar baronu bija jau otrais; bet arī pirmais gadījums savukārt ir tik raksturīgs un, liekas, tam bija tik liela nozīme Stepana Trofimoviča liktenī, ka es uzdrošinos pieminēt arī to.

Tas bija piecdesmit piektajā gadā, pavasarī, maija mēnesī, drīz vien pēc tam, kad Skvorešņikos tika saņemta vēsts par ģenerālleitnanta Stavrogina nāvi; tas bija vieglprātīgs vecītis, kas nomira ar kuņģa kaiti ceļā uz Krimu, uz kurieni viņš steidzās, būdams iecelts kādā amatā aktīvajā armijā. Varvara Petrovna kļuva atraitne un ietērpās sērās no galvas līdz kājām. Tiesa, viņa nevarēja bēdāties visai daudz, jo beidzamos četrus gadus raksturu nesaskaņas dēļ bija dzīvojusi no vīra pilnīgi šķirti un maksājusi viņam pensiju. (Pašam ģenerālleitnantam bija tikai pusotra simta dvēseļu un alga, bez tam dižciltība un sakari; bet visa bagātība un Skvorešņiki piederēja Varvarai Petrovnai, kāda ļoti bagāta nodokļu atpircēja vienīgajai meitai.) Un tomēr negaidītā vēsts Varvaru Petrovnu satrieca, un viņa noslēdzās pilnīgā vientulībā. Protams, Stepans Trofimovičs atradās pie viņas visu laiku.

Maijs bija pilnā plaukumā, vakari brīnišķīgi. Sāka ziedēt ievas. Abi draugi katru vakaru satikās dārzā un līdz vēlai naktij nosēdēja lapenē, izpauzdami viens otram savas jūtas un domas. Tie bija poētiski brīži. Varvara Petrovna, kuru bija ietekmējusi pārmaiņa viņas liktenī, runāja vairāk nekā parasti. Viņa it kā centās piekļauties sava drauga sirdij, un tā tas turpinājās vairākus vakarus. Stepanam Trofimovičam pēkšņi iešāvās prātā savāda doma: «Vai tikai noskumusī atraitne necer uz viņu un negaida, ka sēru gada beigās viņš to bildinās?» Ciniska doma; bet cilvēka organisma sarežģītā struktūra reizēm sekmē sliecību uz ciniskām domām jau tāpēc vien, ka organisma attīstība ir daudzpusīga. Stepans Trofimovičs sāka pārdomāt dziļāk un atzina, ka tas tā varētu arī būt. Viņš iegrima domās: «Bagātība milzīga, tas tiesa, bet…» Patiešām, Varvara Petrovna neizskatījās gluži pēc skaistules: tā bija liela auguma, dzeltena, kaulaina sieviete ar pārmērīgi garu seju, kas atgādināja kaut ko zirdzisku.

Stepans Trofimovičs sāka arvien vairāk svārstīties, mocījās šaubās, pāris reižu, nevarēdams izšķirties, pat apraudajas (viņš raudāja diezgan bieži). Bet vakaros, proti, lapenē, viņa seja neviļus sāka paust kaut ko untumainu un zobgalīgu, kaut ko koķetu un reizē augstprātīgu. Tas notiek it kā nejauši, neviļus, un, jo cilvēks ir cēlāks, jo tas redzamāk izpaužas. Dievs vien zina, kā tas bija patiesībā, bet drīzāk domājams, ka Varvaras Petrovnas sirdī pat nesākās nekas tāds, kas būtu varējis pilnam attaisnot Stepana Trofimoviča aizdomas. Un viņa arī nebūtu mainījusi savu Stavroginas vārdu pret viņa vārdu, lai cik tas krietns bija. Varbūt no viņas puses bija vienīgi un tikai sievišķīga rotaļa, varbūt izpaudās neapzināta sievietes vajadzība, kas ir tik dabiska dažos ārkārtējos sievietes dzīves gadījumos. Galvot gan neņemos; sievietes sirds dzīles ir neizdibināmas pat vēl šobaltdien! Tomēr turpinu.

Jādomā, ka viņa drīz vien klusībā izprata drauga dīvaino sejas izteiksmi; viņa bija vērīga un redzīga, viņš turpretī brīžiem pārāk vientiesīgs. Bet vakari joprojām turpinājās, un sarunas bija tikpat poētiskas un interesantas. Un tad reiz, kad bija pienākusi nakts, viņi pēc visai dzīvas un poētiskas sarunas draudzīgi šķīrās, karsti pa-spieduši viens otram roku pie tās mājiņas lieveņa, kur mita Stepans Trofimovičs. Katru vasaru viņš uz šo mājiņu, kas atradās gandrīz dārzā, pārvācās no milzīgās Skvorešņiku kungu mājas. Tiklīdz viņš, rūpju pilnās pārdomās iegrimis, bija iegājis savā istabā, paņēmis cigāru un, vēl nepaguvis to aizsmēķēt, noguris nekustīgi apstājās pie vaļēja loga, raudzīdamies baltajos mākonīšos, kas viegli kā pūciņas slīdēja ap gaišo mēnesi, pēkšņi viegla čaboņa lika viņam satrūkties un pagriezties. Stepana Trofimoviča priekšā atkal stāvēja Varvara Petrovna, kuru viņš bija atstājis tikai pirms četrām minūtēm. Viņas dzeltenā seja bija gandrīz zila, lūpas sakniebtas, un to kaktiņi raustījās. Vismaz sekundes desmit viņa klusēdama skatījās tam acīs ar stingru, nepielūdzamu skatienu un pēkšņi čukstēdama nobēra:

— To es nekad neaizmirsīšu!

Kad Stepans Trofimovičs jau pēc desmit gadiem, iepriekš aizslēdzis durvis, čukstus atstāstīja man šo skumjo stāstu, viņš apzvērēja, ka tanī brīdī esot bijis pēkšņi tā pārsteigts, ka nav ne dzirdējis, ne redzējis, kā Varvara Petrovna aizgājusi. Tā kā viņa pēc tam ne reizi netika atgādinājusi viņam notikušo un viss turpinājies, it kā nekas nebūtu noticis, viņš visu mūžu centies domāt, ka tā bijusi tikai halucinācija pirms slimības, jo vairāk tāpēc, ka tai pašā naktī viņš patiesi saslimis un nogulējis veselas divas nedēļas, tāpēc tad arī izbeigušās viņu satikšanās lapenē.

Tomēr, lai kā Stepans Trofimovičs centās iedvest sev domu par halucināciju, viņš katru dienu, visu mūžu it kā gaidīja šā notikuma turpinājumu un, tā sakot, atrisinājumu. Viņš neticēja, ka tas tā arī beidzies! Bet, ja tā, tad gan reizēm viņam vajadzēja savādi justies, raugoties uz savu draugu.

v

Varvara Petrovna bija izdomājusi viņam pat tērpu, kādā viņš arī nostaigāja visu mūžu. Tērps bija elegants un raksturīgs: gari, melni svārki, gandrīz līdz augšai aizpogāti, bet švītīgi pieguloši; mīksta platmale (vasarā salmenīca); balta batista kaklasaite ar lielu mezglu un nokareniem stūriem; spieķis ar sudraba rokturi, bet mati līdz pleciem. Viņš bija tumši blonds, un mati tikai beidzamajā laikā bija sākuši mazliet sirmot. Ūsas un bārdu viņš skuva. Stāsta, ka jaunībā esot bijis ārkārtīgi skaists. Bet, manuprāt, arī vecumā viņam bija neparasti iespaidīgs izskats. Un vai nu piecdesmit trīs gadi ir kāds ve. cums? Bet aiz zināmas sabiedriskas koķetērijas viņš ne tikai necentās izlikties jaunāks, bet pat it kā dižojās ar saviem daudzajiem gadiem un savā tērpā, pats būdams garš, kalsnējs, ar matiem līdz pleciem, atgādināja it kā patriarhu vai, vēl pareizāk izsakoties, dzejnieka Kukoļņika portretu, kas trīsdesmitajos gados bija litografēts kādā izdevumā; sevišķa līdzība ar to bija nomanāma tad, kad Stepans Trofimovičs vasarā sēdēja dārzā uz sola zem izplaukuša ceriņu krūma, abām rokām atbalstījies uz spieķa, ar atvērtu grāmatu līdzās, poētiski iegrimis domās par saulrietu. Par grāmatām aizrādīšu, ka beidzamajā laikā viņš tās visai daudz vairs nelasīja. Tas gan notika jau pašā beidzamajā laikā. Laikrakstus un žurnālus, kc Varvara Petrovna abonēja lielā skaitā, viņš lasīja pastāvīgi. Arī par krievu literatūras sasniegumiem pastāvīgi interesējās, ne mazākā mērā nezaudēdams savu pašcieņu.

Kādreiz viņš bija aizrāvies ar mūsdienu augstās iekšlietu un ārlietu politikas studēšanu, bet drīz vien, atmetis ar roku, atstājis šo nodarbību. Gadījās arī tā: viņš paņem līdzi dārzā Tokevilu, bet kabatā slepus iebāzts Pols de Koks. Bet tie jau ir sīkumi.

Aizrādīšu iekavās arī par Kukoļņika portretu: šo bildīti Varvara Petrovna pirmoreiz bija ieraudzījusi, būdama vēl meitene, muižnieku bērnu pansionātā Maskavā. Viņa tūdaļ iemīlējās portretā, kā mēdz darīt visas pansionātu meitenes, kas iemīlas, kāmī vien pagadās, bet pie viena arī savos skolotājos, galvenokārt glītrakstīšanas un zīmēšanas skolotājos. Taču interesantas šoreiz ir nevis meitenes īpašības, bet tas, ka pat piecdesmit gadu vecumā Varvara Petrovna glabāja šo bildīti kā vienu no saviem visintīmākajiem dārgumiem, tā ka arī Stepanam Trofimovičam viņa varbūt tikai tāpēc izdomāja tērpu, kas mazliet atgādināja bildītē attēloto. Bet arī tas, protams, ir sīkums.

Pirmajos gados vai, pareizāk izsakoties, pie Varvaras Petrovnas nodzīvotā laika pirmajā pusē Stepans Trofimovičs vēl arvien domāja par kaut kādu sacerējumu un katru dienu nopietni taisījās to rakstīt. Taču otrajā pusē viņš, jādomā, bija aizmirsis pat elementārāko. Arvien biežāk viņš mums mēdza teikt: «Liekas, esmu sagatavojies darbam, materiāli savākti, bet darbs nesokas. Nekas neiznāk!» — un sadrūvējies nokāra galvu. Bez šaubām, tieši šim apstāklim vajadzēja vērst viņu kā cietēju zinātnes laukā mūsu acīs vēl diženāku; bet viņš pats vēlējās ko citu. «Esmu aizmirsts, nevienam es neesmu vaja-dzīgs!» — ne vienreiz vien izlauzās viņam no krūtīm. Šī pastiprinātā grūtsirdība sevišķi māca viņu pašās piecdesmito gadu beigās. Varvara Petrovna beidzot saprata, ka stāvoklis ir nopietns. Un viņa arī nevarēja samierināties ar domu, ka draugs aizmirsts un nevajadzīgs. Lai viņu izklaidētu un reizē atjaunotu kādreizējo slavu, Varvara Petrovna toreiz aizveda viņu uz Maskavu, kur viņai bija daži eleganti paziņas literātu un zinātnieku aprindās; bet izrādījās, ka arī Maskava nevar līdzēt.

Tas bija neparasts laiks; iestājās kaut kas jauns, kas nemaz vairs neatgādināja agrāko klusumu, un kaut kas pavisam dīvains, kas bija jūtams visur, pat Skvorešņikos. Atklīda dažādas baumas. Fakti vispār bija vairāk vai mazāk zināmi, taču bija acīm redzams, ka bez faktiem radušās arī kaut kādas ar tiem saistītas idejas un, galvenais, pārmērīgā daudzumā. Bet tieši tas mulsināja: nekādi nebija iespējams pielāgoties un noteikti izdibināt, ko šīs idejas īsti nozīmē. Varvara Petrovna, kā jau tas mēdz būt sievietes dabā, katrā ziņā gribēja domāt, ka šais idejās slēpjas kāds noslēpums. Viņa ņēmās pati lasīt laikrakstus un žurnālus, aizliegtos ārzemju izdevumus un pat proklamācijas, kas toreiz sāka parādīties (to visu viņai piegādāja); bet tikai apreiba galva. Varvara Petrovna sāka rakstīt vēstules: viņai atbildēja maz un, jo tālāk, jo nesaprotamāk. Stepans Trofimovičs tika svinīgi uzaicināts reizi par visām reizēm izskaidrot viņai «visas šīs idejas»; bet ar tā paskaidrojumiem viņa palika galīgi neapmierināta. Stepana Trofimoviča uzskats par vispārējo kustību bija gaužām augstprātīgs; viņš visu galu galā izskaidroja ar to, ka pats ir aizmirsts un nevienam nav vajadzīgs. Beidzot — sākumā ārzemju izdevumos — atcerējās arī viņu kā trimdā izsūtītu cietēju un tūliņ pēc tam atcerējās Pēterburgā kā bijušo zvaigzni pazīstamajā zvaigznājā; pat salīdzināja viņu nez kāpēc ar Radiščevu. Pēc tam kāds iespieda ziņu, ka viņš miris, un apsolīja sniegt nekrologu. Stepans Trofimovičs uzreiz jutās kā augšāmcēlies un pieņēma visai cienīgu stāju. Viņa augstprātīgais uzskats par laikabiedriem uzreiz izkūpēja, un viņā iekvēlojās sapnis: pieslieties kustībai un parādīt savus spēkus. Varvara Petrovna tūliņ no jauna visam noticēja un kļuva briesmīgi rosīga. Tika nolemts nekavējoties braukt uz Pēterburgu, uzzināt visu uz vietas, iedziļināties apstākļos personīgi un, ja iespējams, nodoties vienīgi un tikai jaunajai darbībai. Starp citu, viņa paziņoja, ka esot ar mieru nodibināt savu žurnālu un turpmāk veltīt tam visu mūžu. Redzēdams, ka ticis jau tik tālu, Stepans Trofimovičs kļuva vēl augstprātīgāks, bet pa ceļam sāka izturēties pret Varvaru Petrovnu gandrīz aizbildnieciski — ko viņa tūdaļ noglabāja savā sirdī. Viņai gan bija arī kāds cits visai svarīgs braukšanas iemesls, proti, sakaru atjaunošana augstākajās aprindās. Vajadzēja pēc iespējas atgādināt par sevi sabiedrībai, vismaz mēģināt to darīt. Turpretī oficiālais ceļojuma iemesls bija tikšanās ar vienīgo dēlu, kas toreiz bija beidzis studijas Pēterburgas licejā.

VI

Viņi aizbrauca un nodzīvoja Pēterburgā gandrīz visu ziemas sezonu. Ap lielā gavēņa laiku tomēr viss izčibēja kā daudzkrāsains ziepju burbulis. Sapņi izgaisa, un juceklis ne tikai nenoskaidrojās, bet kļuva vēl nejēdzīgāks. Pirmkārt, atjaunot sakarus augstākajās aprindās tikpat kā neizdevās, un pat mikroskopiskie panākumi tika gūti ar pazemojošu piespiešanos. Apvainotā Varvara Petrovna visu savu uzmanību veltīja «jaunajām idejām» un sāka rīkot pie sevis vakarus. Viņa pasauca literātus, un viņai tos tūdaļ atveda lielā skaitā. Vēlāk tie nāca jau paši, bez aicinājuma; katrs veda līdzi kādu citu. Nekad vēl viņa nebija redzējusi tādus literātus. Tie bija neiespējami godkārīgi un to izrādīja gluži atklāti, it kā pildīdami pienākumu. Daži (kaut gan ne jau nu visi) ieradās pat piedzēruši, it kā uzskatīdami to par īpašu, tikai nule atklātu skaistumu. Viņi visi ar kaut ko pavisam dīvaini lepojās. Visu sejās bija lasāms, ka viņi nupat atklājuši kādu ār-kārtīgi svarīgu noslēpumu. Viņi lamājās, uzskatīdami to par goda pienākumu. Diezgan grūti bija uzzināt, ko viņi īsti sarakstījuši; bet tur bija kritiķi, romānisti, dramaturgi, satīriķi, atmaskotāji. Stepans Trofimovičs iekļuva pat viņu visaugstākajās aprindās, tur, no kurienes kustība tika vadīta. Līdz vadītājiem bija neticami augstu, bet tie viņu uzņēma laipni, kaut gan, protams, neviens par viņu nekā nezināja un nebija dzirdējis, neskaitot to, ka viņš «pārstāv ideju». Viņš tik ilgi manevrēja ap vadītājiem, ka arī tos, lai cik lielos olimpiskos augstumos tie mita, pāris reižu saaicināja Varvaras Petrovnas salonā. Tie bija ļoti nopietni un ļoti laipni, izturējās pieklājīgi; pārējie, varēja manīt, no tiem baidījās; taču bija acīm redzams, ka viņi ir ļoti nevaļīgi. Ieradās arī divas trīs senākās literārās slavenības, kuras toreiz nejauši gadījās Pēterburgā un ar kurām Varvara Petrovna sen jau uzturēja vissmalkākās attiecības. Taču viņai par izbrīnu, šīs īstās un jau neapšaubāmās slavenības bija klusas kā pelītes, bet dažas no tām vārda tiešā nozīmē lipa klāt visiem šiem jaunajiem salašņām un apkaunojošā kārtā centās tiem izdabāt. Sākumā Stepanam Trofimovičam veicās; viņu ievēroja un sāka izvirzīt publiskajās literātu sanāksmēs. Kad viņš kādā publiskā literārā vakarā pirmo reizi uzgāja uz skatuves kopā ar citiem, kuri lasīja savus darbus, atskanēja neapvaldīti aplausi, kas turpinājās minūtes piecas. Viņš ar asarām acīs atcerējās to pēc deviņiem gadiem — lai gan drīzāk aiz savas mākslinieka dabas nekā aiz pateicības. «Es varu apzvērēt un saderēt ar jums,» viņš pats man teica (bet tikai man — un it kā pačukstēdams kādu noslēpumu), «ka neviens no visas toreizējās publikas par mani itin nekā nezināja!» Ievērības cienīga atzīšanās: tātad viņam tomēr bija ass prāts, ja viņš jau toreiz uz skatuves, būdams galīgi sajūsmināts, varēja tik skaidri saprast savu stāvokli; un tātad trūka šā asā prāta, ja viņš pat pēc deviņiem gadiem nespēja to atcerēties bez apvainojuma sajūtas. Viņam lika parakstīties zem diviem vai trim kolektīviem protestiem (pret ko — viņš pats nezināja); viņš parakstījās. Arī Varvarai Petrovnai lika parakstīties zem protesta pret kaut kādu «nejēdzīgu rīcību», un viņa parakstījās. Tiesa, lielākā daļa šo jauno cilvēku, kaut arī apmeklēja Varvaru Petrovnu, tomēr uz-skatīja nez kāpēc par savu pienākumu raudzīties uz viņu ar nicināšanu un neslēptu zobgalību. Stepans Trofimovičs pēc tam savos rūgtajos brīžos lika man saprast, ka tieši no tā laika viņa sākusi to apskaust. Varvara Petrovna, protams, saprata, ka viņai neklājas saieties ar šiem ļaudīm, bet viņa tomēr ar visu savu histērisko sievietes nepacietību tos joprojām alkani pieņēma un, galvenais, arvien vēl kaut ko gaidīja. Vakaros viņa runāja maz, kaut gan būtu varējusi runāt; bet viņa vairāk klausījās citos. Tie runāja par cenzūras atcelšanu, par cietās zīmes atmešanu, par krievu burtu aizstāšanu ar latīņu burtiem, par to, ka tāds un tāds vakar izsūtīts trimdā, par kaut kādu skandālu Pasāžā, par to, ka būtu vēlams Krieviju sadalīt nacionālās vienībās ar brīvprātīgām federatīvām saistībām, par armijas un flotes likvidēšanu, par Polijas atjaunošanu līdz Dņeprai, par zemnieku brīvlaišanu un proklamācijām, par mantojuma, ģimenes un bērnu tiesību atcelšanu un garīdznieku likvidēšanu, par sieviešu tiesībām, par Krajevska namu, ko neviens un nekad nevarēja Krajevska kungam piedot, u t, utt. Bija skaidrs, ka šajā visvisādu jaunu cilvēku barā ir daudz blēžu, bet bija neapšaubāms, ka daudz arī godīgu, pat visai simpātisku cilvēku, lai gan tiem tomēr piemita dažas apbrīnojamas īpatnības. Godīgie bija daudz nesaprotamāki par negodīgajiem un rupjajiem; bet nebija zināms, kuri kurus vada. Kad Varvara Petrovna darīja zināmu savu domu par žurnāla izdošanu, pie viņas saplūda vēl vairāk cilvēku, bet tūliņ arī sāka birt klaji pārmetumi, ka viņa ir kapitāliste un ekspluatē darbaspēku. Šie pārmetumi bija tikpat rupji, cik negaidīti. Vecais ģenerālis Ivans Ivanovičs Drozdovs, nelaiķa ģenerāļa Stavrogina agrākais draugs un dienesta biedrs, goda vīrs (tikai savā ziņā), kuru mēs visi pazīstam, pagalam spītīgs un ātri sakaitināms večuks, kurš mēdza briesmīgi daudz ēst un briesmīgi baidījās no ateisma, vienā no Varvaras Petrovnas rīkotajiem vakariem sāka strīdēties ar kādu slavenu jaunekli. «Jūs tātad esat ģenerālis, ja tā runājat,» tas viņam jau pašā sākumā pateica tādā nozīmē, ka stiprāka lamuvārda par ģenerāli viņš nemaz nevar atrast. Ivans Ivanovičs aizsvilās negantās dusmās: «Jā, cienījamais kungs, es esmu ģenerālis un ģenerālleitnants un esmu kalpojis savam valdniekam, bet tu, cienījamais kungs, esi puika un bezdievis!» Izcēlās neiedomājams skandāls. Otrā dienā gadījums tika aprakstīts presē, un sākās kolektīva parakstu vākšana pret Varvaras Petrovnas «nekrietno rīcību», jo viņa nebija gribējusi tūliņ parādīt ģenerālim durvis. Ilustrētā žurnālā tika ievietota karikatūra, kurā dzēlīgi bija attēloti Varvara Petrovna, ģenerālis un Stepans Trofimovičs kā trīs retrogrādi draugi; karikatūrai bija pievienots arī pantiņš, ko speciāli šim gadījumam bija sacerējis tautas dzejnieks. Piebildīšu no savas puses, ka daudzi ģenerāļi tiešām pieraduši smieklīgi izteikties: «Esmu kalpojis savam valdniekam …» — proti, it kā viņiem nebūtu tas pats valdnieks, kas ir mums, vienkāršajiem pavalstniekiem, bet būtu kāds īpašs, viņu valdnieks.

Ilgāk palikt Pēterburgā, protams, nebija iespējams, jo vairāk tāpēc, ka arī Stepans Trofimovičs piedzīvoja galīgu fiasko. Viņš neizturēja un sāka runāt par mākslas tiesībām, bet par viņu smējās vēl skaļāk. Pēdējo reizi runādams rakstnieku vakarā, viņš bija sadomājis ietekmēt publiku ar pilsonisku daiļrunību, cerot aizkustināt sirdis un iemantot cieņu pret savu «trimdinieka» stāvokli. Viņš bez ierunām piekrita, ka vārds «tēvija» ir nevajadzīgs un komisks; piekrita arī domai, ka reliģija ir kaitīga, bet skaļi un stingri paziņoja, ka zābaki vērtējami zemāk par Puškinu un pat daudz zemāk. Viņu bez žēlastības izsvilpa, tā ka viņš turpat publikas priekšā, nenokāpis no skatuves, apraudājās. Varvara Petrovna aizveda viņu mājās tikko dzīvu. «Ori m’a traité comme un vieux bon-riet de cotonI»1 viņš nesakarīgi šļupstēja. Varvara Petrovna kopa viņu visu nakti, deva lauruķiršu pilienus un līdz rītausmai atkārtoja: «Jūs vēl būsiet derīgs; jūs vēl izvirzīsieties; jūs pienācīgi novērtēs… citā vietā.»

Tūliņ otrā dienā agri no rīta pie Varvaras Petrovnas ieradās pieci literāti, trīs no tiem pilnīgi nepazīstami, kurus viņa nekad nebija pat redzējusi. Nopietnas sejas rādīdami, tie paziņoja, ka esot iepazinušies ar viņas žurnāla izdošanas projektu un atnākuši paziņot savu lēmumu. Varvara Petrovna tik tiešām nekad un nevienam nebija uzdevusi kaut ko spriest un lemt par viņas žurnālu. Lēmums bija tāds, ka viņa, žurnālu nodibinājusi, uz brīvas asociācijas pamatiem tūliņ nodos to viņiem līdz ar kapitālu., bet pati brauks ūz Skvorešņikiem, neaizmirstot paņemt līdzi Stepanu Trofimoviču, kurš esot «novecojis». Aiz smalkjūtības viņi bija ar mieru atzīt viņas īpašuma tiesības uz žurnālu un izsūtīt viņai ik gadus sesto daļu no tīrās pelņas. Visaizkustinošākais bija tas, ka četriem no šiem pieciem vīriem turklāt droši vien nebija nekādu savtīgu nolūku, bet tie rūpējās vienīgi «vispārības lietas» labā.

— Mēs izbraucām kā apdulluši, — Stepans Trofimovičs stāstīja, — es nekā vairs nespējif apjēgt un, atceros, visu laiku lalināju, vagona riteņiem klaudzot:

Vek un Vek un Ļevs Kambeks,

Ļevs Kambeks un Vek un Vek …

un velns viņu zina, ko vēl ne, līdz pašai Maskavai. Tikai Maskavā atjēdzos — it kā es tur vēl tiešām būtu varējis darīt ko citu. Ak, mani draugi! — viņš mums dažreiz iedvesmas brīžos izsaucās, — jūs nevarat iedomāties, kādas skumjas un niknums pārņem dvēseli, kad cildenu ideju, ko jūs jau sen esat svētu turējis, uzķer nemākuļi un iznes uz ielas pie tādiem pašiem muļķiem, kādi ir viņi paši, un jūs pēkšņi atrodat to jau krāmu tirgū, nemaz vairs nepazīstamu, dubļos novazātu, aplam sagrozītu, bez proporcijas, bez harmonijas, kā rotaļlietu muļķa bērnu rokās! Nē! Mūsu laikos tā nenotika, mēs centāmies pēc kā cita. Jā, jā, pavisam pēc kā cita. Man viss ir kļuvis svešs … Gan atkal pienāks mūsu laiks un atkal ievirzīs īstās sliedēs visu svārstīgo, pašreizējo. Jo kas gan citādi notiks?

VII

Tūliņ pēc atgriešanās no Pēterburgas Varvara Petrovna aizsūtīja savu draugu uz ārzemēm «atpūsties»; un abiem tiešām vajadzēja uz laiku šķirties, viņa to juta. Stepans Trofimovičs aizbrauca ar sajūsmu. «Tur es atdzimšu!» viņš iesaucās, «tur es beidzot ķeršos pie zinātniska darba!» Bet jau pašās pirmajās vēstulēs no Berlīnes viņš atsāka veco dziesmu. «Sirds salauzta,» viņš rakstīja Varvarai Petrovnai, «neko nespēju aizmirst! Šeit, Berlīnē, viss man atgādināja sen pārdzīvoto, pagātni, pirmo jūsmu un pirmās mokas. Kur tagad ir viņa? Kur viņas abas? Kur esat jūs, divi eņģeļi, kuru cienīgs es nekad neesmu bijis? Kur mans dēls, mans mīļotais dēls? Galu galā kur esmu es, es pats, agrākais es, tēraudstiprais un nelokāmais kā klints, kad tagad kaut kāds Andrejeff, pareizticīgs, bārdains nerrs, peut briser mon existence en deux, utt., utt. Kas attiecas uz Stepana Trofimoviča dēlu, tad to viņš bija redzējis tikai divas reizes mūžā, pirmoreiz, kad tas piedzima, un otrreiz — nesen Pēterburgā, kur jaunais cilvēks gatavojās iestāties universitātē. Bet visu laiku, kā jau iepriekš minēts, zēnu audzināja krustmātes O-skas guberņā (uz Varvaras Petrovnas rēķina), septiņsimt verstu no Skvorešņikiem. Bet, kas attiecas uz Andre jeff, proti, Andrej evu, tad tas bija gluži vienkārši mūsu vietējais tirgonis, bodnieks, liels savādnieks, arheologs autodidakts, dedzīgs krievu senlietu krājējs, ar kuru Stepans Trofimovičs reizēm bija saskrējies zināšanu, bet galvenais — uzskatu dēļ. Šis cienījamais tirgonis ar sirmu bārdu un lielām sudraba brillēm bija palicis Stepanam Trofimovičam parādā četrsimt rubļu par dažām desetīnām meža, ko tas savā muižiņā (blakus Skvorešņikiem) bija pārdevis nociršanai. Lai gan Varvara Petrovna, izvadīdama savu draugu uz Berlīni, bija viņu bagātīgi apgādājusi ar līdzekļiem, Stepans Trofimovičs pirms aizbraukšanas uz šiem četriem simtiem rubļu bija sevišķi cerējis, droši vien paredzēdams tos kādiem slepeniem izdevumiem, un bezmaz apraudājās, kad Andre jeff palūdza pagaidīt vienu mēnesi, tā ka viņam bija arī tiesība uz šādu pagarinājumu, jo visus pirmos maksājumus viņš bija izdarījis bezmaz pusgadu uz priekšu, ievērojot Stepana Trofimoviča toreizējo sevišķo vajadzību.

Varvara Petrovna alkani izlasīja šo pirmo vēstuli un, pasvītrojusi ar zīmuli izsaucienu: «Kur viņas abas?» — atzīmēja datumu un ieslēdza šķirstiņā. Viņš, protams, bija atcerējies abas savas nelaiķes sievas. Otrajā no Berlīnes saņemtajā vēstulē dziesma tika variēta: «Strādāju divpadsmit stundas dienā («kaut jel vienpadsmit,» noburkšķēja Varvara Petrovna), rokos pa bibliotēkām, salīdzinu, izrakstu, skraidu apkārt; biju pie profesoriem. Atjaunoju pazīšanos ar lielisko Dundasovu ģimeni. Cik brīnišķa pat vēl šobaltdien ir Nadežda Nikolajevna! Viņa liek jūs sveicināt. Viņas jaunais vīrs un visi trīs brāļadēli atrodas Berlīnē. Vakaros mēs ar jauniešiem tērzējam līdz rītausmai, un pie mums ir gandrīz vai Atēnu vakari, bet vienīgi smalkuma un elegances ziņā; viss notiek cēli: daudz mūzikas, spāniešu motīvi, sapņi par visas cilvēces atjaunošanos, mūžīgā skaistuma ideja, Siksta madonna, gaisma ar tumsas strēlēm, bet arī saulei ir plankumi! Ak, mans draugs, cēlais, uzticamais draugs! Savā sirdī es esmu pie jums un piederu jums, vienīgi jums vienmēr en tout pays un kaut vai pat dans le pays de Makar et de ses veaux, par ko mēs, atcerieties, tik bieži trīcēdami runājām Pēterburgā pirms aizbraukšanas. Atceros ar smaidu. Pārbraucis robežu, sajutos drošībā, savāda, jauna sajūta — pirmoreiz pēc tik ilgiem gadiem…» utt., utt.

«Nu, tas viss ir blēņas!» Varvara Petrovna nosprieda, salocīdama arī šo vēstuli, «ja jau tie Atēnu vakari velkas līdz rītausmai, tad nu gan viņš divpadsmit stundas nesēž pie grāmatām. Dzērumā rakstījis, vai? Kā tā Dundasova drīkst sūtīt man sveicienus? Bet lai jau viņš papriecājas…»

Frāze «dans le pays de Makar et de ses veaux» nozīmēja— «kur Makars teļus nedzen ganībās». Stepans Trofimovičs dažreiz tīšām muļķīgā kārtā īsti krieviskus sakāmvārdus un parunas tulkoja franciski, kaut gan, bez šaubām, mācēja ir saprast, ir pārtulkot labāk, bet to viņš mēdza darīt savdabīga šika pēc un uzskatīja to par asprātību.

Taču ilgi viņš nepriecājās, neizturēja ne četrus mēnešus un atdrāzās uz Skvorešņikiem. Viņa beidzamās vēstules apliecināja vienīgi visjūtelīgāko mīlestību uz draugu tālumā un bija vārda tiešā nozīmē slacītas šķiršanās skumju asarām. Ir tādi raksturi, kas ārkārtīgi pierod pie mājas, tāpat kā istabas sunīši. Draugu atkalredzēšanās bija jūsmīga. Pēc pāris dienām viss ritēja pa vecam un pat vēl garlaicīgāk nekā agrāk. «Mans draugs,» Stepans Trofimovičs pēc divām nedēļām stāstīja man kā vislielāko noslēpumu, «mans draugs, esmu atklājis kādu man šausmīgu … jaunumu: je suis un tikai piedzīvotājs et rien de plus! Mais r-r-rien de plus!»

VIII

Pēc tam pie mums iestājās klusums un turpinājās gandrīz nepārtraukti visus šos deviņus gadus. Histēriskās lēkmes, kļaušanās man pie krūtīm un izraudāšanās, kas turpinājās regulāri, necik netraucēja mūsu labo sadzīvošanu. Brīnos, kā Stepans Trofimovičs šai laikā neizblīda. Tikai viņa deguns kļuva mazliet sarkans un cēlās labsajūta. Pamazām ap viņu izveidojās draugu pulciņš, kas tomēr nekad nebija liels. Kaut gan Varvara Petrovna ar pulciņu reti saskārās, tomēr mēs visi atzinām viņu par savu patronesi. Pēc Pēterburgas mācības viņa galīgi apmetās uz dzīvi mūsu pilsētā; ziemu dzīvoja savā pilsētas mājā, bet vasaru piepilsētas muižā. Nekad viņai mūsu guberņas sabiedrībā nebija bijusi tik liela nozīme un ietekme kā beidzamo septiņu gadu laikā, tas ir, līdz mūsu pašreizējā gubernatora iecelšanai amatā. Mūsu iepriekšējais gubernators, neaizmirstamais un mīkstsirdīgais Ivans Osipovičs, bija viņai tuvs radinieks un kādreiz baudījis viņas labvēlību. Viņa laulātā draudzene trīcēja, iedomājoties vien, ka varētu neizdabāt Varvarai Petrovnai, bet guberņas sabiedrība izrādīja viņai tik lielu godbijību, ka. tā atgādināja pat kaut ko grēcīgu. Tātad jutās labi arī Stepans Trofimovičs. Viņš bija kluba biedrs, lepni paspēlēja pie kāršu galda un iemantoja cieņu, kaut gan daudzi uzskatīja viņu tikai par «zinātnieku». Vēlāk, kad Varvara Petrovna viņam atļāva dzīvot otrā mājā, mēs jutāmies vēl brīvāk. Sapulcējāmies pie viņa pāris reižu nedēļā; bija jautri, sevišķi tad, kad viņš nežēloja šampanieti. Vīnu iepirka tā paša Andrej eva veikalā. Rēķinus maksāja Varvara Petrovna katru pusgadu, un maksāšanas diena gandrīz vienmēr bija holerīnas diena.

Visvecākais pulciņa dalībnieks bija Ļiputins, guberņas ierēdnis, vīrs jau gados, liels liberālis, kurš pilsētā bija izdaudzināts par ateistu. Viņš bija otrreiz apprecējis jaunu un glītu sieviņu ar pūru, un bez tam viņam bija trīs meitas pusaudzes. Visu ģimeni viņš turēja stingrā bijāšanā un četrās sienās ieslēgtu, bija pārmērīgi skops un ar darbu iekrājis mājiņu un kapitālu. Viņš bija nemierīgs cilvēks, turklāt ar zemu dienesta pakāpi; pilsētā viņu ne visai cienīja, bet augstākajās aprindās neuzņēma. Turklāt viņš bija plaši pazīstams un jau ne vienreiz vien sāpīgi sodīts tehkotājs, kuru reiz bija pārmācījis kāds virsnieks, bet otrreiz cienījams ģimenes galva, muižnieks. Bet mums patika viņa asais prāts, zinātkāre, īpašā niknā jautrība. Varvarai Petrovnai Ļiputins nepatika, bet viņš vienmēr nez kā prata viņai pielabināties.

Viņai nepatika arī Šatovs, kas tikai beidzamajā gadā bija kļuvis par pulciņa dalībnieku. Šatovs pirms tam bija bijis students un izslēgts no universitātes sakarā ar studentu nemieriem; bērnībā viņš bija bijis Stepana Trofimoviča skolnieks, bet piedzimis kā Varvaras Petrovnas dzimtcilvēks, viņas nelaiķa kambarsulaiņa Pāvela Fjodoroviča dēls, un viņa aiz labdarības par to bija rūpējusies. Varvarai Petrovnai nepatika Šatova lepnība un nepateicība, un viņa nekādi nevarēja piedot to, ka viņš pēc padzīšanas no universitātes nebija atbraucis pie viņas tūliņ, vēl vairāk, pat uz viņas toreiz speciāli nosūtīto vēstuli nekā nebija atbildējis un atzinis par labāku vergot pie kāda civilizēta tirgoņa, mācot tā bērnus. Kopā ar šā tirgoņa ģimeni viņš bija aizbraucis uz ārzemēm drīzāk par sulaini nekā par mājskolotāju, bet viņam toreiz pārlieku gribējās nokļūt ārzemēs. Bērnus pieskatījusi arī vēl guvernante, ņipra krievu jaunkundze, kas bija stājusies darbā šajā ģimenē pirms pašas aizbraukšanas un pieņemta vairāk tāpēc, ka bija ar mieru strādāt par lētu maksu. Pēc mēnešiem diviem tirgonis padzinis guvernanti «brīvdomības» dēļ. Viņai līdzi aizvilcies arī Šatovs un drīz vien salaulājies ar viņu Zenēvā. Viņi sadzīvoja kopā kādas trīs nedēļas, bet pēc tam izšķīrās kā brīvi un ne ar ko nesaistīti cilvēki; protams, šķiršanās notika arī aiz nabadzības. Pēc tam viņš viens pats ilgi klaiņāja pa Eiropu un pārtika dievs vien zina no kā; stāsta, ka esot ielās tīrījis zābakus un kādā ostā strādājis par krāvēju. Beidzot — pirms kāda gada atgriezies pie mums dzimtajā ligzdā un apmeties pie kādas vecas krustmātes, kuru pēc mēneša arī apbedījis. Ar savu māsu Dašu, kuru arī bija uzaudzinājusi Varvara Petrovna un kura kā favo-rīte dzīvoja viņas mājā īstas muižnieces dzīvi, viņš satikās ļoti reti un pavirši. Mūsu vidū Šatovs bija allaž drūms un nerunīgs; bet retumis, kad tika aizskarta viņa pārliecība, slimīgi aizsvilās dusmās un bija ļoti neapvaldīts izteicienos. «Šatovu vajag vispirms sasiet un tikai pēc tam ar viņu runāt,» Stepans Trofimovičs reizēm jokoja; bet viņš Šatovu mīlēja. Ārzemēs Šatovs bija radikāli grozījis dažus savus agrākos sociālistiskos uzskatus un meties pretējā galējībā. Viņš bija viens no tiem ideālistiskajiem krievu cilvēkiem, kas pēkšņi iedegas kaut kādā spēcīgā idejā un uzreiz nokļūst tās varā, dažkārt pat uz visu mūžu. Atbrīvoties no šīs idejas viņi nekad nav spējīgi, bet tic tai kaislīgi, un tāpēc viss viņu mūžs pēc tam paiet, it kā raustoties nāves krampjos zem akmens bluķa, kas viņiem uzkritis virsū un jau pa pusei nospiedis. Šatova āriene pilnīgi atbilda viņa uzskatiem: viņš bija neveikls, pinkains gaišmatis, neliela auguma, platiem pleciem, biezām lūpām, ļoti kuplām, nokarenām, gaišām uzacīm, sarauktu pieri, nelaipnām, allaž nodurtām acīm, kas it kā no kaut kā kaunējās. Viena matu šķipsna viņam bija vienmēr saslējusies gaisā, tā ka pieglaust to nekādi nebūtu iespējams. Viņam bija gadi divdesmit septiņi vai divdesmit astoņi. «Es vairs nebrīnos, ka sieva no viņa aizbēgusi,» Varvara Petrovna reiz izmeta, cieši viņā ieskatījusies. Viņš centās ģērbties tīrīgi, lai gan bija ārkārtīgi nabadzīgs. Arī šoreiz viņš pie Varvaras Petrovnas negriezās pēc palīdzības, bet pārtika no tā, ko dievs deva; strādāja arī pie tirgotājiem. Kādu laiku pelnījās veikalā, pēc tam bezmaz aizbrauca par komija palīgu ar kuģi, kas veda preces, bet īsi pirms aizbraukšanas saslima. Grūti iedomāties, kādu nabadzību viņš bija spējīgs pārciest, pats par to nemaz nedomādams. Varvara Petrovna pēc Šatova slimības aizsūtīja viņam slepeni un anonīmi simt rubļu. Noslēpums Šatovam tomēr nāca zināms, viņš padomāja, naudu pieņēma un devās pie Varvaras Petrovnas pateikties. Tā viņu dedzīgi uzņēma, bet viņš arī šoreiz nekaunīgā kārtā pievīla labvēles cerības: klusuciešot nosēdēja tikai piecas minūtes, truli grīdā blenzdams un muļķīgi smaidīdams, pēkšņi, nenoklausījies, ko teiks Varvara Petrovna, visinteresantākajā sarunas mirklī piecēlās, kaut kā sāniski, neveikli paklanījās, pagalam sakaunējās, beidzot aizķēra un apgāza viņas dārgo, izrotāto rokdarbu galdiņu, sasita to un izgāja ārā tikko vairs dzīvs aiz kauna. Ļiputins viņam pēc tam stipri pārmeta, ka toreiz neesot ar nicināšanu noraidījis savas bijušās despotes muižnieces simt rubļus un ne tikai pieņēmis, bet vēl gājis pateikties. Šatovs dzīvoja vientulīgi pilsētas nomalē un necieta, ka pat kāds no mums viņu apciemo. Uz Stepana Trofimoviča vakariem Šatovs ieradās pastāvīgi un ņēma no viņa lasīšanai laikrakstus un grāmatas.

Uz vakariem nāca vēl kāds jauns cilvēks Virginskis, vietējais ierēdnis, kuram bija zināma līdzība ar Šatovu, kaut gan šķita, ka tas ir viņam pilnīgs pretstats visādā ziņā; bet arī Virginskis bija «ģimenes cilvēks». Tas bija nožēlojama izskata un ārkārtīgi kluss jauns cilvēks, gan jau ap trīsdesmit gadu vecs, baudījis krietnu izglītību, bet vairāk autodidakts. Viņš bija nabadzīgs, precējies, ar savu ierēdņa algu uzturēja sievas krustmāti un māsu. Viņa laulātajai draudzenei, tāpat kā pārējām dāmām, bija vismodernākie uzskati, bet viņas tos izpauda mazliet parupjā veidā, proti — te bija «ideja, kas nokļuvusi uz ielas», kā savā laikā citā sakarībā bija izteicies Stepans Trofimovičs. Viņas visu smēlās no grāmatām un, tiklīdz atklīda kāda bauma no mūsu galvaspilsētas progresīvajiem nostūriem, tūliņ bija ar mieru izmest ārā pa logu visu ko, ja vien bija ieteikts izmest. M-me Virginska mūsu pilsētā nodarbojās ar vecmātes amatu; meitas gados bija ilgi dzīvojusi Pēterburgā. Pats Virginskis bija cilvēks ar neparasti tīru sirdi, un es reti esmu sastapis tik godīgu, aizrautīgu dvēseli. «Es nekad, nekad neatteikšos no šīm gaišajām cerībām,» viņš ar mirdzošām acīm mēdza man teikt. Par «gaišajām cerībām» viņš vienmēr runāja klusi, tīksmīgi, pusčukstus, it kā atklādams kādu noslēpumu. Viņš bija diezgan gara auguma, bet ārkārtīgi tievs, šauriem pleciem un neparasti plāniem, rūsganiem matiņiem. Visas Stepana Trofimoviča augstprātīgās zobgalības par dažiem Virginska uzskatiem tas noklausījas lēnīgi, taču reizēm izteica ļoti nopietnus iebildumus un daudzos jautājumos iedzina viņu strupceļā. Stepans

Trofimovičs izturējās pret to laipni, taču pret mums visiem viņa izturēšanās bija tēvišķa.

— Jūs visi esat tādi «pusperēti», — viņš pa jokam aizrādīja Virginskim, — visi jums līdzīgie, lai gan jūsos, Virginski, es neesmu manījis to ap-ro-be-žo-tību, kādu redzēju Pēterburgā chez ces séminaristes, un tomēr jūs esat «pusperēti». Šatovam ļoti gribētos būt izperētam, kā pienākas, bet arī viņš ir pusperēts.

— Un es? — jautāja Ļiputins.

— Jūs esat tikai zelta vidusceļa gājējs, kas ar visiem prot sadzīvot… pēc sava prāta.

Ļiputins apvainojās.

Par Virginski stāstīja — un diemžēl tās bija visai ticamas valodas —, ka viņa laulātā draudzene, pat gadu nenodzīvojusi ar viņu likumīgā laulībā, pēkšņi paziņojusi vīram, ka tas esot atstādināts un ka viņa dodot priekšroku Ļebjadkinam. Šis Ļebjadkins, kāds iebraucējs, kā vēlāk izrādījās, visai aizdomīga persona, nemaz nebija atvaļināts štāba kapteinis, kā viņš pats sevi titulēja. Ļebjadkins prata vienīgi skrullēt ūsas, dzert un muldēt vislielākās aplamības, kādas vien var iedomāties. Šis vīrs visnedelikātākā kārtā tūliņ pārgāja dzīvot pie Virginskiem, priecādamies, ka ticis svešā maizē, ēda un gulēja pie viņiem, līdz beidzot sāka augstprātīgi izturēties pret namatēvu. Cilvēki apgalvoja, ka Virginskis, pēc tam kad sieva bija viņu atstādinājusi, teicis viņai: «Mans draugs, līdz šim es tevi tikai mīlēju, tagad cienu,» — bet diez vai patiešām tika izsacīts tāds seno romiešu teiciens; gluži otrādi, runā, ka Virginskis esot gauži raudājis. Reiz, nedēļas divas pēc atstādināšanas, viņi visi trīs — visa «ģimene» kopā ar paziņām devušies ārpus pilsētas uz kādu birzi dzert tēju. Virginskis bijis tādā kā drudžaini jautrā omā un piedalījies dejās; bet pēkšņi bez kādas iepriekšējas ķildas saķēris milzi Ļebjadkinu, kas solo dejojis kankānu, abām rokām aiz matiem, noliecis galvu uz leju un spiegdams, kliegdams un raudādams sācis vazāt viņu gar zemi. Milzis bijis tā nobijies, ka pat neesot aizstāvējies un visu laiku, kamēr ticis vazāts, gandrīz neesot pārtraucis klusumu; bet pēc izvārtīšanas apvainojies ar visu cēlsirdīgam cilvēkam piemītošu kaismi. Vir^ ginskis visu nakti esot uz ceļiem lūdzies sievai piedosanu; taču piedošanu neesot izlūdzies, jo tomēr neesot bijis ar mieru iet pie Ļebjadkina atvainoties; bez tam viņam pārmesta uzskatu šaurība un muļķība; muļķība tāpēc, ka, izskaidrodamies ar sievieti, kritis ceļos. Štāba kapteinis drīz pēc tam nozudis un uzradies mūsu pilsētā tikai pašā beidzamajā laikā kopā ar savu māsu, un kaldinājis jaunus plānus, bet par viņu vēl būs runa. Nav nekāds, brīnums, ka nabaga «ģimenes cilvēks» pie mums izklaidējās un viņam bija vajadzīga mūsu sabiedrība. Par saviem ģimenes apstākļiem viņš gan nekad pie mums nemēdza izteikties. Tikai reiz, kopā ar mani nākdams mājās no Stepana Trofimoviča, viņš iztālēm iesāka runāt par savu stāvokli, bet tūdaļ, satvēris mani aiz rokas, dedzīgi iesaucās:

— Tas nekas; tas ir tikai atsevišķs gadījums, tas necik, necik netraucēs «vispārības lietu»!

Mūsu pulciņā mēdza ierasties arī nejauši viesi: nāca žīdiņš Ļamšins, nāca kapteinis Kartuzovs. Kādu laiku ieradās arī kāds ziņkārīgs večuks, bet tas nomira. Ļiputins reiz atveda trimdā izsūtītu ksendzu Sloņcevski, un kādu laiku viņu aiz principa uzņēma, bet vēlāk vairs ne.

IX

Kādu laiku pilsētā runāja, ka mūsu pulciņš esot brīvdomības, netiklības un bezdievības perēklis; un šādas baumas tika izplatītas vienmēr. Bet patiesībā pie mums notika vienīgi gluži nevainīga, jauka, īsti krieviska, vieglprātīga, liberāla pļāpāšana. «Augstākais liberālisms» un «augstākais liberālis», proti, liberālis bez jebkāda mērķa, iespējams vienīgi Krievijā. Stepanam Trofimovičam, tāpat kā katram asprātīgam cilvēkam, bija vajadzīgi klausītāji un bez tam bija vajadzīga apziņa, ka viņš izpilda augstāko pienākumu — propagandē idejas. Un beidzot bija taču vajadzīgs kāds, ar kuru var sadzert šampanieti un pie vīna glāzes apmainīties zināmām vieglprātīgām domām par Krieviju un «krievu garu», par dievu vispār un par «krievu dievu» atsevišķi, simto reizi atkārtot visiem zināmās un vairākkārt stāstītās krievu skandalozās anekdotītes. Mums tīri labi patika arī pilsētas tenkas, pie tam reizēm izteicām pat bargus, augsti tikumiskus spriedumus. Aizrāvāmies arī ar vispārcilvēcisko, nopietni prātojām par Eiropas un cilvēces turpmāko likteni; nešaubīgi pareģojām, ka Francija pēc cēzarisma uzreiz pārvērtīsies par otrās šķiras valsti, un bijām pilnīgi pārliecināti, ka tas var notikt briesmīgi ātri un viegli. Pāvestam mēs jau sen pareģojām tikai metropolīta lomu apvienotajā Itālijā un bijām cieši pārliecināti, ka viss šis tūkstoš gadu vecais jautājums mūsu humānisma, rūpniecības un dzelzceļu gadsimtā ir tīrais nieks. Bet «augstākajam krievu liberālismam» citādas attieksmes arī nevar būt. Stepans Trofimovičs dažreiz mēdza runāt par mākslu un runāja visai labi, tikai mazliet abstrakti. Reizēm atcerējās savus jaunības draugus — tās visas bija mūsu attīstības vēsturē ierakstītas personas —, atcerējās ar aizkustinājumu un godbijību, bet mazliet ar tādu kā skaudību. Ja kļuva pārlieku garlaicīgi, žīdiņš Ļamšins (mazs pasta ierēdnis), klavieru spēles meistars, ņēmās spēlēt, bet pa starpām atdarināja cūku, negaisu, dzemdības, pirmo bērna brēcienu utt., utt.; tāpēc vien jau viņu aicināja. Kad bijām jau stipri iedzēruši — un tas gadījās, kaut arī ne pārāk bieži, — tad nonācām sajūsmā un reiz pat korī, Ļamšinam akompanējot, nodziedājām «Marseljēzu», tikai nezinu, vai labi skanēja. Lielo deviņpadsmitā februāra dienu mēs sagaidījām jūsmīgi un jau labu laiku pirms tam sākām tukšot kausus šim notikumam par godu. Tas bija jau stipri sen atpakaļ, toreiz nebija vēl ne Šatova, ne Virginska un Stepans Trofimovičs vēl dzīvoja vienā mājā ar Varvaru Petrovnu. Kādu laiku pirms lielās dienas Stepans Trofimovičs bija sācis murmināt savā nodabā zināmo, kaut arī mazliet ērmoto pantiņu, ko droši vien bija sacerējis kāds agrāko laiku liberālais muižnieks:

Nāk zemnieki un cirvjus nes,

Būs kaut kas briesmīgs.

Liekas, tā apmēram bija, vārdu pa vārdam neatceros. Varvara Petrovna reiz noklausījās, uzsauca viņam: «Blēņas, blēņas!» — un noskaitusies izgāja ārā. Ļiputins, kas nejauši gadījās klāt, dzēlīgi izteicās Stepanam Trofimovičam:

— Žēl gan būtu, ja bijušie dzimtcilvēki aiz priekiem tiešām sagādātu saviem muižnieku kungiem mazas nepatikšanas.

Un viņš ar rādītāja pirkstu novilka sev gar kaklu.

— Cher ami, — Stepans Trofimovičs viņam labsirdīgi aizrādīja, — ticiet man, ka tas (viņš atkal novilka gar kaklu) nenesīs nekādu labumu ne mūsu muižniekiem, ne mums vispār. Mēs arī bez galvām nepratīsim neko izkārtot, kaut gan tieši mūsu galvas visvairāk neļauj mums saprast.

Piebildīšu: pie mums ļoti daudzi domāja, ka manifesta dienā notiks kaut kas ārkārtīgs, apmēram tādā garā, kā to pareģoja Ļiputins, un tie, kas tā sprieda, bija taču tā saucamie tautas un valsts pazinēji. Liekas, arī Stepans Trofimovičs domāja tāpat un pat tik nopietni, ka gandrīz lielās dienas priekšvakarā sāka lūgties Varvaru Petrovnu, lai laiž viņu uz ārzemēm; vārdu sakot, uznāca bažas. Bet pagāja lielā diena, pagāja vēl kāds laiks, un uz Stepana Trofimoviča lūpām atkal parādījās augstprātīgs smaids. Viņš izteica mums dažas ievērības cienīgas domas par krievu cilvēka dabu vispār un par krievu zemnieciņa dabu īpaši.

— Mēs, būdami skubīgi ļaudis, stipri pārsteidzāmies ar saviem zemnieciņiem, — viņš nobeidza savu ievērojamo domu virkni, — mēs viņus padarījām par modes lietu, un vesela literatūras nozare vairākus gadus no vietas ņēmās ar viņiem kā ar jaunatklātu dārgumu. Mēs likām lauru vainagus utainās galvās. Krievu sādža visā tūkstoš gadu laikā devusi mums vienīgi kamarinskieti. Ievērojamais krievu dzejnieks, kuram turklāt netrūka asprātības, pirmo reizi ieraudzījis uz skatuves dižo Rašeli, sajūsmā iesaucies: «Es nemainītu Rašeli pret zemnieku!» Es esmu gatavs iet vēl tālāk: es pat visus krievu zemniekus atdotu apmaiņā pret vienu Rašeli. Laiks spriest prātīgāk un nesajaukt mūsmāju smirdošo degutu ar bouquet de l’impératrice.

Ļiputins tūdaļ piekrita, bet aizrādīja, ka paliekuļot un uzslavēt zemnieciņus toreiz tomēr esot bijis nepieciešams tendences dēļ; ka pat augstākās sabiedrības dāmas lējušas gaužas asaras, lasīdamas «Grūtdieni Antonu», bet dažas pat no Parīzes rakstījušas uz Krieviju saviem muižu pārvaldniekiem, lai turpmāk izturas pret zemniekiem pēc iespējas humānāk.

Kā par spīti, tūliņ pēc baumām par Antonu Petrovu arī mūsu guberņā, tikai piecpadsmit verstis no Skvorešņikiem, bija izcēlies kāds pārpratums, tā ka karstumā nosūtījuši kareivju vienību. Toreiz Stepans Trofimovičs uztraucās tā, ka pat mūs nobiedēja. Klubā viņš kliedza, ka jāsūta vairāk karaspēka, lai to pa telegrāfu izsaucot no kāda cita apriņķa; viņš skraidīja pie gubernatora un ņēmās tam iegalvot, ka viņam ar šo notikumu neesot nekāda sakara; lūdza, lai uz vecu aizdomu pamata kaut kādā veidā nepiepinot klāt arī viņu, un ierosināja nekavējoties rakstīt par viņa ziņojumu uz Pēterburgu, kam pienākas. Labi vēl, ka tas viss drīz pagāja un tam nekādu nopietnu seku nebija; bet es gan toreiz pabrīnījos par Stepanu Trofimoviču.

Pēc gadiem trim, kā zināms, sāka runāt par nacionālismu un radās «sabiedriskā doma». Stepans Trofimovičs gardi smējās.

— Mani draugi, — viņš mūs mācīja, — mūsu nacionālisms, ja tas tiešām ir «radies», kā viņi tur tagad apgalvo avīzēs, vēl sēž skolā, kaut kādā vācu Pēteršūlē, un kaļ no vācu grāmatas savus nebeidzamos vācu valodas uzdevumus, bet vācietis skolotājs liek tam tupēt uz ceļiem, kad vajadzīgs. Par skolotāju vācieti tencinu; bet drīzāk gan domājams, ka nekas nav noticis un nekas tāds nav radies, bet viss notiek tāpat kā agrāk) tas ir, ar dieva ziņu. Manuprāt, Krievijai — pour notre sainte Russie1 ar to arī pilnīgi pietiktu. Turklāt visi šie panslāvismi un nacionālismi — tas viss ir pārāk vecs, lai būtu jauns. Nacionālisms, ja gribat, pie mums nekad arī nekas cits nav bijis kā vien klubos sapulcējušos kungu, turklāt maskaviešu iedoma. Es, protams, nerunāju par Igora laiku. Un, beidzot, tas viss notiek aiz dīkdienības. Pie mums viss notiek aiz dīkdienības, arī labais un krietnais. Viss rodas no mūsu kundziskās, jaukās, izglītotās, untumainās dīkdienības! Es jau trīsdesmittūkstoš gadu to skandinu. Mēs paši no sava darba dzīvot neprotam. Un ko viņi tur tagad ņemas ar kaut kādu pie mums «radušos» sabiedrisku domu — vai tad tā pēkšņi ne no šā, ne no tā no debesīm nokritusi? Vai viņi tiešām nesaprot — lai izveidotu domu, vispirms vajadzīgs darbs, paša darbs, paša ierosme darbā, paša prakse! Par velti nekad nekas nav iegūstams. Kad strādāsim, tad mums arī būs savas domas. Bet, tā kā mēs nekad nestrādāsim, tad mūsu vietā domās tie, kuri mūsu vietā līdz šim strādājuši, proti, tā pati Eiropa, tie paši vācieši, kas jau divsimt gadu ir mūsu skolotāji. Turklāt Krievija ir pārāk liels pārpratums, lai mēs vieni paši bez vāciešiem un bez darba spētu to atrisināt. Nu jau divdesmit gadu es zvanu trauksmes zvanu un saucu uz darbu! Esmu veltījis savu mūžu šim aicinājumam un, bezprātis, esmu tam ticējis! Tagad vairs neticu, bet zvanu un zvanīšu līdz galam, līdz kapa malai; raustīšu virvi, kamēr nesāks zvanīt uz dievkalpojumu, lai aizlūgtu par manu dvēseli.

Ak vai! Mēs tikai piebalsojām. Mēs aplaudējām savam skolotājam — un vēl ar kādu dedzību! Bet, kungi; vai arī tagad bieži vien ik uz soļa neskan tādas pašas «jaukas», «gudras», «liberālas», vecas krievu blēņas?

Dievam mūsu skolotājs ticēja. — Nesaprotu, kāpēc mani te visi uzskata par bezdievi? — viņš reizēm ierunājās. — Es dievam ticu, mais distinguons,1 es ticu ķā būtnei, kas sevi tikai manī apzinās. Es taču nevaru ticēt tā, kā tic mana Nastasja (kalpone) vai kaut kāds kungs, kas tic «katram gadījumam», vai kā mūsu mīļais Šatovs — lai gan nē, par Šatovu tā nevar teikt, Šatovs piespiež sevi ticēt tāpat kā Maskavas slavofils. Kas attiecas uz kristietību, tad, lai cik patiesi to cienu, es — neesmu kristietis. Drīzāk esmu seno laiku pagāns kā dižais Gēte vai seno laiku grieķis. Un kaut vai tikai tāpēc, ka kristietība nav sapratusi sievieti, — kā to lieliski parādījusi Zorža Sanda vienā no saviem ģeniālajiem romāniem. Bet, kas attiecas uz klanīšanos, gavēņiem un visu pārējo, es nesaprotu, kam kāda daļa gar mani. Lai mūsu šejienes denuncianti pūlas, cik uziet, es tomēr negribu būt jezuīts. Četrdesmit septītajā gadā Beļinskis, atrazdamies ārzemēs, nosūtīja Gogolim savu pazīstamo vēstuli, kurā dedzīgi pārmeta tam, ka tas ticot «nez kādam dievam». Entre nous soit dit nevaru iedomāties nekā komiskāka par to mirkli, kad Gogolis (toreizējais Gogolis!) izlasīja šo teicienu un … visu vēstuli! Bet, atmetot smieklīgo un tā kā es tomēr jautājuma būtībai piekrītu, teikšu un norādīšu: tie tik bija cilvēki! Viņi taču prata mīlēt savu tautu, prata ciest tās dēļ, prata tās dēļ upurēt visu un tomēr prata reizē tautai nepiekrist, kad tas bija vajadzīgs, neizdabāt tai zināmos jēdzienos. Patiešām nevarēja taču Beļinskis meklēt pestīšanu gavēņa eļļā vai rutkos ar zirņiem! …

Bet te ierunājās Šatovs.

— Nekad šie jūsu cilvēki nav mīlējuši tautu, nav tās dēļ cietuši un neko tai nav upurējuši, lai kā viņi to paši sev par prieku bija iedomājušies! — viņš drūmi nomurmināja, galvu nodūris un nepacietīgi pagrozījies uz krēsla.

— Viņi nebūtu mīlējuši tautu! — iekliedzās Stepans Trofimovičs. — Ak, kā viņi mīlēja Krieviju!

— Ne Krieviju, ne tautu! — iekliedzās arī Šatovs, acis zibinādams. — Nevar mīlēt to, ko nepazīst, bet viņi no krievu tautas nekā nesajēdza! Viņi visi — un jūs līdz ar viņiem —, caur pirkstiem skatīdamies, krievu tautu nemaz nav redzējuši, bet Beļinskis it sevišķi; tas redzams jau no tās pašas viņa vēstules Gogolim. Beļinskis, gluži tāpat kā Krilova Ziņkārīgais Retumu muzejā, nepamanīja ziloni, bet visu uzmanību pievērsa franču sociālajiem kukainīšiem; par tiem viņš tālāk netika. Bet Beļinskis taču laikam bija gudrāks par jums visiem! Jūs ne tikai neesat saskatījuši tautu — jūs pret to izturējāties ar derdzīgu nicināšanu jau tāpēc vien, ka, par tautu runājot, jūs iedomājāties vienīgi franču tautu — un arī tad tikai parīziešus — un kaunējāties, ka krievu tauta nav tāda. Un tā ir kaila patiesība! Bet, kam nav tautas, tam nav ari dieva! Ziniet nešaubīgi, ka visi tie, kuri vairs nesaprot savu tautu un zaudē sakarus ar to, tūliņ zaudē arī tēvu tēvu ticību, kļūst par ateistiem vai vienaldzīgiem. Es runāju patiesību! Tas ir pierādāms fakts. Tāpēc tad arī jūs visi un mēs visi tagad esam vai nu nelietīgi ateisti, vai vienaldzīgi, izvirtuši draņķi un nekas vairāk! Un jūs arī, Stepan Trofimovič, es jūs nepavisam neuzskatu par izņēmumu, pat tieši par jums es to teicu, ievērojiet!

Parasti, norunājis tamlīdzīgu monologu (bet. ar viņu tas notika bieži), Šatovs ķēra cepuri un metās uz durvīm, būdams pilnīgi pārliecināts, ka nu ir visam beigas un ka viņš galīgi un uz visiem laikiem pārtraucis draudzīgās attiecības ar Stepanu Trofimoviču. Bet tas vienmēr paguva viņu laikus apturēt.

— Vai nebūtu labāk, Šatov, ja mēs pēc visiem šiem laipnajiem vārdiem salīgtu mieru? — viņš mēdza teikt, no atzveltņa labsirdīgi sniegdams Šatovam roku.

Neveiklais, bet kaunīgais Šatovs necieta nekādas maiguma izpausmes. Pēc ārienes spriežot, viņš bija rupjš cilvēks, bet sirdī, liekas, ļoti smalkjūtīgs. Kaut arī bieži zaudēja mēra sajūtu, taču pats pirmais cieta no tā. Nomurminājis kaut ko zem deguna uz Stepana Trofimoviča aicinošajiem vārdiem un kā lācis pamīņājies uz vietas, viņš negaidot pasmaidīja, nolika cepuri un apsēdās pirmītējā krēslā, neatlaidīgi raudzīdamies grīdā. Protams, tika atnests vīns, un Stepans Trofimovičs uzsauca kādu piemērotu tostu — kaut vai, piemēram, kāda agrāko laiku darbinieka piemiņai.

Otrā nodaļa PRINCIS HARIJS. PRECINĀŠANA

I

Pasaulē bija vēl viens cilvēks, kuram Varvara Petrovna bija pieķērusies ne mazāk kā Stepanam Trofimovičam, — viņas vienīgais dēls Nikolajs Vsevolodovičs Stavrogins. Tam tad arī Stepans Trofimovičs tika uzaicināts par audzinātāju. Zēnam toreiz bija gadi astoņi, bet vieglprātīgais ģenerālis Stavrogins, viņa tēvs, tolaik dzīvoja jau šķirti no viņa māmiņas, tā ka bērns uzauga vienīgi viņas aizgādībā. Par godu Stepanam Trofimovičam jāatzīst, ka viņš prata saistīt savu audzēkni pie sevis. Viss viņa noslēpums bija tas, ka arī pats bija bērns. Manis toreiz vēl tur nebija, bet īsts draugs Stepanam Trofimovičam pastāvīgi bija vajadzīgs. Viņš nešaubīdamies padarīja par savu draugu tādu mazu radību, tiklīdz tā maķenīt bija paaugusies. Gluži dabiski iznāca tā, ka starp abiem nebija ne mazākās distances. Stepans Trofimovičs ne vienreiz vien naktī modināja savu desmitgadīgo vai vienpadsmitgadīgo draugu tāpēc vien, lai ar asarām pastāstītu tam par savām apvainotajām jūtām vai lai atklātu kaut kādu mājas noslēpumu, nesaprazdams, ka tas nu nepavisam nav pieļaujams. Viņi metās viens otra apkampienos un raudāja. Zēns zināja, ka māte viņu ļoti mīl, bet diez vai pats ļoti mīlēja māti. Viņa ar dēlu maz ru-nāja, reti viņam ko aizliedza, bet viņš vienmēr gandrīz vai sāpīgi izjuta sev cieši pievērsto mātes skatienu. Visos mācību un tikumiskās attīstības jautājumos māte pilnīgi uzticējās Stepanam Trofimovičam. Toreiz Varvara Petrovna viņam vēl pilnā mērā ticēja. Jādomā, ka pedagogs mazliet sabojāja savam audzēknim nervus. Kad zēnu piecpadsmit gadu vecumā aizveda uz liceju, viņš bija vārgs un bāls, savādi kluss un domīgs. (Vēlāk viņam piemita ārkārtīgs fizisks spēks.) Jādomā arī, ka draugi, naktī mezdamies viens otra apkampienos, raudāja ne tikai par kaut kādiem mājas dzīves notikumiem. Stepans Trofimovičs bija pratis pieskarties vissmalkākajām stīgām sava drauga dvēselē un likt tai pirmoreiz — vēl neskaidri izjust tās mūžsenās, svētās ilgas, kuras daža laba izre-dzēta dvēsele, reiz izbaudījusi un iepazinusi, pēc tam vairs nekad nemainīs ne pret kādu lētu baudu. (Ir arī tādi cilvēki, kam šīs ilgas kļūst dārgākas par vislielāko baudu, pat ja tāda būtu pieejama.) Tomēr, lai nu kā, labi vien bija, ka audzēkni un audzinātāju, kaut arī pārāk vēlu, izšķīra katru uz savu pusi.

Pirmajos divos gados jaunais cilvēks no liceja brauca uz mājām pavadīt brīvdienas. Kad Varvara Petrovna un Stepans Trofimovičs bija aizbraukuši uz Pēterburgu, viņš dažreiz piedalījās literārajos vakaros, kas notika pie māmiņas, klausījās un vēroja. Runāja maz un joprojām bija kluss un kautrīgs. Pret Stepanu Trofimoviču izturējās ar agrāko maigo uzmanību, bet jau tā kā atturīgāk: par augstiem tematiem un pagātnes atmiņām acīm redzami vairījās ar viņu runāt. Pabeidzis kursu, viņš pēc māmiņas vēlēšanās iestājās militārajā dienestā un drīz tika ieskaitīts vienā no visizcilākajiem gvardes ka Valērijas pulkiem. Parādīties māmiņai mundierī viņš neatbrauca un sāka reti rakstīt no Pēterburgas. Naudu Varvara Petrovna sūtīja dēlam neskopodamās, lai gan pēc reformas viņas muižu ienākumi samazinājās tik lielā mērā, ka pirmajā laikā viņa neieņēma ne pusi no agrākajiem ienākumiem. Varvarai Petrovnai ar ilgu taupību gan bija iekrāts zināms, ne gluži mazs kapitāls. Viņu ļoti interesēja dēla panākumi Pēterburgas augstākajā sabiedrībā. Kas nebija izdevies viņai, tas izdevās jaunajam, bagātajam un cerību pilnajam oficierim. Viņš atjaunoja tādas pazīšanās, par kurām viņa pat sapņot vairs nevarēja, un visur tika uzņemts ar lielu prieku. Bet visai drīz līdz Varvarai Petrovnai sāka atklīst diezgan savādas baumas: jaunais cilvēks esot pēkšņi sācis neprātīgi uzdzīvot. Nevar teikt, ka viņš būtu spēlējis kārtis vai stipri dzēris; stāstīja tikai par tādu kā neapvaldītu izlaidību, par rikšotāju sabrauktiem cilvēkiem, par zvērisku izturēšanos pret kādu labākās sabiedrības dāmu, ar kuru viņam bijuši sakari, bet kuru pēc tam publiski apvainojis. Kaut kas pārāk klaji netīrs bija šajā notikumā. Bez tam vēl stāstīja, ka viņš esot tāds kā skandālists, piesienoties un apvainojot cilvēkus aiz patikas apvainot. Varvara Petrovna uztraucās un skuma. Stepans Trofimovičs viņai apgalvoja, ka tās esot tikai pārāk apdāvinātas personības pirmās vētrainās dziņas, ka jūra norimšot un ka tas viss atgādinot prinča Harija jaunību; tas, kā Šekspīrs apraksta, esot’ uzdzīvojis ar Falstafu, Poinsu un misis Kvikliju. Varvara Petrovna šoreiz nekliedza: «Blēņas, blēņas!» — kā beidzamajā laikā bija sākusi ļoti bieži uzkliegt Stepanam Trofimovičam, bet, gluži otrādi, uzmanīgi klausījās, lika sev paskaidrot sīkāk, pati ņēma Šekspīru un ar ārkārtīgu uzmanību izlasīja nemirstīgo hroniku. Taču hronika viņu nenomierināja un arī līdzību viņa atrada ne visai lielu. Varvara Petrovna drudžaini gaidīja atbildes uz vairākām savām vēstulēm. Atbildes neaizkavējās; drīz vien tika saņemta liktenīgā vēsts, ka princim Harijam gandrīz vienā laikā bijušas divas divkaujas, abos gadījumos pats bijis visnotaļ vainīgs, vienu no saviem pretiniekiem nogalinājis uz vietas, bet otru sakropļojis un par tādām izdarībām ticis nodots tiesai. Beidzās ar to, ka viņu degradēja par kareivi, atņēma tiesības un aizsūtīja dienēt kādā armijas kājnieku pulkā, un arī tā vēl bija viņam īpaši izrādīta žēlastība.

Sešdesmit trešajā gadā viņam kaut kā izdevās izpelnīties; viņu apbalvoja ar krustiņu un paaugstināja par apakšvirsnieku, bet pēc tam itin drīz arī par virsnieku. Pa visu šo laiku Varvara Petrovna aizsūtīja uz galvaspilsētu turpat vai simt vēstuļu ar lūgumiem dēļ apžēlošanas. Tādā neparastā gadījumā viņa atļāvās pat mazliet pazemoties. Ticis atkal par virsnieku, jaunais cilvēks pēkšņi atstāja dienestu, uz Skvorešņikiem atkal neatbrauca, bet mātei nerakstīja vairs nemaz. Beidzot aplinkus ceļā nāca zināms, ka viņš esot atkal Pēterburgā, bet ka agrākajā sabiedrībā nemaz vairs neesot sastopams; viņš it kā esot kaut kur noslēpies. Saklaušināja, ka viņš dzīvojot kaut kādā dīvainā kompānijā, pinoties ar

Pēterburgas padibenēm, ar kaut kādiem baskājiem ierēdņiem, ar atvaļinātiem karavīriem, kas cēli lūdzot žēlastības dāvanas, ar žūpām, apmeklējot viņu netīrās ģimenes, dienas un naktis pavadot tumšos graustos un diez kādās nomalēs, esot nolaidies, noskrandis, un liekoties, ka šāda dzīve viņam patīk. Naudu no mātes viņš nelūdza; viņam bija sava muižiņa — bijusī ģenerāļa Stavrogina sādžele, kas kaut kādus ienākumus tomēr deva un ko, tā runāja, viņš izrentējis kādam Saksijas vācietim. Beidzot māte ar lūgšanām pielūdzās dēlu atbraukt pie viņas, un princis Harijs ieradās mūsu pilsētā. Te tad arī es viņu pirmoreiz ieraudzīju, bet līdz tam nekad netiku redzējis.

Tas bija ļoti skaists jauns cilvēks, gadus divdesmit piecus vecs, un, atzīstos, es jutos pārsteigts. Biju domājis ieraudzīt kaut kādu netīru vazaņķi, kas novārdzis no netiklas dzīves un smird pēc šņabja. Gluži otrādi, tas bija viselegantākais džentlmenis no visiem, kādus man jebkad gadījies redzēt, viņš bija ārkārtīgi labi ģērbies un izturējās tā, kā var izturēties tikai kungs, kas pieradis pie visizsmalcinātākās sabiedrības. Ne jau es vien biju pārsteigts; brīnījās visa pilsēta, kurai, protams, bija jau zināma visa Stavrogina kunga biogrāfija un pat ar tādām detaļām, ka nebija iespējams iedomāties, kā tās kļuvušas zināmas, bet visbrīnumainākais, ka puse no tām, izrādījās, bija patiesas. Visas mūsu dāmas nevarēja vien beigt jūsmot par jauno viesi. Tās krasi sadalījās divās daļās — vienas viņu dievināja, otras ienīda līdz sirds dziļumiem; taču jūsmoja kā vienas, tā otras. Vienas sevišķi valdzināja tas, ka viņa dvēsele varbūt glabā kādu liktenīgu noslēpumu; citām noteikti patika, ka viņš ir slepkava. Izrādījās arī, ka viņš ir visai krietni izglītots, pat apveltīts ar zināšanām. Nebija, protams, vajadzīgas nekādas lielās zināšanas, lai mūs pārsteigtu; bet viņš prata spriest arī par ikdienišķiem, visai interesantiem jautājumiem, un, kas visvērtīgākais, viņa spriedumi bija ļoti saprātīgi. Atzīmēšu vienu dīvainību: pie mums visi bezmaz no pirmās dienas atzina viņu par ārkārtīgi saprātīgu cilvēku. Viņš bija ne visai runīgs, elegants bez izsmalcinātības, apbrīnojami vienkāršs un reizē drošs un pašapzinīgs kā neviens no mums. Mūsu franti nolūkojās uz viņu ar skaudību un viņa klātbūtnē palika pilnīgi ēnā. Mani pārsteidza arī viņa seja: mati šķita pārāk melni, gaišās acis pārāk mierīgas un dzidras, sejas krāsa pārāk maiga un balta, sārtums pārāk spilgts un tīrs, zobi kā pērles, lūpas kā koraļļi, — liktos, apbrīnojams, bet reizē arī it kā atbaidošs skaistulis. Runāja, ka viņa seja atgādinot masku, lai gan runāja daudz ko, starp citu, arī par viņa ārkārtīgo fizisko spēku. Viņš bija gandrīz vai liela auguma. Varvara Petrovna raudzījās uz viņu ar lepnumu, bet vienmēr ar nemieru. Viņš nodzīvoja pie mums apmēram pusgadu — laiski, klusi, diezgan drūmi; bieži ieradās sabiedrībā un pastāvīgi ievēroja visu mūsu guberņas etiķeti. Gubernatoram viņš no tēva puses bija rada un gubernatora mājā tika uzņemts kā tuvs radinieks. Bet pagāja daži mēneši, un zvērs pēkšņi parādīja nagus.

Šai sakarā iekavās piebildīšu, ka mūsu jaukais, mīkstsirdīgais Ivans Osipovičs, mūsu bijušais gubernators, mazliet atgādināja sievišķi, bet bija no labas dzimtas un ar sakariem, ar ko arī izskaidrojams tas, ka viņš sabija pie mums tik daudz gadu, pastāvīgi kratīdamies vaļā no vi-siem darbiem. Pēc savas viesmīlības viņš būtu derējis par veco labo laiku muižniecības maršalu, nevis par gubernatoru tādā nemierīgā laikā kā tagad. Pilsētā pastāvīgi runāja, ka guberņu pārvaldot nevis viņš, bet Varvara Petrovna. Protams, tas bija dzēlīgi teikts, tomēr tie bija salti meli. Un vai nu mazums asprātības pie mums šai ziņā tika likts lietā. Gluži otrādi, Varvara Petrovna beidzamajos gados sevišķi un apzināti izvairījās no visādiem augstākiem pienākumiem, lai gan visa sabiedrība viņu ārkārtīgi cienīja, un labprātīgi novilka pati sev stingras robežas. Viņa nevis pildīja augstākus pienākumus, bet pēkšņi sāka nodarboties ar saimniekošanu un divos trijos gados pacēla savas muižas ienākumus gandrīz līdz agrākajam līmenim. Atmetusi agrākās poētiskās aizraušanās (brauciens uz Pēterburgu, nodoms izdot žurnālu u. c.), viņa sāka krāt naudu un skopoties. Pat Stepanu Trofimoviču attālināja no sevis, atļaudama tam īrēt dzīvokli citā mājā (ko tas jau sen aiz dažādiem ieganstiem pats bija centies panākt). Pamazām Stepans Trofimovičs sāka viņu dēvēt par prozaisku sievieti vai vēl zobgalīgāk: par «savu prozaisko draugu». Protams, šīs zobgalības viņš atļāvās tikai ārkārtīgi pieklājīgā veidā, ilgi izraudzīdamies piemērotu brīdi.

Mēs visi, tuvākie cilvēki, sapratām — bet Stepans Trofimovičs jūtīgāk par mums visiem —, ka dēls viņai tagad kļuvis it kā par jaunu cerību un pat par tādu kā jaunu sapni. Viņas dedzīgā pieķeršanās dēlam sākās jau tai laikā, kad viņš guva panākumus Pēterburgas sabiedrībā, un sevišķi pastiprinājās kopš tā brīža, kad tika saņemta vēsts, ka viņš degradēts par kareivi. Un tomēr viņa acīm redzami baidījās no dēla un jutās viņa priekšā kā verdzene. Bija manāms, ka viņa baidās no kaut kā nenoteikta, noslēpumaina, ko arī pati nebūtu pratusi izteikt vārdos, un daudzreiz nemanot un cieši vērās savā Nicolas, kaut ko pārdomādama un cenzdamās uzminēt… un tad — zvērs pēkšņi izlaida nagus.

ii

Mūsu princis pēkšņi ne no šā, ne no tā divas trīs reizes neiedomājami rupji apvainoja dažādas personas, un, galvenais, šīs rupjības bija gluži nedzirdētas, bezjēdzīgas, pavisam ne tādas, kādas parasti mēdz būt, pagalam nelādzīgas un puiciskas un velns viņu zina kāpēc izdarītas — gluži bez kāda iemesla. Vienam no mūsu kluba cienījamiem vecākajiem Pjotram Pavlovičam Gaganovam, jau pavecam un pat nopelniem bagātam vīram, bija nevainīgs paradums katrā vārda galā temperamentīgi piebilst: «Nē-e, mani neviens aiz deguna nevazās.» Lai nu būtu teicis. Taču reiz klubā, kad viņš, par kaut ko iekaisis, izteica šo aforismu viņu apstājušam kluba apmeklētāju pulciņam (un tie visi nebija nekādi nieka vīri), Nikolajs Vsevolodovičs, kurš stāvēja nomaļus viens pats un kuru neviens nebija uzrunājis, pēkšņi piegāja pie Pjotra Pavloviča, negaidot, bet spēcīgi saķēra viņu ar diviem pirkstiem aiz deguna un paguva aizvilkt pa zāli sev līdzi divus trīs soļus. Nekāda naida pret Gaganova kungu viņam nevarēja būt. Varēja nodomāt, ka tas ir tīrais puiciskums, protams, nepiedodams; un tomēr vēlāk stāstīja, ka tieši izdarības brīdī viņš bijis gandrīz domīgs, «taisni kā prātu zaudējis»; bet to atcerējās un apģida tikai daudz vēlāk. Karstumā visi atcerējās tikai otro brīdi, kad viņš jau droši vien visu pilnīgi saprata un ne tikai neapmulsa, bet, gluži otrādi, smaidīja ļauni un jautri, «bez jebkādas nožēlas». Izcēlās briesmīgs tracis; ap viņu sastājās cilvēki. Nikolajs Vsevolodovičs grozījās un raudzījās apkārt, nevienam nekā neatbildēdams un ziņkārīgi vērdamies kliedzēju sejās. Beidzot viņš pēkšņi atkal kļuva tāds kā domīgs, — tā vismaz atstāstīja, — sarauca pieri, stingriem soļiem piegāja pie apvainotā Pjotra Pavloviča un, ātri bērdams vārdus, ar manāmu nepatiku nomurmināja:

— Jūs, protams, atvainosiet… Es nudien nezinu, kāpēc man pēkšņi iegribējās … muļķības …

Nevērīgā atvainošanās bija tikpat kā jauns apvainojums. Atskanēja vēl skaļāki kliedzieni. Nikolajs Vsevolodovičs paraustīja plecus un izgāja ārā.

Tas viss bija ļoti muļķīgi, nerunājot nemaz par nekrietnību — iepriekš apdomātu un tīšu nekrietnību, kā tas likās jau no pirmā acu uzmetiena, un tas tātad bija tīšs, augstākā mērā nekaunīgs apvainojums visai mūsu sabiedrībai. Tā to visi arī saprata. Visupirms nekavējoties un vienprātīgi izslēdza Stavrogina kungu no kluba biedru skaita; pēc tam nolēma visa kluba vārdā griezties pie gubernatora un lūgt viņu nekavējoties (negaidot, kamēr lieta formāli sāksies tiesā) savaldīt nelietīgo dauzoņu — «galvaspilsētas skandālistu ar savu administratīvo varu un tādējādi pasargāt visas mūsu pilsētas godīgās sabiedrības mieru no nekrietniem uzbrukumiem». Pie tam ar ļaunu vientiesību tika piebilsts, ka «varbūt atradīsies kāds likums, ko var piemērot arī Stavrogina kungam». Tieši šī frāze bija speciāli domāta gubernatoram, lai iedzeltu viņam Varvaras Petrovnas dēļ. Notikums tika izpūsts ar lielu baudu. Kā par spīti, gubernators toreiz neatradās pilsētā; viņš bija aizbraucis uz bērna kristībām pie kādas interesantas un jaunas atraitnes, kas pēc vīra nāves palikusi mātes cerībās; tomēr bija zināms, ka viņš drīz atgriezīsies. Gubernatoru gaidot, cienījamajam un apvainotajam Pjotram Pavlovičam sarīkoja veselu ovāciju: viņu apkampa un skūpstīja; visa pilsēta ieradās pie viņa vizītē. Tika projektēts pat subskripcijas ceļā rīkot viņam par godu mielastu, un tikai pēc viņa paša stingra lūguma šo domu atmeta, varbūt beidzot aptverdami, ka vīrs tomēr ir pavazāts aiz deguna un ka tātad nav iemesla pārāk gavilēt.

Un tomēr kāpēc tas notika? Kā tas varēja notikt? Zīmīgs taisni tas apstāklis, ka neviens no mums visā pilsētā nemēģināja izskaidrot šo nedzirdēto notikumu ar ārprātu. Tātad tika uzskatīts; ka uz šādu rīcību Nikolajs Vsevolodovičs ir spējīgs, būdams arī pie pilna prāta. Es personīgi pat vēl šobaltdien nezinu, kā lai to izskaidro, lai gan drīz vien sekojošais notikums, liktos, visu izskaidroja un visus acīmredzot nomierināja. Piebildīšu arī, ka pēc četriem gadiem uz manu uzmanīgo jautājumu par šo kādreizējo notikumu klubā Nikolajs Vsevolodovičs, pieri saraucis, atbildēja: «Jā, es toreiz nebiju gluži vesels.» Bet nav jāaizsteidzas notikumiem priekšā.

Mani ieinteresēja arī tas uzliesmojušais vispārējais naids, ar kādu pie mums visi vērsās pret «dauzoņu un galvaspilsētas skandālistu». Katrā ziņā ļaudis centās saskatīt nekaunīgu iepriekšēju nolūku un aprēķinātu nodomu apvainot reizē visu sabiedrību. Tik tiešām — cilvēks nebija izdarījis nevienam pa prātam, bet, gluži otrādi, sacēlis visus pret sevi — un, liktos, ar ko tad? Pirms šā notikuma viņš ne reizi ne ar vienu nebija ķildojies un nevienu nebija apvainojis, bija bijis tik pieklājīgs kā modes lapas kavalieris, ja vien tas spētu runāt. Manuprāt, viņu ienīda lepnības dēļ. Pat mūsu dāmas, kas sākumā viņu dievināja, tagad zākāja viņu vēl negantāk nekā vīrieši.

Varvara Petrovna bija briesmīgi pārsteigta. Viņa vēlāk atzinās Stepanam Trofimovičam, ka visu to jau sen nojautusi, visu šo pusgadu, katru dienu gaidījusi, ka notiks kaut kas «tieši šādā garā», — brīnum jauka atzīšanās no mātes puses. «Sācies!» viņa drebēdama nodomājusi. Otrā dienā pēc liktenīgā vakara klubā viņa uzmanīgi, bet noteikti sākusi izskaidrošanos ar dēlu, taču pati, nabadzīte, trīcējusi pie visas miesas, lai cik cieša bijusi viņas apņēmība. Viņa visu nakti nebija gulējusi un pat gājusi agri no rīta apspriesties ar Stepanu Trofimoviču, un pie viņa apraudājusies, kas ar viņu nekad vēl cilvēku klātbūtnē nebija noticis. Varvara Petrovna gribēja, lai Nicolas kaut jel ko viņai pasaka, kaut vai iepriecina viņu ar izskaidrošanos. Nicolas, kas vienmēr bija tik pieklājīgs un godbijīgs attiecībās ar māti, kādu laiku klausījies viņā sabozies, bet ļoti nopietns, tad pēkšņi piecēlies, ne vārda neatbildējis, noskūpstījis viņai roku un izgājis ārā. Bet tās pašas dienas vakarā, kā par spīti, notika vēl viens skandāls, kas gan bija daudz mazsvarīgāks un ikdienišķāks par pirmo, tomēr, ņemot vērā vispārējo noskaņojumu, ļoti pastiprināja brēku pilsētā.

Proti, uzpeldēja mūsu draugs Ļiputins. Tas ieradās pie Nikolaja Vsevolodoviča tūliņ pēc dēla izskaidrošanās ar māti un ļoti lūdza tajā pašā dienā pagodināt viņu ar ierašanos mājas viesībās sakarā ar sievas dzimšanas dienu. Varvara Petrovna jau sen ar šausmām bija vērojusi Nikolaja Vsevolodoviča saiešanos ar tādas zemas kārtas cilvēkiem, tomēr neko neuzdrošinājusies viņam šai ziņā aizrādīt. Viņš jau iepriekš bija nodibinājis pazīšanos ar dažiem cilvēkiem šajā mūsu sabiedrības trešās šķiras slānī un pat vēl zemāk — bet tāda tieksme nu viņam bija. Pie Ļiputina mājās viņš līdz šim vēl nebija bijis, kaut gan ar viņu pašu bija saticies. Nikolajs Vsevolodovičs noprata, ka Ļiputins viņu tagad ielūdz sakarā ar vakarējo skandālu klubā un, pats būdams vietējais liberālis, par šo skandālu ir sajūsmināts, patiesi domā, ka tieši tā vajag rīkoties ar kluba vecākajiem un ka tas ir ļoti labi. Nikolajs Vsevolodovičs nosmējās un apsolīja ierasties.

Viesu bija saradies daudz; tie bija nepievilcīgi, bet braši ļaudis. Patmīlīgais un skaudīgais Ļiputins tikai divas reizes gadā rīkoja viesības, bet šajās reizēs tad arī neskopojās. Viscienījamākais viesis Stepans Trofimovičs slimības dēļ nebija ieradies. Pasniedza tēju, bija daudz uzkožamo un degvīna; pie trim galdiem spēlēja kārtis, bet jaunieši, vakariņas gaidīdami, uzsāka dejas klavieru pavadījumā. Nikolajs Vsevolodovičs uzlūdza Ļiputina kundzi — ļoti glītu dāmiņu, kas viņa priekšā briesmīgi mulsa, — izdejoja ar to divas tūres, apsēdās blakus, sāka runāties un sasmīdināja to. Beidzot, aizrādījis, cik viņa ir skaista, kad smejas, viņš pēkšņi, visiem viesiem redzot, apkampa viņu ap vidukli un noskūpstīja uz lūpām trīs reizes pēc kārtas ar lielu baudu. Pārbiedētā nabaga sieviete paģība. Nikolajs Vsevolodovičs paņēma cepuri, vispārējam apjukumam valdot, piegāja pie apmulsušā vīra, raudzīdamies viņā, samulsa arī pats un, ātrumā nomurminājis: «Nedusmojieties,» — izgāja ārā. Ļiputins izsteidzās viņam pakaļ priekšistabā, pats pasniedza kažoku un klanīdamies novadīja pa kāpnēm lejā. Bet jau otrā rītā gadījās diezgan amizants papildinājums šim būtībā samērā nevainīgajam notikumam — papildinājums, kas kopš tā laika sagādāja Ļiputinam pat zināmu cieņu, kuru viņš arī prata pilnā mērā izmantot savā labā.

Ap pulksten desmitiem rītā Stavroginas kundzes mājā ieradās Ļiputina kalpone Agafja, nekautrīgs, ņiprs, sārts, gadus trīsdesmit vecs sievišķis, kuru tas bija sūtījis ar uzdevumu pie Nikolaja Vsevolodoviča un kura katrā ziņā vēlējās «satikt viņu pašu». Nikolajam Vsevolodovičam stipri sāpēja galva, tomēr viņš iznāca ārā. Varvarai Petrovnai izdevās būt klāt pie uzdevuma nodošanas.

— Sergejs Vasiļjičs (proti, Ļiputins), — Agafja sprigani iesāka tarkšķēt, — vispirmām kārtām liek jūs laipni sveicināt un par veselību apjautāties, kā jūs pēc vakardienas esat gulējis un kā pašreiz jūtaties pēc vakardienas.

Nikolajs Vsevolodovičs pasmīnēja.

— Pasveicini un saki paldies, un vēl pasaki savam kungam, Agafja, ka viņš ir visgudrākais cilvēks visā pilsētā.

— Bet uz to viņš lika jums atbildēt, — vēl spriganāk turpināja Agafja, — ka viņš arī bez jums to zina un to pašu novēl jums.

— Tā! Bet kā viņš varēja zināt, ko es tev teikšu?

— Nemāku gan teikt, kā viņš to varēja uzzināt, bet, kad biju jau uz ielas un nogāju līdz šķērsielas galam, dzirdu — viņš man skrien pakaļ bez cepures. «Agafjuška,» viņš saka, «ja viņš tev izmisumā teiktu: «Pasaki savam kungam, ka viņš ir visgudrākais cilvēks visā pilsētā,» — tad tu viņam neaizmirsti atbildēt: «To viņš pats ļoti labi zina un to pašu novēl jums…»»

III

Beidzot notika izskaidrošanās arī ar gubernatoru. Mūsu jaukais, mīkstsirdīgais Ivans Osipovičs nupat bija atgriezies un nupat bija paguvis uzklausīt steidzīgo kluba sūdzību. Bez šaubām, vajadzēja kaut ko darīt, bet viņš apmulsa. Mūsu viesmīlīgais vecītis arī it kā baidījās no sava jaunā radinieka. Gubernators tomēr nolēma piedabūt viņu atvainoties kluba biedru un apvainotā priekšā, turklāt izdarīt to pienācīgā veidā un, ja vajadzīgs, arī rakstiski, bet pēc tam laipni pierunāt viņu mūs atstāt, aizbraucot, piemēram, intereses pēc uz Itāliju un vispār kaut kur uz ārzemēm. Zālē, kur viņš šoreiz izgāja saņemt Nikolaju Vsevolodoviču (citām reizēm tas, izmantodams savas radinieka tiesības, netraucēts staigāja pa visu māju), labi audzinātais Aļoša Teļatņikovs, ierēdnis, bet reizē it kā gubernatora mājinieks, kaktā pie galda plēsa vaļā aploksnes; bet blakus istabā pie loga zāles durvju tuvumā bija novietojies kāds atbraucējs, resns un dūšīgs pulkvedis, Ivana Osipoviča draugs un kādreizējais dienesta biedrs, un lasīja laikrakstu «Balss», protams, nepievērsdams nekādu uzmanību tam, kas notiek zālē; viņš pat sēdēja ar muguru pret zāli. Ivans Osipovičs sāka runāt aplinkiem, gandrīz čukstus, bet visu laiku mazliet juceklīgi. Nicolas raudzījās ļoti nelaipni, nepavisam ne kā radinieks, bija bāls, sēdēja, galvu nokāris, un klausījās, uzacis saraucis, it kā pārvarēdams stipras sāpes.

— Sirds jums ir laba, Nicolas, un cēla, — vecītis, starp citu, piebilda, — jūs esat ļoti izglītots cilvēks, grozījies augstākā sabiedrībā, un arī šeit jūsu izturēšanās bija priekšzīmīga, ar ko nomierinājāt sirdi savai māmiņai, kas mums visiem ir dārga. Un tagad nu viss parādās tik mīklainā un visiem bīstamā kolorītā! Runāju kā jūsu mājas draugs, kā padzīvojis un jums tuvs cilvēks, kurš jūs no sirds mīl un uz kuru nevar apvainoties… sakiet — kas jūs pamudina uz tik neapvaldītu rīcību, ka tā iet pāri visām pieklājības robežām? Ko nozīmē tādi it kā murgos izdarīti izlēcieni?

Nicolas klausījās ar īgnumu un nepacietību. Pēkšņi viņa acīs pavīdēja kaut kas viltīgs un zobgalīgs.

— Labi, es jums pateikšu, kas pamudina, — viņš nīgri noteica un, paraudzījies apkārt, pieliecās Ivanam Osipovičam pie auss. Labi audzinātais Aļoša Teļatņikovs atkāpās vēl soļus trīs uz loga pusi, bet pulkvedis aiz «Balss» lapas noklepojās. Nabaga Ivans Osipovičs steig-šus un paļāvīgi pagrieza ausi; viņš bija ārkārtīgi ziņkārīgs. Un te nu notika kaut kas pilnīgi neiespējams, bet savā ziņā nepārprotams. Vecītis pēkšņi sajuta, ka Nicolas nevis čukst viņam ausī kādu interesantu noslēpumu, bet piepeši saķer un diezgan stipri saspiež zobos viņa auss augšējo daļu. Vecītis sāka trīcēt, un elpa viņam aizrāvās.

— Nicolas, kas tie par jokiem! — viņš neviļus ievaidējās svešādā balsī.

Aļoša un pulkvedis vēl nebija paspējuši nekā saprast, tiem arī nebija redzams, kas notiek, un joprojām šķita, ka abi čukstas; taču vecā vīra izmisusī seja viesa viņos bažas. Acis izvalbījuši, viņi skatījās viens uz otru, nezinādami, vai mesties palīgā, kā bija norunāts, vai vēl pagaidīt. Nicolas to varbūt pamanīja un vēl sāpīgāk sakoda ausi.

— Nicolas, Nicolas! — upuris atkal ievaidējās, — nu, pajokoji, un gana …

Vēl viens mirklis, un, protams, nabadziņš būtu nomiris aiz bailēm; bet briesmonis apžēlojās un izlaida ausi no zobiem. Visas šīs nāves bailes bija turpinājušās vismaz veselu minūti, un vecītim pēc tam uznāca kaut kāda lēkme. Bet pusstundu vēlāk Nicolas bija apcietināts un pagaidām ievietots virssardzē, kur tika ieslēgts atsevišķā kamerā ar īpašu sargkareivi pie durvīm. Lēmums bija bargs, bet mūsu mīkstsirdīgais priekšnieks bija tā pārskaities, ka nolēma uzņemties atbildību pašas Varvaras Petrovnas priekšā. Visiem par lielu izbrīnu, šai dāmai, kas steigšus un saniknota ieradās pie gubernatora, lai ar to nekavējoties izskaidrotos, pie lieveņa tika pateikts, ka viņu nepieņemšot; tā viņa arī, no karietes neizkāpusi, atgriezās mājās, pati sev vairs neticēdama.

Un beidzot viss noskaidrojās. Pulksten divos naktī arestants, kas līdz tam bija izturējies brīnum mierīgi un pat bija aizmidzis, pēkšņi sāka trokšņot un ar dūrēm neganti dauzīt durvis, ar pārdabisku spēku atrāva no durvju lodziņa dzelzs režģi, izsita stiklu un sagraizīja rokas. Kad piesteidzās dežurējošais oficieris ar kareivju komandu un atslēgām un lika atslēgt kazemātu, lai mestos virsū trakotājam un to sasietu, izrādījās, ka ieslodzītajam ir stiprs delīrijs; viņu aizveda uz mājām pie māmiņas. Viss uzreiz noskaidrojās. Visi trīs mūsu ārsti atzina, ka pat pirms trim dienām slimnieks jau varējis it kā murgot un, kaut arī acīmredzot apziņa un apķērība viņam bijusi, tomēr ne vairs veselais saprāts un griba, ko gan apliecina arī fakti. Tā nu iznāca, ka Ļiputins pirmais bija nojautis patiesību. Ivans Osipovičs, būdams delikāts un jūtīgs cilvēks, stipri apmulsa; bet interesanti, ka arī viņš tātad bija uzskatījis Nikolaju Vsevolodoviču par spējīgu pie pilna saprāta izdarīt kaut ko vājprātīgu. Arī kluba apmeklētāji sakaunējās un nevarēja saprast, kā neviens nav redzējis ziloni un nav sapratis visu brīnumu vienīgo iespējamo izskaidrojumu. Radās, protams, arī skeptiķi, taču ne uz ilgu laiku.

Nicolas noslimoja vairāk nekā divus mēnešus. No Maskavas izsauca pazīstamu ārstu uz konsīliju; visa pilsēta apmeklēja Varvaru Petrovnu. Viņa piedeva. Kad uz pavasari Nicolas jau pilnīgi atveseļojās un bez kādiem iebildumiem piekrita māmiņas priekšlikumam aizbraukt uz Itāliju, viņa pierunāja dēlu ierasties pie mums visiem atvadu vizītē un turklāt, cik vien iespējams un kur vaja-dzīgs, atvainoties. Nicolas loti labprāt piekrita. Klubā kļuva zināms, ka Nikolajam Vsevolodovičam bijusi ļoti delikāta izskaidrošanās ar Pjotru Pavloviču Gaganovu viņa mājās un ka Gaganovs ar šo izskaidrošanos palicis pilnīgi apmierināts. Braukādams vizītēs, Nicolas bijis ļoti nopietns un pat mazliet drūms. Visi acīmredzot izturējās pret viņu ļoti līdzjūtīgi, bet nez kāpēc jutās neērti un priecājās, ka viņš aizbrauc uz Itāliju. Ivans Osipovičs pat apraudājās, bet nez kāpēc neriskēja viņu apkampt, pat beidzamo reizi atvadoties. Tiesa, daži no mums tā arī palika pārliecināti, ka nelietis gluži vienkārši izņirgājies par visiem, bet slimība — tā bijusi tikai izlikšanās. Viņš iegriezās arī pie Ļiputina.

— Sakiet, — viņš tam jautāja, — kā jūs varējāt iepriekš zināt to, ko es teikšu par jūsu prātu, un pasacīt Agafjai, ko lai tā man atbild.

— Nu tā, — iesmējās Ļiputins, — es taču arī jūs uzskatu par gudru cilvēku un tāpēc jūsu atbildi varēju iepriekš paredzēt.

— Tomēr neparasta sagadīšanās. Bet sakiet, lūdzu: jūs tātad toreiz, kad sūtījāt pie manis Agafju, uzskatījāt mani par gudru cilvēku, nevis par vājprātīgu?

— Par visgudrāko un visprātīgāko, tikai izlikos, it kā ticētu tam, ka neesat pie pilna prāta … Bet arī jūs pats toreiz tūdaļ uzminējāt manas domas un ar Agafju atsūtījāt man asprātības patentu.

— Nu, te jūs mazliet maldāties; es tiešām… biju nevesels … — Nikolajs Vsevolodovičs, pieri saraucis, nomurmināja. — Ko! — viņš iesaucās, — vai tad jūs patiešām domājat, ka esmu spējīgs klupt virsū cilvēkiem, būdams pie pilna saprāta? Kāpēc lai es to darītu?

Ļiputins sarāvās un nezināja, ko lai atbild. Nicolas mazliet nobālēja vai arī Ļiputinam tikai tā izlikās.

— Katrā ziņā jums ir ļoti amizants domāšanas veids,— turpināja Nicolas, — bet Agafjas sūtīšanu pie manis es, zināms, saprotu tā, ka jūs bijāt licis viņai mani nolamāt.

— Taču ne izaicināt jūs uz divkauju!

— Ak jā, atcerējos! Es jau biju dzirdējis, ka divkaujas jums derdzas …

— Kam nu mums atdarināt frančus! — Ļiputins atkal sarāvās.

— Jūs rēķināties ar tautību?

Ļiputins sarāvās vēl vairāk.

— Ai, ai! Ko es redzu! — Nicolas iesaucās, pēkšņi ieraudzījis visredzamākajā vietā uz galda Konsiderāna sējumu. — Vai tik jūs neesat furjerists? Kas zina! Bet vai tad arī tā nav franču atdarināšana? — viņš iesmējās, bungodams ar pirkstiem pa grāmatu.

— Nē, tā nav franču atdarināšana! — Ļiputins pat ar tādu kā naidu pielēca kājās. — Tas būs, tā sakot, tulkojums no vispasaules cilvēces valodas, nevis tikai no franču valodas. No vispasaules cilvēces sociālās republikas un harmonijas valodas, lūk, ko tas nozīmē! Bet ne tikai no franču valodas vien …

— Velns ar ārā, bet tādas valodas nemaz nav! — Nicolas joprojām smējās.

Dažreiz pat sīkums tik stipri pārsteidz, ka uz ilgu laiku paliek atmiņā. Par Stavrogina kungu viss galvenais stāsts vēl priekšā; bet tagad atzīmēšu kā kuriozu faktu, ka no visiem iespaidiem, ko viņš bija guvis, dzīvodams mūsu pilsētā, visspilgtāk atmiņā iespiedies neizskatīgais un gandrīz vai nekrietnais guberņas ierēdnītis — greizsirdīgs un rupjš despots savā ģimenē, skopulis un augļotājs, kas pusdienas ēdienu atliekas un sveču galus turēja aiz atslēgas, un reizē negants dievs vien zina kādas nākotnē iecerētas «sociālas harmonijas» sektants, kas naktīs jūsmoja par fantastisko nākotnes falansteru, kuras drīzai realizēšanai Krievijā un mūsu guberņā viņš ticēja gluži tāpat kā savai paša eksistencei. Bet tanī pašā laikā viņš bija iekrājis sev «mājeli», otrreiz apprecējies un apņēmis sievu ar krietnu naudiņu pūrā, un varbūt simt verstu apkaimē nebija neviena cilvēka, viņu pirmo ieskaitot, kas kaut vai izskata pēc atgādinātu nākamo «vispasaules vispārcilvēciskās sociālās republikas un harmonijas» pilsoni.

«Dievs vien zina, kur tādi cilvēki rodas!» Nicolas neizpratnē domāja, reizēm atcerēdamies negaidot sastapto furjeristu.

IV

Mūsu princis ceļoja vairāk nekā trīs gadus, tā ka pilsētā viņu gandrīz pilnīgi aizmirsa. Bet mums no Stepana Trofimoviča kļuva zināms, ka viņš apbraukājis visu Eiropu, bijis pat Ēģiptē un iegriezies Jeruzalemē; tad kaut kur piesities kādai zinātniskai ekspedīcijai, kas devusies uz Islandi, un tiešām pabijis Islandē. Stāstīja arī, ka vienu ziemu viņš klausījies lekcijas kādā vācu universitātē. Mātei viņš rakstīja reti — reizi pusgadā un pat vēl retāk; tomēr Varvara Petrovna nedusmojās un neapvainojās. Kādas nu tās attiecības ar dēlu bija nodibinājušās, ar tādām viņa nekurnēdama un padevīgi samierinājās, pastāvīgi skuma un ilgojās pēc sava Nicolas. Par savām ilgām un skumjām viņa nestāstīja nevienam. Pat no Stepana Trofimoviča viņa acīmredzot mazliet attālinājās. Varvara Petrovna savā nodabā loloja kaut kādus plānus un, šķiet, bija kļuvusi vēl skopāka nekā agrāk un vēl vairāk sāka krāt naudu un dusmoties par Stepana Trofimoviča zaudējumiem kāršu spēlē.

Beidzot šā gada aprīlī viņa saņēma vēstuli no Parīzes — no ģenerālienes Praskovjas Ivanovnas Drozdovas, viņas bērnības draudzenes. Savā vēstulē Praskovja Ivanovna, ar kuru Varvara Petrovna nebija ne tikusies, ne sarakstījusies jau kādus astoņus gadus, darīja viņai zināmu, ka Nikolajs Vsevolodovičs tagad esot pastāvīgs viesis viņu ģimenē, sadraudzējies ar Ļizu (viņas vienīgo meitu) un nodomājis vasarā pavadīt viņas uz Šveici, uz Vernex-Montreux, lai gan grāfa K. (Pēterburgā stipri ietekmīgas personas) ģimenē, kas pašreiz uzturas Parīzē, esot uzņemts kā pašu dēls un tikpat kā dzīvojot pie grāfa. Vēstule bija īsa un tās nolūks skaidri redzams, kaut gan bez nule minētajiem faktiem nekādu secinājumu tajā nebija. Varvara Petrovna ilgi nedomāja, aši izšķīrās un saposās, paņēma līdzi savu audzēkni Dašu (Šatova māsu) un aprīļa vidū aizlaida uz Parīzi un pēc tam uz Šveici. Viņa atgriezās jūlijā viena pati, atstājusi Dašu pie Drozdovām, bet pašas Drozdovas, kā viņa pārbraukusi stāstīja, apso-lījušas ierasties pie mums augusta beigās.

Arī Drozdovi bija mūsu guberņas muižnieki, tikai ģenerāļa Ivana Ivanoviča (Varvaras Petrovnas bijušā drauga un viņas vīra dienesta biedra) pienākumi nekad nebija ļāvuši viņiem apciemot Stavroginus viņu lieliskajā muižā. Bet pēc ģenerāļa nāves pagājušajā gadā dziļi apbēdinātā Praskovja Ivanovna ar meitu devās uz ārzemēm, starp citu, vēlēdamās arī izmēģināt ārstēšanos ar vīnogām, ko bija nodomājusi uzsākt Vernex-Montreux vasaras otrajā pusē. Pēc atgriešanās tēvijā viņa bija nodomājusi apmesties mūsu guberņā uz visiem laikiem. Pilsētā viņai piederēja liels nams, kas jau ilgus gadus stāvēja tukšs, ar aiznaglotiem logiem. Tie bija bagāti ļaudis. Praskovja Ivanovna, pēc pirmās laulības Tušina kundze, tāpat kā viņas pansionāta draudzene Varvara Petrovna, bija pagājušo laiku nodokļu atpircēja meita un arī ar lielu pūru izgājusi pie vīra. Atvaļinātais štāba rotmistrs Tušins arī pats bija turīgs vīrs ar zināmām spējām. Mirdams viņš novēlēja savai septiņgadīgajai vienīgajai meitai Ļizai krietnu kapitālu. Tagad, kad Ļizavetai Nikolajevnai bija jau apmēram divdesmit divi gadi, viņas pašas kapitālu vien varēja droši rēķināt uz divsimt tūkstošiem rubļu, nemaz nerunājot par to bagātību, ko viņa ar laiku mantos no mātes, kurai otrajā laulībā bērnu nebija. Varvara Petrovna bija acīmredzot visai apmierināta ar savu braucienu. Pēc viņas domām, viņa bija paguvusi apmierinoši vienoties ar Praskovju Ivanovnu un tūliņ pēc atbraukšanas izstāstīja visu Stepanam Trofimovičam; bija pat pret viņu visai ekspansīva, kas sen vairs ar Varvaru Petrovnu nebija noticis.

— Urā! — Stepans Trofimovičs iesaucās un uzsita knipi.

Viņš bija pilnīgā sajūsmā, jo vairāk tāpēc, ka visu laiku kopš šķiršanās ar draugu bija pavadījis smagā grūtsirdībā. Aizbraukdama uz ārzemēm, Varvara Petrovna nebija pat atvadījusies no viņa, kā pienākas, un par saviem plāniem nebija bildusi ne vārda «šim bābam», varbūt baidīdamās, ka viņš ko neizpļāpā. Varvara Petrovna toreiz dusmojās uz viņu par prāvu kāršu spēles zaudējumu, kas pēkšņi bija atklājies. Bet jau Šveicē viņa savā sirdī sajuta, ka pēc atgriešanās pamestais draugs būs jāatalgo, jo vairāk tāpēc, ka sen jau bija izturējusies pret viņu bargi. Pēkšņā un noslēpumainā šķiršanās pārsteidza un plosīja Stepana Trofimoviča biklo sirdi, un, kā par spīti, reizē sagadījās arī citas klizmas. Viņu mocīja kāds visai prāvs un sens naudas parāds, kas bez Varvaras Petrovnas palīdzības nekādi nevarēja tikt nokārtots. Bez tam šā gada maijā beidzās mūsu labā, mīkstsirdīgā Ivana Osipoviča palikšana gubernatora amatā; viņu atcēla un pat ar nepatikšanām. Pēc tam, Varvaras Petrovnas prombūtnes laikā, ieradās mūsu jaunais priekšnieks Andrejs Antonovičs fon Lembke; līdz ar to tūdaļ sākās arī jūtama pārmaiņa gandrīz visas mūsu guberņas sabiedrības attiecībās pret Varvaru Petrovnu un tātad arī pret Stepanu

Trofimoviču. Vismaz viņš jau bija paguvis savākt dažus nepatīkamus, kaut arī vērtīgus novērojumus un, likās, bija stipri nobažījies, palicis viens bez Varvaras Petrovnas. Stepans Trofimovičs dzīvoja uztraukumā un aizdomās, ka jaunajam gubernatoram jau ziņots par viņu kā par bīstamu cilvēku. Viņš bija saņēmis noteiktas ziņas, ka dažas mūsu dāmas nodomājušas pārtraukt vizītes pie Varvaras Petrovnas. Par nākošo gubernatoriem (kuru gaidīja pie mums tikai uz rudeni) atkārtoti runāja, ka viņa, lai gan esot, kā dzirdams, ļoti lepnīga, toties īsta aristokrāte, nevis «kaut kāda mūsu nožēlojama Varvara Petrovna». Visiem nez no kurienes bija jau visos sīkumos kļuvis droši zināms, ka jaunā gubernatoriene un Varvara Petrovna kādreiz esot sastapušās augstākajā sabiedrībā un izšķīrušās naidīgi, tā ka fon Lembkes kundzes vārda pieminēšana vien it kā atstājot uz Varvaru Petrovnu sāpīgu iespaidu. Varvaras Petrovnas mundrais un triumfējošais izskats, nicīgā vienaldzība, ar kādu viņa noklausījās stāstu par mūsu dāmu nodomiem un sabiedrībā valdošo satraukumu, pacēla nobiedētā Stepana Trofimoviča nošļukušo garastāvokli un uzreiz padarīja viņu jautrāku. Ar īpašu, priecīgi izdabājošu humoru viņš sāka tai attēlot jaunā gubernatora ierašanos.

— Jums, excellente amie,1 bez šaubām, būs zināms,— viņš runāja, koķetēdams un švītīgi stiepdams vārdus, — ko nozīmē krievu administrators, vispārīgi runājot, un ko nozīmē gluži jauns, tas ir, jaunizcepts, jauniecelts krievu administrators … Ces interminables mots russes!2 Bet diez vai jūs esat praksē iepazinusies, ko nozīmē administratīva sajūsma un kas tas īsti ir?

— Administratīva sajūsma? Nezinu, kas tas ir.

— Tas ir… Vous savez, chez nous… En un mot, nolieciet kaut kādu pēdīgo nejēgu pārdot kaut kādas nopluskātas dzelzceļa biļetes, un šis nejēga, tiklīdz iesiet pirkt biļeti, tūliņ uzskatīs, ka viņam ir tiesība raudzīties uz jums kā Jupiteram, pour vous montrer son pouvoir.4 «Tagad, sak, es parādīšu savu varu pār tevi…» Un tas viņiem kāpj galvā un rada administratīvo sajūsmu. En

1 augsti cienījamā draudzene (franču vai.).

2 Šie bezgalīgie krievu vārdi! (Franču vai.)

3 Jūs zināt, pie mums… Vārdu sakot (franču vai).

4 lai pierādītu jums savu varu (franču vai).

un mot, es nesen lasīju, ka kāds psalmotājs vienā no mūsu ārzemju baznīcām — mais c’est très curieux — izdzinis, proti, vārda tiešā nozīmē izdzinis no baznīcas kādu ievērojamu angļu ģimeni, les dames charmantes,2 kad patlaban vajadzēja sākties lielā gavēņa dievkalpojumam, — vous savez ces chants et le livre de Job,3 — vienīgi aiz tā iegansta, ka «ārzemnieku vazāšanās pa krievu baznīcām traucē kārtību, lai nāk paredzētajā laikā» … un panācis to, ka dāmas paģībušas… Šim psalmotājam bija uznākusi administratīvas sajūsmas lēkme, et il a montré son pouvoir.

— Stāstiet īsāk, ja varat, Stepan Trofimovič.

— Fon Lembkes kungs pašreiz apbraukā guberņu. En un mot, šis Andrejs Antonovičs, kaut gan ir pareizticīgs Krievijas vācietis un pat — es to nenoliegšu — ļoti skaists, apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis…

— Kāpēc jūs domājat, ka skaists vīrietis? Acis viņam kā aunam.

— Augstākā mērā skaists. Bet lai notiek, es piekāpjos mūsu dāmu sprieduma priekšā …

— Lai nu tas paliek, Stepan Trofimovič, lūdzu jūs! Ak tā, jūs valkājat sarkanas kaklasaites, vai sen jau?

— To es … es tikai šodien …

— Bet vai jūs dodaties kārtējās pastaigās? Vai noejat katru dienu sešas verstis, kā ārsts jums licis?

— Ne… ne vienmēr.

— Es jau tā domāju! Es to nojautu jau Šveicē! — viņa pikti iesaucās. — Turpmāk jūs staigāsiet nevis sešas, bet desmit verstis dienā! Jūs esat šausmīgi nolaidies, šausmīgi, š-šausmīgi! Jūs ne tikai esat kļuvis vecs, jūs esat vecīgi sanīcis… biju pārsteigta, kad jūs pirmīt ieraudzīju, lai gan bijāt apsējis sarkanu kaklasaiti… quelle idée rouge! Turpiniet par fon Lembki, ja jums tiešām ir kas sakāms, un vienreiz beidziet arī, lūdzams, es esmu nogurusi.

— En un mot, es jau gribēju tikai sacīt, ka tas ir viens no tiem administratoriem, kas četrdesmit gadu vecumā

sāk savu karjeru, bet līdz četrdesmit gadiem nīkuļojis kādā nožēlojamā amatiņā un pēc tam pēkšņi tiek uz augšu ar piepeši iegūtas laulātas draudzenes palīdzību vai ar kādiem citiem — ne mazāk izmisīgiem līdzekļiem … Tas ir, viņš pašreiz aizbraucis… tas ir, es gribu teikt, ka par mani viņam tūdaļ piepūstas pilnas ausis: es esot jaunatnes maitātājs un ateisma izplatītājs guberņā … Viņš tūliņ sācis ievākt ziņas.

— Vai patiesi?

— Es pat esmu spēris soļus. Kad par jums «zi-ņots», ka jūs esot «pārvaldījusi guberņu», vous savez — viņš atļāvies izteikties, ka «nekas tamlīdzīgs turpmāk nenotiks».

— Un tieši tā teicis?

— Ka «nekas tamlīdzīgs turpmāk nenotiks» — un avec cette morgue… Laulāto draudzeni Jūliju Mihailovnu mēs te dabūsim redzēt augusta beigās, atbrauks tieši no Pēterburgas.

— No ārzemēm. Mēs tur satikāmies.

— Vraiment?

— Parīzē un Šveicē. Viņa ir Drozdovām rada.

— Rada? Cik lieliska sagadīšanās! Stāsta, ka esot godkārīga un … it kā ar izciliem sakariem?

— Blēņas, šādi, tādi sakariņi! Līdz četrdesmit pieciem gadiem nosēdēja vecmeitās bez nevienas kapeikas, tagad noķērusi savu fon Lembki, un, protams, nu viņas vienīgais mērķis ir vilkt viņu uz augšu. Abi ir intriganti.

— Un runā, ka esot divus gadus vecāka par viņu?

— Piecus. Viņas māte Maskavā manas namdurvis no eņģēm izvirinājusi; toreiz, vēl Vsevoloda Nikolajeviča laikā, lūgtin lūdzās, lai es aiz žēlastības aicinu uz savām ballēm. Bet šī ar savu tirkīza mušu uz pieres visu nakti notup kaktā, ne uz vienu deju neuzlūgta, tā ka es jau pēc pulksten diviem aiz žēlastības aizsūtīju pie viņas pirmo kavalieri. Toreiz viņai bija jau divdesmit pieci gadi, bet veda uz ballēm kā skuķi īsā kleitiņā. Kļuva pat nepieklājīgi laist tādas savās mājās.

— To mušu es it kā savām acīm redzu.

— Es jums saku, aizbraucu un taisni intrigu tiklā iekūlos. Jūs taču nupat lasījāt Drozdovas vēstuli, vai skaidrāk maz var izteikties? Un ko es redzu? Šī pati muļķe Drozdova — viņa vienmēr bijusi tikai muļķe — pēkšņi skatās jautājoši: sak, kāpēc esmu atbraukusi? Varat iedomāties, kā es biju pārsteigta! Skatos, bet tā Lembke tur luncinās, un viņai līdzi tas brālēns, vecā Drozdova māsasdēls, — viss skaidrs! Protams, es vienā mirklī visu pārgrozīju, un Praskovja bija atkal manā pusē, bet intriga, kas par intrigu!

— Pār kuru jūs tomēr guvāt virsroku. Ak, jūs esat Bismarks!

— Nebūdama Bismarks, es tomēr esmu spējīga saskatīt viltību un muļķību, kur vien tā parādās. Lembke — tā ir viltniece, bet Praskovja — muļķe. Reti kad esmu sastapusi tik nevarīgu sievieti, turklāt ar uztūkušām kājām, turklāt labsirdīgu. Kas var būt muļķīgāks par labsirdīgu muļķi?

— Ļauns muļķis, ma bonne amie,x ļauns muļķis ir vēl muļķīgāks, — Stepans Trofimovičs cēlsirdīgi oponēja.

— Jums varbūt taisnība, jūs taču Ļizu atceraties?

— Charmante enfant!

— Tagad vairs ne enfant, bet sieviete — un sieviete ar raksturu. Cēla un dedzīga, un man patīk, ka nepadodas mātei, tai lētticīgajai muļķei. Tur tā paša brālēna dēļ bezmaz izcēlās skandāls.

— Viņš taču patiesībā Ļizavetai Nikolajevnai nemaz nav rada … Vai viņš uz ko cer, vai?

— Redziet, tas ir jauns oficieris, ļoti nerunīgs, pat kautrīgs. Es vienmēr gribu būt taisnīga. Manuprāt, viņš pats ir pret šo intrigu un nekā nevēlas, bet blēžojusies tikai Lembke. Viņš ļoti cienīja Nicolas. Jūs saprotat, viss ir atkarīgs no Ļizas, bet viņu es atstāju lieliskās attiecībās ar Nicolas, un viņš pats man nosolījās katrā ziņā atbraukt pie mums novembrī. Tātad intrigas taisa vienīgi Lembke, bet Praskovja ir tikai ar aklību sista. Piepeši viņa man stāsta, ka visas manas aizdomas esot tukša fantāzija; es viņai acīs pasacīju, ka viņa ir muļķe. To es esmu ar mieru apliecināt pastarajā tiesā. Un, ja Nicolas nebūtu mani lūdzis, lai es viņu uz kādu laiku atstāju, tad es no turienes nebūtu aizbraukusi, neatmaskojusi to viltīgo sievieti. Viņa ar Nicolas palīdzību centās pieglaimoties grāfam K., viņa gribēja sanaidot dēlu ar māti. Taču Ļiza ir mūsu pusē, bet ar Praskovju es esmu norunājusi. Vai jūs zināt, ka Karmazinovs viņai ir radinieks?

— Kā? Fon Lembkes kundzes radinieks?

— Nu jā, ka viņas. Tāds attālāks.

— Karmazinovs, novelists?

— Nūja, rakstnieks, ko jūs brīnāties? Protams, viņš pats sevi uzskata par dižgaru. Uzpūties kā tītars! Viņa atbrauks ar to reizē, bet pašlaik tur par Karmazinovu vien tērgā. Viņa esot nodomājusi šeit kaut ko rīkot, nez kādas literāras sanāksmes. Viņš uz mēnesi atbraukšot, pēdējo muižu gribot te pārdot. Šveicē es ar Karmazinovu bezmaz satikos, bet man ļoti negribējās. Es gan ceru, ka mani jau nu gan viņš pagodinās un pacentīsies iepazīt. Senāk man vēstules rakstīja, viesojās manā mājā. Es vēlētos,. lai jūs kārtīgāk ģērbtos, Stepan Trofimovič; jūs ar katru dienu kļūstat nolaidīgāks… Ak, kā jūs mani mokāt! Ko jūs tagad lasāt?

— Es … es …

— Saprotu. Joprojām draugi, joprojām iedzeršanas, klubs un kārtis, un ateista reputācija. Man šī reputācija nepatīk, Stepan Trofimovič. Es nevēlētos, ka jūs saukā par ateistu, sevišķi tagad es to nevēlētos. Arī agrāk nevēlējos, jo tā taču ir vienīgi tukša pļāpāšana. Tas man beidzot jums jāpasaka.

— Mais, ma chère…

— Paklausieties, Stepan Trofimovič, par zinībām runājot, es jūsu priekšā esmu nepraša, bet, šurp braukdama, es daudz par jums domāju. Man radusies kāda pārliecība.

— Kāda tad?

— Tāda, ka mēs ar jums neesam gudrāki par visiem, bet ka ir arī gudrāki par mums.

— Reizē asprātīgi un trāpīgi. Ir gudrāki, tas nozīmē, ka tiem ir arī vairāk taisnības, tātad arī mēs varam kļūdīties, vai ne? Mais, ma bonne amie, pieņemsim, ka es kļūdos, bet man taču ir sava vispārcilvēciskā, mūžīgā, augstākā tiesība uz sirdsapziņas brīvību? Man taču ir tiesība nebūt svētulim un fanātiķim, ja es tā vēlos, bet par to, protams, dažādi kungi mani ienīdīs mūžīgi mūžam. Et puis, comme on trouve toujours plus de moines que de raison un tā kā es tam pilnīgi piekrītu…

— Kā, kā jūs teicāt?

— Es teicu: on trouve toujours plus de moines que de raison, — un tā kā es tam …

— Tā droši vien nav jūsu doma; to jūs kaut kur būsiet lasījis.

— To teicis Paskāls.

— Es jau tā domāju … ka ne jūs! Kāpēc jūs pats nekad tā nepasakāt — tik īsi un trāpīgi, bet vienmēr runājat ļoti gari? Tā būtu daudz labāk nekā pirmīt par administratīvo sajūsmu …

— Ma foi, chère… Kāpēc? Pirmkārt, laikam tāpēc, ka es tomēr neesmu Paskāls, et puis… otrkārt, mēs, krievi, neko neprotam pateikt savā valodā… Vismaz līdz šim vēl neesam pateikuši…

— Hm! Tas varbūt nebūs taisnība. Būtu jūs vismaz pierakstījis un iegaumējis tādus vārdus, ziniet, sarunas gaitā… Ak, Stepan Trofimovič, es braucu šurp, lai ar jums nopietni, nopietni izrunātos!

— Chère, chère amie!

— Tagad, kad visi tie Lembkes, visi tie Karmazinovi… Ak dievs, kā jūs esat nolaidies! Ak, kā jūs mani mokāt! … Es gribētu, lai šie ļaudis justu pret jums cieņu, tāpēc ka viņi nav viena jūsu mazā pirkstiņa vērti, bet kā jūs uzvedaties? Ko viņi te ieraudzīs? Ko es viņiem varēšu parādīt? Jums vajadzētu būt cildenības apliecinā-jumam, paraugam, bet jūs pulcējat ap sevi visādus salašņas, esat ieņēmies neciešamus paradumus, jūs esat kļuvis vecīgi vārgs, jūs nevarat iztikt bez vīna un kārtīm, jūs lasāt vienīgi Pola de Koka romānus un neko nerakstāt, turpretī viņi visi tur raksta; viss jūsu laiks paiet pļāpāšanā. Vai ir iespējams, vai ir pieļaujams draudzēties ar tādu draņķi kā jūsu nešķiramais Ļiputins?

— Kāpēc tad viņš ir mans un nešķirams? — Stepans Trofimovičs bikli protestēja.

— Kur viņš tagad? — Varvara Petrovna stingri un asi turpināja.

— Viņš… viņš jūs bezgala ciena un ir aizbraucis uz S—ku, lai pēc mātes nāves saņemtu mantojumu.

— Viņš, liekas, neko citu nedara kā tikai saņem naudu. Un Šatovs? Tāpat pa vecam?

— Irascible, mais bon.

— Ciest nevaru to jūsu Šatovu; ļauns un iedomīgs.

— Kā klājas Darjai Pavlovnai?

— Jūs jautājat par Dašu? Kā tad jums viņa pēkšņi ienāca prātā? — Varvara Petrovna ziņkārīgi paskatījās uz Stepanu Trofimoviču. — Vesela, atstāju pie Drozdovām… Es Šveicē kaut ko dzirdēju par jūsu dēlu — sliktu, nevis labu.

— Oh, c’est une histoire bien bête1 Je vous attendais, ma bonne amie, pour vous raconter…

— Pietiek, Stepan Trofimovič, lieciet mani mierā; esmu nomocījusies. Gan paspēsim izrunāties, sevišķi par to, kas slikts. Jūs sākat sprauslāt, kad smejaties, tā jau ir tāda veča pazīme. Un cik savādi jūs tagad esat sācis smieties … Ak dievs, cik daudz sliktu ieradumu jums sakrājies! Karmazinovs pie jums nebrauks! Bet te jau tāpat ļaudis par visu slikto vien priecājas. Nu jūs parādījāt, kāds esat īstenībā. Nu, pietiek, pietiek, esmu nogurusi! Var taču beidzot pasaudzēt cilvēku!

Stepans Trofimovičs «pasaudzēja cilvēku», bet aizgāja apmulsis.

v

Mūsu draugs tiešām bija ieņēmies ne mazumu sliktu paradumu, sevišķi pašā beidzamajā laikā. Viņš acīm redzami un strauji bija nolaidies un, tas tiesa, bija kļuvis nevīžīgs. Dzēra vairāk, bija palicis raudulīgāks un nervozāks, kļuvis pārlieku jūtīgs pret skaistumu. Viņa seja bija dīvainā kārtā kļuvusi spējīga neparasti ātri mainīties, piemēram, vissvinīgāko izteiksmi nomainīja vissmieklīgākā vai pat vismuļķīgākā. Viņš necieta vientulību un pastāvīgi gribēja, lai viņam kāds pakavē laiku. Katrā ziņā vajadzēja pastāstīt viņam kaut kādu tenku, pilsētas anekdoti, turklāt katru dienu jaunu. Ja turpretī ilgi neviens nenāca, viņš skumīgi klaiņāja pa istabām, gāja pie loga, domās iegrimis, čamstināja lūpas, dziļi nopūtās, bet vispēdīgi bezmaz pinkšķēja. Viņš visu laiku it kā ko nojauta, baidījās no kaut kā negaidīta, nenovēršama, bija kļuvis bailīgs, sāka lielu vērību pievērst sapņiem.

Visu to dienu un vakaru viņš pavadīja ārkārtīgi skumīgā jutoņā, atsūtīja man pakaļ, stipri uztraucās, ilgi runāja, ilgi stāstīja, bet diezgan nesakarīgi. Varvara Petrovna jau sen zināja, ka viņš no manis nekā neslēpj. Man beidzot šķita, ka viņš norūpējies par kaut ko sevišķu, par kaut ko tādu, ko viņš pats varbūt nemaz nespēj aptvert. Parasti agrāk, kad mēs satikāmies divatā un viņš man sāka sūdzēt savas bēdas, gandrīz vienmēr pēc kāda laiciņa tika atnesta pudele un kļuva vieglāk ap sirdi. Šoreiz vīna nebija un viņš acīm redzami ne vienreiz vien apspieda vēlēšanos sūtīt pēc tā.

— Kāpēc viņa aizvien dusmojas! — viņš man ik brīdi sūdzējās kā mazs bērns. — Tous les hommes de génie et de progrès en Russie étaient, sont et seront toujours kāršu spēlmaņi et des žūpas, qui boivent en zapoï.. - bet es vēl nepavisam neesmu ne tāds kāršu spēlmanis, ne tāds žūpa … Man pārmet, kāpēc es nekā nerakstot. Savādi gan! Kāpēc es guļot? Jums, viņa saka, jāstāv, «par paraugu un pārmetumu». Mais, entre nous soit dit, ko tad tāds cilvēks, kuram lemts stāvēt «par pārmetumu», citu var darīt kā vien gulēt — vai viņa to zina?

Un beidzot man noskaidrojās tās galvenās, sevišķās skumjas, kas tik neatlaidīgi šoreiz viņu māca. Daudzreiz tovakar viņš gāja klāt spogulim un ilgi stāvēja pie tā. Beidzot pagriezās no spoguļa pret mani un ar savādu izmisumu noteica:

— Mon cher, je suis un nolaidies cilvēks!

Jā, tiešām, līdz šim, līdz pat šai dienai, viņš, par spīti visiem Varvaras Petrovnas «jaunajiem uzskatiem» un «ideju pārmaiņām», par vienu gan bija visu laiku pārliecināts, proti, ka viņš vēl joprojām valdzina viņas sievietes sirdi, tas ir, ne tikai kā trimdinieks vai slavens zinātnieks, bet arī kā skaists vīrietis. Divdesmit gadu šī glaimojošā un nomierinošā pārliecība bija sakņojusies viņa sirdī, un varbūt no šīs pārliecības viņam vissmagāk bija šķirties. Vai Stepans Trofimovičs tovakar nojauta, kāds kolosāls pārbaudījums tika viņam gatavots jau vistuvākajā nākotnē?

vi

Tagad sākšu aprakstīt to pa daļai amizanto notikumu, ar kuru patiesībā arī sākas mana hronika.

Pašās augusta beigās beidzot pārbrauca ari Drozdovas. Viņas ieradās īsi pirms tam, kad atbrauca viņu radiniece, mūsu jaunā gubernatoriene, ko sen gaidīja visa pilsēta un kas vispār atstāja ļoti lielu iespaidu sabiedrībā. Taču par visiem šiem interesantajiem notikumiem pastāstīšu vēlāk; tagad aprobežošos tikai ar to, ka Praskovja Ivanovna atveda Varvarai Petrovnai, kas viņu ļoti nepacietīgi bija gaidījusi, kādu visai nepatīkamu mīklu: Nicolas šķīries no viņām jau jūlijā un, saticies pie Reinas ar grāfu K., devies līdzi viņam un viņa ģimenei uz Pēterburgu. (NB. Visas trīs grāfa meitas bija neprecētas.)

— Ļizaveta, būdama lepna un spītīga, man neteica ne pušplēsta vārda, — Praskovja Ivanovna nobeidza, — bet es pati savām acīm redzēju, ka starp viņu un Nikolaju Vsevolodoviču kaut kas noticis. Iemeslus nezinu, bet šķiet, ka jums, mans draugs Varvara Petrovna, par iemesliem nāksies pajautāt savai Darjai Pavlovnai. Manuprāt, Ļiza bija apvainota. Jūtos laimīga, ka beidzot esmu jums atvedusi jūsu favorīti un varu nodot to tieši jums rokās: viena bēda no kakla nost.

Šie dzēlīgie vārdi tika izteikti ar lielu īgnumu. Bija redzams, ka «nevarīgā sieviete» tos bija jau iepriekš sagatavojusi un izbaudījusi paredzamo efektu. Bet Var varu Petrovnu nevarēja vis samulsināt ar sentimentāliem efektiem un mīklām. Viņa stingri pieprasīja noteiktus un apmierinošus paskaidrojumus. Praskovja Ivanovna tūliņ pazemināja toni, beidzot pat apraudājās un sāka visai draudzīgi izkratīt sirdi. Šai ātri sadusmojamai, bet sentimentālajai dāmai, tāpat kā Stepanam Trofimovičam, vienmēr bija vajadzīga īsta draudzība, un viņa sūdzējās par savu meitu Ļizavetu Nikolajevnu galvenokārt tieši tāpēc, ka «meita nav viņai draugs».

Taču no visiem viņas paskaidrojumiem un garajiem stāstiem noteikti noskaidrojās vienīgi tas, ka starp Ļizu un Nicolas tiešām radušās kaut kādas nesaskaņas, bet, kas par nesaskaņām, — par to Praskovja Ivanovna acīmredzot nebija pratusi izveidot noteiktu priekšstatu. No izsacītajiem apvainojumiem pret Darju Pavlovnu viņa beidzot ne tikai pilnīgi atteicās, bet pat lūgšus lūdzās nepiešķirt viņas pirmītējiem vārdiem nekādu nozīmi, jo esot izteikusi tos «dusmās». Vārdu sakot, viss palika ļoti neskaidrs, pat aizdomīgs. Pēc viņas stāstījuma, nesaskaņas sākušās Ļizas «spītīgā un zobgalīgā» rakstura dēļ; «bet lepnais Nikolajs Vsevolodovičs, kaut arī bija stipri iemīlējies, tomēr nevarēja panest zobgalības un pats sāka zoboties».

— Drīz pēc tam mēs iepazināmies ar kādu jaunu cilvēku, liekas, jūsu «profesora» brāļadēlu, arī uzvārds tāds pats…

— Dēls, nevis brāļadēls, — Varvara Petrovna izlaboja. Praskovja Ivanovna arī agrāk nekad nebija varējusi iegaumēt Stepana Trofimoviča uzvārdu un vienmēr sauca viņu par «profesoru».

— Nu, ja dēls, tad dēls, jo labāk, bet man jau vienalga. Ikdienišķs jauns cilvēks, ļoti kustīgs un veikls, bet nekā sevišķa viņā nav. Nu, tur jau pati Ļiza rīkojās nelādzīgi, pietuvināja jauno cilvēku sev, lai Nikolajā Vsevolodovičā pamodinātu greizsirdību. Es to gan sevišķi nenosodu: meitenes tā parasti mēdz darīt, tas ir pat jauki. Tikai Nikolajs Vsevolodovičs nemaz nekļuva greizsirdīgs, bet, gluži otrādi, pats ar jauno cilvēku sadraudzējās, it kā neko neredzētu vai it kā viņam tas būtu vienaldzīgi. Tas nu Ļizu pavisam sakaitināja. Jaunais cilvēks drīz vien aizbrauca (nez kur steidzās), bet Ļiza sāka katrā izdevīgā gadījumā Nikolajam Vsevolodovičam piesieties. Viņa bija ievērojusi, ka tas ar Dašu reizēm parunājas, un nu sāka ārdīties, tad arī es, mīļā, nevarēju vairs izturēt. Uztraukties dakteri man aizlieguši, un man jau tā tas viņu izdaudzinātais ezers bija apnicis, tikai zobi no tā sāka sāpēt, tādu reimatismu dabūju. Ir pat rakstīts, ka no Zenēvas ezera ceļoties zobu sāpes; tam piemītot tāda īpašība. Bet tad Nikolajs Vsevolodovičs pēkšņi saņēma no grāfienes vēstuli un tūdaļ no mums aizbrauca, vienas dienas laikā saposās. Šķīrās viņi draudzīgi, un Ļiza, viņu pavadīdama, kļuva ļoti jautra un vieglprātīga un daudz smējās. Tā bija tikai tāda izlikšanās. Tiklīdz viņš bija aizbraucis, kļuva ļoti domīga, pat pieminēt viņu nemaz vairs nepieminēja un arī man aizliedza. Arī jums es ieteiktu, mīļā Varvara Petrovna, tagad ar Ļizu par šo jautājumu nesākt runāt, tas par ļaunu vien būtu. Bet, ja klusēsiet, viņa pirmā sāks pati ar jums runāt; tad izdibināsiet ko vairāk. Manuprāt, viņi atkal saies kopā, ja tikai Nikolajs Vsevolodovičs nevilcināsies atbraukt, kā tika solījis.

— Rakstīšu viņam tūdaļ pat. Ja jau viss bijis tā, tad nekādu īstu nesaskaņu nav; blēņas vien! Un arī Darju es pārāk labi pazīstu; arī blēņas.

— Par Dašeņku es, atzīstos, apgrēkojos. Bija vienīgi ikdienišķas sarunas un arī tad visiem dzirdot. Bet toreiz mani tas viss, mīļā, stipri uztrauca. Un arī Ļiza, es redzēju, pati pret Dašu atkal izturējās tikpat laipni kā agrāk…

Varvara Petrovna tanī pašā dienā aizrakstīja Nicolas un lūdza dēlu atbraukt kaut vienu mēnesi pirms viņa noteiktā laika. Un tomēr viņai kaut kas palika neskaidrs un nesaprotams. Viņa domāja visu vakaru un visu nakti. Praskovjas izskaidrojums viņai likās pārāk nevainīgs un sentimentāls. «Praskovja visu mūžu bijusi pārāk jūtīga, no pat pansionāta laikiem,» viņa domāja, «Nicolas gan nav tāds cilvēks, kas skuķes zobgalību dēļ bēgtu prom. Ja nesaskaņas tiešām bijušas, tad iemesls tām ir cits. Tas oficieris tomēr ir šeit, atvests līdzi un apmeties viņu mājā gluži kā rads. Arī par Darju Praskovja pārāk steidzīgi atvainojās: droši vien paturēja pie sevis kaut ko tādu, ko negribēja teikt…»

Līdz rītam Varvarai Petrovnai nobrieda projekts uzreiz izbeigt vismaz vienu neskaidrību — projekts, kas brīnišķīgs tādēļ, ka ir negaidīts. Kas norisinājās Varvaras Petrovnas sirdī, kamēr viņa to izdomāja? — grūti pasacīt, un es arī neņemos iepriekš izskaidrot visas tās pretrunas. Kā hronists aprobežojos vienīgi ar to, ka attēloju patiesus notikumus tieši tā, kā tie risinājušies, un neesmu vainīgs, ja tie liksies neticami. Taču man vēlreiz jāapliecina, ka uz rīta pusi viņai pret Dašu nebija palikušas itin nekādas aizdomas un, patiesību sakot, tādas arī nekad nebija radušās; Dašai viņa pārāk ticēja. Un viņa nevarēja pieļaut pat domu, ka viņas Nicolas varētu aizrauties ar viņas… «Darju». No rīta, kad Darja Pavlovna pie tējas galdiņa lēja tēju, Varvara Petrovna ilgi un vērīgi lūkojās viņā un varbūt divdesmito reizi kopš vakardienas noteica sevī ciešā pārliecībā:

«Blēņas vien!»

Tikai to ievēroja, ka Dašai ir tāds kā gurdens izskats un ka viņa kļuvusi vēl klusāka, vēl apātiskāka. Padzērušas tēju, abas pēc sen ieviesta paraduma apsēdās pie rokdarbiem. Varvara Petrovna lika viņai sniegt pilnīgu pārskatu par ārzemju iespaidiem, galvenokārt par dabu, iedzīvotājiem, pilsētām, paražām, turienes mākslu, rūpniecību — par visu, ko bija paguvusi ievērot. Neviena jautājuma par Drozdovām un dzīvi pie tām. Daša, kas sēdēja viņai līdzās pie rokdarbu galdiņa un palīdzēja izšūt, bija jau kādu pusstundu stāstījusi savā rāmajā, monotonajā, bet mazliet vārgajā balsī.

— Darja, — Varvara Petrovna viņu pēkšņi pārtrauca, — vai tev nav nekā tāda sevišķa, ko tu gribētu man pastāstīt?

— Nē, nekā. — Daša īsu mirkli padomāja un gaišām acīm paraudzījās uz Varvaru Petrovnu.

— Ne uz sirds, ne uz sirdsapziņas?

— Nekā, — klusu, bet ar tādu kā drūmu stingrību atkārtoja Daša.

— Es jau tā domāju! Zini, Darja, ka man nekad par tevi neradīsies šaubas. Tagad sēdi un klausies. Pārvietojies uz šā krēsla, sēsties man pretī, es gribu redzēt tevi visu. Tā, klausies, — vai gribi iziet pie vīra?

Daša atbildēja ar ilgu, jautājošu skatienu, kas gan nepauda sevišķu pārsteigumu.

— Pagaidi, klausies. Vispirms — ir starpība gados, ļoti liela; bet tu taču labāk par visiem zini, ka tas ir nieks. Tu esi prātīga, un tavā dzīvē nedrīkst būt kļūdu. Viņš gan vēl ir skaists vīrietis… Vārdu sakot, Stepans Trofimovičs, kuru tu vienmēr esi cienījusi. Nu?

Daša paraudzījās ar vēl jautājošāku skatienu un šoreiz ne tikai izbrīnījās, bet arī manāmi nosarka.

— Pagaidi, ciet klusu; nesteidzies! Lai gan tev pēc mana novēlējuma ir nauda, taču, ja es nomirtu, kas ar tevi notiks, kaut arī tev būs nauda? Tevi piekrāps un naudu atņems, pagalam tad būsi. Bet, izgājusi pie viņa, tu būsi pazīstama cilvēka sieva. Tagad paskaties no otras puses: ja es tagad nomirtu, kaut arī es viņu būtu nodrošinājusi, — kas ar viņu notiks? Bet uz tevi gan es paļaujos. Pagaidi, neesmu vēl pateikusi visu: viņš ir vieglprātīgs, cietsirdīgs, tūļa, egoists, ar vulgāriem paradumiem, bet tev viņš jāciena pirmām kārtām jau tāpēc, ka ir arī daudz sliktāki. Vai tik tu nedomā, ka es gribu tikt no tevis vaļā un iegrūst rokās kādam nelietim? Bet, galvenais, tāpēc, ka es lūdzu, tāpēc tu viņu arī cienīsi, — viņa pēkšņi saskaitusies pārtrauca, — dzirdi? Kāpēc tu spītējies?

Daša tikai klusēja un klausījās.

— Pag, uzgaidi vēl. Viņš ir bāba — bet tev tas jo labāk. Jāsaka gan, nožēlojams bāba; tādu sievietei nemaz nebūtu vērts mīlēt. Bet viņu ir vērts mīlēt viņa nevarības dēļ, nu tad mīli viņu nevarības dēļ. Tu taču mani saproti? Saproti?

Daša piekrizdama pamāja ar galvu.

— Es jau tā domāju, taisni to es no tevis biju gaidījusi. Viņš tevi mīlēs, jo viņam vajag, vajag tevi mīlēt; dievināt viņam tevi vajag! — sevišķi iekaisusi, iespiedzās Varvara Petrovna. — Bet viņš gan arī bez pienākuma tevī iemīlēsies, es taču viņu pazīstu. Turklāt es jau ari pati tepat vien būšu. Neraizējies, es arvien tepat būšu. Viņš sāks par tevi sūdzēties, apmelot tevi, čukstēs par tevi katram, kuru sastaps, pinkšķēs, allaž pinkšķēs; rakstīs tev vēstules no istabas uz istabu, pat divas vēstules dienā, bet bez tevis dzīvot nevarēs, un tas ir galvenais. Piespied viņu paklausīt; nepratīsi piespiest — muļķe būsi. Gribēs kārties, draudēs — netici; blēņas vien! Netici, tomēr turi acis vaļā, kas zina, var pakārties arī; tieši ar tādiem tas mēdz notikt; nevis aiz spēka, bet aiz gļēvuma karas; tāpēc nekad nenolaid līdz pēdējai robežai — un tas ir pirmais laulības dzīves noteikums. Neaizmirsti arī, ka viņš ir dzejnieks. Paklausies, Darja: nav augstākas laimes par uzupurēšanos. Un turklāt tu man sagādāsi lielu prieku, bet tas ir galvenais. Nedomā, ka es aiz muļķības pašreiz samuldēju niekus; es saprotu, ko runāju. Es esmu egoiste, esi arī tu egoiste. Es jau ar varu nespiežu; viss notiks pēc tava prāta; kā teiksi, tā būs. Nu, ko sēdi, runā kaut ko!

— Man taču vienalga, Varvara Petrovna, ja jau katrā ziņā vajag pie vīra iziet, — Daša stingri noteica.

— Katrā ziņa? Ko tu ar to gribi teikt? — Varvara Petrovna paskatījās stingri un cieši.

Daša klusēja, durdama ar adatu rokdarbu rāmī.

— Lai gan tu esi gudra, bet nupat samuldēji niekus. Kaut arī tas ir tiesa, ka esmu nodomājusi tevi katrā ziņā izprecināt, taču daru to nevis nepieciešamības dēļ, bet tikai tāpēc, ka esmu tā sadomājusi, — un izprecināt vienīgi Stepanam Trofimovičam. Ja nebūtu Stepana Trofimoviča, man ne prātā nenāktu tevi tagad izprecināt, kaut gan tev ir jau divdesmit gadu … Nu?

— Kā jūs vēlaties, Varvara Petrovna.

— Tātad esi ar mieru! Pagaidi, ciet klusu, kur tu steidzies, es vēl neesmu pateikusi visu; testamentā esmu tev novēlējusi piecpadsmit tūkstošus rubļu. Es tos izmaksāšu tūliņ pēc laulībām. No tās naudas astoņus tūkstošus tu atdosi viņam, tas ir, nevis viņam, bet man. Viņam ir parāds — astoņi tūkstoši; es to samaksāšu, bet vajadzīgs, lai viņš zina, ka samaksāts ar tavu naudu. Septiņi tūkstoši paliks tev uz rokas, no tiem tu viņam nekad nedod nevienu rubli. Viņa parādus nemaksā nekad. Vienreiz samaksāsi — pēc tam vairs neatkausies. Es gan vienmēr tepat vien būšu. Jūs saņemsiet no manis ik gadus tūkstoš divsimt rubļu naudā, bet kopā ar ārkārtējām piemaksām tūkstoš piecsimt, neskaitot dzīvokli un uzturu, ko arī saņemsiet no manis, gluži tāpat, kā viņš to saņem tagad. Tikai kalpotāji jums būs jātur pašiem. Gada naudu es tev izsniegšu visu uzreiz, tieši tev uz rokas. Taču esi arī laba: reizēm izsniedz viņam cik necik, arī draugiem atļauj nākt — reizi nedēļā, ja biežāk, tad dzen prom. Bet es jau pati tepat vien būšu. Un, ja nomiršu, jūsu pensija turpināsies līdz pat viņa nāvei, dzirdi, tikai līdz viņa nāvei, jo tā ir viņa pensija, nevis tava. Bet tev bez tiem pašreizējiem septiņiem tūkstošiem, kas atliksies neskarti, ja pati nebūsi muļķe, atstāšu vēl testamentā astoņus tūkstošus. Un vairāk tu no manis neko nesaņemsi, tev tas jāzina. Nu, vai esi ar mieru? Vai tu beidzot kaut ko teiksi?

— Esmu jau pateikusi, Varvara Petrovna.

— Neaizmirsti, ka viss notiks pēc tava prāta, kā gribēsi, tā būs.

— Tikai atļaujiet, Varvara Petrovna, — vai tad Stepans Trofimovičs jums jau kaut ko ir teicis?

— Nē, viņš neko nav teicis un nezina, bet… viņš tūliņ pateiksi

Viņa aši pielēca kājās un uzmeta uz pleciem melno lakatu. Daša atkal mazliet nosarka un jautājošiem skatieniem sekoja viņai. Varvara Petrovna pēkšņi pagriezās pret viņu ar dusmās kvēlojošu seju.

— Tu esi muļķe! — viņa kā vanags metās tai virsū, — nepateicīga muļķe! Kas gan tev prātā? Vai tu tiešām domā, ka es tevi’ kaut jel kādā veidā sakompromitēšu, kaut vai tik daudz, cik melns aiz naga! Viņš taču pats, uz ceļiem rāpodams, tevi lūgsies, viņam aiz laimes būs jāmirst nost, tā tas tiks nokārtots! Tu taču zini, ka es tev pāri darīt neļaušu! Jeb vai tu domā, ka viņš tevi ņems to astoņu tūkstošu dēļ un ka es tagad steidzos tevi pārdot? Muļķe, muļķe, jūs visas esat nepateicīgas muļķes! Pasniedz lietussargu!

Un viņa pa slapjajām ķieģeļu ietvēm un dēļu laipām kājām aizdrāzās pie Stepana Trofimoviča.

VII

Tas tiesa, ka «Darjai» viņa nebūtu ļāvusi pāri darīt; gluži otrādi, tieši tagad viņa uzskatīja sevi par tās labdari. Vissvētākās dusmas iedegās Varvaras Petrovnas sirdī, kad, uzmezdama lakatu, viņa ieraudzīja sev pievērstu savas audzēknes mulso un neuzticīgo skatienu. Varvara Petrovna bija sirsnīgi mīlējusi viņu no pat bērnības. Praskovja Ivanovna pamatoti bija nosaukusi Darju Pavlovnu par viņas favorīti. Jau sen Varvara Petrovna bija cieši nospriedusi, ka «Darjai nav tāds raksturs kā brālim» (tas ir, kā viņas brālim Ivanam Šatovam), ka viņa ir rāma un lēnīga, spējīga uz lielu pašuzupurēšanos, ka viņas raksturīgākās īpašības ir uzticība, neparasta vienkāršība, reti sastopams prātīgums un, galvenais, pateicība. Līdz šim acīmredzot Daša bija attaisnojusi visas uz viņu liktās cerības. «Viņas dzīvē nebūs kļūdu,» Varvara Petrovna noteica, kad meitenei bija vēl tikai divpadsmit gadu, un, tā kā viņai piemita īpašība stūrgalvīgi un kaismīgi pieķerties katram lolotajam sapnim, katram jaunajam mērķim, katrai savai idejai, kas viņai likās cēla, tad tūdaļ arī nolēma audzināt Dašu kā pašas meitu. Viņa nekavējoties atlika Dašai kapitālu un pieņēma mājās guvernanti mis Krigsu, kas nodzīvoja pie viņām līdz audzēknes sešpadsmitajam gadam, bet tad nez kāpēc tika atlaista. Nāca skolotāji no ģimnāzijas, starp tiem kāds īsts francūzis, kurš tad arī iemācīja Dašai franču valodu. Arī tas tika atlaists pēkšņi, gandrīz vai padzīts. Kāda nabadzīga dāma, atbraucēja no citurienes, atraitne muižniece, mācīja Dašai spēlēt klavieres. Taču galvenais pedagogs bija tomēr Stepans Trofimovičs. Patiesībā viņš pirmais atklāja Dašu: sāka mācīt rātno bērnu jau tad, kad Varvara Petrovna par viņu pat nedomāja. Atkal atkārtošu: tas ir apbrīnojami, kā viņam pieķērās bērni! Ļizaveta Nikolajevna Tušina mācījās pie viņa no astoņu līdz vienpadsmit gadu vecumam (protams, Stepans Trofimovičs mācīja viņu bez atlīdzības un neparko nebūtu ņēmis atlīdzību no Drozdovām). Bet viņš pats iemīlējās daiļajā bērnā un stāstīja tam nez kādas poēmas par pasaules un zemes uzbūvi, par cilvēces vēsturi. Lekcijas par pirmatnējām tautām un pirmatnējo cilvēku bija interesantākas par arābu pasakām. Ļiza, kurai sirds vai gura, šajos stāstos klausoties, savās mājās ārkārtīgi komiski atdarināja Stepanu Trofimoviču. Tas dabūja to zināt un reiz pats slepus noskatījās, kā Ļiza viņu atdarina. Apjukusi Ļiza metās viņa apkampienos un apraudājās. Aiz sajūsmas apraudājās arī Stepans Trofimovičs. Bet Ļiza drīz aizbrauca, un palika vienīgi Daša. Kad pie Dašas sāka nākt skolotāji, Stepans Trofimovičs pārtrauca mācības un pamazām pārstāja pievērst viņai uzmanību. Tā tas turpinājās ilgu laiku. Reiz, kad Dašai bija jau septiņpadsmit gadu, Stepanu Trofimoviču pēkšņi pārsteidza viņas piemīlīgais izskats. Tas notika pie galda Varvaras Petrovnas mājā. Viņš sāka runāties ar jauno meiteni, bija ļoti apmierināts ar viņas atbildēm un beidzot ierosināja nolasīt viņai rū-pīgi pārdomātu un plašu krievu literatūras vēstures kursu. Varvara Petrovna uzslavēja šo nodomu un pateicās viņam par jauko ideju, bet Daša bija sajūsmināta. Stepans Trofimovičs sevišķi rūpīgi gatavojās lekcijām, un beidzot pienāca pirmā mācību diena. Viņš iesāka ar vissenāko laikmetu; pirmā lekcija pagāja aizraujoši; Varvara Petrovna sēdēja klāt. Kad Stepans Trofimovičs bija beidzis un, prom iedams, pateica skolniecei, ka nākamajā reizē sāks iztirzāt «Teiksmu par Igora kauju», Varvara Petrovna pēkšņi piecēlās un paziņoja, ka lekcijas vairs nenotiks. Stepanam Trofimovičam viss iekšā sagriezās, bet viņš neteica ne vārda. Daša pietvīka; ar to tad arī šis pasākums beidzās. Tas notika taisni trīs gadi pirms tagadējās pēkšņās Varvaras Petrovnas fantāzijas.

Nabaga Stepans Trofimovičs sēdēja viens pats un neko nenojauta. Skumjās pārdomās viņš jau sen bija raudzījies ārā pa logu, vai neatnāks kāds paziņa. Bet neviens netaisījās nākt. Arā smidzināja lietus, istabā kļuva auksti; vajadzētu izkurināt krāsni; viņš nopūtās. Pēkšņi Stepans Trofimovičs ieraudzīja kaut ko baismīgu: Varvara Petrovna tādā laikā un nereizē pie viņa! Un kājām! Viņš bija tā pārsteigts, ka aizmirsa pārģērbties un pieņēma Varvaru Petrovnu tāds pats, kāds bija, tērpies parastajā sārtajā, vatētajā vamzī.

— Ma bonne amie!… — viņš vārgā balsī iesaucās, viešņu saņemdams.

— Jūs esat viens pats, es priecājos: ciest nevaru jūsu draugus! Kā jums te vienmēr piesmēķēts; ak kungs, kāds gaiss! Jūs pat tēju neesat beidzis dzert, bet pulkstenis ir jau vienpadsmit! Nekārtība — tā jums ir svētlaime! Mēsli — tā jums ir bauda! Kas tie par saplēstiem papī-riem uz grīdas? Nastasja, Nastasja! Ko dara jūsu Nastas ja? Atver, mīļā, logus, vēdlodziņus, durvis, visu līdz galam vaļā. Bet mēs ieiesim zālē; es pie jums darīšanās. Un, mīļā, kaut reizi mūžā izslauki istabu!

— Viņš piemēslo! — Nastasja žēlā balstiņā dusmīgi nočiepstēja.

— Bet tu slauki, piecpadsmit reižu dienā slauki! Cik neglīta tā jūsu zāle (kad bija iegājuši zālē)! Pieveriet ciešāk durvis, viņa taču gribēs noklausīties. Katrā ziņā jāpārmaina tapetes. Es taču pie jums sūtīju tapsētāju ar paraugiem, kāpēc neizvēlējāties? Sēstieties un klausieties. Sēstieties taču beidzot, es jūs lūdzu. Uz kurieni jūs? Uz kurieni jūs? Uz kurieni jūs!

— Es… tūliņ, — Stepans Trofimovičs atsaucās no otras istabas, — tā, te es atkal esmu!

— A, esat pārģērbies! — Varvara Petrovna viņu zobgalīgi noskatīja (viņš bija apvilcis svārkus virs vamža). — Tā tas tiešām būs piemērotāk… mūsu sarunai. Sēstieties taču beidzot, es jūs lūdzu.

Viņa tam izskaidroja visu uzreiz asi un noteikti. Ieminējās arī par astoņiem tūkstošiem, kas viņam bija vajadzīgi kā ēst. Sīki izstāstīja par pūru. Stepans Trofimovičs bolīja acis un trīcēja. Dzirdēja visu, bet nespēja skaidri aptvert. Gribēja sākt runāt, bet balss visu laiku aiztrūka. Zināja tikai, ka viss notiks tā, kā viņa saka, ka runāt pretī un nepiekrist nav nozīmes, ka viņš nenovēršami kļūs precēts vīrs.

— Mais, ma bonne amie, trešo reizi un manos gados … un ar tādu bērnu! — viņš beidzot ierunājās. — Mais c’est une enfant!

— Bērns, kuram, paldies dievam, divdesmit gadi! Neboliet, lūdzams, acis, neesat teātrī. Jūs esat ļoti gudrs un mācīts, bet no dzīves nekā nesajēdzat, jums pastāvīgi vajadzīga aukle, kas jūs uzrauga. Es nomiršu, un kas tad ar jums notiks? Bet viņa jums būs laba aukle; tā ir vienkārša, stingra, prātīga meitene; turklāt es pati tepat vien bušu, neba jau nu tūliņ miršu nost. Viņa mēdz sēdēt mājās, ir lēnīga kā eņģelis. Šī laimīgā doma man ienāca prata jau Šveicē. Vai jūs saprotat, kad es pati jums saku, ka viņa ir lēnīga kā eņģelis! — viņa pēkšņi negantās dusmās iekliedzās. — Pie jums ir piemēslots, viņa ieviesīs tīrību, kārtību, viss spīdēs un laistīsies … Ak, vai tad jūs domājat, ka man, piedāvājot tādu dārgumu, būs vēl jus jalūdzas, jāuzskaita visi labumi kā preciniecei! Uz ceļiem jums vajadzētu krist… Ak, tukšais, tukšais, mazdūšīgais cilvēks!

— Bet… es jau esmu vecs vīrs!

— Ko nozīmē jūsu piecdesmit trīs gadi! Piecdesmit gadi — tās nav mūža beigas, tas ir pusmūžs. Jūs esat skaists vīrietis un pats to zināt. Zināt arī, kā viņa jūs ciena. Kad es nomiršu, kas ar viņu notiks? Bet pie jums viņa varēs būt mierīga, un arī es varēšu būt mierīga. Jūs esat vērtīgs cilvēks ar vārdu un mīlošu sirdi; jūs saņemat pensiju, ko es uzskatu par savu pienākumu pret jums. Jūs varbūt glābsiet viņu, glābsiet! Katrā ziņā darīsiet viņai godu. Jūs viņu sagatavosiet dzīvei, attīstīsiet viņas sirdi, ievirzīsiet domas. Cik daudz cilvēku tagad neaiziet bojā tāpēc, ka nepareizi ievirzītas viņu domas! Ap to laiku nāktu gatavs jūsu sacerējums, un jūs uzreiz liktu par sevi runāt.

— Es patlaban, — viņš nomurmināja, Varvaras Petrovnas veiklo glaimu savaldzināts, — es patlaban taisos sākt rakstīt savus «Spānijas vēstures stāstus».

— Nu redziet, cik labi tas sakrīt.

— Bet… viņa? Vai jūs ar viņu esat runājusi?

— Par viņu neraizējieties, un nevajag būt tik ziņkārīgam. Protams, jums pašam vajadzēs viņu bildināt, lūgt pagodināt jūs, saprotat? Taču neraizējieties, es pati tepat vien būšu. Turklāt jūs taču viņu mīlat…

Stepanam Trofimovičam apreiba galva; sienas sāka grīļoties. Uzmācās kāda drausmīga ideja, kuru viņš nekādi nespēja aptvert.

— Excellente amie! — Viņa balss pēkšņi ietrīcējās. — Es … es nekad nevarēju iedomāties, ka jūs nolemsiet izprecināt mani… citai… sievietei!

— Jūs neesat meiča, Stepan Trofimovič; tikai meičas mēdz izprecināt, bet jūs precēsieties pats, — Varvara Petrovna indīgi nošņāca.

— Oui, j’ai pris un mot pour un autre. Mais… c’est égal.] — Viņš vērās Varvarā Petrovnā ar apmulsušu skatienu.

— Redzu, ka c’est égal, — viņa nicinoši novilka caur zobiem, — ak kungs! viņš taču ģībst! Nastasja, Nastasja! ūdeni!

Bet ūdens nebija vajadzīgs. Viņš atžilba. Varvara Petrovna paņēma savu lietussargu.

— Es redzu, ka ar jums tagad nav ko runāt…

— Oui, oui, je suis incapable.

— Bet līdz rītdienai jūs atpūtīsieties un pārdomāsiet. Sēdiet mājās, ja kas notiek, dodiet ziņu — kaut vai naktī. Vēstules nerakstiet, es tās nelasīšu. Jau rīt ap šo laiku es atnākšu viena pati pēc galīgās atbildes un ceru, ka tā būs apstiprinoša. Pacentieties, lai neviena sveša nebūtu un lai nebūtu piemēslots, jo pēc kā tas izskatās? Nastasja! Nastasja!

Protams, otrā dienā viņš piekrita; un arī nevarēja nepiekrist. Tur bija kāds sevišķs apstāklis …

VIII

Tā saucamā Stepana Trofimoviča muiža (pēc senas skaitīšanas — piecdesmit dvēseļu, līdzās Skvorešņikiem) nemaz nebija viņa, bet bija piederējusi viņa pirmajai sievai un tagad tātad piederēja viņu dēlam Pjotram Stepanovičam

Verhovenskim. Stepans Trofimovičs bija tikai aizbildnis un tāpēc, kad dēls kļuva pilngadīgs, pārvaldīja muižu pēc viņa formālās pilnvaras. Darījums bija jaunajam cilvēkam izdevīgs: viņš saņēma no tēva tūkstoš rubļu gadā kā muižas ienākumu, kaut gan jaunajos apstākļos tā neienesa ne piecus simtus (bet varbūt vēl mazāk). Dievs vien zina, kā tādas attiecības bija nodibinājušās. Jāsaka gan, ka visu šo tūkstoti sūtīja Varvara Petrovna, bet Stepans Trofimovičs šajos sūtījumos nepiedalījās ne ar vienu rubli. Gluži otrādi, visus ienākumus no zemītes viņš iebāza savā kabatā un bez tam izputināja muižu pavisam, izrentēdams to kādam rūpniekam un slepus no Varvaras Petrovnas pārdodams nociršanai birzi, proti, tās galveno vērtību. Šo birzīti viņš jau sen pārdeva pa gabaliem. Visa birzs bija vismaz astoņu tūkstošu vērta, bet viņš to pārdeva tikai par pieciem. Taču Stepans Trofimovičs klubā reizēm pārāk daudz paspēlēja, bet lūgt naudu Varvarai Petrovnai baidījās. Viņa zobus vien grieza, kad beidzot visu dabūja zināt. Un tagad nu piepeši dēliņš paziņo, ka atbraukšot pats, lai katrā ziņā pārdotu savus īpašumus, un uzdod tēvam nekavējoties parūpēties par pārdošanu. Skaidrs, ka Stepanam Trofimovičam, cēlam un nesavtīgam cilvēkam, kļuva kauns no ce cher enfant (kuru viņš beidzamo reizi bija redzējis pirms deviņiem gadiem Pēterburgā, kad tas vēl bija students). Sākumā visa muiža varēja maksāt tūkstošus trīspadsmit vai četrpadsmit, tagad diez vai kāds dotu par to pat piecus. Bez šaubām, Stepanam Trofimovičam bija pilnīgas tiesības saskaņā ar formālo pilnvaru pārdot mežu un, ierēķinot daudzus gadus kārtīgi sūtītos tūkstoš rubļus, kas pārsniedza iespējamos gadskārtējos ienākumus, stipri aizsargāt savas intereses. Bet Stepans Trofimovičs bija goda vīrs ar cildeniem centieniem. Viņam iešāvās prātā kāda apbrīnojami jauka doma: kad atbrauks Petruša, viņš tam pēkšņi ar cēlu žestu noliks galdā visaugstāko cenas maximum , proti, pat piecpadsmit tūkstošus, nemaz neieminoties par līdz šim sūtītajām summām, un cieši, cieši, ar asarām acīs spiedīs pie krūts ce cher fils, ar ko tad arī visa norēķināšanās būs galā. Aplinkus un uzmanīgi viņš siīka tēlot šo ainu Varvarai Petrovnai. Lika saprast, ka tas pat piešķirs tādu kā īpašu, cēlu nokrāsu viņu draudzības saitēm … viņu «idejai». Tas parādītu, cik nesavtīgi un augstsirdīgi ir viņu laika tēvi un vispār viņu laika cilvēki salīdzinājumā ar jauno laiku vieglprātīgo un sociālo jaunatni. Viņš vēl daudz runāja, bet Varvara Petrovna tikai klusēja. Beidzot sausi paziņoja tam, ka ir ar mieru pirkt viņu zemi un maksās par to cenas maximum, proti, tūkstošus sešus septiņus (arī par četriem to varēja nopirkt). Turpretī par pārējiem astoņiem tūkstošiem, kas bija izkūpējuši līdz ar birzi, neieminējās ne vārda.

Tas notika mēnesi pirms precināšanas. Stepans Trofimovičs bija pārsteigts un kļuva domīgs. Agrāk vēl varēja cerēt, ka dēliņš varbūt nemaz neatbrauks, — proti, tāda cerība būtu varējusi rasties svešam cilvēkam, no malas raugoties. Bet Stepans Trofimovičs kā tēvs ar sašutumu būtu noraidījis pat domu par tādu cerību. Lai nu būtu kā būdams, līdz šim mums par Petrušu bija atklīdušas tādas savādas baumas vien. Sākumā, pabeidzis universitāti pirms gadiem sešiem, viņš esot slaistījies pa Pēterburgu bez darba. Tad piepeši saņēmām ziņu, ka viņš piedalījies kaut kādas izplatītas proklamācijas sastādī-šanā un saukts pie atbildības. Pēc tam — ka pēkšņi atrodoties ārzemēs, Šveicē, Zenēvā, droši vien aizbēdzis.

— Es par to brīnos, — Stepans Trofimovičs, stipri apjucis, mums toreiz klāstīja, — Petruša — c’est une si pauvre tete. Viņš ir labsirdīgs, cēls, stipri jūtīgs, un es toreiz Pēterburgā ļoti nopriecājos, salīdzinādams viņu ar mūsdienu jaunatni, bet c’est un pauvre sire tout de meme… Un, ziniet, tas tādēļ, ka viņi ir pusperēti, sentimentāli! Viņus valdzina nevis reālisms, bet sociālisma sentimentālā, ideālā puse, tā sakot, sociālisma reliģiskā nokrāsa, poēzija … protams, viņi atdarina citus. Un tomēr, kā lai es, kā lai es tagad jūtos! Man te ir tik daudz ienaidnieku, tur vēl vairāk, piedēvēs vēl tēva ietekmi… Ak dievs! Petruša musinātājs! Kādi laiki mums tagad jāpiedzīvo!

Petruša gan ļoti drīz paziņoja savu precīzo Šveices adresi, uzkādu lai viņam parasti sūta naudu: tātad nebija gluži emigrants. Un nu tagad, gadus četrus sabijis ārzemēs, pēkšņi parādās atkal savā tēvijā un paziņo par drīzu ierašanos: tātad nekādos pārkāpumos nav apsūdzēts. Vēl vairāk, par viņu kāds esot pat gādājis un viņu protežējis. Tagad viņš rakstīja no Krievijas dienvidiem, kur atrodoties kādā privātā, bet svarīgā uzdevumā un kaut ko kārtojot. Tas viss bija ļoti jauki, taču kur lai ņem iztrūkstošos septiņus astoņus tūkstošus, lai sanāktu pieklājīgs muižas cenas maximum? Un ja nu viņš saceļ brēku un iznāk nevis cildena aina, bet prāvošanās? Kāds it kā teica Stepanam Trofimovičam, ka sentimentālais Petruša neatkāpsies no savām interesēm. «Diez kāpēc, kā esmu novērojis,» Stepans Trofimovičs man toreiz pačukstēja, «diez kāpēc visi tie niknākie sociālisti un komunisti vienlaikus ir neiedomājami skopuļi, ierāvēji, privātīpašnieki — un pat tā, jo kāds ir lielāks sociālists, jo radikālāks savos uzskatos, jo tas lielāks privātīpašnieks … kāpēc tas tā? Vai tiešām arī aiz sentimentalitātes?» Nezinu, vai šajā Stepana Trofimoviča piezīmē ir kāda daļa taisnības; zinu tikai, ka Petrušam bija šādas tādas ziņas par birzs pārdošanu un citu ko, bet Stepans Trofimovičs zināja, ka tam ir šīs ziņas. Man gadījās arī lasīt Petrušas vēstules tēvam; viņš rakstīja ārkārtīgi reti, reizi gadā, pat vēl retāk. Tikai beidzamajā laikā, ziņo-dams par savu drīzo ierašanos, bija atsūtījis divas vēstules — gandrīz vienu pēc otras. Visas viņa vēstules bija gaužām īsas, sausas, tajās bija vienīgi rīkojumi, un, tā kā tēvs ar dēlu bija uz tu, kā tas tagad modē, tad arī Petrušas vēstules stipri atgādināja tos senos rīkojumus, ko kādreizējie muižnieki no galvaspilsētas sūtīja saviem muižas ļaudīm, kurus bija iecēluši par muižu pārvaldniekiem. Un nu pēkšņi šie astoņi tūkstoši, kas visu atrisina, kā no gaisa rodas no Varvaras Petrovnas priekšlikuma, un pie tam viņa liek skaidri saprast, ka no citurienes tie nemaz nevar rasties. Protams, Stepans Trofimovičs piekrita.

Pēc Varvaras Petrovnas aiziešanas viņš tūdaļ atsūtīja man pakaļ, bet visiem citiem tanī dienā viņa durvis bija slēgtas. Stepans Trofimovičs, protams, noraudājās, gari un skaisti izrunājās, bieži un stipri sajuka savos izteicienos, nejauši pateica kādu kalambūru un palika ar to apmierināts, pēc tam uznāca viegla holerīna — īsi sakot, viss notika kā parasti. Pēc tam viņš izņēma savas jau pirms divdesmit gadiem mirušās vācietītes ģīmetni un sāka žēli gausties: «Vai tu man piedosi?» Vispār viņš bija it kā izsists no sliedēm. Aiz bēdām mēs mazliet ari iedzērām. Viņš gan drīz un saldi iemiga. Otrā rītā meistariski apsēja kaklasaiti, rūpīgi apģērbās un bieži gāja pie spoguļa sevi aplūkot. Mutautiņu iesmaržoja, gan tikai mazdrusciņ, taču, tiklīdz pa logu ieraudzīja nākam Varvaru Petrovnu, mudīgi paņēma citu mutautiņu, bet iesmaržoto paslēpa zem spilvena.

— Nu lieliski! — Varvara Petrovna uzslavēja, noklausījusies viņa piekrišanu. — Pirmkārt, cēla apņēmība, bet, otrkārt, jūs esat uzklausījis prāta balsi, kurai jūs savās personīgajās lietās tik reti klausāt. Steigties, protams, nevajag, — viņa piebilda, aplūkodama Stepana Trofimoviča baltās kaklasaites mezglu, — pagaidām cietiet klusu, un arī es klusēšu. Drīz būs jūsu dzimšanas diena; es pie jums ieradīšos kopā ar viņu. Sarīkojiet vakarā tējas galdu un, lūdzu, bez vīna un uzkodām; es gan pati visu izrīkošu. Ielūdziet savus draugus — mēs gan tos izraudzīsimies kopīgi. Iepriekšējā dienā jūs ar viņu aprunāsieties, ja tas būs vajadzīgs; bet jūsu vakarā mēs ne nu gluži to paziņosim vai rīkosim kaut kādu saderināšanos, bet tikai tāpat vien liksim saprast vai paziņosim bez kāda svinīguma. Un tad pēc pāris nedēļām arī kāzas, pēc iespējas bez kāda trokšņa… Jūs abi varētu tūliņ pēc laulībām uz laiku pat aizbraukt, kaut vai, piemēram, uz Maskavu. Varbūt arī es braukšu jums līdzi… Bet, galvenais, līdz tam cietiet klusu.

Stepans Trofimovičs bija pārsteigts. Viņš bikli ieminējās. ka tā taču nevar, ka jāparunā ar līgavu, bet Varvara Petrovna sapīkusi viņam uzkliedza:

— Kāpēc gan? Pirmkārt, vēl varbūt nekas nemaz nebūs …

— Kā nebūs! — nomurmināja līgavainis, jau pavisam apstulbis.

— Tā. Es vēl paskatīšos… Jāsaka gan, ka viss būs tā, kā es teicu, un neraizējieties, es pati viņu sagatavošu. Jums tur nav ko jaukties. Viss vajadzīgais tiks pateikts un izdarīts, bet jums tur nav ko jaukties. Kādēļ? Kālab? Ij pats neejiet, ij vēstules nerakstiet. Un ne čiku, ne grabu, es jūs lūdzu. Arī es klusēšu.

Viņa noteikti negribēja hekā tuvāk paskaidrot un aizgāja acīm redzami sadusmota. Liekas, Stepana Trofimoviča pārmērīgā gatavība viņu bija pārsteigusi. Ak vai, viņš nepavisam nesaprata savu stāvokli un vēl nebija to apsvēris no dažiem citiem viedokļiem. Gluži otrādi, bija radies tāds kā jauns tonis, kaut kas triumfējošs un vieglprātīgs. Viņš dižojās!

— Tas man patīk! — viņš iesaucās, apstādamies manā priekšā un rokas plātīdams. — Jūs dzirdējāt? Viņa grib izrīkoties tā, lai es beidzot negribētu. Taču arī es varu zaudēt pacietību un … negribēt! «Sēdiet mājās, tur jums nav ko iet,» — bet kāpēc man galu galā vajag katrā ziņā precēties? Tikai tāpēc, ka viņai radusies smieklīga fantāzija? Bet es esmu nopietns cilvēks, un man var iegribēties nepakļauties nenosvērtas sievietes dīkām fantāzijām! Man ir pienākumi pret savu dēlu un … un pašam pret sevi! Es sevi upurēju — vai viņa to saprot? Es varbūt piekritu tāpēc, ka man apnikusi dzīve un man vienalga. Bet viņa var mani sakaitināt, un tad man vairs nebūs vienalga; es apvainošos un atteikšos. Et enfin le ridicule … Ko teiks klubā? Ko teiks … Ļiputins? «Vēl varbūt nekas nemaz nebūs» — ko jūs teiksiet! Bet tas taču ir par traku! Tas jau ir… ko tas īsti nozīmē?

Je suis un forçat, un Badinguet un pie sienas piespiests cilvēks! …

Un vienlaikus tāda kā kaprīza pašapmierinātība, kaut kas vieglprātīgi rotaļīgs bija jaušams visos šajos žēlabainajos izsaucienos. Vakarā mēs atkal iedzērām.

Trešā nodaļa CITA GRĒKI

I

Pagāja apmēram nedēļa, un apstākļi sāka mazliet noskaidroties.

Garām ejot piebildīšu, ka tanī nelaimīgajā nedēļā es par daudz ko skumu, gandrīz visu laiku palikdams pie sava izprecinātā drauga kā viņa tuvākais konfidents . Viņu nomāca galvenokārt kauns, lai gan mēs tonedēļ ne ar vienu nesatikāmies un visu laiku sēdējām mājās vieni paši; bet viņš kaunējās pat no manis, turklāt tik lielā mērā, ka, jo vaļsirdīgāks viņš kļuva, jo vairāk dusmojās uz mani par to. Būdams aizdomīgs, viņš iedomājās, ka viņa precināšana jau visiem, visai pilsētai zināma, un baidījās rādīties ne vien klubā, bet arī savā pulciņā. Pat pastaigāties izkustēšanās dēļ gāja tikai dziļā krēslā, kad bija jau pilnīgi satumsis.

Pagāja nedēļa, bet Stepans Trofimovičs vēl aizvien nezināja, vai viņš ir līgavainis vai ne, un nekādi nevarēja to droši uzzināt, lai kā pūlējās. Ar līgavu vēl nebija ticies, pat nezināja, vai tā ir viņa līgava; nezināja arī, vai šī precināšana ir kaut cik nopietna. Sev tuvumā Varvara Petrovna nez kāpēc viņu neparko negribēja laist. Uz vienu no pirmajām viņa vēstulēm (bet to Stepans Trofimovičs Varvarai Petrovnai sarakstīja bezgala daudz) viņa skaidri un gaiši atbildēja ar lūgumu atbrīvot viņu uz laiku no jebkādas satiksmes, jo viņa esot ļoti aizņemta, bet, tā kā arī pašai esot daudz kas ļoti svarīgs viņam ziņojams, tad gaidot vaļīgāku brīdi nekā tagad un pati vēlāk paziņošot, kad pie viņas varēs ierasties. Bet vēstules solījās sūtīt atpakaļ neatplēstas, tāpēc ka tā esot «tikai tāda niekošanās». Šo zīmīti es lasīju; viņš pats man to rādīja.

Un tomēr visas šīs rupjības un nenoteiktība bija nieks salīdzinājumā ar viņa galvenajām rūpēm. Šīs rūpes viņu ārkārtīgi, neatlaidīgi mocīja; no tām viņš novājēja un sašļuka. Tas bija kaut kas tāds, no kā viņš visvairāk kaunējās un par ko nekādi negribēja sākt runāt pat ar mani; gluži otrādi, lai to slēptu, meloja un centās izlocīties manā priekšā kā mazs puika; tomēr pats ik dienas sūtīja man pakaļ, ne divas stundas bez manis nevarēja iztikt, es viņam biju tikpat nepieciešams kā ūdens vai gaiss.

Tāda izturēšanās mazliet aizskāra manu patmīlību. Pats par sevi saprotams, ka es sevī jau sen biju uzminējis šo viņa galveno noslēpumu un redzēju viņam cauri. Pēc manas toreizējās dziļākās pārliecības, šā noslēpuma, šo Stepana Trofimoviča galveno rūpju atklāšana viņam godu nedarītu, un tāpēc es, vēl jauns cilvēks būdams, mazliet sašutu jpar viņa nesmalkjūtību un dažām neglītām aizdomām. Atrās dusmās, — un, atzīstos, man bija kļuvis garlaicīgi būt viņa konfidentam, — es varbūt pārāk smagi viņu apvainoju. Aiz savas cietsirdības es centos panākt, lai viņš pats man visā atzīstas, kaut gan uzskatīju, ka vienā otrā jautājumā atzīties ir varbūt pat grūti. Arī viņš mani pilnīgi saprata, tas ir, skaidri redzēja, ka es viņu pilnīgi saprotu un pat dusmojos uz viņu, un pats dusmojās uz mani par to, ka es dusmojos uz viņu un viņu pilnīgi saprotu. Mana dusmošanās varbūt bija sekla un muļķīga; bet kopīga vientulība dažreiz stipri kaitē īstai draudzībai. No zināma viedokļa viņš pareizi saprata dažus sava stāvokļa aspektus un pat visai smalki to raksturoja tajos jautājumos, kurus neatzina par vajadzīgu no manis slēpt.

— Ak, vai tad tāda viņa bija toreiz! — viņam reizēm paspruka, runājot par Varvaru Petrovnu. — Vai tad tāda viņa bija agrāk, kad mēs abi runājāmies… Vai jūs zināt, ka toreiz viņa vēl prata runāt? Vai varat ticēt, ka toreiz viņai bija domas, savas domas. Tagad viss pārmainījies! Viņa teic, ka tā esot bijusi vienīgi vecmodīga pļāpāšana. Viņa nicina to, kas bijis agrāk … Tagad viņa ir tāds kā muižkungs, saimniecības vadītājs, nocietinājies cilvēks, kas pastāvīgi dusmojas …

— Par ko tad viņai tagad būtu jādusmojas, kad jūs viņas prasību izpildāt? — es viņam iebildu.

Viņš nozīmīgi paskatījās uz mani.

— Chei ami, ja es nepiekristu, viņa sadusmotos šausmīgi, ša-u-smīgi, tomēr mazāk nekā tagad, kad esmu piekritis.

Ar šiem saviem vārdiem viņš palika apmierināts, un mēs tovakar iztukšojām pudelīti. Bet tas bija tikai mirklis; otrā dienā viņš bija neciešamāks un drūmāks nekā jebkad.

Bet visvairāk es uz Stepanu Trofimoviču dusmojos par to, ka viņš neuzdrošinājās pat aiziet nepieciešamajā vizītē pie atbraukušajām Drozdovām, lai atjaunotu pazīšanos, ko arī viņas pašas, kā dzirdējām, esot vēlējušās, jo bija jau apjautājušās par Stepanu Trofimoviču, un par ko viņš skuma katru dienu. Par Ļizavetu Nikolajevnu viņš runāja ar man nesaprotamu sajūsmu. Bez šaubām, viņš to atcerējās kā bērnu, ko savā laikā ļoti mīlējis; bez tam viņš nez kāpēc bija iedomājies, ka viņas tuvumā tūliņ jutīsies atvieglots no visām pašreizējām mokām un pat izkliedēs savas lielākās šaubas. Ļizavetā Nikolajevnā viņš bija iedomājies sastapt kaut kādu neparastu būtni. Un tomēr pie viņas negāja, lai gan katru dienu posās. Galvenais bija tas, ka man pašam toreiz briesmīgi gribējās, lai mani stādītu viņai priekšā un iepazīstinātu, bet šai ziņā es varēju cerēt vienīgi uz Stepanu Trofimoviču. Ārkārtīgu iespaidu uz mani toreiz atstāja biežās sastapšanās ar Ļizavetu Nikolajevnu, protams, uz ielas, kad viņa amazones tērpā devās savos izjājienos uz skaista zirga sava tā saucamā radinieka — skaista oficiera, nelaiķa ģenerāļa Drozdova māsasdēla pavadībā. Mans apžilbums turpinājās tikai vienu mirkli, un es pats pēc tam ļoti drīz apzinājos, cik nepiepildāms ir mans sapnis, — bet, kaut arī mirkli, tas pastāvēja īstenībā, un tāpēc var iedomāties, kā es tolaik reizēm sašutu par savu nabaga draugu, kas ietiepīgi negribēja atstāt māju.

Visiem mūsējiem jau pašā sākumā bija oficiāli paziņots, ka Stepans Trofimovičs kādu laiku nevienu nepieņems un lūdz atstāt viņu pilnīgā mierā. Viņš pastāvēja uz to, ka jāpaziņo katram atsevišķi, lai gan centos viņu atrunāt. Es tad arī pēc viņa lūguma visus apstaigāju un visiem iestāstīju, ka Varvara Petrovna uzdevusi mūsu «vecajam» (tā mēs savā starpā saucām Stepanu Trofimoviču) kaut kādu steidzamu darbu — savest kārtībā kaut kādu vairākus gadus ilgušu sarakstīšanos, ka viņš ieslēdzies, bet es viņam palīdzu utt., utt. Vienīgi pie Ļiputina es nepaguvu aiziet un arvien atliku — bet, pareizāk sakot, baidījos iet. Es jau iepriekš zināju, ka Ļiputins nenoticēs nevienam manam vārdam, katrā ziņā iedomāsies, ka te ir kāds noslēpums, ko patiesībā vienīgi viņam grib noslēpt, un, tiklīdz es būšu aizgājis no viņa, tūdaļ apskries visu pilsētu iztaujādams un tenkodams. Kamēr es visu to iedomājos, sagadījās tā, ka nejauši saskrējos ar Ļiputinu uz ielas. Izrādījās, ka viņam jau viss zināms no mūsējiem, kurus es nupat biju apziņojis. Bet — savādi — viņš ne tikai neinteresējās un neiztaujāja par Stepanu Trofimoviču, bet, gluži otrādi, pats vēl pārtrauca mani, kad sāku atvainoties, ka neesmu iegriezies pie viņa agrāk, un tūliņ sāka runāt par ko citu. Tiesa, viņam bija daudz kas sakrājies, ko stāstīt; viņš bija ārkārtīgi satraukts un nopriecājās, ka atradis manī klausītāju. Sāka stāstīt par pilsētas jaunumiem, par to, ka atbraukusi gubernatoriene «ar jaunām runām», par klubā jau radušos opozīciju, par to, ka visi klaigājot par jaunām idejām un kā tās esot visus pārņēmušas, utt., utt. Viņš norunāja kādu ceturtdaļstundu un tik amizanti, ka nespēju atrauties. Lai gan nevarēju Ļiputinu ciest, tomēr atzīstos, ka viņam bija talants piespiest sevi uzklausīt un it īpaši tad, kad viņš par kaut ko dusmojās. Šis cilvēks, manuprāt, bija īsts spiegs no dzimšanas. Katrā laikā viņam bija zināmi pēdējie jaunumi un visi mūsu pilsētas noslēpumi, galvenokārt neķītrie, un varēja pabrīnīties, kā viņš ņēma pie sirds jautājumus, kas reizēm viņu nepavisam neskāra. Man vienmēr bija licies, ka viņa rakstura galvenā īpašība ir skaudība. Kad es tanī pašā vakarā pastāstīju Stepanam Trofimovičam par sarīta sastapšanos ar Ļiputinu un par mūsu sarunu, viņš, man par brīnumu, ārkārtīgi uztraucās un uzdeva neiedomājamu jautājumu: «Vai Ļiputins zina vai ne.» Es sāku pierādīt, ka nebija iespējams tik ātri to uzzināt un ne no viena arī nevarēja uzzināt; bet Stepans Trofimovičs palika pie sava.

— Ticiet vai ne, — viņš negaidot nobeidza, — bet es esmu pārliecināts, ka viņam ne tikai viss visos sīkumos jau ir zināms par mūsu stāvokli, bet ka viņš zina arī vēl ko vairāk, kaut ko tādu, ko ne jūs, ne es vēl nezinām un varbūt nekad arī neuzzināsim vai uzzināsim tad, kad būs jau par vēlu, kad atpakaļceļa vairs nebūs…

Es nekā neatbildēju, bet šie vārdi lika daudz ko pārdomāt. Pēc tam veselas piecas dienas mēs ne ar vienu vārdu nepieminējām Ļiputinu; man bija skaidrs, ka Stepans Trofimovičs ļoti nožēlo to, ka atklājis man tādas aizdomas un izpļāpājies.

II

Reiz no rīta — tas ir, septītajā vai astotajā dienā pēc tam, kad Stepans Trofimovičs bija devis piekrišanu kļūt par līgavaini, — ap pulksten vienpadsmitiem, kad es pa paradumam steidzos pie sava skumjā drauga, man pa ceļam gadījās piedzīvojums.

Es sastapu Karmazinovu, «lielo rakstnieku», kā Ļiputins viņu godināja. Karmazinovu es biju lasījis kopš bērnības. Viņa stāstus zina visa vecākā un pat tagadējā paaudze; bet es tos lasīju ar sajūsmu; zēna gados un jaunībā tā man bija bauda. Pēc tam es mazliet atsalu pret viņa rakstiem; tendenciozie stāsti, kādus viņš beidzamajā laikā bija pasācis rakstīt, man vairs tā nepatika kā viņa pirmie darbi, kuros bija daudz neviltotas poēzijas; bet viņa visjaunākie darbi man pat nemaz vairs nepatika.

Vispārīgi runājot, ja drīkstu izsacīt arī savas domas tik kutelīgā jautājumā, visi tie viduvēji talantīgie kungi, kas, dzīvi būdami, tiek uzskatīti bezmaz par ģēnijiem, ne tikai gandrīz bez pēdām un it kā pēkšņi izzūd no ļaužu piemiņas, tiklīdz nomirst, bet reizēm, pat vēl dzīvi būdami, šie kungi, tikko paaug jauna paaudze, kas nomaina to, kuras laikā viņi darbojušies, tiek neticami ātri visu aizmirsti un ignorēti. Tas pie mums notiek gaužām pēkšņi, gluži kā dekorāciju maiņa teātrī. O, tas notiek pavisam citādi nekā ar Puškiniem, Gogoļiem, Moljēriem, Voltēriem, ar visiem tiem darbiniekiem, kas nākuši teikt savu — jaunu vārdu! Arī tas tiesa, ka šie viduvēji talan-tīgie kungi, sasnieguši cienījamu vecumu, parasti ir jau visnožēlojamākā kārtā izrakstījušies, paši to nemaz nemanīdami. Nereti izrādās, ka rakstnieks, kuram ilgu laiku tika piedēvēts ārkārtīgs ideju dziļums un no kura gaidīja ārkārtīgi spēcīgu ietekmi uz sabiedrības attīstību, beigās atklāj: viņa galvenā idejiņa ir tik sekla un niecīga, ka neviens pat nenožēlo, ka viņš tik drīz paguvis jau izrakstīties. Bet sirmie vecīši to nemana un dusmojas. Viņu patmīlība — sevišķi viņu darbības beigu posmā — reizēm sasniedz tādus apmērus, ka par tiem var tikai pabrīnīties. Dievs vien zina, par ko viņi sāk sevi uzskatīt, — vismaz par dieviem. Par Karmazinovu stāstīja, ka savus sakarus ar ietekmīgiem ļaudīm un augstāko sabiedrību viņš vērtējot bezmaz augstāk par savu dvēseli. Stāstīja, ka sastopoties viņš jūs pārsteigs ar laipnību, savaldzinās, apburs ar savu vienkāršību, sevišķi, ja jūs viņam kaut kādu iemeslu dēļ būsiet vajadzīgs, nu, un, protams, ja iepriekš par jums būs aizlikts kāds vārds. Bet, tiekoties ar kuru katru kņazu, ar kuru katru grāfieni, ar kuru katru cilvēku, no kura Karmazinovs baidās, viņš par savu svētāko pienākumu uzskatīs ar visapvainojošāko nevērību aizmirst jūs kā puteklīti, kā kukainīti, aizmirst uz vietas, iekāms būsiet paguvis aiziet no viņa; to viņš nopietni uzskata par pašu smalkāko un labāko toni. Lai gan Karmazinovs ir visai nosvērts un ar nevainojamām manierēm, viņš, kā stāsta, esot tik patmīlīgs, tik histērisks, ka nekādi nespējot noslēpt savas autora dusmas pat tajās sabiedrības aprindās, kur par literatūru maz interesējas. Bet, ja kāds nejauši būs pārsteidzis Karmazinovu ar savu vienaldzību, viņš slimīgi apvainosies un centīsies atriebties.

Pirms kāda gada es lasīju žurnālā viņa rakstu, kas bija uzrakstīts ar briesmīgām pretenzijām uz visnaivāko poēziju un turklāt uz psiholoģisku dziļumu. Viņš aprakstīja kāda kuģa bojā eju kaut kur pie Anglijas krastiem, pats esot bijis šā notikuma aculiecinieks un redzējis, kā glābj slīkstošos un velk ārā noslīkušos. Viss šis raksts, diezgan garš un daudzvārdīgs, bija sacerēts ar vienīgo nolūku — izcelt pašam sevi. Starp rindām tā vien bija lasāms: «Interesējieties par mani, skatieties, kāds es biju tanīs mirkļos. Kam jums jūra, vētra, klints, sadragātā kuģa drupas? Es taču to visu esmu jums pietiekami plaši aprakstījis ar savu vareno spalvu. Ko jūs skatāties uz to noslīkušo sievieti ar nedzīvu bērnu nedzīvajās rokās. Skatieties labāk uz mani, kā es neizturēju šo ainu un novēršoši Redziet, es pagriezu muguru; redziet, es aiz šausmām nespēju paskatīties atpakaļ; es piemiedzu acis — cik tas ir interesanti, vai ne?» Kad es savas domas par Karmazinova rakstu pateicu Stepanam Trofimovičam, viņš man piekrita.

Kad nesen pie mums sāka runāt, ka ieradīsies Karmazinovs, man, protams, dikti sagribējās viņu sastapt un, ja iespējams, ar viņu iepazīties. Zināju, ka es to varētu izdarīt ar Stepana Trofimoviča starpniecību; viņi kādreiz bijuši draugi. Un te nu pēkšņi es sastopu Karmazinovu ielu krustojumā. Es tūliņ viņu pazinu; es viņu biju redzējis jau pirms trim dienām braucam karietē kopā ar gubernatoriem.

Tas bija visai neliela auguma klīrīgs večuks, gan ne vecāks par piecdesmit pieciem gadiem, ar diezgan sārtu sejiņu, biezām, sirmām sprodziņām, kas spraucās ārā no gardibenes apakšas un vijās ap tīrajām, sārtajām, mazajām austiņām. Viņa tīrā sejiņa nebija visai skaista — ar plānām, garām, viltīgi savilktām lūpām, mazliet gaļīgu degunu un ašām, gudrām, mazām ačelēm. Viņš bija ģērbies gandrīz vai nonēsātā tērpā, tādā kā apmetnī, kādu, piemēram, šinī sezonā varbūt valkā kaut kur Šveicē vai Ziemeļitālijā. Tomēr vismaz viņa tērpa sīkie piederumi — aproču pogas, apkaklīte, podziņas, bruņurupuča lornete melnā, šaurā lentītē, gredzentiņš — katrā ziņā bija tādi kā cilvēkiem, kas nevainojami ievēro labo toni. Esmu pārliecināts, ka vasarā viņš katrā ziņā staigā kaut kādās k rasainās, vieglās kurpēs ar perlamutra podziņām sānos. Kad mēs saskrējāmies krūtis, viņš apstājās ielas pagriezienā un uzmanīgi raudzījās apkārt. Ievērojis, ka es ziņkārīgi skatos uz viņu, Karmazinovs medainā, bet mazliet kliedzošā balstiņā jautāja man:

— Atjaujiet pavaicāt — kā man vistaisnāk iziet ufc Bikova ielu?

— Uz Bikova ielu? Tā ir tepat tuvumā, — es iesaucos neparastā satraukumā. — Ejiet taisni vien pa šo ielu un tad nogriezieties otrajā ielā pa kreisi.

— Es jums ļoti pateicos.

Lai nolādēts šis mirklis: es laikam biju nobijies un raudzījos uz viņu izdabīgi. Viņš to vienā acumirklī ievēroja un, protams, tūdaļ visu saprata, proti, saprata, ka es jau zinu, kas viņš tāds, ka esmu viņu lasījis un jutis bijāšanu viņa priekšā no pat bērnības, ka tagad esmu nobijies un raugos izdabīgi. Viņš pasmaidīja, pamāja man vēlreiz ar galvu un gāja taisni uz priekšu, kā biju norādījis. Nezinu, kādēļ pagriezos apkārt un gāju viņam nopakaļis; nezinu, kādēļ paskrēju viņam līdzās kādus desmit soļus. Viņš atkal piepeši apstājās.

— Bet vai jūs nevarētu man pasacīt, kur te vistuvāk stāv ormaņi? — viņš man atkal nokliedza.

Nepatīkams kliedziens; nepatīkama balss!

— Ormaņi? Ormaņi no šejienes vistuvāk… pie katedrāles stāv, tur vienmēr stāv. — Un es jau bezmaz pagriezos, lai skrietu pēc ormaņa. Man ir aizdomas, ka tieši to viņš no manis bija gaidījis. Protams, es tūdaļ attapos un apstājos, bet manu kustību viņš bija ievērojis ļoti labi un sekoja man ar to pašu nepatīkamo smaidu. Tad notika tas, ko es nekad neaizmirsīšu.

Viņam no kreisās rokas piepeši izkrita maza somiņa. Tā gan bija nevis somiņa, bet tāda kā kārbiņa vai, pareizāk sakot, tāds kā portfelītis, vai, vēl labāk izsakoties, maziņš ridikils, apmēram tāds, kādi senāk bija dāmu ridikili, patiesībā nezinu, kas tas bija, bet zinu tikai, ka es laikam metos to pacelt.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka nepacēlu to, taču mana pirmā kustība bija nepārprotama; to noslēpt es vairs nevarēju un nosarku kā muļķis. Viltnieks no šā apstākļa tūdaļ secināja visu, ko vien varēja secināt.

— Nepūlieties, es pats, — viņš apburoši noteica, proti, tad, kad bija jau pilnīgi pārliecinājies, ka es nepacelšu viņa ridikilu, pats pacēla to, it kā aizsteigdamies man priekšā, pamāja vēlreiz ar galvu un aizgāja savu ceļu, atstādams mani izmuļķotu stāvam. Bija taču tikpat, kā kad es pats būtu pacēlis. Minūtes piecas man šķita, ka esmu pilnīgi un uz visiem laikiem apkaunots; bet, nonācis līdz Stepana Trofimoviča mājai, pēkšņi sāku balsī smieties. Sastapšanās man likās tik jocīga, ka es tūliņ nolēmu atstāstīt to par uzjautrinājumu Stepanam Trofimovičam un attēlot viņam visu ainu pat personās.

III

Taču šoreiz, man par brīnumu, Stepans Trofimovičs izturējās pavisam citādi nekā parasti. Tiesa, viņš kā izsalcis metās man pretī, tiklīdz biju iegājis iekšā, un sāka manī klausīties, tomēr ar tik apmulsušu seju, ka sākumā, redzams, nesaprata manus vārdus. Bet, tiklīdz pieminēju Karmazinovu, viņš pilnīgi zaudēja pašsavaldīšanos.

— Nestāstiet man, nepieminiet viņa vārdu! — viņš pārskaities iesaucās. — Lūk, lūk, skatieties, lasiet! lasiet!

Viņš izvilka atvilktni un uzmeta uz galda trīs nelielus papīra gabaliņus, kurus uz ātru roku bija ar zīmuli rakstījusi Varvara Petrovna. Pirmā zīmīte bija atsūtīta aizvakar, otrā vakar, bet trešā saņemta šodien, tikai pirms stundas; zīmīšu saturs bija gluži nenozīmīgs, par Karmazinovu vien, un tās liecināja, kādā patmīlīgā un godkārīgā satraukumā pašreiz atrodas Varvara Petrovna aiz bailēm, ka Karmazinovs aizmirsīs ierasties pie viņas vizītē. Šī ir pirmā — aizvakardienas zīmīte (droši vien bija ari citas, kas rakstītas vēl agrāk):

«Ja viņš beidzot šodien jūs pagodinās, tad par mani, lūdzu, ne vārda. Ne pušplēsta vārdiņa. Nesāciet runāt un neatgādiniet.

V. S.»

Vakardienas:

«Ja viņš beidzot būtu sadomājies šorīt ierasties pie jums vizītē, tad, man šķiet, viscēlāk būtu viņu pavisam nepieņemt. Tādas ir manas domas, nezinu, kādas ir jūsējās.

V. S.»

Šīsdienas, beidzamā:

«Esmu pārliecināta, ka pie jums sakrājusies vesela mēslu kaudze un tabakas dūmi vien griežas. Es jums aizsūtīšu Marju un Fomušku; viņi pusstundas laikā uzkops. Bet jūs netraucējiet un pasēdiet virtuvē, kamēr viņi piekops. Sūtu Buhāras paklāju un divas ķīniešu vāzes, sen taisījos jums uzdāvināt, un bez tam vēl savu Tenīrsu (uz laiku). Vāzes var novietot uz loga, bet Tenīrsu pakariet pa labi virs Gētes portreta, tur tas būs labāk redzams, tur rītos vienmēr krīt gaisma. Ja viņš beidzot ierodas, pieņemiet viņu izsmalcināti laipni, bet centieties runāt par niekiem, par kaut ko zinātnisku un tā, it kā jūs tikai vakar būtu šķīrušies. Par mani ne vārda. Varbūt vakarā iegriezīšos pie jums.

V. S.

P. S. Ja arī šodien neatbrauks, tad neatbrauks nemaz.»

Es izlasīju un pabrīnījos, ka viņš tik ļoti uztraucies par tādiem niekiem. Paskatījies uz viņu jautājoši, piepeši pamanīju, ka pa to laiku, kamēr es lasīju, viņš paguvis apmainīt savu parasto balto kaklasaiti pret sarkanu. Viņa platmale un spieķis atradās uz galda. Bet pats bija bāls, un pat rokas trīcēja.

— Es nekā negribu zināt par viņas uztraukumiem! — viņš eksaltēti iesaucās, atbildēdams uz manu jautājošo skatienu. — Je m’en fiche!1 Viņ.ai ir laiks uztraukties par Karmazinovu, bet uz manām vēstulēm viņa neatbild! Lūk, lūk, mana neatplēstā vēstule, ko viņa man vakar atsūtīja atpakaļ, tur uz galda, zem grāmatas, zem «L’homme qui rit» 2. Kāda man daļa, ka viņa beidzas vai nost aiz bēdām par Ni-ko-ļenku! Je m’en fiche et je proclame ma liberté! Au diable le Karmazinoff! Au diable la Lembke!3 Vāzes es paslēpu priekšnamā, bet Tenīrsu kumodē un pieprasīju, lai viņa mani tūdaļ pieņem. Dzirdiet: pieprasīju! Es viņai aizsūtīju ar Nastasju tādu pašu papīra gabalu, ar zīmuli rakstītu, bez aploksnes, un tagad gaidu. Es gribu, lai Darja Pavlovna man to pasaka pati ar savu muti un debesīm vai vismaz jums dzirdot. Vous me

1 Man tas ir vienaldzīgi! (Franču vai.)

2 «Cilvēks, kas smejas» ffranču vai.).

89

3 Man tas ir vienaldzīgi, un es pasludinu savu brīvību! Pie velna šo Karmazinovu ! Pie velna šo Lembki! (Franču vai.)

seconderez, n’est ce pas, comme ami et témoin. Es negribu sarkt, es negribu melot, es negribu nekādus noslēpumus, es nepieļaušu noslēpumus šajā jautājumā! Lai viņa man visā atzīstas atklāti, vaļsirdīgi, cēlsirdīgi, un tad… tad es varbūt pārsteigšu visu tagadējo paaudzi ar savu augstsirdību!… Vai es esmu nelietis vai ne, cienījamais kungs? — viņa piepeši nobeidza, bargi lūkodamies manī, it kā tieši es uzskatītu viņu par nelieti.

Es palūdzu viņu iedzert ūdeni; nekad vēl nebiju redzējis viņu tādā stāvoklī. Runādams viņš visu laiku skraidīja pa istabu no kakta kaktā, tad pēkšņi nostājās manā priekšā visai neparastā pozā.

— Vai tiešām jūs domājat, — viņš atkal iesāka slimīgā augstprātībā, aplūkodams mani no galvas līdz kājām, — vai tiešām jūs varat iedomāties, ka es, Stepans Verhovenskis, neatradīšu sevī tik daudz morāla spēka, lai, paņēmis savu somu — savu ubaga somu! — un uzmetis to uz vārgajiem pleciem, izietu ārā pa vārtiem un pazustu no šejienes uz mūžīgiem laikiem, kad to prasīs gods un cildenais neatkarības princips? Tā nebūs pirmā reize, kad Stepans Verhovenskis ar augstsirdību atvairīs despotismu, kaut arī trakas sievietes despotismu, tas ir, visapvainojošāko un cietsirdīgāko despotismu, kāds vien pasaulē var pastāvēt, lai gan jūs nupat, šķiet, atļāvāties pasmīnēt par maniem vārdiem, cienījamais kungs! Ak, jūs neticat, ka spēšu atrast sevī tik daudz augstsirdības, lai prastu nobeigt savu mūžu pie kāda tirgoņa par mājskolotāju vai nomirt badā sētmalē! Atbildiet, atbildiet nekavējoties: vai jūs ticat vai neticat?

Bet es tīšām klusēju. Pat izlikos, ka neriskēju apvainot viņu ar negatīvu atbildi, taču pozitīvi atbildēt nevaru. Viņa dusmās bija kaut kas tāds, kas mani ļoti aizvainoja un nevis mani personīgi, ai, nē! Bet… es to paskaidrošu vēlāk.

Viņš pat nobālēja.

— Varbūt jums ir garlaicīgi ar mani, G—v (tas ir mans uzvārds), un jūs vēlētos … pie manis pavisam vairs nenākt? — viņš pateica man tajā vārgi mierīgajā tonī, kam parasti seko kāda neparasta eksplozija. Es izbailēs pielēcu kājās; tanī pašā mirklī ienāca Nastasja un klusēdama pamliedza Stepanam Trofimovičam papīrīti, uz kura ar zīmuli bija kaut kas uzrakstīts. Viņš paskatījās un pasvieda i<> man. Uz papīrīša ar Varvaras Petrovnas roku bija rakKtīti tikai divi vārdi: «Sēdiet mājās.»

Stepans Trofimovičs klusēdams paķēra cepuri un spieķi un strauji gāja ārā no istabas; es mehāniski viņam sekoju, ‘le pēkšņi gaitenī atskanēja nācēju balsis un ātru soļu dima. Viņš apstājās kā zibens ķerts.

— Tas ir Ļiputins, un es esmu pagalam! — viņš nočukslēja, satvēris mani aiz rokas.

Tajā pašā mirklī istabā ienāca Ļiputins.

IV

Kāpēc viņš Ļiputina dēļ būtu pagalam, es nezināju un arī nepievērsu viņa vārdiem nekādu vērību; izskaidroju visu ar nerviem. Tomēr viņa izbailes bija neparastas, un es nolēmu viņu uzmanīgi novērot.

Ļiputina izskats vien jau liecināja, ka šoreiz viņam ir sevišķas tiesības ienākt pretēji visiem aizliegumiem. Viņš veda līdzi kādu nepazīstamu kungu, jādomā, atbraucēju. Atbildot uz apstulbušā Stepana Trofimoviča bezprātīgo skatienu, Ļiputins tūdaļ skaļi iesaucās:

— Vedu viesi — un vēl kādu! Uzdrošinos traucēt vientulību. Kirillova kungs, lielisks būvinženieris. Bet, galvenais, jūsu dēliņa — augsti cienījamā Pjotra Stepanoviča paziņa; ļoti tuvs paziņa; ar uzdevumu no viņa. Nupat kā ieradies.

— Par uzdevumu jūs esat pielicis klāt, — viesis skarbi piebilda. — Nekāda uzdevuma man nav, bet Verhovenski es patiesi pazīstu. Atstāju H—vas guberņā pirms desmit dienām.

Stepans Trofimovičs mehāniski pasniedza roku un norādīja uz krēslu, paskatījās uz mani, paskatījās uz Ļiputinu un piepeši, it kā attapies mudīgi apsēdās pats, bet arvien vēl turēdams rokā platmali un spieķi, pats to nemaz neapzinoties.

— Skat, jūs pats esat sataisījies uz iešanu! Bet man taču teica, ka jūs esot no darba pavisam savārdzis.

— Jā, esmu slims un patlaban gribēju iziet pastaigāties, es… — Stepans Trofimovičs apstājās, strauji nometa uz dīvāna platmali un spieķi un — nosarka.

Pa to laiku es uz ātru roku apskatīju viesi. Tas bija vēl jauns cilvēks, gadus divdesmit septiņus vecs, pieklājīgi ģērbies, slaids un kalsnējs tumšmatis ar bālu, mazliet it kā pelēcīgu seju un melnām, nespodrām acīm. Viņš likās mazliet domīgs un izklaidīgs, runāja aprauti un negramatiski, dīvaini pārvietoja vārdus un sajuka, kad gadījās izteikt garāku teikumu. Ļiputins skaidri redzēja Stepana Trofimoviča lielās izbailes un bija acīm redzami apmierināts. Viņš apsēdās pītā krēslā, kuru izvilka bezmaz istabas vidū, lai atrastos tieši starp namatēvu un viesi, kuri bija novietojušies viens otram pretī katrs uz sava dīvāna. Viņa ašās acis ziņkārīgi šaudījās pa visiem kaktiem.

— Es … jau sen neesmu redzējis Petrušu … Jūs satikāties ārzemēs? — Stepans Trofimovičs šā tā nomurmināja viesim.

— Ir šeit, ir ārzemēs.

— Aleksejs Niličs pats nupat kā no ārzemēm — pēc četru gadu prombūtnes, — Ļiputins iemeta, — braucis papildināties savā specialitātē, bet pie mums ieradies ar pamatotām cerībām dabūt vietu pie mūsu dzelzceļa tilta būves un tagad gaida atbildi. Pjotrs Stepanovičs viņu iepazīstinājis ar Drozdovu kundzēm, ar Ļizavetu Nikolajevnu.

Inženieris sēdēja it kā sabozies un klausījās ar neveiklu nepacietību. Man šķita, ka viņš par kaut ko dusmojas.

— Viņš ir pazīstams arī ar Nikolaju Vsevolodoviču.

— Pazīstat arī Nikolaju Vsevolodoviču? — Stepans Trofimovičs apvaicājās.

— Pazīstu arī to.

— Es… es jau ārkārtīgi sen neesmu redzējis Petrušu un… atzīstu, ka man visai maz tiesību saukties par tēvu … c’est le mot,A es … kā tad jūs viņu atstājāt?

— Tāpat vien atstāju … viņš pats atbrauks, — Kirillova kungs atkal pasteidzās atbildēt. Viņš nepārprotami dusmojās.

— Atbrauks! Beidzot es… redziet, es jau pārāk ilgi neesmu redzējis Petrušu! — Stepans Trofimovičs netika pāri šai frāzei. — Gaidu tagad savu nabaga zēnu, kura priekšā … ak, kura priekšā es esmu tik ļoti vainīgs! Tas ir, patiesībā gribu teikt, ka, atstādams viņu toreiz Pēterluiigîi, es … vārdu sakot, es viņu ne par ko neuzskatīju, (/f/c/que chose dans ce genre. Zēns, ziniet, nervozs, ļoti (iilīgs un… bailīgs. Gulēt iedams, skaitīja lūgšanas, klanīdamies līdz zemei, un meta krustus pār spilvenu, lai n.iktī nebūtu jāmirst… je m’en souviens. Enfin, nekādas daiļuma izjūtas, tas ir, nekā cildena, nekā dziļāka, nekāda nākotnes idejas iedīgļa… c’était comme un petit Idiot. Es gan laikam pats sapinos, atvainojiet es… jūs mani sastapāt…

— Vai to jūs nopietni, ka viņš metis krustus pār spilvenu? — inženieris iejautājās ar tādu kā sevišķu interesi.

— Jā, meta krustus …

— Nē, es tāpat vien; turpiniet.

Stepans Trofimovičs jautājoši paskatījās uz Ļiputinu.

— Es jums ļoti pateicos par apmeklējumu, bet, atzīstos, pašreiz… neesmu spējīgs … Atļaujiet tomēr uzzināt — kur esat apmeties?

— Bogojavļenskas ielā, Fiļipova mājā.

— Ak turpat, kur dzīvo Šatovs, — es neviļus ieminējos.

— Tieši tanī pašā mājā, — Ļiputins iesaucās, — tikai Šatovs dzīvo augšā, mezonīnā, bet Kirillova kungs apmeties apakšā, pie kapteiņa Ļebjadkina. Viņš arī Šatovu pazīst un Šatova sievu pazīst. Ārzemēs bijis ļoti tuvu pazīstams ar sievu.

— Comment! Vai tiešām jūs kaut ko zināt par šo nelaimīgo laulību, de ce pauvre ami un to sievieti? — Stepans Trofimovičs iesaucās pēkšņā jūtu uzplūdumā.

— Jūs esat pirmais cilvēks, kurš personīgi pazīst, un ja vien…

— Kas par blēņām! — inženieris pietvīcis atcirta.

— Kāpēc jūs, Ļiputin, pieliekat klāt? Es neesmu redzējis Šatova sievu; reiz tikai iztālēm, bet tuvumā nemaz… Šatovu pazīstu. Kāpēc jūs liekat klāt to, kas nav?

Viņš uz dīvāna spēji pagriezās, paķēra savu platmali, tad nolika to atpakaļ un, no jauna apsēdies pirmītējā pozā, ar tādu kā izaicinājumu vērās Stepanā Trofimovičā ar savām melnajām, uzliesmojušajām acīm. Es nekādi nevarēju saprast tik dīvainu nervozitāti.

— Atvainojiet, — Stepans Trofimovičs iespaidīgi piebilda, — es saprotu, ka tā varbūt ir visai delikāta lieta …

— Nekādas delikātas lietas te nav, un pat tas ir kauns, taču es kliedzu nevis jums, ka «blēņas», bet Ļiputinam, kāpēc viņš liek klāt. Atvainojiet, ja jūs to esat attiecinājis uz sevi. Šatovu es pazīstu, bet viņa sievu nemaz nepazīstu … nemaz nepazīstu!

— Saprotu, saprotu, un, ja uzstāju, tad tikai tāpēc, ka ļoti mīlu mūsu nabaga draugu, notre irascible ami un vienmēr esmu interesējies … Manuprāt, šis cilvēks pārāk radikāli grozījis savus agrākos, varbūt vēl nenobriedušos, tomēr pareizos uzskatus. Un tagad viņš tā klaigā par notre sainte Russie visādas aplamības, ka es sen jau izskaidroju šo lūzumu viņa organismā — citādi to nesaukt negribu — ar spēcīgu satricinājumu ģimenes dzīvē un tieši ar viņa neveiksmīgajām precībām. Es esmu izpētījis manu nabaga Krieviju kā savus piecus pirkstus, bet krievu tautai atdevis visu savu dzīvi, tāpēc varu jums apgalvot, ka viņš krievu tautu nepazīst un turklāt…

— Arī es nemaz nepazīstu krievu tautu un… nepavisam nav laika pētīt! — inženieris atkal noskaldīja un atkal spēji pagriezās uz dīvāna. Stepans Trofimovičs aprāvās, teikumu nepabeidzis.

— Viņš pētī, pētī, — Ļiputins iekrita starpā, — viņš jau sācis pētīt un sacer visai interesantu rakstu par iemesliem, kādēļ Krievijā vairojas pašnāvību skaits, un vispār par iemesliem, kas vairo vai samazina pašnāvību izplatīšanos sabiedrībā. Sasniedzis jau apbrīnojamus rezultātus.

Inženieris briesmīgi uztraucās.

— Jums pavisam nav tiesību, — viņš nikni nomurmināja, — es nepavisam nerakstu. Es ar muļķībām nenodarbojos. Es jums konfidenciāli pajautāju, gluži nejauši. Tas nemaz nav raksts; es nepublicēšu, un jums nav tiesību …

Ļiputins klausījās ar acīm redzamu baudu.

— Atvainojiet, varbūt esmu kļūdījies, nosaukdams jūsu literāro darbu par rakstu. Viņš tikai krāj novērojumus, bet jautājuma būtībai vai, tā sakot, jautājuma morālajai pusei nepavisam nepieskaras un pat pilnīgi noraida pašu morāli, bet atzīst jaunāko principu — visu graut cēlo galējo mērķu labā. Lai Eiropā nodibinātu veselo saprātu, viņš prasa jau vairāk nekā simt miljonu cilvēku dzīvību, daudz vairāk, nekā prasīts beidzamajā miera kongresā. Šai ziņā Aleksejs Niličs gājis tālāk par visiem.

Inženieris klausījās ar nicīgu un vārgu smaidu. Kādu pusminūti visi klusēja.

— Tas viss ir muļķīgi, Ļiputin, — Kirillova kungs beidzot sacīja ar zināmu pašcieņu. — Ja es nejauši pateicu jums dažus punktus, bet jūs uztvērāt, tad kā vēlaties. Taču jums nav tiesību, tāpēc ka es nekad nevienam nestāstu. Es nicinu, lai runātu … Ja ir pārliecība, tad man skaidrs … bet to jūs muļķīgi izdarījāt. Es neprātoju par tiem punktiem, kur viss ir galīgi. Es nevaru ciest prātošanu. Es nekad negribu prātot…

— Un varbūt ļoti labi darāt, — nenocietās Stepans Trofimovičs.

— Es jums atvainojos, bet te ne uz vienu nedusmojos, — viesis turpināja, iekaisumā bērdams vārdus kā pupas, — es četrus gadus esmu redzējis maz cilvēku … Es maz četrus gadus esmu runājis un centies nesatikties savos nolūkos, gar kuriem citiem nav nekādas daļas, četrus gadus. Ļiputins to uztvēris un smejas. Es saprotu un ļauju. Es neapvainojos, bet man nepatīk, ka viņš tik brīvi var. Bet, ja es jums neizklāstu uzskatus, — viņš negaidot nobeidza un pārlaida mums visiem stingru skatienu, — tad nepavisam ne tāpēc, ka baidos no jums par ziņošanu valdībai; to ne; lūdzu, nedomājiet nekādus niekus šai ziņā …

Uz šiem vārdiem neviens neko vairs neatbildēja, visi tikai saskatījās. Pat Ļiputins aizmirsa pairgāties.

— Kungi, man ļoti žēl, — Stepans Trofimovičs apņēmīgi piecēlās no dīvāna, — bet es jūtos nevesels un satraukts. Atvainojiet.

— Ak, tas ir, lai ietu prom, — Kirillova kungs attapās, ķerdams cepuri, — labi, ka pateicāt, citādi es esmu aizmāršīgs.

Viņš piecēlās un ar vientiesīgu seju, roku sniegdams, piegāja pie Stepana Trofimoviča.

— Žēl, ka jūs esat nevesels, bet es atnācu.

— Novēlu, lai jums te visādā ziņā veiktos, — atbildēja Stepans Trofimovičs, labvēlīgi un nesteidzīgi spiezdams viņam roku. — Es saprotu: ja jūs, kā teicāt, tik ilgi esat nodzīvojis ārzemēs, savos nolūkos vairīdamies no ļaudīm, un — esat aizmirsis Krieviju, tad, protams, jums uz mums, īstenajiem krievu cilvēkiem, neviļus jā-noraugās ar izbrīnu, bet mums gluži tāpat uz jums. Mais ceļa passera. Tikai vienu es nesaprotu: jūs gribat būvēt mūsu tiltu un reizē deklarējat, ka aizstāvat vispārējas graušanas principu. Neļaus jums būvēt mūsu tiltu!

— Kā? Kā jūs to teicāt… ak tu velns! — pārsteigtais Kirillovs iesaucās un pēkšņi iesmējās ļoti jautrus un dzidrus smieklus. Uz brīdi viņa sejā pavīdēja gluži bērnišķīga izteiksme, un man šķita, ka tā viņam ļoti piestāv. Ļiputins berzēja rokas, būdams sajūsmināts par Stepana Trofimoviča asprātību. Bet es visu laiku savā nodabā brīnījos: kāpēc Stepans Trofimovičs tā nobijās no Ļiputina un kāpēc, izdzirdis viņu nākam, iesaucās «esmu pagalam».

v

Mēs visi stāvējām vaļējās durvīs. Bija tas brīdis, kad namatēvs un viesi steigšus apmainās pēdējiem — vislaipnākajiem vārdiem un pēc tam laimīgi šķiras.

— Kirillova kungs šodien tāpēc tik nīgrs, — Ļiputins piepeši ieminējās, iedams jau pavisam ārā no istabas, tā sakot, uz ātru roku, — tāpēc, ka pirmīt viņam ar kapteini Ļebjadkinu iznāca saraušanās māsiņas dēļ. Kapteinis Ļebjadkins katru dienu slāna savu daiļo, sajukušo māsiņu ar pletni, ar īstu kazaka pletni rītos un vakaros. Tāpēc Aleksejs Niličs pat pārgāja dzīvot sētas mājā, lai nebūtu jāredz. Nu, uz redzēšanos.

— Māsu? Slimu? Ar pletni? — Stepans Trofimovičs iekliedzās tā, it kā viņam pašam kāds būtu pēkšņi iecirtis ar pletni. — Kādu māsu? Kas par Ļebjadkinu?

Pirmītējās izbailes vienā acumirklī atkal pārņēma viņu.

— Ļebjadkins? Nu, tas atvaļinātais kapteinis, agrāk viņš sevi dēvēja tikai par štāba kapteini…

— Ak, kāda man daļa gar viņa pakāpi! Kādu māsu? Mans dievs … jūs sakāt, Ļebjadkins? Bet pie mums taču nāca viens Ļebjadkins …

— Tas jau ir tas pats mūsu Ļebjadkins, vai atceraties, pie Virginska?

— Bet tas taču iekrita ar viltotu naudu?

— Un tagad atgriezies, jau gandrīz pirms trim nedēļām un gaužām savādos apstākļos.

— Bet tas taču ir nelietis!

— It kā pie mums nu nevarētu būt nelieša? — Ļiputins pēkšņi pasmaidīja platu smaidu, kā taustīdams Stepanu Trofimoviču ar savām blēdīgajām ačelēm.

— Ak mans dievs, es pavisam ne par to … lai gan par nelieti es ar jums esmu pilnīgi vienis prātis, tieši ar jums. Bet kas tālāk, tālāk? Ko jūs ar to gribējāt teikt? Jūs taču katrā ziņā gribat ar to kaut ko teikt!

— Tie ir tādi nieki vien … tas ir, šis kapteinis acīmredzot toreiz neaizbrauca no mums viltotas naudas dēļ, bet vienīgi tāpēc, lai sameklētu savu māsiņu, bet tā it kā slēpusies no viņa nezināmā vietā, nu, un tagad atvedis šurp, tas ir viss stāsts. Kāpēc jūs, Stepan Trofimovič, it kā nobijāties? Es gan stāstu tikai to, ko viņš man izpļā-pāja dzērumā, bet skaidrā prātā viņš arī pats par to cieš klusu. Atri sakaitināms cilvēks un, kā lai to saka, militārs estēts, tikai ar sliktu gaumi. Bet tā māsiņa ir ne vien traka, bet pat kliba. Kāds it kā esot viņu pavedis, un par to Ļebjadkina kungs jau daudzus gadus ņemot no pavedēja gadskārtējus meslus kā atlīdzību par goda laupīšanu, tā vismaz izriet no viņa pļāpāšanas — bet, manuprāt, tā ir tikai tāda dzērāja valoda. Tukša lielīšanās. Bez tam tādas lietas tiek nokārtotas daudz lētāk. Bet, ka viņam ir nauda, tas tik tiešām tiesa; pirms pusotrām nedēļām staigāja bez zeķēm, bet tagad, pats redzēju, simtnieki rokās. Māsiņai katru dienu uznāk nez kādas lēkmes, viņa spiedz, bet šis viņu ar pletni «nomierina». Sievietē, viņš saka, vajag iedzīt bijāšanu. Es tikai nesaprotu, kā Šatovs to var paciest, virs viņa dzīvodams. Aleksejs Niličs tikai trīs dieniņas nodzīvoja pie viņa, abi ir pazīstami jau kopš Pēterburgas laikiem, bet tagad aiz nemierīgas dzīves uz sētas māju pārcēlies.

— Vai tas viss ir tiesa? — Stepans Trofimovičs pievērsās inženierim.

— Jūs pārāk daudz pļāpājat, Ļiputin, — tas nikni nomurmināja.

— Noslēpums noslēpuma galā! Kur jums pēkšņi radies tik daudz noslēpumu! — Stepans Trofimovičs, nespēdams valdīties, iesaucās.

Inženieris sarauca pieri, nosarka, uzrāva plecus un taisījās atstāt istabu.

— Aleksejs Niličs pat pletni izrāva, salauza un pa lodziņu izmeta un stipri sastrīdējās, — Ļiputins piebilda.

— Kāpēc jūs pļāpājat, Ļiputin, tas ir muļķīgi, kāpēc? — Aleksejs Niličs atkal spēji apgriezās.

— Kādēļ gan aiz kautrības slēpt savas dvēseles cēlākos izpaudumus, tas ir, jūsu dvēseles, es nerunāju par savējo.

— Cik tas ir muļķīgi… un pavisam nevajadzīgi… Ļebjadkins ir muļķis un galīgi tukšs — un darbībai nederīgs, un… gluži kaitīgs cilvēks. Kāpēc jūs pļāpājat visādus niekus? Es aizeju.

— Ak, cik žēl! — Ļiputins iesaucās ar gaišu smaidu, — citādi es būtu jūs, Stepan Trofimovič, vēl ar vienu atgadījumu izsmīdinājis. Pat nācu šurp ar tādu nolūku, lai jums izstāstītu, kaut gan jūs droši vien arī pats būsiet dzirdējis … Nu, lai paliek uz citu reizi, Aleksejs Niličs stipri steidzas … Uz redzēšanos. Tas atgadījums iznāca ar Varvaru Petrovnu, aizvakar viņa mani sasmīdināja, speciāli man pakaļ bija atsūtījusi, nenosmieties. Uz redzēšanos!

Bet te nu Stepans Trofimovičs abām rokām ieķērās viņā: sagrāba aiz pleciem, spēji pagrieza apkārt, ieveda atpakaļ istabā un nosēdināja uz krēsla. Ļiputins pat nobijās.

— Kā tad ne? — viņš pats iesāka, no sava krēsla uzmanīgi raudzīdamies uz Stepanu Trofimoviču. — Pēkšņi aizsauc mani pie sevis un jautā «konfidenciāli», kā es personīgi domājot: vai Nikolajs Vsevolodovičs esot jucis vai pie pilna prāta? Kā lai nebrīnās?

— Jūs esat prātu zaudējis! — Stepans Trofimovičs nomurmināja un pēkšņi it kā zaudēja pašsavaldīšanos. — Ļiputin, jūs pārāk labi zināt, ka tikai tāpēc esat atnācis, lai pastāstītu kādu tamlīdzīgu nekrietnību un … vēl kaut ko ļaunāku!

Vienā mirklī es atcerējos viņa aizdomas, ka Ļiputins mūsu jautājūmā zina ne tikai vairāk nekā mēs, bet arī vēl kaut ko tādu, ko mēs paši nekad nedabūsim zināt.

— Apžēlojieties, Stepan Trofimovič! — Ļiputins murmināja it kā šausmīgās izbailēs, — apžēlojieties …

— Pietiek, sāciet! Es ari jūs ļoti lūdzu, Kirillova kungs, griezties atpakaļ un palikt, ļoti lūdzu! Sēstieties. Bet jūs, 1,.iputin, sāciet vaļsirdīgi, vienkārši… un bez kādām atrunām!

— Zinājis es, ka tas jūs tā frapierēs , nemaz nebūtu sācis… Bet es taču domāju, ka jums tas viss zināms no pašas Varvaras Petrovnas!

— Nemaz jūs tā nedomājāt! Sāciet, sāciet taču, kad jums saka!

— Tikai, lūdzams, apsēdieties arī jūs pats, citādi es sēdēšu, bet jūs tādā uztraukumā… skraidīsiet man priekšā. Iznāks nesakarīgi.

Stepans Trofimovičs savaldījās un cienīgi noslīga atzveltnī. Inženieris drūmi raudzījās grīdā. Ļiputins ar negantu baudu noraudzījās uz viņiem.

— Ar ko tad lai sāku … tā samulsinājāt…

vi

— Aizvakar piepeši viņa atsūta pie manis savu cilvēku: sak, jūs lūdz ierasties rīt pulksten divpadsmitos. Varat iedomāties? Pametu darbu un vakar tieši pusdienas laikā zvanu. Ieved mani taisni viesistabā; brīdi pagaidīju — iznāca; nosēdināja mani, pati apsēdās pretī. Sēžu un nevaru ticēt: pats zināt, cik nicīgi viņa pret mani vienmēr izturējusies! Iesāk tieši, bez aplinkiem, kā viņa parasti mēdz darīt. «Jūs atceraties,» viņa saka, «ka pirms četriem gadiem Nikolajs Vsevolodovičs, būdams slims, izdarīja dažas dīvainības, tā ka brīnījās visa pilsēta, kamēr noskaidrojās patiesība. Viena no šīm dīvainībām skāra jūs personīgi. Nikolajs Vsevolodovičs toreiz pēc izveseļošanās uz manu lūgumu apmeklēja jūs. Zinu arī, ka viņš jau agrāk vairāk reižu ar jums tika runājis. Sakiet atklāti un vaļsirdīgi, kā jūs (te viņa mazliet sastomījās) … kā jūs toreiz spriedāt par Nikolaju Vsevolodoviču … Ko jūs vispār par viņu domājat… kāds uzskats par viņu jums varēja rasties … un kāds ir tagad?»

Te nu viņa pavisam samulsa, tā ka pat nogaidīja labu brīdi un piepeši nosarka. Es pārbijos. Tad iesāk atkal ne nu gluži aizkustinošā, tas viņai nepiestāv, bet tādā ļoti iespaidīgā tonī.

«Es vēlos,» viņa saka, «lai jūs mani labi un pareizi,» viņa saka, «saprastu. Es aizsūtīju pēc jums, jo uzskatu jūs par vērīgu un asprātīgu cilvēku, kas spējīgs izdarīt pareizus novērojumus (kādi komplimenti!). Jūs,» viņa saka, «sapratīsiet, zināms, arī to, ka ar jums runā māte… Nikolajs Vsevolodovičs pārcietis dzīvē ne vienu vien nelaimi un daudz likstu. Tas viss,» viņa saka, «varēja ietekmēt viņa prāta ievirzi. Protams,» viņa saka, «es nerunāju par ārprātu, tas nepavisam nevar būt (tas tika izteikts stingri un ar lepnumu)! Bet varēja būt kaut kas dīvains, sevišķs, kāds domu pavērsiens, sliecība uz zināmiem īpašiem uzskatiem. (Tie ir viņas pašas vārdi, un es pabrīnījos, Stepan Trofimovič, ar kādu precizitāti Varvara Petrovna prot paskaidrot jautājumu. Dāma ar augsti attīstītu prātu!) Vismaz,» viņa saka, «es pati esmu novērojusi pie viņa tādu kā pastāvīgu nemieru un tendenci uz neparastām tieksmēm. Bet es esmu māte, turpretī jūs — svešs cilvēks, tātad esat spējīgs, ņemot vērā jūsu prātu, izveidot neatkarīgāku spriedumu. Es jūs lūgšus lūdzu (tieši tā arī tika pasacīts: lūgšus lūdzu) pateikt man beidzot visu patiesību bez kādas izlocīšanās, un, ja jūs turklāt dosiet man solījumu vēlāk nekad neaizmirst, ka esmu runājusi ar jums konfidenciāli, tad varat cerēt uz manu pilnīgu gatavību turpmāk katrā ziņā jums to atlīdzināt.» Nu, ko teiksiet?

— Jūs … jūs tā mani frapierējāt… — Stepans Trofimovičs nošļupstēja, — ka es jums neticu …

— Nē, padomājiet, padomājiet tikai, — Ļiputins turpināja, it kā nebūtu nemaz dzirdējis Stepana Trofimoviča vārdus, — kādam gan vajadzēja būt manam satraukumam un nemieram, kad tik augstu stāvoša persona ar šādu jautājumu griežas pie tāda cilvēka kā es un pie tam izrāda pat tik lielu labvēlību, ka pati lūdz paturēt to slepenībā. Ko tas nozīmē? Vai tikai nav saņemtas kādas negaidītas ziņas par Nikolaju Vsevolodoviču?

— Es nezinu … nekādas ziņas … es vairākas dienas neesmu ticies, bet… aizrādīšu jums … — Stepans Trofimovičs šļupstēja, acīmredzot nespēdams sakarīgi domāt, — bet aizrādīšu, Ļiputin, ka jums tas tika pateikts konfidenciāli, turpretī jūs tagad visu klātbūtnē …

— Pilnīgi konfidenciāli! Lai pērkons mani nosper, ja es … Bet, ja es šeit… kas par to? Vai tad mēs esam kādi svešinieki, kaut vai, piemēram, pat Aleksejs Niličs?

— Tādam uzskatam es gan nepiekrītu; bez šaubām, nirs trīs noslēpumu paturēsim pie sevis, bet par jums, to ceturto, es baidos un neticu jums nevienā jautājumā!

— Kāpēc jūs tā runājat? Es taču vairāk par visiem osmu ieinteresēts, man taču apsolīta mūžīga pateicība! liet es šai pašā sakarībā taisni gribēju norādīt uz kādu Ārkārtīgi dīvainu gadījumu, kas ir drīzāk, tā sakot, psiholoģisks nekā tikai dīvains. Vakar vakarā pie Varvaras Petrovnas notikušās sarunas iespaidā (varat iedomāties pats, kādu iespaidu tā uz mani atstāja) es griezos pie Alekseja Niliča ar aplinku jautājumu: jūs, es saku, kā ārzemēs, tā Pēterburgā jau agrāk pazināt Nikolaju Vsevolodoviču; kādas ir jūsu, es saku, domas attiecībā uz viņa prātu un spējām? Aleksejs Niličs man arī atbild tā lakoniski, kā jau viņš parasti mēdz runāt, ka tas, sak, esot cilvēks ar smalku prātu un veselīgiem spriedumiem. Bet vai jūs pa tiem gadiem, es saku, neesat novērojis kādu, es saku, idejisku novirzi vai sevišķu domu pavērsienu, vai zināmu, es saku, it kā, tā teikt, ārprātu? Vārdu sakot, atkārtoju pašas Varvaras Petrovnas jautājumu. Un iedomājieties tikai: Aleksejs Niličs pēkšņi kļūst domīgs un sarauc seju gluži tāpat kā tagad. «Jā,» viņš saka, «man dažreiz kaut kas likās savāds.» Pie tam, padomājiet, ja jau Aleksejam Niličam kaut kas varēja likties savāds, kas tad var izrādīties patiesībā, ko?

— Vai tas tiesa? — Stepans Trofimovičs pievērsās Aleksejam Niličam.

— Es par to nevēlētos runāt, — Aleksejs Niličs atbildēja, pēkšņi paceldams galvu un acis zibinādams, — es gribu apstrīdēt jūsu» tiesības, Ļiputin. Jums nav nekādas tiesības šai gadījumā runāt par mani. Es nepavisam neizteicu visas savas domas. Kaut arī mēs bijām pazīstami Pēterburgā, bet tas jau sen, un tagad, lai gan sastapu, tomēr maz ļoti pazīstu Nikolaju Stavroginu. Lūdzu jūs mani nepīt klāt, un… tas viss izklausās pēc tenkām.

Ļiputins noplātīja rokas, izlikdamies aizskarts.

— Tenkotājs! Vai tik ne spiegs? Jums, Aleksej Nilič, viegli kritizēt, jo jūs pats no visa izvairāties. Bet jūs, Stepan Trofimovič, neticēsiet, lai nu kāds liktos kapteinis Ļebjadkins, lai nu viņš liktos glups kā… tas ir, kauns teikt, cik glups; ir tāds krievu salīdzinājums, kas apzīmē muļķības augstāko pakāpi; bet arī viņš taču uzskata, ka Nikolajs Vsevolodovičs viņu apvainojis, kaut gan noliec galvu viņa asā prāta priekšā. «Esmu pārsteigts,» viņš saka, «par šo cilvēku: gudrs kā čūska.» (Viņa paša vārdi.) Bet es viņam jautāju (tās pašas vakardienas iespaidā un jau pēc sarunas ar Alekseju Niliču): kā jūs, kapteini, domājat no savas puses — vai jūsu gudrā čūska ir vājprātīgs vai ne? Un tad, ticiet vai ne, it kā es viņam pēkšņi no mugurpuses būtu bez viņa atļaujas iecirtis ar pātagu; viņš lēkšus pielēca no vietas. «Jā,» viņš saka, «jā,» viņš saka, «tikai tas,» viņš saka, «nevar ietekmēt …» Ko ietekmēt — neizteica līdz galam; un pēc tam iegrima skumīgās pārdomās, tik dziļās pārdomās, ka pat skurbums pārgāja. Mēs Fiļipova traktierī sēdējām. Un tikai pēckādas pusstundas viņš pēkšņi trieca ar dūri pa galdu. «Jā,» viņš saka, «varbūt arī vājprātīgs, tikai tas nevar ietekmēt…» — un atkal neizteica līdz galam, ko ietekmēt. Es jums, protams, atstāstu tikai sarunas ekstraktu, bet doma taču ir skaidra; jautā kam jautādams, visiem rodas viena doma, kaut arī agrāk nevienam nebūtu nākusi prātā. «Jā,» visi saka, «vājprātīgs; ļoti gudrs, bet varbūt arī vājprātīgs.»

Stepans Trofimovičs sēdēja domīgs un pūlējās kaut ko saprast.

— Bet kā Ļebjadkins zina?

— Vai par to jums nelabpatiktu pajautāt Aleksejam Niličam, kas mani nupat te apsaukāja par spiegu? Es esmu spiegs un — nezinu, bet Aleksejs Niličs zina visu līdz pēdējam un klusē.

— Es nekā nezinu vai zinu maz, — inženieris ar tādu pašu īgnumu atbildēja, — jūs piedzirdāt Ļebjadkinu, lai uzzinātu. Jūs arī mani esat šurp atvedis, lai uzzinātu un lai es pateiktu. Tātad jūs esat spiegs!

— Es viņu vēl neesmu dzirdījis, un viņš ar visiem saviem noslēpumiem nav tādas naudas vērts, lūk, ko viņš man nozīmē, nezinu, kā jums. Gluži otrādi, ar naudu svaidās viņš, turpretī pirms divpadsmit dienām nāca pie manis lūgties piecpadsmit kapeikas, un viņš mani dzirda ar šampanieti, nevis es viņu. Bet jūs mani uzvedināt uz labu domu — ja vajadzēs, arī es viņu piedzirdīšu — un tieši lai izdibinātu, un varbūt arī izdibināšu … visus jūsu noslēpumus, — Ļiputins nikni pameta.

Stepans Trofimovičs neizpratnē raudzījās uz abiem strīdniekiem. Abi paši sevi nodeva un, galvenais, nekautrējās. Man ienāca prātā, ka Ļiputins atvedis pie mums

Ao Alekseju Niliču taisni tāpēc, lai iesaistītu viņu attienga sarunā ar trešās personas palīdzību; viņa iemīļotais paņēmiens.

— Aleksejs Niličs pārāk labi pazīst Nikolaju Vsevolodoviču, — Ļiputins dusmīgi turpināja, — tikai slēpj. Bet pīs jautājat par kapteini Ļebjadkinu, tas jau agrāk par mums visiem iepazinies ar viņu Pēterburgā pirms gadiem pieciem vai sešiem tanī maz pazīstamajā, ja tā var izteikties, Nikolaja Vsevolodoviča dzīves posmā, kad viņš vēl pat nedomāja mūs te aplaimot ar savu ierašanos. Mūsu princis, jāsecina, toreiz izraudzījies un pulcinājis ap sevi diezgan dīvainus paziņas. Tieši tad viņš laikam iepazinies arī ar Alekseju Niliču.

— Piesargieties, Ļiputin, brīdinu jūs, ka Nikolajs Vsevolodovičs drīzumā pats te gribēja ierasties, bet viņš prot sevi aizstāvēt.

— Kas tad man? Es pirmais skaļi apliecinu, ka viņš ir cilvēks ar ļoti izsmalcinātu un cēlu prātu, pat Varvaru Petrovnu šai ziņā vakar pilnīgi nomierināju. Tikai par viņa raksturu gan, es viņai saku, nevaru galvot. Arī Ļebjadkins vakar vārds vārdā saka: no viņa rakstura, — šis saka, — dabūju ciest. Ak, Stepan Trofimovič, jums viegli kliegt, ka tās ir tenkas un spiegošana, un, raksturīgi, teikt to tad, kad pats jau esat no manis visu izdibinājis, turklāt ar tik pārmērīgu ziņkāri. Bet Varvara Petrovna vakar trāpīja naglai uz galvas. «Jūs,» viņa saka, «personīgi bijāt ieinteresēts tanī notikumā, tāpēc pie jums arī grie-žos.» Un kā gan ne! Kādi citi nolūki man varētu būt, kad es visas sabiedrības priekšā no viņa ekselences esmu piedzīvojis personīgu apvainojumu! Liekas, man taču ir iemesls painteresēties ne tikai tenkošanas dēļ vien. Šodien viņš spiež jums roku, bet rīt par jūsu viesmīlību ne no šā, ne no tā visas godīgās sabiedrības priekšā sit jums pašam pa vaigiem, tiklīdz viņam iegribas. Aiz labas dzīves sāk izlaisties! Un galvenais viņiem sieviešu dzimums: viņi tie tauriņi un drošsirdīgie gailēni! Muižnieki ar spārniņiem kā senlaiku amori, Pečorini siržu lauzēji! Kas nekaiš jums, Stepan Trofimovič, zvērinātam vecpuisim, tā runāt un viņa ekselences dēļ saukt mani par tenkotāju! Bet, ja jūs apprecētu — jo jūs arī tagad vēl esat izskatīgs vīrs — skaistu un jaunu sieviņu, tad varbūt, lai nebūtu jālaiž iekšā mūsu princis, durvis aizkrampētu un barikādes savā paša mājā saceltu! Bet ko nu tur runāt; ja tikai tā pletnēm sistā mademoiselle Ļebjadkina nebūtu prātā jukusi un kliba, tad es, dieva vārds, nodomātu, ka tieši viņa ir mūsu ģenerāļa dēliņa kaislību upuris un ka viņš ir tas, kurš aptraipījis kapteiņa Ļebjadkina «ģimenes godu», kā kapteinis pats izsakās. Tas gan nesaskanētu ar viņu izsmalcināto gaumi, bet tādiem arī par to maza bēda. Tāds nesmādēs nevienu odziņu, kaut tikai gadījusies viņam pa rokai attiecīgā garastāvoklī. Jūs runājat par tenkām, bet vai tad es par to klaigāju, klaigā jau visa pilsēta, bet es tikai klausos un piebalsoju; piebalsot taču nav aizliegts.

— Pilsēta klaigā? Par ko tad pilsēta klaigā?

— Tas ir, kapteinis Ļebjadkins piedzēries to kliedz pa visu pilsētu, bet vai tad tas nav tas pats, kā kad klaigātu viss tirgus laukums? Kādā ziņā tad es būtu vainīgs? Es savu interesi izrādu tikai draugu vidū, jo uzskatu, ka atrodos te tomēr draugu vidū. — Viņš ar nevainīgu seju pārlaida mums acis. — Padomājiet tikai, kāds gadījums noticis: iznāk, it kā viņa ekselence vēl no Šveices sūtījis ar kādu ļoti cēlu jaunavu un, tā sakot, kautrīgu bārenīti, kuru man ir tas gods pazīt, trīssimt rubļus nodošanai kapteinim Ļebjadkinam. Bet Ļebjadkins pēc laiciņa saņēmis noteiktu ziņu, neteikšu, no kā, taču arī no ļoti cēlas un tātad drošas personas, ka izsūtīti nevis trīs simti, bet tūkstotis! … Tātad, Ļebjadkins kliedz, jaunava man septiņsimt rubļu nočiepusi, un viņš grib tos piedzīt gandrīz vai ar policiju, vismaz draud un kliedz pa visu pilsētu …

— Tā ir nekrietnība, nekrietnība no jūsu puses! — inženieris pēkšņi pielēca kājās.

— Bet jūs taču pats esat tā ļoti cēlā persona, kura Ļebjadkinam Nikolaja Vsevolodoviča vārdā apstiprināja, ka tikuši izsūtīti nevis trīs simti, bet tūkstoš rubļu. Man taču to dzērumā pateica pats kapteinis.

— Tas… tas ir nelaimīgs pārpratums. Kāds būs kļūdījies, un nu iznācis … Tās ir blēņas, bet jūs nekrietni…

— Es jau arī gribētu ticēt, ka blēņas, un klausos ar sirdssāpēm, jo iznāk, ka cēlā jaunava iejaukta, pirmkārt, notikumā ar septiņsimt rubļiem un, otrkārt, acīm redzamās intimitātēs ar Nikolaju Vsevolodoviču. Bet viņa ekselencei taču ir tīrais nieks apkaunot cēlu jaunavu vai celt neslavu cita sievai, kā tas toreiz notika ar manējo. Ja tādam pagadīsies kāds augstsirdīgs cilvēks, tad arī to viņš piespiedīs segt ar savu godīgo vārdu cita grēkus. Gluži to pašu es esmu izcietis; runāju par sevi…

— Piesargieties, Ļiputin! — Stepans Trofimovičs piecēlās no atzveltņa un nobālēja.

— Neticiet, neticiet! Kāds būs kļūdījies, bet Ļebjadkins piedzēries… — inženieris iesaucās neizsakāmā uzbudinājumā,— viss noskaidrosies, bet es vairs nespēju… un uzskatu par zemiskumu … un pietiek, pietiek!

Viņš izskrēja no istabas.

— Kur tad jūs? Es taču eju ar jums reizē! — Ļiputins satraucās, pielēca kājās un aizskrēja pakaļ Aleksejam Niličam.

VII

Stepans Trofimovičs brīdi palika domīgi stāvam, ar neredzošu skatienu raudzīdamies manī, tad paņēma savu platmali, spieķi un klusi izgāja no istabas. Es atkal viņam pakal, tāpat kā pirmīt. Iedams ārā pa vārtiem, viņš, ieraudzījis, ka eju līdzi, sacīja:

— Ak jā, jūs varat būt de l’accident liecinieks. Vous m’accompagnerez, nest ce-pas?

— Stepan Trofimovič, vai tiešām jūs atkal uz turieni? Padomājiet, kas var iznākt!

Ar nožēlojamu un mulsu smaidu — ar smaidu, kas pauda kaunu un pilnīgu izmisumu, bet reizē arī tādu kā dīvainu sajūsmu viņš man nočukstēja, uz brīdi apstādamies:

— Es taču nevaru precēt «cita grēkus»!

Tieši šos vārdus es biju gaidījis. Beidzot šī slepenā, no manis slēptā doma bija izteikta pēc veselu nedēļu ilgas izvairīšanās un izlocīšanās. Es patiešām zaudēju pašsavaldīšanos.

— Un tik netīra, tik… zemiska doma varēja rasties jums, Stepanam Verhovenskim, jūsu gaišajā prātā, jūsu krietnajā sirdī un … vēl pirms Ļiputina ierašanās!

Viņš paskatījās uz mani, neatbildēja un devās tālāk. Es negribēju atpalikt. Gribēju liecināt Varvaras Petrovnas priekšā. Es būtu piedevis Stepanam Trofimovičam, ja viņš aiz savas bābiskās mazdūšības būtu noticējis tikai Ļiputinam, bet nu jau bija skaidrs, ka viņš pats visu izdomājis jau sen pirms Ļiputina, bet Ļiputins tagad tikai apstiprinājis viņa aizdomas un ielējis eļļu ugunī. Viņš nekautrējās turēt aizdomās meiteni no pašas pirmās dienas, kad vēl nebija nekāda pamata, pat Ļiputina tenku. Varvaras Petrovnas despotisko rīcību viņš izskaidroja vienīgi ar viņas izmisīgo vēlēšanos ātrāk izprecināt meiteni cienījamam cilvēkam un tādējādi noslēpt sava dārgā Nicolas muižnieciskos grēciņus. Es katrā ziņā vēlējos, lai viņš par to tiktu sodīts.

— O! Dieu, qui est si grand et si bonl1 Ak, kas mani nomierinās! — viņš iesaucās, pagājis vēl kādus simts soļus un piepeši apstājies.

— Iesim tūliņ mājās, un es jums visu izskaidrošu! — es iesaucos, ar varu pagriezdams viņu uz māju pusi.

— Tas ir viņš! Stepan iVofimovič, vai tas esat jūs? Jūs? — kā mūzika mums līdzās atskanēja spirgta, mundra, jauna balss.

Mēs nekā nebijām iepriekš redzējuši, kad mums līdzās pēkšņi parādījās jātniece, Ļizaveta Nikolajevna, ar savu pastāvīgo pavadoni.

— Nāciet, nāciet taču žiglāk! — viņa skaļi un jautri sauca. — Es divpadsmit gadus nebiju viņu redzējusi un nu pazinu, bet viņš … Vai tiešām nepazīstat mani?

Stepans Trofimovičs satvēra viņas pastiepto roku un to godbijīgi noskūpstīja. Viņš raudzījās uz Ļizavetu Nikolajevnu kā lūgšanā un nespēja izrunāt ne vārda.

— Pazinis un priecājas! Mavrikij Nikolajevič, viņš ir sajūsmināts, ka redz mani! Kāpēc neatnācāt visas šīs divas nedēļas? Krustmāte apgalvoja, ka jūs esot slims un ka jūs nedrīkstot traucēt; bet es taču zinu — krustmāte melo. Es visu laiku zemi spēru gaisā un jūs lamāju, bet katrā ziņā, katrā ziņā gribēju, lai jūs pirmais atnāktu, tāpēc arī nesūtīju jums pakaļ. Ak dievs, viņš taču nemaz nav pārvērties! — viņa to aplūkoja, noliekusies no segliem, — cik jocīgi, nemaz nav pārvērties! Ak, nē, ir krunciņas, daudz krunciņu pie acīm un uz vaigiem, arī sirmi mati ir, tomēr acis tās pašas! Bet vai es esmu pār-vērtusies? Esmu pārvērtusies? Kāpēc jūs ciešat klusu?

Sai brīdī es atcerējos stāstu par to, ka viņa bijusi bezmaz slima, kad vienpadsmit gadu vecumā vesta uz Pēterburgu; slima būdama, esot raudājusi un saukusi Stepanu Trofimoviču.

— Jūs … es … — viņš murmināja tagad aiz laimes aprautā balsī, — es nupat iesaucos: «Kas mani nomierinās!» — un atskanēja jūsu balss… Es to uzskatu par brīnumu, et je commence à croire.

— En Dieu? En Dieu, qui est là-haut et qui est si grand et si bon? Redziet, es visas jūsu lekcijas atceros no galvas. Mavrikij Nikolajevič, kā viņš man toreiz mācīja ticēt en Dieu, qui est si grand et si bon! Bet vai atceraties savus stāstus par to, kā Kolumbs atklājis Ameriku un kā visi sākuši kliegt: «Zeme, zeme!» Aukle Aļona Frolovna stāsta, ka es pēc tam naktī esot murgojusi un pa miegam kliegusi: «Zeme? zeme!» Bet vai atceraties, kā jūs man stāstījāt par princi Hamletu? Vai atceraties, ka jūs man aprakstījāt, kā no Eiropas uz Ameriku pārvadā nabaga emigrantus? Un tas taču nebija taisnība, es vēlāk visu uzzināju, kā pārvadā, bet cik jauki viņš man toreiz meloja, Mavrikij Nikolajevič, gandrīz jaukāk par patiesību! Ko jūs tā skatāties uz Mavrikiju Nikolajeviču? Tas ir vislabākais un visuzticamākais cilvēks zemes virsū, un jums viņu vajag katrā ziņā iemīļot tāpat kā mani! Il fait tout ce que je veux. Bet, mīļo Stepan Trofimovič, tātad jūs atkal esat nelaimīgs, ja jau ielas vidū kliedzat: kas jūs nomierinās? Nelaimīgs, vai ne? Vai tā tas ir?

— Tagad esmu laimīgs …

— Krustmāte dara pāri? — viņa turpināja neklausīdamās, — joprojām tā pati ļaunā, netaisnā un jums mūžam bezgala dārgā krustmāte! Bet vai atceraties, kā jūs dārzā metāties manos apkampienos un es jūs mierināju un raudāju, — nu nebaidieties taču no Mavrikija Nikolajeviča; viņš jau sen par jums visu, visu zina, jūs varat raudāt pie viņa krūtīm, cik vien jums tīk, un viņš stāvēs tik ilgi, cik vien gribēsiet!… Paceliet platmali, uz brītiņu noņemiet pavisam, pastiepiet galvu, pacelieties uz pirkstgaliem, es jūs tūliņ noskūpstīšu uz pieres, tāpat kā skūpstīju beidzamo reizi, kad šķīrāmies. Redziet, tā jaunkundze no loga skatās uz mums un priecājas… Nu, tuvāk, tuvāk! Ak dievs, kā viņš nosirmojis!

Un viņa, paliekusies no segliem, noskūpstīja viņu uz pieres.

— Nu, tagad pie jums uz mājām! Es zinu, kur jūs dzīvojat. Tūdaļ, pēc acumirkļa, būšu pie jums. Es jūs, stūrgalvi, apmeklēšu pirmā un pēc tam uz visu dienu aizvilkšu pie sevis. Nu ejiet, sagatavojieties mani sagaidīt!

Un viņa aizauļoja kopā ar savu kavalieri. Mēs atgriezāmies mājās. Stepans Trofimovičs apsēdās uz dīvāna un apraudājās.

— Dieu! Dieu!1 — viņš iesaucās, — enfin une minūte de bonheur!

Ne vēlāk kā pēc desmit minūtēm, kā bija solījusi, viņa ieradās sava Mavrikija Nikolajeviča pavadībā.

— Vous et le bonheur — vous arrivez en mēme temps!3 — Viņš piecēlās viņai pretī.

— Te jums puķu pušķis; nupat aizjāju pie madame Ševaljē, pie viņas visu ziemu būs dabūjami puķu pušķi gaviļniecēm. Un te jums arī Mavrikijs Nikolajevičs, lūdzu, iepazīstieties. Es gribēju pirkt torti, nevis puķu pušķi, bet Mavrikijs Nikolajevičs apgalvo, ka tas neesot krievu gaumē.

Šis Mavrikijs Nikolajevičs bija artilērijas kapteinis, gadu trīsdesmit trīs vecs, gara auguma kungs ar skaistu un nevainojami pieklājīgu ārieni, iespaidīgu un no pirmā acu uzmetiena pat stingru seju, lai gan pats bija apbrīnojami un delikāti labsirdīgs, par ko ikviens pārliecinājās gandrīz no pirmā iepazīšanās brīža. Viņš bija nerunīgs, likās ļoti dzedrs un ar savu draudzību nevienam neuzplijās. Vēlāk daudzi pie mums runāja, ka viņš esot aprobežots; tas nebija gluži taisnīgi.

Nesākšu aprakstīt Ļizavetas Nikolajevnas skaistumu. Visa pilsēta jau daudzināja viņas skaistumu, lai gan dažas mūsu dāmas un jaunavas sašutušas nepiekrita daudzinātājām. Bija viņu vidū arī tādas, kas jau neieredzēja Ļizavetu Nikolajevnu un, pirmām kārtām, lepnības dēļ; Drozdovas vēl nebija ieradušās gandrīz nevienā vizītē, un tas aizvainoja, lai gan aizkavēšanās iemesls patiesībā bija Praskovjas Ivanovnas neveselība. Otrkārt, Ļizavetu Nikolajevnu neieredzēja tāpēc, ka viņa bija gubernatori enes radiniece; treškārt, tāpēc, ka viņa ik dienas devās izjājienos. Pie mums līdz šim vēl nekad nebija bijušas amazones; dabiski, ka Ļizaveta Nikolajevna, jādelēdama pa pilsētu, bet vizītēs neierazdamās, aizvainoja sabiedrību. Visi gan jau zināja, ka viņa jādelē pēc ārstu priekšraksta, un pie tam dzēlīgi runāja par viņas slimīgumu. Viņa tiešām bija slima. Slimīgais, nervozais, nerimstošais nemiers bija tas, kas dūrās acīs uzreiz. Ak vai! nabadzīte ļoti cieta, un vēlāk viss noskaidrojās. Tagad, atceroties pagātni, es vairs neteikšu, ka viņa bija skaistule, kāda man likās toreiz. Varbūt Ļizaveta Nikolajevna bija pat pavisam neglīta. Viņa bija gara un tieviņa, bet lunkana un vingra, un viņas sejas vaibsti izskatījās pārsteidzoši nepareizi. Acis bija šķības kā kalmikietei; seja bāla, ar lieliem vaigu kauliem, melnīgsnēja un vāja; tomēr šajā sejā bija kaut kas uzvarošs un pievilcīgs. Savāda vara izpaudās viņas tumšo acu kvēlajā skatienā; viņa ieradās «kā uzvarētāja un lai uzvarētu». Viņa likās lepna, bet reizēm pat izaicinoša; nezinu, vai viņai izdevās būt labsirdīgai; bet zinu, ka viņa to briesmīgi gribēja un stipri mocījās, lai piespiestu sevi būt mazliet labsirdīgai. Viņā iemita, protams, daudz krietnu centienu un vislabāko nolūku; bet viss viņā it kā pastāvīgi meklēja izlīdzinājumu un to neatrada, viss mutuļoja haosā, satraukumā, nemierā. Varbūt viņa izvirzīja sev pārāk stingras prasības, nekad nerazdama sevī spēku, lai šīs prasības izpildītu.

Viņa apsēdās uz dīvāna un aplūkoja istabu.

— Kāpēc man šitādos brīžos vienmēr kļūst skumji, izskaidrojiet, mācītais cilvēk? Es visu mūžu domāju, ka būšu diez cik priecīga, kad jūs ieraudzīšu un visu atcerēšos, bet tagad it kā pavisam nepriecājos, lai gan mīlu jūs… Ak dievs, viņa istabā karājas mans portrets! Dodiet šurp, es to atceros, atceros!

Lielisko miniatūru, ar akvareļkrāsām darināto divpadsmitgadīgās Ļizas portretu, Drozdovas bija atsūtījušas Stepanam Trofimovičam no Pēterburgas pirms apmēram deviņiem gadiem. Kopš tā laika tas pastāvīgi karājās pie sienas.

— Vai tiešām es biju tik skaists bērns? Vai tiešām tā ir mana seja?

Viņa piecēlās un ar portretu rokās ieskatījās spogulī.

— Ņemiet žiglāk! — viņa iesaucās, atdodama portretu, — nekariet to tagad atpakaļ, dariet to vēlāk, negribu uz to pat skatīties! — Viņa atkal apsēdās uz dīvāna. — Viena dzīve pagāja, sākās otrā, tad pagāja otrā — sākās trešā, un tā bez gala. Visi gali it kā ar šķērēm nogriezti. Redziet, par kādām senām dienām es jums stāstu, bet cik daudz manā runā patiesības!

Viņa pasmīnēja un paskatījās uz mani; jau vairāk reižu viņa bija uz mani palūkojusies, bet Stepans Trofimovičs aiz uztraukuma bija pavisam aizmirsis, ka tika solījis mani stādīt priekšā.

— Bet kāpēc mans portrets karājas zem kinžaliem? Un kāpēc jums tik daudz kinžalu un zobenu?

Tiešām pie sienas nez kāpēc karājās divi krusteniski salikti jatagāni, bet virs tiem īsts čerkesu zobens. Jautādama viņa paskatījās tieši uz mani, tā ka es jau taisījos kaut ko atbildēt, bet aprāvos. Stepans Trofimovičs beidzot attapās un stādīja mani priekšā.

— Zinu, zinu, — viņa sacīja, — ļoti priecājos. Arī mamā par jums daudz dzirdējusi. Iepazīstieties arī ar Mavrikiju Nikolajeviču, tas ir ļoti jauks cilvēks. Man par jums jau radies komisks priekšstats: jūs taču esat Stepana Trofimoviča konfidents.

Es nosarku.

— Ak, piedodiet, lūdzu, es neizteicu īsto vārdu; pavisam ne komisks, bet tāpat vien… (Viņa nosarka un apmulsa.) Bet vai tad jākaunas par to, ka jūs esat ļoti jauks cilvēks? Nu, mums laiks iet, Mavrikij Nikolajevič! Stepan Trofimovič, tā ka jūs pēc pusstundas būtu pie mums. Ak dievs, cik daudz mums būs ko runāt! Tagad jau es būšu jūsu konfidents, un izrunāsimies par visu, par visu, saprotat?

Stepans Trofimovičs tūliņ nobijās.

— Ak, Mavrikijs Nikolajevičs visu zina, no viņa nekautrējieties!

— Ko tad zina?

— Nu kāpēc jūs tā! — viņa izbrīnā iesaucās. — Re, un patiešām viņi to slēpj! Es negribēju ticēt. Arī Dašu slēpj. Krustmāte man neatļāva apmeklēt Dašu, teica, ka viņai sāpot galva.

— Bet… bet kā jūs uzzinājāt?

— Ak dievs, tāpat kā visi! Kas tur par brīnumu!

— Vai tiešām visi?

— Nu protams. Tiesa, māmiņa sākumā dabūja zināt no Aļonas Frolovnas, manas aukles; viņai jūsu Nastas ja bija atskrējusi pastāstīt. Jūs taču Nastasjai izstāstījāt? Viņa saka, jūs viņai pats esot teicis.

— Es … es reiz izteicos… — Stepans Trofimovičs, viscaur nosarcis, nošļupstēja, — bet… es tikai liku saprast … j’étais si nerveux et malade et puis ..

Viņa skaļi iesmējās.

— Un konfidenta pa rokai nebija, bet Nastasja pagadījās — un ar to pietika! Bet tai pazīstamas visas mūsu pilsētas tenku vāceles. Nu, neuztraucieties, tas taču vienalga; nu lai zina, pat vēl labāk. Bet nāciet drīzāk, mēs pusdienas ēdam agri… Jā, gandrīz aizmirsu, — viņa atkal apsēdās, — paklausieties — kas tas Šatovs īsti ir?

— Šatovs? Tas ir Darjas Pavlovnas brālis …

— Zinu, ka brālis, kāds jūs gan esat! — viņa to nepacietīgi partrauca. — Es gribu zināt, kas viņš par cilvēku.

— C’est un pense — creux d’ici. C’est le meilleur et le plus irascible homme du monde.

— Arī es esmu dzirdējusi, ka viņš esot tāds kā dīvains. Gribu tomēr runāt par ko citu. Esmu dzirdējusi, ka viņš protot trīs valodas — arī angliski — un esot spējīgs strādāt literāru darbu. Tādā gadījumā es viņu varētu krietni nodarbināt; man vajadzīgs palīgs un, jo ātrāk, jo labāk. Vai viņš būs ar mieru strādāt vai ne? Man viņu rekomendēja …

— Ak, katrā ziņā, et vous tairez un bienfait…

— Es nepavisam ne bienfait dēļ, man pašai vajadzīgs palīgs.

— Es diezgan labi pazīstu Šatovu, — es sacīju, — un, ja jūs man uzticētu viņam to pateikt, es acumirklī aizietu pie viņa.

— Pasakiet, lai viņš atnāk rīt no rīta pulksten divpadsmitos. Brīnišķīgi! Pateicos. Mavrikij Nikolajevič, vai esat gatavs?

Viņi aizgāja. Es, protams, tūda] steidzos pie Šatova.

— Mon ami! — Stepans Trofimovičs panāca mani uz lieveņa, — katrā ziņā atnāciet pie manis pulksten desmitos vai vienpadsmitos, kad būšu pārnācis. Ak, es esmu pārāk, pārāk vainīgs jūsu priekšā un … visu, visu priekšā.

VIII

Šatovu es nesastapu mājās; iegriezos pēc divām stundām — atkal nav. Beidzot, jau pēc septiņiem, devos pie Šatova, lai vai nu sastaptu viņu, vai atstātu zīmīti; atkal neatradu mājās. Dzīvoklis bija aizslēgts, bet viņš dzīvoja viens, bez apkalpotājas. Man ienāca prātā, vai nenokāpt lejā pie kapteiņa Ļebjadkina, lai pajautātu par Šatovu; bet arī te bija aizslēgts un viss tumšs un kluss kā izmiris. Neseno nostāstu iespaidā es ziņkārīgi pagāju garām Ļebjadkina durvīm. Beigu beigās nolēmu pienākt rīt tā paagrāk. Arī uz zīmīti es, patiesību sakot, ne visai paļāvos; Šatovs varēja nepievērst tai uzmanību; viņš bija visai stūrgalvīgs un kautrīgs. Lādēdamies par neveiksmi un jau iedams ārā pa vārtiem, es piepeši saskrējos krūtīs ar Kirillova kungu; viņš nāca iekšā un pirmais pazina mani. Tā kā viņš pats sāka izjautāt, tad es viņam visu galvenos vilcienos izstāstīju, arī to, ka man ir zīmīte.

— Iesim, — viņš teica, — es visu nokārtošu.

Atcerējos, ka viņš, kā bija stāstījis Ļiputins, kopš šā

rīta pārcēlies uz koka māju sētā. Vēl šinī sētas mājā, kas Kirillovam bija pārāk plaša, dzīvoja kāda veca, kurla sieva, kas viņu arī apkalpoja. Mājas saimnieks savā jaunajā mājā citā ielā turēja traktieri, bet šī vecene, laikam viņa radiniece, bija palikusi uzraudzīt visu veco māju. Istabas sētas mājā bija diezgan tīras, bet tapetes nosmulētas. Tajā, kur mēs iegājām, mēbeles bija salasītas un dažāda lieluma, vārdu sakot, pilnīgi krāmi: divi kāršu galdi, alkšņa koka kumode, liels dēļu galds no kādas zemnieku istabas vai virtuves, krēsli un dīvāns ar režģveida atzveltnēm un cietiem ādas sēdekļiem. Kaktā atradās senlaicīga svētbilde, kuras priekšā vecene jau pirms mūsu ienākšanas bija aizdedzinājusi lampiņu, bet pie sienām karājās divi lieli, nomelnējuši eļļas krāsām gleznoti portreti: viens — nelaiķa ķeizara Nikolaja Pavloviča portrets, kas, spriežot pēc izskata, bija gleznots šā gadsimta divdesmitajos gados; otrs attēloja kādu arhiereju.

Kirillova kungs, ienācis istabā, aizdedzināja sveci un no sava kofera, kas vēl neizkravāts stāvēja kaktā, izņēma aploksni, laku un kristāla zīmogu.

Aizzīmīgojiet savu zīmīti un uzrakstiet uz aploksnes vārdu.

Iebildu, ka tas nav vajadzīgs, bet viņš uzstāja. Uzrakstījis uz aploksnes vārdu, paņēmu cepuri.

— Bet es domāju, jūs iedzersiet tēju, — viņš sacīja, — es nopirku tēju. Gribat?

Es neatteicos. Vecene drīz ienesa tēju, tas ir, lielum lielu tējkannu ar karstu ūdeni, mazu kanniņu ar stipru uzlietu tēju, divas lielas, smagas, nemākulīgi izrakstītas tases, veģi un pilnu dziļo šķīvi ar gabalu cukuru.

— Es labprāt dzeru tēju, — viņš sacīja, — naktīs; daudz staigāju un dzeru; līdz rītausmai. Ārzemēs tēju naktīs dzert neērti.

— Jūs liekaties gulēt rītausmā?

— Vienmēr, sen. Es maz ēdu; lielākoties pārtieku no tējas. Ļiputins ir viltīgs, bet nepacietīgs.

Mani pārsteidza, ka viņš grib runāties; nolēmu izmantot gadījumu.

— Šorīt iznāca nepatīkami pārpratumi, — es aizrādīju.

Viņš stipri sadrūma.

— Muļķības; tīrie nieki. Tur viss ir nieki, tāpēc ka Ļebjadkins piedzēries. Es Ļiputinam neko neteicu, bet tikai paskaidroju muļķības; tāpēc ka tas samelojās. Ļiputinam daudz fantāzijas, no mušas izpūta ziloni. Es vakar Ļiputinam ticēju. m

— Un šodien man? — Es iesmējos.

— Jūs taču visu dzirdējāt šorīt. Ļiputins ir vai nu paviegls, vai nepacietīgs, vai kaitīgs, vai… skauž.

Beidzamais vārds mani pārsteidza.

— Jūs nupat nosaucāt tik daudz kategoriju, ka nebūtu nekāds brīnums, ja pie vienas no tām viņš tiešām piederētu.

— Vai arī pie visām kopā.

— Jā, arī tas tiesa. Ļiputins — tas ir haoss… Vai tas tiesa, ko viņš šorīt melsa — ka jūs gribot rakstīt kādu sacerējumu?

— Kāpēc melsa? — viņš atkal sarauca pieri un raudzījās grīdā.

Es atvainojos un sāku apgalvot, ka necenšos neko izzināt. Viņš nosarka.

— Viņš patiesību runāja; es rakstu. Bet tas ir vienalga.

Kādu brīdi mēs klusējām; viņš pēkšņi pasmaidīja šārīta

bērnišķīgo smaidu.

— Par tām galvām viņš pats izdomājis — no grāmatas un sākumā pats man stāstīja, un lāgā nesaprot, bet es tikai meklēju iemeslus, kāpēc cilvēkiem nav drosmes sevi nogalināt; tas ir viss. Arī tas vienalga.

— Kā, nav drosmes? Vai tad mazums pašnāvību?

— Ļoti maz.

— Vai tiešām jūs tā domājat?

Viņš neatbildēja, piecēlās un domīgi sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ.

— Kas tad, jūsuprāt, attur cilvēkus no pašnāvības? — es jautāju.

Viņš izklaidīgi paskatījās, it kā pūlēdamies atcerēties, par ko mēs nupat runājām.

— Es … es vēl maz zinu… divi aizspriedumi attur, divi apstākļi, tikai divi; viens ļoti niecīgs, otrs ļoti svarīgs. Bet arī niecīgais ir ļoti svarīgs.

— Kas tad ir tas niecīgais?

— Sāpes.

— Sāpes? Vai tiešām tās ir tik svarīgas … šajā gadījumā?

— Pats pirmais. Ir divējādi cilvēki: tādi, kas sevi nogalina vai nu aiz lielām bēdām, vai aiz niknuma, vai trakie, vai tamlīdzīgi… tie pēkšņi. Tie maz par sāpēm domā, bet pēkšņi. Turpretī, kas ar prātu, — tie daudz

domā.

— Vai tad ir tādi, kas ar prātu?

— Ļoti daudz. Nebijuši aizspriedumi, būtu vēl vairāk, ļoti daudz; visi.

— Vai nu gluži visi?

Viņš neatbildēja.

— Vai tad nav iespēju nomirt bez sāpēm?

— Iedomājieties, — viņš apstājās manā priekšā, — iedomājieties tik milzīgu akmeni kā liela māja; tas karājas, bet jūs zem tā; ja uzkritīs jums virsū, uz galvas, — vai

sāpēs?

— Akmens mājas lielumā? Protams, būs bail.

— Es nerunāju par bailēm; vai sāpēs?

— Tik liels akmens kā kalns, miljons pudu? Protams, nebūs nekādu sāpju.

— Bet nostājieties patiesībā, un, kamēr karāsies, jūs ftllpri baidīsieties, ka sāpēs. Visgudrākais zinātnieks, visInbākais ārsts — visi, visi ļoti baidīsies. Visi zinās, ka nesāpēs, un visi ļoti baidīsies, ka sāpēs.

— Nu, bet otrs iemesls, tas svarīgais?

— Viņpasaule.

— Proti, sods?

— Viss vienalga. Viņpasaule, vienīgi viņpasaule.

— Vai tad nav tādu ateistu, kas nemaz netic viņpasaulei?

Viņš atkal neatbildēja.

— Jūs varbūt spriežat pēc sevis?

— Neviens nevar spriest citādi kā pēc sevis, — viņš nosarcis atbildēja. — Pilnīga brīvība būs tad, kad būs vienalga, dzīvot vai nedzīvot. Tas ir visa mērķis.

— Mērķis? Bet tad jau neviens varbūt arī negribēs dzīvot?

— Neviens, — viņš enerģiski noteica.

— Cilvēks baidās no nāves, tāpēc ka mīl dzīvi, tā es to saprotu, — es aizrādīju, — un daba tā iekārtojusi.

— Tas ir nekrietni, un tie ir tikai maldi! — Viņa acis iedzirkstījās. — Dzīve ir sāpes, dzīve ir bailes, un cilvēks ir nelaimīgs. Tagad visur tikai sāpes un bailes. Tagad cilvēks dzīvi mīl, tāpēc ka sāpes un bailes mīl. Tā tas iekārtots. Dzīve tagad tiek uzturēta ar sāpēm un bailēm, un tie ir tikai maldi. Tagad cilvēks vēl nav īsts cilvēks. Būs jauns cilvēks, laimīgs un lepns. Kam būs vienalga, dzīvot vai nedzīvot, tas būs jaunais cilvēks. Kas uzveiks sāpes un bailes, tas pats būs dievs. Bet tagadējā dieva nebūs.

— Tātad tagadējais dievs, jūsuprāt, tomēr ir?

— Viņa nav, bet viņš ir. Akmenī sāpju nav, bet bailēs no akmens ir sāpes. Dievs ir nāves baiļu sāpes. Kas uzveiks sāpes un bailes, tas pats kļūs dievs. Tad būs jauna dzīve, jauns cilvēks, viss jauns;.. Tad vēsturi dalīs divās daļās: no gorillas līdz dieva iznīcināšanai un no dieva iznīcināšanas līdz …

— Līdz gorillam?

— … Līdz zemes un cilvēka fiziskai pārvērtībai. Cilvēks būs dievs un pārvērtīsies fiziski. Arī pasaule pārvērtīsies, un darbi pārvērtīsies, un domas, un visas jūtas. Kā jūs domājat, vai cilvēks tad pārvērtīsies fiziski?

— Ja būs vienalga, dzīvot vai nedzīvot, tad visi sevi nogalinās, un tāda varbūt būs tā pārvērtība.

— Tas vienalga. Maldus iznīcinās. Katram, kas grib galveno brīvību, jābūt drosmei nogalināt sevi. Kam būs drosme nogalināt sevi, tas atklās maldu noslēpumu. Tālāk brīvības nav; tas ir viss, un tālāk nekā nav. Kam drosme nogalināt sevi, tas ir dievs. Tagad katrs var panākt, ka dieva nebūs un nekā nebūs. Bet neviens vēl ne reizi nav panācis.

— Pašnāvnieku bijis miljoniem.

— Tie visi ne tādēļ, visi ar bailēm un ne tālab. Ne tālab, lai bailes nokautu. Kas nogalinās sevi tikai tālab, lai bailes nokautu, tas tūliņ kļūs dievs.

— Varbūt nepagūs, — es aizrādīju.

— Tas vienalga, — viņš atbildēja klusi, ar mierīgu lepnumu, bezmaz ar nicināšanu. — Man žēl, ka jūs it kā smejaties, — viņš pēc brītiņa piebilda.

— Bet man liekas dīvaini, ka jūs šorīt bijāt ļoti uztraukts, turpretī tagad esat tik mierīgs, kaut arī runājat dedzīgi.

— Šorīt? Šorīt bija smieklīgi, — viņš ar smaidu atbildēja, — man nepatīk bārties, un es nekad nesmejos, — viņš piebilda skumīgi.

— Jā, bēdīgi jūs pavadāt savas naktis, tēju dzerdams. — Es piecēlos un paņēmu cepuri.

— Jūs domājat? — viņš pasmaidīja ar zināmu izbrīnu. — Kāpēc gan? Nē, es … es nezinu, — viņš pēkšņi apjuka, — nezinu, kā citiem, un es jūtu, ka nevaru tā kā visi. Visi domā un pēc tam tūliņ domā par ko citu. Es nevaru par ko citu, es visu mūžu par vienu. Mani dievs visu mūžu mocījis, — viņš pēkšņi nobeidza apbrīnojami ekspansīvi.

— Bet sakiet — ja būtu atļauts jautāt, kāpēc jūs nerunājat visai pareizi krieviski? Vai tiešām ārzemēs piecu gadu laikā esat aizmirsis?

— Vai tad es nepareizi? Nezinu. Nē, ne tāpēc, ka ārzemēs. Es tā visu mūžu esmu runājis… man vienalga.

— Vel viens — delikātāks jautajums: es jums pilnīgi ticu, ka ne labprāt tiekaties ar cilvēkiem un maz ar cilvēkiem runājat. Kāpēc jūs ar mani tagad kļuvāt runīgs?

— Ar jums? Jūs šorīt mierīgi sēdējāt, un jūs… lai gan vienalga… jūs esat manam brālim ļoti līdzīgs, stipri, n i kārtīgi, — viņš nosarcis izteica, — viņš steptiņi gadi nomiris; vecāks, ļoti, ļoti daudz.

— Droši vien viņš stipri ietekmēja jūsu domu gaitu.

— N-nē, viņš maz runāja; viņš nekā nerunāja. Es jūsu zirnīti nodošu.

Viņš ar laternu pavadīja mani līdz vārtiem, lai pēc tam, kad būšu aizgājis, aizslēgtu. «Protams, jucis,» es sevī nospriedu. Vārtos notika jauna sastapšanās.

IX

Tiklīdz es cēlu kāju pār vārtiņu augsto slieksni, kāda spēcīga roka pēkšņi ieķērās man krūtīs.

— Kas šis tāds ir? — ierēcās kāda balss, — draugs vai ienaidnieks? Atzīsties!

— Tas ir mūsējais, mūsējais! — turpat līdzās iespiedzās Ļiputina balstiņa, — tas ir G-va kungs, jauns cilvēks ar klasisku audzināšanu un sakariem visaugstākajā sabiedrībā.

— Tas man patīk, ka sabiedrībā, kla-sis… tātad ļoti izglī-tots … atvaļināts kapteinis Ignats Ļebjadkins, gatavs pakalpot pasaulei un draugiem … ja ir uzticīgi, ja ir uzticīgi, nelieši!

Kapteinis Ļebjadkins, milzīga auguma, resns, gaļīgs, sprogainiem matiem, sarkans un pilns kā mārks, tikko turējās kājās manā priekšā un ar grūtībām izrunāja vārdus. Es gan viņu arī agrāk biju iztālēm redzējis.

— A, tas arī! — viņš atkal ierēcās, pamanījis Kirillovu, kurš ar savu laternu arvien vēl negāja prom; Ļebjadkins pacēla dūri, bet tūdaļ to nolaida.

— Piedodu tik augsti mācītam! Ignats Ļebjadkins — ļoti iz-glī-tots …

Mīlas karstā granāta Krūtīs sprāga Ignatam. Un ieraudājās rūgtās mokās Vīrs Sevastopolē bez rokas.

Lai gan Sevastopolē neesmu bijis un arī rokas man netrūkst, bet kas par atskaņām! — Viņš bāza man klāt savu dzērāja mūli.

— Viņam nav laika, nav laika, viņš ies uz mājām, — Ļiputins centās pierunāt, — rīt viņš atstāstīs Ļizavetai Nikolajevnai.

— Ļizavetai! … — viņš atkal iebļāvās. — Stāvi, neej prom! Variants:

Uz kumeļa zvaigzne spurdz Starp amazoniskām brašulēm, No zirga man uzsmaida gurds Ari-sto-krātisks mazulis.

«Zvaigznei — amazonei.»

Tā taču ir himna! Tā ir himna, ja tu neesi ēzelis! Slaisti to nesaprot! Stāt! — viņš ieķērās man mēteli, lai gan es visiem spēkiem rāvos uz vārtiņiem, — pasaki, ka es esmu goda bruņinieks, bet Daška … Dašku es ar diviem pirkstiem … viņa ir dzimtcilvēks, verdzene un nedrīkst…

Šinī brīdī viņš pakrita, tāpēc ka es ar varu izrāvos viņam no rokām un skrēju prom pa ielu. Ļiputins sekoja man pa pēdām.

— Viņu Aleksejs Niličs pacels. Vai zināt, ko es no viņa nupat uzzināju? — viņš aizelsies pļāpāja. — Dzejolīti dzirdējāt? Nu, lūk, šo pašu «Zvaigznei — amazonei» veltīto dzejoli viņš ielika aploksnē, aizzīmogoja un rīt ar savu pilnu parakstu sūtīs Ļizavetai Nikolajevnai. Padomājiet tikai!

— Varu derēt, ka jūs pats viņu pierunājāt.

— Paspēlēsiet! — Ļiputins skaļi iesmējās. — Iemīlējies, iemīlējies kā runcis, bet vai zināt, ka šī mīlestība sākusies ar naidu? Sākumā viņš tā ienīda Ļizavetu Nikolajevnu par jāšanu, ka bezmaz skaļi lamāja viņu uz ielas; un lamāja ar! Vēl aizvakar nolamāja, kad jāja garām, — par laimi, viņa nedzirdēja, — un šodien pēkšņi dzejolis! Vai zināt, ka viņš grib riskēt un to bildināt? Nopietni, nopietni!

— Es brīnos par jums, Ļiputin; visur, kur vien notiek kāda nelietība, jūs esat tas rīkotājs! — es pārskaities noteicu.

— Jūs tomēr atļaujaties pārāk daudz, G-va kungs; vai tik jums sirsniņa nenodrebēja, nobijusies no sāncenša?

— Ko-o-o? — es iekliedzos un apstājos.

— Jums par sodu es neko vairāk neteikšu! Bet cik ļoti jums gan gribētos dzirdēt! Jau to vien, ka šis nelga tagad vairs nav tikai kapteinis, bet ir mūsu guberņas muižnieks, turklāt diezgan ievērojams, tāpēc ka Nikolajs Vsevolodovičs viņam šinīs dienās pārdevis visu savu muižu ar divsimt dvēselēm, dieva vārds, nemeloju! nupat dabūju zināt, toties no ļoti drošiem avotiem. Nu, bet tagad tālāk varat secināt pats; vairāk nekā neteikšu; uz redzēšanos!

x

Stepans Trofimovičs gaidīja mani ar histērisku nepacietību. Viņš bija pārnācis jau apmēram pirms stundas. Es viņu atradu tādu kā piedzērušu; vismaz pirmās piecas minūtes domāju, ka viņš piedzēries. Ak vai, vizīte pie Drozdovām bija viņu galīgi izsitusi no sliedēm.

— Mon ami, es galīgi esmu zaudējis savu pavedienu … Lise… es mīlu un cienu šo eņģeli tāpat kā senāk, taisni tāpat kā senāk; bet, man liekas, viņas abas gaidīja mani vienīgi tāpēc, lai kaut ko uzzinātu, proti, vienkārši izsakoties, izvilktu no manis, bet pēc tam ej dieva mierā … Tā tas ir.

— Kā jums nav kauna! — es izsaucos, nevarēdams nociesties.

— Mans draugs, es tagad esmu gluži viens. Enfin, c’est ridiculeJ Iedomājieties, ka arī tur noslēpumi noslēpumu galā. Abas klupšus uzklupa man par tiem deguniem un ausīm un vēl par kaut kādiem Pēterburgas noslēpumiem. Viņas taču abas tikai šeit pirmoreiz dabūjušas zināt vietējos notikumus ar Nicolas pirms četriem gadiem. «Jūs te bijāt, jūs redzējāt, vai tas tiesa, ka viņš ir traks?» Nesaprotu, kas šo domu palaidis. Kāpēc Praskovja katrā ziņā tik ļoti grib, lai Nicolas būtu traks? Tā sieviete to grib, grib! Ce Maurice jeb, kā viņu sauc, Mavrikijs Nikolajevičs ir brave homme tout de même, bet vai tiešām Praskovja to grib viņa labā un vēl pēc tam, kad pati pirmā rakstījusi no Parīzes à cette pauvre amie. Enfin, šī Praskovja, kā viņu sauc cette chère amie, tas ir tips, nemirstīgā Gogoļa Korobočka, tikai ļauna Korobočka, kašķīga Korobočka un daudzkārt palielinātā veidā.

— Tad jau viņa būs īsta negantniece; vai nu tiešām palielinātā veidā?

— Nu, pamazinātā, vienalga, tikai nepārtrauciet, tāpēc ka man viss jūk. Tur viņas galīgi sanākušas ragos; izņemot Lise; tā vēl joprojām: «Krustmāt, krustmāt,» — bet Lise ir viltīga, un tur vēl kas slēpjas. Noslēpumi. Bet ar veco sastrīdējušās. Cette, pauvre krustmāte, tiesa, pret visiem izturas despotiski… un tad vēl gubernatoriene un sabiedrības necienīgā izturēšanās, un Karmazinova «necienīgā izturēšanās»; un tad pēkšņi šī doma par vājprātību, ce Lipoutine, ce que le ne compiends pas, u-un, kā stāsta, ap galvu apsējusi etiķa kompresi, un nu vēl mēs ar jums ar savām žēlabām un vēstulēm … Ai, kā es esmu viņu mocījis, pie tam tādā laikā! Je suis un ingrat. Iedomājieties, es pārnāku un atrodu viņas vēstuli; lasiet, lasiet! Ak, cik neglīti es esmu rīkojies!

Viņš pasniedza man nupat saņemto Varvaras Petrovnas vēstuli. Viņa, liekas, bija nožēlojusi savus šārīta vārdus: «Sēdiet mājās.» Vēstulīte bija laipna, tomēr stingra un lakoniska. Varvara Petrovna lūdza Stepanu Trofimoviču ierasties pie viņas parīt, svētdien, taisni pulksten divpadsmitos un ieteica atvest līdzi kādu no saviem draugiem (iekavās bija minēts mans vārds). No savas puses viņa solījās paaicināt Šatovu kā Darjas Pavlovnas brāli. «Jūs varēsiet dzirdēt viņas galīgo atbildi, vai ar to jums pietiks? Vai pēc šīs formalitātes jūs tik ļoti centāties?»

— Ievērojiet šo nervozo beigu frāzi par formalitāti. Nabadzīte, nabadzīte, visa mana mūža draugs! Atzīstos, šī mana likteņa pēkšņā izšķiršana mani taisni nospieda … Es, atzīstos, vēl joprojām cerēju, bet tagad tout est dit, es jau zinu, ka visam beigas; c’est terrible. Ak, kaut nemaz nepienāktu šī svētdiena un viss paliktu pa vecam: jūs mani apciemotu, bet es te …

— Jūs izsitušas no sliedēm visas tās Ļiputina šārīta nekrietnības un tenkas.

— Mans draugs, jūs nupat ar savu drauga pirkstu aizskārāt citu vārīgu vietu. Šie drauga pirksti vispār ir nežēlīgi un reizēm nesaprātīgi, pardon, bet, ticat vai ne, es gandrīz biju visu to aizmirsis — par tām nekrietnī

bām, tas ir, nepavisam nebiju aizmirsis, bet visu laiku, ko sabiju pie Lise, aiz muļķības centos būt laimīgs un iegalvoju sev, ka esmu laimīgs. Bet tagad … ak, tagad man jādomā par to augstsirdīgo, humāno, pret maniem nekrietnajiem trūkumiem iecietīgo sievieti, tas ir, kaut arī ne gluži iecietīgo, — bet kāds tad es esmu pats ar savu nevērīgo, slikto raksturu! Es taču esmu untumains bērns ar visu bērna egoismu, bet bez viņa nevainības. Viņa divdesmit gadus gādājusi par mani kā aukle, cette pauvre krustmāte, kā viņu graciozi sauc Lise… Un piepeši pēc divdesmit gadiem bērns sagribējis precēties, apprecini un apprecini, vēstule pēc vēstules, bet viņai ap galvu etiķa komprese, — un … un tagad nu esmu savu panācis, svētdien būšu tikpat kā precēts vīrs, tas nav nekāds joks… Un kāpēc gan es pats uzstāju, nu kāpēc rakstīju vēstules? Jā, gandrīz piemirsu: Lise dievina Darju Pavlovnu, vismaz tā viņa izsakās; Lise saka par viņu: «C’esf un ange, tikai mazliet noslēgts.» Abas ieteica, pat Praskovja… Praskovja gan neieteica. Ak, cik daudz indes slēpjas šajā Korobočkā! Un arī Lise patiesībā neieteica: «Kam jums jāprecas; jums pietiek arī ar zinātnieka baudām.» Un skaļi smejas. Es piedevu viņai šos smieklus, jo viņai pašai nemiers grauž sirdi. Jūs tomēr, viņa saka, bez sievietes nevarat iztikt. Tuvojas jūsu vājuma laiks, bet viņa jūs kops vai kā to saka… Ma foi2 es arī pats, visu šo laiku sēdēdams kopā ar jums, domāju savā nodabā, ka liktenis sūta viņu mana vētrainā mūža vakarā un ka viņa par mani gādās vai kā to saka… eniin3 būs vajadzīga saimniecībā. Rau, kā man te piemēslots, viss izmētāts, pirmīt liku uzkopt, bet pat grāmata uz grīdas. La pauvre amie vienmēr dusmojas, ka pie frianis piemēslots… Ak, nu vairs neatskanēs viņas balss! Vingt ans.4 Arī vi-viņas laikam saņēmušas anonīmas vēstules, iedomājieties, Nicolas it kā esot pārdevis Ļebjadkinam muižu. C’est un monstre; et enfinb kas tas tāds Ļebjadkins? Lise klausās, klausās, vai, kā viņa klausījās! Es piedevu viņai tos smieklus, redzēju, ar kādu seju viņa klausījās, un ce Maurice… es nevēlētos būt

1 Tas ir eņģelis (franču vai.).

2 Tiešam (tranču vai.).

3 beidzot (franču vai.).

4 Divdesmit gadi. (Franču vai.)

121

5 Tas ir briesmonis; un beidzot (franču vai.).

viņa pašreizējā lomā, brave homme tout de même, tikai mazliet kautrīgs, lai gan dievs ar viņu …

Viņš apklusa; piekusa un apjuka, un sēdēja, galvu nokāris, gurdām acīm nekustīgi raudzīdamies grīdā. Es izmantoju pārtraukumu un izstāstīju, ka esmu apmeklējis Fiļipova māju, pie tam asi un dzedri izteicu savas domas, ka Ļebjadkina māsa (kuru es netiku redzējis) tiešām varētu kādreiz būt bijusi Nicolas upuris viņa dzīves mīklainajā posmā, kā izteicās Ļiputins, un ļoti var būt, ka Ļebjadkins par kaut ko saņem no Nicolas naudu, bet tas arī viss. Kas attiecas uz tenkām par Darju Pavlovnu, tad tās ir blēņas, tas viss ir nelieša Ļiputina izdomājums, tā vismaz dedzīgi apgalvo Aleksejs Niličs, kuram nav iemesla neticēt. Stepans Trofimovičs noklausījās manos apgalvojumos izklaidīgi, it kā viņam ar tiem nebūtu nekāda sakara. Pie viena pieminēju arī savu sarunu ar Kirillovu un piebildu, ka Kirillovs varbūt ir traks.

— Viņš nav traks, bet tie ir cilvēki ar aprobežotu domāšanu, — viņš gurdi un it kā negribot nomurkšķēja. — Ces gens-là supposent la nature et la société humaine autres que Dieu ne les a faites et quelles ne sont réellementAr tiem mēdz koķetēt, taču vismaz ne Stepans Verhovenskis. Es viņus redzēju toreiz Pēterburgā avec cette chère amie (ai, kā es viņu toreiz apvainoju!) un nenobijos ne tikai no viņu lamām — nenobijos pat no viņu uzslavām. Nenobīšos arī tagad, mais parlons d’autre chose…2 es laikam būšu izdarījis briesmīgu aplamību; iedomājieties, es vakar aizsūtīju Darjai Pavlovnai vēstuli, un… kā es sevi lādu par to!

— Par ko tad jūs rakstījāt?

— Ak, mans draugs, ticiet man, es to darīju augstsirdīgā nolūkā. Es viņai paziņoju, ka jau pirms piecām dienām tiku aizrakstījis arī Nicolas un arī augstsirdīgā nolūkā.

— Nu es saprotu! — es dedzīgi iesaucos. — Bet kādas jums bija tiesības viņus tā sasaistīt kopā?

— Bet, mon cher, nenospiediet taču mani pavisam, nekliedziet uz mani; es jau tā esmu saspiests kā … kā tarakāns, un beigu beigās es domāju, ka tas būs ļoti augstsirdīgi. Iedomājieties, ka tur tiešām kaut kas bijis… en Suisse…1 vai sācies. Man taču vajadzēja iepriekš pajautāt viņu sirdīm, lai… eniin, lai neizšķirtu sirdis un lai nenostātos kā stabs viņu ceļā… Es tikai augstsirdīgā nolūkā.

— Ak dievs, cik muļķīgi jūs esat izdarījis! — man neviļus paspruka.

— Muļķīgi, muļķīgi! — viņš pats dedzīgi piekrita. — Nekad jūs nekā gudrāka neesat pateicis, c’etait bete, mais que faire, tout est dit.2 Tik un tā precēšos, kaut arī ar «cita grēkiem», kāda nozīme tad vispār bija rakstīt? Vai nav tiesa?

— Jūs atkal par to pašu!

— Nu, tagad jūs mani vairs nenobiedēsiet ar savu kliegšanu, tagad jūsu priekšā stāv cits Verhovenskis; agrākais ir apbedīts; enfin, tout est dit! Un kāpēc gan jūs kliedzat? Vienīgi tāpēc, ka neprecēsieties pats un zināmo galvas rotu nenāksies nēsāt jums. Jūs atkal viebjaties? Mans nabaga draugs, jūs nepazīstat sievieti, bet es to vien esmu darījis kā pētījis viņu. «Ja gribi uzvarēt visu pasauli, uzvari pats sevi» — tas ir vienīgais, ko izdevies labi pateikt citam tādam pašam romantiķim kā jūs, Šatovam, manas laulātās draudzenes brālim. Labprāt aizņemos šo viņa izteicienu. Nu, arī es esmu gatavs uzvarēt sevi un apprecēšos, bet, neiekarojot pasauli, ko gan es iekarošu? Ak, mans draugs, laulība nozīmē tikumisku nāvi katrai lepnai dvēselei, katrai neatkarībai. Laulības dzīve mani samaitās, laupīs man enerģiju, vīrišķību kalpošanā idejai, sāks nākt bērni, turklāt vēl varbūt ne mani, tas ir, protams, ne mani; gudrs cilvēks nebaidās skatīties patiesībai acīs … Ļiputins pirmīt ieteica glābties no Nicolas aiz barikādēm; viņš ir muļķis, tas Ļiputins. Sieviete piekrāps pat to, kas visu redz. Le bori Dieu, radīdams sievieti, protams, zināja, kas viņam draud, bet es esmu pārliecināts, ka viņa pati izjauca radīšanas darbu un pati piespieda radīt sevi tādā veidā un… ar tādiem atribūtiem; jo kurš gan citādi būtu ar mieru par velti uzņemties tik lielas rūpes? Nastasja, es zinu, var pat sadusmoties uz mani par brīvdomību, bet… Enfin tout est dit.

Viņš nebūtu patiess, ja būtu izticis bez lētas kalambūriskas brīvdomības, kas viņa laikā bija stipri izplatīta, vismaz tagad viņš ar šādu kalambūriņu sevi nomierināja, taču ne uz ilgu laiku.

— Ak, kāpēc nevarētu pavisam nepienākt tā parītdiena, tā svētdiena! — viņš pēkšņi iesaucās, bet jau pilnīgā izmisumā, — kāpēc nevarētu kaut šī viena nedēla būt bez svētdienas — si le miracle existe! Nu vai tad radītājs nevarētu izsvītrot no kalendāra kaut vienu svētdienu, nu kaut vai tālab, lai parādītu ateistam savu varenību et que tout soit dit! Ak, kā es viņu mīlēju! Divdesmit gadus, visus divdesmit gadus, un tomēr viņa mani nekad nav sapratusi!

— Bet par ko jūs runājat; arī es jūs nesaprotu! — es izbrīnā iesaucos.

— Vingt ans! Un ne reizi nav mani sapratusi, ak, tas ir cietsirdīgi! Un vai tiešām viņa domā, ka es precēšos aiz bailēm vai trūkuma spiests? Ak, negods! krustmāt, krustmāt, es tikai tevis dēļ! Ak, lai viņa zina, šī krustmāte, ka viņa ir vienīgā sieviete, kuru esmu dievinājis divdesmit gadus! Viņai tas jāzina, citādi nekas nenotiks, citādi tikai ar varu mani dabūs pie ce qu’on appelle le altāra!

Es pirmo reizi dzirdēju tādu atzīšanos, turklāt tik enerģiski izteiktu. Neslēpšu, ka man briesmīgi nāca smiekli. Man nebija taisnība.

— Viņš, vienīgi viņš man tagad atlicis, mana vienīgā cerība! — viņš pēkšņi sasita rokas, it kā jaunas domas pārsteigts, — tagad vienīgi viņš, mans nabaga zēns, mani glābs, un — ak, kāpēc viņš nebrauc! Ak, mans dēls, ak, mans Petruša… un kaut arī es esmu nevis tēva, bet drīzāk tīģera vārda cienīgs, tomēr… laissez-moi, mon ami,* es mazliet atgulšos, lai sakopotu domas. Esmu tik ļoti noguris, tik ļoti noguris, un arī jums, manuprāt, ir laiks doties pie miera, voyez-vous, pulkstenis ir divpadsmit …

Ceturtā nodaļa KLIBKĀJE

I

Šatovs neiespītējās un, saņēmis manu zīmīti, pusdienā inradās pie Ļizavetas Nikolajevnas. Mēs iegājām mājā gandrīz reizē; arī es biju ieradies savā pirmajā vizītē. Viņi visi, tas ir, Ļiza, mamā un Mavrikijs Nikolajevičs, sēdēja lielajā zālē un strīdējās. Mamā bija pieprasījusi, lai Ļiza nospēlē uz klavierēm kādu valsi, un, kad tā bija sākusi pieprasīto spēlēt, ņēmusies apgalvot, ka tas esot cits valsis. Mavrikijs Nikolajevičs aiz vientiesības bija aizstāvējis Ļizu un sācis apgalvot, ka tas ir tas pats valsis; vecā aiz dusmām apraudājusies. Viņa bija slima un ar grūtībām pat staigāja. Viņai bija uztūkušas kājas, un nu viņa jau vairākas dienas tikai niķojās un visiem piesējās, lai gan no Ļizas vienmēr bija baidījusies. Par mūsu ierašanos visi nopriecājās. Ļiza piesarka aiz prieka un, pateikusi man mērci, protams, par Šatova atvešanu, piegāja tam klāt un to ziņkārīgi aplūkoja.

Šatovs bija neveikli apstājies durvīs. Pateikusies par ierašanos, viņa to pieveda pie mamā.

— Tas ir Šatova kungs, par kuru es jums stāstīju; bet šis — G-va kungs, mans un Stepana Trofimoviča draugs. Arī Mavrikijs Nikolajevičs vakar ar viņu iepazinās.

— Bet kurš ir profesors?

— Profesors nav neviens, māt.

— Nē, ir, tu pati teici, ka ieradīsies profesors; droši vien tas, — viņa nicīgi norādīja uz Šatovu.

— Es nekad neesmu jums teikusi, ka ieradīsies profesors. G-va kungs ir ierēdnis, bet Šatova kungs — bijušais students.

— Students, profesors, vienalga, abi no universitātes. Tu tikai gribi strīdēties. Bet tas tur Šveicē bija ar ūsām un bārdeli.

— Mamā Stepana Trofimoviča dēlu vienmēr sauc par profesoru, — Ļiza noteica un aizveda Šatovu uz dīvānu otrā zāles galā.

— Kad mātei uztūkst kājas, viņa vienmēr ir tāda, jūs saprotat, slima, — Ļiza pačukstēja Šatovam, joprojām aplūkodama viņu ar to pašu ārkārtīgo ziņkārību, sevišķi viņa matu cekulu.

— Jūs esat karavīrs? — vecā pievērsās man, jo Ļiza nežēlīgi bija pametusi mani pie viņas.

— Nē, esmu ierēdnis…

— G-va kungs ir Stepanam Trofimovičam liels draugs, — Ļiza tūliņ atsaucās.

— Strādājat pie Stepana Trofimoviča? Bet tas jau arī ir profesors?

— Ak, māt, jums laikam arī naktīs profesori vien sapņos rādās, — Ļiza īgni iesaucās.

— Man atliku likām pietiek ar tiem, ko redzu nomodā. Bet tu mūžīgi tikai runā pretī mātei. Vai toreiz, pirms četriem gadiem, kad Nikolajs Vsevolodovičs atbrauca, jūs bijāt šeit?

Es atbildēju, ka biju.

— Bet vai kopā ar jums te bija kāds anglis?

— Nē, nebija.

Ļiza iesmējās.

— Nu redzi, ka tāda angļa nemaz nav bijis, tātad meli. Ir Varvara Petrovna, ir Stepans Trofimovičs — abi melo. Un visi melo.

— Krustmāte saka un vakar arī Stepans Trofimovičs sacīja, ka Nikolajam Vsevolodovičam esot līdzība ar princi Hariju, kas attēlots Šekspīra «Henrijā IV», un māte sakarā ar to teic, ka anglis neesot bijis, — Ļiza mums paskaidroja.

— Ja Harijs nav bijis, tad arī anglis nav bijis. Vienīgi Nikolajs Vsevolodovičs blēņojies.

— Varat man ticēt, ka māte tīšām tā runā, — Ļiza atzina par vajadzīgu paskaidrot Šatovam, — viņa ļoti labi zina, kas ir Šekspīrs. Es pati viņai lasīju priekšā «Otello» pirmo cēlienu; bet pašreiz viņa jūtas stipri slima. Māt, dzirdiet, pulkstenis sit divpadsmit, jums laiks dzert zāles.

— Dakteris atbraucis. — Durvīs parādījās kalpone.

Vecā piecēlās un sāka saukt sunīti: «Zemirka, Zemirka,

nāc kaut tu man līdzi!»

Plušķainais, vecais, mazais šunelis Zemirka neklausīja un palīda zem dīvāna, uz kura sēdēja Ļiza.

— Negribi? Nu tad arī es tevi negribu. Palieciet sveiks, mīļais, nezinu jūsu vārdu un tēva vārdu, — viņa pievērsās man.

— Antons Lavrentjevičs …

— Nu, vienalga, man pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Nepavadiet mani, Mavrikij Nikolajevič, es saucu tikai

Zemirku. Paldies dievam, es vēl pati varu paiet, bet rit

braukšu vizināties.

Viņa dusmīgi izgāja no zāles.

— .Anton Lavrentjevič, jūs pa to laiku parunājieties ar Mavrikiju Nikolajeviču, ticiet man, ka tas jums abiem nāks par labu, ja iepazīsieties tuvāk, — Ļiza noteica un draudzīgi uzsmaidīja Mavrikijam Nikolajevičam, kurš no viņas skatiena pilnīgi atplauka. Neko darīt, paliku runājamies ar Mavrikiju Nikolajeviču.

II

Ļizavetai Nikolajevnai Šatovs bija vajadzīgs, man par izbrīnu, tiešām tikai literārā jautājumā. Nezinu kāpēc, bet man visu laiku šķita, ka viņa to aicina pie sevis kādā citā nolūkā. Mēs, tas ir, es un Mavrikijs Nikolajevičs, redzēdami, ka no mums neko necenšas slēpt un runā ļoti skaļi, sākām klausīties; vēlāk uzaicināja arī mūs izteikt savas domas. Jautājums bija tāds, ka Ļizaveta Nikolajevna jau sen bija iecerējusi izdot kādu, pēc viņas domām, derīgu grāmatu, bet, tā kā pašai nebija nekādas pieredzes, bija vajadzīgs līdzstrādnieks. Nopietnība, ar kādu viņa ņēmās izskaidrot Šatovam savu plānu, pat mani pārsteidza. «Droši vien no jaunajām,» es nodomāju, «ne velti pabijusi Šveicē.» Šatovs klausījās uzmanīgi, nodūris acis, bez mazākā izbrīna par to, ka aristokrātiska, izklaidīga jaunkundze ķeras pie tāda, liktos, viņai nepiemērota darba.

Literārais pasākums bija šāds. Krievijā tiek izdots ļoti daudz laikrakstu un žurnālu kā galvaspilsētā, tā provincē, un tajos ik dienas tiek ziņots par visādiem notikumiem. Paiet gads, laikraksti visur tiek salikti skapjos vai arī tos nomētā, saplēš, izlieto kā ietinamo un vākus. Daudzi publicētie fakti atstāj iespaidu un paliek publikas atmiņā, bet pēc tam ar gadiem tiek aizmirsti. Daudzi gribētu vēlāk tos pārlasīt, bet kas tās par pūlēm — meklēties papīra kaudzēs, bieži vien nezinot ne notikuma datumu, ne vietu, ne pat gadu! Bet, ja visus šos viena gada faktus sakopotu grāmatā pēc zināma plāna un zināmas idejas, ar satura rādītājiem, norādēm, iedalījumiem pa mēnešiem un datumiem, tad tāds vienkopus savākts faktu krājums varētu raksturot visu Krievijas dzīvi zināmā gadā, kaut arī publicēta tiek ārkārtīgi maza daļa salīdzinājumā ar visiem notikušajiem faktiem.

— Neskaitāmu lapu vietā iznāks vairākas biezas grāmatas, tas ir viss, — Šatovs aizrādīja.

Taču Ļizaveta Nikolajevna dedzīgi aizstāvēja savu ieceri, kaut arī viņai aiz neprašanas bija grūti izteikties. Grāmatai jābūt vienai, pat ne visai biezai, — viņa apgalvoja. Bet, pieņemsim, kaut arī bieza, tomēr labi pārskatāma, tāpēc ka galvenais ir plāns un faktu pasniegšanas veids. Protams, viss jau nebūtu vācams un pārdrukājams. Ukazi, valdības lēmumi, vietējo iestāžu rīkojumi, likumi, kaut gan tie ir ļoti svarīgi fakti, taču paredzētajā izdevumā šāda veida faktus varētu arī izlaist. Daudz ko varētu izlaist un aprobežoties tikai ar tādu notikumu atlasi, kuri vairāk vai mazāk raksturo tautas tikumisko, īpatnējo dzīvi, krievu tautas īpatnības zināmā laika sprīdī. Protams, grāmatā viss varētu ietilpt: kuriozi notikumi, ugunsgrēki, ziedojumi, visādi labi un ļauni darbi, visādi izteicieni un runas, varbūt pat ziņas par plūdiem, varbūt arī daži valdības ukazi, bet no visa jāizraugās tikai tas, kas raksturo laikmetu; viss jāievieto saskaņā ar zināmu uzskatu, norādījumu, nolūku, ideju, kas apgaismo visu veselo, visu kopumu. Un, beidzot, grāmatai jābūt interesantai pat kā vieglai lasāmvielai, nerunājot nemaz par to, ka tā nepieciešama kā izziņu avots! Tā sniegtu, tā sakot, ainu par Krievijas garīgo, tikumisko, būtisko dzīvi vesela gada laikā. «Jāpanāk, lai visi pirktu, jāpanāk, lai izdevums kļūtu par rokasgrāmatu,» Ļiza apgalvoja, «es saprotu, ka viss atkarīgs no plāna, un tāpēc arī griežos pie jums,» viņa nobeidza. Ļiza bija stipri iekarsusi, un, lai gan runāja neskaidri un saraustīti, Šatovs sāka saprast.

— Tātad iznāks kaut kas ar tendenci, faktu atlase ar zināmu tendenci, — viņš nomurmināja, joprojām nepaceldams galvu.

— Nebūt ne, nevajag faktus atlasīt ar tendenci, un vispār nekādas tendences nevajag. Vienīgi objektivitāte — tā lai būtu tendence.

— Tendence jau nebūtu nekāda nelaime, — Šatovs sarosījās, — un no tās nav arī iespējams izvairīties, tiklīdz notiek kaut vai kāda atlase. Faktu atlase arī rādīs, kā tie saprotami. Jūsu ideja nav smādējama.

-— Tātad tādu grāmatu būtu iespējams sastādīt? — Ļiza nopriecājās.

— Jāpaskatās un jāapsver. Tas ir milzīgs darbs. Uzreiz nekas nav izdomājams. Vajadzīga pieredze. Un arī tad, kad grāmata būs izdota, diez vai būsim jau iemācījušies, kā tā īsti izdodama. Varbūt tas padosies pēc daudziem mēģinājumiem; taču doma sāk veidoties. Derīga doma.

Viņš beidzot pacēla acis, un tās pat iemirdzējās priekā, tik ļoti viņš bija ieinteresējies.

— Vai to jūs pati izdomājāt? — viņš laipni un it kā kaunīgi pajautāja Ļizai.

— Izdomāt jau nav grūti, plānu sastādīt ir grūti. — Ļiza smaidīja. — Es maz ko saprotu un neesmu visai gudra, un meklēju tikai to, kas man pašai skaidrs…

— Meklējat?

— Droši vien tas nav īstais vārds? — Ļiza aši pajautāja.

— Var lietot arī šo vārdu, es neko nesaku.

— Man jau ārzemēs ienāca prātā doma, ka arī es varētu būt kaut kādā ziņā noderīga. Man ir pašai sava nauda, un tā paliek neizlietota, kāpēc gan arī es nevarētu kaut ko darīt vispārības labā? Turklāt šī ideja man radās it kā pati no sevis, pēkšņi, es to nepavisam neesmu izdomājusi un par savu ideju stipri nopriecājos; bet tagad pārliecinājos, ka bez līdzstrādnieka nevarēšu iztikt, jo pati neko neprotu. Līdzstrādnieks, protams, kļūs arī par grāmatas līdzizdevēju. Mēs sadarbosimies uz pusēm: jūsu plāns un darbs, mana ideja un līdzekļi izdošanai. Grāmata taču atmaksāsies?

— Ja atradīsim pareizu plānu, grāmata ies.

— Brīdinu jūs, ka nedaru to peļņas dēļ^ taču ļoti vēlos, lai grāmata tiktu pirkta, un būšu lepna, ja tā dotu peļņu.

— Nu, bet kāds tam sakars ar mani?

— Es taču jūs aicinu par līdzstrādnieku… uz pusēm. Jūs izdomāsiet plānu.

— Kā jūs zināt, ka es esmu spējīgs plānu izdomāt?

— Man par jums stāstīts, arī šeit esmu dzirdējusi… zinu, ka jūs esat ļoti gudrs un … strādājat, un … daudz domājat; man par jums stāstīja Pjotrs Stepanovičs Verhovenskis Šveicē, — viņa steigšus piebilda. — Viņš ir ļoti gudrs cilvēks, vai ne?

Šatovs uzmeta Ļizai īsu, paviršu skatienu, bet tūdaļ atkal nodūra acis.

— Man arī Nikolajs Vsevolodovičs daudz par jums stāstījis…

Šatovs piepeši nosarka.

— Un te būs avīzes. — Ļiza steigšus paķēra no krēsla sagatavotu un pārsietu avīžu žūksni. — Es te pamēģināju pēc sava ieskata atzīmēt un atlasīt faktus, arī sanumurējusi esmu … jūs redzēsiet.

Šatovs paņēma žūksni.

— Ņemiet līdzi uz mājām, apskatiet, jā, kur jūs dzīvojat?

— Bogojavļenskas ielā, Fiļipova mājā.

— Es zinu. Tur, kā stāsta, jums kaimiņos dzīvojot kāds kapteinis, Ļebjadkina kungs? — Ļiza joprojām steidzās.

Šatovs, sagatavojies iet prom, ar žūksni rokās, kā paņēmis, tā nosēdēja veselu minūti bez atbildes, grīdā raudzīdamies.

— Šādiem darbiem labāk pameklējiet kādu citu, bet es jums nepavisam nebūšu derīgs, — viņš beidzot noteica, kaut kā briesmīgi dīvaini klusinādams balsi, gandrīz čukstēdams.

Ļiza pietvīka.

— Par kādiem darbiem jūs runājat? Mavrikij Nikolajevič! — viņa iesaucās, — pasniedziet, lūdzu, vakardienas vēstuli.

Arī es tūdaļ aiz Mavrikija Nikolajeviča piegāju pie galda.

— Apskatiet šo, — viņa pēkšņi pievērsās man, lielā uztraukumā atlocīdama vēstuli. — Vai jūs kādreiz esat kaut ko tamlīdzīgu redzējis? Lūdzu, nolasiet balsī; man vajadzīgs, lai arī Šatova kungs to dzird.

Būdams stipri pārsteigts, es nolasīju balsī šādu veltījumu:

Ideālajai jaunavai Tušinai

Cienījamā jaunkundze Jeļizaveta Nikolajevna!

O, Jeļizaveta Tušina,

Cik piemīlīga mūžam tā,

Kad dāmu seglos aizjāj radinieku barā

Un vējā plīvo viņas cirtas garās,

Vai baznīcā, kad mātei blakus ceļos krīt

Un sārtums viegls pār godbijīgām sejām slīd!

Tad alkstu es pēc baudām likumīgām Un noskatos tām pakaļ ar asrām tikumīgām.

Sacerējis nemākulis

«Cienījamā jaunkundze!

Visvairāk man žēl sevis, ka Sevastopolē neesmu zaudējis roku slavas dēļ, jo neesmu tur nemaz bijis, bet visu kara laiku nodienēju nolādētā provianta piegādē, uzskatot to par maziskumu. Jūs esat senatnes dieviete, bet es neesmu nekas un saprotu bezgalīgo starpību. Uztveriet šo kā dzeju, bet neko vairāk, jo dzeja tomēr ir blēņas un attaisno to, kas prozā tiek uzskatīts par nekautrību. Vai saule var dusmoties uz infuzoriju, ja tā apdzied sauli no ūdens piliena, kur infuzoriju ir bezgala daudz, kad skatās mikroskopā? Pat liellopu cilvēkmīlestības klubs Pēterburgas augstākajā sabiedrībā, pamatoti juzdams līdzi sunim un zirgam, nicina lēnīgo infuzoriju, nemaz nedo-mājot par to, tāpēc ka tā ir sīciņa. Arī es esmu sīks radījums. Doma par laulībām varētu likties smieklīga, bet drīz man būs no jūsu nicinātā cilvēknīdēja divsimt dvēseļu. Varu daudz ko ziņot un esmu ar mieru pakalpot, pēc dokumentiem braucot kaut vai uz Sibīriju. Nenonieciniet priekšlikumu. Infuzorijas vēstuli uzskatiet par dzeju.

Kapteinis Ļebjadkins, jūsu padevīgais draugs, kam allaž nodoms jauks.»

— To rakstījis kāds nelietis dzērumā! — es sašutumā iesaucos, — es viņu pazīstu!

— Šo vēstuli es saņēmu vakar, — Ļiza sarkdama un steigdamās sāka mums skaidrot, — es jau arī pati tūliņ sapratu, ka rakstījis kāds muļķis, un līdz šim vēl neesmu rādījusi maman, lai viņu nesatrauktu vēl vairāk. Bet, ja viņš vēl turpinās, tad es nezinu, ko lai dara. Mavrikijs Nikolajevičs grib aiziet pie viņa un aizliegt. Tā kā es jūs uzskatīju par līdzstrādnieku, — viņa pievērsās Šatovam, — un tā kā jūs tur dzīvojat, tad arī gribēju jums apjautāties, lai zinātu, ko vēl no viņa var sagaidīt.

— Dzērājs un nelietis, — it kā negribot nomurmināja Šatovs.

— Vai tad viņš vienmēr tāds muļķis?

— Nu nē, kad nav piedzēries, viņš nemaz nav muļķis.

— Pazinu kādu ģenerāli, kas rakstīja gluži tādus pašus dzejoļus, — es smiedamies piebildu.

— Pat no šīs vēstules redzams, ka viņš zina, ko dara, — negaidot izgrūda nerunīgais Mavrikijs Nikolajevičs.

— Viņš, tā runā, dzīvojot kopā ar kaut kādu māsu? — Ļiza jautāja.

— Jā, ar māsu.

— Viņš, kā runā, māsu tiranizējot, vai tas tiesa?

Šatovs atkal paskatījās uz Ļizu, sarauca pieri un, norūcis: «Kas man daļas!» — pavirzījās uz durvju pusi.

— Ak, pagaidiet, — Ļiza ar bažām iesaucās, — kur jūs steidzaties? Mums vēl tik daudz kas pārrunājams.

— Par ko lai runājam? Rīt es jums došu atbildi…

— Par pašu galveno, par tipogrāfiju! Ticiet taču, ka es nevis pa jokam, bet nopietni gribu darboties, — Ļiza centās viņu pārliecināt, pieaugoša nemiera pārņemta. — Ja nolemsim izdot, tad kur iespiedīsim? Tas taču ir pats svarīgākais jautājums, jo uz Maskavu mēs tādēļ nebrauksim, bet šejienes tipogrāfija tādam izdevumam nav piemērota. Es sen esmu nolēmusi ierīkot pati savu tipogrāfiju, kaut vai uz jūsu vārda, un mamā, es zinu, atļaus, ja tikai uz jūsu vārda …

— Kā tad jūs zināt, ka es varu būt tipogrāfijas vadītājs? — Šatovs drūmi ievaicājās.

— Man jau Pjotrs Stepanovičs Šveicē norādīja tieši uz jums, ka jūs varot tipogrāfiju vadīt un šo darbu protot. Viņš pat gribēja dot man līdzi vēstuli jums, bet es piemirsu.

Šatovs, kā tagad atceros, pārvērtās sejā. Viņš pastāvēja vēl dažas sekundes un pēkšņi izgāja no istabas.

Liza sadusmojās.

— Vai viņš vienmēr tā mēdz aiziet? — Viņa pagriezās pret mani.

Es paraustīju plecus, bet Šatovs piepeši atgriezās, pienāca pie galda un nolika uz tā paņemto avīžu žūksni.

— Es nebūšu līdzstrādnieks, man nav laika …

— Kāpēc tā, kāpēc tā? Jūs laikam sadusmojāties? — Ļiza jautāja sarūgtinātā un lūdzošā balsī.

Likās, viņas balss skaņa pārsteidza Šatovu, dažus mirkļus viņš cieši vērās Ļizā, it kā gribēdams ieskatīties viņai pašā dvēselē.

— Vienalga, — viņš klusi nomurmināja, — es negribu …

Un aizgāja pavisam. Ļiza bija pilnīgi pārsteigta, pat gandrīz vai pārmērīgi; tā man likās.

— Apbrīnojami dīvains cilvēks! — Mavrikijs Nikolajevičs skaļi noteica.

Iii

Protams, «dīvains», bet visā notiekošajā bija ļoti daudz neskaidrību. Te kaut kas slēpās. Es nudien neticēju šim izdevumam; un tad tā muļķīgā vēstule, kurā pārāk skaidri tika piedāvāta kāda ziņu sniegšana «pēc dokumentiem» un par kuru viņi visi klusēja, bet runāja pavisam par ko citu; beidzot tipogrāfija un Šatova pēkšņā aiziešana tieši tāpēc, ka sākās runas par tipogrāfiju. Tas viss uzvedināja mani uz domām, ka te jau pirms manis noticis kaut kas tāds, ko es nezinu, ka tātad es esmu lieks un man gar to, kas te notiek, nav nekādas daļas. Bija arī laiks iet prom, pirmajai vizītei pietika. Es piegāju pie Ļizavetas Nikolajevnas atvadīties.

Viņa laikam bija pat aizmirsusi, ka es atrodos istabā, un joprojām stāvēja tajā pašā vietā pie galda, dziļās domās nogrimusi, galvu noliekusi, nekustīgi skatīdamās vienā paklāja punktā.

— Ak, jūs arī, uz redzēšanos, — viņa izdvesa parastajā laipnajā tonī. — Pasveiciniet Stepanu Trofimoviču un pierunājiet viņu drīzāk atnākt pie manis. Mavrikij Nikolajevič, Antons Lavrentjevičs iet prom. Atvainojiet, māmiņa nevar iznākt atvadīties no jums.

Es izgāju ārā un biju pat nokāpis pa kāpnēm, kad sulainis pēkšņi panāca mani uz lieveņa.

— Kundze ļoti lūdz jūs nākt atpakaļ.

— Kundze vai Ļizaveta Nikolajevna?

•— Viņa.

Es atradu Ļizu ne vairs tajā lielajā zālē, kur mēs sēdējām, bet tuvākajā pieņemamajā istabā. Durvis uz to zāli, kur tagad bija palicis Mavrikijs Nikolajevičs viens pats, bija cieši aizvērtas.

Ļiza uzsmaidīja man, bet bija bāla. Viņa stāvēja istabas vidū, acīmredzot nevarēdama izšķirties, acīmredzot cīnīdamās pati ar sevi; taču piepeši paņēma mani aiz rokas un klusēdama ātri pieveda pie loga.

— Es tūliņ gribu viņu redzēt, — Ļiza nočukstēja, pievērsusi man kvēlu, stingru, nepacietīgu skatienu, kas nepieļāva ne mazākos iebildumus, — man viņa jāredz pašai savām acīm, un es lūdzu jūsu palīdzību.

Ļiza bija pilnīgi zaudējusi pašsavaldīšanos un — izmisusi.

— Ko jūs vēlaties redzēt, Ļizaveta Nikolajevna? — es nobijies pavaicāju.

— To Ļebjadkinu, to klibo … Vai tas tiesa, ka viņa ir kliba?

Biju pārsteigts.

— Es nekad neesmu viņu redzējis, bet esmu dzirdējis, ka viņa ir kliba, vēl tikai vakar dzirdēju, — es murmināju, steigdamies apmierināt viņas interesi, un arī runāju čukstus.

— Man viņa katrā ziņā jāredz. Vai jūs varētu to izkārtot vēl šodien?

Man kļuva viņas briesmīgi žēl.

— Tas nav iespējams, turklāt es nepavisam nezinu, kā to varētu izdarīt, — sāku viņu pierunāt, — iešu pie Šatova …

— Ja jūs līdz rītdienai to neizkārtosiet, tad es pati iešu pie viņas, viena pati, tāpēc ka Mavrikijs Nikolajevičs atteicās. Es ceru tikai uz jums, un vairāk man neviena nav; es muļķīgi runāju ar Šatovu … Esmu pārliecināta, ka jūs esat pilnīgi godīgs un varbūt man uzticīgs cilvēks, tikai izkārtojiet.

Man radās kaismīga vēlēšanās palīdzēt viņai.

— Darīšu tā, — es brītiņu padomāju, — aiziešu pats un šodien droši vien, droši vien viņu sastapšu! Rīkošos tā, lai sastaptu, dodu jums goda vārdu; bet tikai — atļaujiet man uzticēties Šatovam.

— Pasakiet viņam, ka tā ir mana vēlēšanās un ka es vairs nevaru ilgāk gaidīt, bet ka pirmīt es viņu nemānīju. Viņš varbūt aizgāja tāpēc, ka ir ļoti godīgs un viņam nepatika, ka es viņu it kā mānu. Es nemānījos; es tiešām gribu izdot grāmatu un ierīkot tipogrāfiju…

— Viņš. ir godīgs, godīgs, — es dedzīgi apliecināju.

— Taču, ja līdz rītdienai to neizdosies izkārtot, es iešu pati, lai notiek kas notikdams, un kaut arī tas visiem kļūtu zināms.

— Agrāk par pulksten trim nevarēšu pie jums rītdien būt, — es aizrādīju, mazliet attapies.

— Tātad pulksten trijos. Tātad es vakar pie Stepana Trofimoviča pareizi nodomāju, ka jūs esat man mazliet uzticīgs cilvēks? — Viņa pasmaidīja, atvadoties ātri paspiezdama man roku un steigdamās pie atstātā Mavrikija Nikolajeviča.

Es izgāju ārā, sava solījuma nomākts, lāgā nesaprazdams, kas īsti noticis. Biju redzējis sievieti izmisumā, sievieti, kas nebaidījās sakompromitēt sevi, uzticoties gandrīz pilnīgi nepazīstamam cilvēkam. Viņas sievišķīgais smaids tik grūtā brīdī un aplinkus izteiktie vārdi, ka viņa jau vakar pamanījusi manas jūtas, kā nazis iedūrās man sirdī; befman bija viņas žēl, žēl! Viņas noslēpumi pēkšņi kļuva man par kaut ko svētu, un, pat ja man tagad sāktu tos atklāt, es laikam aizspiestu ausis un negribētu nekā vairāk dzirdēt. Es tikai kaut ko nojautu… Un tomēr galīgi nesapratu, kādā veidā es te varēšu ko izkārtot. Vēl vairāk, pat tagad nezināju, kas īsti man jāizkārto: satikšanās, bet kāda satikšanās? Un kā lai saved viņas kopā? Visas cerības es liku uz Šatovu, kaut gan jau iepriekš varēju zināt, ka viņš nekā nepalīdzēs. Tomēr drāzos pie viņa.

iv

Tikai vakarā, jau pēc septiņiem, es Šatovu sastapu mājās. Man par brīnumu, pie viņa bija viesi — Aleksejs Niličs un vēl viens man puspazīstams kungs, kāds Šigaļovs, Virginska sievasbrālis.

Šis Šigaļovs laikam jau kādus divus mēnešus viesojās mūsu pilsētā; nezinu, no kurienes viņš atbraucis; biju dzirdējis tikai to, ka viņš esot iespiedis kādā progresīvā Pēteburgas žurnālā kaut kādu rakstu. Virginskis bija iepazīstinājis mani ar viņu nejauši uz ielas. Savu mūžu nebiju redzējis tik drūmu, saīgušu un sadugušu seju. Viņš izskatījās tāds, kas gaida pasaules galu — un nevis kaut kad saskaņā ar pravietojumiem, kuri varēja arī nepiepildīties, bet pilnīgi noteikti, teiksim, parīt no rīta, tieši pulksten desmitos un divdesmit piecās minūtēs. Mēs gan toreiz gandrīz ne vārda netikām pārmijuši, tikai paspiedām viens otram roku kā divi sazvērnieki. Visvairāk mani pārsteidza viņa ausis, nedabiski lielas, garas, platas un biezas, kaut kā sevišķi atkārušās. Viņa kustības bija neveiklas un gausas. Ja arī Ļiputins sapņoja, ka mūsu guberņā kādreiz varētu nodibināties falanstera, tad šis droši vien zināja dienu un stundu, kad tas notiks. Viņš atstāja uz mani baismīgu iespaidu; sastapis viņu tagad pie Šatova, es pabrīnījos, jo vairāk tāpēc, ka Šatovs vispār viesus necieta.

Jau uz kāpnēm bija dzirdams, ka viņi sarunājas ļoti skaļi, visi trīs reizē un laikam strīdas; bet, tiklīdz iegāju iekšā, visi apklusa. Viņi bija strīdējušies, kājās stāvēdami, bet tagad visi pēkšņi apsēdās, tā ka arī man nācās apsēsties. Muļķīga klusēšana netika pārtraukta vismaz minūtes trīs. Šigaļovs, kaut arī pazina mani, tomēr izlikās nepazīstam un droši vien ne aiz naida, bet tāpat vien. Ar Alekseju Niliču mēs sasveicinājāmies, mazliet paklanoties, taču klusuciešot, un nez kāpēc nepaspiedām viens otram roku. Šigaļovs beidzot sāka skatīties uz mani bargi un īgni, būdams naivi pārliecināts, ka es pēkšņi piecelšos un aiziešu. Beidzot Šatovs piecēlās no krēsla, un arī visi pārējie uzlēca kājās. Viņi izgāja neatvadījušies, tikai Šigaļovs, jau durvīs stāvēdams, teica Šatovam, kas viņus izvadīja:

— Neaizmirstiet, ka jūsu pienākums ir sniegt pārskatu.

— Man jūsu pārskati bijuši nebijuši, un ne pret vienu velnu man nav nekādu pienākumu. — Šatovs viņu izvadīja un aizkrampēja durvis.

— Nelgas! — viņš noteica, paskatījies uz mani un tā kā greizi nosmīnējis.

Seja viņam bija dusmīga, un man likās savādi, ka viņš pats sāk runāt. Parasti agrāk, vienmēr, kad es pie viņa iegriezos (gan ļoti reti), viņš īgni sēdās kaktā, dusmīgi atbildēja un tikai pēc ilga laika pilnīgi atplauka un sāka runāt ar patiku. Toties atvadoties atkal vienmēr sadrūma un izvadīja ciemiņu tā, it kā dzītu laukā personīgu ienaidnieku.

— Es pie tā Alekseja Niliča vakar dzēru tēju, — es ierunājos, — viņš, liekas, ir ķerts uz ateismu.

— Krievu ateisms nekad tālāk par kalambūriem nav ticis, — Šatovs norūca, ielikdams jaunu sveci izdegušās vietā.

— Nē, šis man likās, nav kalambūrists; viņš, liekas, pat vienkārši runāt neprot, kur nu vēl runāt kalambūros.

— Papīra cilvēciņi; tas rodas no sulainiskām domām, — Šatovs mierīgi noteica, apsēdies kaktā uz krēsla un atspiedies abām plaukstām pret ceļiem.

— Te izpaužas arī naids, — viņš sacīja, brīdi klusējis, — viņi pirmie būtu briesmīgi nelaimīgi, ja Krievija piepeši kaut kā pārveidotos, kaut vai tā, kā viņi to vēlas, un pēkšņi kļūtu bezgala bagāta un laimīga. Tad viņiem vairs nebūtu ko nīst, nebūtu uz ko spļaut, nebūtu par ko ņirgāties! Viņiem ir tikai dzīvniecisks, bezgalīgs, organismā iesūcies naids pret Krieviju … Un nekādu pasaulei neredzamu asaru aiz redzamajiem smiekliem tur nav. Nekad vēl Krievijā nav sacīti nepatiesāki vārdi kā par tām neredzamajām asarām! — viņš iekliedzās gandrīz niknumā.

— Nu jūs pārspīlējat! — Es iesmējos.

— Bet jūs esat «mērens liberālis». — Pasmīnēja arī Šatovs. — Ziniet, — viņš pēkšņi turpināja, — es varbūt arī samuldējos par tām «sulainiskajām domām»; jūs droši vien man tūliņ teiksiet: «No sulaiņa esi piedzimis tu, bet es neesmu sulainis.»

— Es nepavisam negribēju tā teikt… kas jums nāk prātā!

— Nemaz neatvainojieties, es no jums nebīstos. Toreiz es no sulaiņa tikai piedzimu, bet tagad arī pats esmu kļuvis par sulaini, par tādu pašu kā jūs. Mūsu krievu liberālis ir vispirms sulainis un tā vien rauga, kur varētu kādam notīrīt zābakus.

— Kādus zābakus? Kas tā par alegoriju?

— Kas nu par alegoriju? Jūs, es redzu, smejaties … Stepans Trofimovičs pareizi sacīja, ka es guļot zem akmens saspiests, bet ne nospiests un tikai raustoties; šis salīdzinājums viņam izdevies.

— Stepans Trofimovičs apgalvo, ka jūs esot jucis aiz naida pret vāciešiem, — es smējos, — mēs no vāciešiem tomēr esam kaut ko iemantojuši.

— Par divdesmit kapeikām iemantojuši, par simt rubļiem atdevuši.

Kādu brīdi mēs klusējām.

— To viņš sev Amerikā sagulējis.

— Kas? Ko sagulējis?

— Es runāju par Kirillovu. Mēs ar viņu tur četrus mēnešus istabā uz grīdas sagulējām.

— Vai tad jūs esat braucis uz Ameriku? — es pabrīnījos. — To jūs nekad neesat stāstījis.

— Kas tur ko stāstīt. Aizpērn mēs trijatā par pēdējo naudiņu devāmies ar emigrantu tvaikoni uz Amerikas Savienotajām Valstīm, «lai paši uz savas ādas izbaudītu amerikāņu strādnieka dzīvi un tādā veidā personīgā pieredzē pārbaudītu, kā jūtas cilvēks vissmagākajā sabiedriskajā stāvoklī». Ar tādu nolūku mēs tad arī devāmies turp.

— Ak kungs! — es iesmējos, — tad jau labāk būtu pļaujas laikā devušies kaut kur uz mūsu guberņu, «lai personīgā pieredzē izbaudītu», bet jūs drāžaties uz Ameriku!

— Mēs tur salīgām par strādniekiem pie kāda ekspluatatora; .mēs pie viņa salasījāmies pavisam seši krievi — studenti, pat muižnieki no savām muižām, bija arī oficieri — un visi ar to pašu cēlo mērķi. Tad nu strādājām, svīdām, mocījāmies, nogurām, beidzot mēs ar Kirillovu aizgājām — saslimām, neizturējām. Ekspluatators uzņē-mējs, izsniegdams aprēķinu, mūs piekrāpa, izmaksāja nevis trīsdesmit dolārus, kā bija salīgts, bet man astoņu^, viņam piecpadsmit; arī kaustīja mūs tur ne vienreiz vien. Un tad mēs ar Kirillovu, būdami bez darba, kādā pilsētelē sagulējām blakus uz grīdas četrus mēnešus; viņš domāja savu; es — savu.

— Vai tiešām uzņēmējs jūs sita un tas notika Amerikā? Nu, tad jau jūs droši vien viņu lamājāt!

— Nepavisam. Gluži otrādi, abi ar Kirillovu tūliņ nospriedām, ka «mēs, krievi, salīdzinājumā ar amerikāņiem esam mazi bērni un vajag Amerikā piedzimt vai vismaz ilgus gadus nodzīvot kopā ar amerikāņiem, lai kļūtu tiem līdzīgi». Tas vēl nav viss: kad no mums par kādu lētu nieciņu prasīja dolāru, mēs maksājām ne vien ar prieku, bet pat ar aizrautību. Mēs visu slavējām: spiritismu, Linča tiesu, revolverus, klaidoņus. Reiz mēs braucām, un kāds cilvēks iebāza roku manā kabatā, izņēma matu suku un sāka sukāties; mēs ar Kirillovu tikai saskatījāmies un nospriedām, ka tas ir labi un ka tas mums ļoti patīk …

— Dīvaini, ka pie mums tas ne vien ienāk prātā, bet arī tiek izpildīts, — es piezīmēju.

— Papīra cilvēciņi, — Šatovs atkārtoja.

— Tomēr doties pāri okeānam ar emigrantu tvaikoni uz nepazīstamu zemi, kaut vai lai «no personīgas pieredzes uzzinātu» utt. — tas, dieva vārds, liecina par tādu kā augstsirdīgu rakstura stingrību … Bet kā tad jūs no turienes tikāt atpakaļ?

— Es aizrakstīju kādam cilvēkam uz Eiropu, un tas man atsūtīja simt rubļu.

Šatovs runādams visu laiku pa paradumam neatlaidīgi skatījās grīdā, pat tad, kad iekaisa. Bet nu viņš pēkšņi pacēla galvu.

— Vai gribat zināt tā cilvēka vārdu?

— Kā tad viņu sauc?

— Nikolajs Stavrogins.

Viņš piepeši piecēlās, pagriezās pret savu liepkoka rakstāmgaldu un sāka tanī kaut ko meklēt. Pie mums bija izplatītas neskaidras, bet ticamas baumas, ka Šatova sievai kādu laiku bijuši sakari, ar Nikolaju Stavroginu Parīzē un taisni pirms diviem gadiem, tātad tanī laikā, kad Šatovs atradās Amerikā, — tiesa, jau labu laiku pēc tam, kad sieva bija atstājusi viņu Zenēvā. «Ja tas tā, tad kāds velns viņu dīdīja minēt Stavrogina vārdu un par viņu stāstīt?» es nodomāju.

— Es viņam vēl līdz šim neesmu atdevis. — Viņš pēkšņi atkal pagriezās pret mani un, cieši paskatījies, nosēdās agrākajā vietā kaktā un aprauti jautāja man jau pavisam citādā balsī:

— Jūs, protams, pēc kaut kā nācāt; ko jums vajag?

Es tūdaļ izstāstīju visu pēc kārtas un piebildu, ka pēc

nesenā uztraukuma esmu paguvis apdomāties, tomēr jūtos vēl vairāk apjucis: saprotu, ka te slēpjas kaut kas ļoti svarīgs Ļizavetai Nikolajevnai, ka no visas sirds gribētu palīdzēt, bet nelaime tā, ka ne vien nezinu, kā lai izpildu viņai doto solījumu, bet pat neatceros vairs, ko īsti esmu viņai apsolījis. Tad es Šatovam vēlreiz pārliecinoši apliecināju, ka Ļizaveta Nikolajevna nav ne gribējusi, ne domājusi viņu mānīt, ka noticis pārpratums un viņa ir ļoti sarūgtināta par viņa neparasto pirmītējo aiziešanu.

Viņš ļoti uzmanīgi noklausījās.

— Varbūt es pa paradumam tiešām pirmīt izdarīju muļķību … Nu, ja viņa pati nav sapratusi, kāpēc es tā aizgāju, tad … jo labāk viņai.

Šatovs piecēlās, piegāja pie durvīm, atvēra tās un sāka klausīties, vai nav kas dzirdams uz kāpnēm.

— Jūs vēlaties pats to personu redzēt?

— Taisni tas būtu vajadzīgs, bet kā lai to izdara? — Es nopriecājies pielēcu kājās.

— Gluži vienkārši ieiesim iekšā, kamēr viņa sēž viena pati. Kad pārnāks viņš, tad sitīs māsu, ja dabūs zināt, ka mēs esam bijuši. Es bieži paslepus ieeju. Es kapteini nesen iekaustīju, kad viņš atkal sāka māsu sist.

— Ko jūs sakāt!

— Jā gan, aiz matiem atrāvu nost no viņas; par to viņš mani gribēja piekaut, bet es viņu nobiedēju, ar to tad arī mūsu sadursme beidzās. Baidos, ka pārnāks piedzēries, atcerēsies — un viņu par to briesmīgi sitīs.

Mēs tūliņ nokāpām lejā.

V

Ļebjadkinu durvis bija tikai pievērtas, bet ne aizslēgtas, un mēs viegli tikām iekšā. Viņu dzīvoklī bija divas pretīgas, nelielas istabeles ar nokvēpušām sienām, pie kurām karājās vārda tiešā nozīmē netīru tapešu lēveri. Te kādreiz vairākus gadus bija turēts krogs, kamēr saimnieks Fiļipovs to nepārcēla uz jauno māju. Pārējās kādreizējā kroga istabas tagad bija noslēgtas, bet šīs divas bija izīrētas Ļebjadkiniem. Mēbeles bija vienkārši soli un dēļu galdi un viens vecs atzveltnes krēsls bez roku atbalstņa. Otras istabas kaktā stāvēja gulta, pārklāta ar katūna segu, gulta piederēja m-elle Ļebjadkinai, turpretī pats kapteinis, likdamies uz naktsguļu, ikreiz novēlās uz grīdas, nereti ar visām drēbēm. Visur bija piedrupināts, piemēslots, pielaistīts; liela, bieza, viscaur slapja lupata atradās pirmās istabas vidū uz grīdas, un tajā pašā peļķē mētājās veca, izmīta kurpe. Bija redzams, ka te neviens neko nedara: krāsnis nekurina, ēdienu negatavo, pat patvāra viņiem neesot, kā Šatovs tuvāk paskaidroja. Kapteinis ar māsu bija ieradies kā pēdīgais nabags un, kā Ļiputins stāstīja, sākumā tiešām staigājis pa dažām mājām ubagodams; bet, negaidot saņēmis naudu, tūliņ sācis dzert un no šņabja palicis tik dulns, ka par saimniekošanu i nedomājis.

M-elle Ļebjadkina, kuru es tik ļoti vēlējos redzēt, rātni un klusi sēdēja otrās istabas kaktā uz sola pie dēļu galda, kas kādreiz stāvējis virtuvē. Kad vērām durvis, viņa nepajautāja, kas nāk, pat neizkustējās no vietas. Šatovs stāstīja, ka viņiem durvis nekad netiekot noslēgtas, bet reiz pat visu nakti palikušas līdz galam vaļā. Dzelzs svečturī iespraustas tievas svecītes blāvajā gaismā es saskatīju varbūt gadu trīsdesmit vecu, slimīgi vāju sievieti tumšā, vecā katūna kleitiņā, ar neapsegtu, garu kaklu un plāniem, tumšiem matiņiem, kas pakausī bija sapīti mezgliņā divgadīga bērna dūrītes lielumā. Viņa paraudzījās uz mums diezgan jautri; bez svečtura viņas priekšā uz galda atradās vēl mazs laucinieku spogulītis, vecs kāršu komplekts, kaut kāds nodriskāts dziesmu krājums un neliels veģis, no kura jau viens vai divi kumosi bija nokosti. Bija redzams, ka m-elle Ļebjadkina krāsojas un ar kaut ko triepj lūpas. Krāso arī uzacis, kas jau tā bija garas, plānas un tumšas. Viņas šaurajā, augstajā pierē pat baltais smiņķis nevarēja noslēpt trīs diezgan dziļas, garas krunciņas. Es jau zināju, ka viņa ir kliba, taču šoreiz mūsu klātbūtnē viņa nepiecēlās kājās un nestaigāja. Kādreiz, agrā jaunībā, šī novājējusī seja varbūt bijusi pat glīta; bet rāmās, laipnās, pelēkās acis arī tagad vēl bija ļoti skaistas; kaut kas sapņains un sirsnīgs spulgoja viņas rāmajā, gandrīz priecīgajā skatienā. Šis klusais, mierīgais prieks, kas izpaudās arī smaidā, pārsteidza mani pēc visa tā, ko biju dzirdējis par kazaka pletni un brāļa ālēšanos. Savādi, ka man neradās tā smagā un pat baigā riebuma sajūta, kāda parasti pārņem cilvēku, uzlūkojot tamlīdzīgus dieva sodītus radījumus, — no paša pirmā brīža man kļuva gandrīz vai patīkami raudzīties uz viņu, un varbūt tikai žēlums, bet nepavisam ne riebums pārņēma mani vēlāk.

— Lūk, tā viņa sēž vārda tiešā nozīmē caurām dienām viena pati un neizkustas no vietas, zīlē vai skatās spogulītī, — Šatovs, durvīs stāvēdams, norādīja uz viņu. — Ļebjadkins taču nedod viņai pat ēst. Vecene no sētas mājas reizēm aiz žēlastības viņai šo to atnes; brīnums, kā viņu atstāj vienu pašu pie degošas sveces!

Man par brīnumu, Šatovs runāja skaļi, it kā viņas nemaz nebūtu istabā.

— Sveiks, Šatucīt! — m-elle Ļebjadkina laipni sacīja.

— Es tev, Marja Timotejevna, atvedu ciemiņu, — sacīja Šatovs.

— Nu, par ciemiņu priecājos. Nezinu, ko tu esi atvedis, tādu es tā kā neatceros redzējusi. — Viņa cieši paskatījās uz mani pāri svecītei un tūliņ atkal pievērsās Šatovam (bet par mani visas sarunas laikā vairs nelikās ne zinis, it kā manis nemaz nebūtu istabā).

— Vai tev garlaicīgi kļuva, vai, vienam pa savu augšistabiņu staigājot? — Viņa iesmējās, pie tam kļuva redzamas divas rindas lielisku zobu.

— Ir garlaicīgi kļuva, ir tevi sagribējās apciemot.

Šatovs piebīdīja pie galda solu, apsēdās un nosēdināja

mani sev līdzās.

— Par sarunu es vienmēr priecājos, bet tu man tomēr liecies jocīgs, Šatucīt, it kā tu būtu mūks. Kad esi matus sukājis? Ļauj, es tev vēlreiz sasukāšu matus, — viņa izņēma no kabatas ķemmīti, — droši vien pēc tās reizes, kad es sasukāju, tu neesi matiem pat pieskāries?

— Man jau ķemmes nav. — Šatovs iesmējās.

— Tiešām? Tad es tev uzdāvināšu savējo, ne šito, bet citu, tikai atgādini.

Ar visnopietnāko sejas izteiksmi viņa sāka sukāt tam matus, sānos pat atšķīra celiņu, atmetās mazliet atpakaļ, paskatījās, vai ir labi, un iebāza ķemmīti atkal kabatā.

— Vai zini ko, Šatucīt, — viņa pašūpoja galvu, — tu varbūt esi prātīgs cilvēks, bet garlaikojies. Cik jūs visi esat savādi, es nesaprotu, kā cilvēki var garlaikoties. Skumjas nav garlaicība. Man ir jautrs prāts.

— Arī ar brāli kopā tev jautrs prāts?

— Vai tu runā par Ļebjadkinu? Viņš ir mans sulainis. Un man ir pilnīgi vienalga, vai viņš te ir vai nav. Es viņam uzsaucu: «Ļebjadkin, atnes ūdeni, Ļebjadkin, pasniedz kurpes,» — un viņš jož; dažreiz tīšām tā tramdu, un man par viņu jāsmejas.

— Tieši tā tas notiek, — Šatovs atkal skaļi un nekautrēdamies man stāstīja, — viņa pret to izturas gluži, kā pret sulaini, es pats esmu dzirdējis, kā viņa tam uzsauc: «Ļebjadkin, pasniedz ūdeni,» — un pati skaļi smejas; starpība tikai tā, ka Ļebjadkins nesteidzas pēc ūdens, bet par to viņu sit; taču viņa no brāļa nemaz nebaidās. Viņai gandrīz vai ik dienas uznāk kaut kādas nervu lēkmes, un no tām viņa zaudē atmiņu, tā ka pēc lēkmēm visu aizmirst, kas pirms tam noticis, un vienmēr sajauc laiku. Vai jūs domājat, ka viņa atceras, kā mēs ienā-cām; varbūt arī atceras, bet droši vien savā prātā jau visu pārgrozījusi un mūs iedomājusies par kaut kādiem

citiem cilvēkiem, lai gan atceras, ka es esmu Šatucītis. Tas nekas, ka runāju skaļi; uz tiem, kas nerunā ar viņu, Marja Timotej evna nemaz neklausās un tūdaļ nogrimst savos sapņos; taisni nogrimst. Ārkārtīgi liela sapņotāja; astoņas stundas no vietas — veselu dienu nosēž uz vietas. Rau, veģis, viņa varbūt no rīta tikai vienu kumosu nokodusi, bet pabeigs ēst rīt. Tagad sākusi zīlēt kārtīs…

— Zīlēt jau zīlēju, Šatucīt, tikai neiznāk tā, kā vajadzētu, — Marja Timofejevna pēkšņi ierunājās, izdzirdējusi beidzamo vārdu, un neskatīdamās izstiepa kreiso roku pēc veģa (droši vien padzirdējusi arī par veģi). Veģīti viņa beidzot satvēra, bet, noturējusi kādu laiku kreisajā rokā un aizrāvusies ar atsākto sarunu, ne reizi tajā neiekodusi, neapzināti nolika atkal uz galda.

— Iznāk viens un tas pats: ceļš, ļauns vīrietis, kāda cilvēka viltus, nāves gulta, nez no kurienes vēstule, negaidīta vēsts — manuprāt, meli vien ir, Šatucīt, kā tev šķiet? Ja jau ļaudis melo, kāpēc lai nemelotu kārtis? — Viņa pēkšņi sajauca kārtis. — To pašu es reiz teicu mātei Praskovjai, tā bija cienījama sieviete, allaž iegriezās manā cellē pazīlēt kārtīs slepus no klostera priekšnieces. Un neba viņa vien iegriezās. Viņas brīnās, šūpo galvas, gudro, spriež, bet es tik smejos. «Kur nu,» es saku, «jums, māte Praskovja, vēstuli saņemt, ja jau divpadsmit gadus to neesat saņēmusi?» Viņas meitu vīrs bija aizvedis kaut kur uz Turciju, un divpadsmit gadus ne ziņas, ne miņas. Tā nu es sēžu otrās dienas vakarā un dzeru tēju pie klostera priekšnieces (viņa bija no kņazu dzimtas), sēž pie viņas arī kaut kāda iebraucēja kundzene, liela sapņotāja, kā arī kāds te iegriezies Atonas mūks, manuprāt, diezgan jocīgs vīrs. Un ko tu domā, Šatucīt, šis mūks tanī pašā rītā mātei Praskovjai no Turcijas atnesis vēstuli, —

\še tev kārava kalpiņš — negaidīta vēsts! Tā nu mēs dzeram tēju, bet Atonas mūks saka klostera priekšniecei: «Visvairāk, svētītā priekšniece, dievs svētījis jūsu klosteri ar to, ka glabājat tik lielu dārgumu.» — «Kas tas par dārgumu?» priekšniece jautā. «Tā ir svētlaimīgā māte Ļizaveta.» Bet šī svētlaimīgā Ļizaveta iemūrēta mūsu sienā, asi garā un divas aršīnas augstā būrī, un tur viņa sēž aiz dzelzs restēm septiņpadsmit gadus ziemu un vasaru vienā paskanājū kreklā un visu laiku vai nu ar salmiņu, vai kādu zariņu dursta savu kreklu un nekā nerunā, un nekasās, un nemazgājas septiņpadsmito gadu.

Ziemā viņai pabāž iekšā kažociņu un katru dienu garoziņu maizes un krūzīti ūdens. Dievlūdzēji skatās, brīnās, nopūšas, liek naudu. «Tad ta atradis dārgumu,» atbild klostera priekšniece (sadusmojās; gaužām neieredzēja Ļizavetu), «Ļizaveta tur sēž vienīgi aiz dusmām, vienīgi aiz stūrgalvības, un tā ir viena vienīga izlikšanās.» Man tas nepatika; es pati toreiz gribēju ieslodzīties. «Bet, manuprāt,» es saku, «dievs un daba ir viens un tas pats.» Viņi man visi vienā balsī: «Te tev nu bija!» Priekšniece iesmējās, par kaut ko sačukstējās ar kundzēni, piesauca mani klāt, apmīļoja, bet kundzene man uzdāvināja sārtu lentīti, ja gribi, parādīšu. Nu, bet mūks sāk man tūliņ tā laipni un lēnīgi stāstīt pamācības, jo bija, jādomā, ļoti gudrs; es sēžu un klausos. «Vai saproti?» viņš jautā. «Nē,» es saku, «nekā nesaprotu, un lieciet,» saku, «mani mierā …» No tā laika tad arī viņi mani atstāja vienu mierā, Šatucīt. Bet pa tam, no baznīcas ārā nākdama, kāda mūsu svētniece, kas pie mums dzīvoja, nožēlodama grēkus par pravietošanu, man čukst: «Kas ir dievmāte, kā tev šķiet?» — «Diženā māte,» es atbildu, «cilvēku dzimuma cerība.» — «Tā,» viņa saka, «dievmāte ir diženā visas zemes māte, un no šīs apziņas cilvēkam rodas liels prieks. Un visas zemes bēdas un visas zemes asaras ir mūsu prieks; bet, ja tu ar savām asarām padzirdīsi zemi, kas tev apakš kājām pusaršīnu dziļumā, tad tūdaļ iegūsi prieku par itin visu. Un nekādu, nekādu,» viņa saka, «bēdu tev vairs nebūs, tāds,» viņa saka, «ir pravietojums.» Toreiz es šos vārdus noglabāju sirdī. Kopš tā laika es, dievu lūgdama un līdz zemei klanīdamās, sāku ikreiz zemi skūpstīt, skūpstu un raudu. Un es tev teikšu, Šatucīt: tajās asarās nav nekā ļauna; un, kaut tev nebūtu nekādu bēdu, tik un tā asaras plūdīs aiz prieka vien. Asaras pašas plūst, nudien. Gadās, ka aizeju līdz ezermalai: vienā pusē mūsu klosteris, bet otrā — mūsu smailais kalns, šo kalnu tā arī sauc par Smailo. Es uzkāpju šajā kalnā, pagriežu seju pret austrumiem, pieploku pie zemes, raudu, raudu un neatceros, cik ilgi tā esmu raudājusi, un tad neatceros un nezinu neko. Pēc tam pieceļos, griežos atpakaļ, bet saule riet — tāda liela un krāšņa, un brīnum jauka, — vai tev patīk skatīties saulē, Šatucīt? Jauki, bet skumji. Pagriežos atkal atpakaļ uz austrumiem, bet no mūsu kalna tālu pār ezeru stiepjas gara, gara, šaura ēna kā strēle, stiepjas tālāk par versti, līdz pat ezera salai, un tā akmeņainā sala pāršķeļ to uz pusēm, un, tiklīdz pāršķēlusi uz pusēm, arī saule pavisam noriet, un viss pēkšņi apdziest. Tad arī man kļūst pagalam skumji, tad atgriežas arī atmiņa, man bail no tumsas, Šatucīt. Bet visvairāk es tad raudu par savu bērniņu …

— Vai tad bija? — Šatovs, kas visu laiku bija ārkārtīgi uzmanīgi klausījies, piegrūda man ar elkoni.

— Kā tad, ka bija: mazs, sārts, ar tādiem maziem nadziņiem, un es visu laiku bēdājos par to, ka neatceros, vai bija puisītis vai meitenīte. Nāk atmiņā te puisītis, te meitiņa. Un, kad es viņu toreiz piedzemdēju, tūliņ batistā un mežģīnēs ietinu, apsēju ar sārtām lentītēm, apkaisīju puķītēm, sakārtoju, noskaitīju pie viņa lūgšanu, sāku nekristītu nest un nesu viņu caur mežu, bet man no meža bail, un bailes mani pārņem, un visvairāk raudu par to, ka dzemdējusi es viņu esmu, bet vīra nezinu.

— Bet varbūt arī bija? — Šatovs uzmanīgi iejautājās.

— Cik tu, Šatucīt, esi jocīgs savos spriedumos. Varbūt arī bija, bet kas no tā, ka bija, ja tik un tā it kā nebūtu bijis? Še tev viegla mīkla, uzmini nu! — Viņa pasmīnēja.

— Uz kurieni tu bērniņu aiznesi?

— Uz dīķi aiznesu. — Viņa nopūtās.

Šatovs atkal piegrūda man ar elkoni.

— Bet ja nu bērniņš tev nemaz nav bijis un tie ir vienīgi murgi, ko?

— Grūtu jautājumu tu man uzdod, Šatucīt, — viņa atbildēja domīgi, nepavisam nebrīnīdamās par tādu jautājumu, — šai ziņā es tev neko neteikšu, varbūt arī nav bijis; manuprāt, tā ir vienīgi tava ziņkārība, bet es jau tik un tā nebeigšu par viņu raudāt, neesmu taču viņu sapnī redzējusi! — Un lielas asaras iemirdzējās viņai acīs. — Šatucīt, Šatucīt, vai tas tiesa, ka sieva no tevis aizbēgusi? — Viņa pēkšņi uzlika abas rokas Šatovam uz pleciem un skumīgi paskatījās uz viņu. — Bet tu nedusmojies, man taču arī pašai smaga sirds. Zini, Šatucīt, kādu sapni es redzēju: viņš atkal atnāk pie manis, aicina mani, sauc. «Kaķīt,» viņš saka, «manu kaķīt, nāc pie manis!» Par to «kaķīti» es visvairāk nopriecājos; mīl mani, nodomāju.

— Varbūt arī nomodā atnāks, — Šatovs pusbalsī nomurmināja.

— Ne, Šatucīt, tas jau bija sapnis… nomodā viņš neatnāks. Zini dziesmu:

Lepna pils man nav vajadzīga, Šajā cellē man palikt tīkas, Te es dzīvošu, slēpšu sevi Un dievu lūgšu par tevi.

Ak, Šatucīt, Šatucīt, mans dārgais, kāpēc tu man neko nejautā?

— Tu jau neteiksi; tāpēc arī nejautāju.

•— Neteikšu, neteikšu, kaut vai cērt mani gabalos, neteikšu, — viņa strauji turpināja, — dedzini mani uz uguns, arī neteikšu. Un, lai kādas sāpes man būtu jācieš, neko neteikšu, ļaudis neuzzinās!

— Redzi nu, katrs tātad rīkojas pēc sava prāta, — vēl klusāk noteica Šatovs, arvien zemāk noliekdams galvu.

— Bet, ja tu palūgtu, varbūt ari pateiktu; varbūt ari pateiktu! — viņa jūsmīgi atkārtoja. — Kāpēc tu nepalūdz? Palūdz mani tā labi mīļi, Šatucīt, varbūt tev es pateikšu; palūdzies mani, Šatucīt, lai es pati aiz laba prāta pastāstītu … Šatucīt, Šatucīt!

Bet Šatucītis klusēja; kādu brīdi turpinājās vispārējs klusums. Asaras lēnām ritēja pār viņas nobaltinātajiem vaigiem; viņa sēdēja, aizmirsusi abas rokas uz Šatova pleciem, bet vairs neskatīdamās uz viņu.

— Ak, kāda man daļa gar tevi, un tas būtu arī grēks. — Šatovs pēkšņi piecēlās no sola. — Celieties! — viņš dusmīgi izrāva man no apakšas solu un nolika to agrākajā vietā.

— Kad pārnāks, lai nepamana, ka bijuši ciemiņi; bet mums laiks iet.

— Ak, tu vēl joprojām runā par manu sulaini! — Marja Timotejevna pēkšņi iesmējās, — tev bail! Nu ardievu, labie ļaudis, bet vienu brītiņu paklausies, ko es teikšu. Pirmīt te ienāca tas Niličs ar Fiļipovu, saimnieku, to sarkanbārdi, bet tanī brīdī manējais uzklupa man. Kā saimnieks viņu sagrābj, kā stiepj pa istabu, tā manējais kliedz: «Neesmu vainīgs, cita vainas dēļ ciešu!» Tad nu, tici vai ne, mēs visi smējāmies, vēderus turēdami.

— Ak, Timotejevna, tas taču bija nevis sarkanbārdis, bet es, es taču viņu nesen aiz matiem atrāvu no tevis; bet saimnieks pie jums atnāca aizvakar, lai bārtos ar jums, tu esi sajaukusi.

— Pag, es taču tiešām sajaucu, var arī būt, ka biji tu. Nu, ko nu strīdēsimies par niekiem; vai viņam nav vienalga, kurš atrāva nost! — Marja Timotejevna iesmējās.

— Iesim, — Šatovs mani pēkšņi paraustīja, — vārtiņi nočīkstēja; sastaps mūs te, piekaus viņu.

Mēs vēl nepaspējām uzskriet augšā pa kāpnēm, kad vārtos atskanēja piedzērušā kliedzieni un sāka birt lamu vārdi. Ielaidis mani savā istabā, Šatovs aizslēdza durvis.

— Jums kādu brītiņu būs jāpasēž, ja negribat piedzīvot skandālu. Dzi, kviec kā sivēns, laikam atkal kāja aizmetusies aiz sliekšņa; katru reizi viņš tur izstiepjas visā garumā.

Bez skandāla tomēr neiztikām.

vi

Šatovs stāvēja pie savām aizslēgtajām durvīm un klausījās, kas notiek uz kāpnēm; piepeši atlēca atpakaļ.

— Nāk šurp, es jau tā domāju! — viņš pārskaities nočukstēja. — Tagad varbūt līdz pusnaktij neliks mūs mierā.

Atskanēja vairāki spēcīgi dūres sitieni pa durvīm.

— Šatov, Šatov, atver! — kapteinis iebļāvās. — Šatov, draugs!

Nācu tevi apsveicināt, Par-runāt, kā saule lec, Kā ar kar-stu gaismu viņa Mežos … kar-stu guni dedz. Pastāstīt, ka pamodos es,

parauj tevi velns, Pamodos … zem koka zariem …

Tīri kā zem rīkstēm, ha-ha!

Katrs putniņš… veldzes lūdzas, — Pastāstīt., ko tagad dzeršu, Dzeršu … nezinu, ko dzeršu.

Nu, velns lai parauj to muļķīgo ziņkārību! Šatov, vai tu saproti, cik jauki ir dzīvot pasaulē!

— Neatbildiet, — Šatovs man atkal pačukstēja.

— Atver jel! Vai tu saproti, ka pasaulē ir kaut kas cildenāks par kaušanos… starp cilvēkiem, ka ir cē-lu pārdzīvojumu brīži… Šatov, es esmu labsirdīgs; es tev piedošu … Šatov, pie velna proklamācijas, ko?

Klusums.

— Vai tu, ēzeli, saproti, ka esmu iemīlējies, es nopirku fraku, paskaties, mīlestības fraku par piecpadsmit rubļiem; kapteiņa mīlestība prasa aristokrātisku pieklājību… Atver! — viņš pēkšņi mežonīgi ierēcās un sāka atkal neganti dauzīt ar dūrēm.

— Vācies pie velna! — piepeši ierēcās arī Šatovs.

— V-v-vergs! Dzimtcilvēks, vergs, arī tava māsa ir verdzene un … zag-le!

— Bet tu savu māsu esi pārdevis.

— Nav tiesa. Es ciešu nepamatoti, kad varētu ar vienu vienīgu paskaidrojumu… vai tu saproti, kas viņa tāda ir?

— Kas tad? — Šatovs piepeši ziņkārīgi piegāja pie durvīm.

— Vai tu to maz saproti?

— Gan jau sapratīšu, tikai pasaki — kas?

— Es drīkstu teikt! Es vienmēr drīkstu visu pateikt publiski!

— Nu, diez vai drīksti, — Šatovs viņu ķircināja un pamāja man ar galvu, lai es klausos.

— Nedrīkstu?

— Manuprāt, nedrīksti.

— Nedrīkstu?

— Nu tad saki, ja nebaidies no kungu rīkstēm … Tu taču esi gļēvulis, un tāds esot kapteinis!

— Es … es … viņa … viņa ir … — kapteinis sāka šļupstēt trīcošā, satrauktā balsī.

— Nu? — Šatovs pielika ausi pie durvīm.

Iestājās vismaz pusminūti ilgs klusums.

— N-n-nelietis! — beidzot atskanēja aiz durvīm, un kapteinis mudīgi rausās lejup, šņākdams kā patvāris un ar troksni klupdams uz katra pakāpiena.

— Neteica, viņš ir viltīgs, pat dzērumā neizpļāpāsies. — Šatovs atgāja no durvīm.

— Ko tas nozīmē? — es iejautājos.

Šatovs atmeta ar roku, atslēdza durvis un sāka atkal klausīties, kas dzirdams uz kāpnēm; ilgi klausījās, pat klusītiņām nokāpa dažus pakāpienus uz leju. Beidzot atnāca atpakaļ.

— Nekas nav dzirdams, nekāvās, tātad tūliņ nokrita sust. Jums laiks iet.

— Paklausieties, Šatov, — ko lai es tagad no visa tā secinu?

— Ak, seciniet, ko gribat! — viņš atbildēja nogurušā un riebuma pilnā balsī un apsēdās pie sava rakstāmgalda.

Es aizgāju. Kāda neticama doma arvien vairāk nostiprinājās manā iztēlē. Ar skumjām es domāju par rītdienu …

VII

Šī «rītdiena», tas ir, tā pati svētdiena, kad vajadzēja nu jau neatsaucami izšķirties Stepana Trofimoviča liktenim, bija viena no visievērojamākajām dienām manā hronikā. Tā bija pārsteigumu diena, kad atrisinājās līdzšinējie notikumi un samezglojās jauni, tā bija spējas noskaidrošanās un vēl lielāka jucekļa diena. No rīta, kā lasītājam jau zināms, mans pienākums bija pavadīt savu draugu pie Varvaras Petrovnas, kā viņa pati to bija noteikusi, bet jau pulksten trijos pēc pusdienas man vajadzēja būt pie Ļizavetas Nikolajevnas, lai izstāstītu viņai — pats nezināju, ko, un palīdzētu viņai — pats nezināju, ko un kā. Un tomēr viss atrisinājās tā, kā neviens nebūtu varējis iedomāties. īsi sakot, tā bija apbrīnojamu nejaušību sagadīšanās diena.

Sākās ar to, ka mēs ar Stepanu Trofimoviču, ieradušies pie Varvaras Petrovnas taisni divpadsmitos, kā pati bija noteikusi, nesastapām viņu mājās; nebija vēl atgriezusies no liturģijas. Mans nabaga draugs bija tik sliktā omā vai, pareizāk sakot, tik satraukts, ka šis apstāklis tūliņ viņu galīgi nomāca; viesistabā viņš gandrīz bezspēkā noslīga atzveltnī. Es piedāvāju Stepanam Trofimovičam glāzi ūdens; bet viņš ar pašcieņu atteicās, lai gan bija bāls un pat rokas trīcēja. Aizrādīšu, ka viņa apģērbs šoreiz bija neparasti elegants: izšūts batista krekls, gandrīz tāds, kādu apvelk, ejot uz balli, balta kaklasaite, jauna platmale rokās, jauni salmu krāsas cimdi, un pats maķenīt pat iesmaržojies. Tiklīdz bijām apsēdušies, kambarsulaiņa ievests, ienāca Šatovs, skaidrs — arī oficiāli ielūgts. Stepans Trofimovičs piecēlās, lai sniegtu roku, bet Šatovs, uzmanīgi paskatījies uz mums abiem, nogriezās uz kaktu, apsēdās tur un pat nepamāja mums ar galvu. Stepans Trofimovičs atkal nobijies paskatījās uz mani.

Tā mēs nosēdējām vēl vairākas minūtes pilnīgā klusumā. Stepans Trofimovičs pēkšņi sāka man kaut ko ļoti ātri čukstēt, bet es nesadzirdēju; un arī viņš pats aiz uztraukuma nepabeidza un apklusa. Vēlreiz ienāca kambarsulainis, lai kaut ko sakārtotu uz galda, bet, pareizāk sakot, lai paskatītos uz mums. Šatovs pēkšņi griezās pie viņa ar skaļu jautājumu:

— Aleksej Jegorič, vai nezināt, vai Darja Pavlovna aizbrauca viņai līdzi?

— Varvarai Petrovnai labpatika aizbraukt uz katedrāli vienai pašai, bet Darjai Pavlovnai labpatika palikt augšā savā istabā, un viņa nejūtas arī visai vesela, — Aleksejs Jegoričs pamācoši un svinīgi paziņoja.

Mans nabaga draugs atkal pavirši un bažīgi ar mani saskatījās, tā ka es beidzot sāku no viņa novērsties. Pēkšņi pie ārdurvīm ierībējās kariete, un attālāki soļi mājā pavēstīja mums, ka namamāte pārbraukusi. Mēs visi pielēcām no atzveltņiem, bet notika atkal kaut kas negaidīts: atskanēja daudzu soļu troksnis, tātad namamāte nebija atgriezusies viena, bet tas nu tiešām bija mazliet dīvaini, jo viņa pati bija nolikusi mums šo stundu. Beidzot bija dzirdams, ka kāds nāk iekšā neparasti ātri, it kā skrietu, bet Varvara Petrovna tā nevarēja nākt. Un pēkšņi viņa aizelsusies un ārkārtīgi uztraukta iedrāzās istabā. Aiz viņas gabaliņu iepakaļ un daudz lēnākā gaitā ienāca Ļizaveta Nikolajevna, bet roku rokā ar Ļizavetu Nikolajevnu — Marja Timofejevna Ļebjadkina! Ja es to būtu redzējis sapnī, pat tad neticētu.

Lai izskaidrotu šo pēkšņo pārsteigumu, jāpastāsta tuvāk par neparasto piedzīvojumu, kas ar Varvaru Petrovnu pirms stundas bija noticis katedrālē.

Pirmkārt, uz liturģiju bija ieradusies vai visa pilsēta, proti, mūsu sabiedrības augstākais slānis. Bija zināms, ka pirmo reizi pēc atbraukšanas mūsu pilsētā katedrālē ieradīsies gubernatoriene. Piezīmēšu, ka pie mums bija jau paklīdušas baumas, ka viņa ir brīvdomātāja un «jauno uzskatu» piekritēja. Visām dāmām bija arī zināms, ka viņa būs grezni un neparasti eleganti ģērbusies; un tāpēc mūsu dāmu tērpus šoreiz raksturoja izsmalcinātība un krāšņums. Vienīgi Varvara Petrovna bija vienkārši un ikdienišķi tērpusies viscaur melnā; tā viņa pastāvīgi ģērbās beidzamo četru gadu laikā. Ieradusies katedrālē, viņa novietojās savā parastajā vietā pa kreisi pirmajā rindā, un livrejotais sulainis nolika viņas priekšā samta spilvenu, uz kura nomesties ceļos, vārdu sakot, viss bija kā parasti. Bet tika ari ievērots, ka šoreiz viņa visā dievkalpojuma laikā tā sevišķi cītīgi lūdz dievu; vēlāk, kad visu atcerējās, apgalvoja pat, ka acīs viņai bijušas asaras. Liturģija beidzot bija galā, un mūsu protohierejs tēvs Pāvels iznāca teikt svinīgo sprediķi. Pie mums viņa sprediķi bija ļoti iecienīti; viņu bija gribējuši pat pierunāt, lai liek tos iespiest, bet viņš joprojām nevarēja izšķirties. Šoreiz sprediķis iznāca sevišķi garš.

Un tad, jau sprediķa laikā, pie katedrāles piebrauca kāda dāma vecmodīgos ormaņa ratos, proti, tādos, kur dāmas varēja sēdēt tikai sāniski, turoties pie ormaņa jostas un no ratu gāzelēšanās šūpojoties kā smildziņas vējā. Šādi važoņi vēl šobaltdien braukā pa mūsu pilsētu. Apstājoties pie katedrāles stūra, — jo pie ieejas stāvēja daudz ekipāžu un pat žandarmi, — dāma izlēca no ratiem un pasniedza važonim četras sudraba kapeikas.

— Ko, vai tad par maz, draudziņ! — dāma iesaucās, ieraudzījusi viņa grimasi. — Dodu tev visu, kas man ir,— viņa žēli piebilda.

— Nu, dievs ar tevi, nesalīgdams vedu, — važonis atmeta ar roku un paskatījās uz dāmu tā, it kā nodomādams: «Būtu arī grēks darīt tev pāri,» — tad, iebāzis azotē ādas maku, parāva grožus un aizbrauca, tuvumā stāvošo ormaņu zobgalību pavadīts. Zobgalības un pat izbrīns pavadīja arī dāmu visu laiku, kamēr tā spraucās uz katedrāles durvīm starp ekipāžām un sulaiņu baru, kas gaidīja drīz iznākam kungus. Un tiešām tādas personas pēkšņa parādīšanās uz ielas ļaužu vidū visiem bija kaut kas neparasts un negaidīts. Viņa bija slimīgi vāja un kliba, stipri nobaltināta un nosmiņķēta, ar pilnīgi kailu, garu kaklu, bez lakata, bez apmetņa, vienīgi vecā, tumšā kleitiņā, lai gan bija auksta un vējaina, kaut arī saulaina septembra diena; galva viņai bija kaila, mati sapīti pakausī mazā mezgliņā, kura labajā pusē bija iesprausta tikai viena mākslīga roze, ar kādām mēdz izrotāt pūpolsvētdienā pirktas lelles. Tieši tādu pūpolsvētdienas lelli ar papīra rožu kroni es vakar biju ievērojis kaktā zem svētbildēm, kad sēdēju pie Marjas Timotejevnas. Turklāt dāma gāja, kaut arī kautrīgi nolaidusi acis, tomēr jautri un viltīgi smaidīdama. Ja viņa būtu vēl mazdrusciņ vilci-nājusies, tad varbūt katedrālē nemaz nebūtu ielaista ..,

Bet viņa bija jau paguvusi ielavīties iekšā un, tikusi dievnamā, nemanot spraucās uz priekšu.

Lai gan sprediķis bija vēl tikai pusē un visa ļaužu drūzma, kas piepildīja dievnamu, to klausījās ar lielu un bijīgu uzmanību, tomēr dažas acis ar ziņkārību un neizpratni pašķielēja uz ienācēju. Viņa nokrita uz baznīcas grīdas, pielieca tai klāt nobaltināto seju, gulēja ilgi un acīmredzot raudāja; bet, pacēlusi atkal galvu un pietraususies kājās, ļoti ātri attapās un pievērsa uzmanību apkārtnei. Jautri, ar acīm redzamu lielu patiku viņas skatieni sāka slīdēt pār sejām, pār katedrāles sienām; ar sevišķu interesi viņa ieskatījās dažās dāmās, šai nolūkā paceldamās pat uz pirkstgaliem, un pie tam pāris reižu iesmējās, kaut kā savādi ķiķinādama. Bet sprediķis beidzās, un iznesa krustu. Gubernatoriene piegāja pie krusta pirmā, bet pāris soļu no tā apstājās, acīmredzot gribēdama dot ceļu Varvarai Petrovnai, kas no savas puses gāja taisni klāt, it kā nevienu sev priekšā neredzēdama. Gubernatorienes neparastajā pieklājībā, protams, slēpās acīm redzams un savā ziņā asprātīgs dzēlīgums; tā to visi saprata, un tā to, jādomā, saprata arī Varvara Petrovna; bet viņa, joprojām nevienu neievērodama, ar nesatricināmu pašcieņu noskūpstīja krustu un tūliņ devās uz izeju. Livrejotais sulainis brīvoja viņai ceļu, lai gan arī bez tā visi pašķīrās. Bet pie pašas izejas, baznīcas piedurvē, cieši sablīvējies cilvēku bariņš uz mirkli aizsprostoja ceļu. Varvara Petrovna apstājās, un pēkšņi savāda, neparasta būtne, sieviete ar papīra rozi matos, izspraukusies ļaudīm cauri, nometās viņas priekšā uz ceļiem. Varvara Petrovna, kuru bija grūti ar kaut ko samulsināt, sevišķi publikas klātbūtnē, paskatījās cienīgi un stingri.

Pasteigšos šoreiz pēc iespējas īsi piebilst, ka Varvara Petrovna, kaut arī beidzamajos gados bija kļuvusi, kā runāja, pārlieku taupīga un pat skopa, reizēm tomēr naudu nežēloja, sevišķi labdarīgiem nolūkiem. Viņa sastāvēja par biedri kādā galvaspilsētas labdarības biedrībā. Nesenajā bada gadā viņa aizsūtīja uz Pēterburgu galvenajai komitejai, kas vāca ziedojumus cietušajiem, piecsimt rubļu, un par to pie mums daudz runāja. Beidzot, pašā pēdējā laikā, pirms jaunā gubernatora iecelšanas, viņa bija jau gandrīz pilnīgi nodibinājusi vietējo dāmu komiteju, kas sniegtu pabalstu visnabadzīgākajām dzemdētājām pilsētā un guberņā. Pie mums viņai stipri

pārmeta godkārību; 4aču zināmais Varvaras Petrovnas rakstura straujums un reizē neatlaidība bija jau gandrīz pārvarējuši šķēršļus; biedrība bija bezmaz nodibināta, bet sākotnējā ideja sajūsminātajā dibinātājas prātā vērtās arvien plašāka: viņa jau sapņoja par tādas pašas komitejas dibināšanu Maskavā, par tās darbības pakāpenisku izvēršanu visās guberņās. Un tad līdz ar pēkšņo gubernatora maiņu viss apstājās; bet jaunā gubernatoriene, kā stāstīja, bija jau paguvusi sabiedrībā izteikt dažus dzēlīgus un, galvenais, labi tēmētus un lietišķus iebildumus pret tādas komitejas it kā nepraktisko pamatideju, kas, protams, ar izpušķojumiem bija jau atstāstīts Varvarai Petrovnai. Dievs vien zina, kas notiek cilvēku sirds dzi-ļumos, taču man šķiet, ka Varvara Petrovna pat ar zināmu patiku tagad apstājās pašās katedrāles durvīs, zinādama, ka tūdaļ garām jānāk gubernatorienei un pēc tam visiem citiem, — un «lai tad pati redz, ka man vienalga, ko viņa par mani domā un kādas asprātības viņa vēl teiks par manu godkārīgo labdarību. Še jums visiem!»

— Ko jūs, mīļā, vēlaties, ko lūdzat? — Varvara Petrovna vērīgāk ieskatījās lūdzējā, kas viņas priekšā bija nometusies ceļos. Tā raudzījās uz Varvaru Petrovnu ar briesmīgi nedrošiem, kaunīgiem, bet gandrīz bijīgiem skatieniem un pēkšņi iesmējās tos pašus savādos, irgājošos smieklus.

— Ko viņa grib? Kas viņa tāda ir? — Varvara Petrovna pārlaida apkārt stāvošajiem pavēlošu un jautājošu skatienu. Visi klusēja.

— Jūs esat nelaimīga? Jums vajadzīga palīdzība?

— Man vajadzīga… es atbraucu… — «nelaimīgā» šļupstēja aiz uztraukuma aprautā balsī, — es atbraucu tikai tādēļ, lai noskūpstītu jūsu rociņu… — un atkal iesmējās. Ar visbērnišķīgāko skatienu, ar kādu bērni glaužas klāt, lai kaut ko izlūgtos, viņa pastiepās, lai satvertu Varvaras Petrovnas roku, bet tad it kā nobijusies pēkšņi atrāva rokas atpakaļ.

— Tikai tādēļ vien atbraucāt? — Varvara Petrovna pasmaidīja līdzjūtīgu smaidu, tūliņ strauji izņēma no kabatas perlamutra maciņu, bet no tā desmitrubļu naudaszīmi un pasniedza nepazīstamajai. Tā paņēma. Varvara Petrovna bija ļoti ieinteresējusies un acīmredzot neuzskatīja nepazīstamo par kaut kādu vienkāršu lūdzēju.

153

— Skat, desmit rubļus iedeva, — kāds pūlī noteica.

6 — t\ Dostojevskis, VII

— Dodiet, lūdzu, rociņu, — «nelaimīgā» izdvesa, ar kreisās rokas pirkstiem cieši turēdama aiz stūra saņemto desmitrubļu naudaszīmi, ko purināja vējš. Varvara Petrovna nez kāpēc mazliet sarauca pieri un ar nopietnu, gandrīz bargu seju pasniedza roku; «nelaimīgā» to god-bijīgi noskūpstīja. Viņas pateicīgajā skatienā iemirdzējās pat it kā sajūsma. Tieši šajā brīdī pienāca gubernatoriene un sadrūzmējās vesels pūlis mūsu dāmu un augstāko ierēdņu. Gubernatorienei gribot negribot vajadzēja uz brīdi drūzmā apstāties; arī daudzi citi apstājās.

— Jūs trīcat, jums auksti? — Varvara Petrovna piepeši pamanīja un, nometusi apmetni, ko tūliņ uzķēra sulainis, noņēma no pleciem melno (ļoti dārgo) lakatu un pati savām rokām aptina to ap kailo kaklu lūdzējai, kura vēl arvien stāvēja uz ceļiem.

— Piecelieties jel, piecelieties kājās, es jūs lūdzu! —

Tā piecēlās.

— Kur jūs dzīvojat? Vai tad patiešām neviens nezina, kur viņa dzīvo? — Varvara Petrovna atkal nepacietīgi paskatījās apkārt. Bet iepriekšējā pūlīša vairs nebija; bija redzamas tikai pazīstamas augstākās sabiedrības locekļu sejas, kas vēroja notiekošo — vienas ar bargu izbrīnu, otras ar viltīgu ziņkāri un reizē nevainīgu kāri noskatī-ties mazā skandālā, bet trešās sāka pat smīnēt.

— Liekas, tā ir no Ļebjadkiniem, — beidzot atradās kāds lāga vīrs, kas atbildēja uz Varvaras Petrovnas jautājumu, — mūsu godātais un daudzu cienītais tirgonis Andrej evs ar brillēm uz acīm, sirmu bārdu, krievu apģērbu mugurā un galvā apaļu, cilindrisku cepuri, ko tagad turēja rokās, — viņi dzīvo Fiļipova mājā Bogojavļenskas ielā.

— Ļebjadkins? Fiļipova mājā? Es kaut ko esmu dzirdējusi … pateicos, Ņikon Semjonič, bet kas tas Ļebjadkins tāds ir?

— Saucas par kapteini, cilvēks, jāsaka, nenosvērts. Bet šī jau droši vien ir viņa māsiņa. Jādomā, tagad izsprukuši no uzraudzības, — klusinājis balsi, noteica Ņikons Semjoničs un nozīmīgi paskatījās uz Varvaru Petrovnu.

— Es jūs saprotu; pateicos, Ņikon Semjonič. Vai jūs, mana mīļā, esat Ļebjadkina kundze?

— Nē, es neesmu Ļebjadkina.

— Tad varbūt jūsu brālis ir Ļebjadkins?

— Mans brālis ir Ļebjadkins.

— Ziniet, ko es darīšu, es jūs tagad, mana mīļā, aizvedīšu sev līdzi, bet no manas mājas jūs nogādās atpakaļ jūsu ģimenē; vai gribat braukt man līdzi?

— Ai, gribu! — Ļebjadkina kundze sasita plaukstas.

— Krustmāt, krustmāt! Ņemiet mani līdzi pie jums! — atskanēja Ļizavetas Nikolajevnas balss. Aizrādīšu, ka Ļizaveta Nikolajevna bija ieradusies uz liturģiju kopā ar gubernatoriem, bet Praskovja Ivanovna pa to laiku bija pēc ārsta priekšraksta aizbraukusi pavizināties karietē un izklaidēšanās pēc aizvedusi līdzi arī Mavrikiju Nikolajeviču. Ļiza piepeši pameta gubernatoriem un piesteidzās klāt Varvarai Petrovnai.

— Mana mīļā, tu zini, man vienmēr prieks par taviem apciemojumiem, bet ko teiks tava māte? — Varvara Petrovna svinīgi iesāka un piepeši apmulsa, pamanījusi neparasti lielo Ļizas uztraukumu.

— Krustmāt, krustmāt, tagad katrā ziņā braukšu jums līdzi, — Ļiza lūdzās, skūpstīdama Varvaru Petrovnu.

— Mais qu’avez-vous donc, Lise! — gubernatoriene noteica ar izteiksmīgu izbrīnu.

— Ak, piedodiet, mīļā, chère cousine, es aizbraukšu pie krustmātes. — Ļiza spēji pagriezās pret nepatīkami pārsteigto chère cousine un noskūpstīja to divas reizes. — Un pasakiet arī maman, lai tūliņ atbrauc man pakaļ pie krustmātes: maman katrā ziņā, katrā ziņā gribēja viņu apciemot, nesen pati par to runāja, es tikai aizmirsu jums to pateikt, — Ļiza tarkšķēja, — jūtos vainīga, nedusmojieties, Julie … chère cousine … krustmāt, esmu gatava!

Ja jūs, krustmāt, neņemsiet mani līdzi, tad es kliegdama skriešu pakaļ jūsu karietei, — Ļiza ātri un izmisīgi nočukstēja Varvarai Petrovnai pie pašas auss; labi vēl, ka neviens nedzirdēja. Varvara Petrovna pat atkāpās soli atpakaļ un uzmeta caururbjošu skatienu trakajai meitenei. Šis skatiens visu izšķīra: Varvara Petrovna noteikti nolēma ņemt Ļizu līdzi!

— Tam jādara gals, — viņai paspruka. — Labi, es labprāt ņemu tevi, Ļiza, līdzi, — viņa tūdaļ skaļi piebilda, — protams, ja Jūlija Mihailovna būs ar mieru tevi atlaist. — Viņa ar atklātu skatienu un godprātīgu pašcieņu pagriezās tieši pret gubernatoriem.

— Nu, bez šaubām, es negribu liegt viņai šo prieku, jo vairāk tāpēc, ka es pati… — Jūlija Mihailovna ar apbrīnojamu laipnību pēkšņi sāka čalot, — es pati… labi zinu, cik patvaļīga un fantāziju pilna galviņa ir viņai uz pleciem (Jūlija Mihailovna burvīgi pasmaidīja).

— Ļoti, ļoti pateicos jums. — Varvara Petrovna laipni un svinīgi palocījās.

— Un man jo patīkamāk tāpēc, — Jūlija Mihailovna gandrīz vai ar sajūsmu turpināja čalošanu, pat viscaur nosarkusi no tīksmīga uztraukuma, — ka Ļizai ne tikai darīs prieku ciemošanās pie jums, bet ka viņu tagad aizrauj tik skaistas, tik, varu teikt, cēlas jūtas… līdzjū-tība (viņa paskatījās uz «nelaimīgo») … un … uz paša dievnama sliekšņa.

— Tāds uzskats dara jums godu, — cēli un atzinīgi noteica Varvara Petrovna. Jūlija Mihailovna strauji pasniedza roku, un Varvara Petrovna ļoti labprāt pieskārās tai ar pirkstiem. Vispārīgais iespaids bija ļoti jauks, dažu klātesošo sejās iemirdzējās prieks, kļuva redzami daži saldi un glaimīgi smaidi.

īsi sakot, visai pilsētai pēkšņi kļuva skaidrs, ka nevis Jūlija Mihailovna līdz šim ignorējusi Varvaru Petrovnu un nav ieradusies pie viņas vizītē, bet, gluži otrādi, pati Varvara Petrovna «turējusi zināmās robežās Jūliju Mihailovnu, kas varbūt būtu kājām skrējusi pie viņas vizītē, bijusi tikai pārliecināta, ka Varvara Petrovna viņu nepadzīs». Varvaras Petrovnas autoritāte bija ārkārtīgi cēlusies.

— Sēstieties taču, mīļā, — Varvara Petrovna norādīja m-elle Ļebjadkinai uz piebraukušo karieti; «nelaimīgā» priecīgi metās uz durtiņām, kur sulainis viņu satvēra, neļaudams pakrist.

— Kā! Jūs klibojat! — Varvara Petrovna iesaucās gluži kā izbailēs un nobālēja. (Toreiz visi to ievēroja, bet nesaprata …)

Kariete sāka ripot. Varvaras Petrovnas nams atradās ļoti tuvu katedrālei. Ļiza vēlāk man stāstīja, ka visas trīs brauciena minūtes Ļebjadkina histēriski smējusies, bet Varvara Petrovna sēdējusi «it kā magnētiskā miegā», pašas Ļizas vārdiem izsakoties.

Piektā nodaļa GUDRA ČŪSKA

I

Varvara Petrovna paskandināja zvaniņu un iemetās atzveltnī pie loga.

— Sēstieties šeit, mana mīļā, — viņa norādīja Marjai Timotejevnai vietu istabas vidū pie lielā, apaļā galda.

— Stepan Trofimovič, ko tas nozīmē? Jā, jā, skatieties uz šo sievieti — ko tas nozīmē?

— Es… es … — Stepans Trofimovičs iešļupstējās.

Bet ieradās sulainis.

— Tasi kafijas tūliņ, speciāli un pēc iespējas žiglāk! Karieti neizjūgt.

— Mais, chère et excellente amie, dans quelle inquiétude … — Stepans Trofimovičs iesaucās aiztrūkstošā balsī.

— Ak! franciski, franciski! Tūliņ redzams, ka augstākā sabiedrība! — Marja Timofejevna sasita plaukstas, ar sajūsmu gatavodamās paklausīties francisko sarunu. Varvara Petrovna vērās viņā gandrīz izbailēs.

Mēs visi klusējām un gaidījām kādu atrisinājumu. Šatovs necēla galvu uz augšu, bet Stepans Trofimovičs bija tā apmulsis, it kā viņš būtu pie visa vainīgs; sviedri bija izspiedušies viņam uz deniņiem. Es paskatījos uz Ļizu (viņa sēdēja kaktā gandrīz blakus Šatovam). Viņas skatieni vērīgi slīdēja no Varvaras Petrovnas uz klibo sievieti un atpakaļ; viņas lūpas viebās smaidā, bet tas nebija patīkams smaids. Varvara Petrovna redzēja šo smaidu. Bet Marja Timofejevna pa to laiku bija pilnīgi aizrāvusies ar vērošanu: viņa ar baudu un nemaz nekautrēdamās apskatīja Varvaras Petrovnas grezno viesistabu — mēbeles, paklājus, gleznas pie sienām, senlaicīgos, izrakstītos griestus, lielo bronzas krucifiksu kaktā, porcelāna lampu, albumus un dažādas lietiņas uz galda.

— Tātad arī tu esi te, Šatucīt! — viņa pēkšņi iesaucās.

— Iedomājies, es jau sen tevi redzu, bet domāju: tas nav viņš! Kas viņu te laidīs! — un jautri iesmējās.

— Jūs pazīstat šo sievieti? — Varvara Petrovna tūliņ pagriezās pret Šatovu.

— Pazīstu, — tas nomurmināja, gribēja piecelties no krēsla, bet palika sēžam.

— Ko tad jūs par viņu zināt? Lūdzu, ātrāk!

— Ko tur nu… — viņš nevajadzīgi pasmaidīja un sastomījās, — pati redzat.

— Ko redzu? Nu, stāstiet taču kaut ko!

— Dzīvo tanī pašā mājā, kur es … ar brāli… tas ir kāds oficieris.

— Nu?

Šatovs sastomījās atkal.

— Nav vērts runāt… — viņš norūca un apņēmīgi apklusa. Pat nosarka no savas apņēmības.

— Protams, no jums neko vairāk nevar gaidīt! — Varvara Petrovna ar sašutumu noteica. Tagad viņai bija skaidrs, ka visi kaut ko zina, tomēr visi no kaut kā baidās un izvairās no viņas jautājumiem, grib kaut ko no viņas noslēpt.

Ienāca sulainis un uz mazas sudraba paplātes pasniedza Varvarai Petrovnai speciāli pasūtīto tasi kafijas, bet pēc viņas mājiena tūliņ gāja klāt Marjai Timofejevnai.

— Jūs, mana mīļā, pirmīt stipri nosalāt, izdzeriet ātrāk un sasildieties.

— Mērci! — Marja Timofejevna paņēma tasi un iespurdzās aiz smiekliem par to, ka pateikusi sulainim mērci. Bet, sastapusi Varvaras Petrovnas bargo skatienu, nobijās un nolika tasi uz galda.

— Krustmāt, vai tik jūs nedusmojaties? — viņa čaloja ar tādu kā vieglprātīgu rotaļīgumu.

— Ko-o-o? — Varvara Petrovna satraucās un atzveltnī izstiepās taisna, — kas es jums par krustmāti? Ko jūs iedomājaties?

Marja Timofejevna, kas nebija gaidījusi tādas dusmas, sāka kratīties kā lēkmē sīkos konvulsīvos drebuļos un atmetās pret krēsla atzveltni.

— Es … es domāju, ka tā vajag, — viņa nomurmināja, platām acīm raudzīdamās Varvarā Petrovnā, — tā jūs Ļiza sauca.

— Kāda gan Ļiza?

— Nu, šī jaunkundze, — Marja Timofejevna parādīja ar pirkstiņu.

— Tad jums viņa jau kļuvusi par Ļizu?

— Jūs pati pirmīt tā viņu saucāt. — Marja Timofejevna kļuva mazliet drošāka. — Bet sapnī es redzēju gluži tādu pašu skaistuli. — Viņa it kā nejauši pasmaidīja.

Varvara Petrovna padomāja un mazliet nomierinājās, pat maķenīt pasmaidīja par Marjas Timofejevnas beidzamo vārdu. Tā, ieraudzījusi smaidu, piecēlās no atzveltņa un klibodama bikli piegāja viņai klāt.

— Ņemiet, aizmirsu atdot, nedusmojieties par nepieklājību. — Viņa pēkšņi noņēma no pleciem melno lakatu, ko Varvara Petrovna pirmīt bija viņai aplikusi ap kaklu.

— Tūliņ aplieciet to atkal apkārt un paturiet uz visiem laikiem. Ejiet un apsēdieties, dzeriet kafiju un, lūdzu, nebaidieties, mana mīļā, no manis, nomierinieties. Es sāku jūs saprast.

— Chère amie… — Stepans Trofimovičs atkal atļāvās ierunāties.

— Ak, Stepan Trofimovič, te arī bez jums var katru jēgu zaudēt, pasaudzējiet vismaz jūs … Lūdzu, paskandiniet tur to zvaniņu, kas jums līdzās, uz meitu istabu.

Iestājās klusums. Varvaras Petrovnas skatiens aizdomīgi un dusmīgi slīdēja pār visām mūsu sejām. Ieradās Agaša, viņas mīļotā istabene.

— Manu rūtaino lakatu, ko nopirku Zenēvā! Ko dara Darja Pavlovna?

— Viņa nejūtas gluži vesela.

— Ej un palūdz šurp. Piebilsti, ka ļoti lūdzu, kaut ari viņa būtu nevesela.

Šajā brīdī blakus istabās atkal bija dzirdami kaut kādi neparasti soļi un balsis, gandrīz tāpat kā pirmīt, un durvīs pēkšņi parādījās aizelsusies un «satrauktā» Praskovja Ivanovna. Mavrikijs Nikolajevičs turēja viņu zem rokas.

— Ak kungs, ar mokām atvilkos; Ļiza, ko tu, trakā, dari ar māti! — viņa iespiedzās, šajā spiedzienā izpauzdama visas sakrājušās dusmas, kā to parasti dara vāja rakstura, bet ļoti nervozi cilvēki.

— Mīļā Varvara Petrovna, es pie jums pakaļ meitai!

Varvara Petrovna paskatījās uz viņu caur pieri, pa

pusei piecēlās pretī un, nespēdama noslēpt īgnumu, noteica:

— Sveika, Praskovja Ivanovna, esi tik laipna, apsēdies. Es jau tā domāju, ka atbrauksi.

II

Praskovjai Ivanovnai šāda uzņemšana nevarēja būt negaidīta. Varvara Petrovna vienmēr — kopš pašas bērnības bija izturējusies pret bijušo pansionāta draudzeni despotiski un zem draudzības maskas gandrīz vai nicinoši. Taču šinī gadījumā arī apstākļi bija gluži īpatnēji. Beidzamajās dienās attiecības starp abām ģimenēm bija tiktāl pasliktinājušās, ka draudēja pilnīga sakaru pārtraukšana, ko arī es jau esmu garām ejot pieminējis. Šīs iezīmējušās sakaru pārtraukšanas cēloņi Varvarai Petrovnai pagaidām bija vēl nezināmi un tāpēc jo aizskarošāki; bet galvenais tas, ka Praskovja Ivanovna bija paguvusi ieņemt pret viņu tādu kā neparasti augstprātīgu stāju. Varvara Petrovna, protams, jutās aizvainota, bet pa to laiku arī viņa bija padzirdējusi savādas baumas, kas tāpat viņu pārlieku kaitināja un tieši ar savu nenoteiktību. Varvaras Petrovnas raksturs bija taisns un lepni atklāts, uzbrūkošs, ja būtu atļauts tā izteikties. Visvairāk viņa nevarēja ciest paslepenus apvainojumus un vienmēr par labāku atzina atklātu cīņu. Lai būtu kā būdams, abas dāmas jau piecas dienas nebija tikušās. Beidzamajā vizītē bija bijusi Varvara Petrovna, kas arī aizbrauca no «Drozdovienes» aizvainota un samulsināta. Es nekļūdīdamies varu teikt, ka Praskovja Ivanovna tagad nāca iekšā tajā naivajā pārliecībā, ka Varvarai Petrovnai nez kāpēc vajadzētu no viņas nobīties; tas bija redzams jau no Praskovjas Ivanovnas sejas izteiksmes. Bet acīmredzot visaugstprātīgākās lepnības velniņš Varvarā Petrovnā pamodās tieši tad, kad viņai vēl tikko radās aizdomas, ka viņu nez kāpēc uzskata par pazemotu. Turpretī Praskovja Ivanovna, tāpat kā daudzi vāja rakstura cilvēki, kas paši neprotestēdami ilgi ļāvuši darīt sev pāri, kļuva neparasti agresīva, tiklīdz apstākļi iegrozījās viņai labvēlīgi. Tiesa, pašreiz viņa bija nevesela, bet, slima būdama, vienmēr kļuva vēl nervozāka. Beidzot piebildīšu, ka mēs visi, kas atradāmies viesistabā, nebūtu varējuši ar savu klātbūtni sevišķi traucēt abas bērnības draudzenes, ja starp viņām būtu izcēlusies ķilda; mēs tikām uzskatīti par pašu cilvēkiem un bezmaz par pakļautiem. Es ar bailēm to sapratu jau tūliņ. Stepans Trofimovičs, kas nebija apsēdies kopš Varvaras Petrovnas ienākšanas brīža, izdzirdis Praskovjas Ivanovnas iespiegšanos, nespēkā noslīga uz krēsla un

Izmisis centās uztvert manus skatienus. Šatovs spēji pagriezās uz krēsla un pie sevis pat kaut ko noburkšķēja. Man šķita, ka viņš grib piecelties un aiziet. Ļiza mazliet paslējās, bet tūdaļ atkal apsēdās, pat nepievērsusi vajadzīgo vērību mātes spiedzienam, taču ne aiz sava «spītīgā rakstura», bet tāpēc, ka acīmredzot atradās kaut kāda cita spēcīga iespaida varā. Tagad viņa gandrīz izklaidīgi skatījās kaut kur gaisā un pat Marjai Timotejevnai vairs nepievērsa agrāko uzmanību.

III

— Ak, šeit, — Praskovja Ivanovna norādīja uz atzveltni pie galda un ar Mavrikija Nikolajeviča palīdzību smagi noslīga uz tā, — es pie jums vis nesēdētu, mīļā, ja nesāpētu kājas! — viņa žēlā balsī noteica.

Varvara Petrovna mazliet pacēla galvu un ar sāpīgu sejas izteiksmi piespieda labās rokas pirkstus pie labajiem deniņiem, acīmredzot sajuzdama tur stipras sāpes (tic douloureux ‘).

— Kāpēc tā, Praskovja Ivanovna, kāpēc tu nevarētu pie manis ari pasēdēt? Tavs nelaiķis vīrs visu mūžu turēja uz mani visai labu prātu, bet mēs ar tevi, vēl skuķes būdamas, pansionātā kopā rotaļājāmies ar lellēm.

Praskovja Ivanovna savēcināja rokas.

— Es jau tā domāju! Vienmēr ar pansionātu sākat, kad taisāties man kaut ko pārmest, — tas jau jūsu paņēmiens. Bet, manuprāt, tie ir tikai skaisti vārdi. Ciest nevaru to jūsu pansionātu.

— Tu, liekas, esi atbraukusi pārāk sliktā garastāvoklī; kā tev ar kājām? Te tev būs kafija, iebaudi, lūdzama, un nedusmojies.

— Mīļā Varvara Petrovna, jūs pret mani izturaties gluži kā pret mazu meiteni. Es negribu kafiju, tā!

Un viņa kašķīgi atmeta ar roku sulainim, kas nesa viņai klāt kafiju. (No kafijas gan atteicās arī citi, neskaitot mani un Mavrikiju Nikolajeviču. Stepans Trofimovičs paņēma, bet nolika tasi uz galda. Marjai Timofejevnai ļoti gribējās paņemt otru tasi, viņa pat roku jau pastiepa, taču apdomājās un cēli atteicās, būdama, redzams, tādēļ apmierināta pati ar sevi.)

Varvara Petrovna greizi pasmaidīja.

— Zini ko, mīļā Praskovja Ivanovna, tu droši vien atkal esi kaut ko iedomājusies, tāpēc arī atbrauci šurp. Tu visu mūžu iedomās vien esi dzīvojusi. Tu nupat sadusmojies par pansionātu, bet vai atceries, kā tu reiz atbrauci un centies pārliecināt visu klasi, ka huzārs Šablikins esot tevi bildinājis, un kā madame Lefebure tevi tūdaļ pieķēra pie meliem. Bet tu jau nemeloji, tu biji to iedomājusies sev par prieku. Nu, stāsti — kas tev tagad uz sirds? Ko vēl esi iedomājusies, ar ko esi neapmierināta?

— Bet jūs pansionātā iemīlējāties popā, kas pasniedza ticības mācību, — še jums, ja jau jūs līdz šim vēl pieminat ļaunu, ha, ha, hal

Viņa žultaini iesmējās un sāka klepot.

— Ak tā, tu neesi aizmirsusi par popu … — Varvara Petrovna naidīgi paskatījās uz viņu.

Viņas seja kļuva zaļa. Praskovja Ivanovna pēkšņi ieņēma cienīgu pozu.

— Man, mīļā, tagad nepavisam nenāk smiekli; kāpēc jūs manu meitu visas pilsētas priekšā jaucāt iekšā savā skandālā, tāpēc es atbraucu!

— Manā skandālā? — Varvara Petrovna bargi atliecās taisna.

— Māmiņ, arī es jūs ļoti lūdzu būt mērenākai, — Ļizaveta Nikolajevna piepeši ierunājās.

— Ko tu teici? — māmiņa atkal sataisījās spiegt, bet tūdaļ aprāvās, ieraudzījusi meitiņas zibsnījošo skatienu.

— Kā jūs, māmiņ, varat runāt par skandālu? — Ļiza pietvīka. — Es atbraucu pati, ar Jūlijas Mihailovnas atļauju, tāpēc ka gribēju uzzināt šīs nelaimīgās dzīves stāstu, lai varētu būt viņai noderīga.

— «Šīs nelaimīgās dzīves stāstu!» — Praskovja Ivanovna, ļauni smiedamās, novilka. — Vai tev maz klājas interesēties par tādiem «dzīves stāstiem»? Ak, mīļā! Mums apnicis jūsu despotisms! — Viņa pārskaitusies pagriezās pret Varvaru Petrovnu. — Nezinu, vai tas tiesa, bet runā, ka jūs visu pilsētu esot dancinājusi, bet nu acīmredzot pienākusi jūsu reize padancot!

Varvara Petrovna sēdēja taisna kā bulta, kas gatava izšauties no loka. Sekundes desmit viņa stingri un nekustīgi skatījās uz Praskovju Ivanovnu.

— Nu, vari pateikties dievam, Praskovja, ka te visi ir pašu ļaudis, — viņa beidzot izteica draudīgā mierā, — tu te sarunāji daudz nevajadzīga.

— Bet es, mana mīļā, no ļaužu valodām nebaidos tā kā dažs labs; tā esat jūs, kas zem lepnuma maskas trīcat bailēs no ļaužu valodām. Bet, ka te ir pašu ļaudis vien, tas jo labāk jums, nekā kad to dzirdētu sveši.

— Vai tu pa šo nedēļu esi kļuvusi gudrāka, vai?

— Nevis es pa šo nedēļu esmu kļuvusi gudrāka, bet, redzams, patiesība pa šo nedēļu nākusi klajā.

— Kāda patiesība nākusi klajā pa šo nedēju? Paklau, Praskovja Ivanovna, nekaitini mani, paskaidro tūdaļ, lūdzu tevi ar labu: kāda patiesība nākusi klajā, un ko tu ar to gribi teikt?

— Nu tur jau tā patiesība sēž! — Praskovja Ivanovna pēkšņi norādīja ar pirkstu uz Marju Timotejevnu tajā izmisīgajā apņēmībā, kad cilvēks vairs nedomā par sekām, bet tikai par to, kā pašreiz iedzelt… Marja Timotej evna, kas visu laiku bija skatījusies uz viņu ar jautru ziņkārību, priecīgi iesmējās, redzot pret viņu izstiepto niknās viešņas pirkstu, un jautri sarosījās savā atzveltnī.

— Kungs Jēzus Kristus, vai viņi visi ir jukuši, vai! — Varvara Petrovna iesaucās un nobālējusi atmetās pret sēdekļa atzveltni.

Viņa tik stipri nobālēja, ka izcēlās pat apjukums. Stepans Trofimovičs piesteidzās pie viņas pirmais; arī es piegāju klāt; pat Ļiza piecēlās, lai gan palika stāvam pie sava atzveltņa; taču vairāk par visiem bija nobijusies pati Praskovja Ivanovna: viņa iekliedzās, kā varēdama piecēlās un sāka gandrīz vai vaimanāt raudulīgā balsī.

— Mīļā Varvara Petrovna, piedodiet manu dusmās izteikto muļķību! Nu pasniedziet taču kāds viņai vismaz ūdeni!

— Nepinkšķi, Praskovja Ivanovna, es tevi lūdzu, un paejiet sāņus, kungi, esiet tik laipni, nevajag ūdeni! — Varvara Petrovna nobālējušām lūpām stingri, kaut arī ne skaļi noteica.

— Mīļā “Varvara Petrovna! — Praskovja Ivanovna turpināja, mazliet nomierinājusies, — mans draugs, es esmu vainīga, ka izteicu nepārdomātus vārdus, bet mani visvairāk sakaitināja tās bezparaksta vēstules, ar kurām mani bombardē kaut kādi nekrietneļi; nu, būtu tak sūtījuši jums, ja jau par jums raksta, bet man, mīļā, ir meita!

Varvara Petrovna klusēdama raudzījās viņā plati ieplestām acīm un klausījās ar izbrīnu. Tajā brīdī kaktā klusu atvērās sāndurvis un parādījās Darja Pavlovna. Viņa apstājās un paskatījās apkārt, būdama pārsteigta par mūsu apjukumu. Jādomā, viņa sākumā nepamanīja arī Marju Timotejevnu, par kuru neviens viņai pirms tam nebija neko teicis. Stepans Trofimovičs pirmais ieraudzīja Darju Pavlovnu, strauji sakustējās, nosarka un nez kāpēc skaļi iesaucās: «Darja Pavlovna!» — tā ka visu skatieni uzreiz pievērsās ienācējai.

— Kā, tad tā ir tā jūsu Darja Pavlovna! —Marja Timotej evna iesaucās. — Nu, Šatucīt, tava māsiņa nemaz nav tev līdzīga! Kā tad manējais tik daiļu jaunavu saukā par dzimtļaužu meitu Dašku!

Darja Pavlovna pa to laiku bija jau piegājusi pie Varvaras Petrovnas, bet, būdama pārsteigta par Marjas Timotej evnas izsaucienu, aši pagriezās un palika stāvam pie sava krēsla, skatīdamās uz vientiesīti ar ilgu, neatlaidīgu skatienu.

— Apsēdies, Daša, — Varvara Petrovna sacīja baisā mierā, — tuvāk, tā; tu vari arī sēdot redzēt šo sievieti. Vai tu viņu pazīsti?

— Es nekad neesmu viņu redzējusi, — Daša klusi atbildēja un pēc brīža piebilda: — Droši vien tā ir tā Ļebjadkina kunga slimā māsa.

— Arī es jūs, mīļā, tikai tagad pirmo reizi redzu, lai gan sen jau ar interesi vēlējos iepazīties, jo katrs jūsu žests liecina par labu audzināšanu, — Marja Timotej evna aizrautīgi izkliedza. — Mans sulainis gan lamājas, bet vai tad tas varētu būt, ka jūs, tik labi audzināta un jauka, būtu paņēmusi viņa naudu? Jo jūs esat jauka, jauka, jauka, to es jums pati savā vārdā saku! — viņa sajūsmā nobeidza, vicinādama rociņu savā priekšā.

— Vai tu kaut ko saproti? — Varvara Petrovna ar lepnu pašcieņu jautāja.

— Es visu saprotu.

•— Par naudu dzirdēji?

•— Tā droši vien ir tā nauda, ko es vēl Šveicē pēc Nikolaja Vsevolodoviča lūguma apņēmos nodot tam Ļebjadkina kungam, viņas brālim.

Sekoja klusums.

— Vai Nikolajs Vsevolodovičs pats lūdza tevi naudu nodot?

— Viņam ļoti gribējās pašam nosūtīt šo naudu, pavisam trīssimt rubļus, Ļebjadkina kungam. Bet, tā kā Nikolajs Vsevolodovičs nezināja viņa adresi un zināja tikai to, ka viņš ieradīsies mūsu pilsētā, tad arī uzticēja man naudu nodot, ja Ļebjadkina kungs atbrauktu.

— Kāda tad nauda … ir pazudusi? Par ko šī sieviete nupat runāja?

— To nu es nezinu; arī man nācis ausīs, ka Ļebjadkina kungs, citiem dzirdot, par mani stāstījis, it kā es neesot viņam nodevusi visu; bet tādus vārdus es nesaprotu. Trīssimt rubļu bija, trīssimt rubļu arī nodevu.

Darja Pavlovna bija jau gandrīz nomierinājusies. Un vispār aizrādīšu, ka šo meiteni bija grūti ar kaut ko pārsteigt un samulsināt — lai ko viņa sevī juta. Tagad viņa visas savas atbildes deva nesteigdamās, uz katru jautājumu tūdaļ atbildēja noteikti, klusi, mierīgi, bez tā uztraukuma, kas pēkšņi bija izpaudies sākumā, un bez mazākā apjukuma, kas varētu liecināt, ka viņa apzinās kaut vai kādu savu vainu. Varvara Petrovna visu laiku, kamēr Darja Pavlovna runāja, nenolaida no viņas acu. Varvara Petrovna brīdi padomāja.

— Ja, — viņa beidzot sacīja stingri, redzams, uzrunādama skatītājus, lai gan raudzījās vienīgi uz Dašu, — ja Nikolajs Vsevolodovičs ar savu vajadzību nav griezies pat pie manis, bet lūdzis tevi, tad, protams, viņam būs bijuši savi iemesli tā rīkoties. Neuzskatu, ka man būtu tiesība par tiem interesēties, ja tos no manis slēpj. Bet jau tava līdzdalība vien šajā lietā mani pilnīgi nomierina attiecībā uz iemesliem, to tu, Darja, ņem vērā vispirms. Bet redzi, mans draugs, tu ar tīru sirdsapziņu varēji, pasauli nepazīdama, izdarīt kādu neuzmanību — un esi to izdarījusi, apņemdamās stāties sakaros ar kaut kādu neģēli. Šā nelieša izplatītās baumas apstiprina tavu kļūdu. Bet es izdibināšu patiesību par viņu un, tā kā tava aizstāve esmu es, tad pratīšu tevi pasargāt. Bet tagad tam visam jādara gals.

— Kad viņš pie jums atnāks, — Marja Timotejevna pēkšņi ierunājās, izliekusies ārā no sava atzveltņa, — tad vislabāk aizsūtiet viņu uz sulaiņu istabu. Lai viņš tur uz sēžamās kastes sit ar viņiem trumpas, bet mēs sēdēsim šeit un dzersim kafiju. Tasi kafijas vēl varētu viņam aizsūtīt, bet es viņu dziļi nicinu.

Un izteiksmīgi papurināja galvu.

— Tam jādara gals, — Varvara Petrovna atkārtoja, uzmanīgi uzklausījusi Marju Timofejevnu, — lūdzu, pazvaniet, Stepan Trofimovič.

Stepans Trofimovičs pazvanīja un piepeši panāca uz priekšu, būdams stipri satraukts.

— Ja … ja es… — viņš kā drudzī sāka šļupstēt, sarkdams, raustīdams valodu un stostīdamies, — ja arī es esmu dzirdējis visnekrietnākās nevalodas vai, pareizāk izsakoties, apmelojumus, tad … esmu pilnīgi sašutis … enfin c’est un homme perdu et quelque chose comme un forçat évadé ..

Viņš aprāvās un nepabeidza; Varvara Petrovna, acis piemiegusi, noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Cienīgā gaitā ienāca Aleksejs Jegorovičs.

— Karieti, — Varvara Petrovna pavēlēja, — bet tu, Aleksej Jegorič, sagatavojies aizvest Ļebjadkinas kundzi uz mājām, viņa pati tev parādīs, kur tas ir.

— Ļebjadkina kungs pats labu laiku apakšā viņu gaida un ļoti lūdza pieteikt sevi.

— Tas nav iespējams, Varvara Petrovna, — pēkšņi ar bažām ierunājās Mavrikijs Nikola jevičs, kas visu laiku bija mierīgi klusējis. — Atļaujiet sacīt, tas nav tāds cilvēks, kuru var pieņemt sabiedrībā, tas ir … tas ir … tas ir neiespējams cilvēks, Varvara Petrovna.

— Pagaidīt! — Varvara Petrovna pievērsās Aleksejam Jegoričam, un tas izgāja ārā.

— C’est un homme malhonnête et je crois même que c’est un forçat évadé ou quelque chose dans ce genre, — Stepans Trofimovičs atkal nomurmināja, atkal nosarka un atkal aprāvās.

— Ļiza, laiks braukt, — Praskovja Ivanovna nicīgi noteica un piecēlās no sēdekļa. Viņa laikam jau nožēloja, ka pirmīt izbailēs bija pati sevi nosaukusi par muļķi. Kad runāja Darja Pavlovna, viņa jau klausījās ar augstprātīgi savilktām lūpām. Bet visvairāk mani pārsteidza Ļizaveta

Nikolajevna kopš tā brīža, kad ienāca Darja Pavlovna; viņas acīs iezaigojās naids un nicināšana, ko viņa nemaz necentās slēpt.

— Uzgaidi vienu brītiņu, Praskovja Ivanovna, es tevi lūdzu, — Varvara Petrovna viņu apturēja joprojām tajā pašā pārmērīgajā mierā, — esi tik laipna, apsēdiēs, es gribu visu izteikt, bet tev sāp kājas. Nu tā, pateicos. Pirmīt es zaudēju pašsavaldīšanos un pateicu tev dažus pārsteidzīgus vārdus. Lūdzu, piedod man; es rīkojos muļķīgi un pirmā to nožēloju, jo man allaž gribas būt taisnīgai. Protams, arī tu, zaudējusi pašsavaldīšanos, pieminēji kādu anonīmu vēstuli. Katrs anonīms apmelojums ir pelnījis nicināšanu jau tāpēc vien, ka tas nav parakstīts. Ja tu domā citādi, tad es tevi neapskaužu. Katrā ziņā es tavā vietā tādu draņķi kabatā neturētu, lai nenotraipītos. Bet tu notraipījies. Taču, tā kā tu jau pati sāki, tad teikšu tev, ka arī es pirms kādām sešām dienām saņēmu anonīmu, māžīgu vēstuli. Tajā kāds nelietis cenšas man iestāstīt, ka Nikolajs Vsevolodovičs esot sajucis prātā un ka man vajagot piesargāties no kādas klibas sievietes, kurai būšot «ārkārtīgi liela loma manā dzīvē», esmu iegaumējusi izteicienu. Apsvērusi apstākļus un zinādama, ka Nikolajam Vsevolodovičam ir ārkārtīgi daudz ienaidnieku, es tūliņ aizsūtīju pēc kāda šejienieša, kas ir viņa slepens ienaidnieks, visatriebīgākais un nicināmākais no visiem viņa ienaidniekiem, un no sarunām ar viņu uzreiz pārliecinājos, ka anonīmā vēstule ir nekrietns apmelojums. Ja arī tevi, mana nabaga Praskovja Ivanovna, manis dēļ ir traucējuši vai, kā tu izsakies, «bombardējuši» ar tādām pašām nekrietnām vēstulēm, tad, protams, es pirmā nožēloju, ka esmu bez savas vainas bijņsi tam par iemeslu. Tas arī viss, ko es tev gribēju paskaidrot. Ar nožēlu redzu, ka tu esi ļoti nogurusi un pašreiz izsista no sliedēm. Turklāt es katrā ziņā esmu nolēmusi tagad ielaist to aizdomīgo cilvēku, par kuru Mavrikijs Nikolajevičs izteicās ne visai atbilstošiem vārdiem: ka viņu neesot iespējams pieņemt. Sevišķi Ļizai te nebūs ko darīt. Panāc, Ļiza, mans draugs, pie manis un ļauj man tevi vēlreiz noskūpstīt.

Ļiza pārgāja pāri istabai un klusēdama apstājās Varvaras Petrovnas priekšā. Tā viņu noskūpstīja, saņēma aiz rokām, atvirzīja mazliet nostāk no sevis, sirsnīgi paskatījās, tad pārmeta krustu un atkal noskūpstīja.

— Nu, paliec sveika, Ļiza (Varvaras Petrovnas balsi ieskanējās gandrīz raudas), — tici man, ka es vienmēr tevi mīlēšu, lai ko tev liktenis turpmāk solītu… Lai dievs tev palīdz. Esmu vienmēr paļāvusies uz viņa svēto roku …

Viņa gribēja vēl ko piebilst, bet savaldījās un apklusa. Ļiza, tāpat klusēdama, it kā domās nogrimusi, gribēja iet uz savu vietu, bet pēkšņi apstājās mātes priekšā.

— Es, māmiņ, vēl nebraukšu, palikšu kādu laiku pie krustmātes, — viņa noteica klusā balsī, bet šajos klusajos vārdos izskanēja dzelžaina apņēmība.

— Mans dievs, ko tas nozīmē! — Praskovja Ivanovna iesaucās, bezspēcīgi sasizdama rokas. Bet Ļiza neatbildēja, it kā nebūtu nemaz dzirdējusi; viņa apsēdās kaktā agrākajā vietā un atkal sāka skatīties kaut kur gaisā.

Kaut kas uzvarošs un lepns atplaiksnījās Varvaras Petrovnas sejā.

— Mavrikij Nikolajevič, man pie jums ļoti liels lūgums, esiet tik laipns, noejiet lejā, paskatieties uz to cilvēku un, ja vien ir kaut jel kāda iespēja viņu ielaist, tad atvediet viņu šurp.

Mavrikijs Nikolajevičs paklanījās un izgāja. Pēc brīža viņš ieveda Ļebjadkina kungu.

iv

Es reiz jau ieminējos par šā kunga ārieni: gara auguma, plecīgs, gadu četrdesmit vecs diezgan nepatīkama izskata cilvēks ar sprogainiem matiem, zilgansārtu, mazliet uztūkušu un izblīdušu seju, ļumīgiem vaigiem, kas drebinās, tiklīdz pakustas galva, mazām, asiņu pieplūdušām, reizēm diezgan viltīgām ačelēm, ar ūsām, vaigubārdu un gaļīgu ādamābolu, kas nupat tikai sāk veidoties. Taču visvairāk viņa ārienē pārsteidza tas, ka viņš bija ieradies frakā un tīrā kreklā. «Ir tādi cilvēki, kuriem tīrs krekls izskatās pat nepieklājīgi», kā reiz Ļiputins bija atbildējis Stepanam Trofimovičam uz viņa pa jokam izteikto pārmetumu par nevīžību. Kapteinim bija arī melni cimdi, no kuriem labo, vēl neuzvilkto, viņš turēja rokā, bet kreisais, cieši uzspīlēts un neaizpogāts, līdz pusei sedza gaļīgo kreiso ķetnu, kurā viņš turēja pilnīgi jaunu, spīdīgu un droši vien vēl tikai pirmo reizi galvā uzliktu apaļu platmali. Tātad izrādījās, ka «mīlestības fraka», par kuru viņš vakar bija kliedzis Šatovam, eksistē īstenībā. Tas viss — proti, kā fraka, tā krekls — bija iegādāts (kā dabūju zināt vēlāk) pēc Ļiputina padoma kaut kādos noslēpumainos nolūkos. Nebija šaubu, ka arī šurp viņš bija atbraucis (ormaņa ratos) katrā ziņā kāda cita samācīts un ar kāda palīdzību; viens pats viņš nebūtu paspējis apmē-ram trīsceturtdaļstundas laikā visu apsvērt, kā arī apģērbties, saposties un izšķirties, ko darīt, pieņemot pat, ka notikums pie katedrāles durvīm būtu viņam tūdaļ kļuvis zināms. Viņš nebija piedzēries, bet atradās tajā smagajā, tvanīgajā jutoņā, kādā cilvēks pēkšņi pamostas pēc dienām ilgas dzeršanas. Liekas, vajadzēja tikai pāris reižu pašūpot viņu aiz pleca, un viņš tūliņ atkal noreibtu.

Kapteinis gribēja veikli iedrāzties viesistabā, bet durvīs pēkšņi paklupa uz paklāja. Marja Timofejevna iesmējās kā kutināta. Kapteinis zvērīgi paskatījās uz viņu un paspēra dažus straujus soļus uz Varvaras Petrovnas pusi.

— Esmu atbraucis, kundze … — viņa balss iedārdējās kā taure.

— Esiet tik laipns, cienījamais kungs, — Varvara Petrovna sēdēdama izslējās, — apsēdieties tur uz tā krēsla. Es jūs sadzirdēšu arī no turienes, bet man no šejienes būsiet labāk redzams.

Kapteinis apstājās, truli raudzīdamies grīdā, tomēr pagriezās un apsēdās norādītajā vietā pie pašām durvīm. Viņa sejas izteiksme pauda lielu nedrošību, bet reizē arī nekaunību un tādu kā pastāvīgu satraukumu. Viņš bija briesmīgi nobijies, to varēja redzēt, taču bija aizskarta arī viņa patmīlība, un varēja nojaust, ka aiz kāpinātas patmīlības viņš, kaut arī nobijies, var būt spējīgs pat uz visāda veida nekaunību. Viņš acīmredzot baidījās par katru sava neveiklā ķermeņa kustību. Ir zināms, ka visiem tamlīdzīgiem kungiem, kad viņi kaut kādā brīnumainā kārtā nokļūst sabiedrībā, vislielākās ciešanas sagādā viņu pašu rokas un ik brīdi apzinātā neziņa, kur lai tās kaut cik piedienīgi liek. Kapteinis sastinga krēslā, turēdams rokās platmali un cimdus un nenovērsdams stulbo skatienu no Varvaras Petrovnas bargās sejas. Viņš varbūt būtu arī gribējis uzmanīgāk paskatīties apkārt, bet pagaidām vēl neriskēja to darīt. Marja Timofejevna, droši vien atkal atzīdama viņa izskatu par briesmīgi smieklīgu, no jauna skaļi iesmējās, bet viņš nepakustējās.

Varvara Petrovna nežēlīgi ilgi — veselu minūti noturēja kapteini tādā stāvoklī, nesaudzīgi viņu vērodama.

— Vispirms atļaujiet uzzināt jūsu vārdu no jums paša, — viņa sacīja nosvērti un izteiksmīgi.

— Kapteinis Ļebjadkins, — kapteinis nodārdināja,

— esmu atbraucis, kundze … — Viņš taisījās atkal piecelties.

— Atļaujiet! — Varvara Petrovna viņu atkal apturēja,

— vai šī nožēlojamā persona, kas mani tik ļoti ieinteresēja, tiešām ir jūsu māsa?

— Māsa, kundze, kas izsprukusi no uzraudzības, jo viņa ir tādā stāvoklī…

Viņš piepeši sapinās un pietvīka sarkans.

— Nepārprotiet, kundze, — viņš briesmīgi apjuka,

— brālis nesāks aptraipīt… tādā stāvoklī, proti, ne tādā stāvoklī… reputācijas aptraipīšanas nozīmē … beidzamajā laikā …

Viņš pēkšņi aprāvās.

— Cienījamais kungs! — Varvara Petrovna pacēla galvu.

— Lūk, kādā stāvoklī! — viņš piepeši nobeidza, piedurdams sev ar pirkstu pieres vidū. Uz kādu laiku iestājās klusums.

— Un vai jau sen viņa ar to slimo? — Varvara Petrovna novilka.

— Kundze, esmu atbraucis pateikties par baznīcā izrādīto augstsirdību, pateikties tā īsti krieviski, brālīgi…

— Brālīgi?

— Tas ir, ne brālīgi, bet vienīgi tādā nozīmē, ka esmu savas māsas brālis, kundze, un ticiet man, kundze,— viņš sāka bērt vārdus, atkal pietvīkdams sarkans,

— ka neesmu tik neizglītots, kāds no pirmā acu uzmetiena varu likties jūsu viesistabā. Mēs ar māsu esam nieks salīdzinājumā ar to greznību, kādu redzam šeit. Turklāt mani daudzi apmelo. Bet Ļebjadkins lepojas ar savu reputāciju, kundze, un … un … esmu atbraucis pateikties … Te būs nauda, kundze!

Šai brīdī viņš izrāva no kabatas portfeli, izkampa no tā kredītbiļešu žūksni un trīcošiem pirkstiem negantā nepacietības lēkmē sāka tās šķirstīt. Bija redzams, ka viņam gribējās un ļoti vajadzēja drīzāk kaut ko paskaidrot; bet, droši vien pats juzdams, ka noņemšanās ar naudu vērš viņa izskatu vēl muļķīgāku, galīgi zaudēja pašsavaldīšanos: naudu nekādi nevarēja saskaitīt, pirksti neklausīja, un, lai kauns būtu vēl lielāks, viena zaļa naudaszīme, izslīdējusi no portfeļa, plivinādamās nolidoja uz paklāja.

— Divdesmit rubļu, kundze. — Viņš ar naudas žūksni rokās un aiz ciešanām nosvīdušu seju pēkšņi pielēca kājās; pamanījis uz grīdas nolidojušo naudaszīmi, gribēja noliekties, lai to paceltu, bet, nez kāpēc nokaunējies, atmeta ar roku.

— Tas jūsu ļaudīm, kundze, sulainim, kas uzkops istabu; lai atceras Ļebjadkinu!

— Es to nekādi nevaru pieļaut, — Varvara Petrovna steigšus un ar zināmām izbailēm noteica.

— Tādā gadījumā …

Viņš noliecās, pacēla, pietvīka sarkans un, pēkšņi piegājis pie Varvaras Petrovnas, pasniedza noskaitīto naudu.

— Ko tas nozīmē? — viņa beidzot pavisam nobijās un pat atmetās atpakaļ atzveltnī. Mavrikijs Nikolajevičs, es un Stepans Trofimovičs paspērām dažus soļus uz priekšu.

— Nomierinieties, nomierinieties, es neesmu traks, dieva vārds, neesmu traks! — kapteinis uztraukumā centās mūs pārliecināt, grozīdamies uz visām pusēm.

— Nē, cienījamais kungs, jūs esat prātu zaudējis.

— Kundze, tas viss nav tā, kā jūs domājat! Es, protams, esmu niecīgs ķēdes loceklītis … Ak, kundze, bagāta jums pils, bet nabadzīga tā ir Marijai Nepazīstamajai, manai māsai, dzimušai Ļebjadkinai, kuru pagaidām sauksim par Mariju Nepazīstamo, pagaidām, kundze, tikai pagaidām, jo pats dievs nepieļaus viņai mūžīgi tādai palikt! … Kundze, jūs iedevāt viņai desmit rubļus, un viņa tos pieņēma, bet tikai tāpēc, ka no jums, kundze! Dzirdiet, kundze! ne no viena cilvēka šī Nepazīstamā Marija nepieņems naudu, citādi zārkā apgrieztos otrādi viņas vectēvs štāba oficieris, kas krita Kaukāzā paša Jermolova acu priekšā, bet no jums, kundze, no jums visu ko pieņems. Tomēr ar vienu roku pieņems, bet ar otru pasniegs jums divdesmit rubļus kā ziedojumu vienai no galvaspilsētas labdarības komitejām, kur jūs, kundze, esat locekle… jo jūs pati, kundze, esat publicējusies laikrakstā «Moskovskije vedomosti», ka pie jums atrodas šejienes — mūsu pilsētas labdarības biedrības grāmata, kurā katrs var parakstīties …

Kapteinis pēkšņi aprāvās; viņš elpoja smagi kā pēc grūta darba. Visa runa par labdarības komiteju droši vien bija jau iepriekš sagatavota, arī varbūt Ļiputina redakcijā. Kapteinis vēl vairāk nosvīda; vārda tiešā nozīmē sviedru lāses izspiedās viņam uz deniņiem. Varvara Petrovna vērās viņā caururbjošiem skatieniem.

— Tā grāmata, — viņa stingri noteica, — vienmēr atrodas lejā pie mana nama šveicara, tur jūs varat ierakstīt savu ziedojumu, ja vēlaties. Un tāpēc lūdzu jūs tagad bāzt savu naudu kabatā un nevicināt to pa gaisu. Tā. Lūdzu jūs arī ieņemt agrāko vietu. Tā. Ļoti nožēloju, cienījamais kungs, ka esmu kļūdījusies, noturēdama jūsu māsu par nabadzīgu un pasniegdama viņai dāvanu, kur viņa ir tik bagāta. Nesaprotu tikai, kāpēc viņa var pieņemt naudu vienīgi no manis, bet no citiem neparko neņemšot. Jūs to tik ļoti uzsvērāt, ka es vēlos dzirdēt pilnīgi noteiktu paskaidrojumu.

— Kundze, tas ir noslēpums, kas man jāpaņem līdzi kapā! — kapteinis atbildēja.

— Kāpēc tā? — Varvara Petrovna nedroši iejautājās.

— Kundze, kundze! …

Viņš drūmi apklusa, skatīdamies grīdā un labo roku pie sirds turēdams. Varvara Petrovna gaidīja, nenovērsdama no viņa acu.

— Kundze! — viņš pēkšņi ierēcās, — vai atļausiet uzdot jums vienu jautājumu, tikai vienu, bet vaļsirdīgi, atklāti, tā īsti krieviski, no sirds?

— Lūdzu.

— Vai jūs, kundze, esat dzīvē cietusi?

— Ar to jūs gribat teikt, ka esat cietis vai ciešat.

— Kundze, kundze! — viņš piepeši atkal uzlēca kājās, droši vien pats to neapzinādamies un sizdams sev pie krūtīm, — te, šinī sirdī, sakrājies tik daudz, tik daudz, ka pabrīnītos pats dievs, kad pastarā dienā to ieraudzītu.

— Hm, stipri teikts.

— Kundze, es varbūt runāju satrauktā balsī…

— Neraizējieties, es pati zināšu, kad jūs vajadzēs apturēt.

— Vai drīkstu jums vēl ko jautāt, kundze?

— Jautājiet vien.

— Vai var nomirt vienīgi aiz sirds cēluma?

— Nezinu, tādu jautājumu neesmu sev uzdevusi.

— Nezināt! Neesat uzdevusi sev tādu jautājumu! — viņš izkliedza ar patētisku ironiju, — bet, ja tā, ja tā, tad —

Ciet klusu, izmisusī sirdsl

un viņš ar negantu spēku piesita sev pie krūtīm.

Viņš jau atkal staigāja pa istabu. Šādu cilvēku raksturīgā īpašība ir pilnīga nespēja savaldīt savas vēlēšanās, gluži otrādi — nevaldāma tieksme šīs vēlēšanās tūdaļ, tiklīdz tās radušās, izpaust, lai cik nepiedienīgas tās būtu. Iekļuvis svešā sabiedrībā, tāds kungs sākumā parasti ir bikls, bet piekāpieties viņam kaut vai par matu — un viņš tūdaļ kļūs nekaunīgs. Kapteinis jau iekarsa, staigāja pa istabu, mētājās rokām, neuzklausīja jautājumus, runāja par sevi ātri, ātri, tā ka mēle reizēm samežģījās un viņš, vienu teikumu nepabeidzis, pārlēca uz citu. Tiesa, diez vai viņš bija gluži skaidrā; te sēdēja arī Ļizaveta Nikolajevna, uz kuru viņš ne reizi nepaskatījās, bet kuras klātbūtne, likās, viņu briesmīgi mulsināja. Tas gan ir tikai minējums. Bija tātad iemesls, kāpēc Varvara Petrovna, pārvarēdama riebumu, bija apņēmusies uzklausīt tādu cilvēku. Praskovja Ivanovna gluži vienkārši trīcēja aiz bailēm, gan, liekas, lāgā nesaprazdama, kas te īstenībā notiek. Arī Stepans Trofimovičs trīcēja, tikai pavisam citāda iemesla dēļ, proti, tāpēc, ka viņam bija tieksme visu iedomāties ļaunāku, nekā patiesībā bija. Mavrikijs Nikolajevičs bija nostājies visu klātesošo sargātāja pozā. Ļiza bija bāla un plati ieplestām acīm neatraudamās skatījās uz mežonīgo kapteini. Šatovs sēdēja agrākajā pozā; bet, kas visdīvainākais, Marja Timotejevna ne tikai bija pārstājusi smieties, bet kļuvusi neparasti skumja. Viņa ar labo roku bija atspiedusies pret galdu un ilgiem, skumīgiem skatieniem sekoja deklamējošam brālim. Vienīgi Darja Pavlovna man likās mierīga.

— Tās ir muļķīgas alegorijas, — Varvara Petrovna beidzot sadusmojās, — jūs neatbildējāt uz manu jautājumu: «Kāpēc?» Es katrā ziņā gaidu atbildi.

— Neesmu atbildējis, «kāpēc»? Gaidāt atbildi uz «kāpēc»? — kapteinis atkārtoja, aci piemiegdams. — Šis mazais vārdiņš «kāpēc» skan visā pasaulē kopš pašas pirmās radīšanas dienas, kundze, un visa daba ik brīdi kliedz savam radītājam: «Kāpēc?» — un nu jau septiņus tūkstošus gadu nesaņem atbildi. Vai tad tiešām vienīgi kapteinim Ļebjadkinam būtu jāatbild, un vai tas iznāks taisnīgi, kundze?

— Tās ir tikai blēņas, jūs izvairāties! — Varvara Petrovna dusmojās un zaudēja pacietību, — tās ir alegorijas; bez tam jūs, cienījamais kungs, atļaujaties runāt pārāk puķaini, ko es uzskatu par nekaunību.

— Kundze, — kapteinis neklausījās, — es varbūt gribētu saukties par Ernestu, bet esmu spiests valkāt rupjo Ignata vārdu — un kāpēc, jūsuprāt, tas ir tā? Es gribētu saukties par grāfu de Monbāru, bet esmu tikai Ļebjadkins — kāpēc tā? Esmu dzejnieks, kundze, man ir dzejnieka dvēsele, un es varētu saņemt no izdevēja tūkstoš rubļu, bet esmu spiests dzīvot smirdošā bedrē — kāpēc, kāpēc? Kundze! Manuprāt, Krievija ir dabas rotaļa, nekas vairāk!

— Jūs tiešām neko noteiktāku nevarat pasacīt?

— Es jums varu nolasīt dzejoli «Tarakāns», kundze!

— Ko-o-o?

— Kundze, es vēl neesmu jucis! Es sajukšu prātā, droši vien sajukšu, bet vēl neesmu jucis! Kāds mans draugs, ļoti cie-nī-jams vīrs, sacerējis Krilova fabulu ar nosaukumu «Tarakāns», — vai drīkstu to nolasīt?

— Jūs gribat nolasīt kādu Krilova fabulu?

— Nē, gribu nolasīt jums nevis Krilova, bet savu fabulu, pats savu sacerējumu! Ticiet man, kundze, — un jūs nepievilsities —, ka neesmu tik neizglītots un samaitāts, lai nezinātu, ka Krievijai pieder dižais fabulists Krilovs, kuram izglītības ministrs uzcēlis pieminekli Vasaras dārzā, lai tur rotaļātos bērni. Jūs, kundze, jautājat: «Kāpēc?» Atbilde ugunīgiem burtiem rakstīta šīs fabulas beigās.

— Nolasiet savu fabulu.

— Bij reiz tarakāniņš mazs, Auga lielāks, auga … Nokļuva reiz glāzē tas, Mušbarības traukā.

— Ak kungs, ko tas nozīmē? — Varvara Petrovna iesaucās.

— Tas ir tā, — kapteinis steidzīgi skaidroja, drausmīgi mētādamies rokām kā nervozs un nepacietīgs autors, kuram neļauj lasīt, — kad vasarā glāzē salien mušas, tad rodas mušbarība, katrs muļķis to sapratīs, nepārtrauciet, nepārtrauciet, jūs redzēsiet, jūs redzēsiet… (Viņš visu laiku mētājās rokām.)

Tarakāns pie ēsmas krīt, Mušām prāts kļūst errīgs, Pārāk pilna glāze šī, Kliedz — pie Jupitera. Kamēr turpināja tā Mušas savu veči, Pienāca klāt Ņikifors, I-sti cildens večuks.

Tas man vēl nav pabeigts, bet vienalga, atstāstīšu saviem vārdiem! — kapteinis tarkšķēja. — Ņikifors paņem glāzi un, nelikdamies ne zinis par brēku, izlej visu varzu — ir mušas, ir tarakānu samazgu spainī, ko sen jau vajadzēja darīt. Bet ievērojiet, ievērojiet, kundze, tarakāns nekurn! Tā ir atbilde uz jūsu jautājumu «kāpēc?», — viņš triumfēdams iesaucās: — «Ta-ra-kāns nekurn!» Kas attiecas uz Ņikiforu, tad tas attēlo dabu, — viņš piebilda, ātri nobērdams vārdus, un pašapmierināti sāka soļot pa istabu.

Varvara Petrovna pārskaitās.

— Bet kas tā par naudu, atļaujiet jums jautāt, kas it kā esot saņemta no Nikolaja Vsevolodoviča un neesot jums nodota visa, par ko jūs uzdrošināties apvainot kādu personu, kas pieder pie manas ģimenes?

— Apmelojums! — Ļebjadkins ierēcās, traģiski pacēlis labo roku.

— Nē, nav apmelojums.

— Kundze, ir tādi apstākļi, kas spiež drīzāk panest ģimenes negodu nekā skaļi izteikt patiesību. Ļebjadkins neizpļāpāsies, kundze!

Kapteinis bija kļuvis it kā akls; pār viņu bija nākusi iedvesma; viņš juta savu nozīmīgumu, droši vien bija kaut ko tamlīdzīgu iedomājies. Viņam jau gribējās kādu aizskart, kaut kā iegriezt, parādīt savu varu.

— Pazvaniet, lūdzu, Stepan Trofimovič, — Varvara Petrovna palūdza.

— Ļebjadkins ir viltīgs, kundze! — viņš ar nejauku smaidu piemiedza aci, — viltīgs, bet arī viņam ir vājība, ari viņam ir sava kāislībiņa! Un šī kaislībiņa ir Denisa Davidova apdziedātā vecā, uzmundrinošā huzāru pudele. Būdams šīs kaislības varā, kundze, viņš reizēm nosūta dzejā sacerētu vēstuli, lielisku vēstuli, kuru pēc tam, gaužas asaras liedams, gribētu dabūt atpakaļ, jo sagandētas skaistuma jūtas. Bet, kad putniņš izlidojis, aiz astes vairs nenoķersi! Atrazdamies šis kaislības varā, kundze, Ļebjadkins varēja izmest dažus vārdus arī par cēlo jaunavu, juzdams savā aizvainotajā sirdī cēlu sašutumu, ko tad arī izmantojuši viņa apmelotāji. Bet Ļebjadkins ir viltīgs, kundze! Un velti viņam uzglūn ļaunais vilks, ik brīdi pildīdams glāzi un gaidīdams beigas: Ļebjadkins neizpļāpāsies, un pudeles dibenā vienmēr paliks nevis gaidītais, bet — Ļebjadkina Viltība. Taču pietiek, ak, pietiek! Kundze, jūsu lieliskā pils varētu piederēt visdižciltīgākajai personai, bet tarakāns nekurn! Ievērojiet to, ievērojiet beidzot, ka nekurn, un iepazīstiet dižu garu!

Šai brīdī apakšā no šveicara istabas atskanēja zvans, un gandrīz tūliņ pēc tam istabā ienāca Aleksejs Jegoričs, kas bija mazliet nokavējis ierasties uz Stepana Trofimoviča zvanu. Vecais, nosvērtais sulainis bija neparasti satraukts.

— Nikolajam Vsevolodovičam labpaticis pašreiz ierasties, un viņš nāk šurp, — sulainis noteica, atbildēdams uz Varvaras Petrovnas jautājošo skatienu.

Es sevišķi skaidri atceros Varvaru Petrovnu tanī mirklī: vispirms viņa nobālēja, bet pēkšņi acis iedzirkstījās. Viņa saslējās atzveltnī ar neparastas apņēmības izteiksmi sejā. Un arī visi citi bija pārsteigti. Nikolaju Vsevolodoviču pie mums gaidīja tikai pēc kāda mēneša, tāpēc viņa pēkšņā ierašanās bija dīvaina ne tikai tāpēc, ka neviens to nebija gaidījis, bet galvenokārt tāpēc, ka tā it kā liktenīgi iekrita tieši šinī brīdī. Pat kapteinis, muti iepletis, apstājās kā stabs istabas vidū un ar briesmīgi muļķīgu sejas izteiksmi skatījās uz durvīm.

Un tad no blakus zāles — garas un plašas telpas ātri tuvojās mazi, ļoti sīki solīši, kāds it kā ripoja un pēkšņi iedrāzās viesistabā — nepavisam ne Nikolajs Vsevolodovičs, bet gluži nepazīstams jauns cilvēks.

v

Atļaušos apstāties un kaut dažos īsos vilcienos aprakstīt šo pēkšņi ieradušos personu.

Tas bija jauns cilvēks, apmēram divdesmit septiņi gadi vecs, pagara auguma, plāniem, gaišiem, diezgan gariem matiem un pinkuļainām, tikko sadīgušām ūsām un bārdiņu. Viņš bija ģērbies tīrīgi un pat pēc modes, bet ne švītīgi; no pirmā acu uzmetiena it kā pakumps un lācīgs, taču patiesībā nepavisam ne pakumps, bet pat vaļīgs. Izskatījās drusku pēc savādnieka, taču vēlāk visi pie mums atzina, ka viņa manieres ir ļoti pieklājīgas un runa arvien lietišķa.

Neviens neteiks, ka viņš ir neglīts, bet viņa seja nevienam nepatīk. Galva pakausī iegarena un it kā saspiesta no sāniem, tā ka seja izskatās smaila. Piere augsta un šaura, bet sejas vaibsti sīki; acis ašas, deguntiņš mazs un smails, lūpas garas un plānas. Sejas izteiksme it kā slimīga, bet tā tas tikai liekas. Uz vaigiem un ap vaigu kauliem it kā sausā grumba, tāpēc viņš izskatās pēc tāda, kas nupat atveseļojies pēc grūtas slimības. Un tomēr viņš ir pilnīgi vesels, spēcīgs un pat nekad nav slimojis.

Viņš soļo un kustas ļoti steidzīgi, taču nekur nesteidzas. Liekas, nekas viņu nespēj samulsināt; jebkuros apstākļos un jebkurā sabiedrībā viņš paliek tāds pats kā arvien. Viņam piemīt liela pašapmierinātība, bet pats to nemaz nemana.

Viņš runā ātri, steidzīgi, bet reizē pašapzinīgi un nav uz mutes kritis. Lai gan pats steidzas, viņa domas ir nosvērtas, skaidras un noteiktas — un tas sevišķi duras acīs. Izruna viņam apbrīnojami skaidra; vārdi birst kā vienādi, lieli graudi, kas iepriekš vienmēr izmeklēti un vienmēr klausītājampiemēroti. Sākumā tas jums pat patīk, bet pēc tam kļūst pretīgi — un tieši no šīs pārāk skaidrās izrunas, no šīm vienmēr gatavo vārdu krellēm. Jums nez kāpēc sāk likties, ka mutē viņam droši vien ir īpaša veida mēle, tāda kā neparasti gara un tieva, briesmīgi sarkana un ar ārkārtīgi smailu galiņu, kas bez mitas un neviļus griežas.

Un šis jaunais cilvēks tad nu pašreiz iedrāzās viesistabā, un man nudien vēl šobaltdien šķiet, ka viņš bija sācis runāt jau blakus zālē un tā arī ienācis runādams. Vienā mirklī viņš atradās Varvaras Petrovnas priekšā.

— … Iedomājieties tikai, Varvara Petrovna, — viņš bēra kā krelles, — es ienāku un domāju, ka viņš te būs jau priekšā, ka būs ieradies ceturtdaļstundu pirms manis; viņš atbrauca pirms pusotrām stundām; mēs satikāmies pie Kirillova; pirms pusstundas viņš devās taisni šurp un lika ari man ierasties te pēc ceturtdaļstundas.

— Kas tad? Kas lika jums nākt šurp? — Varvara Petrovna pratināja.

— Tak jau Nikolajs Vsevolodovičs! Vai tad tiešām jūs tikai nupat to uzzināt? Bet vismaz viņa bagāžai vajadzēja jau sen būt atvestai, kā tad tas jums nav pateikts? Tātad es pirmais to arī paziņoju. Viņam gan varētu aizsūtīt pakaļ, bet viņš droši vien pats tūliņ ieradīsies un laikam taisni tādā laikā, kas tieši atbilst dažām viņa cerībām un, cik vismaz es varu spriest, dažiem viņa aprēķiniem. — Tad pārlaida skatienu istabai un sevišķi uzmanīgi pievērsa to kapteinim. — Ak, Ļizaveta Nikolajevna, cik es esmu priecīgs, ka sastopu jūs, sperdams vēl tikai pašu pirmo soli, man ļoti liels prieks spiest jūsu roku! — Viņš ātri pielidoja klāt, lai satvertu jautri uzsmaidījušās Ļizas pastiepto rociņu. — Un, kā redzu, ļoti cienījamā Praskovja Ivanovna arī, liekas, nav aizmirsusi savu «profesoru» un pat nedusmojas uz viņu, kā vienmēr dusmojās Šveicē. Bet kā te jums ar kājām, Praskovja Ivanovna, un vai Šveices konsilija atzinums bijis pareizs, kad tas jums ieteica dzimtenes klimatu? Ko? Kompreses? Tās laikam ir ļoti noderīgas. Bet kā es nožēloju, Varvara Petrovna (viņš atkal strauji pagriezās), ka nepaguvu jūs toreiz sastapt ārzemēs un apliecināt jums personīgi savu cieņu, pie tam man bija ļoti daudz kas jums sakāms… Sūtīju ziņu uz šejieni vecajam, bet tas laikam pa paradumam …

— Petruša! — Stepans Trofimovičs iekliedzās, acumirklī atbrīvodamies no sastinguma; sasita rokas un metās pie dēla. — Pierre, mori eniantes taču tevi nepazinu! — Viņš to cieši apkampa, un asaras sāka ritēt pār vaigiem.

— Nu, neaušojies, neaušojies, bez liekiem žestiem, paliec nu mierā, es tevi lūdzu, — Petruša steidzīgi murmināja, cenzdamies atbrīvoties no apkampieniem.

— Es vienmēr, vienmēr esmu juties vainīgs tavā priekšā!

— Paliec mierā; par to parunāsim vēlāk. Es jau domāju, ka sāksi aušoties. Nu, esi jel prātīgāks, es tevi lūdzu!

— Bet es taču tevi neesmu redzējis desmit gadus!

— Jo mazāk iemeslu būt sentimentālam…

— Mori entant!

— Nu, es jau ticu, ticu, ka mīli, savaldi savas rokas. Tu taču traucē citus … Ak, klāt arī Nikolajs Vsevolodovičs, nu neaušojies taču, es tevi beidzot lūdzu!

Nikolajs Vsevolodovičs tiešām atradās jau istabā; viņš bija ienācis ļoti klusi un uz brīdi apstājies durvīs, pārlaizdams sabiedrībai rāmu skatienu.

Tāpat kā pirms četriem gadiem, .kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju, tā arī tagad biju pārsteigts no pirmā acu uzmetiena. Es nepavisam nebiju viņu aizmirsis; bet, liekas, ir tādas sejas, kuras vienmēr, ikreiz, kad tās parādās, it kā pauž kaut ko jaunu, ko jūs vēl neesat tajās pama-nījis, kaut arī pirms tam būtu simtreiz tikušies. Acīmredzot viņš bija joprojām tāds pats kā pirms četriem gadiem: tikpat elegants, tikpat cienīgs, nāca iekšā tikpat cienīgā gaitā kā toreiz, bija pat gandrīz tikpat jauns. Viņa vieglais smaids bija tikpat oficiāli laipns un tikpat pašapmierināts; skatiens tikpat stingrs, domīgs un it kā izklaidīgs. īsi sakot, šķita, ka mēs tikai vakar būtu šķīrušies. Taču viens gan mani pārsteidza: kaut arī agrāk viņu uzskatīja par skaistuli, seja tiešām «atgādināja masku», kā izteicās dažas mūsu sabiedrības mēlnesīgās dāmas. Turpretī tagad — tagad, nezinu, kāpēc, viņš jau no pirmā acu uzmetiena man likās patiess, neapstrīdams skaistulis, tā ka vairs nekādi nevarēja sacīt, ka viņa seja atgādina masku. Vai ne tāpēc, ka viņš bija kļuvis mazliet bālāks nekā agrāk un, liekas, drusku vājāks? Vai varbūt tagad viņa skatienā staroja kaut kāda jauna doma?

— Nikolaj Vsevolodovič! — Varvara Petrovna iekliedzās, izstiepdamās taisna, bet nepiecēlās no atzveltņa un apturēja viņu ar pavēlošu žestu, — apstājies uz mirkli!

Bet, lai izskaidrotu to drausmīgo jautājumu, kas pēkšņi sekoja šim žestam un izsaucienam, — jautājumu, kuru uzdot, kā man likās, nebūtu bijusi spējīga pat Varvara Petrovna, — es palūgšu lasītājus atcerēties, kāds visu mūžu bijis Varvaras Petrovnas raksturs, kā arī viņas neparasto straujumu zināmos ārkārtējos brīžos. Lūdzu arī apsvērt, ka, lai gan Varvarai Petrovnai piemita neparasta dvēseles stingrība, stipri attīstīts prāts un praktisks, tā sakot, pat saimniecisks takts, viņas dzīvē tomēr gadījās tādi brīži, kad viņa ļāvās savām tieksmēm pēkšņi, pilnīgi un, ja būtu atļauts tā izteikties, gluži nevaldāmi. Beidzot lūdzu ņemt vērā, ka pašreizējais mirklis viņai tiešām varēja būt viens no tādiem, kad pēkšņi kā fokusā sakoncentrējas visa dzīves būtība — viss, kas bijis, ir un varbūt arī būs. Atgādināšu vēl garām ejot arī saņemto anonīmo vēstuli, par kuru viņa pirmīt tik nervozi izteicās Praskovjai Ivanovnai, pie tam, liekas, noklusēja vēstules pārējo saturu; bet taisni tanī varbūt bija meklējams izskaidrojums tam drausmīgajam jautājumam, ar kādu viņa pēkšņi griezās pie dēla.

— Nikolaj Vsevolodovič, — viņa atkārtoja, uzsvērdama katru vārdu stingrā balsī, kurā ieskanējās bargs izaicinājums, — es jūs lūdzu, pasakiet tūdaļ, neizkustoties no vietas: vai tas tiesa, ka šī nelaimīgā, klibā sieviete — tur, tur viņa sēž, skatieties uz viņu! — vai tas tiesa, ka viņa ir… jūsu likumīgā sieva?

Es pārāk labi atceros to mirkli; Nikolajs Vsevolodovičs pat acu nepamirkšķināja un cieši vērās mātē; viņa sejā nenotika ne mazākā pārmaiņa. Beidzot viņš lēni pasmaidīja tādu kā iecietīgu smaidu un, neatbildējis ne vārda, klusi piegāja pie mātes, paņēma viņas roku, godbijīgi pielika pie lūpām un noskūpstīja. Un dēla pastāvīgā, ne-pārvaramā ietekme uz māti bija tik stipra, ka viņa pat šoreiz neuzdrošinājās atraut roku. Viņa tikai skatījās uz dēlu, pārvērzdamās par vienu vienīgu jautājumu, un viss viņas izskats liecināja, ka vēl viens mirklis — un viņa neizturēs neziņu.

Bet viņš joprojām klusēja. Noskūpstījis roku, vēlreiz pārlaida skatienu visai istabai un nesteidzīgi, tāpat kā līdz šim, devās tieši pie Marjas Timotejevnas. Ir ļoti grūti aprakstīt cilvēku sejas zināmos brīžos. Man, piemēram, palicis atmiņā, ka Marja Timofejevna, pamirdama aiz bailēm, piecēlās pretī Nikolajam Vsevolodovičam un, kā lūgdamās viņu, salika izstieptās rokas, bet līdz ar to atceros arī sajūsmu viņas skatienā, tādu kā neprātīgu sajūsmu, kas gandrīz pārvērta viņas vaibstus, — tādu sajūsmu, ko cilvēkiem grūti izturēt. Varbūt bija kā viens, tā otrs — ir izbailes, ir sajūsma; bet atceros, ka aši pievirzījos viņai klāt (es stāvēju gandrīz līdzās), man šķita, ka viņa tūdaļ paģībs.

— Jūs nedrīkstat šeit atrasties, — Nikolajs Vsevolodovičs viņai teica laipnā, melodiskā balsī, un viņa acīs iemirdzējās neparasts maigums. Viņš stāvēja viņas priekšā visai godbijīgā pozā, un katrā kustībā izpaudās vispatiesākā cieņa. Nabadzīte steidzīgā pusčukstā, aizelsdamās nošļupstēja viņam:

— Bet vai es drīkstu … pašreiz … nomesties jūsu priekšā ceļos?

— Nē, to nekādi nedrīkst. — Viņš apveltīja Marju Timofejevnu ar jauku smaidu, tā ka arī viņa priecīgi pasmaidīja. Tajā pašā melodiskajā balsī, maigi kā bērnu pierunādams, viņš ar uzsvaru piebilda:

— Padomājiet par to, ka jūs esat meitene, bet es, kaut arī būdams jūsu visuzticamākais draugs, tomēr esmu jums svešs cilvēks, ne vīrs, ne tēvs, ne līgavainis. Dodiet savu roku, un iesim; es jūs pavadīšu līdz karietei un, ja atļausiet, pats aizvedīšu jūs uz mājām.

Viņa noklausījās un, it kā domādama, nolieca galvu.

— Iesim, — viņa sacīja, nopūzdamās un sniegdama viņam roku.

Bet te nu ar Marju Timofejevnu notika maza nelaime. Jādomā, viņa bija kaut kā neuzmanīgi pagriezusies un atspiedusies pret slimo, īsāko kāju, — vārdu sakot, viņa sāniski uzkrita uz atzveltnes krēsla un, nebijis šo krēslu, būtu nogāzusies uz grīdas. Viņš to vienā acumirklī satvēra un pieturēja, stingri paņēma zem rokas un, izrādīdams līdzjūtību, uzmanīgi veda uz durvīm. Kritiens acīmredzot bija Marju Timofejevnu sarūgtinājis, viņa apjuka, nosarka un briesmīgi sakaunējās. Klusēdama skatīdamās grīdā un stipri klibodama, viņa klinkāja Nikolajam Vsevolodovičam līdzi, gandrīz vai iekārusies viņam rokā. Tā viņi arī izgāja. Ļiza, es redzēju, kamēr abi gāja ārā, nez kāpēc pēkšņi uzlēca kājās no atzveltņa un ar nekustīgu skatienu pavadīja viņus līdz pašām durvīm. Tad klusēdama atkal apsēdās, bet seja krampjaini raustījās, it kā viņa būtu pieskārusies kādam mūdzim.

Kamēr risinājās šī aina starp Nikolaju Vsevolodoviču un Marju Timofejevnu, visi pārsteigti klusēja; pat mušu būtu varējuši dzirdēt laižamies; bet, tiklīdz viņi bija izgājuši, visi tūdaļ sāka runāt.

vi

Patiesībā runāja maz, vairāk skanēja tikai izsaucieni. Es tagad esmu mazliet piemirsis, kā tas viss toreiz norisinājās pēc kārtas, jo izcēlās kņada. Stepans Trofimovičs kaut ko franciski iesaucās un sasita rokas, bet Varvara Petrovna tagad par viņu nelikās ne zinis. Pat Mavrikijs

Nikolajevičs kaut ko aprauti un ātri nomurmināja. Taču visvairāk bija iekarsis Pjotrs Stepanovičs; tas ar plašiem žestiem dedzīgi centās par kaut ko pārliecināt Varvaru Petrovnu, bet es ilgi nevarēju nekā saprast. Viņš pievērsās gan Praskovjai Ivanovnai, gan Ļizavetai Nikolajevnai, ātrumā pat uzsauca kaut ko tēvam — īsi sakot, stipri šaudījās pa istabu. Varvara Petrovna, sarkana pietvīkusi, pielēca kājās un uzsauca Praskovjai Ivanovnai: «Dzirdēj-i, dzirdēji, ko viņš te viņai nupat teica?» Bet tā vairs pat atbildēt nespēja, tikai kaut ko nomurmināja un atmeta ar roku. Nabadzītei bija savas rūpes: viņa ik brīdi grieza galvu uz Ļizas pusi un skatījās uz viņu neizprotamās bailēs, bet pat domāt vairs neuzdrošinājās par piecelšanos un braukšanu prom, iekāms nav piecēlusies meita. Pa to laiku kapteinis droši vien gribēja aizmukt, to es ievēroju. Viņš bija stipri un neapšaubāmi nobijies kopš tā brīža, kad istabā ienāca Nikolajs Vsevolodovičs; bet Pjotrs Stepanovičs satvēra viņu aiz rokas un neļāva aiziet.

— Tas ir nepieciešams, nepieciešams, — viņš bēra savas vārdu krelles Varvarai Petrovnai, joprojām cenzdamies viņu pārliecināt. Pjotrs Stepanovičs stāvēja Varvaras Petrovnas priekšā, bet viņa jau atkal sēdēja atzveltnī un, atceros, kāri klausījās runātājā; viņš tomēr bija panācis savu un saistījis viņas uzmanību.

— Tas ir nepieciešams. Jūs pati redzat, Varvara Petrovna, ka te ir pārpratums, daudz kas liekas dīvains, bet patiesībā jautājums ir skaidrs kā diena un vienkāršs kā patiesība. Es pārāk labi saprotu, ka neviens mani nav pilnvarojis stāstīt un ka es varbūt izskatos smieklīgs, pats uzplīdamies. Bet, pirmkārt, pats Nikolajs Vsevolodovičs šim jautājumam nepiešķir nekādas nozīmes, un, beidzot, mēdz taču būt tādi gadījumi, kad cilvēkam pašam nākas grūti personīgi sniegt kādus paskaidrojumus, bet katrā ziņā vajadzīgs, lai to darītu kāda trešā persona, kurai vieglāk izteikties par dažiem delikātiem jautājumiem. Ticiet man, Varvara Petrovna, Nikolajs Vsevolodovičs ne mazākā mērā nav vainojams, ka uz jūsu pirmītējo jautājumu neatbildēja tūliņ ar radikālu paskaidrojumu, kaut arī runa ir par tīro nieku; es Nikolaju Vsevolodoviču pazīstu jau no Pēterburgas laikiem. Turklāt viss šis atgadījums dara tikai godu Nikolajam Vsevolodovičam, ja jau katrā ziņā jālieto šis nenoteiktais vārds «gods» …

— Jūs gribat teikt, ka esat bijis liecinieks kādam gadījumam, no kura radies… šis pārpratums? — Varvara Petrovna jautāja.

— Liecinieks un līdzdalībnieks, — Pjotrs Stepanovies steidzīgi apstiprināja.

— Ja jūs dosiet man goda vārdu, ka tas neaizskars Nikolaja Vsevolodoviča delikātās jūtas pret mani, no kuras viņš ne-ko neslēpj … un ja jūs turklāt esat tik ļoti pārliecināts, ka ar to sagādāsiet viņam pat prieku …

— Katrā ziņā prieku, tāpēc jau arī man pašam tas sagādās sevišķi lielu prieku. Esmu pārliecināts, ka viņš pats būtu mani lūdzis.

Diezgan dīvaina un visai neparasta bija šā pēkšņi kā no debesīm nokritušā kunga uzbāzīgā vēlēšanās stāstīt citu cilvēku dzīves atgadījumus. Bet viņš bija jau uzķēris Varvaru Petrovnu uz makšķeres, pieskardamies pārāk sāpīgai vietai. Toreiz es vēl pilnīgi nepazinu šā cilvēka raksturu, kur nu vēl viņa nolūkus.

— Mēs klausāmies, — Varvara Petrovna atturīgi un uzmanīgi noteica, mazliet pārdzīvodama pati savu iecietību.

— Stāsts ir īss; ja gribat, tas patiesībā nav pat atgadījums, — sāka birt krelles. — Taču romānists aiz gara laika no tā varētu izcept romānu. Diezgan interesants stāstiņš, Praskovja Ivanovna, un esmu pārliecināts, ka arī Ļizaveta Nikolajevna ar interesi noklausīsies, jo tajā ir daudz ja ne gluži brīnumainu, tad dīvainu apstākļu. Pirms gadiem pieciem Pēterburgā Nikolajs Vsevolodovičs iepazina šo kungu — lūk, šo pašu Ļebjadkina kungu, kurš stāv, muti iepletis, un laikam nupat taisījās laisties lapās. Atvainojiet, Varvara Petrovna. Es jums, atvaļinātais bijušā provianta sagādes resora ierēdni (redziet, es ļoti labi jūs atceros), neieteicu mukt prom. Kā man, tā Nikolajam Vsevolodovičam pārāk labi zināmas jūsu šejienes izdarības, par kurām, to neaizmirstiet, jums būs jāatbild. Vēlreiz lūdzu mani atvainot, Varvara Petrovna. Nikolajs Vsevolodovičs toreiz sauca šo kungu par savu Falstafu; tas, jādomā (viņš piepeši paskaidroja), ir kāds pagājušo laiku personāžs, burlesque, par kuru visi smejas un kurš pats atļauj visiem par sevi smieties, ja tikai viņam maksā naudu. Nikolajs Vsevolodovičs toreiz Pēterburgā dzīvoja, tā sakot, zobgaļa dzīvi — ar citu vārdu es to nevaru apzīmēt; tāpēc ka vilšanos cilvēks neizjūta,

bet darbu strādāt viņš arī pats toreiz neatzina par vajadzīgu. Es runāju vienīgi par toreizējo laiku, Varvara Petrovna. Šim Ļebjadkinam bija māsa — tā pati, kas te nupat sēdēja. Brālītim un māsiņai nebija sava kakta, un tie mitinājās pie citiem. Viņš klaiņoja zem Gostinijdvora arkām katrā ziņā vecajā mundierī un apturēja pēc izskata tīrākus garāmgājējus, bet, ko sadiedelēja, — nodzēra. Turpretī māsiņa dzīvoja kā putns gaisā. Viņa mitinājās gultasvietās un par maizes kumosu palīdzēja citiem, īsta Sodoma; es neaprakstīšu šo gultasvietu dzīvi — dzīvi, kurai aiz ērmošanās toreiz nodevās arī Nikolajs Vsevolodovičs. Es runāju tikai par toreizējo laiku, Varvara Petrovna; bet, kas attiecas uz «ērmošanos», tad tas ir viņa paša izteiciens. Viņš daudz ko no manis neslēpj. Mademoiselle Ļebjadkinu, kurai kādu laiku pārāk bieži nācās sastapt Nikolaju Vsevolodoviču, pārsteidza viņa āriene. Tas bija, tā sakot, briljants uz viņas netīrā dzīves fona. Es neprotu aprakstīt jūtas un tāpēc par tām nerunāšu; bet dažādi pļēguri tūliņ sāka viņu zobot, un viņa kļuva skumīga. Tur vispār par mademoiselle Ļebjadkinu smējās, bet agrāk viņa par to nelikās ne zinis. Galva viņai jau toreiz nebija kārtībā, taču ne tik stiprā mērā kā tagad. Ir pamats domāt, ka bērnībā, pateicoties kādai labvēlei, viņa bezmaz ieguva labu izglītību. Nikolajs Vsevolodovičs nekad nepievērsa viņai ne mazākās vērības un ierēdņu sabiedrībā lielākoties spēlēja ar vecām, nospeķotām kārtīm preferansu pa ceturtdaļkapeikai. Bet reiz, kad mademoiselle Ļebjadkina tika apvainota, viņš (neinteresēdamies par iemeslu) sagrāba kādu ierēdni aiz apkakles un izmeta pa logu no otrā stāva. Nekāda bruņnieciska sašutuma par apvainoto nevainību tur nebija; konflikts notika, visiem skaļi smejoties, un visvairāk smējās pats Nikolajs Vsevolodovičs; bet, kad viss bija laimīgi beidzies, viņi salīga mieru un sāka dzert punšu. To-mēr pati apvainotā nevainība to neaizmirsa. Protams, beidzās ar to, ka viņas gara spējas tika galīgi satricinātas. Atkārtoju — es neprotu aprakstīt jūtas, taču te galvenais bija lolotais sapnis. Bet Nikolajs Vsevolodovičs, kā par spīti, vēl vairāk rosināja šo sapni: viņš nevis smējās, bet piepeši sāka izturēties pret mademoiselle Ļebjadkinu ar negaidītu cieņu. Kirillovs (liels savādnieks, Varvara Petrovna, un ārkārtīgi saraustīts cilvēks, jums varbūt kādreiz gadīsies viņu redzēt, viņš tagad atrodas mūsu pilsētā),

nu, šis Kirillovs, kas to redzēja, kas pa paradumam vienmēr klusēja, pēkšņi iekarsa un, atceros, aizrādīja Nikolajam Vsevolodovičam, ka viņš izturoties pret šo kundzi kā pret marķīzi un tādējādi beidzot viņu galīgi nost. Piebildīšu, ka Nikolajs Vsevolodovičs to Kirillovu mazliet cienīja. Bet kā jums šķiet, ko Nikolajs Vsevolodovičs viņam atbildēja? «Jūs domājat, Kirillova kungs, ka es par viņu zobojos; jūs maldāties, es tiešām viņu cienu, jo viņa ir labāka par mums visiem.» Un, zināt, pateica to gluži nopietnā tonī. Bet šo divu triju mēnešu laikā viņš, neskaitot labdien un ardievu, patiesībā netika bildis viņai ne vārda. Es arī tur biju un skaidri atceros, ka viņa beidzot sāka uzskatīt Nikolaju Vsevolodoviču par kaut ko līdzīgu savam līgavainim, kas neuzdrošinās viņu «nolaupīt» vienīgi tāpēc, ka viņam daudz ienaidnieku un visādu ģimenes šķēršļu vai kaut kas tamlīdzīgs. Par to daudz tika smiets. Beidzās ar to, ka toreiz, kad Nikolajam Vsevolodovičam vajadzēja doties uz šejieni, viņš aizbraukdams parūpējās par viņu un, liekas, novēlēja viņai diezgan prāvu gadskārtēju pensiju, vismaz trīssimt rubļus, ja ne vairāk. Vārdu sakot, pieņemsim, ka no viņa puses tā bija blēņošanās, priekšlaicīgi paguruša cilvēka fantāzija — vai pat, kā izteicās Kirillovs, tā bija pārsātināta cilvēka jauna improvizācija, lai pārliecinātos, cik tālu var novest vājprātīgu kropli. «Jūs,» Kirillovs teica, «tīšām esat izvēlējies pašu pēdīgo radījumu, kropli, kas pastāvīgi cieš no negoda un sitieniem, — turklāt zinādams, ka šis radījums vai mirst aiz komiskas mīlestības uz jums, un pēkšņi jūs tīšām sākat viņu mulsināt vienīgi tāpēc, lai paskatītos, kas no tā iznāks!» Galu galā kādā ziņā ir vainojams cilvēks par vājprātīgas sievietes fantāzijām, sievietes, ievērojiet, kurai viņš pa visu laiku diez vai pateicis pāris teikumu! Ir tādi jautājumi, Varvara Petrovna, par kuriem ne tikai nedrīkst gudri runāt, bet par kuriem pat sākt runāt nav gudri. Nu lai tā galu galā būtu bijusi ērmošanās — taču neko vairāk par to gan sacīt nevar; un tagad nu no tā iztaisījuši nez kādu sensāciju. Man pa daļai ir zināms, Varvara Petrovna, kas mūsu pilsētā notiek.

Stāstītājs piepeši aprāvās un pagriezās pret Ļebjadkinu, bet Varvara Petrovna viņu apturēja: viņa bija spēcīgas eksaltācijas varā.

185

— Jūs beidzāt? — viņa jautāja.

— Vēl ne; pilnīgas skaidrības labad man vajadzētu, ja atļausiet, vienā otrā jautājumā nopratināt šo te kungu… Jūs tūliņ pārliecināsieties, par ko ir runa, Varvara Petrovna.

— Pietiek, vēlāk, uz brīdi apklustiet, es jūs lūdzu. Ai, cik labi es darīju, ļaudama jums runāt!

— Un ievērojiet, Var vara Petrovna, — Pjotrs Stepanovičs izslējās, — nu, vai Nikolajs Vsevolodovičs būtu varējis pirmīt pats to jums paskaidrot, atbildot uz jūsu jautājumu, kas varbūt bija pārāk kategorisks?

— Jā gan, pārāk kategorisks!

— Un vai man nebija taisnība, kad teicu, ka zināmos gadījumos trešai personai ir daudz vieglāk paskaidrot nekā pašam ieinteresētajam.

— Jā, jā … Tikai vienā ziņā jūs maldījāties un, kā redzu, diemžēl joprojām maldāties.

— Tiešām? Kādā ziņā?

— Redziet… Bet būtu labāk, ja jūs apsēstos, Pjotr Stepanovič.

— Lūdzu, kā tīk, pats arī jūtos noguris, pateicos.

Viņš vienā mirklī izstūma atzveltnes krēslu un pagrieza

to tā, ka atradās pie galda starp Varvaru Petrovnu vienā pusē un Praskovju Ivanovnu otrā pusē, bet ar seju pret Ļebjadkina kungu, no kura viņš ne mirkli nenolaida acis.

— Jūs maldāties, nosaukdams to par «ērmošanos».

— Nu, ja tikai tas …

— Nē, nē, nē, pagaidiet, — Varvara Petrovna viņu apturēja, acīmredzot gatavodamās daudz un ar aizrautību runāt. Pjotrs Stepanovičs, tikko to pamanījis, kļuva ārkārtīgi uzmanīgs.

— Nē, tas būs bijis kaut kas cildenāks par ērmošanos un, varu jums apgalvot, pat kaut kas svēts! Lepns un agri apvainots cilvēks, kļuvis par tādu «zobgali», kā jūs viņu trāpīgi nosaucāt, — vārdu sakot, princis Harijs, ar kuru viņu toreiz tik lieliski salīdzināja Stepans Trofimovičs, un kas būtu pilnīgi pareizi, ja viņš vēl vairāk nelīdzinātos Hamletam, vismaz man tā liekas.

— Et vous avez raison, — Stepans Trofimovičs izjusti un uzsvērti atsaucās.

— Pateicos, Stepan Trofimovič, jums es sevišķi pateicos un tieši par jūsu nesatricināmo ticību Nicolas, viņa

dvēseles un aicinājuma cildenumam. Šo ticību jūs pat manī stiprinājāt, kad man tā sāka zust.

— Chère, chère… — Stepans Trofimovičs jau paspēra soli, bet apstājās, apsvēris, ka pārtraukt ir bīstami.

— Un, ja Nicolas tuvumā (Varvara Petrovna gandrīz jau dziedāja) vienmēr būtu atradies klusais, savā lēnprātībā cildenais Horācijs, — otrs jūsu, Stepan Trofimovič, skaistais izteiciens, — tad varbūt viņš jau sen būtu paglābts no skumjā un «negaidītā ironijas dēmona», kas visu mūžu viņu mocījis (ironijas dēmons — tas atkal ir brīnišķīgs jūsu, Stepan Trofimovič, izteiciens). Bet Nicolas nekad nav bijis ne Horācija, ne Ofēlijas. Viņam bijusi vienīgi viņa māte, bet ko tādos apstākļos spēj izdarīt māte .viena pati? Ziniet, Pjotr Stepanovič, man kļūst ļoti labi saprotams, ka tāda būtne kā Nicolas varēja apmeklēt pat tādus netīrus zaņķus, par kuriem jūs stāstījāt. Es tagad visai skaidri iedomājos to «zobgaļa» dzīvi (jūsu apbrīnojami trāpīgais izteiciens), tās neremdināmās kontrasta alkas, tā laika dzīves drūmo fonu, uz kura viņš izcēlās kā briljants, ar ko jūs pats viņu atkal salīdzinājāt, Pjotr Stepanovič. Un tur viņš sastop visu apvainotu radījumu, kropli un pusvājprātīgu, kurai reizē ir varbūt viscildenākās jūtas!

— Hm, jā, pieņemsim.

— Un jūs pēc visa tā nesaprotat, ka viņš nezobojas par viņu tāpat kā visi! Ak, cilvēki! Jūs nesaprotat, ka viņš to aizstāv no pāridarītājiem, izrāda viņai cieņu «kā marķīzei» (tas Kirillovs droši vien neparasti dziļi saprot cilvēkus, lai gan nav sapratis Nicolas). Ja gribat, tieši kontrasta dēļ tā nelaime arī izcēlusies; ja nelaimīgā būtu dzīvojusi citos apstākļos, tad varbūt arī nebūtu sākusi lolot tik neprātīgu sapni. Sieviete, vienīgi sieviete spēj to saprast, Pjotr Stepanovič, un cik žēl, ka jūs… tas ir, nevis neesat sieviete, .bet vismaz šoreiz nespējat saprast!

— Tas ir, tādā nozīmē, ka, jo sliktāk, jo labāk, es saprotu, saprotu, Varvara Petrovna. Tas ir tikpat kā reliģijā: jo sliktāk cilvēkam klājas vai jo apspiestāka un nabadzīgāka ir visa tauta, jo stūrgalvīgāk tā sapņo par atalgojumu paradīzē, bet, ja turklāt to sludina vēl simt-tūkstoš garīdznieku, kultivēdami šādu sapni un ar to spekulēdami, tad … es jūs saprotu, Varvara Petrovna, varat būt pārliecināta. -

7*

187

— Tas nu, teiksim, gluži tā nav, bet sakiet — vai

tiešām Nicolas, lai izgaisinātu tādu sapni viņas nelaimīgajā organismā (kāpēc Varvara Petrovna te lietoja vārdu «organisms», es nevarēju saprast), vai tiešām viņam pašam vajadzēja par viņu zoboties un izturēties pret viņu tāpat, kā izturējās tie ierēdņi? Vai tiešām jūs noliedzat to cēlo līdzjūtību, tās visa organisma cildenās trīsas, ar kādām Nicolas stingri atbildēja Kirillovam: «Es nezobojos par viņu.» Cildena, svēta atbilde!

— Sublimē— nomurmināja Stepans Trofimovičs.

— Un ievērojiet, ka viņš nemaz nav tik bagāts, kā jūs domājat; bagāta esmu es, nevis viņš, bet toreiz viņš no manis gandrīz nemaz neņēma naudu.

— Es saprotu, es to visu saprotu, Varvara Petrovna,— Pjotrs Stepanovičs sarosījās jau mazliet nepacietīgi.

— Ak, viņam ir mans raksturs! Vērojot Nicolas, es redzu pati sevi. Es pazīstu tādu jaunību, tādas varbūtējas vētrainas, bargas dziņas. Un, ja mēs ar jums, Pjotr Stepanovič, kādreiz kļūsim tuvāk pazīstami, ko es savukārt no sirds vēlos, jo vairāk tāpēc, ka esmu jau tā jums pa-teicību parādā, tad jūs varbūt sapratīsiet…

— Ak, ticiet man, arī es to vēlos, — Pjotrs Stepanovičs aprauti nomurmināja.

— Tad jūs sapratīsiet to jūtu uzplūdumu, kad kāds aklā augstsirdībā pēkšņi izvēlas cilvēku, kas nepavisam nav viņa cienīgs, cilvēku, kas viņu dziļi nesaprot, kas ir ar mieru pirmajā izdevīgajā gadījumā viņu nomocīt, un tādu cilvēku, par spīti visam, padara it kā par ideālu, par savu loloto sapni, saista ar viņu visas savas cerības, zemojas viņa priekšā, mīl viņu visu mūžu, pats nezinādams, par ko — varbūt tieši par to, ka viņš nav tā vērts… Ak, kā es visu mūžu esmu cietusi!

Stepans Trofimovičs ar sāpīgu sejas izteiksmi sāka tvarstīt manus skatienus; bet es laikus no vērsos.

— … Un vēl nesen, nesen — ai, cik ļoti es esmu vainīga Nicolas priekšā … Jūs neticēsiet, viņi ir nomocījuši mani dažādā veidā, visi, visi — ir ienaidnieki, ir šādi tādi ļautiņi, ir draugi; draugi varbūt vēl vairāk nekā ienaidnieki. Kad man piesūtīja pirmo nekrietno anonīmo vēstuli, Pjotr Stepanovič, jūs neticēsiet, man vairs nebija pietiekami daudz nicināšanas, lai ar to atbildētu uz visu ļaunumu… Nekad es sev nepiedošu pašas mazdūšību!

1 Cēla (franču vai.).

— Esmu jau vispār šo to dzirdējis par šejienes anonīmajām vēstulēm, — Pjotrs Stepanovičs piepeši atplauka,

— es tos rakstītājus dabūšu rokā, varat būt pārliecināta.

— Bet jūs nevarat iedomāties, kādas te sākās intrigas! Tās nomocījušas pat mūsu nabaga Praskovju Ivanovnu — bet kāda gan iemesla dēļ viņu? Es varbūt šodien esmu bijusi pārlieku vainīga tavā priekšā, mana mīļā Praskovja Ivanovna, — viņa piebilda augstsirdīgos aizkustinājuma uzplūdos, taču ar zināmu triumfējošu ironiju.

— Nav vērts runāt, mīļā, — tā negribīgi nomurmināja,

— bet, manuprāt, visu to vajag izbeigt; pārāk daudz ir jau runāts … — Un viņa atkal bikli palūkojās uz Ļizu, tomēr tā skatījās uz Pjotru Stepanoviču.

— Bet to nabaga nelaimīgo radījumu, to vājprātīgo, kas zaudējusi visu un saglabājusi vienīgi sirdi, es tagad pati esmu nolēmusi adoptēt, — Varvara Petrovna pēkšņi iesaucās, — tas ir pienākums, ko esmu nodomājusi svēti izpildīt. No šīs pašas dienas sākot, es viņu ņemu savā aizsardzībā!

— Un tas savā ziņā būs pat ļoti labi. — Pjotrs Stepanovičs galīgi atplauka. — Atvainojiet, es pirmīt nepabeidzu. Runāšu tieši par aizgādnību. Varat iedomāties, ka tad, kad Nikolajs Vsevolodovičs toreiz aizbrauca (es sāku tieši no tās vietas, kur apstājos, Varvara Petrovna), tas kungs, šis pats Ļebjadkina kungs, tūliņ iedomājās, ka viņam ir tiesība neierobežoti rīkoties ar māsai novēlēto pensiju; un tad arī rīkojās. Es skaidri nezinu, kā Nikolajs Vsevolodovičs toreiz bija noteicis, bet pēc gada, atrazdamies jau ārzemēs, viņš, dabūjis zināt, kas te notiek, bija spiests dot citādu rīkojumu. Neko tuvāk atkal nezinu, viņš to pats izstāstīs, zinu tikai to, ka mūs interesējošo personu ievietoja kādā tālā klosterī, kur viņa dzīvoja pat ar lielu komfortu, bet draudzīgā uzraudzībā, saprotat? Un kā jūs domājat, ko dara Ļebjadkina kungs? Viņš vispirms liek lietā visas pūles, lai noskaidrotu, kur no viņa slēpj naudas iegūšanas līdzekli, proti, māsiņu, tikai pirms neilga laika sasniedz mērķi, atsaukdamies uz kaut kādām tiesībām, izņem viņu no klostera un atved taisni šurp. Te viņš māsai nedod ēst, sit, tiranizē, beidzot kaut kādā ceļā dabū no Nikolaja Vsevolodoviča prāvu summu un tūliņ sāk žūpot; viņam vajadzētu būt pateicīgam, bet viņš met Nikolajam Vsevolodovičam nekaunīgu izaicinājumu un izvirza nejēdzīgas prasības, draudot ar tiesu, ja pensiju turpmāk neizmaksās viņam uz rokas.

Tādā kārtā Nikolaja Vsevolodoviča labprātīgo dāvanu viņš padara par obligātu nodevu, — varat iedomāties? Ļebjadkina kungs, vai viss, ko stāstīju, ir patiesība?

Kapteinis, kas bija stāvējis klusēdams, acis nodūris, strauji paspēra divus soļus uz priekšu un pietvīka sarkans.

— Pjotr Stepanovič, jūs bijāt nežēlīgs pret mani, — viņš noteica it kā apraudams.

— Kāpēc nežēlīgs? Taču atļaujiet, par nežēlību vai mīkstsirdību parunāsim vēlāk, bet tagad es jūs lūdzu atbildēt tikai uz pirmo jautājumu: vai viss, ko es teicu, ir patiesība vai ne? Ja atzīstat, ka nav patiesība, tad varat tūdaļ celt iebildumus.

— Es… jūs pats zināt, Pjotr Stepanovič… — kapteinis nomurmināja, aprāvās un apklusa. Jāpiebilst, ka Pjotrs Stepanovičs sēdēja atzveltnī, pārlicis vienu kāju pār otru, bet kapteinis stāvēja viņa priekšā visgodbijīgākajā pozā.

Ļebjadkina kunga svārstīšanās, likās, ļoti nepatika Pjotram Stepanovičam; viņa seja noraustījās tādo»kā dusmu krampjos.

— Vai tik jūs tiešām negribat kaut ko iebilst? — Pjotrs Stepanovičs uzmeta kapteinim asu skatienu. — Tādā gadījumā lūdzu, jūs gaida.

— Jūs pats zināt, Pjotr Stepanovič, ka es nevaru neko iebilst.

— Nē, es to nezinu, pirmo reizi pat dzirdu; kāpēc tad jūs nevarat neko iebilst?

Kapteinis klusēja, acis nodūris.

— Atļaujiet man iet, Pjotr Stepanovič, — viņš noteikti sacīja.

— Bet ne agrāk, pirms dosiet kādu atbildi uz manu pirmo jautājumu: vai viss, ko es teicu, ir patiesība?

— Patiesība, — Ļebjadkins dobji noteica un pameta acis uz mocītāju. Pat sviedri izspiedās uz deniņiem.

— Viss ir patiesība?

— Viss ir patiesība.

— Vai neatzīstat par vajadzīgu kaut ko piebilst, piezīmēt? Ja jūtat, ka mēs esam netaisni, tad pasakiet to, protestējiet, izsakiet skaļi savu neapmierinātību.

— Nē, neko neatzīstu par vajadzīgu teikt.

— Vai nesen draudējāt Nikolajam Vsevolodovičam?

— Tur… bija vairāk vainojams vīns, Pjotr Stepanovič. (Viņš piepeši pacēla galvu.) Pjotr Stepanovič! Ja ģimenes gods un ar sirdi nepelnīts negods sāk brēkt pret debesīm, vai tad — vai tiešām arī tad cilvēks ir vainīgs? — viņš pēkšņi aizmirsies ierēcās tāpat kā pirmīt.

— Bet vai tagad jūs esat skaidrā, Ļebjadkina kungs? — Pjotrs Stepanovičs uzlūkoja viņu ar caururbjošu skatienu.

— Es … esmu skaidrā.

— Ko tas īsti nozīmē — ģimenes gods un ar sirdi nepelnīts negods?

— To es ne par vienu neteicu, es nevienu negribēju aprunāt. Es to sacīju par sevi… — Kapteinis atkal izkrita no lomas.

— Jūs laikam ļoti aizvainoja mani izteicieni par jums un jūsu rīcību? Jūs esat loti nervozs, Ļebjadkina kungs. Bet atļaujiet, es taču vēl nemaz neesmu sācis tā īsti runāt par jūsu rīcību. Es sākšu runāt, tas ļoti var gadīties, bet vēl es neesmu tā īsti sācis.

Ļebjadkins satrūkās un izmisīgi paskatījās uz Pjotru Stepanoviču.

— Pjotr Stepanovič, es tikai tagad sāku mosties!

— Hm. Un es jūs pamodināju?

— Jā, jūs mani pamodinājāt, Pjotr Stepanovič, bet es četrus gadus gulēju zem draudoša mākoņa. Vai beidzot varu iet prom, Pjotr Stepanovič?

— Tagad varat, ja vien pati Varvara Petrovna neatzīs par vajadzīgu …

Bet tā savēcināja rokas.

Kapteinis paklanījās, paspēra divus soļus uz durvju pusi, pēkšņi apstājās, pielika roku pie sirds, gribēja kaut ko teikt, nepateica un strauji metās ārā. Bet tieši durvīs saskrējās ar Nikolaju Vsevolodoviču; tas pagrieza ceļu; kapteinis pēkšņi it kā sarāvās viņa priekšā un sastinga uz vietas, nenovērsdams no viņa acu kā trusītis no žņaudzējčūskas. Brītiņu pagaidījis, Nikolajs Vsevolodovičs ar roku viegli pabīdīja viņu sāņus un ienāca viesistabā.

vii

Viņš bija jautrs un mierīgs. Varbūt ar viņu nupat bija noticis kaut kās ļoti labs, mums vēl nezināms; bet viņš, likās, bija ar kaut ko pat sevišķi apmierināts.

— Vai tu man piedosi, Nicolas? — Varvara Petrovna nenocietās un steidzīgi piecēlās viņam pretī.

Bet Nicolas jautri iesmējās.

— Es jau tā domāju! — viņš iesaucās labsirdīgi un it kā jokodams, — redzu, ka jums jau viss zināms. Bet es, kad biju izgājis no šejienes, karietē sēdēdams, nodomāju: «Vismaz vajadzēja kaut anekdoti izstāstīt, kā nu tā var aiziet?» Bet, kad atcerējos, ka pie jums paliek Pjotrs Stepanovičs, visas rūpes atkrita.

Runādams viņš pavirši skatījās apkārt.

— Pjotrs Stepanovičs mums izstāstīja senu Pēterburgas laiku stāstu no kāda untumnieka dzīves, — Varvara Petrovna jūsmīgi atsāka, — stāstu par kaprīzu un traku cilvēku, kas tomēr allaž bijis cildens savās jūtās, vienmēr bruņnieciski augstsirdīgs…

— Bruņnieciski? Vai tad tiešām jūs te tik tālu aizrunājāties? — Nicolas smējās. — Es šoreiz tiešām esmu pateicīgs Pjotram Stepanovičam par viņa steigu (te viņi apmainījās ašiem skatieniem). Jums jāzina, maman, ka Pjotrs Stepanovičs vispār ir samierinātājs, tā ir viņa loma, slimība, jājamais zirdziņš, un no šā viedokļa es jums viņu sevišķi rekomendēju. Varu iedomāties, ko viņš jums te nobēra priekšā. Stāstīdams viņš tieši ber; galvā viņam ir vesela kanceleja. Paturiet vērā, ka viņš, būdams reālists, nespēj samelot un ka patiesība viņam dārgāka par panākumu, protams, neskaitot tos īpašos gadījumus, kad panākums dārgāks par patiesību. (To teikdams, viņš visu laiku raudzījās apkārt.) Tādējādi jūs skaidri redzat, maman, ka ne jums jālūdz no manis piedošana, un, ja te vispār var būt runa par trakumu, tad, protams, vispirms par manējo, tas nozīmē, ka galu galā es tomēr esmu jucis, — vajag taču uzturēt savu šejienes reputāciju …

Tad viņš maigi apskāva māti.

— Lai būtu kā būdams, šis jautājums nu ir izbeigts un izstāstīts, tātad var arī par to vairs nerunāt, — viņš piebilda, un balsī bija dzirdama tāda kā sausa, cieta pieskaņa. Varvara Petrovna saprata šo pieskaņu; viņas eksaltācija tomēr nepārgāja, pat gluži otrādi, tā pieņēmās.

— Es tevi nemaz negaidīju ātrāk kā pēc mēneša, Nicolasl

— Es, protams, jums visu izskaidrošu, maman, bet tagad…

Un viņš devas pie Praskovjas Ivanovnas.

Bet tā tik tikko pagrieza galvu pret viņu, lai gan pirms kādas pusstundas bija vairāk nekā pārsteigta, kad tas pirmoreiz ienāca istabā. Turpretī tagad viņai bija jaunas rūpes: kopš tā brīža, kad kapteinis gāja ārā un durvīs saskrējās ar Nikolaju Vsevolodoviču, Ļiza pēkšņi bija sākusi smieties — vispirms klusi, joņiem, taču smiekli vērtās arvien skaļāki un dzirdamāki. Viņa sasarka. Kontrasts ar viņas neseno drūmo izskatu bija pārsteidzošs. Kamēr Nikolajs Vsevolodovičs sarunājās ar Varvaru Petrovnu, Ļiza pāris reižu pamāja ar roku Mavrikijam Nikolajevičam, it kā gribēdama viņam kaut ko pačukstēt; bet, tiklīdz tas pieliecās pie Ļizas, viņa tūliņ skaļi iesmējās; varēja domāt, ka viņa smejas tieši par nabaga Mavrikiju Nikolajeviču. Ļiza gan acīm redzami centās savaldīties un lika mutautiņu pie lūpām. Nikolajs Vsevolodovičs ar visnevainīgāko un labsirdīgāko sejas izteiksmi piegāja pie viņas apsveicināties.

— Lūdzu, atvainojiet mani, — Ļiza ātri nobēra, — jūs… jūs, protams, pazīstat Mavrikiju Nikolajeviču … Ak dievs, cik jūs esat nepieļaujami garš, Mavrikij Nikolajevič!

Un atkal smiekli. Mavrikijs Nikolajevičs bija gara auguma, taču ne jau nu gluži nepieļaujami garš.

— Vai jūs … sen kā atbraucāt? — viņa nomurmināja zibošām acīm, atkal valdīdama smieklus, pat mulsdama.

— Pirms vairāk nekā divām stundām, — Nicolas atbildēja, cieši vērdamies Ļizā. Piebildīšu, ka viņš bija neparasti apvaldīts un pieklājīgs, bet, par pieklājību nerunājot, izskatījās pilnīgi vienaldzīgs, pat gurdens.

— Un kur jūs dzīvosiet?

— Šeit.

Arī Varvara Petrovna nenolaida acu no Ļizas, bet viņai pēkšņi iekrita prātā kāda doma.

— Kur tad tu biji, Nicolas, visas šīs vairāk nekā divas stundas? — Viņa piegāja klāt. — Vilciens pienāk pulksten desmitos.

— Es vispirms aizvedu Pj otru Stepanoviču pie Kirillova. Bet Pjotru Stepanoviču es sastapu Matvejevā (trīs stacijas no šejienes), vienā vagonā arī atbraucām.

— Es jau no rītausmas gaidīju Matvejevā, — Pjotrs Stepanovičs iekrita sarunā, — vilcienam beidzamie vagoni noskrēja no sliedēm, bezmaz mums kājas pārlauza!

— Kājas pārlauza! — Ļiza iesaucās. — Mamā, mamā, bet mēs ar jums pagājušajā nedēļā gribējām braukt uz Matvejevu, tad arī mēs būtu kājas pārlauzušas.

— Kungs apžēlojies! — Praskovja Ivanovna pārmeta krustu.

— Mamā, mamā, mīļā mā, nebaidieties, ja es tiešām pārlauzīšu abas kājas; ar mani tā var gadīties, pati taču sakāt, ka es katru dienu jājot tā, ka varot lauzt kaklu. Mavrikij Nikolajevič, vai jūs vadāsiet mani klibu? — Viņa atkal skaļi iesmējās. — Ja tas notiktu, es ļautu sevi vadāt vienīgi jums un nevienam citam, varat ar to rēķināties. Nu, pieņemsim, ka es pārlauzīšu tikai vienu kāju … Nu, esiet taču tik laipns, sakiet, ka uzskatīsiet to par laimi.

— Kas nu tā par laimi — ar vienu kāju? — Mavrikijs Nikolajevičs ar nopietnu sejas izteiksmi sarauca pieri.

— Toties mani vadāsiet jūs, jūs un neviens cits.

— Jūs arī tad mani vadāsiet, Ļizaveta Nikolajevna,— Mavrikijs Nikolajevičs vēl nopietnāk norūca.

— Ak dievs, viņš taču gribēja pateikt kalambūru! — Ļiza gandrīz šausmās iesaucās. — Mavrikij Nikolajevič, nekad nemēģiniet runāt kalambūros! Bet kāds jūs tomēr esat egoists! Esmu pārliecināta, man tas jāsaka jums par godu, ka tagad jūs pats sevi apmelojāt; gluži otrādi: tad jūs no rīta līdz vakaram centīsieties man iegalvot, ka bez kājas esmu kļuvusi interesantāka. Tikai viena nelaime — jūs esat pārmērīgi garš, bet es bez kājas kļūšu pavisam maziņa, kā tad jūs vedīsiet mani zem rokas, mēs nebūsim saderīgs pāris!

Un viņa sāpīgi iesmējās. Asprātības un pusvārdos izteiktās domas bija seklas, bet pašreiz viņa acīmredzot ir nedomāja izcelties.

— Histērija! — Pjotrs Stepanovičs man pačukstēja, — steigšus vajadzētu dabūt glāzi ūdens.

Viņš bija pateicis patiesību; pēc brīža visi rosījās, tika atnests ūdens. Ļiza apkampa savu mamā, dedzīgi skūpstīja, raudāja viņai pie krūtīm un, tūdaļ atkal atraudamās atpakaļ un skatīdamās mātei sejā, ņēmās skaļi smieties. Beidzot sāka pinkšķēt arī mamā. Varvara Petrovna steigšus aizveda abas uz savu istabu pa tām pašām durvīm, pa kurām pirmīt pie mums bija ienākusi Darja Pavlovna. Taču viņas tur nepalika ilgi, minūtes četras, ne vairāk…

Es tagad cenšos atcerēties itin visu, kas notika tā neaizmirstamā rīta beidzamajos mirkļos. Atceros, ka tad, kad mēs bijām palikuši vieni, bez dāmām (neskaitot Darju Pavlovnu, kas palika sēžam savā vietā), — Nikolajs Vsevolodovičs apstaigāja mūs un ar katru sasveicinājās, izņemot Šatovu, kas joprojām sēdēja savā kaktā un bija

nodūris galvu vēl zemāk nekā agrāk. Stepans Trofimovičs iesāka runāt ar Nikolaju Vsevolodoviču par kaut ko ārkārtīgi asprātīgu, bet tas steigšus devās pie Darjas Pavlovnas. Taču pa ceļam viņu gandrīz ar varu aizturēja Pjotrs Stepanovičs un aizvilka pie loga, kur sāka ātri čukstēt, acīmredzot arī kaut ko ļoti svarīgu, spriežot pēc sejas izteiksmes un žestiem, kas pavadīja čukstus. Tomēr Nikolajs Vsevolodovičs klausījās ļoti laiski un izklaidīgi, ar savu oficiālo smaidu sejā, bet beigās pat nepacietīgi un visu laiku it kā grasījās iet prom. Viņš atgāja no loga tieši tanī brīdī, kad atgriezās mūsu dāmas; Ļizu Varvara Petrovna nosēdināja agrākajā vietā, iegalvodama, ka viņām kaut desmit minūtes katrā ziņā jāpagaida un jāatpūšas un ka svaigs gaiss pašreiz diez vai nākšot par labu slimiem nerviem. Varvara Petrovna pārlieku rūpējās par Ļizu un pati apsēdās viņai blakus. Pie viņām tūdaļ • piesteidzās Pjotrs Stepanovičs un iesāka dzīvu un jautru sarunu. Tanī brīdī Nikolajs Vsevolodovičs savā nesteidzīgajā gaitā beidzot piegāja pie Darjas Pavlovnas; Daša, viņam tuvojoties, spēji salīgojās un, acīm redzami apmulsusi un pietvīkusi, strauji pielēca kājās.

— Jūs laikam var apsveikt… jeb vai vēl ne? — viņš noteica ar tādu kā savādu grumbu sejā.

Daša viņam kaut ko atbildēja, bet grūti bija sadzirdēt.

— Piedodiet manu nesmalkjūtību, — viņš pacēla balsi, — bet jūs taču zināt — man tika speciāli ziņots. Vai jūs to zināt?

— Jā, zinu, ka jums speciāli ziņoja.

— Ceru tomēr, ka nebūšu izdarījis nekādu aplamību, jūs apsveikdams, — viņš iesmējās, — un ja Stepans Trofimovičs …

— Ar ko, ar ko apsveikt? — Pjotrs Stepanovičs piepeši piesteidzās klāt, — ar ko var jūs apsveikt, Darja Pavlovna? Nu jā! Vai tik ne ar to pašu? Jūsu sarkšana liecina, ka esmu uzminējis. Tiešām, ar ko gan citu var apsveikt mūsu daiļās un tiklās jaunavas, un no kādiem apsveikumiem viņas visvairāk sarkst? Nu tad pieņemiet arī manus laimes vēlējumus, ja esmu uzminējis, un maksājiet par zaudētām derībām: atcerieties, jūs Šveicē derējāt, ka nekad neprecēšoties. Ak jā, par Šveici runājot, — kā tad es tā? Iedomājieties, pa daļai tāpēc vien braucu un bezmaz aizmirsu: pasaki tu man, — viņš strauji pagriezās pret Stepanu Trofimoviču, — dosies uz Šveici?

— Es … uz Šveici? — Stepans Trofimovičs pabrīnījās un apmulsa.

— Kā? Vai tad tu nebrauc? Bet tu jau arī precoties … tu rakstīji.

— Pierre! — Stepans Trofimovičs iesaucās.

— Nu ko, Pierre … Redzi, ja tas tev ir patīkami, tad esmu steidzies šurp, lai paziņotu, ka man nav nekas pretī, ja jau tu katrā ziņā gribēji dzirdēt manas domas pēc iespējas drīzāk; bet ja (viņš bēra) tevi vajag «glābt», kā tu te raksti un tajā pašā vēstulē arī lūdzies, tad es atkal esmu ar mieru tev pakalpot. Vai tas tiesa, ka viņš precas, Varvara Petrovna? — Viņš strauji pagriezās pret to. — Ceru, ka neesmu nesmalkjūtīgs; pats taču raksta, ka visa pilsēta to zinot un visi apsveicot, tā ka viņš, lai izvairītos, izejot no mājas tikai vēlu vakarā. Vēstule man kabatā. Bet ticat vai ne, Varvara Petrovna, es no tās nekā nesaprotu! Pasaki tu man tikai vienu, Stepan Trofimovič, — vai tevi vajag apsveikt vai «glābt»? Jūs neticēsiet, līdzās rindām, kas pauž vislielāko laimi, lasāmas tādas, kas liecina par briesmīgu izmisumu. Vispirms — viņš lūdz no manis piedošanu; nu, pieņemsim, tas ir viņa dabā … Un tomēr jāsaka: iedomājieties, cilvēks redzējis mani divas reizes mūžā — un arī tad tikai nejauši — un pēkšņi tagad, dodamies trešajā laulībā, iedomājas, ka ar to pārkāpj nez kādus tēva pienākumus, un lūdz mani no tūkstoš verstu attāluma, lai es nedusmojoties un to atļaujot! Lūdzu, neapvainojies, Stepan Trofimovič, tā ir laikmeta iezīme, mans redzesloks ir plašs, un es nenosodu, un, pieņemsim, tas tev dara godu utt., utt., bet galvenais atkal ir tas, ka tieši galveno es nesaprotu. Tur kaut kas rakstīts par kaut kādiem «Šveices grēkiem». Sak, precēšos aiz grēkiem vai cita grēku dēļ, vai kā viņš tur raksta — vārdu sakot, «grēki». «Meitene,» viņš saka, «ir pērle un dimants,» — nu, un, protams, «viņš ir necienīgs» — tas jau viņa stilā; bet kaut kādu tur grēku vai apstākļu dēļ esot «spiests iet pie altāra un braukt uz Šveici», un tāpēc «pamet visu un steidzies glābt». Vai jūs no visa tā kaut ko saprotat? Tomēr… es tomēr pēc seju izteiksmes redzu (vēstuli rokā turēdams, viņš grozījās istabas vidū un ar nevainīgu smaidu lūkojās sejās), ka es pa paradumam laikam būšu nošāvis buku … aiz savas muļķīgās vaļsirdības vai, kā Nikolajs Vsevolodovičs mēdz teikt, aiz steigas. Es taču domāju, ka mēs te esam pašu ļaudis, tas ir, tavi pašu ļaudis, Stepan Trofimovič, tavi pašu ļaudis, bet es gan būtībā esmu svešinieks un redzu … un redzu, ka visi kaut ko zina, tikai es šo kaut ko nezinu…

Viņš joprojām skatījās apkārt.

— Stepans Trofimovičs tā arī aizrakstīja jums, ka precēšot «Šveicē izdarītus cita grēkus» un lai jūs steidzoties «viņu glābt» — tieši tādiem vārdiem? — Varvara Petrovna pēkšņi piegāja klāt gluži dzeltena, ar pārvērstu seju un trīcošām lūpām.

— Tas ir, redziet, ja es te kaut ko esmu pārpratis, — Pjotrs Stepanovičs it kā nobijās un sāka vēl vairāk steigties, — tad vainīgs, protams, viņš, tā rakstīdams. Te ir vēstule. Ziniet, Varvara Petrovna, vēstules bezgala garas un nepārtrauktā virknē, bet pēdējos divos trijos mēnešos taisni vēstule pēc vēstules, un, atzīstos, es beidzot dažreiz neizlasīju tās līdz galam. Piedod, Stepan Trofimovič, manu muļķīgo atzīšanos, taču piekriti, lūdzu, ka, lai gan adresēji tās man, tomēr rakstīji vairāk nākamajām paaudzēm, tāpēc tev jau arī vienalga .. Nu, nu, neapvainojies; mēs ar tevi jau nu tomēr esam pašu ļaudis! Bet šo vēstuli, Varvara Petrovna, šo vēstuli es izlasīju līdz galam. Šie «grēki» — šie «cita grēki» — droši vien ir kaut kādi viņa paša grēciņi un, varu derēt, visnevainīgākie grēciņi, bet to dēļ viņš sadomājis celt briesmīgu traci ar augstsirdības nokrāsu — tieši augstsirdības dēļ to traci arī sacēlis. Viņam, redziet, rēķini dažkārt jūk — tas taču beidzot jāatzīst. Viņš, ziniet, uz kārtīm ļoti kārs … to gan man nevajadzēja teikt, to nu nemaz nevajadzēja teikt, atvainojiet, esmu pārāk pļāpīgs, bet, dieva vārds, Varvara Petrovna, viņš mani nobiedēja, un es tiešām biju sagatavojies viņu «glābt». Galu galā man arī pašam kauns. Vai tad es viņam nazi pie rīkles lieku, vai? Vai esmu kāds nepielūdzams kreditors, vai? Viņš te kaut ko raksta par pūru … Bet vai tu tiešām taisies precēties, Stepan Trofimovič, ej nu ej! Arī tas taču var gadīties, viņš jau mēdz sarunāt nezin ko, bet dara to vairāk pašas runāšanas dēļ. Ak, Varvara Petrovna, esmu pārliecināts, ka varbūt pašreiz mani nosodāt un arī runāšanas dēļ…

— Gluži otrādi, gluži otrādi, es redzu, ka esat zaudējis pacietību, un, protams, tam būs bijis savs iemesls, — Varvara Petrovna dusmīgi turpināja.

Viņa ar niknu baudu noklausījās visus «patiesīgos»

Pjotra Stepanoviča vārdu izvirdumus; viņš acīmredzot spēlēja lomu (kādu — es toreiz nezināju, bet loma bija acīm redzama, pat pārāk rupji nospēlēta).

— Gluži otrādi, — viņa turpināja, — es jums esmu ļoti pateicīga, ka sākāt runāt; bez jums es tā arī nebūtu dabūjusi to zināt. Pirmo reizi divdesmit gadu laikā man atveras acis. Nikolaj Vsevolodovič, jūs nupat teicāt, ka arī jums ticis speciāli ziņots; vai tik Stepans Trofimovičs arī jums nav rakstījis tādā pašā garā?

— Es saņēmu no viņa visai nevainīgu un… un

ļoti augstsirdīgu vēstuli…

— Jūs stomāties, meklējat vārdus — pietiek! Stepan Trofimovič, es gaidu no jums kādu sevišķi lielu pakalpojumu, — Varvara Petrovna ar zibsnījošām acīm pēkšņi pievērsās viņam, — esiet tik laipns, atstājiet mūs tūlip pat, bet nesperiet vairs kāju pār mana nama slieksni.

Lūdzu atcerēties neseno «eksaltāciju», kas vēl tagad nebija pārgājusi. Tiesa, Stepans Trofimovičs bija vainīgs! Bet visvairāk mani toreiz pārsteidza tas, ka viņš ar apbrīnojamu pašcieņu izturēja kā Petrušas «atmaskojošo» runu, nemaz nedomādams to pārtraukt, tā arī Varvaras Petrovnas «lāstus». Kur viņam radās tik liela izturība? Vēlāk es uzzināju tikai vienu, ka viņu smagi un dziļi aizvainojusi nesenā pirmā tikšanās ar Petrušu un tieši pirmītējie apkampieni. Tās jau bija dziļas un īstas bēdas, vismaz tā viņš to izjuta. Tobrīd viņam bija arī kādas citas bēdas, proti, sveloša apziņa, ka viņš rīkojies zemiski; to viņš man pats vēlāk ļoti vaļsirdīgi atzinās. Bet īstas, patiesas bēdas pat fenomenāli vieglprātīgu cilvēku spēj dažreiz padarīt solīdu un izturīgu, kaut vai uz īsu laiku; pat vēl vairāk, no īstām, patiesām bēdām pat muļķi dažkārt kļuvuši gudrāki, arī, protams, uz laiku; bēdas tā mēdz iedarboties. Bet, ja tas tā, tad kas gan varēja notikt ar tādu cilvēku kā Stepans Trofimovičs? Vesels apvērsums — protams, arī tikai uz laiku.

Viņš ar pašcieņu paklanījās Varvarai Petrovnai un nebilda ne vārda (tiesa, nekas cits viņam vairs arī neatlika). Viņš jau gribēja pavisam iet ārā, bet nenocietās un piegāja pie Darjas Pavlovnas. Tā laikam to bija nojautusi, tāpēc tūdaļ pati izbailēs sāka runāt, it kā lai aizsteigtos viņam priekšā.

— Lūdzu, Stepan Trofimovič, dieva dēļ, nesakiet neko, — viņa iesāka, ar sāpīgu sejas izteiksmi satraukumā bērdama vārdus un steigšus sniegdama viņam roku,

— varat būt pārliecināts, ka es jūs cienu joprojām un tikpat augstu vērtēju, un … domājiet arī par mani labu, Stepan Trofimovič, un es to no visas sirds novērtēšu …

Stepans Trofimovičs viņai zemu, zemu paklanījās.

— Kā vēlies, Darja Pavlovna, tu zini, ka visā šajā jautājumā tev ir pilnīga rīcības brīvība! Ir bijusi un ir, ir tagad un būs turpmāk, — Varvara Petrovna ar uzsvaru nobeidza.

— A, nu arī es tagad visu saprotu! — Pjotrs Stepanovičs iesita sev pa pieri. — Bet… bet kādā stāvoklī pēc visa notikušā tagad esmu es? Darja Pavlovna, lūdzu, atvainojiet mani! Ko tu ar mani esi izdarījis, ko? — viņš pievērsās tēvam.

— Pierre, tu gan ar mani varētu runāt citādi, vai ne, mans draugs? — Stepans Trofimovičs klusi noteica.

— Nekliedz, lūdzu, — Pierre sāka mētāties rokām,

— tici man, tev ir veci, slimi nervi, un kliegšana neko nelīdzēs. Saki man labāk, tu taču varēji iedomāties, ka es tūdaļ sākšu runāt; kāpēc tad tu man nekā neteici?

Tēvs uzmeta dēlam caururbjošu skatienu.

— Pierre, tu, kas tik daudz zini no tā, kas šeit notiek, — vai tu patiesi šajā jautājumā nekā nezināji, nekā nebiji dzirdējis?

— Ko-o-o? Tad ta cilvēks! Nepietiek ar to, ka viņš ir vecs bērns, viņam jābūt turklāt vēl ļaunam bērnam! Varvara Petrovna, vai jūs dzirdējāt, ko viņš teica?

Sacēlās troksnis; bet tad pēkšņi norisinājās kaut kas tāds, ko gan neviens nevarēja gaidīt.

VIII

Vispirms pieminēšu, ka beidzamajās divās trijās minūtēs Ļizavetu Nikolajevnu bija pārņēmusi tāda kā jauna rosīšanās dziņa; viņa par kaut ko ātri čukstējās ar mamā un Mavrikiju Nikolajeviču, kas bija pieliecies viņai klāt. Seja Ļizai bija satraukta, taču reizē pauda apņēmību. Beidzot viņa piecēlās no sēdekļa, acīm redzami steigdamās braukt prom un steidzinādama mamā, kuru Mavrikijs Nikolajevičs sāka celt augšā no atzveltņa. Taču, izrādījās, viņām, nebija lemts aizbraukt, kamēr nebija noskatījušās visu līdz galam.

Šatovs, kuru visi bija pilnīgi aizmirsuši, kurš sēdēja savā kaktā (netālu no Ļizavetas Nikolajevnas) un acīmredzot pats nezināja, kāpēc viņš sēž un neiet prom, piepeši piecēlās no krēsla un pāri visai istabai nesteidzīgā, bet stingrā gaitā devās pie Nikolaja Vsevolodoviča, ska-tīdamies tam taisni sejā. Tas jau iztālēm ieraudzīja Šatova tuvošanos un tikko manāmi pavīpsnāja; bet, kad Šatovs piegāja viņam cieši klāt, pārstāja vīpsnāt.

Kad Šatovs klusēdams apstājās viņa priekšā, acu no viņa nenolaizdams, visi to pēkšņi ievēroja un apklusa, vēlāk par visiem Pjotrs Stepanovičs; Ļiza un mamā apstājās istabas vidū. Tā pagāja sekundes piecas; izaicinošas neizpratnes izteiksmi Nikolaja Vsevolodoviča sejā nomainīja dusmas, viņš sarauca uzacis — un pēkšņi…

Un pēkšņi Šatovs atvēzēja savu garo, smago roku un visā spēkā iesita viņam pa vaigu. Nikolajs Vsevolodovičs, palikdams uz vietas, stipri sagrīļojās.

Šatovs sita kaut kā savādi, pavisam ne tā, kā parasti mēdz cirst pļaukas (ja tikai tā var izteikties), nevis ar plaukstu, bet ar visu dūri, un dūre viņam bija liela, smaga, kaulaina, ar rudām pūkām un vasaras raibumiem. Ja sitiens būtu ķēris degunu, tas būtu sadragāts. Bet sitiens ķēra vaigu, skarot kreiso lūpas kaktiņu un augšējos zobus, starp kuriem tūdaļ sāka tecēt asinis.

Liekas, tanī mirklī atskanēja kliedziens, varbūt iekliedzās Varvara Petrovna — to es neatceros, jo tūdaļ atkal iestājās pilnīgs klusums. Un, jāsaka, visa scēna turpinājās ne ilgāk par kādām desmit sekundēm.

Un tomēr šajās sekundēs notika briesmīgi daudz.

Atkal atgādināšu lasītājam, ka Nikolajs Vsevolodovičs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nepazīst baiļu. Divkaujā viņš varēja stāvēt stobra galā aukstasinīgi, pats tēmēt un nogalināt ar zvērisku mieru. Ja kāds iesistu viņam pa vaigu, tad, manuprāt, viņš to pat uz divkauju neizaicinātu, bet turpat tūdaļ nogalinātu apvainotāju; viņš bija tieši no tādiem cilvēkiem un būtu nogalinājis ar skaidru apziņu, nevis spējās dusmās. Man pat šķiet, ka viņš nekad nav pazinis tās dusmu lēkmes, kas cilvēku padara aklu, kad nav vairs iespējams ar prātu kaut ko apsvērt. Vislielākajās dusmās, kādas viņu reizēm pārņēma, viņš tomēr prata vienmēr pilnīgi valdīt pār sevi un tātad arī saprast, ka par slepkavību, kas nav notikusi divkaujā, viņu katrā ziņā nosūtīs katorgā; un tomēr viņš būtu nogalinājis apvainotāju bez mazākās svārstīšanās.

Nikolaju Vsevolodoviču es pētīju visu beidzamo laiku un tagad, kad es to rakstu, īpašu apstākļu dēļ zinu par viņu ļoti daudz faktu. Es varbūt salīdzinātu viņu ar vienu otru no pagājušo laiku kungiem, par kuriem tagad mūsu sabiedrībā saglabājušās dažas leģendāras atmiņas. Tā, piemēram, par dekabristu L-nu stāstīja, ka viņš visu mūžu tīšām meklējis briesmas, radis baudu, izjūtot briesmas, padarījis šo baudas izjūtu par savas dabas nepieciešamību; jaunībā gājis uz divkauju par niekiem, Sibīrijā vienīgi ar nazi rokās devies lāču medībās, Sibīrijas mežos labprāt saticies ar izbēgušiem katordzniekiem, kuri, piebildīšu garām ejot, ir bīstamāki par lāci. Nav šaubu, ka šie leģendārie kungi bija spējīgi sajust bailes un pat varbūt lielā mērā — citādi viņi būtu bijuši daudz rāmāki un nebūtu padarījuši briesmu izjūtu par savas dabas nepieciešamību. Bet pārvarēt sevī gļēvulību — tas viņus, protams, valdzināja. Nepārtraukta uzvaras tīksme un apziņa, ka neviens nevar tevi uzveikt — tas viņus aizrāva. Šis L-ns jau pirms trimdas kādu laiku bija cīnījies ar badu un smagā darbā pelnījis sev maizi vienīgi tāpēc, ka neparko nav gribējis pakļauties sava bagātā tēva prasībām, kuras atzinis par netaisnīgām. Tātad cīņu izpratis daudzpusīgi, rakstura stingrību un gribas spēku izrādījis ne vien cīņās ar lāčiem un ne vien divkaujās.

Un tomēr kopš tiem laikiem pagājis daudz gadu, un mūsdienu cilvēku nervozā, izmocītā un sašķeltā daba tagad nepavisam neprasa tās neviltotās un spēcīgās izjūtas, kādas toreiz meklēja dažs labs savā darbībā nemierīgs veco labo laiku kungs. Nikolajs Vsevolodovičs varbūt noraudzītos uz L-nu no augšas, pat nosauktu to par gļēvuli, kas vienmēr tikai izliekas varonīgs, par gailēnu,— tiesa, viņš to neteiktu skaļi. Nikolajs Vsevolodovičs ir divkaujā nošautu pretinieku, ir ietu lāču medībās, ja vien tas būtu bijis vajadzīgs, arī no laupītāja mežā atkautos tikpat sekmīgi un tikpat bezbailīgi kā L-ns, tomēr gan bez kādas baudas izjūtas, bet vienīgi aiz nepatīkamas nepieciešamības, gurdi, laiski, pat garlaikodamies. Dusmās, protams, viņš izrādītos pārāks par L-nu, pat par Ļermontovu. Dusmu Nikolajam Vsevolodovičam bija varbūt vairāk nekā tiem abiem kopā, bet šīs dusmas bija aukstas, mierīgas un, ja tā varētu izteikties, — prātīgas, tātad visriebīgākās un briesmīgākās dusmas, kādas vien var būt. Vēlreiz atkārtoju: es jau toreiz viņu uzskatīju un uzskatu tagad (kad viss jau beidzies) tieši par tādu cilvēku, kas, saņēmis sitienu sejā vai tamlīdzīgu apvainojumu, nekavējoties nogalinātu savu pretinieku tūliņ, turpat uz vietas, neizaicinājis uz divkauju.

Un tomēr šinī gadījumā notika kaut kas cits un brīnumains.

Tiklīdz viņš bija izslējies taisns, pēc tam kad no dabūtās pļaukas bija apkaunojošā kārtā gandrīz vai ar pusi auguma sašūpojies uz sāniem un kad istabā, likās, vēl nebija apklusis pretīgais, it kā mitrais žvakstiens, kas pavadīja sitienu ar dūri pa seju, viņš tūliņ abām rokām satvēra Šatovu aiz pleciem, bet tūdaļ — gandrīz tanī pašā mirklī atrāva abas rokas atpakaļ un sakrustoja tās sev aiz muguras. Viņš klusēja, skatījās uz Šatovu un kļuva bāls kā krīts. Bet dīvaini — viņa skatiens it kā dzisa. Pēc desmit sekundēm viņa acis raudzījās salti un — esmu pārliecināts, ka nemeloju, — mierīgi. Tikai bāls gan viņš bija briesmīgi. Protams, nezinu, kas norisinājās cilvēka iekšienē, es redzēju tikai ārieni. Man liekas — ja kāds cilvēks būtu satvēris, piemēram, sarkani nokaitētu dzelzs sloksni un saspiedis to rokā, lai pārbaudītu savu izturību, un pēc tam desmit sekunžu laikā būtu centies pārvarēt neciešamās sāpes un beidzot tās pārvarējis, tad šis cilvēks, manuprāt, būtu pārcietis kaut ko līdzīgu tam, ko tagad šinīs desmit sekundēs izcieta Nikolajs Vsevolodovičs.

Pirmais no viņiem nodūra acis Šatovs un, redzams, tāpēc, ka bija spiests tās nodurt. Tad lēnām pagriezās un gāja ārā no istabas, taču ne vairs tajā gaitā, kādā pirmīt bija tuvojies Nikolajam Vsevolodovičam. Šatovs gāja ārā klusi, kaut kā sevišķi neveikli uzrāvis plecus, galvu nokāris, it kā savā nodabā kaut ko pārdomādams. Likās — viņš kaut ko čukst. Līdz durvīm aizgāja uzmanīgi, nekur neaizķēries un neko neapgāzis, bet durvis pavēra tikai mazā spraudziņā, tā ka ielīda tajās gandrīz vai sāniski. Pa spraugu ārā lienot, viņa matu cekuls, uz pakauša saslējies stāvus, sevišķi dūrās acīs.

Pēc tam pirms visiem citiem kliedzieniem atskanēja viens šausmīgs kliedziens. Es redzēju, kā Ļizaveta Nikolajevna satvēra savu mamā aiz pleca, bet Mavrikiju Nikolajeviču aiz rokas un divas trīs reizes parāva viņus sev līdzi, lai steigtos ārā no istabas, bet pēkšņi iekliedzās un paģībusi nokrita visā augumā uz grīdas. Līdz šim laikam es vēl it kā dzirdu, kā viņas pakausis atsitas pret paklāju.

OTRA DAĻA

...

Pirmā nodaļa NAKTS

Pagāja astoņas dienas. Tagad, kad viss jau pāri un es rakstu hroniku, mēs jau zinām, kas īsti noticis, bet toreiz vēl nekā nezinājām un, dabiski, daži notikumi mums likās dīvaini. Vismaz mēs ar Stepanu Trofimoviču pirmajā laikā ieslēdzāmies un ar izbailēm vērojām notikumus iztālēm. Es vēl šur tur izgāju un, tāpat kā agrāk, pienesu viņam dažādas ziņas, bez kurām viņš nemaz nebija spējīgs dzīvot.

Nav vārdam vietas, ka pa pilsētu klīda visdažādākās baumas, proti, par pļauku, Ļizavetas Nikolajevnas ģīboni un pārējo, kas tanī svētdienā bija noticis. Bet mēs brīnījāmies’ tikai par vienu: kas varēja visu to tik ātri un sīki darīt zināmu? Nevienam no toreiz klātesošajiem nebija, liktos, ne vajadzības, ne kāda labuma izpaust slepenībā turamo notikumu. Apkalpotāju toreiz klāt nebija; tikai Ļebjadkins būtu varējis kaut ko izpļāpāt — ne tik daudz aiz dusmām, jo viņš toreiz aizgāja pārbijies (bet bailes no ienaidnieka aizdzen arī dusmas uz viņu), bet vienīgi aiz nesavaldības. Taču Ļebjadkins kopā ar māsiņu jau otrā dienā bija pazudis bez vēsts; Fiļipova mājā viņš vairs neatradās, bija pārgājis dzīvot nezin kur un iekritis kā ūdenī. Šatovs, kuram gribēju apjautāties par Marju Timotejevnu, bija ieslēdzies un laikam visas šīs astoņas dienas pavadījis savā dzīvoklī, pat pārtraucis darbus pilsētā. Mani viņš nepieņēma. Es aizgāju pie viņa otrdien un pieklauvēju pie durvīm. Atbildi nesaņēmu, bet, tā kā man bija drošas ziņas, ka viņš ir mājās, pieklauvēju otrreiz. Tad viņš, izlēcis acīmredzot no gultas, lieliem soļiem pienāca pie durvīm un uzkliedza man pilnā balsī: «Šatova nav mājās.» Un tā es tad arī gāju prom.

Mēs ar Stepanu Trofimoviču, gan baidīdamies par pārdrošo pieņēmumu, tomēr viens otru uzmundrinādami, beidzot palikām pie vienas domas: nospriedām, ka baumu izplatīšanā vainīgs varēja būt vienīgi Pjotrs Stepanovičs, lai gan pēc kāda laika viņš pats sarunā ar tēvu apgalvoja, ka dzirdējis jau visus par notikumu runājam, galvenokārt klubā, bet gubernatorienei un viņas laulātajam draugam viss bijis zināms līdz pēdējam sīkumam. Un vēl kas visai raksturīgi: jau otrā dienā, pirmdienas pievakarē, es sastapu Ļiputinu, un tas jau zināja visu vārds vārdā, tātad neapšaubāmi bija dabūjis zināt viens no pirmajiem.

Daudzas dāmas (pat no visaugstākajām aprindām) interesējās arī par «mīklaino klibkāji» — tā tika saukta Marja Timofejevna. Atradās pat tādas, kas vēlējās katrā ziņā redzēt viņu personīgi un iepazīties, tā ka tie kungi, kas bija pasteigušies Ļebjadkinus noslēpt, acīmredzot bija rīkojušies tālredzīgi. Taču galvenā vērība tomēr tika pievērsta Ļizavetas Nikolajevnas ģībonim, un par to interesējās «visa augstākā sabiedrība» jau tāpēc vien, ka notikums tieši skāra Jūliju Mihailovnu kā Ļizavetas Nikolajevnas radinieci un labvēli. Un ko tik visu nepļāpāja! Pļāpāšanu veicināja arī noslēpumainie apstākļi: abas mājas bija cieši noslēgtas; Ļizaveta Nikolajevna, kā stāstīja, gulēja delīrijā; to pašu apgalvoja arī par Nikolaju Vsevolodoviču, papildinot stāstu ar riebīgiem sīkumiem par it kā izsistu zobu un smaganu sastrutojuma dēļ uzpampušu vaigu. Pa kaktiem runāja pat, ka varbūt notikšot slepkavība, ka Stavrogins neesot no tādiem, kas pieciestu tādu apvainojumu, un nogalināšot Šatovu, tikai slepeni, kā korsikāniešu vendetā. Šī doma patika; taču vairums mūsu augstāko aprindu jauniešu visu to noklausījās ar nicināšanu un nevērīgu vienaldzību, kas, protams, bija mākslota. Vispār spilgti izpaudās mūsu sabiedrības senais naidīgums pret Nikolaju Vsevolodoviču. Pat solīdi ļaudis centās viņu apsūdzēt, kaut arī paši nezināja, kādā pārkāpumā. Čukstus stāstīja, it kā viņš esot laupījis godu Ļizavetai Nikolajevnai un ka Šveicē starp abiem esot bijis mīlestības sakars. Protams, piesardzīgi cilvēki atturējās, tomēr visi klausījās ar patiku. Bija arī citādas sarunas, taču ne vispārējas, bet privātas, retas un gandrīz slepenas, ārkārtīgi dīvainas, kuras es pieminu tikai tāpēc, lai darītu lasītājus uzmanīgus, paturot vērā vienīgi mana stāsta turpmākos notikumus. Proti: daži, uzacis raukdami, nez kāpēc runāja, ka Nikolajam Vsevolodovičam mūsu guberņā esot kāds sevišķs uzdevums, ka viņš ar grāfa K. palīdzību Pēterburgā esot nodibinājis kaut kādus sakarus augstākajās aprindās, ka viņš varbūt pat kalpojot kādā iestādē un ka viņam kāds gandrīz vai uzticējis nez kādus uzdevumus. Kad sevišķi solīdi un atturīgi ļaudis par šīm baumām pasmaidīja, prātīgi piebilzdami, ka cilvēks, kas iejaukts skandālos un pie mums sāk savas gaitas ar sastrutojušām smaganām, nevar būt ierēdnis, tad tiem čukstus tika aizrādīts, ka viņš kalpojot ne nu gluži oficiāli, bet, tā sakot, konfidenciāli un ka tādā gadījumā pats dienests prasot, lai ierēdnis pēc iespējas mazāk līdzinātos ierēdnim. Tāda piezīme radīja efektu; mums bija zināms, ka uz mūsu guberņas zemsti galvaspilsētā raugās ar tādu kā īpašu uzmanību. Atkārtoju, šīs valodas tikai aizsākās un pilnīgi apklusa tad, kad Nikolajs Vsevolodovičs pirmoreiz parādījās atklātībā; taču aizrādīšu, ka daudzu baumu iemesls pa daļai bija vairākas īsas, bet niknas piezīmes, ko klubā neskaidri un aprauti tika izteicis nesen no Pēterburgas pārbraukušais atvaļinātais gvardes kapteinis Artemijs Pavlovičs Gaganovs, visai ievērojams mūsu guberņas un apriņķa muižnieks, kas bija grozījies galvaspilsētas augstākajās aprindās, nelaiķa Pāvela Pavloviča Gaganova dēls, tā paša cienījamā kluba vecākā dēls, ar kuru Nikolajam Vsevolodovičam pirms vairāk nekā četriem gadiem bija iznākusi tā neparasti rupjā un negaidītā sadursme, ko es jau tiku pieminējis iepriekš — sava stāsta sākumā.

Visiem tūdaļ kļuva zināms, ka Jūlija Mihailovna ieradusies pie Varvaras Petrovnas ārkārtējā vizītē un pie mājas ārdurvīm viņai pateikts, ka «neveselības dēļ nevar pieņemt». Arī tas, ka divas dienas pēc savas vizītes Jūlija Mihailovna sūtījusi speciālu cilvēku apvaicāties par Varvaras Petrovnas veselību. Beidzot sākusi visur «aizstāvēt» Varvaru Petrovnu, protams, tikai viscildenākajā, proti, pēc iespējas visnenoteiktākajā nozīmē. Tomēr sākotnējās steidzīgās, pusvārdos stāstītās ziņas par svētdienas notikumu noklausījusies atturīgi un dzedri, tā ka turpmākajās dienās viņas klātbūtnē tās vairs netika atkārtotas. Tādējādi visur nostiprinājās uzskats, ka Jūlijai Mihailovnai zināms ne tikai viss noslēpumainais notikums, bet arī šā notikuma noslēpumainā nozīme visos sīkumos un nevis kā tieši neiejauktai personai, bet kā līdzdalībniecei. Pie viena aizrādīšu, ka Jūlija Mihailovna pie mums pamazām sāka iegūt to augstāko ietekmi, pēc kuras tik neapšaubāmi bija tīkojusi un alkusi, un jau sāka redzēt sevi «aplidotu». Daļa sabiedrības atzina, ka viņai piemīt praktisks prāts un takts … bet par to vēlāk. Tieši ar viņas labvēlību pa daļai izskaidrojami arī visai straujie Pjotra Stepanoviča panākumi mūsu sabiedrībā — panākumi, kas toreiz sevišķi pārsteidza Stepanu Trofimoviču.

Mēs ar viņu varbūt arī pārspīlējām. Pirmkārt — Pjotrs Stepanovičs jau pirmajās četrās dienās pēc ierašanās gandrīz momentāni sapazinās ar visu pilsētu. Viņš ieradās svētdien, bet jau otrdien es viņu sastapu braucam karietē kopā ar Artemiju Pavloviču Gaganovu, lepnu, ātri sakaitināmu un uzpūtīgu cilvēku, kura manieres gan bija aristokrātiskas, bet ar kuru viņa rakstura dēļ bija diezgan grūti sadzīvot. Arī pie gubernatora Pjotrs Stepanovičs tika uzņemts ļoti silti, pat tik vēlīgi, ka tūliņ kļuva par tuvu un, tā sakot, apmīļotu jaunu cilvēku; pusdienoja pie Jūlijas Mihailovnas gandrīz ik dienas. Pjotrs Stepanovičs ar Jūliju Mihailovnu bija iepazinies jau Šveicē, bet viņa straujie panākumi ekselences namā tiešām modināja interesi. Viņš taču kādreiz tika uzskatīts par ārzemju revolucionāru, — nezinu, taisnība vai ne, — bija piedalījies nez kādos ārzemju izdevumos un kongresos, «ko var pat ar avīzēm pierādīt», kā sastopoties man nikni izteicās Aļoša Teļatņikovs, tagad, ak vai, atvaļināts ierēdnītis, bet senāk arī apmīļots jauns cilvēks vecā gubernatora namā. Tomēr fakts palika fakts: bijušais revolucionārs ieradās mīļotajā tēvijā ne tikai bez jebkādām bažām, bet gandrīz vai uzmundrināts; tātad varbūt nekas arī nebija bijis. Ļiputins man reiz pačukstēja, ka klīstot baumas, it kā Pjotrs Stepanovičs kaut kur savus grēkus esot nožēlojis un izpelnījies piedošanu, nosaukdams dažus citus vārdus, un tādējādi varbūt paguvis izpirkt savu vainu, apsoloties arī turpmāk būt noderīgs tēvijai. Es šo indīgo frāzi atstāstīju Stepanam Trofimovičam, un tas, lai gan tikpat kā nebija spējīgs neko aptvert, iegrima dziļās pārdomās. Vēlāk atklājās, ka Pjotrs Stepanovičs ieradies pie mums ar ārkārtīgi respektējamām rekomendācijas vēstulēm, vismaz vienu atvedis gubernatorienei no kādas ārkārtīgi ievērojamas Pēterburgas vecenītes, kuras vīrs bijis viens no visizcilākajiem Pēterburgas vecīšiem. Šī vecenīte, Jūlijas Mihailovnas krustmāte, savā vēstulē pieminēja, ka arī grāfs K. labi pazīstot Pjotru Stepanoviču, ar kuru viņu esot iepazīstinājis Nikolajs Vsevolodovičs, ka grāfs K.

esot izrādījis viņam savu labvēlību un atzīstot, ka «viņš ir cienījams jauns cilvēks, lai kādi būtu bijuši viņa kādreizējie maldi». Jūlija Mihailovna ļoti augstu vērtēja savus vājos, un ar lielām pūlēm uzturētos sakarus ar «augstāko sabiedrību» un, protams, priecājās par ievērojamās vecenītes vēstuli, un tomēr šai jautājumā kaut kas palika it kā nesaprotams. Pat savam laulātajam draugam Jūlija Mihailovna nodibināja gandrīz familiāras attiecības ar Pjotru Stepanoviču, tā ka fon Lembkes kungs žēlojās … bet arī par to vēlāk. Lai neaizmirstu, piezīmēšu vēl, ka arī lielais rakstnieks izturējās pret Pjotru Stepanoviču visai labvēlīgi un tūliņ ielūdza pie sevis. Tik iedomīga cilvēka lielā steiga iedzēla Stepanam Trofimovičam vissāpīgāk; bet es to izskaidroju citādi: aicinādams pie sevis nihilistu, Karmazinova kungs, protams, paturēja vērā viņa sakarus ar abu galvaspilsētu progresīvajiem jaunekļiem. Lielais rakstnieks slimīgi trīcēja jaunākā laika revolucionāro jauniešu priekšā un, nezināšanas dēļ iedo-mādamies, ka viņu rokās atrodas Krievijas nākotnes atslēgas, pazemojoši centās viņiem pielabināties, galvenokārt tāpēc, ka viņi nepievērsa lielajam rakstniekam nekādas vērības.

II

Pjotrs Stepanovičs pāris reižu iegriezās arī pie tēva un, man par nelaimi, abas reizes manā prombūtnē. Pirmo reizi viņš tēvu apmeklēja trešdien, tas ir, tikai ceturtajā dienā pēc tās pirmās tikšanās, un arī tad tikai darīšanās. Jāpiemin, ka norēķinus par muižu viņi bija nokārtojuši klusi un nemanot. Varvara Petrovna bija visu apņēmusies nokārtot un visu izmaksājusi, protams, paturēdama zemīti, bet Stepanam Trofimovičam tikai paziņojusi, ka viss kārtībā, un Varvaras Petrovnas pilnvarotais, viņas kambarsulainis Aleksejs Jegorovičs, pasniedza Stepanam Trofimovičam kaut ko parakstīt, ko viņš arī izdarīja klusēdams un ar ārkārtīgu pašcieņu. Par pašcieņu runājot, aizrādīšu, ka es tanīs dienās gandrīz vai nepazinu mūsu agrāko večuku. Viņš izturējās pavisam citādi nekā agrāk, bija kļuvis apbrīnojami kluss, pat nebija rakstījis nevienas vēstules Varvarai Petrovnai kopš pašas svētdienas, ko es būtu uzskatījis par brīnumu, bet galvenais — bija kļuvis mierīgs. Viņš bija pieķēries kādai galīgai un ārkārtējai idejai, kas viesa viņā mieru, tas bija redzams. Viņš bija atradis šo ideju, sēdēja un kaut ko gaidīja. Sākumā gan viņš bija slims, sevišķi pirmdienā; uznāca holerīna. Arī bez jaunām ziņām visu šo laiku viņš iztikt nevarēja, bet, tiklīdz es, atmezdams faktus, sāku runāt par jautājuma būtību un izteicu savas domas, viņš tūdaļ sāka vēcināt pret mani rokas, lai es apklustu. Bet abas tikšanās ar dēlu tomēr bija viņu sāpinājušas, kaut arī nebija iedragājušas. Abas šīs dienas pēc tikšanās viņš gulēja uz dīvāna, aptinis ap galvu etiķī samērcētu lakatu, bet vispār joprojām bija mierīgs.

Dažreiz viņš arī nevēcināja pret mani rokas. Dažreiz man pat likās, ka šķietamā noslēpumainā apņēmība it kā gaist un ka viņš sāk cīnīties ar kaut kādiem jauniem kārdinošiem ideju uzplūdiem. Tā tas bija atsevišķos brīžos, bet es tos šeit atzīmēju. Man bija aizdomas, ka viņam būtu ļoti gribējies atkal parādīt sevi, atstājot savu vientulību, pieteikt cīņu, sākt pēdējo kauju.

— Cher, es viņu satriektu! — viņam paspruka ceturtdienas vakarā, pēc otras tikšanās ar Pjotru Stepanoviču, kad viņš gulēja, izstiepies uz dīvāna, ar dvieli ap galvu.

Visu dienu līdz šim brīdim viņš vēl nebija bildis man ne vārda.

— «Fils, fils, chéri» un tā tālāk, es piekrītu, ka visi šie izteicieni ir blēņas, banāli vārdi, nu lai jau, es pats tagad redzu. Es viņu neesmu ne ēdinājis, ne dzirdinājis, es viņu no Berlīnes aizsūtīju uz -skas guberņu, zīdaini, pa pastu, nu, un tā tālāk, es piekrītu … «Tu,» viņš saka, «mani nedzirdināji un aizsūtīji pa pastu, un vēl šeit aplaupīji.» Bet, nelaimīgais, es viņam kliedzu, man taču tevis dēļ visu mūžu ir sāpējusi sirds, kaut arī pa pastu! II rit. Bet es piekrītu, piekrītu … lai būtu pa pastu, — viņš nobeidza kā murgos.

— Passons , — viņš pēc piecām minūtēm sāka atkal. — Es nesaprotu Turgeņevu. Viņam Bazarovs ir kaut kāda fiktīva persona, kas patiesībā neeksistē; viņi taču toreiz pirmie to noraidīja kā aplamību. Tas Bazarovs ir kaut kāds neskaidrs Nozdreva un Bairona maisījums, c’est le mot. Paskatieties uz viņiem uzmanīgi: viņi kūleņo un smilkst aiz prieka kā kucēni saulē, viņi ir laimīgi, viņi ir uzvarētāji! Ko nu par Baironu! … Un pie tam kāda ikdienišķība! Kāda banāla, jūtelīga patmīlība, kāda zemiska kāre faire du bruit autour de son nom, neievērojot, ka son nom… Ai, karikatūra! Apžēlojies, es viņam kliedzu, vai tu tiešām gribi sevi tādu, kāds tu esi, piedāvāt ļau-dīm Kristus vietā? Il rit. Il rit beaucoup, il rit trop. Viņam tāds kā dīvains smaids. Viņa mātei nebija tāda smaida. Il rit toujours.

Atkal iestājās klusums.

— Viņi ir viltīgi; svētdien viņi bija norunājuši… — viņš pēkšņi izgrūda.

— Jā, bez šaubām, — es iesaucos ausīdamies, — tā bija slepena noruna, un viss bija baltiem diegiem šūts un slikti nospēlēts.

— Par to es nerunāju. Vai jūs zināt, ka tas viss bija tīšām šūts baltiem diegiem, lai to redzētu tie, kam bija jāredz? Saprotat?

— Nē, nesaprotu.

— Tant mieux. Passons.4 Es šodien esmu stipri satraukts.

— Kāpēc jūs ar viņu strīdējāties, Stepan Trofimovič? — es pārmetoši ieminējos.

— Je voulais convertir. Protams, smej ieties! Cette pauvre krustmāte — elle entendra de belles choses!e Ak, mans draugs, vai jūs ticēsiet, ka es pirmīt jutos kā patriots! Es gan vienmēr esmu apzinājies, ka esmu krievs … un īsts krievs nemaz nevar būt citāds kā mēs abi. Il y a là dedans quelque chose d’aveugle et de louche.7

— Katrā ziņā, — es atbildēju.

— Mans draugs, īsta patiesība vienmēr izklausās neticama, vai jūs to zināt? Lai patiesību padarītu ticamāku, tai katrā ziņā jāpiejauc meli. Cilvēki vienmēr tā darījuši. Varbūt te ir kaut kas tāds, ko mēs nesaprotam. Kā jums šķiet, vai šajā triumfējošajā brēkšanā ir kaut kas tāds, ko mēs nesaprotam? Es vēlētos, kaut tā būtu. Es vēlētos.

Es neatbildēju. Ari viņš ļoti ilgi klusēja.

— Runā, ka franču prāts… — viņš piepeši sāka murmināt kā karsoni, — tie ir meli, tas vienmēr tā ir bijis. Kāpēc celt neslavu franču prātam? Tas ir gluži vienkārši krievu slinkums, mūsu pazemojošais nespēks radīt ideju, mūsu riebīgais parazītisms citu tautu vidū. Ils sont tout simplement des paresseuxfranču prāts te nav vainojams. Ak, cilvēces labā krievus vajadzētu iznīcināt kā kaitīgus parazītus! Mēs centāmies pavisam, pavisam pēc kā cita; es nekā nesaprotu. Es vairs nekā nesaprotu. Vai tu saproti, es viņam kliedzu, vai tu saproti, ka, izvirzīdami giljotīnu pirmajā vietā, turklāt ar tādu sajūsmu, jūs to darāt vienīgi tāpēc, ka cirst galvas ir visvieglāk, bet radīt ideju visgrūtāk! Vous êtes des paresseux! Votre drapeau est une guenille, une impuissance. Tie rati vai kā tur teikts — «rībošie rati, kas cilvēcei pieved maizi»,— ir derīgāki par Siksta madonnu vai kā viņi tur saka … une bêtise dans ce genre. Bet vai tu saproti, es viņam kliedzu, vai tu saproti, ka cilvēkam gluži tāpat kā laime un tādā pašā mērā vajadzīga arī nelaime! Il rit. Tu, viņš saka, te bārsti asprātības, «lutinādams savus locekļus (viņš izteicās neķītrāk) uz samta dīvāna…». Un ievērojiet šo mūsu parašu: tēvam ar dēlu būt uz /u; labi, ja abi saprotas, — bet ja lamājas?

Kādu brīdi mēs atkal klusējām.

— Cher, — viņš piepeši nobeidza, strauji pieceldamies, — vai jūs zināt, ka tas katrā ziņā ar kaut ko beigsies?

— Nu protams, — es sacīju.

— Vous ne comprenez pas. Passons. Bet… parasti pasaulē nekādu beigu nav, taču šoreiz būs beigas katrā ziņā, katrā ziņā!

Viņš piecēlās, lielā satraukumā pastaigāja pa istabu un, aizgājis līdz dīvānam, bezspēkā atkrita uz tā.

Piektdienas rītā Pjotrs Stepanovičs aizbrauca kaut kur uz apriņķi un sabija līdz pirmdienai. Par viņa aizbraukšanu es dabūju zināt no Ļiputina un tanī pašā reizē no šīs sarunas nejauši uzzināju, ka Ļebjadkini, brālītis un māsiņa, abi dzīvojot kaut kur aiz upes, Podnieku slobodā. «Es pats viņus aizvedu,» piebilda Ļiputins un, pārtraucis sarunu par Ļebjadkiniem, pēkšņi pavēstīja man, ka Ļizaveta Nikolajevna precoties ar Mavrikiju Nikolajeviču un, kaut arī tas vēl neesot atklāti paziņots, tomēr saderināšanās esot notikusi un viss vajadzīgais nokārtots. Otrā dienā sastapu Ļizavetu Nikolajevnu jāšus. Mavrikija Nikolajeviča pavadībā; pēc slimības viņa bija izjājusi pirmo reizi. Ļizaveta Nikolajevna iztālēm nozibināja man ar acīm, iesmējās un ļoti draudzīgi pamāja ar galvu. Visu to es atstāstīju Stepanam Trofimovičam; viņš pievērsa zināmu uzmanību tikai vēstij par Ļebjadkiniem.

Bet tagad, aprakstījis mūsu mīklaino stāvokli to astoņu dienu laikā, kad mēs vēl nekā nezinājām, sākšu attēlot savas hronikas turpmākos notikumus, jau, tā sakot, pārzinot apstākļus un aprakstot visu tādā veidā, kā tas atklājies un noskaidrojies tagad. Sākšu tieši ar astoto dienu pēc tās svētdienas, proti, ar pirmdienas vakaru, tāpēc ka būtībā no šā vakara arī sākās «jaunais stāsts».

III

Bija pulksten septiņi vakarā, Nikolajs Vsevolodovičs sēdēja viens pats savā kabinetā — istabā, kuru viņš jau agrāk bija iemīļojis, kurai bija augsti griesti, bet grīda noklāta paklājiem un kurā atradās mazliet smagnējas, vecmodīgas mēbeles. Viņš sēdēja kaktā uz dīvāna, saģēr-bies kā uz iziešanu, bet, likās, nekur netaisījās iet. Viņam priekšā uz galda stāvēja lampa ar abažūru. Lielās istabas malas un kakti palika ēnā. Viņa skatiens bija domīgs un koncentrēts, ne gluži mierīgs; seja nogurusi un mazliet novājējusi. Viņš tiešām slimoja ar smagu sastrutojumu; taču baumas par izsisto zobu bija pārspīlētas. Zobs tikai kustējās, bet tagad atkal nostiprinājās; virslūpa iekšpusē bija pārsista, bet arī tā jau dzija. Turpretī smaganu sastrutojums nepārgāja visu nedēļu tikai tāpēc, ka slimnieks negribēja pieņemt ārstu un laikus ļaut pārgriezt pampumu, bet gaidīja, līdz augonis pats pārtrūks. Viņš nelaida sev klāt ne tikai ārstu, bet gandrīz vai pat māti, kurai ļāva ienākt tikai uz īsu brīdi vienreiz dienā un katrā ziņā krēslas stundā, kad sāka jau tumst, bet uguni vēl nededzināja. Viņš nepieņēma ari Pjotru Stepanoviču, kas tomēr divas vai trīs reizes dienā iegriezās pie Varvaras Petrovnas, kamēr uzturējās pilsētā. Un nu beidzot, pirmdien, atgriezies no rīta pēc triju dienu ilgās prombūtnes, apskrējis visu pilsētu un paēdis pusdienas pie Jūlijas Mihailovnas, Pjotrs Stepanovičs pret vakaru ieradās pie Varvaras Petrovnas, kas viņu nepacietīgi gaidīja. Aizliegums bija atcelts, Nikolajs Vsevolodovičs pieņēma. Varvara Petrovna pati pieveda viesi pie kabineta durvīm; viņa sen bija vēlējusies, lai abi satiktos, bet Pjotrs Stepanovičs bija solījies, ka no Nicolas iegriezīšoties pie viņas un pārstāstīšot sarunu. Viņa bikli pieklauvēja pie Nikolaja Vsevolodoviča durvīm un, atbildi nesaņēmusi, uzdrošinājās atvērt durvis pāris veršoku platumā.

— Nicolas, vai drīkstu ievest pie tevis Pjotru Stepanoviču? — viņa klusi un atturīgi pajautāja, cenzdamās aiz lampas saskatīt Nikolaju Vsevolodoviču.

— Drīkst, drīkst, protams, drīkst! — skaļi un jautri iesaucās pats Pjotrs Stepanovičs, atvēra durvis un iegāja iekšā.

Nikolajs Vsevolodovičs nebija dzirdējis klauvējienu pie durvīm, bet bija sadzirdējis tikai biklo mātes jautājumu, taču nepaguva uz to atbildēt. Tanī brīdī viņam priekšā uz galda atradās nupat izlasīta vēstule, par kuru viņš daudz bija domājis. Izdzirdis Pjotra Stepanoviča pēkšņo saucienu, viņš satrūkās un mudīgi uzlika vēstulei virsū pa rokai pagadījušos presi, bet tas lāgā neizdevās: vēstules stūris un gandrīz visa aploksne rēgojās ārā.

— Es tīšām saucu, cik tik spēka, lai jūs pagūtu sagatavoties, — Pjotrs Stepanovičs steidzīgi, ar apbrīnojamu naivitāti nočukstēja, pieskriedams pie galda, un momentāni pievērsa skatienu presei un vēstules stūrim.

— Un, protams, paguvāt pamanīt, kā es no jums zem preses slēpu nupat saņemto vēstuli, — Nikolajs Vsevolodovičs mierīgi noteica, nepakustēdamies no vietas.

— Vēstuli? Dievs ar jums un jūsu vēstuli, kas man par daļu! — viesis iesaucās, — bet… galvenais… — viņš atkal sāka čukstēt, pagriezdamies pret jau aizvērtām durvīm un mādams uz to pusi ar galvu.

— Viņa nekad neklausās, — Nikolajs Vsevolodovičs dzedri aizrādīja.

— Lai arī būtu klausījusies! — Pjotrs Stepanovičs tūdaļ atsaucās, jautri paceldams balsi un sēzdamies atzveltnī. Man nav nekas pretī, es tikai tagad steidzos, lai parunātu divatā … Tad nu beidzot esmu ticis jums klāt! Vispirms — kā ar veselību? Redzu,. ka lieliski, un rīt varbūt ieradīsieties, ko?

— Varbūt.

— Atbrīvojiet beidzot no neziņas viņus, atbrīvojiet mani! — Viņš sāka neganti žestikulēt ar jautru un patīkamu sejas izteiksmi. — Ja jūs zinātu, ko es biju spiests viņiem samuldēt! Bet jūs jau zināt. — Viņš iesmējās.

— Visu nezinu. Tikai no mātes dzirdēju, ka jūs esot ļoti… pūlējies.

— Tas ir, es taču neteicu nekā noteikta, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi saslējās, it kā aizsargādamies no briesmīga uzbrukuma, — ziniet, laidu darbā Šatova sievu, tas ir, baumas par jūsu sakariem Parīzē, ar ko arī, protams, izskaidrojams tas gadījums svētdien… jūs nedusmojaties?

— Esmu pārliecināts, ka jūs ļoti centāties.

— Nu, tieši no tā es baidījos. Bet ko gan tas nozīmē — «ļoti centāties»? Tas taču ir pārmetums. Un tomēr jūs izsakāties atklāti, es, šurp nākdams, visvairāk baidījos, ka negribēsiet runāt atklāti.

— Es arī nevēlos neko runāt atklāti, — Nikolajs Vsevolodovičs ar tādu kā īgnumu noteica, bet tūdaļ ari pasmīnēja.

— Es nerunāju par to, nerunāju par to, nekļūdieties, nerunāju par to! — Pjotrs Stepanovičs savēcināja rokas, bērdams vārdus kā pupas un tūdaļ nopriecādamies par namatēva īgnumu. — Nesākšu jūs kaitināt ar mūsu darīšanām, sevišķi jūsu pašreizējā stāvoklī. Atsteidzos pārrunāt vienīgi svētdienas notikumu un arī tikai visnepieciešamāko, jo tas ir jāpārrunā. Es ar visatklātākajiem paskaidrojumiem, kādi vajadzīgi galvenokārt man, nevis jums, saku to, lai glaimotu jūsu patmīlībai, bet tanī pašā laikā tā ir arī patiesība. Es atnācu, lai turpmāk būtu vienmēr atklāts.

— Tātad līdz šim neesat bijis atklāts?

— Jūs pats to zināt. Es daudzreiz esmu mānījies … jūs pasmaidījāt, ļoti priecājos par smaidu, jo tas dod ieganstu paskaidrot; es taču tīšām izraisīju smaidu ar lielīgo vārdu «mānījies», lai jūs tūliņ arī sadusmotos; kā es drīkstēju nodomāt, ka varu mānīties, kad man tūliņ jāizskaidrojas. Redziet, redziet, cik vaļsirdīgs esmu kļuvis! Nu, vai jums labpatiktu uzklausīt?

Lai gan viesis acīm redzami gribēja sakaitināt namatēvu ar savām iepriekš sagatavotajām nekaunīgajām un apzināti rupjajām naivitātēm, Nikolaja Vsevolodoviča sejas izteiksmē, kas bija nicinoši mierīga un pat zobgalīga, beidzot pavīdēja mazliet bažīga ziņkāre.

— Nu tad klausieties, — Pjotrs Stepanovičs sāka tarkšķēt vēl ātrāk. — Dodamies šurp, tas ir, vispār šurp, uz šo pilsētu, pirms desmit dienām, es, protams nolēmu tēlot lomu. Vislabāk būtu iztikt pavisam bez lomas, pašam ar savu seju, vai ne? Nav labākas maskas par paša seju, tāpēc ka neviens tai neticēs. Es, atzīstos, gribēju tēlot muļķīti, tāpēc ka vieglāk ir izlikties par muļķīti nekā rādīt savu īsto seju; bet, tā kā muļķītis tomēr ir galējība, bet galējība modina ziņkāri, es beidzot izvēlējos pats savu seju. Nu, kāda tad ir mana paša seja? Zelta vidusceļš: ne muļķis, ne gudrs, diezgan neapdāvināts un nokritis no mēness, kā prātīgi ļaudis te mēdz teikt, vai ne?

— Nu, var būt arī tā. — Nikolajs Vsevolodovičs mazliet pavīpsnāja.

— A, jūs piekrītat — ļoti priecājos, es jau iepriekš zināju, ka tās ir jūsu paša domas … Neuztraucieties, neuztraucieties, es nedusmojos un tā sevi raksturoju nepavisam ne tālab, lai izraisītu jūsu uzslavas: «Nē, sak, jūs neesat neapdāvināts, nē, sak, jūs esat gudrs…» A, jūs atkal smaidāt!… Es atkal iekritu. Jūs nebūtu teicis: «Jūs esat gudrs,»—7nu, pieņemsim; es visu ko pieļauju. Passons, kā papiņš saka, un iekavās teikšu — nedusmojieties par manu daudzvārdību. Šai sakarā minēšu piemēru: es vienmēr runāju daudz, tas ir, izrunāju daudz vārdu un steidzos, un man nekad nekas neiznāk. Bet kāpēc es izrunāju daudz vārdu un man neiznāk? Tāpēc, ka neprotu runāt. Tie, kas prot labi runāt, runā īsi. Tā jau arī ir tā mana neapdāvinātība, vai ne? Bet, tā kā šis neapdāvinātības talants man jau ir dabas dots, kāpēc lai es to neizmantotu mākslīgi? Un es to izmantoju. Tiesa, posdamies šurp, es sākumā domāju ciest klusu; bet ciest klusu — tas ir liels talants, un tātad man tas nepiedien, bet otrkārt — klusēt tomēr ir bīstami; nu, tad es galīgi nolēmu, ka vislabākais ir runāt, bet, kā jau neapdāvinātam, runāt daudz, daudz, daudz, ļoti steigties kaut ko pierādīt un beidzot vienmēr sapīties pašam savos pierādījumos tā, lai klausītājs aizietu no jums, neguvis nekādu skaidrību, rokas noplātījis, bet vislabāk — nospļāvies. Iznāk pirmkārt, ka esmu klausītāju pārliecinājis par savu vientiesību, esmu viņam stipri apnicis un neesmu ticis saprasts, — visi trīs labumi reizē! Apžēlojieties — kas pēc tam vēl turēs mani aizdomās par slepeniem nodomiem? Ikviens no viņiem taču apvainosies, ja kāds teiks, ka man ir kādi slepeni nodomi.

Turklāt es vēl dažreiz viņus izsmīdināšu — bet tas jau ir kaut kas vērtīgs. Un nu viņi man visu piedos jau tāpēc vien, ka gudrinieks, kas tur drukājis proklamācijas, šeit, izrādās, ir dumjāks par viņiem pašiem, vai ne? No jūsu smaida redzu, ka piekrītat.

Nikolajs Vsevolodovičs gan nepavisam nesmaidīja, bet, gluži otrādi, pieri saraucis, mazliet nepacietīgi klausījās.

— Ko? Jūs laikam teicāt «vienalga»? — Pjotrs Stepanovičs tarkšķēja (Nikolajs Vsevolodovičs neko nebija teicis). — Protams, protams, varat būt pārliecināts, ka neesmu nācis tāpēc, lai kompromitētu jūs ar sastāvēšanu biedrībā. Bet ziniet, jūs šodien esat briesmīgi ērcīgs; es pie jums atsteidzos ar atklātu un vieglu sirdi, bet jūs katram manam vārdam piesienaties; varat būt pārliecināts, ka šodien ne par ko kutelīgu nesākšu runāt, dodu goda vārdu un jau iepriekš pieņemu visus jūsu noteikumus!

Nikolajs Vsevolodovičs joprojām klusēja.

— Ko? Vai jūs ko teicāt? Redzu, redzu, ka es atkal laikam būšu samuldējies; jūs neizvirzījāt noteikumus un arī neizvirzīsiet, ticu, ticu, nu, nomierinieties; es taču arī pats zinu, ka man nav vērts tos izvirzīt, vai ne? Es jau iepriekš atbildu jūsu vietā un, protams, aiz neapdāvinātības; neapdāvinātība un atkal neapdāvinātība … Jūs smejaties? Ko?

— Neko. — Nikolajs Vsevolodovičs beidzot pasmīnēja. — Es patlaban atcerējos, ka tiešām reiz nosaucu jūs par neapdāvinātu, bet jūs toreiz nebijāt klāt, tātad jums tas atstāstīts. Es jūs lūgtu ātrāk pāriet pie galvenā.

— Bet es jau esmu sācis runāt par galveno, proti, par svētdienu, — Pjotrs Stepanovičs bēra, — un kas, kas es svētdien, jūsuprāt, biju? Tieši steidzīga, viduvēja neapdāvinātība, un es, būdams neapdāvināts, ar varu kļuvu par sarunu vadītāju. Bet man visu piedeva, tāpēc ka es, pirmkārt, esmu nokritis no mēness, tā, liekas, te visi tagad nosprieduši, bet, otrkārt, tāpēc, ka izstāstīju jauku stāstiņu un jūs visus izglābu, vai ne, vai ne?

— Tas ir, izstāstījāt tieši tā, lai atstātu šaubas un liktu nojaust mūsu slepeno norunu un tendenciozo faktu sagrozījumu, kaut gan nekādas norunas nebija un es jums arī nekā netiku lūdzis.

— Tieši tā, tieši tā! — Pjotrs Stepanovičs it kā sajūsmā iesaucās. — Es tieši tā rīkojos, lai jūs manu nolūku pamanītu; es taču galvenokārt jūsu dēļ ākstījos, tāpēc ka centos jūs pieķert un gribēju sakompromitēt. Es, galvenais, gribēju uzzināt, cik lielas ir jūsu bailes.

— Interesanti, kāpēc jūs tagad esat tik atklāts?

— Nedusmojieties, nedusmojieties, nezibiniet acis … Bet jūs jau nezibināt. Jūs interesē, kāpēc esmu tik atklāts? Tieši tāpēc, ka tagad viss mainījies, viss pagājis un ar zāli aizaudzis. Esmu piepeši mainījis savus uzskatus par jums. Vecais ceļš ir atmests; tagad es nekad vairs nekompromitēšu jūs ar veco ceļu, tagad ar jauno.

— Esat mainījis taktiku?

— Nekādas taktikas nav. Tagad visu izšķirs jūsu brīvā griba, tas ir, kā gribat, vai nu sakiet jā, vai nē. Tāda ir mana jaunā taktika. Bet par mūsu darīšanām es neiepīkstēšos līdz tam laikam, kamēr pats nepavēlēsiet. Jūs smejaties? Uz veselību; es arī pats smejos. Bet tagad runāju nopietni, nopietni, nopietni, lai gan tas, kas tā steidzas, protams, ir neapdāvināts, vai ne? Vienalga, lai nu būtu neapdāvināts, bet es runāju nopietni, nopietni.

Viņš to izteica tiešām nopietni, pavisam citādā tonī un tādā kā sevišķā satraukumā, tā ka Nikolajs Vsevolodovičs paskatījās viņā ar interesi.

— Jūs sakāt, ka esot mainījis savus uzskatus par mani? — viņš jautāja.

— Es mainīju savus uzskatus par jums tanī brīdī, kad jūs pēc Šatova sitiena atrāvāt rokas atpakaļ, un pietiek, pietiek, lūdzu, bez jautājumiem, es vairs neko neteikšu.

Viņš pielēca kājās, rokas vēcinādams, it kā gaiņādamies no jautājumiem, bet, tā kā jautājumu nebija un aiziet nebija iemesla, viņš, mazliet nomierinājies, atkal iesēdās atzveltnī.

— Vēl kas, iekavās minot, — viņš tūliņ sāka tarkšķēt, — te vieni pļāpā, ka jūs viņu nogalināšot, un slēdz

derības, tā ka Lembke gribējis pat laist darbā policiju, bet Jūlija Mihailovna aizliegusi… Pietiek, pietiek par to, es tikai zināšanai… Jā, vēl kas: Ļebjadkinu es tanī pašā dienā pārvedu uz citurieni — jūs zināt, saņēmāt manu zīmīti ar viņu adresi?

— Saņēmu tai pašā dienā.

— To es darīju ne aiz «neapdāvinātības», bet no sirds, aiz gribas pakalpot. Ja iznācis neapdāvināti, tad vismaz bija domāts neliekuļoti.

— Nu nekas, varbūt tā arī vajadzēja … — Nikolajs Vsevolodovičs domīgi noteica, — tikai zīmītes man vairs nerakstiet, es jūs lūdzu.

— Nevarēju citādi, tikai vienu.

— Tad Ļiputins zina?

— Nevarēju citādi, bet Ļiputins, pats zināt, nedrīkst… Jā, vajadzēja aiziet pie mūsējiem, tas ir, pie viņiem, nevis pie mūsējiem, citādi jūs jau atkal piesiesieties vārdiem. Taču neraizējieties, ne jau tūliņ, bet kādu citu reizi. Patlaban līst. Es viņiem paziņošu, viņi sapulcēsies, un mēs kādu vakaru aiziesim. Viņi tā vien gaida, mutes iepletuši kā kovārnēni ligzdā, kādu cienmaizi mēs viņiem esam atveduši. Strauji ļaudis. Grāmatas izstudējuši, gatavojas strīdēties. Virginskis ir vispārcilvēks, Ļiputins — furjerists ar lielu tieksmi uz policejiskām izdarībām; cilvēks, es jums teikšu, vērtīgs vienā ziņā, bet citādi pret viņu jāizturas stingri; unf beidzot, tas garausis, tas nolasīs pats savu sistēmu. Un, ziniet, viņi apvainojušies, ka izturos pret viņiem nevērīgi un aplej u kā ar aukstu ūdeni, he, he! Bet aiziet vajag katrā ziņā.

— Vai jūs tur mani raksturojāt kā nez kādu šefu? — Nikolajs Vsevolodovičs izmeta pēc iespējas ne vērīgāk. Pjotrs Stepanovičs aši paskatījās uz viņu.

— Starp citu, — viņš turpināja, it kā jautājumu nebūtu dzirdējis, un ātrāk novirzīja sarunu uz citu pusi, — es taču divas vai trīs reizes dienā ierados pie augsti cienījamās Varvaras Petrovnas un arī biju spiests daudz runāt.

— Varu iedomāties.

— Nē, neiedomājieties nekā, es tikai teicu, ka jūs nenogalināsiet, nu, un citu ko visai patīkamu. Un iedomājieties: jau otrā dienā viņa zināja, ka es esmu Marju Timofejevnu aizsūtījis uz upes otru pusi; vai jūs to viņai teicāt?

— Ne prātā nav nācis.

— Es jau tā domāju, ka jūs tas neesat. Bet kas vēl būtu varējis to pateikt? Interesanti.

— Ļiputins, protams.

— N-nē, Ļiputins gan ne, — Pjotrs Stepanovičs, pieri saraucis, nomurmināja, — gan es uzzināšu, kas teicis. Tas varētu būt Šatovs … Bet tās ir tikai blēņas, lai paliek! Tas tomēr ir briesmīgi svarīgi… Starp citu, es visu laiku gaidīju, ka jūsu māmiņa piepeši spers vaļā galveno jautājumu … Ak jā, sākumā viņa visas dienas bija drausmīgi drūma, bet šodien piepeši atbraucu — smaida kā saulīte. Ko tas nozīmē?

— Tas tāpēc, ka šodien es viņai apsolīju pēc piecām dienām bildināt Ļizavetu Nikolajevnu, — Nikolajs Vsevolodovičs negaidītā vaļsirdībā pēkšņi pateica.

— Nu jā… protams, — Pjotrs Stepanovičs nomurmināja it kā sastomījies, — pilsētā klīst baumas par saderināšanos, jūs zināt? Tas tomēr ir tiesa. Bet jums taisnība, viņa pat no altāra atskries, tiklīdz jūs viņu pasauksiet. Vai nedusmojaties, ka es tā?

— Nē, nedusmojos.

— Es manu, ka šodien ir briesmīgi grūti jūs sakaitināt, un sāku no jums baidīties. Man briesmīgi gribas zināt, kā jūs rīt ieradīsieties. Jūs droši vien esat sagatavojis daudz pārsteigumu. Vai nedusmojaties uz mani, ka es tā?

Nikolajs Vsevolodovičs nemaz neatbildēja, kas galīgi sakaitināja Pjotru Stepanoviču.

— Starp citu, vai jūs māmiņai par Ļizavetu Nikolajevnu nopietni teicāt? — viņš pajautāja.

Nikolajs Vsevolodovičs cieši un dzedri paskatījās uz viņu.

— A, saprotu, tikai lai nomierinātu, nu jā.

— Bet ja nu nopietni? — Nikolajs Vsevolodovičs stingri jautāja.

— Nu, tad ar dieva palīgu, kā tādos gadījumos mēdz teikt, lietai tas nekaitēs (redziet, es neteicu mūsu lietai, jums nepatīk tas vārdiņš mūsu), bet es … bet ko tad es, esmu gatavs jums pakalpot, pats zināt.

— Jūs tā domājat?

— Es nekā, nekā nedomāju, — Pjotrs Stepanovičs smiedamies sāka bērt, — tāpēc ka zinu — jūs savas darīšanas pats esat jau iepriekš pārdomājis un visu izprātojis. Saku to tikai tāpēc, ka tiešām esmu gatavs jums pakalpot — vienmēr un visur, un katrā gadījumā, tas ir, katrā gadījumā, saprotat?

Nikolajs Vsevolodovičs nožāvājās.

— Esmu jums apnicis. — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi pielēca kājās, paķerdams savu apaļo, gluži jauno platmali un it kā iedams prom, tomēr vēl palikdams un joprojām bez mitas runādams, kaut arī kājās stāvot, brīžiem pasoļodams pa istabu un spraigākās sarunas vietās uzsizdams ar platmali pa ceļgalu.

— Es biju cerējis jūs vēl uzjautrināt ar Lembkēm, — viņš līksmi iesaucās.

— Nu nē, labāk kādu citu reizi. Bet kā Jūlijai Mihailovnai ar veselību?

— Kas tās jums visiem par aristokrātiskām manierēm: jums viņas veselība tikpat vienaldzīga kā kaut kādas kaķes veselība, bet tomēr jautājat. Es tādas manieres slavēju. Sveika un vesela un ir neiedomājami labās domās par jums, un neiedomājami daudz no jums gaida. Par svētdienas notikumu klusē un ir pārliecināta, ka jūs ar savu parādīšanos vien iekarosiet simpātijas. Dieva vārds, viņa iedomājusies, ka jūs jau nu nez ko spējat. Protams, jūs tagad esat mīklaina un romantiska persona, vairāk nekā jebkad — ārkārtīgi izdevīgs stāvoklis. Visi jūs gaida ar ilgošanos. Kad es aizbraucu, jau bija iekarsuši, bet tagad vēl vairāk. Pie viena, vēlreiz paldies par vēstuli, Viņi visi baidās no grāfa K. Ziniet, viņi, liekas, uzskata jūs par spiegu. Es piebalsoju, vai nedusmojaties?

— Nav par ko dusmoties.

— Tas nekas; turpmāk tas būs nepieciešams. Viņiem te sava kārtība. Es, protams, atbalstu; Jūlija Mihailovna priekšgalā, Gaganovs arī… Jūs smejaties? Man taču ir sava taktika: es melšu, melšu, bet piepeši pasaku arī prātīgu vārdu — taisni tad, kad viņi visi to meklē. Viņi sastājas man apkārt, bet es atkal sāku melot. Visi man jau atmetuši ar roku; «spējīgs cilvēks,» viņi saka, «bet no mēness nokritis.» Lembke piedāvā man darbu, lai es labotos. Ziniet, es viņu briesmīgi kompromitēju, viņš acis vien bola. Jūlija Mihailovna atbalsta. Jā, starp citu, Gaganovs uz jums briesmīgi dusmīgs. Vakar Duhovā manā klātbūtnē par jums ļoti slikti izteicās. Es viņam tūliņ pateicu visu patiesību, tas ir, protams, ne visu patiesību. Es pie viņa Duhovā nodzīvoju veselu dienu. Varena muiža, lieliska kungu māja.

— Vai tad viņš arī tagad dzīvo Duhovā? — Nikolajs Vsevolodovičs piepeši saslējās, gandrīz pielēca kājās un spēji pasviedās uz priekšu.

— Nē, šorīt pats atveda mani šurp, mēs kopā atgriezāmies, — Pjotrs Stepanovičs noteica, it kā nemaz nebūtu pamanījis Nikolaja Vsevolodoviča pēkšņo satraukumu.

— Kas tas, es nogāzu grāmatu. — Viņš noliecās, lai paceltu nokritušo klpseiku . — Balzaka sievietes, ar bildītēm, — viņš piepeši atšķīra, — neesmu lasījis. Arī Lembke rakstot romānus.

— Tiešām? — Nikolajs Vsevolodovičs iejautājās it kā ieinteresējies.

— Krievu valodā, paslepus, protams. Jūlija Mihailovna zina un atļauj. Vientiesis, tomēr ar manierēm; tās viņiem izkoptas. Kāda ārējā pieklājība, kāda nosvērtība! Kaut mums būtu kaut kas tamlīdzīgs!

— Jūs cildināt administrāciju?

— Un kā gan ne! Vienīgais, kas Krievijā ir dabisks un sasniegts … nerunāšu, nerunāšu, — viņš pēkšņi saslējās,

— par to es nerunāšu, par delikātiem jautājumiem ne vārda. Bet palieciet sveiks, jums šodien tāda kā zaļa seja.

— Man ir drudzis.

— Tam var ticēt, liecieties gultā. Ak jā, mūsu apriņķī ir skopci, interesanti ļaudis … Bet par to kādu citu reizi. Taču pastāstīšu vēl kaut ko: apriņķī izvietots kājnieku pulks. Piektdienas vakarā es B-cos dzēru ar oficieriem. Tur taču mums ir trīs draugi, vous comprenez? Runājām par ateismu un, protams, nolikvidējām dievu. Visi aiz prieka rēca. Jā, Šatovs apgalvo: ja Krievijā kādreiz vajadzēs sākt dumpi, tad katrā ziņā jāsāk ar ateismu. Varbūt viņam taisnība. Kāds sirms burbonis kapteinis sēdēja, sēdēja, visu laiku klusēja, nesacīja neviena vārda, pēkšņi nostājās istabas vidū un, ziniet, noteica skaļi, it kā savā nodabā: «Ja dieva nav, kas tad es vairs esmu par kapteini?» — paņēma cepuri, noplātīja rokas un izgāja ārā.

— Diezgan prātīgu domu izteicis. — Nikolajs Vsevolodovičs nožāvājās trešo reizi.

— Tiešām? Es nesapratu; gribēju pavaicāt jums. Nu, ko lai vēl jums pastāstu. Špiguļinu fabrika ir interesanta: tur, kā zināt, piecsimt strādnieku, holeras perēklis, atejas netīra piecpadsmit gadus un strādniekus apkrāpj; kupči ir miljonāri. Varat man ticēt, ka strādnieku vidū dažam labam ir sajēga par Internationale Ko, jūs pasmaidījāt? Pats redzēsiet, tikai dodiet man drusciņ, drusciņ laika! Es jau lūdzu jūs dot man laiku un tagad lūdzu vēl, un tad … nē jel, atvainojiet, nerunāšu, nerunāšu par to, neviebieties. Nu tad palieciet sveiks! Ak tā! — viņš atkal griezās atpakaļ, — pavisam būtu aizmirsis pašu galveno: man nupat ziņoja, ka mūsu kaste no Pēterburgas saņemta.

— Proti? — Nikolajs Vsevolodovičs paskatījās neizpratnē.

— Proti, jūsu kaste — jūsu mantas, frakas, bikses un veļa; vai saņemta? Patiesi?

— Jā, man pirmīt kaut ko teica.

— Ak, vai nevarētu tūliņ!

— Pajautājiet Aleksejam.

— Nu tad rīt, rīt? Tur taču kopā ar jūsu mantām ir arī mani svārki, fraka un trejas bikses, pie Šarmera šūtas pēc jūsu ieteikuma, atceraties?

— Esmu dzirdējis, ka jūs šeit tēlojot džentlmeni? — Nikolajs Vsevolodovičs pasmīnēja. — Vai tas tiesa, ka jūs pie jāšanas skolotāja gribot mācīties jāt?

Pjotrs Stepanovičs pasmaidīja greizu smaidu.

— Ziniet, — viņš pēkšņi sāka runāt pārmērīgi steidzīgā, tādā kā trīcošā un aiztrūkstošā balsī, — ziniet, Nikolaj Vsevolodovič, atmetīsim personiskas piezīmes, vai ne, un reizi par visām reizēm! Jūs, protams, varat mani nicināt, cik uziet, ja liekos jums tik smieklīgs, tomēr labāk būtu kādu laiku iztikt bez personiskām piezīmēm, vai ne?

— Labi, es vairs tā nedarīšu, — Nikolajs Vsevolodovičs noteica. Pjotrs Stepanovičs nosmīnēja, uzsita ar platmali pa ceļgalu, pamīņājās un nostājās iepriekšējā

pozā,

— Te daži uzskata mani pat par jūsu sāncensi Ļizavetas Nikolaj evnas labvēlības iegūšanā, kā tad lai es nerūpējos par savu ārieni? — Viņš iesmējās. — Kas tad jums pienes ziņas par mani? Hm. Pulkstenis rāda tieši astoņi; nu, es eju; apsolīju iegriezties pie Varvaras Petrovnas, tomēr šoreiz^ neiešu, bet jūs liecieties gultā, tad rīt būsiet žirgtāks. Arā lietus un tumsa, bet mani gaida ormanis, tāpēc ka pa naktīm ielās ir nedroši… Ak jā, vēl kas: te pa pilsētu un apkārtni blandās kāds Fedjka katordznieks, izbēdzis no Sibīrijas, iedomājieties, mans bijušais dzimtcilvēks, kuru papiņš pirms gadiem piecpadsmit nosūtījis zaldātos un naudu piesavinājies. Ļoti ievērojama persona.

— Jūs… ar viņu esat runājis? — Nikolajs Vsevolodovičs pacēla acis.

— Esmu runājis. No manis viņš nevairās. Uz visu ko gatava persona, uz visu ko; par naudu, protams, bet viņam ir arī sava pārliecība, protams, savdabīga. Ak jā, vēl ko: ja jūs pirmīt par to nodomu runājāt nopietni, atcerieties, attiecībā uz Ļizavetu Nikolajevnu, tad atgādinu jums vēlreiz, ka arī es esmu uz visu ko gatava persona — visādā veidā, kā vien vēlaties, un esmu vienmēr gatavs jums pakalpot. Ko, jūs meklējat spieķi? Ak nē, ne spieķi… Iedomājieties, man šķita, ka jūs meklējat spieķi?

Nikolajs Vsevolodovičs neko nemeklēja un neko neteica, bet tiešām strauji piecēlās, un viņa seja tā savādi noraustījās.

— Ja jums būtu kāda vajadzība sakarā ar Gaganova kungu, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi izgrūda, ar acīm tieši norādīdams uz presi, — tad, protams, es varu visu izkārtot un esmu pārliecināts, ka neaizmirsīsiet mani.

Nenogaidījis atbildi, viņš strauji izgāja ārā, vēlreiz pabāzdams galvu durvju spraugā.

— Es to teicu tāpēc, — viņš kliegdams nobēra, — ka arī Šatovam, piemēram, nebija tiesību riskēt ar dzīvību tanī svētdienā, kad viņš jums piegāja klāt, vai ne? Es vēlētos, lai jūs to ņemtu vērā.

Viņš nozuda atkal, atbildes nesagaidījis.

iv

Varbūt viņš nozuzdams domāja, ka Nikolajs Vsevolodovičs, palicis viens, sāks dauzīt ar dūrēm pa sienu, un, protams, ar prieku būtu to noskatījies, ja vien tas būtu bijis iespējams. Bet viņš būtu smagi vīlies: Nikolajs

Vsevolodovičs bija mierīgs. Minūtes divas viņš nostāvēja pie galda tanī pašā pozā, acīmredzot iegrimis dziļās pārdomās; bet drīz vien gurdens, salts smaids pavīdēja viņa lūpās. Viņš lēnām apsēdās uz dīvāna iepriekšējā vietā kaktā un aizvēra acis it kā aiz noguruma. Vēstules stūrītis joprojām rēgojās ārā no preses apakšas, bet viņš pat nepakustējās, lai to pārliktu.

Drīz viņš aizmirsās pavisam. Varvara Petrovna, šinīs dienās nomocījusies ar dažādām rūpēm, nenocietās un, nesagaidījusi Pjotru Stepanoviču, kas bija solījis pie viņas ieiet un nebija solījumu izpildījis, iedrošinājās pati apmeklēt Nicolas, kaut arī neatļautā laikā. Viņa visu laiku loloja cerību: vai viņš beidzot nepateiks kaut ko galīgu? Klusi, tāpat kā pirmīt, viņa pieklauvēja pie durvīm un, atkal nesaņēmusi atbildi, atvēra tās pati. Ieraudzījusi, ka Nicolas sēž tā kā pārāk nekustīgi, viņa ar strauji pukstošu sirdi uzmanīgi piegāja pie dīvāna. Varvaru Petrovnu pārsteidza, ka viņš tik ātri aizmidzis un var tā sēdus un tik nekustīgi gulēt; pat elpa gandrīz nemaz nebija ma-nāma. Seja bija bāla un barga, bet tāda kā pavisam sastingusi, nekustīga, uzacis mazliet sarauktas; viņš izskatījās pēc nedzīvas vaska figūras. Varvara Petrovna, noliekusies pār dēlu, nostāvēja minūtes trīs, gandrīz vai elpu aizturējusi, un pēkšņi viņu pārņēma bailes; viņa gāja prom uz pirkstgaliem, apstājās durvīs, ātri pārmeta viņam krustu un izgāja nepamanīta, ar jaunu smagu sajūtu un jaunām skumjām.

Viņš nogulēja ilgi — vairāk nekā stundu — un visu laiku tādā pašā sastingumā; neviens muskulis viņa sejā nepakustējās, viss ķermenis palika pilnīgi nekustīgs; uzacis joprojām bija tikpat bargi sarauktas. Ja Varvara Petrovna būtu uzkavējusies vēl trīs minūtes, tad droši vien nebūtu izturējusi šā letarģiskā nekustīguma radīto nomācošo sajūtu un būtu viņu uzmodinājusi. Bet viņš piepeši atvēra acis un, joprojām nekustēdamies, nosēdēja vēl minūtes desmit, it kā neatlaidīgi un ziņkārīgi raudzīdamies kādā viņu pārsteigušā priekšmetā istabas kaktā, lai gan tur nebija nekā jauna, nedz interesanta.

Beidzot kļuva dzirdama klusa, dobja skaņa, lielais sienas pulkstenis nosita vienu reizi. Ar zināmu nemieru viņš pagrieza galvu, lai paskatītos uz ciparnīcu, bet gandrīz tanī pašā mirklī atvērās dibendurvis, kas izgāja uz gaiteni, un parādījās kambarsulainis Aleksejs Jegorovičs

Viņš nesa vienā rokā siltu mēteli, šalli un platmali, bet otrā — sudraba šķīvīti, uz kura bija uzlikta zīmīte.

— Pusdesmit, — viņš noteica klusā balsī un, salicis atnestās drēbes kaktā uz krēsla, pienesa uz šķīvīša zīmīti, mazu, neaizzīmogotu papīrīti, uz kura ar zīmuli bija uzrakstītas divas rindiņas. Pārlaidis acis šīm rindiņām, Nikolajs Vsevolodovičs paņēma no galda zīmuli, uzmeta zīmītes beigās pāris vārdu un nolika to atpakaļ uz šķīvja.

— Nodot tūliņ, tiklīdz būšu izgājis, bet tagad ģērbties, — viņš teica, pieceldamies no dīvāna.

Pamanījis, ka mugurā ir viegli samta svārki, viņš padomāja un lika pasniegt citus — tūka svārkus, ko parasti apvilka svinīgākās vakara vizītēs. Beidzot, apģērbies pavisam un uzlicis galvā platmali, viņš aizslēdza durvis, pa kurām pie viņa bija ienākusi Varvara Petrovna, un, izņēmis zem preses paslēpto vēstuli, Alekseja Jegoroviča pavadībā klusēdams izgāja gaitenī. No gaiteņa abi izgāja uz šaurām akmens kāpnēm mājas otrā pusē un nokāpa priekšnamā, kas izgāja tieši uz dārzu. Priekšnamā kaktā stāvēja jau laikus nolikta laternīte un liels lietussargs.

— Tā kā lietus gāž straumēm, šejienes ielās ir neizbrienami dubļi, — Aleksejs Jegorovičs ziņoja, aplinkus mēģinādams pēdējo reizi atrunāt kungu no iešanas. Bet kungs, izplētis lietussargu, klusēdams izgāja pielijušajā vecajā dārzā, kas bija tumšs kā pagrabs. Vējš šņāca un šūpoja puskailo koku galotnes, šaurās, smilšainās taciņas bija staignas un slidenas. Aleksejs Jegorovičs gāja tāpat frakā un bez cepures, apgaismodams ceļu ar laternīti soļus trīs uz priekšu.

— Vai nepamanīs? — Nikolajs Vsevolodovičs pēkšņi iejautājās.

— No logiem nepamanīs, bez tam viss jau iepriekš paredzēts, — sulainis atbildēja klusi un nosvērti.

— Vai māte guļ?

— Ieslēgusies tieši deviņos, kā beidzamajās dienās parasts, un tagad uzzināt viņa neko nevarēs. Cikos pavēlēsiet gaidīt jūs mājās? — viņš piebilda, uzdrošinādamies uzdot jautājumu.

— Vienos, pusdivos, ne vēlāk par diviem.

— Klausos.

Pa līkumotiem celiņiem apgājuši apkārt visam dārzam, pa kuru viņi būtu varējuši noiet aizsietām acīm, abi aizgāja līdz akmens žogam un te pašā kaktā atrada mazus vārtiņus, kas izgāja uz šauru un klusu šķērsieliņu un gandrīz vienmēr bija aizslēgti, bet to atslēga tagad bija Aleksejam Jegorovičam rokās.

— Kaut tikai vārtiņi neiečīkstētos! — Nikolajs Vsevolodovičs atkal ieteicās.

Bet Aleksejs Jegorovičs ziņoja, ka vēl vakar ieeļļojis, «tāpat kā arī šodien». Viņš bija jau izmircis cauri. Atslēdzis vārtiņus, pasniedza atslēgu Nikolajam Vsevolodovičam.

— Ja jums labpatiktu doties tālākā ceļā, tad ziņoju, ka šejienes ļautiņi dikti šaubīgi, sevišķi nomaļajās šķērsieliņās, bet it īpaši aiz upes, — viņš vēlreiz nenocietās. Tas bija vecs sulainis, kādreizējais Nikolaja Vsevolodoviča audzinātājs un auklētājs, nopietns un stingrs vīrs, kas labprāt paklausījās un palasīja dievvārdus.

— Neraizējies, Aleksej Jegorič.

— Lai dievs jūs svētī, kungs, bet tikai labus darbus sākot.

— Kā tu teici? — Nikolajs Vsevolodovičs, jau izgājis šķērsieliņā, apstājās.

Aleksejs Jegorovičs stingri atkārtoja savu novēlējumu; nekad agrāk viņš nebūtu uzdrošinājies savam kungam tādos vārdos to skaļi izteikt.

Nikolajs Vsevolodovičs aizslēdza vārtiņus, ielika atslēgu kabatā un gāja prom pa šķērsieliņu, ik uz soļa stigdams veršokus trīs dziļos dubļos. Beidzot viņš izgāja uz garas un tukšas bruģētas ielas. Pilsētu viņš pazina kā savus piecus pirkstus; taču Bogojavļenskas iela bija vēl tālu. Pulkstenis bija pāri desmitiem, kad viņš beidzot apstājās pie tumšās, vecās Fiļipova mājas aizslēgtajiem vārtiem. Apakšējais stāvs tagad, pēc Ļebjadkinu aizvākšanās, stāvēja pilnīgi tukšs, ar aiznaglotiem logiem, bet mezonīnā pie Šatova spīdēja uguns. Tā kā zvana nebija, viņš sāka sist pa vārtiem ar roku. Atvērās lodziņš, un Šatovs paskatījās ārā uz ielas; tumsa bija briesmīga, grūti ko saskatīt. Šatovs raudzījās ilgi, kādu minūti.

— Vai tas esat jūs? — viņš pēkšņi iejautājās.

— Es, — atbildēja nelūgtais viesis.

Šatovs aizcirta logu, nokāpa lejā un atslēdza vārtus. Nikolajs Vsevolodovičs pārkāpa pār augsto slieksni un, neteicis ne vārda, pagāja garām — tieši uz sētas māju pie Kirillova.

V

Te visas durvis bija ne vien neaizslēgtas, bet pat nepievērtas. Priekšnams un divas pirmās istabas bija tumšas, bet pēdējā, kur Kirillovs dzīvoja un dzēra tēju, spīdēja gaisma un bija dzirdami smiekli un savādas klaigas. Nikolajs Vsevolodovičs gāja uz gaišo telpu, bet, neiegājis iekšā, palika stāvam durvīs. Uz galda bija tējas trauki. Istabas vidū stāvēja sirmgalve, saimnieka radiniece, kailu galvu, vienos brunčos un zaķādas virs jakā, kurpēm basajās kājās. Rokās viņa turēja pusotra gada vecu bērnu vienā krekliņā, kailām kājelēm, sasarkušiem vaidziņiem un baltiem, izspūrušiem matiņiem, nupat kā izņemtu no šūpuļa. Viņš, jādomā, nesen bija raudājis; zem acīm vēl bija asariņas; taču šinī brīdī viņš jau stiepa rociņas, sita plaukstas un smējās tā, kā mēdz smieties mazi bērni — aizraudamies. Kirillovs viņa priekšā meta pret grīdu lielu, sarkanu gumijas bumbu; bumba atlēca līdz pat griestiem, krita atpakaļ, un bērns kliedza: «Bu, bu!» Kirillovs ķēra «bu» un sniedza bērnam, tas jau pats ar savām neveiklajām rociņām meta bumbu, bet Kirillovs steidzās celt to augšā. Beidzot «bu» paripoja zem skapja. «Bu, bu!» bērns kliedza. Kirillovs nometās uz grīdas un izstiepās, cenzdamies ar roku dabūt «bu» no skapja apakšas. Nikolajs Vsevolodovičs iegāja istabā, bērns, viņu ieraudzījis, pieplaka pie sirmgalves un sāka skaļi raudāt; tā tūdaļ iznesa bērnu ārā.

— Stavrogins? — Kirillovs jautāja, celdamies augšā no grīdas ar bumbu rokās, nemaz nebrīnīdamies par negaidīto viesi. — Vai vēlaties tēju?

Viņš bija jau pavisam piecēlies.

— Ļoti, neatteikšos, ja ir silta, — Nikolajs Vsevolodoviņš sacīja, — esmu izmircis līdz ādai.

— Silta, pat karsta, — Kirillovs ar patiku apstiprināja, — sēdieties; jūs esat nošķiedies ar dubļiem, tas nekas; es vēlāk grīdu uzņemšu ar slapju lupatu.

Nikolajs Vsevolodovičs apsēdās un gandrīz vienā paņēmienā izdzēra pielieto tasi.

— Vēl? — Kirillovs jautāja.

— Pateicos.

Kirillovs, kas līdz tam nebija sēdējis, tūliņ apsēdās pretī un jautāja:

— Kādēļ atnācāt?

— Darīšanās. Izlasiet šo Gaganova vēstuli; atcerieties, es jums Pēterburgā stāstīju.

Kirillovs paņēma vēstuli, izlasīja, nolika uz galda un gaidīdams skatījās uz viesi.

— Šo Gaganovu, — Nikolajs Vsevolodovičs sāka skaid10t, — kā jūs zināt, es sastapu pirms kāda mēneša Pēterburgā pirmoreiz mūžā. Reizes trīs mēs nejauši sastapāmies sabiedrībā. Neiepazīdamies ar mani un nesākdams runāt, viņš tomēr atrada iespēju būt ļoti nekaunīgs. Es jums toreiz stāstīju; bet vienu jūs nezināt: toreiz, aizbraukdams no Pēterburgas pirms manis, viņš pēkšņi atsūtīja man vēstuli, kaut arī ne tādu kā šī, tomēr augstākā mērā nepieklājīgu un neparastu jau tāpēc vien, ka tajā nemaz nebija paskaidrots iemesls, kāpēc tā rakstīta. Es viņam atbildēju tūdaļ — arī ar vēstuli — un pilnīgi vaļsirdīgi izteicu domu, ka viņš droši vien dusmojas uz mani par notikumu ar viņa tēvu pirms četriem gadiem šejienes klubā un ka esmu ar mieru visādā veidā atvainoties viņa priekšā, jo netiku rīkojies ar iepriekšēju nolūku un biju slims. Es viņu lūdzu ņemt vērā manu atvainošanos. Viņš neatbildēja un aizbrauca; un tagad es viņu sastopu šeit jau pilnīgi pārskaitušos. Man atstāstīti daži viņa publiski izteicieni par mani: tajos lietoti lamuvārdi un izsacīti pārsteidzoši apvainojumi. Beidzot šodien saņemu šo vēstuli, kādu droši vien neviens nekad nav saņēmis, pilnu ar lamuvārdiem un tādiem izteicieniem kā «jūsu sadauzītais purns». Esmu atnācis, cerēdams, ka neatteiksieties būt mans sekundants.

— Jūs teicāt, tādas vēstules neviens nav saņēmis, — Kirillovs aizrādīja, — trakās dusmās var; ne viens vien tā raksta. Puškins Hekernam rakstīja. Labi, esmu ar mieru. Sakiet — kā?

Nikolajs Vsevolodovičs paskaidroja, ka vēloties jau rīt un lai viņš sarunas katrā ziņā sāktu ar atkārtotu atvainošanos un pat solījumu pa otram lāgam atvainoties ar vēstuli, taču lai arī Gaganovs no savas puses apsolītu nerakstīt vairs tādas vēstules. Bet saņemtā tiktu uzskatīta par nenosūtītu.

— Pārāk daudz piekāpības, nebūs ar mieru, — Kirillovs noteica.

— Es atnācu, lai vispirms uzzinātu — vai esat ar mieru paziņot viņam tādus noteikumus?

— Es paziņošu. Kā vēlaties. Bet viņš nebūs ar mieru.

— Zinu, ka nebūs ar mieru.

— Viņš grib divkauju. Sakiet — kādu divkauju?

— Mana vēlēšanās ir tāda, lai rit katrā ziņā viss būtu beidzies. Ap pulksten deviņiem no rīta jūs ierodaties pie viņa. Viņš noklausās un nav ar mieru, bet saved jūs kopā ar savu sekundantu — pieņemsim, tā ap vienpadsmitiem. Jūs ar to vienosieties, un pēc tam pulksten vienos vai divos visi lai būtu divkaujas vietā. Lūdzu, pacentieties tā nokārtot. Ieroči, protams, pistoles, un es sevišķi lūdzu jūs izkārtot tā: barjeru noteikt desmit soļus; pēc tam jūs mūs nostādāt katru desmit soļu atstatu no barjeras, un pēc dotā signāla mēs sākam viens otram tuvoties. Katram obligāti jānoiet līdz savai barjerai, bet izšaut drīkst arī agrāk — ejot. Tas būtu viss, manuprāt.

— Desmit soļi starp barjerām pārāk tuvu, — Kirillovs aizrādīja.

— Nu, divpadsmit, tikai ne vairāk, jūs saprotat, ka viņš grib šauties pa īstam. Vai jūs protat pielādēt pistoli?

— Protu. Man ir pistoles; es došu goda vārdu, ka jūs ar tām neesat šāvis. Arī viņa sekundants dos goda vārdu par savējām; divi pāri, un mēs izlozēsim, viņa vai mūsējās.

— Ļoti labi.

— Vai gribat apskatīt pistoles?

— Varētu.

Kirillovs notupās kaktā pie sava kofera, kas vēl joprojām nebija izkravāts; no tā viņš bija ņēmis mantas pēc vajadzības. No paša dibena viņš izcēla ārā palmu koka kastīti, kas iekšpusē bija apvilkta ar sarkanu samtu, un izņēma no tās divas greznas, ārkārtīgi dārgas pistoles.

— Ir viss: pulveris, lodes, patronas. Man vēl ir revolveris, pagaidiet.

Viņš pakravājās-atkal pa koferi un izņēma otru kastīti ar sešstobru amerikāņu revolveri.

— Jums ir diezgan daudz ieroču, turklāt ļoti dārgu.

— Ļoti. Ārkārtīgi.

Kirillovs, būdams nabadzīgs, bezmaz ubags, kas tomēr nekad pat nelikās manām savu nabadzību, tagad ar acīm redzamu lepnumu rādīja savus dārgos ieročus, kas, bez šaubām, bija iegūti ar ārkārtīgiem upuriem.

— Vai jūs vēl joprojām paliekat pie iepriekšējām domām? — Stavrogins ar zināmu piesardzību jautāja pec klusuma brīža.

— Joprojām, — tūliņ pēc balss nopratis, par ko jautā, Kirillovs īsi atbildēja un sāka vākt nost no galda ieročus.

— Kad tad? — Nikolajs Vsevolodovičs vēl uzmanīgāk pajautāja atkal pēc zināma klusuma brīža.

Pa to laiku Kirillovs bija novietojis abas kastītes koferī un apsēdies agrākajā vietā.

— Tas, kā zināt, nav atkarīgs no manis; kad teiks, — viņš nomurmināja, izturēdamies tā, it kā jautājums viņu mazliet apgrūtinātu, bet reizē acīm redzami būdams ar mieru atbildēt uz visiem citiem jautājumiem. Uz Stavroginu viņš raudzījās, nenovērsdams savas melnās, nespodrās acis, ar tādu kā mierīgu, bet labsirdīgu un laipnu skatienu.

— Es, zināms, saprotu, ka vaT nošauties, — Nikolajs Vsevolodovičs, mazliet saraucis pieri, atkal ierunājās, pēc tam kad bija ilgi — kādas minūtes trīs domīgi klusējis, — es reizēm pats esmu to iedomājies, un tā man vienmēr likusies tāda kā jauna doma. Ja es pastrādātu ļaundarību vai, galvenais, piedzīvotu kaunu, tas ir, negodu, turklāt ļoti nekrietnu un… smieklīgu, tā ka ļaudis to atcerētos tūkstoš gadu un tūkstoš gadu spļaudītos, — un tad pēkšņi prātā iešaujas doma: «Viena lode deniņos, un nekā vairs nebūs.» Kāda tad man daļa gar cilvēkiem un to, ka viņi tūkstoš gadu spļaudīsies, vai ne?

— Jūs to saucat par jaunu domu? — Kirillovs, brīdi padomājis, noteica.

— Es … nesaucu … kad reiz tā iedomājos, tad sajutu to kā gluži jaunu domu.

— «Sajutāt domu?» — Kirillovs atkārtoja. — Tas ir labi. Ir daudz domu, kas vienmēr un pēkšņi kļūst jaunas. Tas ir pareizi. Es tagad daudz ko redzu it kā pirmo reizi.

— Pieņemsim, jūs esat dzīvojis uz mēness, — Stavrogins pārtrauca, neklausīdamies un turpinādams savu domu, — jūs tur, pieņemsim, esat izdarījis visādas smieklīgas nekrietnības … Jūs, šeit atrazdamies, noteikti zināt, ka tur par jums smiesies un apspļaudīs jūsu vārdu tūkstoš gadu ilgi, mūžīgi, pa visu mēnesi. Bet pašreiz jūs atrodaties te un skatāties uz mēnesi no šejienes; kāda jums te daļa gar visu to, ko esat tur pastrādājis, gar to, ka turienieši spļaus uz jums tūkstoš gadu, vai ne?

— Nezinu, — Kirillovs atbildēja, — es uz mēness neesmu bijis, — viņš piebilda bez kādas ironijas, vienīgi lai konstatētu faktu.

— Kas tas pirmīt bija par bērnu?

— Sirmgalves vīramāte atbraukusi; nē, vedekla… vienalga. Trīs dienas. Guļ slima, ar bērnu; naktīs stipri kliedz, vēders sāp. Māte guļ, bet sirmgalve atnes; es ņemos ar bumbu. Bumba no Hamburgas. Es Hamburgā nopirku, lai mētātu un ķertu; stiprina muguru. Meitenīte.

— Jūs mīlat bērnus?

— Mīlu, — Kirillovs atsaucās, gan diezgan vienaldzīgi.

— Tātad arī dzīvi mīlat?

— Jā, mīlu arī dzīvi — un tad?

— Bet esat nolēmis nošauties.

— Un kas par to? Kāpēc kopā? Dzīve par sevi, bet tas par sevi. Dzīve ir, bet nāves nemaz nav.

— Vai esat sācis ticēt mūžīgai dzīvošanai pēc nāves?

— Nē, nevis mūžīgai dzīvošanai pēc nāves, bet mūžīgai dzīvošanai šeit. Ir brīži, cilvēks piedzīvo tādus brīžus, un laiks pēkšņi apstājas, un būs mūžība.

— Jūs cerat piedzīvot tādu brīdi?

— Jā.

— Diez vai mūsu laikos tas būs iespējams, — arī Nikolajs Vsevolodovičs atsaucās bez mazākās ironijas, lēnām un it kā domīgi. — Apokalipsē eņģelis zvēr, ka laika vairs nebūšot.

— Zinu. Tas tur ļoti pareizi teikts, skaidri un gaiši. Kad visa cilvēce sasniegs laimi, tad laika vairs nebūs, tāpēc ka nevajadzēs. Ļoti pareiza doma.

— Kur tad to noslēps?

— Nekur nenoslēps. Laiks ir ideja, nevis priekšmets. Izdzisīs prātā.

— Vecas filozofiskas patiesības, vienas un tās pašas kopš senseniem laikiem, — Stavrogins nomurmināja ar tādu kā nicīgu nožēlu.

— Vienas un tās pašas! Vienas un tās pašas kopš senseniem laikiem, un nekādu citu nekad nav bijis! — Kirillovs iesaucās, acis zibinādams, it kā šinī domā būtu ietverta bezmaz uzvara.

— Jūs laikam esat ļoti laimīgs, Kirillov?

— Jā, ļoti laimīgs, — tas atteica, it kā dodams visparastāko atbildi.

— Bet vēl nesen jūs bijāt sarūgtināts, dusmojāties uz Ļiputinu?

— Hm … tagad vairs nelamāju. Toreiz vēl nezināju, ka esmu laimīgs. Vai esat redzējis lapu, koka lapu?

— Esmu.

— Es nesen redzēju dzeltenu, mazliet zaļu, gar malām iepuvušu. Vējš nesa. Kad man bija desmit gadu, es ziemā tīšām aizvēru acis un iedomājos lapu — zaļu, spilgtu, ar dzīsliņām, un saule spīd. Es atvēru acis un neticēju, tāpēc ka bija dikti labi, un vēru atkal ciet.

— Vai tā ir alegorija?

— N-nē… kāpēc? Es nestāstu alegoriju, es tikai par lapu, par vienu lapu. Lapa ir laba. Viss ir labs.

— Viss?

— Viss. Cilvēks ir nelaimīgs tāpēc, ka nezina, ka ir laimīgs; tikai tāpēc. Tas ir viss, viss! Kas to zinās, tūdaļ kļūs laimīgs, tanī pašā mirklī. Tā vīramāte nomirs, bet meitenīte paliks — viss ir labi. Es to pēkšņi atklāju.

— Bet, ja kāds nomirs badā, ja kāds nodarīs pāri meitenītei un liks to kaunā, — vai tas būs labi?

— Labi. Un, ja kāds bērna dēļ sašķaidīs galvu, arī tas būs labi; bet, ja nesašķaidīs, arī labi. Vis ir labi, viss. Visiem tiem ir labi, kas zina, ka viss ir labi. Ja cilvēki zinātu, ka viņiem ir labi, tad viņiem būtu labi, bet, kamēr cilvēki nezina, ka viņiem ir labi, viņiem nebūs labi. Tā ir visa ideja, visa, nekādas citas nav!

— Kad tad jūs uzzinājāt, ka esat tik laimīgs?

— Pagājušo nedēļu, otrdien, nē, trešdien, tāpēc ka bija jau trešdiena, nakts.

— Kādā sakarā?

— Neatceros, tāpat vien; staigāju pa istabu … vienalga. Apstādināju pulksteni, bija divi un trīsdesmit septiņas minūtes.

— Par zīmi, ka laikam jāapstājas?

Kirillovs neatbildēja.

— Cilvēki nav labi tāpēc, — viņš pēkšņi atkal iesāka, — ka nezina, ka viņi ir labi. Kad to zinās, tad neizvaros meitenīti. Cilvēkiem jāzina, ka viņi ir labi, un visi tūdaļ kļūs labi, itin visi.

— Jūs esat to uzzinājis, tātad esat labs?

— Es esmu labs.

— Tam es varētu piekrist, — Stavrogins, pieri saraucis, nomurmināja.

— Kas iemācīs to, ka visi ir labi, tas atpestīs pasauli.

— To, kas tā mācīja, sita krustā.

— Viņš vēl nāks, un viņa vārds būs cilvēkdievs.

— Dievcilvēks?

— CilvēkdiĢvs, tā ir starpība.

— Vai tik jūs nededzināt arī svētbildes lampiņu?

— Jā, es to aizdedzināju.

— Esat sācis ticēt dievam?

— Sirmgalvei patīk, ka lampiņa… bet viņai šodien nebija vaļas, — Kirillovs nomurmināja.

— Vai pats vēl dievu nelūdzat?

— Es itin visu pielūdzu. Redziet, zirneklis rāpo pa sienu, es skatos un esmu pateicīgs zirneklim par to, ka tas rāpo.

Kirillovam acis atkal iedegās. Viņš visu laiku raudzījās tieši Stavroginam acīs ar stingru un neatlaidīgu skatienu. Stavrogins, pieri saraucis, nicīgi sekoja viņam, bet skatienā nebija zobgalības.

— Varu derēt, ka nākamreiz, kad atkal atnākšu, jūs jau ticēsiet arī dievam, — viņš noteica, celdamies kājās un ņemdams platmali.

— Kāpēc? — Piecēlās arī Kirillovs.

— Ja jūs zinātu, ka ticat dievam, tad jūs arī ticētu; bet, tā kā jūs vēl nezināt to, ka ticat dievam, tad jūs arī neticat. — Nikolajs Vsevolodovičs pasmīnēja.

— Tā tas nav, — Kirillovs padomāja, — apgriezāt domu ačgārni. Aristokrātisks joks. Atcerieties, Stavrogin, kāda nozīme jums bijusi manā dzīvē.

— Palieciet sveiks, Kirillov.

— Atnāciet naktī; kad?

— Vai tik jūs neesat aizmirsis par rītdienu?

— Ak, piemirsu, neraizējieties, neaizgulēšos; pulksten deviņos. Es protu pamosties, kad gribu. Es liekos gulēt un saku: pulksten septiņos, — un pamodīšos pulksten septiņos; pulksten desmitos — un pamodīšos pulksten desmitos.

— Jums ir apbrīnojamas īpašības. — Nikolajs Vsevolodovičs paskatījās viņa bālajā sejā.

— Iešu atslēgt vārtus.

— Neraizējieties, man atslēgs Šatovs.

— A, Šatovs. Labi, palieciet sveiks.

vi

Lieveņa durvis tukšajā mājā, kur dzīvoja Šatovs, ne-bija aizslēgtas; bet, iegājis priekšnamā, Stavrogins no-kļuva pilnīgā tumsā un sāka ar roku taustīt kāpnes, kas ved uz mezonīnu. Piepeši augšā atvērās durvis un

parādījās gaisma; Šatovs pats ārā neiznāca, tikai atvēra savas durvis. Kad Nikolajs Vsevolodovičs bija nostājies istabas durvīs, tad saskatīja to stāvam kaktā pie galda un gaidām viņu.

— Nāku pie jums darīšanās, vai pieņemsiet? — viņš jautāja, durvīs stāvēdams.

— Nāciet iekšā un sēstieties, — atbildēja Šatovs, — aizslēdziet durvis, pag, es pats.

Viņš aizslēdza durvis, atgriezās pie galda un apsēdās pretī Nikolajam Vsevolodovičam. Pa šo nedēļu viņš bija novājējis, bet tagad, likās, viņam bija drudzis.

— Jūs mani esat nomocījis, — Šatovs, acis nodūris, noteica klusā pusčukstā, — kāpēc nenācāt?

— Vai tad jūs bijāt tik ļoti pārliecināts, ka nākšu?

— Jā, pag, es visu šo laiku murgoju… varbūt arī pašreiz murgoju … Pagaidiet.

Viņš piecēlās un paņēma no sava trīsdaļīgā grāmatu plaukta augšējās malas kādu priekšmetu. Tas bija revolveris.

— Kādu nakti es murgoju, ka nāksiet mani nogalināt, un otrā rītā agri par pēdējo naudu nopirku no tā palaidņa Ļamšina revolveri; negribēju padoties jums bez pretošanās. Vēlāk atjēdzos… Man nav ne pulvera, ne ložu; no tā laika revolveris guļ uz plaukta. Pagaidiet…

Viņš piecēlās un atvēra vēdlodziņu.

— Nemetiet ārā, kāpēc? — Nikolajs Vsevolodovičs apturēja. — Tas maksā naudu, bet rīt ļaudis sāks runāt, ka zem Šatova loga mētājas revolveri. Lieciet atpakaļ, tā, sēstieties. Sakiet: kāpēc jūs atzīstaties, ko esat domājis — ka nākšu jūs nogalināt? Es arī tagad neesmu nācis līgt mieru, bet parunāt par to, par ko ir jārunā. Paskaidrojiet, pirmkārt — jūs taču nesitāt man par maniem sakariem ar jūsu sievu?

— Jūs pats zināt, ka ne. — Šatovs atkal nodūra acis.

— Un ne tāpēc, ka jūs būtu noticējis muļķīgajai tenkai par Darju Pavlovnu?

— Nē, nē, protams, ne! Muļķības! Māsa man jau pašā sākumā teica… — Šatovs nepacietīgi un asi noteica, bezmaz pat kāju piespēris.

— Tātad ir es esmu uzminējis, ir jūs esat uzminējis,— Stavrogins mierīgā tonī turpināja, — jums taisnība: Marja Timotejevna Ļebjadkina ir mana likumīgā sieva, salaulāta ar mani Pēterburgā pirms apmēram četrarpus gadiem. Jūs taču viņas dēj man iesitāt?

Šatovs, pilnīgi pārsteigts, klausījās un klusēja.

— Es uzminēju un neticēju, — viņš beidzot nomurmināja, savādi skatīdamies uz Stavroginu.

— Un sitāt?

Šatovs aizsvilās un gandrīz nesakarīgi nomurmināja:

— Es par jūsu zemiskumu… par meliem. Ne tāpēc gāju klāt, lai jūs sodītu; kad gāju klāt, nezināju, ka sitīšu … Es par to, ka jums bijusi tik liela nozīme manā dzīvē … Es …

— Saprotu, saprotu, pietaupiet vārdus. Man žēl, ka jums drudzis; man ir kāda neatliekama darīšana.

— Esmu jūs pārāk ilgi gaidījis, — Šatovs bezmaz sāka trīcēt pie visas miesas un piecēlās no sēdekja, — stāstiet, kas tā par darīšanu, arī es ko pateikšu … pēc tam …

Viņš apsēdās.

— Tā nav tāda rakstura darīšana — Nikolajs Vsevolodovičs iesāka, ziņkārīgi vērdamies Šatovā, — dažu apstākļu dēj biju spiests šodien izraudzīties tik vēlu stundu un ierasties pie jums, lai brīdinātu, ka jūs varbūt nogalinās.

Šatovs neprātīgām acīm skatījās uz viņu.

— Es zinu, ka man varētu draudēt briesmas, — viņš nosvērti sacīja, — bet jūs, kā tad jūs varat to zināt?

— Tāpēc ka arī es piederu pie viņiem tāpat kā jūs un esmu tāds pats viņu biedrības biedrs kā jūs.

— Jūs … jūs esat biedrības biedrs?

— Es no jūsu acīm redzu, ka jūs visu ko varējāt no manis sagaidīt, tikai ne to, — Nikolajs Vsevolodovičs mazliet pasmīnēja, — bet atļaujiet — tātad jau zinājāt, ka pastāv nodoms jūs nogalināt?

— Ne prātā nav nācis. Arī tagad neticu, kaut arī jūs to sakāt, lai gan … lai gan kas par tiem muļķiem var galvot! — viņš pēkšņi pārskaities iekliedzās, triekdams dūri galdā. — Man no viņiem nav bail. Esmu pārtraucis ar viņiem sakarus. Tas te skraidīja pie manis četras reizes un teica, ka es varot… bet, — viņš paraudzījās Stavroginā, — kas tad jums īsti ir zināms?

— Neuztraucieties, es jūs nemānu, — Stavrogins diezgan dzedri turpināja kā cilvēks, kas tikai izpilda pienākumu. — Jūs eksaminējat, kas man zināms? Man ir zināms, ka jūs iestājāties šajā biedrībā ārzemēs pirms diviem gadiem, kad vēl pastāvēja vecā biedrības organizācija, tieši pirms jūsu aizbraukšanas uz Ameriku un, liekas, tūliņ pēc mūsu beidzamās sarunas, par kuru jūs man tik daudz rakstījāt no Amerikas savā vēstulē. Ak jā, atvainojiet, ka neatbildēju jums arī ar vēstuli, bet aprobežojos …

— Ar naudas izsūtīšanu; pagaidiet, — Šatovs pārtrauca, steidzīgi izrāva galda atvilktni un izņēma no papīru apakšas varavīkšņainu naudas zīmi, — saņemiet tos simt rubļus, ko jūs man atsūtījāt; bez jums es tur būtu aizgājis bojā. Es vēl ilgi nebūtu varējis atdot, ja nebijis jūsu māmiņas: šos simt rubļus viņa man kā nabagam uzdāvināja pirms deviņiem mēnešiem, pēc manas slimības. Bet turpiniet, lūdzu …

Viņam sāka trūkt elpas.

— Amerikā jūs mainījāt savus uzskatus un, atgriezies Šveicē, gribējāt atteikties. Viņi jums nekā neatbildēja, bet uzdeva pārņemt šeit, Krievijā, no kādas personas kaut kādu tipogrāfiju un glabāt līdz tam laikam, līdz nodosiet to kādai citai viņu pilnvarotai personai. Es nezinu gluži visu, taču galvenos vilcienos tā laikam ir? Bet jūs, cerēdams vai piekrizdams ar noteikumu, ka tā būs viņu pēdējā prasība un ka pēc tam jūs atbrīvos pavisam, uzņēmāties. To visu, vai nu tas ir pareizi vai ne, es dabūju zināt nevis no viņiem, bet pilnīgi nejauši. Taču vienu jūs, liekas, līdz šim vēl nezināt: tie kungi nemaz nedomā no jums šķirties.

— Tā ir nejēdzība! — Šatovs iekliedzās. — Es godīgi paziņoju, ka nepiekrītu viņiem nevienā jautājumā! Tās ir manas tiesības, sirdsapziņas un domu brīvība… Es to necietīšu! Nav tāda spēka, kas varētu…

— Ziniet ko, nekliedziet, — Nikolajs Vsevolodovičs viņu ļoti nopietni pārtrauca, — tas Verhovenskis ir tāds cilvēks, ka varbūt tagad noklausās mūsu sarunu pats ar savām vai citu ausīm varbūt jūsu paša priekšnamā. Pat žūpām Ļebjadkinam bezmaz tika uzdots sekot jums, bet jums varbūt jāseko viņam, vai ne? Sakiet labāk: vai Verhovenskis tagad piekrita jūsu argumentiem vai ne?

— Viņš piekrita, teica, ka es varot un ka man esot tiesības…

— Nu, tad viņš jūs krāpj. Es zinu, ka pat Kirillovs, kas pie viņiem gandrīz nemaz nepieder, pienesis ziņas par jums; bet aģentu viņiem ir daudz, pat tādi, kas nemaz nezina, ka kalpo biedrībai. Jums ir vienmēr sekots. Pjotrs Verhovenskis, starp citu, ieradies šeit tādēļ, lai izšķirtu jūsu jautājumu galīgi, un ir uz to pilnvarots, proti: izdevīgā brīdī jūs iznīcināt, jo jūs pārāk daudz zināt un varat sniegt ziņas. Atkārtoju, man par to ir droša informācija; un atļaujiet piebilst: viņi nez kāpēc ir pilnīgi pārliecināti, ka jūs esat spiegs un, ja vēl neesat ziņojis, tad ziņosiet. Vai tas tiesa?

Izdzirdis tādu jautājumu, kas tika izteikts gluži parastā tonī, Šatovs sašķobīja muti.

— Pat ja es būtu spiegs, tad kam lai pienesu ziņas? — viņš nikni noteica, nedodams tiešu atbildi. — Nē, lieciet mani mierā, pie velna, nerunāsim par mani!—viņš iekliedzās, piepeši pieķerdamies sākotnējai domai, kas bija, pēc visām pazīmēm spriežot, satraukusi viņu nesalīdzināmi spēcīgāk nekā ziņa par pašam draudošajām bries-mām. — Jūs, jūs, Stavrogin, kā jūs varējāt iestigt tik nekaunīgā, aprobežotā, sulainiskā zaņķī! Jūs — viņu biedrības biedrs! Vai tā ir Nikolaja Stavrogina cienīga rīcība! — viņš iekliedzās gandrīz vai izmisumā.

Šatovs pat sasita rokas, it kā nekas nevarētu viņu sarūgtināt un apbēdināt vairāk nekā tāds atklājums.

— Atvainojiet, — Nikolajs Vsevolodovičs patiesi pabrīnījās, — jūs laikam uzskatāt mani par tādu kā sauli, bet sevi par kaut kādu kukainīti salīdzinājumā ar mani. Es to pamanīju jau jūsu vēstulē no Amerikas.

— Jūs … jūs zināt. . Ak, labāk nerunāsim par mani nemaz, nemaz! — Šatovs pēkšņi aprāvās. — Ja varat kaut ko paskaidrot par sevi, tad paskaidrojiet… Uz manu jautājumu! — viņš drudžaini atkārtoja.

— Labprāt. Jūs jautājat: kā es esot varējis iestigt tādā dūksnājā? Pēc tā, ko esmu jums teicis, man ir pat pienākums būt zināmā mērā vaļsirdīgam pret jums šinī jautājumā. Redziet, stingri ņemot, es pie šīs biedrības nemaz nepiederu, neesmu piederējis arī agrāk, un man ir vēl lielākas tiesības nekā jums viņus atstāt, tāpēc ka neesmu biedrībā pat iestājies. Gluži otrādi, es jau pašā sākumā paziņoju, ka neesmu viņu biedrs, bet, ja esmu nejauši palīdzējis, tad tikai tāpat vien, kā dīkdienis. Esmu pa daļai piedalījies biedrības pārorganizēšanā pēc jaunā plāna, un tas tad arī viss. Bet viņi tagad apdomājušies un savā ‘starpā nolēmuši, ka arī mani ir bīstami laist vaļā, un, liekas, arī es esmu nāvei nolemts.

— Ak, viņiem arvien tie nāves spriedumi un viss pēc priekšrakstiem, papīri ar zīmogiem, trīsarpus cilvēku tos paraksta. Un jūs ticat, ka viņi ir spējīgi!

— Tur jums pa daļai taisnība, pa daļai ne, — Stavrogins turpināja tikpat vienaldzīgi, pat gurdeni. — Nav šaubu, ka viņiem ir daudz fantāzijas, kā vienmēr tādos gadījumos: maza kopa pārspīlē savu lielumu un nozīmi. Ja gribat, tad, manuprāt, no viņiem patiesībā vērā ņemams viens vienīgs Pjotrs Verhovenskis, un tas izliekas tik labsirdīgs, ka uzskata sevi tikai par biedrības aģentu. Taču pamatideja nav muļķīgāka par citām tamlīdzīgām idejām. Viņiem ir sakari ar Internationale; viņi pratuši sadabūt aģentus Krievijā, pat diezgan oriģināli te uzņemti … bet, protams, tikai teorētiski. Kas attiecas uz viņu nolūkiem šeit, tad jāteic, ka mūsu krievu organizācijas darbība ir visai neskaidra un gandrīz vienmēr tik negaidīta, ka tiešām pie mums var visu ko izmēģināt. Ievērojiet, ka Verhovenskis ir neatlaidīgs cilvēks.

— Viņš ir blakts, nejēga, muļķis, kas nepavisam nesaprot Krieviju! — Šatovs nikni iesaucās.

— Jūs viņu vāji pazīstat. Tas ir tiesa, ka vispār viņi visi vāji pazīst Krieviju, taču varbūt tikai nedaudz vājāk nekā mēs ar jums; pie tam Verhovenskis ir entuziasts.

— Verhovenskis entuziasts?

— Jā gan. Ir robeža, kur viņš vairs nav āksts, bet kļūst par… pusārprātīgu. Palūgšu jūs atcerēties vienu jūsu paša izteicienu: «Vai jūs zināt, cik stiprs var būt viens cilvēks?» Lūdzu, nesmejieties, viņš katrā ziņā ir spējīgs nospiest revolvera gaili. Viņi ir pārliecināti, ka arī es esmu spiegs. Viņi visi, neprazdami darboties, gaužām labprāt apvaino citus spiegošanā.

— Bet jūs taču nebaidāties?

— N-nē… Es sevišķi nebaidos… Bet ar jums ir pavisam citādi. Es jūs brīdināju, lai jūs tomēr paturētu to vērā. Manuprāt, nav ko apvainoties tādēļ, ka briesmas draud no muļķiem; šoreiz nav runa par viņu prātu: ne pret tādiem vien kā mēs ar jums viņi pacēluši roku. Taču ir jau ceturksnis uz divpadsmitiem, — viņš paskatījās pulkstenī un piecēlās no krēsla, — man gribētos uzdot jums kādu pavisam citāda rakstura jautājumu.

— Dieva dēļ! — Šatovs iesaucās, spēji uzlēkdams kājās.

— Proti! — Nikolajs Vsevolodovičs paskatījās jautājoši.

— Jautājiet vien, jautājiet, dieva dēļ, — Šatovs atkārtoja neizsakāmā satraukumā, — bet ar noteikumu, ka arī es jums uzdošu jautājumu. Es lūdzu jūs man to atļaut… es nevaru … jautājiet!

Stavrogins mazliet pagaidīja un sacīja:

— Esmu dzirdējis, ka jums te esot bijusi zināma ietekme uz Marju Timotej evnu un ka viņa labprāt redzējusi jūs nākam un jūsos klausījusies. Vai tas tiesa?

— Jā… klausījās … — Šatovs mazliet apmulsa.

— Esmu nodomājis šinīs dienās publiski paziņot šeit, pilsētā, ka esmu ar viņu salaulāts.

— Vai tas būtu iespējams? — Šatovs bezmaz šausmās nočukstēja.

— Tas ir, kā jūs to domājat? Te nebūs nekādu grūtību, laulību liecinieki atrodas pilsētā. Laulības toreiz notika Pēterburgā gluži likumīgā un mierīgā kārtā, bet, ja tas nav līdz šim atklāts, tad tikai tāpēc, ka divi vienīgie laulību liecinieki Kirillovs un Pjotrs Verhovenskis un beidzot pats Ļebjadkins (kuru man tagad ir prieks uzskatīt par savu radinieku) toreiz deva solījumu klusēt.

— Es ne par to … Jūs runājat tik mierīgi… bet turpiniet! Paklausieties, jūs taču ar varu neviens nespieda doties šajā laulībā, vai ne?

— Nē, mani neviens ar varu nespieda. — Nikolajs Vsevolodovičs pasmaidīja par Šatova dedzīgo steigu.

— Bet ko viņa tur runā par savu bērnu? — Šatovs iekarsis un nesakarīgi steidzās.

— Runā par savu bērnu? Tā! To es nezināju, pirmo reizi dzirdu. Viņai nav bijis un nevarēja būt bērna: Marja Timotejevna ir jaunava.

— A! Es jau tā domāju! Klausieties!

— Kas jums kaiš, Šatov?

Šatovs ar rokām aizklāja seju, pagriezās, bet tad stingri satvēra Stavroginu aiz pleca.

— Vai jūs zināt, vai jūs vismaz zināt, — viņš izkliedza, — kālab jūs to darījāt un kālab tagad gribat uzņemties tādu sodu?

— Jūsu jautājums ir gudrs un dzēlīgs, bet arī es gribu jūs pārsteigt: jā, gandrīz zinu, kālab es toreiz precējos un kālab tagad gribu uzņemties tādu «sodu», kā jūs izteicāties.

— Lai nu tas paliek… par to vēlāk, tagad nerunājiet; runāsim par galveno, par galveno: es jūs gaidīju divus

gadus.

— Jā?

— Esmu jūs pārāk ilgi gaidījis, esmu neatlaidīgi domājis par jums. Jūs esat vienīgais cilvēks, kas varētu … Es jums jau no Amerikas par to rakstīju.

— Es ļoti labi atceros jūsu garo vēstuli.

— Pārāk garu, lai to izlasītu? Piekrītu; sešas pasta loksnes. Cietiet klusu, cietiet klusu! Sakiet: vai jūs varat man veltīt vēl desmit minūtes, tikai pašreiz, tūliņ… Es pārāk ilgi esmu jūs gaidījis!

— Lūdzu, veltīšu pusstundu, tikai ne vairāk, ja jums ar to pietiktu.

— Tomēr ar noteikumu, — Šatovs nikni iesaucās, — ka jūs mainīsiet savu toni. Dzirdiet, es prasu, kur man vajadzētu lūgt… Vai jūs saprotat, ko nozīmē prasīt, kad vajadzētu lūgt?

— Saprotu, ka tā jūs paceļaties pāri visam parastajam kādu augstāku mērķu labad, — Nikolajs Vsevolodovičs tikko manāmi pasmīnēja, — es ar nožēlu redzu arī, ka jums ir drudzis.

— Es lūdzu cieņu pret sevi, es prasu! — kliedza Šatovs, — ne pret manu personu — pie velna ar to! — bet pret ko citu, tikai īsu brīdi, kamēr pārmijam dažus vārdus … Mēs esam divas būtnes, kas sastapušās bezgalībā … pēdējo reizi pasaulē. Atmetiet savu toni un runājiet kā cilvēks! Runājiet kaut reizi mūžā cilvēka balsī. Es to saku nevis sevis, bet jūsu dēļ. Vai jūs saprotat, ka jums jāpiedod man tas sitiens sejā jau tāpēc vien, ka ar to es jums devu iespēju iepazīt pašam savu bezgalīgo spēku. Jūs atkal smaidāt savu nicīgo aristokrāta smaidu. Ak, kad jūs sapratīsiet mani! Atmetiet savu kundziskumu! Saprotiet jel, ka es to prasu, citādi negribu runāt, neparko nerunāšu!

Viņa nevaldāmais satraukums sakāpa līdz murgiem. Nikolajs Vsevolodovičs sarauca pieri un kļuva it kā uzmanīgāks.

— Ja jau es esmu palicis uz pusstundu, — viņš iespaidīgi un nopietni sacīja, — kaut gan laiks man ir ļoti dārgs, tad ticiet man, ka esmu apņēmies uzklausīt jūs vismaz ar interesi, un… un esmu pārliecināts, ka dzirdēšu no jums daudz jauna.

Viņš apsēdās uz krēsla.

— Sēstieties! — Šatovs iekliedzās un pēkšņi apsēdās ari pats.

— Atļaujiet tomēr jums atgādināt, — Stavrogins vēlreiz atģidās, — ka es pirmīt iesāku ar veselu lūgumu Marjas Timotejevnas jautājumā, un šis lūgums vismaz viņai ir ļoti svarīgs …

— Nu? — Šatovs pēkšņi sarauca pieri un izskatījās pēc cilvēka, kas pārtraukts vissvarīgākā vietā un, kaut arī skatās uz jums, tomēr nav vēl paguvis saprast jūsu jautājumu.

— Un jūs man neļāvāt pabeigt, — Nikolajs Vsevolodovičs smaidīdams pabeidza.

— Ak, kas par blēņām, to vēlāk! — Šatovs nicīgi atmeta ar roku, beidzot sapratis pretenziju, un sāka runāt tieši par savu galveno tematu.

VII

— Vai jūs zināt, — viņš iesāka gandrīz bargi, sēdus saliecies mazliet uz priekšu, acis zibinādams, pacēlis uz augšu sev priekšā labās rokas pirkstu (acīm redzot, pats to neapzinādamies), — vai jūs zināt, kura tauta tagad zemes virsū ir vienīgā «dievnesēja» tauta, kura atjauninās un atpestīs pasauli jauna dieva vārdā un kurai vienīgajai dotas dzīvības un jaunas mācības atslēgas … Vai jūs zināt, kas ir šī tauta un kā to sauc?

— No jūsu izteiksmes veida man katrā ziņā jāsecina un, liekas, pēc iespējas ātrāk, ka tā ir krievu tauta …

— Un jūs smejaties, ak, kāds cilvēks! — Šatovs pietrūkās kājās.

— Nomierinieties, lūdzu jūs; gluži otrādi, es tieši kaut ko tamlīdzīgu gaidīju.

— Gaidījāt kaut ko tamlīdzīgu? Bet vai jums pašam šie vārdi nav pazīstami?

— Ļoti labi pazīstami; es pārāk skaidri redzu, uz ko jūs virzāt sarunu. Visa jūsu frāze un pat izteiciens «dievnesēja» tauta ir tikai tās mūsu sarunas noslēgums, kas notika pirms vairāk nekā diviem gadiem ārzemēs, neilgi pirms jūsu aizbraukšanas uz Ameriku… Vismaz cik varu tagad atcerēties.

— Tā visa ir jūsu frāze, nevis manējā. Jūsu paša frāze, nevis tikai mūsu sarunas noslēgums. Nekādas «mūsu sarunas» nemaz nebija: bija skolotājs, kas sludināja lielas idejas, un bija no miroņiem augšāmcēlies skolnieks. Es esmu tas skolnieks, bet jūs — skolotājs.

— Tomēr, cik atceros, jūs tieši pēc šiem maniem vārdiem iestājāties tajā biedrībā un tikai pēc tam aizbraucāt uz Ameriku.

— Jā, es jums par to rakstīju no Amerikas; es jums rakstīju par visu. Jā, es nespēju tūdaļ atrauties no tā, kam ar sirdi un dvēseli biju pieķēries kopš bērnības, kas bija izraisījis visu manu cerību jūsmu un visas mana naida asaras… Ir grūti mainīt dievus. Es toreiz jums nenoticēju, tāpēc ka negribēju ticēt, un pēdējo reizi pieķēros tai samazgu kloākai… Taču sēkla palika un uzdīga. Sakiet man nopietni, pavisam nopietni — vai jūs manu Amerikas vēstuli neizlasījāt līdz galam? Varbūt nelasījāt nemaz?

— Es no tās izlasīju trīs lappuses, divas pirmās un pēdējo, bez tam pavirši ieskatījos vidus daļā. Es gan visu laiku taisījos …

— Ak, vienalga, nerunājiet, pie velna! — Šatovs atmeta ar roku. — Ja jūs tagad atsakāties no kādreizējiem vārdiem par tautu, kā tad jūs toreiz spējāt tos izrunāt? … Tas mani tagad nospiež.

— Es taču arī toreiz ar jums nejokoju; cenzdamies pārliecināt jūs, es varbūt par sevi rūpējos vēl vairāk nekā par jums, — Stavrogins mīklaini noteica.

— Nejokojāt! Amerikā es trīs mēnešus gulēju uz salmiem blakus kādam… nelaimīgajam un dabūju no viņa zināt, ka tanī pašā laikā, kad jūs viesāt manā sirdī ticību dievam un dzimtenei, — tanī pašā laikā, pat varbūt tanīs pašās dienās jūs tā nelaimīgā, tā maniaka Kirillova sirdī pilinājāt indi… Jūs stiprinājāt viņā nepatiesību un melus un novedāt viņa prātu līdz trakumam … Paraugieties uz viņu tagad, tas ir jūsu roku darbs… Bet jūs jau redzējāt.

— Vispirms aizrādīšu jums, ka pats Kirillovs man nupat teica: viņš esot laimīgs un labs. Jūsu domas, ka tas viss noticis vienā un tanī pašā laikā, ir gandrīz pareizas; nu, un kas no tā izriet? Atkārtoju, es ne vienu, ne otru neesmu krāpis.

— Jūs esat ateists? Pašreiz ateists?

— Jā.

— Bet toreiz?

— Ari toreiz tāpat.

— Sākot sarunu, es lūdzu no jums cieņu pret sevi; jūs ar savu prātu varējāt gan to saprast, — Šatovs sašutumā nomurmināja.

— Es pēc pirmā jūsu vārda nepiecēlos, neizbeidzu sarunu, neaizgāju no jums, bet sēžu līdz šim laikam un mierīgi atbildu uz jūsu jautājumiem un… kliedzieniem, tātad vēl joprojām jūs cienu.

Šatovs viņu pārtrauca, atmezdams ar roku:

— Vai atceraties savu izteicienu: «Ateists nevar būt krievs, kļūdams par ateistu, viņš nav vairs krievs,» — vai atceraties?

— Jā? — Nikolajs Vsevolodovičs it kā pārjautāja.

— Jūs jautājat? Esat aizmirsis? Bet tas taču ir visai pareizs norādījums uz vienu no galvenajām krievu gara īpatnībām, ko jūs tikāt izpratis. To jūs nevarējāt aizmirst! Es jums atgādināšu vēl ko vairāk — tad pat jūs teicāt: «Tas, kurš nav pareizticīgs, nevar būt krievs.»

— Manuprāt, tas ir slavofilu uzskats.

— Nē, tagadējie slavofili no tā atteikušies. Tagad tauta kļuvusi gudrāka. Bet jūs gājāt vēl tālāk: jūs ticējāt, ka Romas katolicisms nav vairs kristietība; jūs apgalvojāt, ka Roma sludinājusi tādu Kristu, kas padevies trešajam velna kārdinājumam, un ka, pavēstījis visai pasaulei, ka Kristus bez laicīgās valstības zemes virsū nevar pastāvēt, katolicisms līdz ar to sludinājis antikristu un tā iegrūdis postā visu Rietumu pasauli. Tieši jūs aizrādījāt, ka visas Francijas mocības ceļas vienīgi no katolicisma, jo tā atmetusi pretīgo Romas dievu, bet jaunu nav atradusi. Redz, kā jūs varējāt toreiz runāt! Es atceros mūsu sa-runu.

— Ja es ticētu, tad, bez šaubām, atkārtotu to arī tagad; es nemeloju, runādams kā ticīgais, — Nikolajs Vsevolodovičs ļoti nopietni sacīja. — Bet varu jums apgalvot, ka uz mani atstāj pārāk nepatīkamu iespaidu šī manu kādreizējo uzskatu atkārtošana. Vai jūs nevarētu rimties?

— Ja jūs ticētu? — Šatovs iekliedzās, nelikdamies ne zinis gar viņa lūgumu. — Bet vai jūs pats man neteicāt: ja jums matemātiski pierādītu, ka patiesība meklējama ārpus Kristus, tad jūs labāk būtu ar mieru palikt kopā ar Kristu nekā ar patiesību! Vai jūs to teicāt? Teicāt?

— Bet atļaujiet beidzot jautāt arī man, — Stavrogins pacēla balsi, — kādēļ viss šis nepacietīgais un… niknais eksāmens?

— Šis eksāmens paies un nemūžam vairs netiks jums atgādināts.

— Jūs visu laiku apgalvojat, ka mēs atrodoties ārpus laika un telpas …

— Cietiet klusu! — Šatovs pēkšņi uzkliedza. — Es esmu muļķis un neveiklis, bet lai mans vārds kļūst smieklīgs! Vai atļausiet man atkārtot jums visu jūsu toreizējo galveno domu… Ak, tikai desmit teikumus, secinājumu vien.

— Atkārtojiet, ja tikai secinājumu vien …

Stavrogins sakustējās, lai paskatītos pulkstenī, bet noturējās un nepaskatījās.

Šatovs uz krēsla atkal pieliecās un uz brīdi pat atkal pacēla pirkstu.

— Neviena tauta, — viņš iesāka, it kā lasīdams rindu pēc rindas un reizē joprojām bargi raudzīdamies Stavroginā, — neviena tauta vēl nav dibinājusi savu dzīvi uz zinātnes un prāta pamatiem; vēl ne reizi nav bijis tāda gadījuma, varbūt vienīgi uz īsu brīdi — aiz muļķības. Sociālismam jau pēc savas būtības jābūt ateismam, jo tas pašā sākumā pasludinājis, ka ir ateistiska mācība un grib dibināt dzīvi vienīgi uz zinātnes un prāta pamatiem. Prātam un zinātnei tautu dzīvē vienmēr — kā tagad, tā kopš mūžseniem laikiem — bijusi tikai mazsvarīga un utilitāra nozīme; tā tas arī būs mūžos. Cits spēks, kurš pavēl un valda, bet kura izcelšanās ir nezināma un neizskaidrojama, veido un vada tautas. Šis spēks ir neatlaidīga vēlēšanās nonākt līdz galam un reizē spēks, kas galu noliedz. Tas ir tas spēks, kas nemitīgi un neatlaidīgi apliecina savu esamību un noliedz nāvi. Dzīvības gars, kā teikts svētajos rakstos, «dzīvā ūdens upes», ar kuru izsīkšanu draud apokalipse. Estētisks princips, kā saka filozofi, tikumisks princips, kā viņi paši to identificē. «Dieva meklēšana» — kā es to apzīmēju visvienkāršāk. Ikvienas tautas attīstības mērķis ikvienā tās posmā ir vienīgi un tikai dievs, sava dieva, katrā ziņā sava paša dieva meklēšana un ticība viņam kā vienīgi īstajam dievam. Dievs ir visas tautas — no tās sākuma līdz beigām — sintētiska būtne. Nekad vēl tā nav bijis, ka visām vai daudzām tautām būtu viens kopējs dievs, bet katrai tautai vienmēr bijis savs īpašs dievs. Tā ir tautību iznīcināšanas pazīme, kad dievi sāk kļūt kopēji. Kad dievi kļūst kopēji, tad dievi un ticība mirst reizē ar pašām tautām. Jo stiprāka kāda tauta, jo īpatnējāks tās dievs. Nekad vēl nav bijis tautas bez reliģijas, tas ir, bez jēdziena par ļauno un labo. Ikvienai tautai ir pašai savs jēdziens par ļauno un labo un pašai savs ļaunums un labums. Kad daudzām tautām jēdzieni par ļauno un labo sāk kļūt kopīgi, tad tautas izmirst un tad pat atšķirība starp ļauno un labo sāk gaist un zust. Prāts nekad nav bijis spējīgs definēt ļauno un labo vai pat atšķirt ļauno no labā kaut arī tikai aptuveni; gluži otrādi, prāts tos vienmēr kauna pilnā un nožēlojamā kārtā jaucis; turpretī zinātne devusi robustus atrisinājumus. It sevišķi puszinātne, visbriesmīgākais cilvēces lāsts, kas ir ļaunāks par mēri, badu un karu un kas pirms mūsu gadsimta nebija pazīstams. Puszinātne — tas ir despots, kāds līdz šim vēl nekad nav redzēts. Despots, kuram ir savi priesteri un vergi, despots, kura priekšā visi ar mīlestību un līdz šim neiedomājamu māņticību zemojas, kura priekšā dreb pat zinātne un apkaunojošā kārtā cenšas tam izdabāt. Tie visi ir jūsu paša vārdi, Stavrogin, izņemot tos par puszinātni; tie ir mani vārdi, tāpēc ka es pats esmu tikai puszinātnes pārstāvis, tāpēc to sevišķi nīstu. Bet jūsu domās un pašos vārdos es nekā neesmu sagrozījis, neviena vārdiņa.

— Nedomāju vis, ka nebūtu sagrozījis, — Stavrogins uzmanīgi aizrādīja, — jūs manus vārdus esat dedzīgi uztvēris un dedzīgi sagrozījis, pats to neapzinādamies. Jau tas vien, ka jūs dievu degradējat līdz vienkāršam tautas atribūtam …

Stavrogins ar pastiprinātu un sevišķu uzmanību pēkšņi sāka sekot Šatovam — un ne tik daudz viņa vārdiem kā viņam pašam.

— Degradēju dievu līdz tautas atribūtam? — Šatovs iekliedzās. — Gluži otrādi, paceļu tautu līdz dievam. Un vai tad kādreiz ir bijis citādi? Tauta — tas ir dieva iemiesojums. Ikviena tauta tikai tik ilgi ir tauta, kamēr tai ir savs īpašs dievs, bet visus pārējos pasaules dievus tā noraida bez kāda kompromisa, kamēr tā tic, ka ar savu dievu uzvarēs un padzīs no pasaules visus pārējos dievus. Tā ir ticējuši visi no senseniem laikiem, vismaz visas lielās tautas, visas kaut cik ievērojamas tautas, visas, kas atradušās cilvēces priekšgalā. Faktus nevar noliegt. Ebreji dzīvoja tikai tādēļ, lai sagaidītu īsto dievu, un arī atstāja pasaulei īsto dievu. Grieķi dievināja dabu un atstāja pasaulei savu reliģiju, tas ir, filozofiju un mākslu. Roma pielīdzināja dievībai tautu valstī un atstāja tautām mantojumā valsti. Francija visā savā garajā vēsturē bijusi tikai Romas dieva idejas iemiesojums un turpinā-jums un, ja beidzot iegāzusi bezdibenī savu Romas dievu un metusies uz ateismu, kas pie viņiem pagaidām tiek saukts par sociālismu, tad vienīgi tāpēc, ka ateisms tomēr ir veselīgāks par Romas katolicismu. Ja liela tauta netic, ka vienīgi tai ir patiesība (proti, vienīgi un tikai tai), ja netic, ka vienīgi tā ir spējīga un aicināta nest visiem atdzimšanu un pestīšanu ar savu patiesību, tad tā vairs nav liela tauta, bet tūdaļ pārvēršas par etnogrāfisku materiālu. Patiesi liela tauta nekad nevar samierināties ar otrās šķiras lomu cilvēcē vai pat ar pirmšķirīgu lomu, bet tā katrā ziņā gribēs būt pirmā. Tauta, kurai zūd šī ticība, vairs nav tauta. Bet patiesība ir viena, un tātad tikai vienai vienīgai tautai var būt arī īstais dievs, kaut pārējām tautām būtu savi īpaši un lieli dievi. Viena vienīgā «dievnesēja» tauta ir krievu tauta, un… un … vai tiešām, vai tiešām jūs, Stavrogin, uzskatāt mani par tādu muļķi’, — viņš pēkšņi neganti iekliedzās, — kurš vairs pat nesaprot, ka viņa pašreizējie vārdi ir vai nu vecas, nekur nederīgas blēņas, kas jau maltas un pārmaltas visās Maskavas slavofilu dzirnavās, vai arī pilnīgi jauns vārds, jaunākais vārds, vienīgais atjaunošanās un atdzimšanas vārds, un… un kāda man daļa gar jūsu pašreizējiem smiekliem! Kāda man daļa gar to, ka jūs mani galīgi, galīgi nesaprotat, nesaprotat nevienu vārdu, nevienu skaņu! Ak, kā es nicinu jūsu pašreizējos lepnos smieklus un skatienus!

Viņš uzlēca no sēdekļa; pat putas parādījās viņam uz lūpām.

— Gluži otrādi, Šatov, gluži otrādi, — Stavrogins noteica neparasti nopietni un apvaldīti, nepieceldamies nO vietas, — gluži otrādi, jūs ar saviem dedzīgajiem vārdiem atmodinājāt manī ārkārtīgi spilgtas atmiņas. Jūsu vārdos es dzirdu pats savu pārliecību, kāda tā bija pirms diviem gadiem, un tagad es vairs neteikšu jums kā pirmīt, ka jūs manas toreizējās domas esat pārspīlējis. Man pat šķiet, ka tās bija vēl kategoriskākas, vēl patvaļīgākas, un apliecinu jums trešoreiz, ka es ļoti gribētu apstiprināt visu, ko jūs nupat teicāt, līdz pat beidzamajam vārdam, bet…

— Bet jums vajadzīgs zaķis?

— K-kas?

— Tas ir jūsu paša nekrietnais izteiciens, — Šatovs nikni iesmējās, sēzdamies atkal krēslā, — «lai pagatavotu zaķa mērci, vajadzīgs zaķis; lai ticētu dievam, vajadzīgs dievs» — tā jūs Pēterburgā, kā stāsta, esot mēdzis teikt, tāpat kā Nozdrevs, kas gribēja noķert zaķi aiz pakaļ-kājām.

— Nē, viņš taču lielījās, ka esot to jau noķēris. Bet nu atļaujiet man tomēr apgrūtināt arī jūs ar kādu jautājumu, it īpaši tāpēc, ka man, šķiet, tagad uz to ir pilnīgas tiesības. Sakiet man: vai jūsu zaķis ir jau noķerts vai vēl skraida apkārt?

— Jūs nedrīkstat man jautāt tādiem vārdiem, jautājiet citiem, citiem vārdiem! — Šatovs pēkšņi sāka trīcēt pie visas miesas.

— Lūdzu, jautāšu citiem vārdiem, — Nikolajs Vsevolodovičs bargi paskatījās uz viņu, — es tikai gribēju zināt: vai jūs pats ticat dievam vai ne?

— Es ticu Krievijai, es ticu tās pareizticībai… Es ticu Kristus miesai… Es ticu, ka jaunā Kristus atnākšana notiks Krievijā … Es ticu… — Šatovs, zaudējis pašsavaldīšanos, sāka murmināt.

— Bet dievam? Dievam?

— Es … es ticēšu dievam.

Neviens muskulis nepakustējās Stavrogina sejā. Šatovs raudzījās uz Nikolaju Vsevolodoviču liesmainiem, izaicinošiem skatieniem, it kā gribēdams viņu ar tiem sadedzināt.

— Es taču neesmu jums teicis, ka neticu nekam! — Šatovs beidzot iekliedzās, — tikai daru jums zināmu, ka esmu nelaimīga, garlaicīga grāmata un pagaidām — pagaidām vairāk nekas … Bet lai iznīkst mans vārds! Runa ir par jums, nevis par mani… Es esmu cilvēks bez talanta un varu tikai ziedot savas asinis un neko vairāk, kā katrs cilvēks bez talanta. Lai tad iznīkst arī manas asinis! Es par jums runāju, es jūs divus gadus te gaidīju… Jūsu dēļ es tagad pusstundu stāvu pavisam kails. Jūs, vienīgi jūs varētu pacelt to karogu!

Viņš nenorunāja līdz galam un, it kā izmisumā ar elkoņiem atspiedies pret galdu, abām rokām atbalstīja galvu.

— Šai sakarā es jums aizrādīšu uz vienu dīvainību, — Stavrogins pēkšņi pārtrauca, — kāpēc man visi uzspiež nez kādu karogu? Arī Pjotrs Verhovenskis ir pārliecināts, ka es varētu «pacelt viņiem karogu», tā man vismaz atstāstīja viņa vārdus. Viņš ieņēmis prātā domu, ka es varētu viņiem izpildīt Steņkas Razina lomu, jo man esot «neparastas spējas izdarīt noziegumu», — arī viņa vārdi.

— Kā? — Šatovs jautāja, — «neparastas spējas izdarīt noziegumu»?

— Tieši tā.

— Hm. Bet vai tas tiesa, — viņš nikni nosmīnēja, — vai tas tiesa, ka jūs Pēterburgā esot piederējis pie slepenas lopiskas baudkāres biedrības? Vai tas tiesa, ka marķīzs de Sads būtu varējis no jums pamācīties? Vai tas tiesa, ka jūs esot ievilinājuši un maitājuši bērnus? Runājiet, neuzdrošinieties melot, — viņš iekliedzās, galīgi zaudējis pašsavaldīšanos, — Nikolajs Stavrogins nedrīkst melot Šatovam, kas viņam sitis pa seju! Stāstiet visu, un, ja tas būs tiesa, es jūs tūdaļ nogalēšu tepat uz vietas!

— Tādus vārdus es esmu teicis, bet bērniem pāri darījis neesmu, — Stavrogins noteica, bet tikai pēc ļoti ilgas klusēšanas. Viņš nobālēja, un acis viņam iekvēlojās.

— Bet jūs esat to teicis! — Šatovs valdonīgi turpināja, nenovērsdams no viņa zibošās acis. — Vai tas tiesa, it kā jūs būtu apgalvojis, ka nesaskatot starpību starp skaistumu, ko sagādā kaut kāds baudkārs, zvērisks akts un vienalga kāds varoņdarbs, kaut vai tā būtu dzīvības upurēšana cilvēces labā? Vai tas tiesa, ka jūs abos polos atrodat vienādu skaistumu, vienādu baudu?

— Tā atbildēt nav iespējams … es negribu atbildēt, — nomurmināja Stavrogins, kuram neviens neliedza piecelties un aiziet, bet kurš nepiecēlās un negāja prom.

— Arī es nezinu, kāpēc ļaunais ir nejauks, bet labais skaists, tomēr zinu, kāpēc šo sajūtu atšķirība mazinās un zūd tādiem kungiem kā Stavrogini, — Šatovs, trīcēdams pie visas miesas, neatlaidās.—Vai zināt, kāpēc jūs toreiz tik apkaunojošā un zemiskā kārtā apprecējāties? Tieši tāpēc, ka tur negods un nejēdzība sniedzās līdz ģenialitātei! Jā, jūs nelaipojat gar malu, bet droši metaties

uz galvas bezdibenī. Jūs apprecējāties, lai izbaudītu pašmocību kaisli, sirdsapziņas pārmetumu kaisli, tikumisku baudkāri. Tas bija slimīgs nervu pārkairinājums … Izaicinājums veselajam saprātam jums šķita pārlieku valdzinošs! Stavrogins un netīra, plānprātīga, nabadzīga klibiķe! Kad jūs iekodāt gubernatoram ausī, vai sajutāt saldkaisli! Sajutāt? Dīkdienībā dirnošais kundziņ, sajutāt?

— Jūs esat psihologs, — Stavrogins kļuva aizvien bālāks, — lai gan attiecībā uz manas laulības iemesliem jūs daļēji kļūdāties… Kas gan jums varēja piegādāt visas šis ziņas, — viņš ar pūlēm pasmaidīja, — vai tiešām Kirillovs? Bet viņš nemaz nepiedalījās…

— Jūs kļūstat bāls?

— Ko jūs īsti gribat? — Nikolajs Vsevolodovičs beidzot pacēla balsi. — Es pusstundu esmu nosēdējis zem jūsu pātagas, un jūs vismaz varētu laist mani vaļā pieklājīgi … ja jums tiešām nav nekāda prātīga nolūka ar mani tā rīkoties. i

— Prātīga nolūka?

— Bez šaubām. Jūsu pienākums bija vismaz pateikt man beidzot savu nolūku. Es visu laiku gaidīju, ka jūs to izdarīsiet, bet redzēju vienīgi neprātīgu niknumu. Lūdzu, atveriet man vārtus.

Viņš piecēlās no krēsla. Šatovs kā neprātīgs metās viņam pakaļ.

— Skūpstiet zemi, slaciniet to asarām, lūdziet piedošanu! — Šatovs iekliedzās, saķerdams Stavroginu aiz pleca.

— Es tomēr nenogalināju jūs… tanī rītā … bet atrāvu abas rokas atpakaļ… — Stavrogins gandrīz ar sāpēm noteica, acis nodūris.

— Izsakiet visu līdz galam, līdz galam! Jūs atnācāt brīdināt mani no briesmām, jūs ļāvāt man runāt, jūs rīt gribat publiski paziņot, ka esat salaulājies! … Vai tad es no jūsu sejas neredzu, ka jūs māc kaut kāda jauna, baisa doma… Stavrogin, kāpēc gan es esmu nosodīts mūžīgi jums ticēt? Vai tad es varētu tā runāt ar kādu citu? Man ir kauna sajūta, bet es nekaunējos par savu kailumu, tāpēc ka runāju ar Stavroginu. Es nebaidījos ar saviem vārdiem pārvērst cildenu ideju par karikatūru, tāpēc ka mani uzklausīja Stavrogins … Vai tad es neskūpstīšu to vietu, kur jūs stāvat, pēc tam kad būsiet aizgājis? Es nespēju izraut jūs no savas sirds, Nikolaj Stavrogin!

— Man žēl, ka nevaru jūs mīlēt, Šatov, — Nikolajs Vsevolodovičs dzedri noteica.

— Zinu, ka nevarat, un zinu, ka nemelojat. Klausieties, es varu visu vērst uz labu: es jums dabūšu zaķi!

Stavrogins klusēja.

— Jūs esat ateists, tāpēc ka esat kundziņš, īsts kundziņš. Jūs esat zaudējis spēju atšķirt ļauno no labā, tāpēc ka nepazīstat vairs savu tautu. Nāk jauna paaudze — tieši no tautas dzīlēm, un to vairs galīgi nepazīsiet ne jūs, ne tēvs un dēls Verhovenski, ne es, jo arī es esmu kundziņš, es, jūsu dzimtcilvēka sulaiņa Paškas dēls… Klausieties, iemantojiet dievu ar darbu, tas ir galvenais, vai arī jūs izgaisīsiet kā riebīgs pelējums; ar darbu iemantojiet.

— Dievu ar darbu? Ar kādu darbu?

— Ar zemnieka darbu. Ejiet, atstājiet savu bagātību. A! jūs smejaties, jūs baidāties, ka iznāks kumēdiņi?

Bet Stavrogins nesmējās.

— Jūs domājat, ka dievu var iemantot ar darbu un tieši ar zemnieka darbu? — viņš atkārtoja, brīdi padomājis, it kā tiešām būtu dzirdējis kaut ko jaunu un nopietnu, ko ir vērts pārdomāt. — Ak jā, — viņš pēkšņi pārlēca uz jaunu domu, — jūs man nupat atgādinājāt: vai zināt, ka es nemaz neesmu bagāts, tā ka man arī nav ko atstāt? Es gandrīz neesmu spējīgs nodrošināt pat Marjas Timotejevnas nākotni… Un vēl kas: es atnācu lūgt jūs, ja tas jums būtu iespējams, arī turpmāk neatstāt Marju Timotejevnu, jo vienīgi jums varētu būt zināma ietekme uz viņas vājo prātiņu. To es saku katram gadījumam.

— Labi, labi, jūs par Marju Timotej evnu, — Šatovs sāka mētāt roku, otrā turēdams sveci, — labi, vēlāk, pats par sevi saprotams. Paklausieties, aizejiet pie Tihona.

— Pie kā?

— Pie Tihona. Tihons, bijušais arhierejs, slimības dēļ atstājis amatu un dzīvo šeit, mūsu pilsētā, pilsētas administratīvajās robežās, mūsu Eitimija Dievmātes klosterī.

— Kāpēc man būtu jāiet?

— Tāpat vien. Pie viņa nāk un brauc no malu malām. Aizejiet — vai jums grūti? Nu, vai jums grūti?

— Pirmo reizi dzirdu un… nekad neesmu redzējis tamlīdzīgus cilvēkus. Pateicos, aiziešu.

— Šeit, — Šatovs rādīja gaismu, vadīdams viņu lejā pa kāpnēm, — ejiet, — viņš atvēra vārtiņus uz ielu.

— Es pie jums vairs nenākšu, Šatov, — Stavrogins klusi noteica, iziedams pa vārtiņiem.

Tāpat kā agrāk, bija tumšs un lija lietus.

Otrā nodaļa NAKTS (turpinājums)

1

Viņš aizgāja pa Bogojavļenskas ielu līdz galam; beidzot iela novirzījās lejup, kājas stiga dubļos, un pēkšņi pavērās plašs, miglains, it kā tukšs klajums — upe. Mājas pārvērtās par būdiņām, iela pazuda daudzās līkumotās šķērsieliņās. Nikolajs Vsevolodovičs ilgi laipoja gar žogiem, neattālinādamies no krasta, bet stingri soļodams uz priekšu un par ceļu pat diez vai daudz domādams. Viņš bija aizņemts ar kaut ko pavisam citu un izbrīnā paskatījās apkārt, kad pēkšņi, atguvies no dziļām domām, ieraudzīja, ka atrodas uz mūsu garā, mitrā, peldošā tilta gandrīz vai pašā vidū. Visapkārt nevienas dzīvas dvēseles, tā ka likās dīvaini, kad pēkšņi gandrīz pie pašiem sāniem atskanēja laipni familiāra, diezgan patīkama balss ar to salkani skandējošo akcentu, ar kādu pie mums mēdz dižoties pārāk civilizēti sīkpilsoņi vai jauni, sprogaini tirdzniecības kvartāla komiji.

— Vai neatļausiet, cienījamais kungs, pie viena izmantot jūsu lietussargu?

Tiešām kāds cilvēks palīda — vai tikai gribēja izlikties, ka palien — zem viņa lietussarga. Klaidonis gāja viņam blakus, gandrīz «ar elkoni sajuzdams viņu», kā izsakās zaldātiņi. Palēninājis gaitu, Nikolajs Vsevolodovičs pieliecās, lai apskatītu, cik nu tas tumsā bija iespējams: blakusgājējs bija neliela auguma vīrs, līdzīgs uz-dzīvojušam sīkpilsonītim, ģērbies paplāni, neizskatīgi; pinkainos, sprogainos matus sedza mitra vadmalas cepure ar pusatrautu nagu. Likās, tas bija tumšmatis, kalsnējs un melnīgsnējs; acis lielas, katrā ziņā melnas, stipri spīdīgas, ar dzeltenu mirdzumu kā čigāniem; to pat tumsā varēja nojaust. Viņš varēja būt gadu četrdesmit vecs, piedzēries nebija.

— Tu mani pazīsti? — Nikolajs Vsevolodovičs jautāja.

— Stavrogina kungs, Nikolajs Vsevolodovičs; man jūs aizviņsvētdien rādīja stacijā, tiklīdz mašīna bija apstājusies. Bez tam arī agrāk biju par jums dzirdējis.

— No Pjotra Stepanoviča? Tu… tu esi Fedjka Ka~ tordznieks?

— Kristīts esmu par Fjodoru Fjodoroviču; mana miesīgā māte joprojām dzīvo šinī pusē, dievam tīkama vecenīte, pagalam salīkusi, par mani dienu un nakti dievu lūdz, lai tādā kārtā savas vecumdienas uz krāsns dīkā nepavadītu.

— Tu esi izbēdzis no katorgas?

— Nepadevos liktenim. Izbeidzu turienes gaitas, jo biju notiesāts uz mūžu katorgā, tā ka pārāk ilgi būtu bijis jāgaida, kamēr tikšu uz vaļu.

— Ko tu te dari?

— Laba tā dieniņa, kas aizvadīta. Mans krusttēvs, kas te par viltotu naudu tika sēdējis, pagājušajā nedēļā šejienes cietumā nolicis karoti, tad nu es, bēru mielastu viņa piemiņai rīkodams, pārdesmit akmeņu suņiem izsvaidīju — tik vien tā darba man pagaidām bijis. Bez tam Pjotrs Stepanovičs dod cerības apgādāt pasi pa visu Krieviju, piemēram, uz kāda tirgoņa vārda, tad nu gaidu viņa žēlastību. Tāpēc ka, viņš saka, papiņš tevi toreiz angļu klubā kārtīs paspēlēja; es, viņš saka, tādu necilvēcību atzīstu par netaisnīgu. Vai jūs man, kungs, neatvēlētu trīs rublīšus tējai, ar ko sasildīties?

— Tātad tu mani te esi gaidījis; man tas nepatīk. Pēc kā pavēles?

— Gaidīju jūs nevis pēc pavēles, bet pazīdams jūsu cilvēkmīlestību, kas visai pasaulei zināma. Pats zināt, kādi mani ienākumi — vai nu gaužām maz, vai pavisam nemaz. Piektdien pieēdos pīrāgu līdz acīm, pēc tam otrā dienā nemaz neēdu, trešajā pagaidīju, bet ceturtajā atkal neēdu. Ūdens upē, cik uziet, vēderā vardes savairojušās … Vai tad nebūsiet tik žēlīgs un ar devīgu roku ko neatmetīsiet; mani te netālu kūma gaida, tikai pie viņas bez rubļiem nerādies.

— Vai Pjotrs Stepanovičs tev ko manā vārdā apsolījis?

— Viņš ne nu gluži apsolīja, bet teica, ka varbūt varēšu jums, kungs, noderēt, ja kāda vajadzība, piemēram, rastos, bet, kas par vajadzību, to nepaskaidroja, jo Pjotrs

Stepanovičs mēdz, piemēram, manu pacietību pārbaudīt un neuzticas man itin nemaz.

— Kāpēc?

— Pjotrs Stepanovičs ir astroloms un pazīst visas dieva planēdas, bet arī viņš nav bez vainas. Es ar jums, kungs, tikpat kā dieva priekšā, jo daudz par jums esmu dzirdējis. Pjotrs Stepanovičs ir par sevi, bet jūs, kungs, pavisam kas cits. Ja tam par kādu cilvēku būs teikts: nelietis, — tad tas par šo cilvēku vienīgi kā par nelieti arī domās. Vai arī, ja būs teikts — muļķis, tad tas viņu citādi nemaz nesauks kā vienīgi par muļķi. Taču es varbūt tikai pa otrdienām un trešdienām esmu muļķis, bet ceturtdienās esmu gudrāks par viņu. Tagad viņš zina, ka es pēc pases esmu dikti noilgojies, — tāpēc ka Krievijā bez dokumenta ne kust, — tad nu viņš domā, ka es viņam dvēseli esmu pārdevis. Pjotram Stepanovičam, es jums teikšu, kungs, ir gaužām viegli dzīvot pasaulē, tāpēc ka viņš pats iedomājas, ka cilvēks ir tāds un tāds un ar viņu jārīkojas tā un tā. Bez tam dikti skops. Viņš iedo-mājies, ka es bez viņa ziņas neuzdrošināšos jūs traucēt, bet es jums, kungs, kā dieva priekšā — jau ceturto nakti es jūs, kungs, uz šā tilta gaidu, jo varu arī bez viņa ziņas klusiem soļiem pats savu ceļu atrast. Labāk, domāju, paklanīšos zābakam nekā vīzei.

— Bet kas tev teica, ka es naktī iešu pa tiltu?

— To nu, jāatzīstas, es dabūju zināt nejauši, vairāk gan aiz kapteiņa Ļebjadkina muļķības, jo viņš neko neprot paturēt pie sevis … Tātad no jums, kungs, trīs rublīši, piemēram, par trim dienām un trim naktīm, par garlaicīgu gaidīšanu pienāktos. Bet, ka drēbes izmirkušas, par to es pieklājības pēc klusēju.

— Man pa kreisi, tev pa labi; tilts beidzas. Paklau, Fjodor, man gribas, lai tu to, ko es saku, saprastu reizi par visām reizēm: nedošu tev ne kapeikas, turpmāk nerādies man acīs ne uz tilta, ne kur citur, tu man neesi un nebūsi vajadzīgs, bet, ja neklausīsi, — sasiešu un prom uz policiju. Marš!

— Ak vai, vismaz par kompāniju atmetiet, divatā bija jestrāka iešana.

— Vācies!

— Bet vai jūs te ceļu zināt? Te sāksies ieliņas krustām šķērsām … es jums varētu parādīt ceļu, jo šejienes pilsēta ir tāda, it kā velns to būtu grozā nesis un sakratījis.

— Dzirdi, sasiešu! — Nikolajs Vsevolodovičs bargi pagriezās atpakaļ.

— Varbūt pārdomāsiet, kungs; sērdienim viegli var nodarīt pāri.

— Tu, var redzēt, paļaujies uz sevi!

— Es, kungs, uz jums paļaujos, ne tik daudz uz sevi.

— Tu man nepavisam neesi vajadzīgs, es tev teicu!

— Toties jūs, kungs, man esat vajadzīgs. Lai notiek, pagaidīšu, kamēr nāksiet atpakaļ.

— Goda vārds: ja sastapšu — sasiešu.

— Tad jau es jums sienamo pagādāšu. Laimīgu ceļu, kungs, vismaz devāt sērdienim patvērumu zem lietussarga, par to vien būšu jums pateicīgs līdz kapa malai.

Viņš atpalika. Nikolajs Vsevolodovičs aizgāja līdz galam noraizējies. Šis kā no gaisa nokritušais cilvēks bija pilnīgi pārliecināts, ka ir viņam nepieciešams, un pārāk nekaunīgi steidzās to pateikt. Vispār ar viņu necefepaonējās. Bet varēja būt arī tā, ka klaidoņa vārdos bija daļa patiesības un viņš piedāvāja savus pakalpojumus tiešām pats uz savu roku, proti, slepus no Pjotra Stepanoviča, bet tas jau bija visinteresantākais.

II

Māja, līdz kurai nogāja Nikolajs Vsevolodovičs, atradās tukšā šķērsieliņā starp žogiem, aiz kuriem stiepās sakņu dārzi; te bija vārda tiešā nozīmē pati pilsētas mala. Tā bija pavisam vientuļa, neliela koka mājiņa, nule uzcelta un vēl neapšūta ar dēļiem. Viena lodziņa aizvirtņi tīšām nebija aizvērti, bet uz palodzes dega svece — acīm redzot, lai tā būtu kā bāka šodien gaidāmajam vēlajam viesim. Jau soļus trīsdesmit atstatu Nikolajs Vsevolodovičs pamanīja uz lievenīša stāvam gara auguma vīru, droši vien telpu saimnieku, kas aiz nepacietības bija iznācis ārā paskatīties uz ielu. Atskanēja arī viņa nepacietīgā un it kā biklā balss:

— Vai tas esat jūs? Jūs?

— Es, — Nikolajs Vsevolodovičs atsaucās, bet tikai tad, kad bija piegājis pavisam klāt lievenim un nolaidis lietussargu.

— Beidzot! — kapteinis Ļebjadkins — tas bija viņš — sāka mīņāties un rosīties. — Lūdzu, pasniedziet lietussargu, ļoti slapjš; es to atvēršu un nolikšu tepat kaktā uz gridas, laipni lūdzu, laipni lūdzu.

No priekšnama varēja redzēt ar divām svecēm apgaismotu istabu, uz kuru durvis bija līdz galam vaļā.

— Ja jūs pats nebūtu solījis katrā ziņā ierasties, tad nebūtu vis ticējis.

— Bez ceturkšņa viens, — Nikolajs Vsevolodovičs, iedams istabā, paskatījās pulkstenī.

— Un pie tam lietus un tik interesants attālums… Pulksteņa man nav, bet pa logu redzami vienīgi sakņu dārzi, tā ka atpalieku no notikumiem … bet tā patiesībā nav kurnēšana, tāpēč ka nedrīkstu, nedrīkstu, bet vienīgi aiz nepacietības, kas mani tirda visu nedēļu, lai beidzot … atrisinātos.

— Kā jūs teicāt?

— Lai dzirdētu par savu likteni, Nikolaj Vsevolodovič. Laipni lūdzu.

Viņš palocījās, norādīdams uz vietu pie galdiņa dīvāna priekšā.

Nikolajs Vsevolodovičs paskatījās apkārt; istabiņa bija maza, zema, mēbeles tikai visnepieciešamākās, koka krēsli un dīvāns — arī gluži jauni, bez apsituma un polsterējuma, divi liepu koka galdiņi, viens pie dīvāna, bet otrs kaktā, apklāts ar galdautu, nez ar ko piekrauts un pār-segts ar tīru salveti. Un arī visā istabā acīmredzot valdīja liela tīrība. Kapteinis Ļebjadkins jau dienas astoņas nebija dzēris; viņa seja bija tāda kā uztūkuši un kļuvusi dzeltena, acis raudzījās nemierīgi, ziņkārīgi un ar nepārprotamu neizpratni: bija pārāk skaidri redzams, ka viņš pats vēl nezina, kādā tonī drīkst runāt un kāds jau pašā sākumā būtu visizdevīgākais.

— Redziet, — viņš norādīja visapkārt, — dzīvoju kā Zosima. Atturība, vientulība un nabadzība — seno laiku bruņinieku solījums.

— Jūs domājat, ka seno laiku bruņinieki devuši tādus solījumus?

— Varbūt esmu pārteicies? Ak vai, man nav izglītības. Visu esmu pazudinājis! Ticiet man, Nikolaj Vsevolodovič, te es pirmoreiz attapos no apkaunojošām kaislībām — ne glāzītes, ne pilītes! Man te ir pašam savs kakts, un es sešas dienas izbaudu mierīgas sirdsapziņas svētlaimi. Pat sienas smaržo pēc sveķiem, atgādinot dabu. Bet kas es biju, kāds es biju?

Nakti atpūtas man nava, Dienu mēli izkāris, —

kā ģeniāli izsakās dzejnieks! Bet… jūs esat stipri salijis. Vai nevēlaties tēju?

— Neraizējieties.

— Patvāris vārījās no pulksten astoņiem, bet… izdzisa … tāpat kā viss pasaulē. Arī saule, kā runā, savukārt izdzisīšot… Bet, ja vajag, es uzrīkošu. Agafja neguļ.

— Sakiet, vai Marja Timotej evna …

— Tepat, tepat ir, — Ļebjadkins tūliņ čukstus iekrita runā, — vai jums labpatiktu uzmest skatienu? — viņš norādīja uz pievērtajām durvīm, kas veda uz otru istabu.

— Neguļ?

— Nē jel, nē, kur nu! Gluži otrādi, jau no paša vakara gaida un, tiklīdz pirmīt dabūja zināt, tūliņ saveda kārtībā tualeti. — Viņš, gribēdams pajokot, sašķobīja lūpas smaidiņā, bet tūdaļ aprāvās.

— Kā viņa vispār jūtas? — Nikolajs Vsevolodovičs, pieri saraucis, pajautāja.

— Vispār? Jums pašam labpatīk zināt (viņš kā nožēlodams paraustīja plecus), bet tagad… tagad sēž un zīlē kārtīs…

— Labi, par to vēlāk; vispirms man jāpabeidz ar jums.

Nikolajs Vsevolodovičs apsēdās uz krēsla.

Kapteinis vairs neuzdrošinājās sēsties uz dīvāna, bet tūliņ piebīdīja klāt otru krēslu un nepacietīgās gaidās saliecās uz priekšu, lai klausītos.

— Kas tur jums kaktā apsegts? — Nikolajs Vsevolodovičs piepeši pievērsa uzmanību.

— Tas? — pagriezās arī Ļebjadkins, — tas no jūsu pašu devīgās rokas, tā sakot, jaunā dzīvokļa iesvētīšanai, ņemot vēl vērā tālo ceļu un gluži dabisko nogurumu. — Viņš aizkustināts ieķiķinājās, tad piecēlās no krēsla un, uz pirkstgaliem klāt iedams, bijīgi un uzmanīgi noņēma salveti no galda, kas stāvēja kaktā. Zem salvetes bija sagatavoti uzkožamie: šķiņķis, teļa gaļa, sardīnes, siers, maza, zaļgana karafīte un gara Bordo vīna pudele; viss bija uzrīkots, kā pienākas, ar labu prasmi un gandrīz vai eleganti.

— Jūs par to parūpējāties?

— Es. Jau no vakardienas; un gādāju visu, ko varēju, lai būtu gods godam … Turpretī Marja Timotej evna šai ziņā, pats zināt, ir vienaldzīga. Taču galvenais — no jūsu devīgās rokas, tas viss ir jūsu paša, jo jūs šeit esat saimnieks, nevis es, bet es, tā sakot, tikai jūsu komijs, tomēr, tomēr, Nikolaj Vsevolodovič, tomēr garā es esmu neatkarīgs! Jūs taču neatņemsiet to pēdējo, kas man ir! — viņš aizkustināts pabeidza.

— Hm! Labāk atkal apsēdieties.

— Esmu pa-a-teicīgs, pateicīgs un neatkarīgs! (Viņš apsēdās.) Ak, Nikolaj Vsevolodovič, šinī sirdī sakrājies tik daudz, ka nezināju pat, kā lai jūs sagaidu! Jūs tagad izšķirsiet manu un … tās nelaimīgās likteni, un tad… tad, tāpat kā agrāk, kā senos laikos, kā pirms četriem gadiem, es jums izkratīšu visu sirdi! Toreiz jūs taču mani pagodinājāt un klausījāties, lasījāt manus pantus … Kaut mani toreiz saukāja par jūsu šekspīrisko Falstafu, jums tomēr bija liela nozīme manā liktenī! Tagad man uznākušas lielas bailes, un vienīgi no jums es gaidu padomu un gaismu. Pjotrs Stepanovičs briesmīgi izturas pret mani!

Nikolajs Vsevolodovičs ar interesi klausījās un vēroja runātāju. Acīmredzot kapteinis Ļebjadkins, kaut arī bija pārstājis žūpot, tomēr nepavisam neatradās līdzsvarotā stāvoklī. Tādi ilggadīgi žūpas beigu beigās uz visiem laikiem iemanto kaut ko nesakarīgu, tvanīgu, it kā bojātu un neprātīgu, lai gan, protams, viņi, ja vajadzīgs, krāpj, mānās un blēdījas gandrīz tikpat labi kā citi.

— Es redzu, ka jūs šajos vairāk nekā četros gados nemaz neesat pārvērties, kapteini, — Nikolajs Vsevolodovičs noteica it kā mazliet laipnāk. — Redzams gan, ka visu cilvēka dzīves otro pusi parasti piepilda tikai pirmajā pusē uzkrātās parašas.

— Gudri vārdi! Jūs atminat dzīves mīklu! — kapteinis iekliedzās, pa pusei blēdīgi izlikdamies, pa pusei neviltotā sajūsmā, jo viņam ļoti patika asprātības. — No visiem jūsu izteicieniem, Nikolaj Vsevolodovič, es atceros galvenokārt vienu, to jūs izsacījāt jau Pēterburgā: «Ir jābūt tiešām dižam cilvēkam, lai prastu noturēties pretī pat veselam saprātam.» Tas tik ir teiciens!

— Nu, vai arī muļķim.

— Tā, kaut arī muļķim, bet jūs visu mūžu esat bārstījis asprātības, turpretī viņi? Lai Ļiputins, lai Pjotrs

Stepanovičs izsaka kaut vai ko līdzīgu! Ak, cik nežēlīgi pret mani izturējies Pjotrs Stepanovičs!…

— Bet kā tad jūs pats esat izturējies, kapteini?

— Aiz dzēruma, un turklāt man ir bezgala daudz ienaidnieku! Bet tagad viss, viss pagājis un es nometu veco ādu tāpat kā čūska. Nikolaj Vsevolodovič, vai jūs zināt, ka es rakstu testamentu un esmu to jau uzrakstījis?

— Interesanti. Ko tad un kam jūs novēlat?

— Tēvijai, cilvēcei un studentiem! Nikolaj Vsevolodovič, es izlasīju avīzēs kāda amerikāņa biogrāfiju. Visu savu milzīgo bagātību tas novēlējis fabrikai un derīgām zinātnēm, savu skeletu studentiem turienes akadēmijā, bet savu ādu — bungu izgatavošanai, lai uz tām dienu un nakti bungotu amerikāņu nacionālo himnu. Ak vai, mēs esam pigmeji salīdzinājumā ar Ziemeļamerikas Valstu domas lidojumu; Krievija ir dabas rotaļa, nevis prāta darbības rezultāts. Ja es pamēģinātu novēlēt savu ādu, piemēram, Akmoļinskas kājnieku pulkam, kur man bija gods sākt savas dienesta gaitas, lai no tās izgatavotu bungas un uz tām katru dienu pulka priekšā bungotu Krievijas nacionālo himnu, to uzskatītu par liberālismu, manu ādu aizliegtu … un tāpēc es aprobežojos vienīgi ar studentiem. Gribu novēlēt savu skeletu akadēmijai, tomēr ar noteikumu, ka tam uz pieres tiktu uzlīmēts mūžam nenodzēšams uzraksts: «Grēkus nožēlojušais brīvdomātājs.» Tā gan!

Kapteinis runāja dedzīgi un, protams, jau ticēja amerikāņa testamenta skaistumam, bet viņš bija arī blēdis, jo viņam vienlaikus ļoti gribējās sasmīdināt Nikolaju Vsevolodoviču, kuram viņš agrāk ilgu laiku bija bijis tāds kā āksts. Bet tas pat nepasmaidīja, gluži otrādi — diezgan aizdomīgi jautāja:

— Jūs tātad esat nodomājis, vēl dzīvs būdams, publicēt savu testamentu un saņemt par to atlīdzību?

— Kaut vai tā, Nikolaj Vsevolodovič, kaut vai tā! — Ļebjadkins vērīgi ieskatījās viņam sejā. — Padomājiet, kāds bijis mans liktenis! Pat nedzejoju vairs, bet savā laikā jūs uzjautrinājāties ar maniem dzejoļiem, Nikolaj Vsevolodovič, — atcerieties, kad tukšojām pudeles? Bet tagad esmu spalvu pametis. Esmu uzrakstījis tikai vienu dzejoli, tāpat kā Gogolis «Pēdējo stāstu», atcerieties, viņš vēl paziņoja Krievijai, ka to esot «izdziedājusi» viņa sirds. Tā arī es nodziedāju savu dziesmu, un beigas.

— Kas tas par dzejoli?

— «Gadījumā, ja viņa pārlauztu kāju!»

— Ko-o?

Kapteinis to vien bija gaidījis. Savus dzejoļus viņš uzskatīja par ļoti labiem un vērtēja tos visai augstu, bet, tā kā viņam zināmā mērā piemita blēža divdabība, tad viņam patika arī tas, ka Nikolaju Vsevolodoviču šie dzejolīši agrāk vienmēr bija uzjautrinājuši un viņš dažreiz bija par tiem smējies, vēderu turēdams. Tādā kārtā tika sasniegti divi mērķi — kā poētiskais, tā praktiskais, bet tagad bija arī trešais — īpašais un visai kutelīgais mērķis: sākdams runāt par dzejošanu, kapteinis cerēja attaisnoties kādā jautājumā, no kura viņš visvairāk baidījās un kurā jutās visvairāk vainīgs.

— «Gadījumā, ja viņa pārlauztu kāju», tas ir, jāšanas gadījumā. Fantāzija, Nikolaj Vsevolodovič, murgi, bet dzejnieka murgi; reiz, iedams pa ielu, es sastapu jātnieci, biju pārsteigts un uzdevu sev konkrētu jautājumu: «Kas tad notiktu?» — tas ir, gadījumā. Skaidrs: visi tīkotāji kur kurais, visi līgavaiņi prom, morgen frī, kur nu bij, vienīgi dzejnieks paliktu uzticīgs, ar saplosītu sirdi krūtīs. Nikolaj Vsevolodovič, pat uts varētu būt iemīlējusies, pat tai tas nav ar likumu aizliegts. Un tomēr tā persona apvainojusies kā par vēstuli, tā par dzejoli. Pat jūs, tā runā, esot sadusmojies, vai tas tiesa? Tas būtu bēdīgi; negribēju pat ticēt. Nu, kam tad es būtu varējis kaitēt ar savu fantāziju? Turklāt, zvēru pie sava goda, Ļiputins uzplijās: «Sūti tikai, sūti, katram cilvēkam ir tiesība rakstīt vēstules,» — un tā es aizsūtīju.

— Jūs laikam piedāvājāties par līgavaini?

— Ienaidnieki, ienaidnieki, ienaidnieki vien!

— Norunājiet dzejoli, — Nikolajs Vsevolodovičs skarbi pārtrauca.

— Murgi, galvenokārt murgi.

Viņš tomēr izslējās, izstiepa roku un iesāka:

Reiz dāmai košā daiļumā Kāds loceklis tiek salauzts, Un divkārt mīlošs kļūst nu kāds, Kas tā jau mīl bezgala.

— Nu, pietiek, — Nikolajs Vsevolodovičs atmeta ar roku.

— Sapņoju par Pēterburgu, — Ļebjadkins steigšus pārlēca uz ko citu, it kā dzejoļa nemaz nebūtu bijis, — sapņoju par atdzimšanu… Labdari! Vai drīkstu cerēt, ka neliegsiet līdzekļus braucienam? Es kā sauli gaidīju jūs visu nedēļu.

— Nu nē, atvainojiet, man gandrīz nemaz vairs nav līdzekļu, un kāpēc gan man vajadzētu dot jums naudu?

Nikolajs Vsevolodovičs pēkšņi it kā sadusmojās. Sausi un īsi viņš uzskaitīja visus kapteiņa noziegumus: dzeršanu, melošanu, Marjai Timotej evnai nolemtās naudas izšķiešanu, viņas izņemšanu no klostera, nekaunīgās vēstules ar draudiem atklāt noslēpumu, Darjas Pavlovnas apvainošanu utt., utt. Kapteinis locījās, žestikulēja, gribēja ko iebilst, bet Nikolajs Vsevolodovičs katru reizi viņu pavēloši pārtrauca.

— Un atļaujiet, — viņš beidzot piebilda, — jūs visu laiku rakstāt par «ģimenes negodu». Kas tas jums par negodu, ka jūsu māsa atrodas likumīgā laulībā ar Stavroginu?

— Bet laulības bija slepenas, Nikolaj Vsevolodovič, slepenas laulības, liktenīgs noslēpums. Es saņemu no jums naudu, un man pēkšņi jautā: par ko tā nauda? Esmu spiests klusēt, nedrīkstu atbildēt par kaunu māsai, par kaunu ģimenei.

Kapteinis pacēla balsi: viņš labprāt runāja par šo tematu un cerēja izsist no tā sev labumu. Ak vai, kapteinis pat nenojauta, kā viņš tiks sarūgtināts. Mierīgi un noteikti, it kā runādams par visikdienišķāko ģimenes jautājumu, Nikolajs Vsevolodovičs paziņoja viņam, ka šinīs dienās — varbūt pat rīt vai parīt viņš nodomājis visiem paziņot, ka ir salaulāts, paziņot «kā policijai, tā arī sabiedrībai», un ka tātad pats no sevis atkritīs jautājums par ģimenes negodu un līdz ar to arī jautājums par subsīdijām. Kapteinis acis vien ieplēta; viņš pat nesaprata; vajadzēja viņam ieskaidrot.

— Bet viņa taču ir … plānprātīga?

— Es nokārtošu, kas būs vajadzīgs.

— Ko teiks jūsu… māte?

— Lai saka, ko grib.

— Bet jūs taču ievedīsiet sievu savā mājā?

— Varbūt arī ievedīšu. Bet tā nu nemaz vairs nav jūsu darīšana, un gar to jums nav nekādas daļas.

— Kā nav daļas! — kapteinis iekliedzās. — Bet ko tad es?

— Nu, protams, jūs manā mājā neienāksiet.

— Bet es taču esmu radinieks.

— No tādiem radiniekiem mēdz bēgt. Kāpēc tad man vēl vajadzētu dot jums naudu — spriediet pats!

— Nikolaj Vsevolodovič, Nikolaj Vsevolodovič, tas nevar būt, jūs varbūt vēl pārdomāsiet, jūs negribēsiet darīt sev galu … ko nodomās, ko teiks augstākā sabiedrība?

— It kā man būtu bail no jūsu augstākās sabiedrības. Es taču toreiz apprecēju jūsu māsu, kad man iegribējās, pēc dzīrošanas, tāpēc ka biju saderējis uz vīnu, bet tagad klaji to paziņošu … ja tas mani tagad uzjautrinās.

Viņš to izteica sevišķi dusmīgi, tā ka Ļebjadkins ar šausmām sāka ticēt.

— Nu bet es, kā tad es, galvenais taču esmu es! … Jūs varbūt jokojat, Nikolaj Vsevolodovič?

— Nē, nejokoju.

— Dariet, ko gribat, Nikolaj Vsevolodovič, bet es jums neticu … tad es iesniegšu sūdzību.

— Jūs esat briesmīgi dumjš, kaptein.

— Lai, bet tas taču ir vienīgais, kas man atliek, — kapteinis pavisam apjuka, — agrāk par viņas darbu tajās gultas vietās mums vismaz deva pajumti, bet kas notiks tagad, ja jūs mani pavisam pametīsiet?

— Jūs taču gribot braukt uz Pēterburgu, lai taisītu karjeru. Jā, tiesa, esmu dzirdējis, ka jūs esot nodomājis braukt denuncēt, cerot uz piedošanu, ja nodosiet visus citus?

Kapteinis iepleta muti, izvalbīja acis un neatbildēja.

— Paklausieties, kaptein, — Stavrogins pēkšņi sāka runāt ārkārtīgi nopietni, pieliecies pie galda. Līdz šim viņš bija runājis mazliet mīklaini, tā ka Ļebjadkins, kas, tēlodams ākstu, diezgan daudz bija piedzīvojis, līdz beidzamajam mirklim tomēr mazliet šaubījās: vai viņa kungs tiešām dusmojas vai tikai joko, vai viņam tiešām iešāvusies prātā nejēdzīgā doma paziņot par savu laulību vai viņš tikai izliekas? Taču pašreiz Nikolaja Vsevolodoviča neparasti stingrā izturēšanās bija tik pārliecinoša, ka pat drebuļi pārskrēja kapteinim pār muguru. — Klausieties un runājiet patiesību, Ļebjadkin: vai jūs esat par

kaut ko ziņojis vai vēl ne? Vai tiešām esat kaut ko paguvis izdarīt? Vai neesat aiz muļķības nosūtījis kādu vēstuli?

— Nē, neko neesmu paguvis un … neesmu domājis. — Kapteiņa skatiens bija nekustīgs.

— Nu jūs melojat, ka neesat domājis. Jūs tikai tāpēc lūdzaties, lai jūs laiž uz Pēterburgu. Ja neesat rakstījis, vai tad neesat tepat kādam ko izpļāpājis? Sakiet patiesību, es šo to esmu dzirdējis.

— Dzērumā Ļiputinam. Ļiputins ir nodevējs. Es viņam atklāju sirdi, — nabaga kapteinis nočukstēja.

— Lai nu sirds, kur sirds, bet nevajag būt arī muļķim. Ja jums bija kāda doma, tad vajadzēja paturēt to pie sevis; tagad gudri cilvēki klusē, nevis runā.

— Nikolaj Vsevolodovič! — kapteinis sāka trīcēt, — jūs jau pats nekur neesat piedalījies, es taču ne par jums …

— Nu, savu slaucamo govi jūs gan nebūtu uzdrošinā* jies denuncēt!

— Nikolaj Vsevolodovič, spriediet pats, spriediet pats! … — un kapteinis, izmisumā raudādams, sāka steidzīgi stāstīt par savu dzīvi beidzamajos četros gados. Tas bija muļķīgs stāsts par nelgu, kas iesaistījies viņam pilnīgi svešā darbā un dzerdams un uzdzīvodams gandrīz līdz pašam beidzamajam brīdim nav sapratis tā svarīgumu. Viņš izstāstīja, ka jau Pēterburgā «sākumā aizrāvies gluži vienkārši aiz draudzības, kā uzticīgs students, kaut arī students nav bijis», un, neko nezinādams, «necik nebūdams vainīgs», izmētājis visādas lapiņas māju kāpnēs, desmitiem lapiņu atstājis pie dzīvokļu durvīm un zvaniem, bāzis tās avīžu vietā, ienesis teātros, bāzis cepurēs un kabatās. Bet vēlāk sācis saņemt no viņiem arī naudu, «tāpēc ka līdzekļu, līdzekļu taču man nekādu nebija!». Divās guberņās pa apriņķiem izmētājis «visādu draņķi». — Ak, Nikolaj Vsevolodovič, — kapteinis iesaucās, — visvairāk es sašutu par to, ka lapiņas bija pilnīgā pretrunā ar civiliem un galvenokārt tēvijas likumiem! Tur, piemēram, bija nodrukāts, lai ņem dakšas rokās un patur vērā: kas no rīta izies ārā nabags, vakarā var atgriezties mājās bagāts, — padomājiet tikai! Pats trīcu pie visas miesas, bet mētāju. Vai arī pēkšņi piecās sešās rindās uzsaukums visai Krievijai ne no šā, ne no tā: «Slēdziet drīzāk ciet baznīcas, likvidējiet dievu, pārkāpiet

laulību, atceliet mantošanas tiesības, ņemiet nažus rokā,» — skaidri un gaiši, un velns viņu zina kas tur vēl nebija. Ar šo piecrindu lapiņu es tikko neiekritu, pulkā oficieri piekāva, bet, lai dievs dod viņiem veselību, palaida vaļā. Tomēr pērn mani bezmaz saņēma ciet, kad biju nodevis Korovajevam Francijā viltotās piecdesmit rubļu naudaszīmes, taču, paldies dievam, Korovajevs tieši ap to laiku piedzēries noslīka dīķī un manu vainu nepaguva pierādīt. Te pie Virginska es sludināju sociālas sievas brīvību. Jūnija mēnesī atkal izmētāju lapiņas -skas apriņķī. Runā, ka likšot vēl… Pjotrs Stepanovičs pēkšņi paziņo, ka man esot jāklausa; sen jau draud. Un kā viņš to svētdien pret mani izturējās! Nikolaj Vsevolodovič, es esmu vergs, es esmu tārps, bet ne dievs un vienīgi ar to atšķiros no Deržavina. Bet līdzekļi, padomājiet, kādi ir mani līdzekļi!

Nikolajs Vsevolodovičs noklausījās visu ar interesi.

— Daudz ko es nemaz nezināju, — viņš sacīja, — protams, ar jums viss kas varēja notikt… Paklausieties, — viņš, brīdi padomājis, sacīja, — ja gribat, pasakiet viņiem, nu, tiem, kurus zināt, ka Ļiputins samelojies un ka jūs tikai mani gribējāt pabaidīt ar ziņošanu, domādams, ka arī es esmu sakompromitēts, lai tādā kārtā izspiestu no manis vairāk naudas … Saprotat?

— Nikolaj Vsevolodovič, mīļais, vai tad man tiešām draud tādas briesmas? Es jūs vien gaidīju, lai jums to pajautātu.

Nikolajs Vsevolodovičs pasmīnēja.

— Uz Pēterburgu jūs, protams, nelaidīs, kaut arī es jums dotu naudu braukšanai… bet laiks iet pie Marjas Timofejevnas, — un viņš piecēlās no krēsla.

— Nikolaj Vsevolodovič, — bet kā tad būs ar Marju Timotej evnu?

— Būs tā, kā es teicu.

— Vai tiešām arī tas būtu taisnība?

— Jūs joprojām neticat?

— Vai tiešām jūs mani aizmetīsiet kā vecu, novalkātu zābaku?

— To es vēl redzēšu, — Nikolajs Vsevolodovičs iesmējās, — nu, laidiet.

— Vai nepavēlēsiet man pagaidīt uz lieveņa… lai kāds nejauši nenoklausās… jo istabiņa ir maza.

— Tā ir laba doma; pastāviet uz lieveņa. Paņemiet lietussargu.

— Jūsu lietussargu … vai es būtu tā vērts? — kapteinis sacīja pārlieku saldā balsī.

— Lietussarga vērts ir katrs.

— Uzreiz nosakāt cilvēka tiesību minimumu …

Bet kapteinis jau purpināja mehāniski; jaunās ziņas viņu bija pārāk smagi nomākušas un galīgi izsitušas no sliedēm. Un tomēr gandrīz tai pašā laikā, kad kapteinis bija izgājis uz lieveņa un izplētis lietussargu, viņa vieglprātīgajā un blēdīgajā galvā sāka rosīties parastā nomierinošā doma, ka viņu tikai māna un viņam melo, bet, ja tā, tad nevis viņam jābaidās, bet no viņa baidās.

«Ja melo un mānās, tad kas aiz tā slēpjas?» viņa galvā urbās jautājums. Publisks paziņojums par laulībām viņam likās nejēdzība. «Tiesa, no tāda ēverģēļa visu ko var sagaidīt, tāds dzīvo tikai tāpēc, lai darītu cilvēkiem ļaunu. Nu, bet ja pats ir nobijies kopš svētdienas apvainojuma, turklāt tā, kā vēl nekad? Tagad nu atskrējis, lai iestāstītu, ka pats publiski paziņošot, aiz bailēm, ka nepaziņoju es. Ei, Ļebjadkin, nenošauj greizi! Un kāpēc gan būtu jānāk naktī, slapstoties, ja pats grib darīt visiem zināmu? Bet, ja baidās, tad tas nozīmē, ka baidās tagad, pašlaik, tieši šinīs dažās dienās … Ei, nepaklūpi, Ļebjadkin! …

Biedē ar Pjotru Stepanoviču. Ai, kā bail, kā bail, no tā gan bail! Un kāds velns mani dīdīja izpļāpāt Ļiputinam! Kas tiem velņiem padomā, to es nekad neesmu varējis izprast. Atkal sakustējušies, tāpat kā pirms pieciem gadiem. Tiesa, kam gan es būtu ziņojis? «Vai neaizrakstījāt kādam aiz muļķības?» Hm. Tātad var rakstīt arī it kā aiz muļķības? Vai tik neieteic to darīt? «Jūs tāpēc braucat uz Pēterburgu.» Blēdis tāds, man tas tikai sapnī rādījies, bet viņš jau pat sapni nojautis! It kā pats kūdītu braukt. Te ir viens no diviem: vai nu atkal pats baidās, tāpēc ka pastrādājis nedarbus, vai… vai arī pats ne no kā nebaidās, bet tikai kūda, lai es par viņiem visiem ziņotu. Ak, Ļebjadkin, baisi, ak, kaut nu nenošautu greizi! …»

Viņš tā bija iegrimis domās, ka aizmirsa pat klausīties sarunā. Starp citu, noklausīties bija grūti; vienviru durvis bija biezas, bet runāja ļoti klusu: bija dzirdamas tikai neskaidras skaņas. Kapteinis pat nospļāvās un domīgs izgāja atkal ārā, lai uz lieveņa pasvilpotu.

III

Marjas Timofejevnas istaba bija divreiz lielāka par to, kurā dzīvoja kapteinis, ar tikpat rupji nostrādātām mēbelēm; bet galds dīvāna priekšā bija apklāts ar glītu, krāsainu galdautu; uz tā dega lampa, visu grīdu sedza ļoti skaists paklājs, gulta bija nodalīta ar garu, zaļu aizkaru visas istabas platumā, bez tam pie galda stāvēja viens liels, mīksts atzveltnis, kurā Marja Timotejevna tomēr nesēdās. Kaktā, tāpat kā agrākajā dzīvoklī, atradās svētbilde ar aizdedzinātu lampadu, bet uz galda bija izliktas tās pašas nepieciešamās lietiņas: kārtis, spogulītis, dziesmu krājums, pat smalkmaizīte. Bez tam bija uzradušās divas grāmatas ar krāsainām bildītēm, viena — fragmenti no kāda populāra, bērniem pielāgota ceļojuma apraksta, otra — vieglu, pamācošu, lielākoties bruņinieku stāstu krājums, kas domāts eglīšu vakariem un meiteņu institūtiem. Bija vēl dažādu fotogrāfiju albums. Marja Timofejevna, protams, bija gaidījusi viesi, kā jau kapteinis iepriekš teica; bet, kad Nikolajs Vsevolodovičs pie viņas iegāja, viņa gulēja, puszviļus atlaidusies uz dīvāna un nolikusi galvu uz dzīpariem izšūta spilvena. Viesis klusi aizvēra aiz sevis durvis un, neizkustēdamies no vietas, sāka aplūkot gulētāju.

Kapteinis bija melojis, teikdams, ka viņa savedusi kārtībā tualeti. Viņai mugurā bija tā pati tumšā kleitiņa, kas svētdien pie Varvaras Petrovnas. Mati gluži tāpat sasieti pakausī mazā mezgliņā, tikpat kails garais un vājais kakls. Varvaras Petrovnas uzdāvinātais melnais lakats bija rūpīgi salocīts un nolikts uz dīvāna. Viņas seja bija joprojām nemākulīgi nobaltināta un nosmiņķēta. Nikolajs Vsevolodovičs nenostāvēja pat minūti, viņa pēkšņi pamodās, it kā sajutusi viņa skatienus, atvēra acis un aši saslējās. Bet, jādomā, arī ar viesi notika kaut kas savāds: viņš joprojām stāvēja tajā pašā vietā pie durvīm, nekustēdamies un klusēdams, ar caururbjošu, neatlaidīgu skatienu raudzījās viņai sejā. Varbūt šis skatiens bija pārāk skarbs, varbūt tajā izpaudās riebums, pat ļauns prieks un tīksme par viņas izbailēm — ja vien tas Marjai Timofejevnai nebija tikai izlicies, no miega mostoties, taču pēkšņi gandrīz vai pēc minūtes ilgas gaidīšanas nabaga sievietes sejā izpaudās spējas šausmas; seja konvulsīvi noraustījās, viņa pacēla rokas, sakratīja tās un pēkšņi sāka raudāt gluži kā izbijies bērns; vēl viens mirklis, un viņa būtu sākusi kliegt. Bet viesis attapās; seja vienā acumirklī pārvērtās, un viņš piegāja pie galda ar vislaipnāko un mīlīgāko smaidu.

— Atvainojiet, Marja Timotejevna, es, nejauši ienākdams, iztraucēju jūs no miega un nobiedēju, — viņš teica, sniegdams roku.

Laipno vārdu skaņa atstāja iespaidu, izbīlis pārgāja, kaut arī viņa vēl joprojām raudzījās ar bailēm, acīm redzami cenzdamās kaut ko saprast. Bažīgi pasniedza arī roku. Beidzot viņas lūpās pavīdēja bikls smaids.

— Sveicināts, kņaz, — viņa nočukstēja, tā savādi viņā lūkodamās.

— Droši vien redzējāt ļaunu sapni? — viņš smaidīja arvien laipnāk un mīlīgāk.

— Kā jūs zināt, ka es sapņoju par to? …

Un viņa pēkšņi atkal sāka trīcēt un atrāvās atpakaļ, it kā aizsargādamās pacēla sev priekšā roku un taisījās no jauna raudāt.

— Atjēdzieties, nav ko baidīties, vai tiesām jūs mani nepazīstat? — Nikolajs Vsevolodovičs centās viņu pierunāt, taču šoreiz tas viņam ilgi neizdevās; viņa klusēdama skatījās uz viesi joprojām ar to pašu mokpilno neizpratni, ar smagu domu savā nabaga galviņā, arvien vēl pūlēdamās kaut ko izdomāt. Te nodūra acis, te pēkšņi uzmeta viņam ašu, aptverošu skatienu. Beidzot ne nu gluži nomierinājās, bet it kā izšķīrās.

— Sēstieties, lūdzu, man līdzās, lai es pēc tam varētu jūs aplūkot, — viņa sacīja diezgan stingri, acīmredzot ar kādu jaunu nolūku. — Bet tagad neskatieties, arī es neraudzīšos uz jums, bet skatīšos uz zemi. Arī jūs nelūkojieties uz mani tik ilgi, kamēr es pati nepalūgšu. Sēstieties taču, — viņa piebilda pat nepacietīgi.

Jaunā sajūta acīm redzami pārņēma viņu arvien vairāk.

Nikolajs Vsevolodovičs apsēdās un gaidīja; iestājās diezgan ilgs klusums.

— Hm! Man tas viss liekas dīvaini, — viņa nomurmināja gandrīz vai ar riebumu, — man, protams, rādās ļauni sapņi; taču kāpēc es jūs redzēju sapnī šādā pašā izskatā?

— Lai nu paliek sapņi, — viņš nepacietīgi noteica, pagriezdamies pret viņu, neievērojot aizliegumu, un viņa acīs varbūt atkal pavīdēja pirmītējā izteiksme. Nikolajs Vsevolodovičs redzēja, ka Marjai Timotejevnai vairāk reižu gribējās — pat ļoti — uz viņu paskatīties, bet ka viņa visiem spēkiem cenšas noturēties un raugās uz zemi.

— Paklausieties, kņaz, — viņa pēkšņi pacēla balsi,

— paklausieties, kņaz…

— Kāpēc jūs novērsāties, kāpēc jūs neskatāties uz mani, kam šī komēdija? — viņš nenocieties iekliedzās.

Bet viņa to it kā nemaz nedzirdēja.

— Paklausieties, kņaz, — viņa trešoreiz atkārtoja stingrā balsī, ar nepatīkamu, raižu pilnu sejas izteiksmi.

— Kad jūs man toreiz karietē pateicāt, ka paziņosiet visiem par mūsu laulību, es tūdaļ nobijos, ka noslēpumam tad būs beigas. Tagad nu vairs nezinu, ko lai daru; visu laiku domāju un skaidri redzu, ka nepavisam nederu. Uzposties pratīšu, viesus uzņemt arī varbūt varēšu: tad ta liela muiža ielūgt uz tasi tējas, sevišķi tad, ja ir sulaiņi. Un tomēr, kā tas būs, no malas raugoties. Toreiz, svētdienas rītā, es tanī mājā daudz ko noskatījos. Tā skaistā jaunkundze visu laiku uz mani lūkojās, sevišķi tad, kad jūs nācāt iekšā. Toreiz taču jūs nācāt iekšā, vai ne? Viņas māte gluži vienkārši ir smieklīga augstmaņu vecenīte. Arī mans Ļebjadkins parādīja sevi visā godībā; lai nesāktu smieties, es allaž skatījos griestos, tur griesti skaisti izrakstīti. Viņa mātei vajadzētu būt tikai klostera priekšniecei; man no viņas bail, lai gan uzdāvināja man melnu lakatu. Droši vien viņas visas toreiz atestēja mani ne visai labvēlīgi; es nedusmojos, tikai sēdēju un domāju: kas es viņām par radinieci? Protams, no grāfienes tiek prasītas tikai dvēseles īpašības — tāpēc ka saimniecības darbus viņai padara daudzie sulaiņi — un vēl kaut kāda aristokrātiska koķetēšanas māka, lai prastu uzņemt ārzemju ceļotājus. Un tomēr tanī svētdienā viņas skatījās uz mani bezcerīgi. Vienīgi Daša ir eņģelis. Es ļoti baidos, ka tikai tās nesarūgtina viņu ar kādu neuzmanīgu atsauksmi par mani.

— Nebaidieties un nebažījieties! — Nikolajs Vsevolodovičs sašķobīja muti.

— Man galu galā vienalga, ka viņš manis dēļ mazliet arī kaunēsies, jo tas būs vairāk žēlums nekā kauns, protams, atkarībā no cilvēka. Viņš taču zina, ka man drīzāk jānožēlo viņas, nevis viņām mani.

— Jūs laikam esat stipri apvainojusies par viņu izturēšanos, Marja Timotej evna?

— Kas? Es? nē, — viņa vientiesīgi pasmaidīja. — Nepavisam nē. Es tikai toreiz noskatījos uz jums visiem: jūs visi dusmojaties, visi esat savā starpā saķildojušies; sanākat kopā un pat no sirds pasmieties neprotat. Tik daudz bagātības, un tik maz prieka — man tas ir pretīgi. Man gan tagad neviena nav žēl, tikai pašai sevis.

— Esmu dzirdējis, ka jums ar brāli bijusi grūta dzīve bez manis?

— Kas jums to teica? Blēņas; tagad ir daudz sliktāk; tagad rādās ļauni sapņi, bet ļauni sapņi rādās tāpēc, ka jūs esat atbraucis. Kāpēc, jājautā, jūs īsti ieradāties, sakiet, lūdzu!

— Vai negribat atgriezties klosterī?

— Nu, es jau tā nojautu, ka viņi atkal piedāvās klosteri! It kā es nezinātu, kas ir jūsu klosteris! Un kādēļ lai es tur ietu, kā lai tagad eju? Tagad esmu palikusi viena pati! Par vēlu man trešo reizi sākt jaunu dzīvi.

— Jūs par kaut ko stipri dusmojaties, vai tik nebaidāties, ka es jūs vairs nemīlu?

— Par jums es nemaz nebēdāju. Es pati baidos, ka tik kādu pavisam nebeidzu mīlēt.

Viņa nicīgi pasmīnēja. .

— Es droši vien viņa priekšā esmu ļoti, ļoti vainīga,— viņa pēkšņi piebilda it kā savā nodabā, — tikai nezinu, kādā ziņā vainīga, tā ir visa mana nelaime. Arvien, visu laiku, visus šos piecus gadus dienu un nakti baidījos, ka esmu viņa priekšā kaut kādā ziņā vainīga. Lūdzu dievu, lūdzu dievu un visu laiku domāju par to, ka esmu ļoti, ļoti vainīga viņa priekšā. Un nu izrādās, ka tā tas ir.

— Kas tad izrādās?

— Es tikai baidos, vai nav kaut kādā veidā vainīgs arī viņš, — viņa turpināja, neatbildēdama uz jautājumu, pat nemaz nedzirdējusi to. — Viņš taču nebūtu varējis saieties ar tādiem sīkiem ļautiņiem. Grāfiene gribētu mani vai apēst, kaut arī iesēdināja sev līdzās karietē. Visi sazvērējušies — vai tiešām arī viņš? Vai tiešām arī viņš kļuvis neuzticīgs? (Viņas zods un lūpas sāka trīcēt.) Klausieties, jūs: vai esat lasījis par Grišku Otrepjevu, kas nolādēts septiņās katedrālēs?

Nikolajs Vsevolodovičs neatbildēja.

— Bet tagad es pagriezīšos un skatīšos uz jums, — viņa pēkšņi it kā izšķīrās, — pagriezieties arī jūs un paraugieties uz mani, tikai labi cieši. Es gribu pēdējo reizi pārliecināties.

— Es uz jums skatos jau sen.

— Hm, — Marja Timofejevna novilka, cieši ielūkodamās viņam sejā, — jūs esat kļuvis ļoti resns …

Marja Timofejevna gribēja vēl kaut ko teikt, bet pēkšņi atkal — trešo reizi — pirmītējais izbīlis izķēmoja viņas seju, un viņa no jauna atrāvās atpakaļ, paceldama savā priekšā roku.

— Kas jums kaiš? — Nikolajs Vsevolodovičs gandrīz vai pārskaities iekliedzās.

Taču izbīlis turpinājās tikai vienu mirkli, viņas seja savilkās savādā, aizdomīgā, nepatīkamā smaidā.

— Es jūs lūdzu, kņaz, piecelieties un nāciet iekšā, — viņa pēkšņi noteica stingrā un uzstājīgā balsī.

— Kā — nāciet iekšā? Kur lai es eju?

— Es visus piecus gadus par to vien domāju, kā viņņ nāks iekšā. Tūliņ piecelieties un izejiet aiz durvīm, viņa istabā. Es sēdēšu, it kā neko negaidīdama, un turēšu rokā grāmatu, un pēkšņi ienāksiet jūs pēc piecu gadu ilga ceļojuma. Es gribu redzēt, kā tas būs.

Nikolajs Vsevolodovičs klusībā sakoda zobus un noburkšķēja kaut ko nesaprotamu.

— Pietiek, — viņš sacīja, uzsizdams ar plaukstu pa galdu. — Lūdzu jūs, Marja Timofejevna, uzklausīt mani. Lūdzu, sakoncentrējiet, ja varat, visu savu uzmanību. Jūs taču neesat pilnīgi vājprātīga? — viņam aiz nepacietības paspruka. — Rīt es paziņošu par mūsu laulību. Jūs nekad nedzīvosiet greznā pilī, nesapņojiet par to. Vai gribat dzīvot kopā ar mani visu mūžu, bet tikai ļoti tālu no šejienes? Tas būs kalnos, Šveicē, tur ir kāda vieta… Neraizējieties, es nekad jūs nepametīšu un trakonamā nenodošu. Tik daudz naudas man pietiks, lai nebūtu jālūdzas no citiem. Jums būs kalpone; nekādi darbi jums nebūs jādara. Viss, ko jūs no iespējamā vēlēsieties, jums tiks piegādāts. Jūs lūgsiet dievu, iesiet, kur gribēsiet, un darīsiet, kas jums tīk. Es jūs neaiztikšu. Arī es visu mūžu no tās vietas prom neiešu. Ja negribēsiet, es visu mūžu nerunāšu ar jums neviena vārda, ja gribēsiet, stāstīsiet man katru vakaru savus stāstus tāpat kā toreiz Pēterburgā tanīs gultasvietās. Ja gribēsiet, lasīšu jums priekšā grāmatas. Toties tā būs visu mūžu — vienā vietā, bet tā vieta ir drūma. Gribat? Esat ar mieru? Vēlāk nenožēlosiet, nemocīsiet mani ar asarām, lāstiem?

Viņa noklausījās ar ārkārtīgu interesi un ilgi klusēja

un domāja.

— Man tas viss liekas neticami, — viņa beidzot noteica zobgalīgi un nicīgi. — Tā jau es vai četrdesmit gadus varu nodzīvot tajos kalnos. — Viņa iesmējās.

— Nu, nodzīvosim kaut četrdesmit gadus. — Nikolajs Vsevolodovičs stipri sarauca pieri.

— Hm. Neparko nebraukšu.

— Pat ar mani ne?

— Kas tad jūs tāds esat, lai es brauktu jums līdzi? Četrdesmit gadus no vietas lai kopā ar viņu uz kalna — vai tu re, ar ko grib piebraukt! Ko tu neteiksi, cik pacietīgi tagad ļaudis kļuvuši! Nē, tas nevar būt, ka vanadziņš būtu pārvērties par ūpi. Mans kņazs nav tāds! — Viņa lepni un svinīgi pacēla galvu.

Viņam kaut kas iešāvās prātā.

— Kāpēc jūs mani saucat par kņazu un… par ko mani turat? — viņš aši iejautājās.

— Kā? Vai tad jūs neesat kņazs?

— Nekad tāds neesmu bijis.

— Tad jūs pats, jūs pats atklāti atzīstaties, ka neesat kņazs?

— Es saku, nekad neesmu bijis.

— Ak kungs! — viņa sasita rokas, — visu ko es no viņa ienaidniekiem biju gaidījusi, bet tādu nekaunību — nekad! Vai viņš ir dzīvs? — viņa nevaldāmās dusmās iekliedzās, nākdama klāt Nikolajam Vsevolodovičam, — vai tu viņu esi nogalinājis vai ne, atzīsties!

— Par ko tu mani turi? — Viņš ar pārvērstu seju uzlēca kājās; bet Marju Timotejevnu jau bija grūti nobiedēt, viņa triumfēja:

— Kas to lai zina, kas tu tāds esi un no kurienes uzradies! Taču mana sirds, sirds nojauta visus šos piecus gadus, ka būs intriga! Bet es sēžu un brīnos: kas par aklu pūci atlidojusi? Nē, mīļais, tu esi slikts aktieris, vēl sliktāks par Ļebjadkinu. Paklanies labi zemu grāfienei, pasveicini viņu no manis un pasaki, lai sūta kādu jēdzī-gāku par tevi. Vai viņa tevi nolīgusi, atzīsties! Vai tu ēd viņas žēlastības maizi? Visu jūsu viltu es skaidri redzu, visus jūs, itin visus izprotu!

Nikolajs Vsevolodovičs satvēra viņu cieši aiz rokas virs elkoņa; viņa smējās tam sejā:

— Līdzīgs jau tu esi, ļoti līdzīgs, varbūt esi pat viņa radinieks, — skat, kādi viltnieki! Tikai manējais ir mīļš vanadziņš un kņazs, bet tu — apogs un tirgonītis! Manējais, ja gribēs, arī dievam paklanīsies, ja ne — nepaklanīsies, bet tev Šatucītis (viņš ir mīļš un labs, un jauks) sadeva pa vaigiem, mans Ļebjadkins stāstīja. Un kāpēc tu toreiz, iekšā nākdams, nobijies? Kas tevi toreiz nobiedēja? Tiklīdz ieraudzīju tavu zemisko seju, pakritu, un tu mani pacēli, — gluži kā tārps man sirdī ielīda: tas nav viņš, es nodomāju, tas nav viņš! Mans vanadziņš nebūtu kaunējies no manis aristokrātiskas jaunkundzes priekšā! Ak kungs, bet man visus šos piecus gadus tik vien bija tās laimes kā apziņa, ka mans vanadziņš kaut kur tur, aiz kalniem, mīt un lidinās, saulē skatās… Saki, mānekli, — vai daudz dabūji? Vai par lielu naudu biji ar mieru krāpties? Es tev ne grasi nebūtu devusi. Ha, ha, ha! ha, ha, ha!

— Pē, idiote! — Nikolajs Vsevolodovičs nošņāca caur zobiem, joprojām turēdams viņu aiz rokas.

— Ej prom, mānekli! — viņa pavēloši uzkliedza. — Es esmu sava kņaza sieva, nebīstos no tava naža!

— Naža!

— Jā, naža! tev nazis kabatā. Tu domāji, ka guļu, bet es redzēju: kad tu pirmīt ienāci, ņēmi ārā nazi!

— Ko tu teici, nelaimīgā, kādi sapņi tev rādās! — viņš iebļāvās un ar visu spēku atgrūda Marju Timofejevnu no sevis, tā ka viņa ar pleciem un galvu sāpīgi atsitās pret dīvānu. Viņš metās bēgt; bet viņa tūdaļ pielēca kājās, klibodama un palēkdamās traucās viesim pakaļ un jau no lieveņa, kur viņu visiem spēkiem centās noturēt pārbijies Ļebjadkins, paguva vēl spiegdama un smiedamās nokliegt viņam tumsā pakaļ:

— Griška Ot-rep-jevs, no-lā-dē-tais!

iv

«Nazis, nazis!» viņš atkārtoja nerimstošās dusmās, platiem soļiem slādams pa dubļiem un peļķēm, ceļu nevērodams. Tiesa, brīžiem viņam briesmīgi gribējās skaļi un nevaldāmi iesmieties; bet viņš nez kāpēc centās noturēties un apvaldīt smieklus. Nikolajs Vsevolodovičs attapās tikai uz tilta, tieši tajā pašā vietā, kur pirmīt viņam ceļā bija pagadījies Fedjka; tas pats Fedjka gaidīja viņu te arī tagad un, ieraudzījis nākam, noņēma cepuri, jautri atņirdza zobus un tūliņ sāka kaut ko ņipri un līksmi tarkšķēt. Nikolajs Vsevolodovičs sākumā pagāja garām neapstādamies, kādu laiku pat pavisam neklausījās klaidonī, kas atkal bija piesities viņam klāt. Nikolaju Vsevolodoviču pēkšņi pārsteidza doma, ka klaidonis bija viņam galīgi piemirsies un tieši tanī brīdī, kad viņš pats pie sevis ik brīdi atkārtoja: «Nazis, nazis.» Viņš saķēra klaidoni aiz apkakles un ar visu sakrājušos niknumu visā spēkā trieca to pret tiltu. Vienu mirkli klaidonis gribēja cīnīties, bet, gandrīz tūdaļ nopratis, ka salīdzinājumā ar pretinieku, kas turklāt uzbrucis negaidīti, viņš ir kaut kas līdzīgs kukainītim, rimās un apklusa, pat nemaz nepretodamies. Nomests uz ceļiem un piespiests pie zemes ar atpakaļ atlauztiem elkoņiem, viltīgais klaidonis mierīgi gaidīja atrisinājumu, liekas, nemaz neticēdams, ka viņam varētu draudēt kādas briesmas.

Viņš nebija kļūdījies. Nikolajs Vsevolodovičs ar kreiso roku jau norāva savu silto šalli, lai sasietu gūsteknim rokas, bet pēkšņi nez kāpēc pameta viņu un atgrūda nost no sevis. Klaidonis vienā mirklī uzlēca kājās, apgriezās, un viņam rokā pazibēja nez kur radies īss, plats kurpnieka nazis.

— Liec nost nazi, tūliņ uz vietas! — Nikolajs Vsevolodovičs ar nepacietīgu žestu pavēlēja, un nazis tikpat pēkšņi nozuda, kā bija parādījies.

Nikolajs Vsevolodovičs, klusēdams un atpakaļ neskatīdamies, atkal turpināja savu ceļu; bet stūrgalvīgais nelietis tomēr neatpalika, tiesa, tagad vairs netarkšķēdams un pat godbijīgi ievērodams distanci — veselu soli aiz viņa. Tā viņi abi pārgāja pāri tiltam un uzkāpa krastā, šoreiz nogriezdamies pa kreisi garajā un tukšajā šķērsielā, pa kuru uz pilsētas centru varēja iziet tuvāk nekā pirmīt pa Bogojavļenskas ielu.

— Vai tas tiesa, ka tu šinīs dienās kaut kur mūsu apriņķī esot apzadzis baznīcu? — Nikolajs Vsevolodovičs piepeši iejautājās.

— Tas ir, patiesību sakot, es tur sākumā iegāju pielūgt dievu, — klaidonis atbildēja nosvērti un pieklājīgi, it kā nekas nebūtu noticis; pat ne tikai nosvērti, bet gandrīz vai ar pašcieņu. No agrākās «draudzīgās» familiaritātes vairs nebija ne vēsts. Viņš runāja kā lietišķs un nopietns cilvēks, kas gan ir nepamatoti apvainots, bet prot aizmirst arī pāri darījumus.

— Kad tas kungs mani tur bija ievedis, — viņš turpināja, — es nodomāju: tad ta dieva svētība! Tas viss notika manas nabadzības dēļ, jo mūsu liktenis ir tāds, ka bez izpalīdzēšanās nekādi nav iespējams iztikt. Un tur, ticiet man, kungs, dievs mani sodīja par grēkiem, skāde vien iznāca: par kvēpināmo trauku un vēl šādām tādām mantiņām dabūju tikai divpadsmit rubļus. Bet svētā Nikolaja krūšu rotājums, kas izskatījās pēc tīra zelta, bija jāatdod par velti: esot no similora .

— Sargu noslepkavoji?

— Tas ir, mēs ar sargu kopīgi tās mantas pievācām, tikai vēlāk, uz rīta pusi, pie upītes mums iznāca strīds par to, kuram jānes maiss. Apgrēkojos, atviegloju viņu maķenīt.

— Slepkavo vēl, zodz vēl!

— To pašu, taisni tādiem pašiem vārdiem kā jūs ieteic arī Pjotrs Stepanovičs, jo viņš ir ārkārtīgi skops un cietsirdīgs cilvēks, nemaz negrib izpalīdzēt. Nerunājot nemaz par to, ka viņš netic debesu tēvam, kas mūs radījis no zemes pīšļiem, un teic, ka visu radījusi vienīgi daba, it kā pat pēdīgos zvērus; viņš turklāt vēl netic, ka mēs nekādi nevaram iztikt bez labdarīgas izpalīdzēšanās. Sāc viņam skaidrot, bet viņš skatās kā stulbs auns, taisni jābrīnās par tādu cilvēku. Ticiet vai ne, kapteinim Ļebjadkinam, kuru jums nupat labpatika apmeklēt, tanī laikā, kad viņš vēl pirms jūsu atbraukšanas dzīvoja pie Fiļipova, dažreiz durvis visu nakti stāvēja līdz galam vaļā, pats guļ pilns kā mārks, bet nauda no visām kabatām birst uz grīdas. Pašam savām acīm nācās novērot, tāpēc ka mana rocība nav tāda, ka varētu iztikt bez izpalīdzēšanās …

— Kā — pats savām acīm? Esi gājis pie viņa naktī, vai?

— Varbūt arī esmu gājis, bet tas nevienam nav zināms.

— Kāpēc tad nenoslepkavoji?

— Apsvēru un atturējos. Jo pārliecinājos, ka varu katrā laikā no viņa dabūt pusotra simta rubļu, bet kāpēc lai ķēpājos, kad varu pagaidīt un dabūt pusotra tūkstoša? Tāpēc ka kapteinis Ļebjadkins (pats savām ausīm esmu dzirdējis) dzērumā vienmēr uz jums licis lielas cerības, un nav tāda traktiera, pat pēdīgā kroga, kur viņš to nebūtu stāstījis. Tā ka, padzirdējis to no daudziem, arī es sāku likt visas cerības uz jūsu gaišību. Stāstu jums, kungs, tikpat kā miesīgam tēvam vai brālim, jo Pjotram Stepanovičam es to nekad nestāstīšu, tāpat kā nevienai dzīvai dvēselei. Nu tad tos trīs rublīšus, jūsu gaišība, atvēlēsiet man vai ne? Vismaz pasakiet atklāti, kungs, lai es zinātu, kas un kā, jo iztikt bez izpalīdzēšanās nekādi nav iespējams.

Nikolajs Vsevolodovičs skaļi iesmējās un, izņēmis no kabatas portmoneju, kurā atradās ap piecdesmit rubļu sīkākās kredītbiļetēs, pameta viņam no žūkšņa vienu naudaszīmi, pēc tam otro, trešo, ceturto. Fedjka ķēra tās gaisā klupdams krizdams, naudaszīmes bira dubļos, Fedjka ķēra un sauca: «Ek, ek!» Nikolajs Vsevolodovičs pasvieda viņam beidzot visu žūksni un, joprojām smiedamies, aizsteidzās pa šķērsielu, šoreiz jau viens pats. Klaidonis, rāpodams uz ceļiem pa dubļiem, palika meklējam vējā izkaisītās un peļķēs sakritušās kredītbiļetes, un vēl veselu stundu tumsā varēja dzirdēt viņa aprautos saucienus: «Ek, ek!»

Trešā nodaļa DIVKAUJA

I

Otrā dienā pulksten divos pēc pusdienas paredzētā divkauja notika. Jautājuma ātru nokārtošanu sekmēja Artemija Pavloviča Gaganova nevaldāmā vēlēšanās šauties, lai tur vai kas. Viņš nesaprata sava pretinieka rīcību un bija pārskaities. Jau veselu mēnesi Gaganovs nesodīti bija viņu apvainojis un līdz šim vēl nebija varējis izvest no pacietības. Gaganovam bija vajadzīgs, lai uz divkauju izaicinātu Nikolajs Vsevolodovičs, tāpēc ka viņam pašam nebija tieša iemesla to darīt. Turpretī savos slepenajos pamudinājumos, tas ir, gluži vienkārši slimīgajā naidā pret Stavroginu par tēva apvainošanu pirms četriem gadiem, viņš nez kāpēc kaunējās atzīties. Un arī pats uzskatīja tādu iemeslu par neiespējamu, sevišķi ņemot vērā jau divreiz izteikto Nikolaja Vsevolodoviča pazemīgo atvainošanos. Gaganovs nosprieda, ka Stavrogins ir gļēvulis bez kauna un goda, nevarēja saprast, kā tas varējis pieciest Šatova pļauku, tāpēc arī nolēma nosūtīt to neparasti rupjo vēstuli, kas pamudināja beidzot Nikolaju Vsevolodoviču izaicināt viņu uz divkauju. Iepriekšējā vakarā nosūtījis vēstuli, drudžainā nepacietībā gaidīdams izaicinājumu, slimīgā satraukumā gan cerēdams, ka divkauja notiks, gan izmisumā šaubīdamies par iespējamo atbildi, viņš katram gadījumam jau vakarā bija sarunājis sekundantu, proti, Mavrikiju Nikolajeviču Drozdovu, savu draugu un skolasbiedru, kuru viņš sevišķi cienīja. Tādā kārtā Kirillovs, kas otrā rītā pulksten deviņos ieradās ar savu uzdevumu, atrada augsni jau pilnīgi sagatavotu. Visa Nikolaja Vsevolodoviča atvainošanās un nedzirdētā piekāpšanās tika kopš pirmā vārda ar neparastu bramanību noraidīta. Mavrikijs Nikolajevičs, kas tikai iepriekšējā vakarā bija dabūjis zināt par paredzamo divkauju, izdzirdis tik negaidītus priekšlikumus, aiz izbrīna atpleta muti un gribēja tūliņ iestāties par izlīgšanu, bet, ievērojis, ka Artemijs Pavlovičs, noprazdams Viņa nodomu, uz sava krēsla sāk gandrīz vai trīcēt aiz dusmām, neteica nekā. Ja Mavrikijs Nikolajevičs biedram nebūtu devis solījumu, viņš tūdaļ pat būtu gājis prom; viņš palika vienīgi tādēļ, ka cerēja kaut jel kādā veidā būt palīdzīgs pašas divkaujas laikā. Kirillovs paziņoja izaicinājumu; itin visi Stavrogina izvirzītie divkaujas noteikumi tika tūdaļ bez jebkādiem iebildumiem pieņemti. Tos papildināja tikai ar vienu — gan ļoti nežēlīgu noteikumu, proti: ja pēc pirmajiem šāvieniem nenotiktu nekas izšķirošs, šauties otrreiz, ja arī otrā reizē nebūtu nekāda rezultāta, šauties trešoreiz. Kirillovs sarauca pieri, pakaulējās par trešo reizi, bet, neko neizkaulējis, piekrita, tomēr ar noteikumu, ka «trīs reizes var, bet ceturto gan vairs nekādā ziņā». Šai jautājumā viņi piekāpās. Tā nu pulksten divos pēc pusdienas divkaujai vajadzēja notikt Brikovā, tas ir, mazā piepilsētas birzi starp Skvorešņikiem un Špiguļinu fabriku. Vakardienas lietus bija mitējies, bet zeme bija slapja, laiks mitrs un vējains. Zemi, palsi, saraustīti mākoņi ātri traucās pa saltajām debesīm; koku galotnes smagi un dobji šalca, saknes čīkstēja; bija gaužām skumīgs rīts.

Gaganovs ar Mavrikiju Nikolajeviču ieradās lepnā divjūgā šarabanā; kučierēja Artemijs Pavlovičs; viņiem līdzi bija sulainis. Gandrīz tai pašā brīdī ieradās arī Nikolajs Vsevolodovičs ar Kirillovu, tikai ne pajūgā, bet jāšus, arī sulaiņa jātnieka pavadībā. Kirillovs, kurš nekad nebija sēdējis zirgam mugurā, turējās seglos droši un taisni, ar labo roku pieturēdams smago pistoļu kasti, ko negribēja uzticēt sulainim, bet ar kreiso aiz neprašanas pastāvīgi grozīdams un raustīdams pavadu, tāpēc zirgs purināja galvu un izrādīja vēlēšanos slieties uz pakaļkājām, kas gan jātnieku necik nebiedēja. Aizdomu pilnais Gaganovs, kas mēdza ātri un dziļi apvainoties, uzskatīja jāt-nieku ierašanos par jaunu apvainojumu tanī ziņā, ka ienaidnieki tātad cer uz viņiem labvēlīgu iznākumu, ja jau pat nav atzinuši par vajadzīgu ierasties ekipāžā, kurā vajadzības gadījumā varētu aizvest ievainoto. Viņš izkāpa no sava šarabana gluži dzeltens aiz dusmām un juta, ka rokas trīc, ko arī pateica Mavrikijam Nikolajevičam. Uz Nikolaja Vsevolodoviča sveicienu nemaz neatbildēja un novērsās. Sekundanti izlozēja: jāšauj bija ar Kirillova pistolēm. Nomērīja barjeru, pretiniekus nostādīja vietās, ekipāžu un zirgus ar sulaiņiem aizsūtīja kādus trīssimt soļus atpakaļ. Ieročus pielādēja un iedeva pretiniekiem.

Žēl, ka stāstījums jārisina ātrāk un nav vaļas notikumu aprakstīt tuvāk; taču nevar arī iztikt pavisam bez piezīmēm. Mavrikijs Nikolajevičs bija skumīgs un noraizējies. Toties Kirillovs pilnīgi mierīgs un vienaldzīgs ļoti noteikti pildīja itin visus savus pienākumus, tomēr bez jebkādas steigas un gandrīz bez intereses par liktenīgo un tik tuvo divkaujas iznākumu. Nikolajs Vsevolodovičs bija bālāks nekā parasti, ģērbies diezgan viegli — mētelī un baltu, pūkainu platmali galvā. Viņš likās ļoti noguris, paretam rauca pieri un nemaz neturēja par vajadzīgu slēpt savu īgno omu. Bet Artemijs Pavlovičs šinī brīdī izturējās visīpatnējāk, tāpēc katrā ziņā jāsaka daži vārdi par viņu īpaši.

II

Mums līdz šim nav gadījies pieminēt viņa ārieni. Tas bija gara auguma virs, balts, noēdies, kā vienkāršie ļaudis saka, gandrīz nobarojies, ar gaišiem, plāniem matiem, gadu trīsdesmit trīs vecs un varbūt pat ar skaistiem sejas vaibstiem. Viņš bija atvaļināts pulkvedis un, ja būtu uzdienējis līdz ģenerālim, tad ģenerāļa pakāpē izskatītos vēl iespaidīgāks un ļoti iespējams, ka būtu kļuvis par labu kaujas ģenerāli.

Gaganova raksturošanai katrā ziņā jāpiemin, ka galvenais iemesls, kāpēc viņš atstāja dienestu armijā, bija ilgstošā un mokpilnā doma par aptraipīto ģimenes godu, pēc tam kad Nikolajs Stavrogins pirms četriem gadiem klubā bija apvainojis viņa tēvu. Savas sirdsapziņas priekšā viņš uzskatīja par negodīgu turpināt dienestu un bija pārliecināts, ka aptraipa savu pulku un biedrus, lai gan neviens no viņiem par notikumu pat nezināja. Tiesa, viņš arī agrāk reiz bija gribējis atstāt dienestu armijā, jau sen, ilgu laiku pirms tēva apvainošanas un pavisam cita iemesla dēļ, bet līdz šim laikam svārstījās. Lai cik tas dīvaini izklausītos, pirmais iemesls vai, pareizāk izsakoties, pamudinājums atstāt dienestu armijā bija 19. februāra manifests par zemnieku brīvlaišanu. Artemijs Pavlovičs, ļoti bagāts mūsu guberņas muižnieks, kas visai lielus zaudējumus pēc manifesta nebija cietis, vēl vairāk, kas pats bija spējīgs pārliecināties par manifesta humāno raksturu un gandrīz saprast reformas ekonomiskos labumus, pēkšņi pēc manifesta pasludināšanas jutās it kā personīgi apvainots. Tās bija tādas kā neapzinātas sajūtas, jo spēcīgākas tāpēc, ka bija neapjaustas. Līdz tēva nāvei viņš tomēr bija nolēmis nedarīt neko izšķirošu, bet Pēterburgā ar savu «cildeno» domu gaitu kļuva pazīstams daudzām ievērojamām personām, ar kurām viņš cītīgi uztu-rēja sakarus. Tas bija sevī nodziļinājies, noslēgts cilvēks. Vēl viena raksturīga īpašība: viņš piederēja pie tiem savādajiem Krievzemē vēl palikušajiem muižniekiem, kas ārkārtīgi augstu vērtē savas muižnieku dzimtas seno izcelsmi un ģenētisko tīrību un pārāk nopietni par tām interesējas. Līdz ar to viņš nevarēja ciest Krievijas vēsturi un vispār uzskatīja krievu dzīves veidu daļēji par cūcību. Jau bērnībā tajā speciālajā karaskolā, kur uzņem tikai dižciltīgākos un bagātākos audzēkņus un kur viņam

bija gods sākt un beigt savu izglītību, viņā iesakņojās daži poētiski uzskati: viņam patika pilis, viduslaiku dzīve, viss tās teatrālisms, bruņniecība; viņš jau toreiz bezmaz raudāja aiz kauna, ka Maskavas caristes laika krievu bajāram cars varēja piespriest miesas sodu, un sarka, salīdzinādams to ar bruņniecību. Šis sīkstais, ārkārtīgi stingrais cilvēks, kas ļoti labi pazina militāro dienestu un izpildīja savus pienākumus, sirdī bija sapņotājs. Apgalvoja, ka viņš varētu runāt sapulcēs un ka viņam ir runas dāvanas; un tomēr visus savus trīsdesmit trīs gadus viņš bija klusējis. Pat tanīs aristokrātiskajās Pēterburgas aprindās, kurās Gaganovs beidzamajā laikā tika grozījies, viņš bija izturējies neparasti augstprātīgi. Sastapies Pēterburgā ar Nikolaju Vsevolodoviču, kas tikko bija atbraucis no ārzemēm, viņš gandrīz vai zaudēja prātu. Pašreiz, stāvēdams pie barjeras, viņš bija briesmīgi uztraucies. Viņam tā vien šķita, ka divkauja kaut kāda iemesla dēļ var nenotikt, mazākā vilcināšanās lika viņam notrīcēt. Viņa sejā izpaudās sāpīga sajūta, kad Kirillovs nedeva vis divkaujas signālu, bet pēkšņi sāka runāt, gan tikai izpildot formalitāti, ko viņš atklāti arī pateica:

— Es izpildu tikai formalitāti; tagad, kad pistoles jau rokā un jādod komanda, es jautāju pēdējo reizi — vai nevēlaties salīgt mieru? Tas ir sekundanta pienākums.

Kā par spīti, Mavrikijs Nikolajevičs, kas līdz tam bija klusējis, bet kopš vakardienas rūgti nožēlojis savu piekāpību un piekrišanu, pēkšņi sāka piebalsot Kirillovam:

— Es pilnīgi pievienojos Kirillova kunga vārdiem … doma, ka pie barjeras nevar salīgt mieru, ir tikai frančiem derīgs aizspriedums. Un es arī neredzu nekādu apvainojumu, dariet, kā zināt, es jau sen gribēju teikt… tāpēc ka tiek piedāvāti taču visādi atvainošanās veidi, vai ne?

Viņš piesarka. Reti kad viņam bija gadījies runāt tik daudz un tādā uztraukumā.

— Es vēlreiz atkārtoju savu priekšlikumu atvainoties jebkurā veidā, — Nikolajs Vsevolodovičs ārkārtīgi steidzīgi piebilda.

— Vai tas maz iespējams? — Gaganovs neganti iekliedzās, pievērsdamies Mavrikijam Nikolajevičam un pārskaities piecirzdams kāju. — Paskaidrojiet šim cilvēkam, Mavrikij Nikolajevič (viņš pagrūda ar pistoli uz Nikolaja

Vsevolodoviča pusi), ka tāda piekāpība tikai pastiprina apvainojumu! Viņš neatzīst par iespējamu apvainoties par manu rīcību! Viņš neatzīst par kaunu izvairīties no manis pie barjeras! Par ko tad viņš mani galu galā tur un par ko turat jūs… un vēl esat mans sekundants! Jūs mani tikai kaitināt, lai es netrāpītu. — Viņš atkal piecirta kāju, siekalas šķīda uz visām pusēm.

— Sarunas izbeigtas. Lūdzu klausīties komandu! — Kirillovs visā spēkā iekliedzās. — Viens! Divi! Trīs!

Pēc vārda trīs pretinieki sāka tuvoties viens otram. Gaganovs tūliņ pacēla pistoli un pēc piektā vai sestā soļa izšāva. Tad uz sekundi apstājās un, pārliecinājies, ka aizšāvis garām, ātri piegāja pie barjeras. Pienāca arī Nikolajs Vsevolodovičs, pacēla pistoli, bet ļoti augstu un izšāva, gandrīz nemaz netēmēdams. Pēc tam izņēma mutautiņu un apsēja labās rokas mazo pirkstiņu. Tikai tagad kļuva redzams, ka Artemijs Pavlovičs nav aizšāvis gluži garām, bet lode tikai slīdējusi gar pirkstu, gar locītavas mīkstumu, neskarot kaulu; bija radusies niecīga skrambiņa. Kirillovs tūdaļ paziņoja: ja pretinieki nav apmierināti, divkauja turpinās.

— Es konstatēju, — Gaganovs nogārdza (viņam bija izkaltusi rīkle), atkal pievērsdamies Mavrikijam Nikolajevičam, — ka šis cilvēks (viņš norādīja uz Stavroginu) tīšām izšāva gaisā… ar nolūku … Tas atkal ir apvainojums! Viņš grib padarīt divkauju neiespējamu!

— Man ir tiesība šaut, kā gribu, ja tikai ievēroju noteikumus, — Nikolajs Vsevolodovičs stingri noteica.

— Nē, nav vis! Ieskaidrojiet to viņam, ieskaidrojiet! — Gaganovs kliedza.

— Es pilnīgi pievienojos Nikolaja Vsevolodoviča domām, — paziņoja Kirillovs.

— Kādēļ viņš mani saudzē? — Gaganovs neklausīdamies ārdījās. — Es nicinu viņa saudzību … Es spļauju … Es …

— Dodu goda vārdu, ka nepavisam negribēju jūs apvainot, — Nikolajs Vsevolodovičs nepacietīgi noteica, — es izšāvu gaisā tāpēc, ka negribu vairs nevienu nogalināt, jūs vai kādu citu, gar to jums nav daļas. Tiesa, es neuzskatu sevi par apvainotu, un man žēl, ka jūs par to dusmojaties. Bet es neļaušu nevienam iejaukties manās tiesībās.

— Ja viņam tik ļoti bail no asinīm, tad pajautājiet, kāpēc mani izaicināja! — Gaganovs bļāva, joprojām griezdamies pie Mavrikija Nikolajeviča.

— Kā tad jūs varēja neizaicināt? — Kirillovs iekrita starpā, — jūs neko negribējāt dzirdēt, kā tad varēja no jums atkratīties?

— Aizrādīšu tikai vienu, — sacīja Mavrikijs Nikolajevičs, nelabprāt un ar sāpēm piedalīdamies sarunā, — ja pretinieks jau iepriekš paziņo, ka šaus gaisā, tad divkauja tiešām nevar turpināties… aiz delikātiem… un saprotamiem motīviem…

— Es nepavisam netiku paziņojis, ka katru reizi šaušu gaisā! — Stavrogins iekliedzās, jau galīgi zaudēdams pacietību. — Jūs nemaz nezināt, kas man prātā un kā es tūliņ atkal šaušu es netraucēju divkaujas norisi.

— Ja tā, divkauja var turpināties, — Mavrikijs Nikolajevičs pievērsās Gaganovam.

— Kungi, ieņemiet savas vietas! — Kirillovs nokomandēja.

Abi atkal pienāca pie barjeras, Gaganovs atkal aizšāva garām, un Stavrogins atkal izšāva gaisā. Par šiem šāvieniem gaisā būtu bijis iespējams arī pastrīdēties: Nikolajs Vsevolodovičs būtu varējis apgalvot, ka viņš šauj, kā pienākas, ja vien pats nebūtu atzinies, ka ar nolūku šāvis gaisā. Viņš nepavērsa pistoli ne pret debesīm, ne pret koku, bet it kā tēmēja pretiniekam, kaut arī ņēma aršīnu augstāk par viņa platmali. Šai otrajā reizē viņš tēmēja pat vēl zemāk, vēl ticamāk; bet Gaganovs nebija vairs pārliecināms.

— Atkal! — Viņš nožņirkstināja zobus. — Vienalga! Esmu izaicināts un izmantoju savas tiesības. Gribu šaut trešo reizi… lai tur vai kas.

— Jums ir pilnīgas tiesības … — Kirillovs noskaldīja. Mavrikijs Nikolajevičs neteica nekā. Pretiniekus izvietoja trešo reizi, tika dota komanda; šoreiz Gaganovs piegāja pie pašas barjeras un no tās — no divpadsmit soļu atstatuma sāka tēmēt. Rokas viņam pārāk trīcēja, lai tēmējums būtu pareizs. Stavrogins stāvēja, nolaidis pistoli uz leju, un nekustīgi gaidīja šāvienu.

— Pārāk ilgi, pārāk ilgi tēmējat! — Kirillovs skubinādams nokliedza, — šaujiet, šaujiet! — Atskanēja šāviens, un šoreiz baltā, pūkainā platmale nolidoja no Nikolaja

Vsevolodoviča galvas. Šāviens bija diezgan pareizi tēmēts; lode bija izgājusi ļoti zemu platmalei cauri; ceturtdaļveršoka zemāk, un visam būtu beigas. Kirillovs uzķēra platmali un pasniedza to Nikolajam Vsevolodovičam.

— Šaujiet, nelieciet pretiniekam gaidīt! — Mavrikijs Nikolajevičs nokliedza ārkārtīgā uztraukumā, redzēdams, ka Stavrogins, kopā ar Kirillovu apskatīdams cepuri, it kā aizmirsis par šāvienu. Stavrogins satrūkās, paskatījās uz Gaganovu, novērsās un šoreiz jau pavisam nedelikāti izšāva sāņus, uz birzi. Divkauja bija beigusies. Gaganovs Stāvēja sagumis. Mavrikijs Nikolajevičs piegāja Gaganovam klāt un sāka kaut ko runāt, bet tas it kā nesaprata. Kirillovs, prom iedams, pacēla cepuri un pamāja ar galvu Mavrikijam Nikolajevičam; bet Stavrogins bija aizmirsis pirmītējo pieklājību; izšāvis uz birzi, viņš pat nepagriezās pret barjeru, iegrūda savu pistoli Kirillovam un aizsteidzās pie zirgiem. Viņa sej^ pauda niknumu, viņš klušēja. Klusēja arī Kirillovs. Viņi uzkāpa zirgos un aizauļoja.

III

— Kāpēc jūs klusējat? — Stavrogins nepacietīgi uzsauca Kirillovaiņ jau netālu no mājām.

— Ko jūs gribat? — tas atsaucās, tikko nenoslīdēdams no zirga, kas bija saslējies uz pakaļkājām.

Stavrogins savaldījās.

— Es negribēju apvainot to … muļķi, bet apvainoju atkal, — viņš klusi noteica.

— Jā, jūs apvainojāt atkal, — Kirillovs noskaldīja,

— un turklāt viņš nav muļķis.

— Es tomēr darīju visu, ko varēju.

— Nē.

— Ko tad vajadzēja darīt?

— Nevajadzēja izaicināt.

— Vēlreiz ļauties, lai izpļaukā?

— Jā, pat ļauties, lai izpļaukā.

— Es nekā vairs nesaprotu! — Stavrogins nikni noteica.

— Kāpēc visi gaida no manis kaut ko tādu, ko no citiem negaida? Kāpēc man jāpacieš tas, ko neviens cits nepaciestu, un jāuzņemas tāda nasta, kādu neviens cits nevar panest?

— Manuprāt, jus pats meklejat nastu.

— Es meklēju nastu?

— Jā.

— Jus … to esat ieverojis?

— Jā.

Kadu brīdi abi klusēja. Stavrogins izskatījās ļoti noraizējies, bija gandrīz pārsteigts.

— Es nešāvu tāpēc, ka negribēju nogalināt, nekāda cita nolūka man nebija, ticiet man, — viņš sacīja steidzīgi un nemierīgi, it kā taisnodamies.

— Nevajadzēja apvainot.

— Ko tad vajadzēja darīt?

— Vajadzēja nošaut.

— Jums žēl, ka es viņu nenošāvu?

— Man nekā nav žēl. Es domāju, jūs tiešām gribējāt nošaut. Nezināt, ko meklējat.

— Meklēju nastu. — Stavrogins iesmējās.

— Negribējāt pats izliet asinis, kāpēc ļāvāt darīt to viņam?

— Ja es nebūtu viņu izaicinājis, viņš būtu mani nogalinājis tāpat, bez divkaujas.

— Tā nav jūsu darīšana. Varbūt arī nebūtu nogalinājis.

— Bet tikai piekāvis?

— Nav jūsu darīšana. Nesiet nastu. Citādi nav nekādu nopelnu.

— Man jūsu nopelni bijuši nebijuši, es tos nemeklēju!

— Es domāju — meklējat, — Kirillovs briesmīgi aukstasinīgi nobeidza.

Viņi iejāja mājas pagalmā.

— Vai negribat ienākt pie manis? — Nikolajs Vsevolodovičs uzaicināja.

— Nē, es uz mājām, sveiki! — Viņš nolēca no zirga un paņēma savu kasti padusē.

— Vismaz jūs uz mani nedusmojaties? — Stavrogins sniedza viņam roku.

— Nepavisam! — Kirillovs griezās atpakaļ, lai paspiestu roku. — Ja man viegla nasta, tad tāpēc, ka no dabas, bet jums varbūt smagāka nasta tāpēc, ka tāda daba. Ļoti kaunēties nevajag, bet tikai nedaudz.

— Es zinu, ka man ir nevērtīgs raksturs, bet es jau arī nelienu stipro kārtā.

— Un nelieniet ar; jūs neesat stiprs cilvēks. Atnāciet dzert tēju.

Nikolajs Vsevolodovičs iegāja savā istabā stipri samulsis.

iv

No Alekseja Jegoroviča viņš tūliņ dabūja zināt, ka Varvara Petrovna, būdama visai apmierināta, ka Nikolajs Vsevolodovičs izjājis — pirmo reizi pēc astoņu dienu ilgas slimošanas —, likusi aizjūgt karieti un izbraukusi «pa vecam paradumam ieelpot svaigu gaisu, jo šajās astoņās dienās bija jau aizmirsusi, ko nozīmē elpot svaigu gaisu».

— Aizbrauca viena vai kopā ar Darju Pavlovnu? — Nikolajs Vsevolodovičs ar spēju jautājumu pārtrauca veco vīru un stipri sarauca pieri, izdzirdis, ka Darja Pavlovna «neveselības dēļ atteicās braukt līdzi un tagad atrodas savās istabās».

— Paklau, vecais, — Stavrogins noteica, it kā pēkšņi par kaut ko izšķīries, — uzmani viņu visu dienu un, ja pamanīsi, ka viņa nāk pie manis, tūdaļ apturi un pasaki, ka vismaz dažas dienas es viņu pieņemt nevarēšu… ka lūdzu viņu pagaidīt… bet, kad pienāks laiks, pats pa-saukšu, — dzirdi?

— Pateikšu, — Aleksejs Jegorovičs noteica skumīgā balsī, acis nodūris.

— Tomēr tikai tad un ne agrāk, kad skaidri redzēsi, ka viņa pati nāk pie manis.

— Varat neraizēties, kļūdas nebūs. Līdz šim visi apmeklējumi notikuši ar manu starpniecību; vienmēr griezusies pie manis, lai izkārtoju.

— Zinu. Tomēr tikai tad, kad pati nāks. Atnes man tēju, ja vari, labi žigli.

Tiklīdz vecais vīrs bija izgājis, gandrīz tūdaļ atvērās tās pašas durvis un tajās parādījās Darja Pavlovna. Viņas skatiens bija mierīgs, bet seja bāla.

— No kurienes jūs? — Stavrogins iesaucās.

— Stāvēju tepat un gaidīju, kamēr viņš izies, lai varētu ienākt pie jums. Es dzirdēju, ko jūs viņam piekodinājāt, bet, kad viņš nupat gāja ārā, es paslēpos pa labi aiz stūra, un viņš mani nepamanīja.

— Es jau sen gribēju pārtraukt ar jums, Daša … pagaidām … pa šo laiku. Es nevarēju jūs pieņemt pagājušo nakti, lai gan bijāt atrakstījusi zīmīti. Gribēju pats jums aizrakstīt, bet es rakstīt neprotu, — viņš īgni, pat it kā ar riebumu noteica.

— Es pati domāju, ka vajag pārtraukt. Varvarai Petrovnai ir pārāk lielas aizdomas par mūsu sakariem.

— Nu, lai.

— Nevajag likt viņai raizēties. Tātad tagad līdz beigām?

— Jūs vēl arvien katrā ziņā gaidāt beigas?

— Jā, esmu pārliecināta.

— Pasaulē nekas nebeidzas.

— Šoreiz būs beigas. Tad pasauciet mani, es atnākšu. Tagad palieciet sveiks.

— Bet kādas tad būs tās beigas? — Nikolajs Vsevolodovičs pasmīnēja.

— Jūs neesat ievainots un… neizlējāt asinis? — viņa jautāja, neatbildēdama uz jautājumu par beigām.

— Iznāca muļķīgi, es neviena nenogalināju, neraizējieties. Bet gan jau jūs šodien pat no visiem to dzirdēsiet. Esmu mazliet nevesels.

— Iešu prom. Vai paziņojuma par laulību šodien nebūs? — viņa nedroši piebilda.

— Šodien nebūs; rīt nebūs, parīt nezinu, varbūt visi būsim nomiruši — un jo labāk. Atstājiet mani, atstājiet mani beidzot.

— Jūs negrūdīsiet postā to otro … neprātīgo?

— Neprātīgās es postā negrūdīšu, ne vienu, ne otru, bet to prātīgo, liekas, iegrūdīšu postā; esmu tik zemisks . un riebīgs, Daša, ka laikam gan jūs saukšu «pašās beigās», kā jūs izsakāties, un jūs nāksiet, lai gan esat prātīga. Kāpēc jūs grūžat pati sevi postā?

— Es zinu, ka beigu beigās palikšu pie jums viena pati, un … gaidu to.

— Bet ja es beigu beigās nesaukšu jūs un aizbēgšu no jums?

— Tas nevar notikt, jūs sauksiet.

— Šie vārdi liecina, ka jūs mani stipri nicināt.

— Jūs zināt, ka ne tikai nicinu.

— Tātad tomēr nicināt?

— Es nepareizi izteicos. Dievs mans liecinieks, es no

visas sirds vēlētos, lai jums nekad nerastos vajadzība pēc manis.

— Viena frāze ir tikpat zīmīga kā otra. Arī es nevēlētos grūst jūs postā.

— Nekad ne ar ko jūs mani nevarat iegrūst postā — un pats to vislabāk zināt, — Darja Pavlovna ātri un stingri noteica. — Ja nenākšu pie jums, tad iešu par žēlsirdīgo māsu, par slimnieku kopēju vai grāmatnesi, pārdošu evaņģēliju. Esmu tā nolēmusi. Par sievu es nevaru būt nevienam; nevaru dzīvot arī tādās mājās kā šī. Es vēlos citu ko … Jūs visu zināt.

— Nē, es nekad neesmu varējis izdibināt, ko jūs vēlaties; man šķiet, ka jūs interesējaties par mani tāpat, kā dažas vecākas slimnieku kopējas nez kāpēc interesējas par vienu slimnieku vairāk nekā par pārējiem vai, vēl pareizāk izsakoties, kā dažas dievbijīgas vecenītes, kas staigā apkārt pa bērēm, vienu otru līķīti atzīst tīkamāku par citiem. Ko jūs tik savādi raugāties uz mani?

— Vai jūs esat ļoti slims? — viņa līdzjūtīgi jautāja, sevišķi cieši vērdamās Stavroginā. — Ak dievs! Un šis cilvēks grib iztikt bez manis!

— Klausieties, Daša, es tagad rēgus vien redzu. Vakar uz tilta kāds velnēns man piedāvājās noslepkavot Ļebjadkinu un Marju Timofejevnu, lai darītu galu manai likumīgajai laulībai tā, ka ne gailis pakaļ nedziedātu. Rokasnaudu prasīja trīs rubļus; bet skaidri lika saprast, ka visa operācija maksāšot ne mazāk kā pusotra tūkstoša. Tas velns prot rēķināt! Grāmatvedis! Ha, ha!

— Bet vai esat cieši pārliecināts, ka tas bija rēgs?

— Nē jau, tas nebija nekāds rēgs! Tas bija gluži vienkārši Fedjka Katordznieks, no katorgas izbēdzis laupītājs. Bet tas nav svarīgi; kā jums šķiet, ko es izdarijut Es atdevu viņam visu naudu, kas man bija portmonejā, un viņš tagad ir pilnīgi pārliecināts, ka esmu iemaksājis rokasnaudu …

— Jūs viņu sastapāt naktī, un viņš jums izteica tādu priekšlikumu? Vai tad tiešām jūs neredzat, ka esat galīgi iepinies viņu tīklos?

— Nu lai. Bet, ziniet, es no jūsu acīm redzu, ka jums uz mēles ir viens jautājums, — viņš piebilda ar ļaunu un nervozu smaidu.

Daša nobijās.

— Nekāda jautājuma man nav, arī šaubu nekādu nav, Icibāk klusējiet! — viņa bažīgi iesaucās, it kā vairīdamās no jautājuma.

— Tas ir, vai esat pārliecināta, ka es ar Fedjku nekādu darījumu neslēgšu?

— Ak dievs! — viņa sasita rokas, — kāpēc jūs mani tā mokāt?

— Nu, piedodiet man to muļķīgo joku, droši vien es no viņiem piesavinos sliktas manieres. Ziniet, man kopš pagājušās nakts traki gribas smieties, smieties bez mitas, nepārtraukti, ilgi, daudz. It kā es būtu uzpildīts ar smiekliem… Klau! Māte pārbraukusi; pazīstu pēc pakavu dimas, kad viņas kariete apstājas pie lieveņa.

Daša satvēra viņa roku.

— Lai dievs jūs pasargā no jūsu dēmona, un… sauciet, sauciet mani drīzāk!

— Ak, kas nu tas par dēmonu! Tas ir tikai mazs, riebīgs, skrofulozs velnēns ar iesnām, tāds neizdevies velnēns. Bet jūs, Daša, atkal neuzdrošināties man kaut ko pasacīt?

Daša paskatījās viņā ar sāpēm un pārmetumu un pagriezās uz durvīm.

— Paklausieties! — viņš tai nosauca pakaļ, saviebis seju ļaunā smaidā. — Ja nu … vārdu sakot, ja nu… saprotiet, ja pat es noslēgtu to darījumu un pēc tam sauktu jūs — vai pēc tāda darījuma jūs nāktu?

Viņa izgāja, atpakaļ nepaskatījusies un neatbildējusi, ar rokām aizklājusi seju.

— Nāks arī pēc tāda darījuma, — viņš, brīdi padomājis, nočukstēja, un riebuma pilna nicināšana parādījās viņa sejā. — Slimnieku kopēja! Hm! … Bet varbūt tieši tas man ir vajadzīgs.

Ceturta nodaļa VISI GAIDA

I

Iespaids, kādu visā mūsu sabiedrībā atstāja ātri izplatījusies vēsts par divkauju, bija sevišķi ievērojams ar to, ka visi vienprātīgi pasteidzās apliecināt savu pilnīgo vienprātību ar Nikolaju Vsevolodoviču. Daudzi viņa agrākie ienaidnieki noteikti pasludināja sevi par viņa draugiem. Galvenais iemesls tādam negaidītam sabiedriskās domas pavērsienam bija nedaudzie vārdi, kurus neparasti trāpīgi bija publiski izteikusi kāda persona, kas līdz tam nebija savas domas izsacījusi; šie izteiktie vārdi uzreiz piešķīra notikumam tādu nozīmi, kas ārkārtīgi ieinteresēja sabiedrības lielāko daļu. Tas notika tā: tūliņ otrā dienā pēc notikuma pie mūsu guberņas muižniecības maršala kundzes, kas todien bija gaviļniece, sapulcējās visa pilsēta. Piedalījās vai, pareizāk izsakoties, galvenā persona bija Jūlija Mihailovna, kas ieradās kopā ar Ļizavetu Nikolajevnu, kura bija tik skaista un neparasti jautra, ka daudzām mūsu dāmām tas šoreiz tūdaļ likās sevišķi aizdomīgi. Te jāpiebilst, ka par viņas saderināšanos ar Mavrikiju Nikolajeviču nevarēja vairs būt nekādu šaubu. Kad kāds atvaļināts, bet ievērojams ģenerālis, par kuru būs runa turpmāk, pa jokam tovakar apjautājās Ļizavetai Nikolajevnai, tā pati skaidri un gaiši pateica, ka esot līgava. Un kas notika? Itin neviena no mūsu dāmām negribēja ticēt, ka viņa saderinājusies. Visas joprojām stūrgalvīgi palika pie savām domām, ka šoreiz ir runa par kādu romānu, par kaut kādu liktenīgu ģimenes noslēpumu, kas risinājies Šveicē un nez kāpēc katrā ziņā ar Jūlijas Mihailovnas līdzdalību. Grūti pasacīt, kāpēc visām šīm baumām vai, tā sakot, iedomām tik neatlaidīgi ticēja un kāpēc tik kategoriski pina klāt Jūliju Mihailovnu. Tiklīdz viņa ienāca, visas pievērsa viņai savādus, gaidu pilnus skatfenus. Jāaizrāda: tā kā notikums bija norisinājies tikai nesen un ar to saistījās daži apstākļi, viesībās par to runāja vēl diezgan uzmanīgi, čukstus. Turklāt vēl nekas nebija zināms, kādus rīkojumus devušas varas iestādes. Abi duelanti, cik zināms, nebija saukti priekšā. Visi zināja, piemēram, ka Artemijs Pavlovičs agri no rīta bez kādiem kavēkļiem aizbraucis uz savu Duhovu. Un tomēr visi, protams, nepacietīgi gaidīja, lai kāds sāktu skaļi runāt pirmais un sabiedrības nepacietībai izsistu spundi. Visi cerēja tieši uz iepriekš minēto ģenerāli un nebija vīlušies.

Šim ģenerālim, vienam no viscienīgākajiem mūsu kluba locekļiem, ne visai bagātam muižniekam, bet cilvēkam ar neparastiem uzskatiem, vecmodīgam jaunkundžu medniekam, starp citu, ārkārtīgi patika lielās sanāksmēs sākt skaļi, ar ģenerāļa noteiktību runāt tieši par to, par ko visi vol joprojām uzmanīgi čukstēja. Tā bija viņa, tā sakot, īpašā loma mūsu sabiedrībā. Pie tam viņš sevišķi stiepa un saldi izrunāja vārdus, droši vien aizgūdams šo parašu no krieviem, kas ceļoja pa ārzemēm, vai no tiem kādreiz bagātajiem krievu muižniekiem, kuri pēc zemnieku brīvlaišanas bija visvairāk paputējuši. Stepans Trofimovičs reiz pat aizrādīja: jo kāds muižnieks vairāk paputējis, jo saldāk viņš svepst un garāk stiepj vārdus. Viņš gan arī pats saldi stiepa vārdus un svepstēja, tikai pats to nemanīja.

Ģenerālis sāka runāt kā kompetents cilvēks: Artemijs Pavlovičs gan bija viņam attālāks radinieks, kaut arī ķildojās un pat prāvojās ar to; turklāt viņam pašam savā laikā bijušas divas divkaujas, un par vienu no tām viņš ticis izsūtīts uz Kaukāzu un degradēts par kareivi. Kāds ieminējās par Varvaru Petrovnu, kas «pēc slimības» jau otro dienu bija sākusi izbraukt, un ne tik daudz par viņu kā par viņas karietes četrjūgu, lieliskajiem sirmjiem no Stavroginu pašu zirgu audzētavas. Ģenerālis pēkšņi ierunājās, ka šodien sastapis «jauno Stavroginu» jāšus… Visi tūdaļ apklusa. Ģenerālis nočāpstināja lūpas un, grozīdams pirkstos dāvinātu zelta tabakdozi, noteica:

— Žēl, ka manis te nebija pirms vairākiem gadiem, tas ir, es biju Karlsbādē … Hm. Mani ļoti interesē tas jaunais cilvēks, par kuru man toreiz nācās dzirdēt visādas valodas. Hm. Vai tas tiesa, ka viņš ir ķerts? Toreiz tā runāja. Piepeši dzirdu, ka viņu te māsīcu klātbūtnē apvainojis kāds students un viņš no tā palīdis zem galda; bet vakar dzirdu no Stepana Visocka, ka Stavrogins šāvies ar to… Gaganovu. Un vienīgi ar galantu nolūku pagriezt pieri pret satrakotu cilvēku, lai tikai no viņa atkratītos. Hm. Tas jau ir divdesmito gadu gvardu tikumu garā. Vai viņš te pie kāda mēdz ierasties?

Ģenerālis apklusa, it kā gaidīdams atbildi. Sabiedrības nepacietībai nu bija spunde vaļā.

— Tas ir ļoti vienkārši! — Jūlija Mihailovna piepeši pacēla balsi, sadusmojusies par to, ka visi itin kā pēc komandas pievērš skatienus viņai. — Vai tas kāds brīnums, ka Stavrogins šāvās ar Gaganovu, bet nelikās zinis gar studentu! Viņš taču nevarēja izaicināt uz divkauju savu bijušo dzimtcilvēku!

Nozīmīgi vārdi! Vienkārša un skaidra doma, tomēr līdz šim tā nevienam nebija ienākusi prātā. Vārdi, kuriem bija neparastas sekas. Viss skandalozais un satenkotais, viss sīkais un anekdotiskais uzreiz bija atbīdīts otrā plānā, tika izvirzīts jauns izskaidrojums. Atklājās jauna personība, kurā visi bija kļūdījušies, personība gandrīz ar ideāli stingriem principiem. Viņu nāvīgi apvaino students, tas ir, izglītots cilvēks un ne vairs dzimtcilvēks, bet viņš ignorē apvainojumu, tāpēc ka apvainotājs ir viņa bijušais dzimtcilvēks. Sabiedrībā kņada un tenkas; vieglprātīgā sabiedrība ar nicināšanu noraugās uz izpļaukātu cilvēku; viņš ignorē to, ko par viņu domā sabiedrība, kura vēl neizprot īstos principus, tomēr par tiem spriedelē.

— Bet mēs te ar jums, Ivan Aleksandrovič, sēžam un spriežam par pareiziem principiem, — cildenā pašapsūdzības dedzībā norāda viens kluba vecītis otram.

— Jā, Pjotr Mihailovič, jā, — ar baudu piebalso otrs, — runājiet nu par jaunatni!

— Šoreiz nav runa par jaunatni, Ivan Aleksandrovič, — aizrāda trešais, kas pagadījies tuvumā, — šoreiz jautājums nav par jaunatni vispār; runa ir par zvaigzni, nevis par kaut kādu vienu no daudzajiem jaunekļiem; tā tas jāsaprot.

— Bet mums taisni tāds ir vajadzīgs; nav mums vairs dižu vīru.

Šoreiz galvenais bija tas, ka «jaunā laika cilvēks» bez tam vēl bija «neapšaubāms muižnieks», turklāt visai bagāts zemes īpašnieks mūsu guberņā, tātad viņam vajadzēja kļūt par muižniecības balstu un aktīvu darbinieku. Es gan arī agrāk esmu garām ejot pieminējis noskaņas, kas valdīja mūsu zemes īpašnieku aprindās.

Daži pat nonāca azartā.

— Viņš ne tikai neizaicināja studentu, bet atrāva rokas atpakaļ, ievērojiet to it īpaši, jūsu ekselence, — izteicās viens.

— Arī jaunajā tiesā viņu nesūdzēja, — piebilda otrs.

— Lai gan jaunajā tiesā viņam par muižnieka personīgu apvainošanu piespriestu piecpadsmit rubļus. He, he, he!

— Es jums pateikšu patiesību par jaunajām tiesām, — trešais galīgi pārskaitās. — Ja kāds zaglis vai blēdis pieķerts tieši nozieguma vietā, tad lai viņš mudīgi, kamēr vēl laiks, skrien uz mājām un nosit savu māti. Tad viņu tūliņ attaisnos visos noziegumos un dāmas no zāles vēcinās batista mutautiņus; tā ir neapšaubāma patiesība!

— Patiesība, patiesība!

Neiztika arī bez nostāstiem. Atcerējās Nikolaja Vsevolodoviča sakarus ar grāfu K. Stingrie, savrupējie grāfa K. uzskati par beidzamā laika reformām bija zināmi. Bija zināma arī viņa rosīgā, beidzamajā laikā mazliet pierimusi darbība. Un nu pēkšņi visiem kļuva noteikti zināms, ka Nikolajs Vsevolodovičs saderinājies ar vienu no grāfa K. meitām, lai gan tādām baumām nebija nekāda droša pamata. Bet, kas attiecas uz kaut kādiem brīnumainiem Šveices piedzīvojumiem un Ļizavetu Nikolajevnu, tad pat dāmas to vairs nepieminēja. Pie viena aizrādīsim, ka Drozdovas tieši ap šo laiku bija paguvušas ierasties visās līdz šim nokavētās vizītēs. Ļizavetu Nikolajevnu nu jau visi bija atzinuši par visikdienišķāko meiteni, kas «klīrējas» ar saviem slimajiem nerviem. Viņas ģīboni Nikolaja Vsevolodoviča pārbraukšanas dienā tagad izskaidroja gluži vienkārši ar izbīli, ko bija radījusi studenta nekrietnā rīcība. To, kam agrāk tik ļoti bija centušies piešķirt fantastisku kolorītu, tagad pūlējās iztēlot par kaut ko gluži prozaisku, bet kādu tur klibkāji aizmirsa pavisam, kaunējās pat atcerēties. «Nu kaut vai simts tādu klibkāju, — kurš gan nav bijis jauns?» Uzteica Nikolaja Vsevolodoviča godbijīgo izturēšanos pret māti, meklēja viņā visādus tikumus, labsirdīgi runāja par viņa lielajām zināšanām, kas iegūtas četru gadu laikā vācu universitātēs. Artemija Pavloviča rīcību uzskatīja par pilnīgi netaktisku: «pats savējo nepazīst», — bet Jūliju Mihailovnu pavisam noteikti atzina par dāmu ar visasāko prātu.

Tādējādi, kad beidzot parādījās pats Nikolajs Vsevolodovičs, visi viņu saņēma ar visnaivāko nopietnību, visās viņam pievērstajās acīs bija lasāmas visnepacietīgākās gaidas. Nikolajs Vsevolodovičs tūdaļ noslēdzās sevī un cieta klusu, tas, protams, visiem patika daudz labāk nekā runāšana par deviņiem mēmiem. īsi sakot, viss viņam izdevās, viņš bija modē. Ja kāds guberņas sabiedrībā reiz parādās, tad noslēpties vairs nekādi nav iespējams. Nikolajs Vsevolodovičs, tāpat kā agrāk, sāka pedantiski ievērot visu guberņas etiķeti. Par omulīgu viņu neatzina: «Cilvēks daudz pārcietis, nav tāds kā citi; ir ko pārdomāt.» Pat lepnība un tā nicīgā nepieejamība, par ko viņu pie mums pirms četriem gadiem tik ļoti ienīda, tagad tika atzīta un cienīta.

Par visiem vairāk triumfēja Varvara Petrovna. Nevaru pasacīt, vai viņa bija ļoti noskumusi par to, ka sabruka cerības attiecībā uz Ļizavetu Nikolajevnu. Te, protams, līdzēja arī iedzimtais lepnums. Dīvaini tikai viens: Varvara Petrovna pēkšņi sāka stipri ticēt, ka Nicolas tiešām «izraudzījies» īsto grāfa K. ģimenē, un, kas visdīvainākais, ticēja, pamatojoties uz baumām, kas bija aizsniegušas viņu tāpat kā visus citus, tā sakot — pa vējam; bet pati baidījās tieši pajautāt Nikolajam Vsevolodovičam. Tomēr divas trīs reizes nenocietās un jokodamās aplinkus pārmeta, ka dēls nav pret viņu pietiekami atklāts. Niko lajs Vsevolodovičs smaidīja un joprojām klusēja. Klusēšana tika uzskatīta par piekrišanu. Un tomēr viņa nekad neaizmirsa klibkāji. Doma par to spieda viņas sirdi kā akmens, māca kā lietuvēns, lika mocīties dīvainos murgos un nojautās — un tas viss kopā un vienlaikus ar sapņiem par grāfa K. meitām. Bet par to vēl būs runa. Protams, sabiedrībā pret Varvaru Petrovnu atkal sāka izturēties ar ārkārtīgi laipnu cieņu, bet viņa to maz dabūja izbaudīt, jo izbrauca no mājām ļoti reti.

Viņa tomēr ieradās svinīgā vizītē pie gubernatorienes. Protams, viņu vairāk nekā visus pārējos bija savaldzinājuši un apbūruši iepriekš minētie ievērojamie Jūlijas Mihailovnas vārdi vakarā pie maršalienes: tie stipri izkliedēja viņas skumjas un uzreiz atrisināja daudz ko no tā, kas tik ļoti bija viņu mocījis kopš tās nelaimīgās svētdienas. «Es nebiju sapratusi to sievieti!» Varvara Petrovna noteica un tūliņ ar viņai piemītošo straujumu paziņoja Jūlijai Mihailovnai, ka atbraukusi viņai pateikties. Jūlija Mihailovna jutās glaimota, bet izturējās paš-apzinīgi. Tolaik viņa jau stipri sāka apzināties savu vērtību, pat varbūt mazliet pārlieku. Sarunas laikā viņa, piemēram, pateica, ka nekad neko neesot dzirdējusi par Stepana Trofimoviča darbību un lielajām zināšanām.

— Es, protams, uzņemu pie sevis un izturos laipni pret jauno Verhovenski. Viņš ir aušīgs, bet vēl jauns; taču ar krietnām zināšanām. Tas tomēr nav nekāds izbijis kritiķis.

Varvara Petrovna tūdaļ pasteidzās aizrādīt, ka Stepans Trofimovičs nekad nav bijis kritiķis, bet, gluži otrādi, visu mūžu nodzīvojis viņas mājā. Slavens viņš esot ar dažiem savas sākotnējās karjeras apstākļiem, «kas pārāk labi zināmi visai pasaulei», bet pašā beidzamajā laikā — ar saviem darbiem par Spānijas vēsturi; gribot rakstīt arī par tagadējo Vācijas universitāšu stāvokli un laikam vēl kaut ko par Drēzdenes Madonnu. īsi sakot, Varvara Petrovna negribēja atdot Stepanu Trofimoviču Jūlijai Mihailovnai.

— Par Drēzdenes Madonnu? Tas ir, par Siksta Madonnu? Chère Varvara Petrovna, es divas stundas nosēdēju šīs gleznas priekšā un aizgāju vīlusies. Es neko nesapratu un biju stipri pārsteigta. Arī Karmazinovs teic, ka esot grūti saprast. Tagad neviens tur nekā sevišķa neatrod, ne krievi, ne angļi. Tās slavu tikai veči izdaudzinājuši.

— Tātad jauna mode?

— Es tā domāju, ka nevajag par zemu vērtēt arī mūsu jaunatni. Kliedz, ka viņi esot komunisti, bet, manuprāt, viņus vajag saudzēt un augstu vērtēt. Es tagad lasu visu — visus laikrakstus — par komūnām, par dabaszinātnēm, visu, ko saņemu, tāpēc ka vajag taču beidzot zināt, kur dzīvoju un ar ko man ir darīšana. Nevar taču visu mūžu lidināties ar fantāzijas spārniem. Esmu izdarījusi secinājumu un izveidojusi principu izturēties laipni pret jaunatni un līdz ar to apturēt to bezdibeņa malā. Ticiet man, Varvara Petrovna, ka tikai mēs, sabiedrība, ar labdarīgu ietekmi un tieši ar laipnību varam apturēt jauniešus pie bezdibeņa, kurā viņus grūž visu to večuku neiecietība. Man prieks par to, ko dabūju no jums zināt par Stepanu Trofimoviču. Jūs mani uzvedinājāt uz labu domu: viņš var būt noderīgs mūsu literārajā sarīkojumā. Es, ziniet, rīkoju parakstīšanos uz izpriecu dienu par labu mūsu guberņas trūcīgajām guvernantēm. Viņas izkaisītas pa visu Krieviju; mūsu apriņķī vien ir kādas sešas, bez tam divas telegrāfistes, divas studē akadēmijā, pārējās arī gribētu, bet nav līdzekļu. Krievu sievietes liktenis ir šausmīgs, Varvara Petrovna! To tagad padara par universitāšu jautājumu, un pat notikusi valsts padomes sēde. Mūsu ērmotajā Krievijā var darīt visu, kas vien tīk. Un tāpēc atkal vienīgi un tikai ar visas sabiedrības laipnību un tiešu, sirsnīgu līdzdalību mēs varētu šo lielo vispārības lietu ievirzīt pareizās sliedēs. Ak dievs, vai tad daudz mums gaišu personību! Protams, ir, bet tās izkaisītas. Tāpēc apvienosimies un kļūsim stiprāki. īsi sakot, pie manis būs vispirms literārs rīts, tad vieglas brokastis, pēc tam pārtraukums un tās pašas dienas vakarā balle. Mēs gribējām iesākt vakaru ar dzīvām bildēm, bet tas laikam prasītu lielus izdevumus, tāpēc publikas ieinteresēšanai būs viena vai divas kadriļas maskās un raksturīgos kostīmos, kas attēlos zināmus literārus virzienus. Šo domu pa jokam ieteica Karmazinovs; viņš daudz man palīdz. Ziniet, viņš pie mums nolasīs savu jaunāko, nevienam vēl nezināmo darbu. Viņš met spalvu pie malas un vairs nerakstīs; šis pēdējais darbs būs viņa atvadīšanās no publikas. Jauks sacerējums ar virsrakstu «Mērci». Nosaukums francisks, bet viņš to atzīst par asprātīgāku un pat smalkāku. Es arī tā domāju, es pat viņam to ieteicu. Manuprāt, arī Stepans Trofimovičs varētu ko nolasīt — tādu īsāku un ne pārāk zinātnisku. Liekas, arī Pjotrs Stepanovičs un vēl kāds kaut ko nolasīs. Pjotrs Stepanovičs pie jums iegriezīsies un paziņos programmu; vai, vēl labāk, atļaujiet man pašai to jums atvest.

— Tad atļaujiet arī man parakstīties uz jūsu lapas. Es pateikšu Stepanam Trofimovičam un pati lūgšu viņu.

Varvara Petrovna atgriezās mājās galīgi apburta; viņa stāvēja un krita par Jūliju Mihailovnu un nez kāpēc pavisam sadusmojās uz Stepanu Trofimoviču; bet tas, nabadziņš, mājās sēdēdams, itin nekā nezināja.

— Esmu viņā iemīlējusies un nesaprotu, kā varēju tā kļūdīties savos uzskatos par šo sievieti, — viņa teica Nikolajam Vsevolodovičam un pievakarē pieskrējušajam Pjotram Stepanovičam.

— Bet jums tomēr jāsalīgst miers arī ar veco, — Pjotrs Stepanovičs ziņoja, — viņš ir izmisis. Jūs viņu esat pilnīgi atstūmusi. Vakar viņš sastapis jūsu karieti, sveicinājis, bet jūs esot novērsusies. Ziniet, mēs viņu izvirzīsim; man ir šis tas padomā par viņu, un viņš vēl varēs būt noderīgs.

— Jā, viņš lasīs.

— Domāju ne tikai par to. Bet es arī pats gribēju šodien pie viņa iegriezties. Tad paziņot viņam?

— Ja gribat, ziņojiet. Es gan nezinu, kā jūs to nokārtosiet, — viņa nedroši ieminējās. — Biju nodomājusi pati ar viņu izskaidroties un gribēju noteikt dienu un vietu.— Viņa stipri saviebās.

— Noteikt dienu gan nav vērts. Es tāpat pateikšu.

— Tad pasakiet. Piebilstiet gan, ka es katrā ziņā noteikšu viņam dienu. Katrā ziņā piebilstiet.

Pjotrs Stepanovičs aizsteidzās smīnēdams. Vispār, cik atceros, viņš tanī laikā bija tāds kā sevišķi nikns un pat atļāvās ārkārtīgi nepacietīgus izlēcienus gandrīz pret visiem. Savādi, ka viņam visi it kā pi’edeva. Vispār bija nodibinājies uzskats, ka pret viņu jāizturas citādi nekā pret pārējiem. Piebildīšu, ka viņš bija sevišķi noskaities par Nikolaja Vsevolodoviča divkauju. Ziņas par divkauju Pjotru Stepanoviču pilnīgi pārsteidza; viņš kļuva zaļš, kad dabūja to zināt. Varbūt aizskarta bija viņa patmīlība: viņš uzzināja tikai otrā dienā, kad notikums visiem jau bija zināms.

— Jums taču nebija tiesību šauties, — viņš pačukstēja Stavroginam jau piektajā dienā, nejauši sastapdams to klubā. Raksturīgi, ka pa šīm piecām dienām viņi nekur nebija sastapušies, lai gan pie Varvaras Petrovnas Pjotrs Stepanovičs iegriezās gandrīz vai ik dienas.

Nikolajs Vsevolodovičs klusēdams noraudzījās uz viņu ar izklaidīgu skatienu, it kā nesaprazdams, par ko ir runa, un neapstādamies pagāja garām. Viņš gāja caur lielo kluba zāli uz bufeti.

— Jūs arī pie Šatova esot iegriezies… jūs Marju Timofejevnu gribot publiski atzīt. — Pjotrs Stepanovičs skrēja pakaļ Nikolajam Vsevolodovičam un it kā aiz izklaidības satvēra to aiz pleca.

Nikolajs Vsevolodovičs pēkšņi nokratīja viņa roku un, saviebis bargu seju, aši pagriezās atpakaļ. Pjotrs Stepanovičs paskatījās uz viņu, smaidā savādi izstiepdams lūpas. Viss turpinājās vienu mirkli. Nikolajs Vsevolodovičs aizgāja tālāk.

ii

Pie vecā Pjotrs Stepanovičs iegriezās tūliņ pēc Varvaras Petrovnas un, ja tik stipri steidzās, tad vienīgi aiz niknuma, lai atriebtos par kādu agrāku apvainojumu, par ko man līdz tam nebija ne jausmas. Apvainojums bija šāds: viņu beidzamās tikšanās reizē, proti, pagājušās nedēļas ceturtdienā, Stepans Trofimovičs, kas gan pats bija sācis strīdu, beidzot bija Pjotru Stepanoviču izdzinis ārā ar spieķi. Šo faktu viņš toreiz no manis slēpa; bet tagad, tiklīdz bija iesteidzies Pjotrs Stepanovičs ar savu parasto naivi augstprātīgo smīnu un nepatīkami ziņkārīgiem, pa kaktiem ložņājošiem skatieniem, Stepans Trofimovičs tūdaļ man slepus pamāja, lai neatstāju istabu. Tā man arī atklājās viņu patiesās attiecības, jo šoreiz noklausījos visu sarunu.

Stepans Trofimovičs sēdēja, atlaidies uz kušetes. Kopš tās ceturtdienas viņš bija kļuvis vājš un dzeltens. Pjotrs Stepanovičs visai familiāri nosēdās viņam līdzās, bez ceremonijām parāvis kājas sev apakšā, un aizņēma uz kušetes daudz vairāk vietas, nekā to prasīja cieņa pret tēvu. Stepans Trofimovičs klusēdams un ar pašcieņu pa-virzījās nostāk.

Uz galda atradās atvērta grāmata. Tas bija romāns «Ko darīt?». Ak vai, jāatzīstas, ka manam draugam piemita kāda savāda īpašība: lolotais sapnis, ka viņam jāpamet vientulība un jādodas pēdējā kaujā, arvien vairāk guva virsroku viņa sakairinātajā iztēlē. Es noģidu, ka viņš sameklējis un pēta romānu vienīgi tādēļ, lai tad, kad notiktu nenovēršamā sadursme ar «kliedzējiem», viņš jau iepriekš zinātu vinu paņēmienus un argumentus pēc pašu «katķisma» un, tādā veidā sagatavojies, svinīgi atspēkotu viņus visus viņas acīs. Ak, kādas mokas Stepanam Trofimovičam sagādāja šī grāmata! Viņš reizēm izmisumā meta to prom un, kājās pielēcis, soļoja pa istabu, gandrīz zaudējis pašsavaldīšanos.

— Es piekrītu, ka autora pamatideja ir pareiza, — viņš man teica kā drudzī,— bet tas taču ir vēl jo šausmīgāk! Tā ir tā pati mūsu, tieši mūsu ideja, mēs, mēs pirmie to dēstījām, audzējām, kopām, — ko viņi paši pēc mums varētu vēl pateikt jaunu! Bet, ak dievs, kā tas viss izteikts, sagrozīts, sakropļots! — viņš iesaucās, dauzīdams ar pirkstiem pa grāmatu. — Vai pēc tādiem secinājumiem mēs centāmies? Kas te vairs var pazīt sākotnējo domu?

— Izglītojies? — Pjotrs Stepanovičs pasmīnēja, paņēmis no galda grāmatu un izlasījis nosaukumu. — Sen bija laiks. Es tev atnesīšu vēl labākas, ja gribi.

Stepans Trofimovičs atkal ar pašcieņu cieta klusu. Es sēdēju kaktā uz dīvāna.

Pjotrs Stepanovičs ātri paskaidroja savas ierašanās iemeslu. Protams, Stepans Trofimovičs bija pārlieku pārsteigts un klausījās ar izbailēm, kam klāt jaucās ārkārtīgs sašutums.

— Un tā Jūlija Mihailovna cer, ka es iešu pie viņas lasīt!

— Tas ir, tu viņai nemaz neesi tik ļoti vajadzīgs. Gluži otrādi, viņa to dara, lai parādītu tev laipnību un ar to pielīstu Varvarai Petrovnai. Bet, pats par sevi saprotams, tu neuzdrošināsies atteikties no lasīšanas. Un arī tev pašam, manuprāt, gribas, — viņš pasmīnēja, — jums, vecī-šiem, visiem ir ellišķīga godkārība. Tomēr paklausies — nevajadzētu lasīt ko pārāk garlaicīgu. Tev esot kaut kāda Spānijas vēsture, vai? Iedod man kādas dienas trīs iepriekš izskatīt, citādi vēl iemidzināsi klausītājus.

Šo dzēlīgo izteicienu steidzīgajai un pārāk klajajai rupjībai bija acīmredzot savs nolūks. Viņš izlikās, it kā ar Stepanu Trofimoviču nemaz nevarētu runāt citā — smalkākā valodā un izteiksmē. Stepans Trofimovičs joprojām nelikās ne zinis gar apvainojumiem. Taču jaunās ziņas satrieca vinu arvien vairāk.

— Un viņa pati, pati lika, lai… jūs… man to pateiktu? — viņš jautāja, kļūdams bāls.

— Tas ir, redzi, viņa grib noteikt tev dienu un vietu, kur jūs varētu izskaidroties, — jūsu sentimentālisma atliekas. Divdesmit gadus tu ar viņu esi koķetējis un pieradinājis pie vissmieklīgākajiem paņēmieniem. Bet neuztraucies, tagad viss ir grozījies: viņa pati allažiņ atkārto, ka tikai tagad viņai sākot «atvērties acis». Es viņai klaji paskaidroju, ka visa tā jūsu draudzība ir tikai savstarpēja samazgu liešana. Viņa man, brālīt, daudz ko pastāstījusi: pū, kādu sulaiņa amatu tu esi visu laiku pildījis. Pat es sarku par tevi.

— Es esot izpildījis sulaiņa amatu? — Stepans Trofimovičs neizturēja.

— Vēl ļaunāk, tu esi bijis»piedzīvotājs, tas ir, labprātīgs sulainis. Strādāt slinkums, bet uz naudu esi kārs. To visu arī viņa tagad saprot, vismaz sastāstīja par tevi šausmu lietas. Nu, brālīt, kā es smējos par tavām vēstulēm, ko tu viņai esi rakstījis! Kauns un riebums tādas lasīt. Bet jūs taču esat tik izvirtuši, tik izvirtuši! Kas saņem žēlastības dāvanas, tas vienmēr izvirst — tu esi tam skaidrs piemērs!

— Viņa tev rādījusi manas vēstules!

— Visas. Tas ir, protams, kas nu tās visas spēj izlasīt? Pū, cik daudz papīra tu esi izrakstījis, manuprāt, tur būs vairāk nekā divi tūkstoši vēstuļu! Bet, zini, vecais, man šķiet, jums ir bijis viens tāds mirklis, kad viņa būtu bijusi ar mieru iziet pie tevis par sievu. Muļķis tu esi bijis,palaizdams to garām! Es, protams, runāju no tava viedokļa, tomēr būtu bijis labāk nekā tagad, kad tevi bezmaz saprecināja ar «cita grēkiem» kā ērmu, joka pēc, naudas dēļ.

— Naudas dēļ! Viņa, viņa teic, ka naudas dēļ! — Stepans Trofimovičs ievaidējās.

— Kā gan citādi? Ko tu uztraucies, es taču tevi aizstāvēju. Tā jau ir tava vienīgā attaisnošanās. Viņa pati saprata, ka nauda tev bija vajadzīga tāpat kā visiem, un, no šā viedokļa raugoties, tev varbūt bija taisnība. Es viņai skaidri un gaiši pierādīju, ka jūs esat dzīvojuši, izmantodami viens otra labumus: viņa kā kapitāliste, bet tu pie viņas kā sentimentāls nerrs. Par naudu viņa tomēr nedusmojas, lai gan tu viņu esi slaucis kā kazu. Viņu kaitina tikai tas, ka divdesmit gadus tev ticējusi, ka tu esi izmantojis viņas augstsirdību un licis tik ilgi melot. Ka pati ir melojusi, to viņa nekad neatzīs, bet par to tu dabūji divtik ciest. Nesaprotu, kā tu nesajēdzi, ka tev kādreiz būs jānorēķinās. Kaut cik prāta tev taču bija. Es vakar ieteicu viņai nodot tevi nabagmājā, nomierinies, pieklājīgā nabagmājā, jākaunas nebūs; viņa laikam tā arī darīs. Vai atceries savu pēdējo vēstuli, ko tu man rakstīji uz H-as guberņu pirms trim nedēļām?

— Vai tiešām tu viņai to rādīji? — Stepans Trofimovičs šausmās pielēca kājās.

— Un kāpēc gan ne! Pirmām kārtām to. To pašu, kurā tu darīji zināmu, ka viņa tevi ekspluatējot, apskaužot tavu talantu, nu, un tad par tiem «cita grēkiem». Nu, brālīt, cik tev tomēr liela patmīlība! Es gardi smējos. Parasti tavas vēstules ir gaužām garlaicīgas; tev briesmīgs stils. Es tās bieži vien nemaz nelasīju, bet viena pat vēl tagad man mājās mētājas neatplēsta; rīt es tev atsūtīšu. Bet šī, šī tava pēdējā vēstule — tā ir nepārspējama! Kā es smējos, kā smējos!

— Necilvēks, necilvēks! — Stepans Trofimovičs iekliedzās.

— Pū, velns, ar tevi jau nemaz nav iespējams runāt. Paklausies, tu atkal apvainojies, tāpat kā pagājušo ceturtdien?

Stepans Trofimovičs bargi saslējās.

— Kā tu uzdrošinies runāt ar mani tādā valodā?

— Kādā valodā? Vienkāršā un skaidrā!

— Bet pasaki man beidzot, necilvēk, — vai tu esi mans dēls vai ne?

— Tas tev labāk jāzina. Protams, katram tēvam šai jautājumā ir slieclba uz aklumu …

— Ciet klusu, ciet klusu! — Stepans Trofimovičs sāka trīcēt pie visas miesas.

— Redzi, tu kliedz un lamājies tāpat kā pagājušo ceturtdien, kad tu pret mani gribēji pacelt spieķi, bet to dokumentu es toreiz sameklēju. Intereses pēc visu vakaru rakņājos pa koferi. Tiesa, nekā noteikta jau nav, vari būt mierīgs. Tā ir tikai manas mātes zīmīte tam polītim. Bet spriežot pēc viņas rakstura…

— Vēl vienu vārdu, un es tevi izpļaukāšu.

— Tad ta cilvēks! — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi pievērsās man. — Redziet, tā mums iet jau kopš pagājušās ceturtdienas. Esmu priecīgs, ka tagad vismaz jūs esat klāt un varēsiet pats spriest. Vispirms fakts: viņš man pārmet, ka es tā runājot par māti, bet vai viņš pats neuzvedināja mani uz tādām domām? Pēterburgā, kad es vēl biju ģimnāzists, tieši viņš mani modināja pat divreiz naktī, apkampa un raudāja kā bāba, un kā jūs domājat, ko viņš man pa naktīm stāstīja? Tās pašas neķītrās valodas par manu māti! Viņš bija tas, no kā es to vispirms dabūju zināt.

— Ak, toreiz es runāju cildenā nozīmē! Ak, tu mani neesi sapratis! Neko, neko tu neesi sapratis.

— Un tomēr tev bija zemiskākas domas nekā man, bija taču zemiskākas, atzīsties! Jo, redzi, man, ja gribi zināt, viens pīpis. Es iunāju no tava viedokļa. Bet, no mana viedokļa runājot, neuztraucies, es māti nevainoju; ja tu, tad tu, ja polis, tad polis, man vienalga. Es neesmu vainīgs, ka jums Berlīnē tik muļķīgi iznācis. Un vai tad jums vispār varēja iznākt kas prātīgāks? Nu, vai pēc visa tā jūs abi neesat smieklīgi! Un vai tev nav vienalga, vai es esmu tavs dēls vai ne? Paklausieties, — viņš atkal pievērsās man, — visu mūžu viņš manā labā nav iztērējis nevienu rubli, līdz sešpadsmit gadu vecumam viņš mani nemaz nepazina, pēc tam šeit aplaupīja, bet tagad kliedz, ka visu mūžu viņam manis dēļ sāpējusi sirds, un ākstās manā priekšā kā aktieris. Apžēlojies, es taču neesmu nekāda Varvara Petrovna!

Viņš piecēlās un paņēma platmali.

— Es tevi nolādu! — Stepans Trofimovičs, bāls kā nāve, izstiepa pār viņu roku.

— Kādā gan muļķa prātā cilvēks var nonākt! — Pjotrs Stepanovičs pat pabrīnījās. — Nu, paliec sveiks, vecais, nekad pie tevis vairs nenākšu. Rakstu pagādā laikus, neaizmirsti un pacenties, ja vari, bez blēņām: faktus, faktus un faktus, bet galvenais — īsāk. Paliec sveiks!

III

Šo sarunu ietekmēja arī blakus motīvi. Pjotram Stepanovičam tiešām bija zināmi nolūki attiecībā uz tēvu. Manuprāt, viņš cerēja novest veco vīru līdz izmisumam un tā pamudināt viņu uz kādu klaju skandālu. Tas viņam bija vajadzīgs citiem — tālākiem nolūkiem, par kuriem vēl būs runa turpmāk. Tamlīdzīgu aprēķinu un plānu viņam tolaik bija sakrājies ārkārtīgi daudz — protams, gandrīz visi fantastiski. Bez Stepana Trofimoviča viņam bija padomā arī kāds cits moceklis. Vispār, kā vēlāk izrādījās, mocekļu viņam bija ne mazums; bet uz šo viņš lika sevišķi lielas cerības, un tas bija pats fon Lembkes kungs.

Andrejs Antonovičs fon Lembke piederēja pie tās (dabas) favorizētās cilts, kuras piederīgo skaits Krievijā pēc izziņu rokasgrāmatas ir vairāki simti tūkstoši un kura varbūt pati nezina, ka tā ar visu savu masu ir stingri organizēta savienība. Un, protams, šī savienība nav ar nolūku radīta, nedz arī izdomāta, bet pastāv kā vesela cilts pati no sevis, bez norunas un līguma, kā kaut kas morāli obligāts, pie tam visi šīs cilts locekļi cits citu atbalsta vienmēr, visur un jebkādos apstākļos. Andrejam Antonovičam bija gods izglītoties vienā no tām augstākajām krievu mācību iestādēm, kurās tiek uzņemti jaunekļi vai nu no bagātām ģimenēm, vai tādām, kam plaši sakari. Šīs iestādes audzēkņi gandrīz tūliņ pēc kursa beigšanas tika iecelti diezgan nozīmīgos amatos kādā zināmā resorā. Andrejam Antonovičam viens tēvocis bija inženieris apakšpulkvedis, otrs — maiznieks; bet augstākajā skolā viņš iespraucās un sastapa tur diezgan līdzīgus ciltsbrāļus. Viņš bija jautrs biedrs, mācībās diezgan truls, bet visi viņu iemīļoja. Un, kad — jau beidzamajās klasēs — daudzi jaunekļi, galvenokārt krievi, bija iemācījušies spriedelēt par visai gudriem laikmetīgiem jautājumiem, pie tam ar tik nopietnām sejām, ka likās — tiklīdz viņi būs skolu beiguši, tūliņ arī atrisinās visas problēmas, — Andrejs Antonovičs joprojām nodarbojās ar visnevainīgākajām bērnišķībām. Viņš visus smīdināja, tiesa, gan ar ne visai asprātīgiem, bet vienīgi ciniskiem jokiem, taču tieši to viņš bija izvirzījis par savu mērķi. Vai nu viņš kādreiz ērmoti nošņauca degunu, kad pasniedzējs lekcijas laikā griezās pie viņa ar kādu jautājumu, un tā sasmīdināja kā biedrus, tā pasniedzēju, vai guļamistabā attēloja kādu cinisku dzīvu bildi, par ko visi aplaudēja, vai ar degunu nospēlēja (un diezgan veikli) «Fra Diavolo» uvertīru. Viņš atšķīrās no citiem arī ar apzinātu nevīžību, nez kāpēc uzskatot to par asprātīgu. Pašā pēdējā gadā viņš sāka rakstīt krievu dzejolīšus. Pats savu cilts valodu viņš prata gramatiskā ziņā visai kļūdaini, tāpat kā daudzi šīs cilts piederīgie Krievijā. Tieksme uz dzejošanu satuvināja viņu ar kādu drūmu un it kā nomāktu biedru, kādu nabadzīga ģenerāļa dēlu, krievu, kurš iestādē tika uzskatīts par lielu topošu literātu. Tas ņēma viņu savā aizbildnībā. Bet gadījās tā, ka jau gadus trīs pēc iestādes beigšanas šis drūmais biedrs, kas krievu literatūras labad bija pametis ierēdņa karjeru un tāpēc jau staigāja cauros zābakos un, vēlā rudenī valkādams vasaras mētelīti, aiz aukstuma klabināja zobus, pie Aņičkina tilta nejauši sastapa savu bijušo protégé «Lembku», kā to skolā visi mēdza saukt. Un kas notika? Drūmais biedrs no pirmā acu uzmetiena pat nepazina viņu un izbrīnā apstājās. Viņa priekšā stāvēja nevainojami ģērbies jauns cilvēks ar apbrīnojami rūpīgi koptu rūsganu vaigubārdu, pensneju uz deguna, lakādas zābakos, gluži jauniem cimdiem rokās, platu Šarmera firmas mēteli mugurā un portfeli padusē. Lembke bija ļoti laipns pret biedru, pateica viņam adresi un uzaicināja kādu vakaru ciemos. Izrādījās arī, ka viņš vairs nav «Lembka», bet fon Lembke. Biedrs pie viņa tomēr aizgāja, varbūt vienīgi aiz niknuma. Uz kāpnēm, kas bija diezgan neglītas un nepavisam neizskatījās pēc parādes kāpnēm, lai gan bija noklātas ar sarkanu drēbi, viņu saņēma un izvaicāja šveicars. Augšā skaņi nozvanīja zvans. Taču cerēto bagātību apmeklētājs neieraudzīja; viņš atrada savu «Lembku» ļoti mazā sānu istabiņā, kas bija tumša, noplukuši un ar lielu tumšzaļu aizkaru pārdalīta uz pusēm, tumšzaļās mēbeles bija gan mīkstas, bet ļoti vecas, pie šaurajiem un augstajiem logiem karājās tumšzaļas štoras. Fon Lembke dzīvoja pie kāda visai attāla radinieka ģenerāļa, kas viņu protežēja. Namatēvs saņēma viesi laipni, bija nopietns un eleganti pieklājīgs. Abi parunāja arī pat literatūru, taču pieklājības robežās. Sulainis ar baltu kaklasaiti atnesa paplānu tēju ar maziem, apaļiem, sausiem cepumiem. Biedrs aiz dusmām palūdza zelteri. Viņam to pasniedza, bet ar zināmu kavēšanos, pie tam Lembke jutās it kā neveikli, kad bija lieku reizi jāsauc sulainis un tam jāpavēl atnest pieprasīto. Viņš gan pats pajautāja, vai viesis negribot ko iekost, un acīm redzami palika apmierināts, kad tas atteicās un beidzot aizgāja. Lembke gluži vienkārši sāka savu karjeru, bet pie sava ciltsbrāļa — liela ģenerāļa — piedzīvoja.

Viņš tolaik bija iemīlējies ģenerāļa piektajā meitā, un tā viņam, likās, atbildēja ar pretmīlestību. Bet, kad pienāca laiks, Amāliju tomēr izprecināja kādam vecam fabrikantam vācietim, vecā ģenerāļa vecam biedram. Andrejs Antonovičs visai daudz neskuma, bet salīmēja no papīra teātri. Pacēlās priekškars, nāca ārā aktieri, plātīja rokas; ložās sēdēja publika, mehanizēts orķestris vilka lociņus pa vijolēm, kapelmeistars vicināja ziziīti, bet parterā kavalieri un oficieri sita plaukstas. Viss bija pagatavots no papīra, paša fon Lembkes izdomāts un sameistarots; pie teātra viņš bija nosēdējis pusgadu. Ģenerālis ar nolūku sarīkoja intīmu vakaru, teātri iznesa parādīt, visas piecas ģenerāļa meitas, arī jaunlaulātā Amālija, viņas fabrikants un daudzās jaunkundzes un kundzes ar saviem vāciešiem uzmanīgi apskatīja un slavēja teātri; pēc tam dejoja. Lembke bija ļoti apmierināts un drīz vien nomierinājās.

Pagāja gadi, un viņa karjeras jautājums nokārtojās. Viņš visu laiku ieņēma redzamus amatus — pie tam priekšnieki allaž bija ciltsbrāļi — un beidzot uzdienēja līdz visai ievērojamam amatam salīdzinājumā ar viņa gadiem. Jau sen viņš gribēja apprecēties un jau sen uzmanīgi meklēja līgavu. Paslepus no priekšniecības viņš nosūtīja kāda žurnāla redakcijai stāstu, bet to neiespieda. Toties viņš salīmēja veselu dzelzceļa vilcienu, un atkal iznāca ļoti jauka mantiņa: publika ar koferiem un somām, ar bērniem un sunīšiem nāca ārā no stacijas un kāpa iekšā vagonos. Konduktori un kalpotāji staigāja apkārt, zvanīja zvaniņš, atskanēja signāls, un vilciens atgāja. Pie šā āķīgā verķa viņš nosēdēja veselu gadu. Tomēr vajadzēja precēties. Viņa paziņu loks bija diezgan plašs, vairāk gan vāciešu vidē; bet viņš grozījās arī krievu, protams, priekšnieku aprindās. Beidzot, kad pašam bija jau apritējuši trīsdesmit astoņi gadi, viņš saņēma arī mantojumu. Nomira tēvocis maiznieks un pēc testamenta atstāja viņam trīspadsmit tūkstošus. Nu tikai bija vajadzīga vieta. Fon Lembkes kungs bija ļoti pieticīgs cilvēks, lai gan ieņēma diezgan augstus amatus. Viņš būtu bijis ļoti apmierināts ar kādu pastāvīgu kroņa vietiņu, piemēram, ar atbildību par kroņa malkas pieņemšanu, kur rīkojumu devējs būtu viņš, vai ar kaut ko tamlīdzīgu — vieglu un patīkamu, un tā viņš būtu nodzīvojis visu mūžu. Taču te nu pagadījās nevis kāda cerēta Minna vai Ernestīne, bet Jūlija Mihailovna. Viņa karjerā tas uzreiz bija kāpiens uz augšu. Pieticīgais un akurātais fon Lembke sajuta, ka arī viņš var būt patmīlīgs.

Jūlijai Mihailovnai pēc vecā rēķina piederēja divsimt dvēseļu, un bez tam viņai līdzi nāca stipra protekcija. No otras puses, fon Lembke bija skaists, bet viņai jau pāri par četrdesmit. Raksturīgi, ka viņš, arvien vairāk apzinādamies sevi par līgavaini, pamazītiņām tiešām iemīlējās viņā. Kāzu dienas rītā viņš tai aizsūtīja dzejoli. Viņai tas viss ļoti patika, pat dzejolis, — četrdesmit gadi nav nekāds joks. Drīz vien viņš dabūja zināmu dienesta pakāpi un zināmu ordeni, bet pēc tam tika iecelts par mūsu gubernatoru.

Gatavodamās braukt pie mums, Jūlija Mihailovna cītīgi nodarbojās ar laulāto draugu. Pēc viņas domām, vīram bija zināmas spējas, viņš prata ienākt un parādīties, prata dziļdomīgi noklausīties un ciest klusu, bija iemācījies ieņemt visai pieklājīgu stāju, prata arī teikt runu, viņam galvā bija pat zināmas domu drumstalas, viņš bija ieguvis nepieciešamā modernā liberālisma ārējo šiku. Un tomēr viņa bažījās par to, ka vīram ir pārāk maz uzņēmības un ka viņš pēc ilgas, neatlaidīgas karjeras meklēšanas sācis just noteiktu vajadzību pēc miera. Viņai gribējās iepotēt vīram savu godkāri; bet viņš pēkšņi sāka līmēt luterāņu baznīcu: mācītājs uzkāpa kancelē, lai teiktu sprediķi, baznīcēni klausījās, dievbijīgi salikuši sev priekšā rokas, kāda dāma ar mutautiņu slaucīja asaras, kāds vecītis šņauca degunu, beidzot iedūcās ērģelītes, kas bija speciāli pasūtītas un jau izrakstītas no Šveices, kaut arī tas prasīja izdevumus. Jūlija Mihailovna pat ar tādām kā izbailēm atņēma visu darbu, tiklīdz dabūja par to zināt, un ieslēdza savā lādē; viņa gan atļāva vīram rakstīt romānu, tikai paslepus. Kopš tā laika viņa sāka paļauties vienīgi uz sevi. Nelaime tā, ka viņa bija stipri vieglprātīga un neprata ieturēt mēru. Liktenis bija viņu pārāk ilgi noturējis vecmeitās. Ideja pēc idejas tagad šaudījās viņas godkārīgajā un mazliet satrauktajā prātā. Viņa loloja ieceres, noteikti gribēja pārvaldīt guberņu, sapņoja par to, ka viņa tūliņ būs sabiedrības centrā, izraudzījās darbības virzienu. Fon Lembke pat mazliet nobijās, kaut gan ar savu ierēdņa taktu drīz vien noprata, ka tieši no gubernatora amata viņam nepavisam nav ko bīties. Pirmie divi trīs mēneši pagāja pat visai apmierinoši. Bet tad uzradās Pjotrs Stepanovičs un sāka risināties kaut kas neparasts.

Jau no pirmā soļa jaunais Verhovenskis izrādīja pilnīgu necieņu pret Andreju Antonoviču un izturējās tā, it kā viņam pār gubernatoru būtu kāda neparasta vara, bet Jūlija Mihailovna, kas vienmēr visai cītīgi sargāja vīra cieņu, to nemaz negribēja redzēt; vismaz viņa nepiešķīra tam nekādu svarīgu nozīmi. Jaunais cilvēks kļuva par viņas favorītu, ēda, dzēra un gandrīz vai gulēja viņu mājā. Fon Lembke sāka aizstāvēties, sauca to citu klātbūtnē par «jauno cilvēku», aizbildnieciski sita uz pleca, bet ar to neko nepanāca: Pjotrs Stepanovičs visu laiku it kā smējās viņam acīs, pat tad, kad runāja šķietami nopietni, bet cilvēkos samēļoja to, ko vismazāk varēja gaidīt. Reiz, atgriezies mājās, Lembke atrada jauno cilvēku savā kabinetā guļam uz dīvāna, pie tam neviens to nebija aicinājis. Tas paskaidroja, ka atnācis ciemos, bet, nesastapis neviena mājās, «ņēmis un izgulējies». Fon Lembke jutās aizvainots un atkal žēlojās laulātajai draudzenei; izsmējusi vīra ātro skaišanos, tā dzēlīgi aizrādīja, ka viņš pats acīmredzot neprotot ieņemt vajadzīgo stāju; vismaz ar viņu «šis zēns» nekad neatļaujoties būt familiārs, bet vispār esot «naivs un īpatns, kaut arī neievēro sabiedriskās pieklājības normas». Fon Lembke sabozās. Šoreiz viņa abus samierināja. Pjotrs Stepanovičs ne nu gluži atvainojās, bet izlīdzējās ar kādu rupju joku, ko citā reizē varētu uzskatīt par jaunu apvainojumu, bet ko šai gadījumā atzina par vainas nožēlošanu. Andreja Antonoviča kļūda bija tā, ka viņš nošāva buku pašā sākumā, proti, pastāstīja Pjotram Stepanovičam par savu romānu. Iedomādamies to par dedzīgu jaunu cilvēku ar dzejnieka dvēseli un sen jau ilgodamies pēc klausītāja, viņš pašās pirmajās pazīšanās dienās kādu vakaru nolasīja tam priekšā divas nodaļas. Pjotrs Stepanovičs noklausījās, neslēpdams garlaicību, nepieklājīgi žāvājās, ne reizi neuzslavēja, bet, prom iedams, palūdza iedot rokrakstu līdzi, lai vaļas brīžos mājās to pārdomātu, un Andrejs Antonovičs iedeva. Kopš tā laika Pjotrs Stepanovičs rokrakstu nebija atdevis, lai gan iegriezās ik dienas, bet uz jautājumu atbildēja tikai ar smiekliem; beidzot pateica, ka pazaudējis to tanī pašā dienā uz ielas. To uzzinājusi, Jūlija Mihailovna briesmīgi noskaitās uz vīru.

— Vai tu tik neizstāstīji viņam arī par baznīcu? — viņa iesaucās gandrīz vai izbailēs.

Fon Lembke kļuva stipri domīgs, bet domāšana viņam bija kaitīga, un ārsti to bija aizlieguši. Bez daudzajām rūpēm par guberņas pārvaldīšanu, par ko pastāstīsim vēlāk, bija vēl kādas īpašas bēdas, kas ne vien aizskāra viņa kā priekšnieka patmīlību, bet pat sāpināja sirdi. Dodamies laulībā, Andrejs Antonovičs neparko nebūtu varējis iedomāties, ka nākotnē iespējamas ģimenes ķildas un sadursmes. Tā viņš bija domājis visu mūžu, sapņodams par Minnu vai Ernestīni. Viņš juta, ka nav spējīgs panest ģimenes dzīves pērkonus. Jūlija Mihailovna beidzot izskaidrojās ar vīru vaļsirdīgi.

— Dusmoties tu par to nedrīksti, — viņa sacīja, — jau tāpēc vien, ka esi trīsreiz prātīgāks par viņu un uz sabiedriskā stāvokļa kāpnēm stāvi neizmērojami augstāk. Šai zēnā vēl ir palicis daudz kas no agrāko brīvdomātāju manierēm, bet, ņianuprāt, tā ir gluži vienkārši draiskulība; taču nedrīkst izturēties pārsteidzīgi, jārīkojas pakā-peniski. Vajag cienīt mūsu jaunatni; es izturos laipni un atturu viņus no bezdibeņa.

— Bet viņš sarunā velns zina ko, — fon Lembke iebilda. — Es nevaru izturēties toleranti, kad viņš cilvēku un manā klātbūtnē apgalvo, ka valdība tīši apdzirda tautu ar degvīnu, lai to abritierētu un tādējādi atturētu no sacelšanās. Iedomājies manu stāvokli, kad esmu spiests visu klātbūtnē to noklausīties.

To teikdams, fon Lembke atcerējās neseno sarunu ar Pjotru Stepanoviču. Ar nevainīgu nolūku atbruņot viņa liberālismu Andrejs Antonovičs parādīja viņam savu intīmo kolekciju — visvisādas gan Krievijā, gan ārzemēs iespiestas proklamācijas, ko viņš bija rūpīgi vācis kopš piecdesmit devītā gada ne tik daudz kā tādu izdevumu cienītājs, bet gluži vienkārši aiz derīgas ziņkārības. Pjotrs Stepanovičs, nopratis viņa nolūku, rupji izteicās, ka dažas labas proklamācijas vienā vienīgā rindiņā esot vairāk jēgas nekā veselā kancelejā, «varbūt pat jūsējo neizslēdzot».

Lembkem iekšā viss sagriezās.

— Bet pie mums tas ir par agru, pārāk agri, — viņš gandrīz vai lūgdamies sacīja, norādīdams uz proklamācijām.

— Nē, nav par agru, jūs taču baidāties, tātad nav par agru.

— Bet tomēr, te, piemēram, aicina graut baznīcas.

— Kāpēc gan ne? Jūs taču esat gudrs cilvēks un, protams, pats neticat dievam, bet pārāk labi saprotat, ka ticība mums vajadzīga, lai tautu abritierētu. Patiesība ir godīgāka par meliem.

— Piekrītu, piekrītu, es jums pilnīgi piekrītu, bet pie mums tas vēl par agru, par agru, — fon Lembke viebās.

— Kas tad jūs esat par valdības ierēdni, ja pats esat ar mieru graut baznīcas un iet ar dakšām uz Pēterburgu, tikai domājat, ka tas jādara nevis pašreiz, bet vēlāk?

Tik klaji pieķertais Lembke jutās stipri aizskarts.

— Tas nav tā, tas nav tā, — viņš iekaisa, savā patmīlībā arvien vairāk uztraukdamies, — jūs maldāties, jo esat vēl jauns cilvēks un, galvenais, nezināt mūsu nolūkus. Redziet, mīļais Pjotr Stepanovič, — jūs saucat mūs par valdības ierēdņiem? Tā. Par patstāvīgiem ierēdņiem? Tā. Bet atļaujiet — kā tad mēs rīkojamies? Uz mums gulstas atbildība, bet rezultātā mēs tāpat kalpojam vispārības lietai kā jūs. Mēs tikai saturam kopā to, ko jūs graujat un kas bez mums pajuktu uz visām pusēm. Mēs neesam jūsu ienaidnieki, nepavisam ne, mēs jums sakām: ejiet uz priekšu, progresējiet, pat graujiet, tas ir, visu veco, pārveidojamo, bet mēs, kad vajadzēs, noturēsim jūs nepieciešamajās robežās un līdz ar to glābsim jūs no jums pašiem, tāpēc ka bez mums jūs tikai izārdītu Krieviju un laupītu tai pieklājīgu izskatu, bet mūsu uzdevums jau tieši ir rūpēties par pieklājīgu izskatu. Saprotiet, ka mēs un jūs esam viens otram nepieciešami, Anglijā vīgi un toriji arī ir viens otram nepieciešami. Tā tas ir: mēs esam toriji, bet jūs vīgi, taisni tā es to saprotu.

Andrejs Antonovičs kļuva pat patētisks. Jau no pašiem Pēterburgas laikiem viņam patika parunāt gudri un liberāli, bet te, galvenais, neviens nenoklausījās. Pjotrs Stepanovičs klusēja un izturējās kaut kā neparasti nopietni. Tas vēl vairāk pamudināja oratoru uz runāšanu.

— Vai jūs zināt, ka es esmu «guberņas saimnieks», — viņš turpināja, staigādams pa kabinetu, — vai jūs zināt, ka es aiz daudzajiem pienākumiem nespēju izpildīt nevienu, bet, no otras puses, varu tikpat labi sacīt, ka man šeit nav ko darīt. Tas izskaidrojams tādējādi, ka te viss ir atkarīgs no valdības ieskatiem. Lai tur valdība dibina kaut vai republiku, nu, aiz politiskiem motīviem vai kaislību nomierināšanai, bet, no otras puses, lai paralēli pastiprina gubernatoru varu, un mēs, gubernatori, norīsim republiku; un ne tikai republiku vien: norīsim visu, ko vien vēlaties; vismaz es jūtu, ka varētu… īsi sakot, lai valdība pa telegrāfu liek man attīstīt activité dévorante, un es attīstīšu activité dévorante. Es te pateicu visiem acīs: «Cienījamie kungi, visu guberņas iestāžu līdzsvarošanai un plaukšanai nepieciešams viens: gubernatora varas pastiprināšana.» Redziet, vajadzīgs, lai visas šīs iestādes — lai tās būtu zemstes vai tiesas — dzīvotu, tā sakot, dubultdzīvi, tas ir, vajadzīgs, lai tās pastāvētu (es piekrītu, ka tas ir nepieciešams), nu, bet, no otras puses, vajadzīgs, lai tās arī nepastāvētu. Viss ir atkarīgs no valdības ieskata. Ja radīsies tāda noskaņa, ka iestādes pēkšņi būs vajadzīgas, man tās tūdaļ būs. Pāries nepieciešamība, un neviens tās pie manis vairs neatradīs. Tā es saprotu activité dévorante, bet tas nav iespējams bez gubernatora varas pastiprināšanas. Mēs ar jums runājam zem četrām acīm. Es, ziniet, jau ziņoju uz Pēterburgu, ka pie gubernatora mājas durvīm nepieciešams īpašs sargkareivis. Gaidu atbildi.

— Jums vajadzīgi divi, — Pjotrs Stepanovičs noteica.

— Kāpēc divi? — Fon Lembke nostājās viņa priekšā.

— Ar vienu varbūt būs par maz, lai jūs cienītu. Jums katrā ziņā vajadzīgi divi.

Andrejs Antonovičs savieba seju.

— Jūs… jūs dievs zina ko atļaujaties, Pjotr Stepanovič. Izmantodams manu labsirdību, jūs runājat dzēlības un tēlojat kaut kādu bourru bienfaisant.. J

— Nu, kā gribat, tā sakiet, — Pjotrs Stepanovičs nomurmināja, — un tomēr jūs mums nolīdzināt ceļu un veicināt mūsu panākumus.

— Tas ir, kam jums un kādus panākumus? — Fon Lembke platām acīm izbrīnā pavērās viņā, bet atbildi nesaņēma.

Jūlija Mihailovna, noklausījusies ziņojumu par sarunu, bija ļoti neapmierināta.

— Bet es taču nevaru, — fon Lembke aizstāvējās, — izturēties pret tavu favorītu kā priekšnieks, turklāt runājot zem četrām acīm … Var jau būt, ka es izpļāpājos … aiz labsirdības.

— Aiz pārāk lielas labsirdības. Es nezināju, ka tev ir proklamāciju kolekcija, lūdzu, parādi.

— Bet… bet viņš tās izlūdzās uz vienu dienu.

— Un jūs atkal devāt! — Jūlija Mihailovna sadusmojās. — Cik netaktiski!

— Es tūliņ aizsūtīšu kādu, lai paņem atpakaļ.

— Viņš neatdos.

— Es pieprasīšu! — fon Lembke iesvilās un pat pielēca kājās. — Kas viņš tāds ir, ka no viņa tik ļoti jābaidās, un kas esmu es, ka nedrīkstu neko darīt?

— Apsēdieties un nomierinieties, — Jūlija Mihailovna viņu apstādināja, — es atbildēšu uz jūsu pirmo jautājumu: viņš man ļoti labi rekomendēts, viņš ir spējīgs jauneklis un reizēm runā ārkārtīgi gudri. Karmazinovs man apgalvoja, ka Verhovenskim esot sakari gandrīz visur un ārkārtīgi liela ietekme uz galvaspilsētas jaunatni. Bet, ja es ar viņa starpniecību piesaistīšu viņus visus un sapulcēšu ap sevi, tad novērsīšu viņu bojā eju, parādīdama jaunu ceļu viņu godkārībai. Viņš man ir uzticīgs ar sirdi un dvēseli un visos jautājumos man klausa.

— Bet pa to laiku, kamēr viņiem tiek izrādīta laipnība, viņi var velns zina ko izdarīt. Protams, tā ir laba ideja… — fon Lembke nedroši aizstāvējās, — bet… bet es dzirdu, ka -skas apriņķī uzradušās kaut kādas proklamācijas.

— Tādas baumas klīda jau vasarā — proklamācijas, viltotas asignācijas un vēl nez kas, taču līdz šim laikam neviena nav atsūtīta. Kas jums to teica?

— Es dzirdēju no fon Blūma.

— Ak, lieciet mani mierā ar savu Blūmu un nekad vairs nepieminiet man pat viņa vārdu!

Jūlija Mihailovna aizsvilās un kādu brīdi nebija spējīga pat parunāt. Fon Blūms bija gubernatora kancelejas ierēdnis, kuru viņa sevišķi neieredzēja. Bet par to vēlāk.

— Lūdzu, neuztraucies par Verhovenski, — viņa nobeidza sarunu, — ja viņš piedalītos kādās palaidnībās, tad taču nerunātu tā, kā viņš ar tevi un visiem šeit runā. Frāžu varoņi nav bīstami, un es pat teikšu tā: ja te kas notiktu, es pirmā no viņa paša to dabūtu zināt. Viņš ir fanātiski, fanātiski uzticīgs man.

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, aizrādīšu, ka tie nekrietnie ļautiņi pie mums varbūt nekā ļauna arī nebūtu paguvuši izdarīt, ja nebijis Jūlijas Mihailovnas iedomības un godkārības. Par visu notikušo viņa ir lielā mērā atbildīga!

Piektā nodaļa PIRMS SVĒTKIEM

Jūlijas Mihailovnas iecerēto un subskripcijas ceļā riKojamo svētku diena par labu mūsu guberņas guvernantēm jau vairāk reižu tika atlikta uz vēlāku laiku. Ap viņu pastāvīgi luncinājās Pjotrs Stepanovičš, visur pasūtāmais sīkais ierēdnītis Ļamšins, kas savā laikā bija apmeklējis Stepanu Trofimoviču un pēkšņi klavierspēles dēļ ieguvis labvēlību gubernatora mājā, pa daļai Ļiputins, kuru Jūlija Mihailovna bija paredzējusi par nākamā neatkarīgā guberņas laikraksta redaktoru, dažas dāmas un meičas un, beidzot, pat Karmazinovs, kurš, kaut arī neluncinājās, tomēr bija skaļi un pašapmierināti izteicies, ka patīkami pārsteigšot visus, kad sākšoties literārā kadriļa. Subskribentu un ziedotāju saradās milzum daudz — visa pilsētas izmeklētā sabiedrība; taču tika pielaisti ari paši vienkāršākie, ja vien tie nesa naudu. Jūlija Mihailovna aizrādīja, ka reizēm pat jāpieļaujot kārtu sajaukšanās, «jo kas gan cits tos izglītos». Noorganizē jās neoficiāla mājas komiteja, kurā tika nolemts, ka svētki būs demokrātiski. Pārmērīgi plašais paredzamo viesu skaits vedināja uz izdevumu palielināšanu; gribējās sarīkot kaut ko brīnišķīgu — tāpēc arī vairākkārt atlika. Joprojām nebija izšķīrušies, kur rīkot vakara balli: milzīgajā muižniecības maršalienes namā, kuru tā uz svētku dienu nodeva komitejas rīcībā, vai pie Varvaras Petrovnas Skvorešņikos. Līdz Skvorešņikiem bija patālu, bet daudzi komitejas locekļi uzstāja, ka tur būšot «brīvāk». Pašai Varvarai Petrovnai pārlieku gribējās, lai balli rīkotu pie viņas. Grūti pasacīt, kāpēc šī lepnā sieviete gandrīz vai centās pieglaimoties Jūlijai Mihailovnai. Varvarai Petrovnai droši vien patika, ka tā savukārt gandrīz vai zemojas Nikolaja Vsevolodoviča priekšā un izturas pret viņu tik laipni kā ne pret vienu. Atkārtošu vēlreiz: Pjotrs Stepanovičs visu laiku čukstus izplatīja gubernatora namā jau agrāk palaisto ziņu, ka Nikolajs Vsevolodovičs esot cilvēks ar visnoslēpumainākajiem sakariem visnoslēpumainākajās aprindās un ka droši vien esot ieradies te kaut kādā uzdevumā.

Dīvainas toreiz bija cilvēku noskaņas. Sevišķi dāmu sabiedrībā radās tāda kā vieglprātība, un nevar teikt, ka tas būtu noticis pakāpeniski. It kā vējš būtu uzpūtis dažus ārkārtīgi izlaidīgus uzskatus. Iestājās kaut kas pārmērīgi jautrs, viegls un ne jau vienmēr patīkams. Modē bija zināms prātu nemiers. Vēlāk, kad viss bija beidzies, vainu uzkrāva Jūlijai Mihailovnai, viņas videi un ietekmei; bet diez vai viss notika vienīgi Jūlijas Mihailovnas vainas dēļ. Gluži otrādi, ļoti daudzi sākumā aizgūtnēm slavēja jauno gubernatoriem par to, ka viņa protot apvienot sabiedrību un ka dzīve pēkšņi kļuvusi jautrāka. Notika pat daži skandalozi gadījumi, kuros Jūlija Mihailovna nu nekādi nebija vainojama; bet toreiz visi tikai smējās un uzjautrinājās un nebija neviena, kas atturētu. Tiesa, malā noturējās paprāvs pulciņš cilvēku, kuriem bija pašiem savs uzskats par toreizējo notikumu gaitu; bet arī tie toreiz vēl nekurnēja, pat smaidīja.

Es atceros — toreiz it kā pats no sevis noorganizējās diezgan plašs pulciņš, kura centrs varbūt tiešām atradās

Jūlijas Mihailovnas viesistabā. Šim intīmajam pulciņam, kas grupējās ap Jūliju Mihailovnu, protams, jauniešiem, bija atļauts un pat kļuvis par paradumu nodoties visādām draiskulībām — tiešām dažreiz diezgan izlaidīgām. Pulciņā bija dažas pat ļoti jaukas dāmas. Jaunieši rīkoja piknikus, vakarus, reizēm braukāja pa pilsētu ekipāžās un jāšus veselām kavalkādēm. Meklēja dēkas, pat tīšām paši tādas izgudroja un inscenēja vienīgi tāpēc, lai iznāktu kāda jautra ēverģēlība. Viņi izturējās mūsu pilsētā tā, it kā tā būtu kāda Glupova. Viņus sauca par smējējiem vai izsmējējiem, tāpēc ka viņi gandrīz ne no kā nekautrējās. Tā, piemēram, reiz gadījās, ka kāda vietējā poručika sieva, vēl ļoti jauniņa tumšmate, kaut arī novārgusi trūcīgajā vīra maizē, kādu vakaru aiz vieglprātības sāka spēlēt jeralašu uz lielām summām, cerēdama vinnēt naudu mantiļai, taču nevis vinnēja, bet paspēlēja piecpadsmit rubļus. Baidīdamās no vīra un nevarēdama kāršu parādu samaksāt, viņa, atcerēdamās agrāko drosmi, nolēma tajā pašā vakarā paklusām aizņemties naudu no mūsu pilsētas galvas dēla, kas bija nekrietns un pāragri nodzīvojies zeņķis. Tas viņai ne tikai atteica, bet, skaļi smiedamies, gāja stāstīt vīram. Poručiks, kas pārtika vienīgi no savas algas, tiešām kāvās ar trūkumu un, pārvedis sievu mājās, pārmācīja, kā nākas, lai gan viņa vaimanāja, kliedza un uz ceļiem lūdza piedošanu. Šis riebīgais notikums izraisīja visā pilsētā tikai smieklus, un, kaut arī nabaga poručika sieva nepiederēja pie Jūlijas Mihailovnas sabiedrības, tomēr viena no šīs «kavalkādes» dāmām, ekscentriska un uzņēmīga persona, kas pazina poručika sievu, aizbrauca pie viņas un gluži vienkārši aizveda pie sevis viesos. Tur viņu tūliņ saņēma savās rokās mūsu palaidņi, apmīļoja, apdāvināja un noturēja četras dienas, nelaizdami atpakaļ pie vīra. Viņa dzīvoja pie uzņēmīgās dāmas un dienām ilgi braukāja kopā ar viņu un visu jautro sabiedrību pa pilsētu, piedalījās izpriecās un deju vakaros. Visu laiku viņu kūdīja iesūdzēt vīru tiesā, celt traci. Apgalvoja, ka visi viņu atbalstīšot, iešot tiesā par lieciniekiem. Vīrs klusēja, neuzdrošinādamies ielaisties cīņā. Nabadzīte beidzot noprata, ka iekūlusies ķibelē, un ceturtajā dienā tikko vairs dzīva aiz bailēm krēslā aizbēga no labvēļiem pie sava poručika. Nav droši zināms, kas notika starp laulātajiem draugiem; bet zemajā koka mājiņā, kur poručiks īrēja dzīvokli, divi logu aizvirtņi netika atvērti divas nedēļas. Jūlija Mihailovna, dabūjusi visu zināt, padusmojās par palaidņiem un bija ļoti neapmierināta ar uzņēmīgās dāmas rīcību, lai gan šī pati dāma bija poručika sievu stādījusi viņai priekšā jau pirmajā tās nolaupīšanas dienā. Šis gadījums tomēr drīz vien aizmirsās.

Citreiz kāda sīka ierēdņa — cienīga izskata ģimenes galvas meitu apprecēja no cita apriņķa iebraucis jauns cilvēks, arī sīks ierēdnis; meita bija pilsētā visiem pazīstama septiņpadsmitgadīga skaistule. Bet pēkšņi kļuva zināms, ka kāzu naktī jaunais vīrs izturējies pret skaistuli visai nepieklājīgi, atriebdamies viņai par aptraipīto godu. Ļamšins, kas bija gandrīz vai šā notikuma aculiecinieks, jo kāzās bija apdzēries un palicis turpat pārgulēt, jau mazā gaismiņā apskrēja visus ar uzjautrinošo ziņu. Vienā acumirklī noorganizējās apmēram desmit cilvēku liela kompānija, visi “bez izņēmuma jāšus, daži noīrētos kazaku zirgos, piemēram, Pjotrs Stepanovičs un Ļiputins, kas, lai gan būdams sirms, toreiz piedalījās gandrīz visās mūsu gaisīgās jaunatnes skandalozajās dēkās. Kad jaunais pāris parādījās uz ielas ormaņa divjūgā, lai dotos vizītēs, kas bija kļuvušas par obligātu paradumu jau otrajā dienā pēc laulībām, neņemot vērā nekādas nejaušības, — visa šī kavalkāde, jautri smiedamās, ielenca pajūgu un visu rītu pavadīja jaunlaulātos pa pilsētu. Tiesa, iekšā viņi negāja, bet gaidīja zirgos pie vārtiem; no sevišķas jaunlaulāto apvainošanas atturējās, tomēr skandālu sacēla. Visa pilsēta sāka runāt. Protams, visi smējās. Bet šoreiz sadusmojās fon Lembke, un viņam ar Jūliju Mihailovnu atkal iznāca diezgan asa saruna. Arī gubernatoriene ārkārtīgi noskaitās un gribēja jau aizliegt palaidņiem apmeklēt viņas māju. Bet jau otrajā dienā viņa visiem piedeva, pēc tam kad Pjotrs Stepanovičs bija viņu pierunājis un dažus vārdus bildis arī Karmazinovs. Tas bija atzinis «joku» par diezgan asprātīgu.

— Tādi nu ir tie šejienes tikumi, — viņš bija teicis, — vismaz raksturīga un … droša uzvedība; un paskatieties — visi smejas, bet sašutusi esat vienīgi jūs.

Taču notika arī tādas palaidnības, kas bija jau neciešamas, ar īpašu pieskaņu.

Pilsētā uzradās grāmatnese, kas pārdeva evaņģēliju, cienījama sieviete, kaut arī no sīkpilsoņu kārtas. Par viņu sāka runāt, tāpēc ka par grāmatnesēm nupat bija parādījušās interesantas atsauksmes galvaspilsētu laikrakstos. Atkal tas pats Ļemšins kopā ar kādu seminā-ristu, kas slaistījās apkārt bez darba, gaidīdams uz skolotāja vietu, paslepus, it kā grāmatas pirkdams, bija ielicis grāmatneses somā veselu paciņu no ārzemēm ievestu neķītru fotogrāfiju, ko speciāli šim nolūkam bija ziedojis, kā vēlāk kļuva zināms, kāds visai cienījams večuks, kura vārdu es nepieminu, bet kurš kaklā nēsāja izcilu ordeni un kuram patika, kā pats mēdza izteikties, «veselīgi smiekli un jautri joki». Kad nabaga sieviete mūsu pilsētas Tirdzniecības kvartālā sāka ņemt ārā svētos rakstus, izbira arī fotogrāfijas. Kļuva dzirdami smiekli un kurnēšana, sadrūzmējās pūlis, atskanēja lamas, un būtu gājusi vaļā pat kaušanās, ja nebūtu piesteigusies policija. Grāmatnesi iespundēja tuptūzī, un tikai vakarā, pēc tam kad iejaucās Mavrikijs Nikolajevičs, kas ar sašutumu bija uzzinājis tuvākas ziņas par šo nekrietno atgadījumu, viņu atbrīvoja un izraidīja no pilsētas. Nu gan Jūlija Mihailovna gribēja katrā ziņā padzīt Ļamšinu, bet tanī pašā vakarā vesela kompānija mūsējo atveda vainīgo pie viņas un paziņoja, ka tas komponējis jaunu, neparastu muzikālu numuru klavierēm, un pierunāja Jūliju Mihailovnu tikai noklausīties. Numurs, izrādījās, tiešām bija amizants, ar jocīgu nosaukumu — «Franču-prūšu karš». Tas sākās ar bargajām «Marseljēzas» skaņām:

Qu’un sang impur abreuve nos sillons!

Bija dzirdams uzpūtīgs izaicinājums, gaviles par gaidāmajām uzvarām. Bet pēkšņi līdztekus meistariski variētām himnas taktīm, kaut kur sāņus, nomaļus, it kā kaktiņā, bet ļoti tuvu kļūst dzirdamas banālas «Mein lieber Augustin» skaņas. «Marseljēza» tās nedzird, «Marseljēzas» sajūsma par savu varenību sasniegusi augstāko pakāpi, bet «Augustin» pieņemas spēkā, kļūst arvien nekaunīgāks, un tad «Augustin» taktis it kā nejauši sāk sakrist ar Marseljēzas taktīm. Tā sāk it kā dusmoties, tā beidzot sadzird «Augustin», grib no tā atkratīties, aizdzīt kā uzbāzīgu, sīku mušu, bet «Mein lieber Augustin» ir jau stingri nostājies uz kājām; tas ir jautrs un pašapzinīgs; tas ir priecīgs un nekaunīgs; un tad «Marseljēza» pēkšņi sāk izturēties briesmīgi muļķīgi: tā vairs neslēpj, ka ir dusmīga un apvainota; tie ir sašutuma kliedzieni, tās ir raudas un zvēresti ar izstieptām rokām pret debesīm:

Pas un pouce de notre terrain, pas une pierre de nos forteresses!

Bet «Marseljēza» jau spiesta dziedāt vienā taktī ar «Mein 1 ieber Augustin». Tās skaņas muļķīgā kārtā pāriet «Augustin» skaņās, tā pakļaujas, dziest. Tikai retumis, kā izlauzdamās uz āru, atskan atkal qu’un sang impur…, bet tūdaļ nožēlojamā kārtā pārlec uz banālo valsi. «Marseljēza» samierinās galīgi: tas ir Zils Favrs, kas raud pie Bismarka krūtīm un atdod visu, visu … Bet «Augustin» kļuvis jau nešpetns; dzirdamas aizsmakušas skaņas, jūtams, ka izdzerts bezgala daudz alus, ka «Augustin» bez jēgas slavē pats sevi, prasa miljardus, smalkus cigārus, šampanieti un ķīlniekus; «Augustin» sāk neganti rēkt… Franču-prūšu karš beidzies. Mūsējie aplaudē. Jūlija Mihailovna smaida un saka: «Nu kā lai tādu dzen projām?» Miers noslēgts. Nelietim tiešām ir talantiņš; Stepans Trofimovičs man reiz apgalvoja, ka vistalantīgākie mākslinieki varot būt vislielākie nelieši un ka šīs īpašības esot savienojamas. Pēc tam paklīda bauma, ka Ļamšins šo kompozīciju esot nozadzis kādam talantīgam un lēnīgam jaunam cilvēkam, viņa paziņam, kas braucis cauri mūsu pilsētai un tā arī palicis nezināms; bet lai nu tas paliek. Nelietis, kas vairākus gadus bija luncinājies Stepana Trofimoviča priekšā, viņa vakaros pēc pieprasījuma attēlodams dažādus žīdiņus, kurlas sievas grēksūdzi vai bērna piedzimšanu, tagad pie Jūlijas Mihailovnas reizēm ļoti komiski kariķēja, starp citu, arī pašu Stepanu Trofimoviču, apzīmējot to par «četrdesmito gadu liberāli». Visi smējās, vēderus turēdami, tā ka viņu galu galā nekādi nevarēja padzīt: bija kļuvis par pārāk vajadzīgu cilvēku. Turklāt viņš centās verdziski izdabāt Pjotram Stepanovičam, kas savukārt ap to laiku bija ieguvis neizskaidrojami lielu ietekmi uz Jūliju Mihailovnu …

Es nebūtu sācis runāt par šo nelieti atsevišķi, un viņš arī nebūtu tā vērts, lai pie viņa pakavētos, bet tad norisinājās kāds riebīgs notikums, kurā, kā apgalvo, piedalījies

arī viņš, un šo notikumu es savā hronikā nekādi nevaru noklusēt.

Kādu ritu pa visu pilsētu izplatījās vēsts par nejēdzīgu un riebīgu svētuma apgānīšanu. Pie mūsu milzīgā tirgus laukuma atrodas veca Dievmātes dzimšanas baznīca, kas mūsu senajā pilsētā ir ievērojams senatnes piemineklis. Pie žoga vārtiem izsenis atradās liela dievmātes svētbilde, kas aiz režģa iestiprināta sienā. Un šī svētbilde bija kādu nakti aplaupīta, svētbildes skapīša stikls izsists, režģis salauzts un no vainaga un rizas izņemti vairāki dārgakmeņi un pērles, nezinu, vai ļoti dārgas. Bet galvenais tas, ka bez zādzības bija notikusi nejēdzīga, zaimojoša svētuma apgānīšana: aiz izsistā svētbildes stikla, kā runāja, no rīta bija atrasta dzīva pele. Tagad, pēc četriem mēnešiem, ir noteikti zināms, ka noziegumu pastrādājis katordznieks Fedjka, bet nez kāpēc par līdzdalībnieku min arī Ļamšinu. Toreiz neviens par Ļamšinu nerunāja un viņu nemaz neturēja aizdomās, bet tagad visi apgalvo, ka viņš bijis tas, kas ielicis peli. Atceros, visa mūsu priekšniecība bija mazliet apjukusi. Ļaudis pulcējās nozieguma vietā no paša rīta. Pastāvīgi stāvēja pūlis, kaut arī ne diez cik liels, tomēr ap simt cilvēku. Vieni nāca klāt, citi gāja prom. Klāt nācēji meta krustus, skūpstīja svētbildi; sāka mest ziedojumus, un uzradās baznīcas upura trauks, bet pie trauka mūks, un tikai ap pulksten trim pēc pusdienas priekšniecība atģidās, ka var pavēlēt ļaudīm arī nedrūzmēties pūlī, bet, pēc tam kad pielūgts dievs, noskūpstīta svētbilde un iemesta sava artava, var likt iet garām. Uz fon Lembki šis nelaimes gadījums atstāja visdrūmāko iespaidu. Jūlija Mihailovna, kā man atstāstīja, vēlāk bija izteikusies, ka kopš tā baigā rīta viņa sākusi ievērot pie sava vīra to dīvaino grūtsirdību, kas pēc tam turpinājusies līdz tam brīdim, kad viņš slimības dēļ aizbraucis no mūsu pilsētas pirms diviem mēnešiem, un, liekas, nav pārgājusi arī Šveicē, kur viņš joprojām atpūšas pēc savas īslaicīgās karjeras mūsu guberņā.

313

Atceros, pēc pulksten divpadsmitiem dienā es toreiz iegriezos laukumā; pūlis stāvēja klusu, un sejas bija svinīgi drūmas. Ar ormani piebrauca nobarojies un dzeltens tirgotājs, izkāpa no ratiem, ceļos nometies, paklanījās līdz zemei, noskūpstīja svētbildi, ziedoja rubli, tusnīdams iekāpa ratos un atkal aizbrauca. Piebrauca arī

II F. Dostojevskis, VII

ekipāža ar divām mūsu dāmām divu mūsu palaidņu pavadībā. Arī jaunie cilvēki (no kuriem viens nebija vairs nekāds jaunais) izkāpa no ekipāžas un( diezgan nevērīgi atbīdīdami sāņus cilvēkus, aizspraucās līdz svētbildei. Abi cepures nenoņēma, bet viens uzlika uz deguna pensneju. Ļaudis sāka kurnēt, tiesa, ne skaļi, bet naidīgi. Bramanis ar pensneju izņēma no portmoneja, kas bija bāztin piebāzts ar kredītbiļetēm, vara kapeiciņu un iemeta traukā; abi, smiedamies un skaļi runādami, pagriezās pret ekipāžu. Tanī brīdī pēkšņi piejāja Ļizaveta Nikolajevna Mavrikija Nikolajeviča pavadībā. Viņa nolēca no zirga, pameta pavadu savam pavadonim, kas pēc viņas pavēles bija palicis zirgā, un piegāja pie svētbildes tieši tanī brīdī, kad tika iemesta kapeiciņa. Sašutuma sārtums iesitās viņai sejā; viņa noņēma savu apaļo cepuri, novilka cimdus, svētbildes priekšā nokrita ceļos tieši uz dubļainās ietves un dziļā bijībā trīs reizes paklanījās līdz zemei. Pēc tam izņēma savu portmoneju, bet, tā kā tanī atradās tikai daži desmitkapeiku gabali, vienā mirklī noņēma savus briljanta auskarus un ielika traukā.

— Vai drīkst, vai drīkst? Rizas rotājumam? — viņa uztraukusies jautāja mūkam.

— Ir atļauts, — tas atbildēja, — katra dāvana ir dievam tīkama.

Ļaudis klusēja, neizrādīdami ne nosodījumu, ne piekrišanu. Ļizaveta Nikolajevna dubļainā kleitā uzkāpa zirgam mugurā un aizjāja.

II

Divas dienas pēc nule aprakstītā gadījuma es sastapu Ļizavetu Nikolajevnu lielā kompānijā, kas trijās jātnieku ielenktās ekipāžās kaut kur brauca. Viņa pamāja man ar roku, apturēja ekipāžu un uzstāja, lai pievienojos viņu sabiedrībai. Ekipāžā man atradās vieta, un viņa smiedamās iepazīstināja mani ar līdzbraucējām greznām dāmām, bet man paskaidroja, ka visi dodoties ārkārtīgi interesantā ekspedīcijā. Viņa skaļi smējās un likās pārmērīgi laimīga. Pašā beidzamajā laikā viņa bija kļuvusi draiskulīgi jautra. Tiešām — pasākums bija ekscentrisks: visi devās pāri upei uz tirgoņa Sevostjanova namu, kur

Nēl.is mājiņā nu jau gadu desmit mierā, pārticībā un Im’/rūpībā dzīvoja ne tikai pie mums, bet arī apkārtējās guberņās un pat galvaspilsētās pazīstamais Semjons JakovIevies, mūsu svētais vīrs un pravietotājs. Viņu apmeklēja visi, sevišķi iebraucēji, gribēdami dzirdēt svētā vaidus, pielūgdami viņu un nesdami ziedojumus. Ja par ziedojumiem, kas dažreiz bija itin prāvi, tūdaļ nedeva nkojumu pats Semjons Jakovļevičs, tad tos nosūtīja uz dievnamu un galvenokārt uz mūsu Dievmātes klosteri; -ai nolūkā pie Semjona Jakovļeviča vienmēr dežurēja klostera mūks. Visi cerēja uz lielu jautrību. Neviens no šis sabiedrības vēl nebija Semjonu Jakovļeviču redzējis. Vienīgi Ļamšins kādreiz bija pie svētā bijis un tagad apgalvoja, ka tas viņu licis ar slotu padzīt un pats ai savu roku metis viņam nopakaļ divus lielus vārītus kartupeļus. Starp jātniekiem es ievēroju arī Pjotru Stepanoviču, atkal īrētā kazaka zirgā, uz kura viņš turējās visai nedroši, un Nikolaju Vsevolodiču, arī jāšus. Tas dažreiz nevairījās no kopīgām izpriecām un tādos gadījumos vienmēr rādīja pieklājīgi jautru seju, lai gan joprojām runāja maz un reti. Kad ekspedīcija, tuvodamās tiltam, bija piebraukusi pie pilsētas viesnīcas, kāds pēkšņi paziņoja, ka viesnīcā, numurā, nupat esot atrasts kāds nošāvies iebraucējs un ka tur gaidot policiju. Tūliņ radās doma paskatīties uz pašnāvnieku. Ierosinājums tika atbalstīts: mūsu dāmas nekad nebija redzējušas pašnāvnieku. Atceros, viena no viņām turpat skaļi pateica, ka «viss jau tā apnicis, ir pilnīgi vienalga, kāda izprieca, ka tikai interesanti». Tikai nedaudzi palika gaidām pie lieveņa; pārējie barā iegāja netīrajā gaitenī, un es pārsteigts ieraudzīju starp citiem arī Ļizavetu Nikolajevnu. Pašnāvnieka numurs bija vaļā, un, protams, mūs neuzdrīkstējās nelaist iekšā. Tas bija vēl jauns zēns, apmēram deviņpadsmit gadus vecs, nekādā ziņā ne vecāks, jādomā, ļoti skaists, ar bieziem, gaišiem matiem, pareizi veidotu ovālu seju, tīru, daiļu pieri. Viņš bija jau sastindzis, un baltā sejiņa likās kā no marmora izcirsta. Uz galda atradās ar viņa roku rakstīta zīmīte, kurā bija teikts, lai viņa nāvē nevienu nevaino un ka viņš nošāvies tāpēc, ka «notriecis» četrus simtus rubļu. Zīmītē tā arī bija ierakstīts vārds «notriecis»; četrās rindiņās bija trīs gramatiskas kļūdas. Pie viņa numurā sevišķi skaļi vaimanāja kāds resns muižnieks, acīmredzot pašnāvnieka kaimiņš, kas, savus darījumus kārtodams, bija apmeties citā numurā. No tā vārdiem izrietēja, ka zēnu visa ģimene — atraitne māte, māsas un krustmātes bija atsūtījušas no sādžas uz pilsētu, lai te dzīvojošās radinieces vadībā izdarītu dažādus iepirkumus vecākās māsas pūram un nogādātu tos mājās. Zēnam uzticēja četrus simtus rubļu, kas bija krāti gadu desmitiem, un viņš ticis izvadīts ar baiļu pilnām nopūtām, bezgalīgām pamācībām, lūgšanām un krustu mešanu. Zēns līdz tam bijis rātns un uzticams. Iebraucis pirms trim dienām pilsētā, viņš pie radinieces nav aizgājis, apmeties viesnīcā un devies tieši uz klubu — cerībā sameklēt kaut kur dibenistabā kādu iebraucēju bankas turētāju vai vismaz stukulkas spēlmaņus. Bet stukulkas spēlmaņu tovakar nebija, bankas turētāju arī ne. Atgriezies numurā jau ap pusnakti, viņš licis atnest šampanieti un Havannas ci-gārus un pasūtījis vakariņās sešus vai septiņus ēdienus. Bet no šampanieša apreibis, no cigāriem kļuvis nelabi, tā ka atnestajiem ēdieniem nav pat pieskāries un licies gulēt bezmaz nesamaņā. Otrā rītā pamodies spirgts, kā no jauna piedzimis, tūdaļ devies uz čigānu nometni, kura atradusies aiz upes slobodā un par kuru bija dzirdējis vakar klubā, un viesnīcā nav rādījies divas dienas. Beidzot vakar, ap pulksten pieciem pēc pusdienas, ieradies piedzēries, tūliņ licies gulēt un nogulējis līdz desmitiem vakarā. Pamodies pasūtījis kotleti, pudeli šatodikēma un vīnogas, kā arī licis atnest papīru, tinti un rēķinu. Neviens pie viņa nav pamanījis neko sevišķu; bijis mierīgs, kluss un laipns. Droši vien nošāvies jau ap pusnakti, lai gan dīvaini, ka neviens nav dzirdējis šāvienu, bet apķērušies tikai šodien pulksten vienos pēc pusdienas un, veltīgi izklaudzinājušies, uzlauzuši durvis. Šatodikēma pudele bija līdz pusei izdzerta, arī vīnogu palicis pusšķīvis. Šauts bija ar mazu trīsstobru revolveri tieši sirdī. Asiņu bija iztecējis ļoti maz; revolveris no rokas izkritis uz paklāja. Pats jauneklis gulēja puszviļus dīvāna stūrī. Nāve droši vien iestājusies momentāni; nekādas nāves mokas sejā nebija manāmas; izteiksme mierīga, gandrīz laimīga, pat dzīvespriecīga. Visi mūsējie aplūkoja pašnāvnieku ar alkanu ziņkāri. Vispār katrā nelaimē, kas notiek ar mūsu tuvāko, vienmēr ir kaut kas tāds, kas iepriecē svešu vērotāju — lai tas būtu kas būdams. Mūsu dāmas noraudzījās klusēdamas, turpretī pavadoņi centās izrādīt asprātību un vislielāko aukstasinību. Viens aizrādīja, ka t<i esot bijusi vislabākā izeja un ka neko prātīgāku zēns nemaz nebūtu varējis izdomāt; otrs nosprieda: kaut īsu bridi, tomēr izbaudījis dzīvi. Trešais pēkšņi noburkšķēja: Kāpēc pie mums tik bieži sākuši kārties un šauties — it kā saknes būtu pārtrūkušas, it kā visiem pamats zem kā-jām būtu zudis? Citi noraudzījās uz prātvēderu visai nelaipni. Toties Ļamšins, kurš uzskatīja par godu uzņemties āksta lomu, nospēra no šķīvja vīnogu ķekariņu, otrs smiedamies darīja to pašu, bet trešais izstiepa roku pat pēc šatodikēma. Bet viņu apturēja ienākušais policijmeistars, kas pat palūdza «atbrīvot istabu». Tā kā visi bija jau pietiekami izskatījušies, tad bez ierunām tūdaļ arī gāja ārā, lai gan Ļamšins vēl nez kāpēc piesējās policijmeistaram. Vispārējā jautrība, smiekli un draiskās runas atlikušajā ceļa gabalā kļuva gandrīz divreiz skaļākas.

Pie Semjona Jakovļeviča ieradāmies tieši vienos pēc pusdienas. Diezgan lielā tirgoņu nama vārti bija līdz galam vaļā, un sētas mājā varēja brīvi iet iekšā. Tūliņ dabūjām zināt, ka Semjons Jakovļevičs ietur pusdienas, bet apmeklētājus pieņem. Viss mūsu bars reizē sagāja iekšā. Istaba, kurā svētais vīrs pieņēma apmeklētājus un ēda pusdienas, bija diezgan plaša, ar trim logiem, šķērsām pārdalīta divās vienādās daļās ar koka režģi, kas sniedzās līdz jostas vietai un stiepās no vienas sienas līdz otrai. Parastie apmeklētāji palika aiz režģa, bet laimīgie pēc svētā tēva norādījuma tika pa režģa durtiņām ielaisti viņa galā, un viņš tos, ja gribēja, sēdināja uz saviem vecajiem ādas atzveltņiem un uz dīvāna; bet pats vienmēr sēdēja vecā, nodilušā Voltēra krēslā. Tas bija diezgan liela auguma izblīdis vīrs ar dzeltenu seju, gadus piecdesmit piecus vecs, gaišiem, plāniem matiem un pliku galvvirsu; bārdu viņš skuva, labais vaigs bija uztūcis, mute tāda kā pašķība; pie kreisās nāss liela kārpa, actiņas šauras, sejas izteiksme mierīga, nosvērta, miegaina. Viņš bija ģērbies vācu gaumē — melnos svārkos, bet bez vestes un kaklasaites. Zem svārkiem redzams diezgan biezs, bet balts krekls; kājas, kas laikam bija slimas, ieautas rītakurpēs. Biju dzirdējis, ka Semjons Jakovļevičs kādreiz bijis ierēdnis un ka viņam ir dienesta pakāpe. Viņš nupat bija beidzis ēst zivtiņu viru un ķērās pie otrā ēdiena — nemizotiem kartupeļiem ar sāli. Neko citu viņš nekad neēda; dzēra tikai tēju, uz ko bija ļoti kārs. Ap Viņu šaudījās trīs tirgoņa algoti sulaiņi; viens no sulaiņiem bija frakā, otrs izskatījās pēc komija, trešais pēc ķestera. Bija vēl kāds gadu sešpadsmit vecs puika, visai kustīgs. Bez sulaiņiem istaba atradās arī cienīga izskata, sirms, mazliet pārlieku resns mūks ar ziedojumu bundžu. Uz viena no galdiem sīca milzīgs patvāris un atradās paplāte ar gandrīz diviem dučiem glāžu. Uz otra — pretējā galda atradās sanestie ziedojumi: vairākas cukurgalvas un turzas ar cukuru, mārciņas divas tējas, izšūtu rītakurpju pāris, fulāra lakats, vadmalas atgriezums, audekla baķis utt. Gandrīz visi ziedojumi naudā nokļuva mūka bundžā. Istaba bija ļaužu pilna — savs ducis apmeklētāju vien, no kuriem divi sēdēja pie Semjona Jakovļeviča aiz režģa; tie bija sirms večuks svētceļnieks, no «vienkāršajiem», un maziņš, kalsns mūks, kas pa ceļam bija te iegriezies un sēdēja cienīgi, acis nodūris. Visi pārējie apmeklētāji stāvēja šaipus režģa, lielākoties arī vienkārši ļaudis, neskaitot kādu no apriņķa pilsētas iebraukušu resnu, bārdainu kupci, kurš bija ģērbies kā krievu zemnieks, bet kuru pazina kā lielu bagātnieku, kādu pavecu un nabadzīgu muižnieci un vienu muižnieku. Visi gaidīja savu laimi, neuzdrošinādamies sākt runāt paši. Kādi četri bija nometušies ceļos, bet visvairāk sev uzmanību pievērsa muižnieks, gadus četrdesmit piecus vecs, resns vīrs, kas stāvēja uz ceļiem pie paša režģa vistuvāk Semjonam Jakovļevičam un godbijīgi gaidīja, kad tas veltīs viņam vēlīgu skatienu vai laipnu vārdu. Tā muižnieks stāvēja jau kādu stundu, bet svētais joprojām viņu neievēroja.

Mūsu dāmas, jautri smaidīdamas un sačukstēdamās, cieši saspiedās pie paša režģa. Tos, kas stāvēja uz ceļiem, un visus pārējos apmeklētājus atbīdīja sāņus vai aizstājās tiem priekšā, neskaitot muižnieku, kas neatlaidīgi turējās savā redzamajā vietā, ar rokām pat ieķēries režģī. Semjonam Jakovļevičam pievērsās jautri un alkani ziņkārīgi skatieni, kā arī lornetes, pensneji un pat binokļi; vismaz Ļamšins skatījās binoklī. Semjons Jakovļevičs mierīgi un laiski pārlaida visiem savas mazās ačeles.

— Mīļļautiņi! mīļļautiņi! — viņš beidzot iesaucās aizsmakušā, vārgā basā.

Visi mūsējie sāka smieties. «Ko nozīmē mīļļautiņi?» Bet Semjons Jakovļevičs klusēja un beidza ēst savus

Kartupeļus. Pēc tam noslaucījās ar salveti, un viņam pasniedza tēju.

‘leju viņš parasti nedzēra viens pats, bet lika ieliet arī apmeklētājiem, taču nepavisam ne katram, parasti nobīdīdams pats, kurš jāaplaimo. Šie rīkojumi bija tik nepildīti, ka vienmēr pārsteidza klātesošos. Ignorēdams bagātniekus un augstmaņus, viņš dažreiz pavēlēja pacienāt kādu zemnieku vai sirmu vecenīti; citreiz, nelikdamies zinis gar nabadzīgajiem, lika pacienāt kaut kādu vienu resnu, bagātu kupci. Arī tēja tika pasniegta dažādi: vieniem cukuru meta glāzē, otriem deva gabaliņu piekošanai, bet trešiem cukuru nedeva nemaz. Šoreiz aplaimoti tika atnācējs mūks, kam cukuru iemeta glāzē, un vecītis svētceļnieks, kuram pasniedza tēju bez cukura. Turpretī resnajam klostera mūkam ar bundžu tēju nez kāpēc nepasniedza nemaz, lai gan līdz šim viņš katru dienu bija dabūjis savu glāzi.

— Semjon Jakovļevič, pasakiet man kaut ko, es jau sen esmu vēlējusies ar jums iepazīties, — smaidīdama un acis piemiegdama, nodziedāja tā greznā dāma no mūsu ekipāžas, kas pirmīt bija izteikusies, ka visas izpriecas labas diezgan, ja vien ir interesanti. Semjons Jakovļevičs pat nepaskatījās uz viņu. Muižnieks, kas stāvēja uz ceļiem, skaņi un dziļi nopūtās, it kā paceldams un nolaizdams lielas plēšas.

— Iemet viņam cukuru! — Semjons Jakovļevičs pēkšņi norādīja uz kupci, kam piederēja simts tūkstošu; tas pavirzījās uz priekšu un nostājās līdzās muižniekam.

— Iemet viņam vēl cukuru! — Semjons Jakovļevičs pavēlēja, kad glāze bija jau pielieta; ielika vēl vienu devu. — Dod viņam vēl, vēl! — Iemeta vēl trešo un beidzot ceturto reizi. Kupcis, ne vārda neiebilzdams, sāka dzert savu sīrupu.

— Ak kungs! — ļaudis sačukstējās un meta krustus. Muižnieks atkal skaņi un dziļi nopūtās.

— Tētiņ! Semjon Jakovļevič! — pēkšņi skumīgi, bet negaidīti skarbi ierunājās tā nabadzīgā dāma, kuru mūsējie bija atspieduši pie sienas. — Veselu stundu, mīļais, gaidu žēlastību. Saki man kādu vārdu, atvieglo mani, nelaimīgo!

— Pajautā! — Semjons Jakovļevičs pamāja sulainim ķesterim. Tas piegāja pie režģa.

— Vai esat izpildījusi to, ko pagājušā reizē pavēlēja Semjons Jakovļevičs? — viņš jautāja atraitnei klusā un. nosvērtā balsī.

— Nur ka neizpildīju, tētiņ Semjon Jakovļevič, vai tad tiem var izpildīt! — atraitne sāka vaimanāt. — Cilvēkēdāji, sūdz mani apgabaltiesā, draud ar senātu; un tā darās ar savu miesīgu māti! …

— Dot Viņai!… — Semjons Jakovļevičs norādīja uz cukurgalvu. Puika pieskrēja klāt, paķēra cukurgalvu un aizstiepa atraitnei.

— Ak, tētiņ, liela ir tava žēlastība. Kur nu man tik daudz! — atraitne ievaidējās.

— Vēl, vēl! — Semjons Jakovļevičs apdāvināja.

Atstiepa vēl vienu cukurgalvu. «Vēl, vēl!» svētais

tēvs pavēlēja; tika atnesta trešā un beidzot ceturtā. Atraitni krautin apkrāva ar cukuru. Klostera mūks nopūtās: to visu, kā parasti līdz šim, šodien būtu varējis saņemt klosteris.

— Kur nu man tik daudz? — atraitne pazemīgi vaidēja, — kļūs vēl nelabi! … Vai tik tas nav kāds pravietojums, tētiņ?

— Tak jau pravietojums, — kāds pūlī noteica.

— Dod viņai vēl vienu mārciņu, vēl! — Semjons Jakovļevičs nerimās.

Uz galda bija palikusi vēl vesela cukurgalva, bet Semjons Jakovļevičs lika pasniegt mārciņu, un atraitnei pasniedza mārciņu.

— Ak kungs, ak kungs! — ļaudis nopūtās un meta krustus. — Acīm redzams pravietojums.

— Saldiniet vispirms savu sirdi ar labvēlību un žēlastību un tikai pēc tam nāciet sūdzēties pati par saviem bērniem, kas ir kauls no jūsu kaula, — to, jādomā, nozīmē šis simbols, — klusi, bet pašapmierināti noteica bez tējas atstātais resnais klostera mūks, aizskartas patmīlības uzplūdos uzņemdamies iztulkošanu.

— Nu ko tu runā, tētiņ, — atraitne pēkšņi noskaitās, — viņi taču mani ar cilpu rāva ugunī, kad pie Verhišiniem aizdegās. Viņi man beigtu kaķi lādē ieslēdza, uz visādām nelietībām spējīgi.

— Dzen ārā, ārā! — Semjons Jakovļevičs pēkšņi savēcināja rokas.

Ķesteris un puika izmetās šaipus režģa. Ķesteris paņēma atraitni zem rokas, un viņa, kļuvusi rāmāka, vilkās uz durvju pusi, skatīdamās atpakaļ uz uzdāvinātajām cukurgalvām, ko puika stiepa nopakaļis.

— Vienu atņemt, atņem! — Semjons Jakovļevičs pavēlēja komijam, kas bija palicis pie viņa. Tas metās pakaļ aizgājušajiem, un pēc kāda laika visi trīs sulaiņi atgriezās, nesdami atpakaļ atraitnei reiz uzdāvināto un tagad atņemto vienu cukurgalvu; trīs viņa tomēr aiznesa.

— Semjon Jakovļevič, — atskanēja kāda balss aizmugurē pie pašām durvīm, — redzēju sapnī putnu, kovārni, izlaidās no ūdens un ielidoja ugunī. Ko nozīmē tāds sapnis?

— Tas uz salu, — Semjons Jakovļevičs noteica.

— Semjon Jakovļevič, kāpēc jūs man neko neatbildējāt, es jau sen par jums interesējos, — mūsu dāma atkal atsāka.

— Pajautā! — Semjons Jakovļevičs, dāmā neklausīdamies, norādīja uz muižnieku, kas stāvēja uz ceļiem.

Klostera mūks, kuram bija likts pajautāt, cienīgā gaitā piegāja pie muižnieka.

— Ko esat nogrēkojies? Un vai nebija pavēlēts kaut ko izpildīt?

— Nekauties, nepalaist rokas, — muižnieks atbildēja aizsmakušā balsī.

— Izpildījāt? — mūks jautāja.

— Nespēju izpildīt, paša spēks ņem virsroku.

— Dzen ārā, ārā! Ar slotu viņu, ar slotu! — Semjons Jakovļevičs savēcināja rokas. Muižnieks, negaidīdams soda izpildīšanu, pielēca kājās un metās ārā no istabas.

— Zelta naudas gabalu atstājis, — noteica mūks, paceldams no grīdas pusimperiālu.

— Dod tam! — Semjons Jakovļevičs pabikstīja ar pirkstu uz kupci, kam piederēja simts tūkstošu. Bagātnieks nedrīkstēja atteikties un paņēma.

— Zelts pie zelta, — klostera mūks nenocietās.

— Bet tam cukuru glāzē, — Semjons Jakovļevičs pēkšņi norādīja uz Mavrikiju Nikolajeviču. Sulainis ielēja tēju un aiz pārskatīšanās pasniedza frantam ar pensneju.

— Garajam, garajam, — Semjons Jakovļevičs izlaboja kļūdu.

Mavrikijs Nikolajevičs paņēma glāzi, kā karavīrs viegli paklanījās un sāka dzert. Visi mūsējie nez kāpēc sāka smieties kā kutināti.

— Mavrikij Nikolajevič! — Ļiza viņu pēkšņi uzrunāja, — tas kungs, kas stāvēja uz ceļiem, ir aizgājis, metieties jūs viņa vietā ceļos.

Mavrikijs Nikolajevičs neizpratnē paskatījās uz Ļizu.

— Es jūs lūdzu, jūs man sagādāsiet lielu prieku. Paklausieties, Mavrikij Nikolajevič, — viņa piepeši sāka neatlaidīgi, uzstājīgi, dedzīgi bērt vārdus, — katrā ziņā metieties ceļos, es katrā ziņā gribu redzēt, kā jūs stāvēsiet uz ceļiem. Ja nemetīsieties — pat nenāciet vairs pie manis. Katrā ziņā gribu, katrā ziņā gribu! …

Nezinu, ko Ļiza ar to gribēja sacīt, bet viņa to pieprasīja neatlaidīgi, nepielūdzami, it kā viņai būtu uznākusi kāda lēkme. Mavrikijs Nikolajevičs, kā vēlāk redzēsim, tādus Ļizas untumus, kas sevišķi bieži bija kļuvuši beidzamajā laikā, izskaidroja ar akla naida uzliesmojumiem pret viņu, un nevarētu teikt, ka Ļiza to darīja aiz niknuma, — gluži otrādi, viņa mīlēja un cienīja Mavrikiju Nikolajeviču, un.viņš pats to zjnāja — viņa to darīja aiz kaut kāda īpaša, neapzināta naida, ko brīžiem nekādi nespēja apslāpēt.

Mavrikijs Nikolajevičs klusēdams atdeva glāzi kādai vecenītei, kas stāvēja viņam aiz muguras, atvēra režģa durtiņas, bez aicinājuma iegāja Semjona Jakovļeviča intīmajā nodalījumā un nometās ceļos istabas vidū, visu acu priekšā. Manuprāt, Ļizas rupjais, ņirdzīgais izlēciens, visai sabiedrībai redzot, bija pārāk satriecis viņa smalk-jūtīgo un vientiesīgo sirdi. Varbūt viņš nodomāja, ka Ļiza apkaunēsies par sevi, redzot viņa pazemojumu, ko pati tik neatlaidīgi bija gribējusi panākt. Protams, neviens cits nebūtu mēģinājis tik naivā un riskantā veidā labot sievieti. Viņš stāvēja uz ceļiem ar nesatricināmi mierīgu un svinīgu sejas izteiksmi, izskatīdamies garš, neveikls, smieklīgs. Bet mūsējie nesmējās; negaidītā rīcība bija atstājusi sāpīgu iespaidu. Visi skatījās uz Ļizu.

— Svaidāmo eļļu, svaidāmo eļļu! — Semjons Jakovļevičs nomurmināja.

Ļiza pēkšņi nobālēja, iekliedzās, ievaidējās un metās aiz režģa. Tur norisinājās strauja, histēriska scēna: Ļiza visiem spēkiem sāka celt augšā Mavrikiju Nikolajeviču, raustīdama to abām rokām aiz elkoņa.

— Celieties augšā, celieties augšā! — viņa kliedza kā nemaņā, — tūdaļ celieties augšā, tūdaļ!. Kā jūs drīkstējāt mesties ceļos!

Mavrikijs Nikolajevičs piecēlās kājās. Ļiza abām rokām saspieda viņa rokas virs elkoņiem un cieši raudzījās viņam sejā. Viņas skatienā bija bailes.

— Mīļļautiņi, mlļļautiņi! — Semjons Jakovļevičs vēlreiz atkārtoja.

Beidzot Ļiza izvilka Mavrikiju Nikolajeviču atpakaļ šaipus režģa; viss mūsu pūlis spēji sakustējās. Dāma, kas bija sēdējusi mūsu ekipāžā, droši vien gribēdama izkliedēt nepatīkamo iespaidu, trešo reizi skaņi un spiedzoši jau-tāja Semjonam Jakovļevičam, joprojām klīrīgi smaidīdama:

— Nu, Semjon Jakovļevič, vai tiešām jūs nebildīsiet kaut ko arī man? Es tik stipri uz jums cerēju.

— Rimsties jel, uzbāzīgā… — Semjons Jakovļevičs, pievērsdamies viņai, pēkšņi pateica ļoti rupju vārdu. Tas tika izteikts nikni un drausmīgi nepārprotami. Mūsu dāmas iespiedzās un pa kaklu pa galvu skriešus metās no istabas ārā, kavalieri sāka homēriski smieties. Ar to tad arī beidzās mūsu brauciens pie Semjona Jakovļeviča.

Un tomēr tur, kā stāsta, norisinājies vēl viens ārkārtīgi mīklains gadījums, un, jāatzīst, galvenokārt tādēļ es arī tik sīki aprakstu šo braucienu.

Stāsta, ka tanī brīdī, kad visi drūzmēdamies metušies ārā, Ļiza, Mavrikija Nikolajeviča atbalstīta, durvīs burzmā pēkšņi saskrējusies ar Nikolaju Vsevolodoviču. Jāsaka, kopš tās svētdienas rīta un ģīboņa abi bija gan ne vienreiz vien sastapušies, taču viens otram klāt nebija gājuši, nedz kādu vārdu teikuši. Es redzēju, kā viņi saskrējās durvīs: man šķita, ka abi uz brīdi apstājās un tā savādi viens uz otru paskatījās. Bet es pūlī varēju arī skaidri nesaredzēt. Citi turpretī apgalvoja, turklāt pavisam nopietni, ka Ļiza, paskatījusies uz Nikolaju Vsevolodoviču, aši pacēlusi roku tieši pret viņa seju un droši vien būtu iesitusi, ja viņš nebūtu paguvis izvairīties. Varbūt Ļizai nebija patikusi Nikolaja Vsevolodoviča sejas izteiksme vai smīns, sevišķi tanī brīdī — pēc tādas epizodes ar Mavrikiju Nikolajeviču. Atzīstos, es pats neko neredzēju, toties visi apgalvoja, ka redzējuši, kaut gan visi jau nu nekādi nevarēja burzmā to redzēt, varbūt tikai daži. Es gan toreiz iam nenoticēju. Taču atceros, ka Nikolajs Vsevolodovičs atceļā visu laiku bija mazliet bāls.

III

Gandrīz tanī pašā laikā un tieši tajā pašā dienā beidzot notika Stepana Trofimoviča un Varvaras Petrovnas tikšanās, ko tā bija jau sen iecerējusi un jau sen pavēstījusi savam bijušajam draugam, bet nez kāpēc visu laiku līdz šim atlikusi. Tikšanās notika Skvorešņikos. Varvara Petrovna ieradās savā ārpilsētas mājā ļoti norūpējusies: iepriekšējā dienā bija galīgi izlemts, ka svētki tiks rīkoti pie maršalienes. Bet Varvara Petrovna ar savu apķērīgo prātu tūliņ atģida, ka pēc svētkiem neviens nevarēs liegt viņai rīkot savus īpašus svētkus — nu jau Skvorešņikos — un atkal salūgt visu pilsētu. Tad visi varētu paši savām acīm pārliecināties, kura māja ir labāka un kur labāk prot uzņemt viesus un ar smalkāku gaumi sarīkot balli. Vispār viņu nevarēja vairs pazīt. Likās, viņa pilnīgi pārvērtusies un no agrākās nepieejamās «augstākās sabiedrības dāmas» (Stepana Trofimoviča izteiciens) kļuvusi par gluži ikdienišķu, nenosvērtu labāko aprindu sievieti. Tas gan varēja tikai tā likties.

Ieradusies tukšajā mājā, Varvara Petrovna apstaigāja istabas, viņu pavadīja vecais, uzticamais Aleksejs Jegorovičs un Fomuška, daudz pieredzējis vīrs un speciālists dekorēšanā. Sākās gudrošana un prātošana: kādas mēbeles, gleznas un citas mantas pārvest no pilsētas mājas, un kur tās novietot; kā vislabāk izmantot oranžēriju un puķes; kur izkārt jaunas drapērijas, kur ierīkot bufeti — un vienu vai divas, utt. Un tad, kad rūpju bija visvairāk, viņai pēkšņi ienāca prātā aizsūtīt karieti pakaļ Stepanam Trofimovičam.

Tas jau sen bija informēts un sagatavojies un ik dienas gaidīja tieši tādu pēkšņu aicinājumu. Sēzdamies karietē, Stepans Trofimovičs pārmeta krustu: izšķīrās viņa liktenis. Viņš sastapa savu draugu lielajā zālē sēžam nišā uz maza dīvāniņa pie maza marmora galdiņa ar zīmuli un papīru rokās; Fomuška ar aršīnu mērīja balkona un logu augstumu, bet Varvara Petrovna pati pierakstīja skaitļus un atzīmes lapas malā. Neatraudamās no darba, viņa pamāja ar galvu uz Stepana Trofimoviča pusi un, kad tas sveicinādams kaut ko nomurmināja, aši pasniedza roku un neskatīdamās norādīja uz vietu sev līdzās.

— Es sēdēju un gaidīju minūtes piecas, «sažņaudzis savu sirdi», — viņš pēc tam stāstīja. — Redzēju, ka tā vairs nav tā sieviete, kuru pazinu divdesmit gadus. Pilnīga pārliecība, ka visam beigas, deva man spēku, kas p.irsteidza pat viņu. Varu apzvērēt, ka viņa pabrīnījās par manu izturību šajā pēdējā stundā.

Varvara Petrovna pēkšņi nolika zīmuli uz galdiņa un strauji pagriezās pret Stepanu Trofimoviču.

— Stepan Trofimovič, mums jārunā lietišķi. Esmu pārliecināta, ka jūs esat sagatavojis visus savus skaļos vārdus un asprātības, bet labāk sākt sarunu tieši, vai ne?

Viņam iekšā viss sagriezās. Varvara Petrovna pārāk steidzās uzspiest sarunai savu toni, — ko gan varēja gaidīt turpmāk?

— Pagaidiet, cietiet klusu, ļaujiet man runāt, jūs varēsiet runāt pēc tam, lai gan es tiešām nezinu, ko jūs varētu man atbildēt, — viņa turpināja, ātri bērdama vārdus. — Maksāt jums pensiju — tūkstoš divsimt rubļu es uzskatu par savu svētu pienākumu līdz jūsu mūža galam; tas ir, kāpēc par svētu pienākumu, gluži vienkārši par norunu, tā būs daudz reālāk, vai ne? Ja gribat, mēs to uzrakstīsim. Manas nāves gadījumā ir doti īpaši rīkojumi. Bet tagad jūs saņemsiet no manis bez tam vēl dzīvokli, apkalpošanu un uzturu. Pārrēķināsim to naudā, iznāks tūkstoš piecsimt rubļu, vai ne? Pielieku klāt vēl neparedzētiem izdevumiem trīssimt rubļu, tas būs kopā apaļi trīs tūkstoši. Vai ar to jums gadā pietiks? Liekas — tas nav maz? Ārkārtējos gadījumos es summu vēl palielināšu. Tātad saņemiet naudu, atsūtiet atpakaļ manus cilvēkus un dzīvojiet par sevi, kur gribat — Pēterburgā, Maskavā, ārzemēs vai šeit, tikai ne pie manis. Dzirdat?

— Nesen šīs pašas lūpas man tikpat uzstājīgi un tikpat ātri izteica citu prasību, — Stepans Trofimovičs lēnām un skumjā noteiktībā sacīja. — Es samierinājos un… dejoju kazačoku jums par prieku. Oui, la comparaison peut être permise. C’était comme un petit cozak du Don, qui sautait sur sa propre tombe. Tagad …

— Apstājieties, Stepan Trofimovič. Jūs esat šausmīgi daudzvārdīgs. Jūs nevis dejojāt, bet iznācāt pie manis, apsējis jaunu kaklasaiti, apvilcis jaunu kreklu, ar cimdiem rokās, ieziedies -ar pomādi un sasmaržojies. Varu apgalvot, ka jums pašam ļoti gribējās precēties; tas bija lasāms jūsu sejā, un, ticiet man, tā bija gaužām neglīta izteiksme. Ja es jums to neaizrādīju jau toreiz pat, tad tikai aiz smalkjūtības. Bet jūs gribējāt, jūs gribējāt precēties, lai gan slepus tikāt rakstījis nelietības par mani un jūsu līgavu. Tagad ir pavisam kas cits. Un kādā nozīmē jūs runājat par cozak du Don pie kaut kāda jūsu kapa? Nesaprotu, kas tas par salīdzinājumu. Gluži otrādi, nemirstiet, bet dzīvojiet; dzīvojiet pēc iespējas ilgāk, es ļoti priecāšos.

— Nabagmājā?

— Nabagmājā? Nabagmājā neiet ar trim tūkstošiem gada ienākumu. Ak, atceros, — viņa pasmīnēja, — tiešām, Pjotrs Stepanovičs reiz pa jokam ieminējās par nabagmāju. Tā nu tiešām ir sevišķa nabagmāja, par ko būtu vērts padomāt. Tā paredzēta viscienījamākām personām, tur dzīvo pulkveži, tur tagad grib iekļūt pat kāds ģenerālis. Ja jūs iestātos ar visu savu naudu, tad atrastu mieru un pārticību, jūs tiktu arī apkalpots. Jūs tur strādātu zinātnisku darbu un vienmēr varētu saspēlēt preferansu …

— Passons.

— Passons? — Varvara Petrovna sarāvās. — Bet tādā gadījumā es esmu pateikusi visu; jums ir darīts zināms, mēs turpmāk dzīvosim šķirti.

— Un tas ir viss? Viss, kas atlicis pēc divdesmit gadiem? Tāda ir mūsu pēdējā atvadīšanās?

— Jums briesmīgi patīk skaļi vārdi, Stepan Trofimovič. Tagad tas vairs nav modē. Viņi runā rupji, bet vienkārši. Ko jūs vienmēr skandināt par tiem mūsu divdesmit gadiem! Tie bijuši divdesmit abpusējas patmīlības gadi un nekas vairāk. Katra jūsu man adresētā vēstule bija rakstīta nevis man, bet nākamajām paaudzēm. Jūs esat stilists, nevis draugs, bet draudzība — tas ir tikai izdaudzināts vārds, būtībā — savstarpēja samazgu laistīšana …

— Ak dievs, cik daudz svešu vārdu! No galvas iemācīti izteicieni! Arī jums viņi jau apvilkuši savu mundieri! Arī jūs priecājaties, arī jūs esat iecelta saulītē; chère, chère, par kādu lēcu virumu jūs esat pārdevusi viņiem savu brīvību!

— Es neesmu nekāds papagailis, lai atkārtotu svešus vārdus, — Varvara Petrovna iesvilās. — Varat būt pārliecināts, ka man sakrājušies pašai savi vārdi. Ko jūs esat darījis manā labā šajos divdesmit gados? Jūs liedza t man pat tās grāmatas, kuras es jums izrakstīju un kuras, ja nebūtu bijis iesējēja, būtu palikušas neatgriez-tas. Ko jūs devāt man lasīt, kad es pirmajos gados lūdzu jūs izglītot mani? Tikai Kapfigu un atkal Kapfigu. Jūs apskaudāt pat manu garīgo attīstību un centāties to ierobežot. Bet patiesībā cilvēki smejas par jums. Atzīstos, es jūs vienmēr esmu uzskatījusi tikai par kritiķi; jūs esat literatūras kritiķis un nekas vairāk. Kad pa ceļam uz Pēterburgu es jums pateicu, ka esmu nodomājusi izdot žurnālu un veltīt tam visu savu dzīvi, jūs tūliņ paskatījāties uz mani ironiski un pēkšņi kļuvāt briesmīgi augstprātīgs.

— Tas bija kas cits, kas cits… mēs toreiz baidījāmies no vajāšanas …

— Tas bija tas pats, bet no vajāšanas Pēterburgā jums nu nekādi nebija jābaidās. Atcerieties, pēc tam februārī, kad izplatījās ziņa, jūs pēkšņi atskrējāt pie manis pārbijies un sākāt prasīt, lai es jums tūdaļ izrakstu apliecību vēstules veidā, ka ar projektējamo žurnālu jums nav nekāda sakara, ka jaunie cilvēki nāk pie manis, nevis pie jums un ka jūs esat tikai mājskolotājs, kas dzīvo manā mājā tāpēc, ka viņam nav izmaksāta visa alga, — vai tā nebija? Vai to jūs atceraties? Tāds jūs esat visu mūžu bijis, Stepan Trofimovič.

— Tas bija tikai viens mazdūšības mirklis, viens mirklis zem četrām acīm, — viņš skumīgi iesaucās, — bet vai tad tiešām, vai tad tiešām viss būtu jāizbeidz tik sīku iespaidu dēļ? Vai tiešām pa šiem ilgajiem gadiem nekas vairāk starp mums nav saglabājies?

— Jūs esat liels aprēķinātājs; jūs joprojām gribat panākt, lai es vēl paliktu jums parādā. Pēc atgriešanās no ārzemēm jūs noraudzījāties uz mani no augšas un neļāvāt man izteikt neviena vārda, bet, kad aizbraucu pati un pēc tam stāstīju jums, kādu iespaidu uz mani atstāja Madonna, jūs nenoklausījāties līdz galam un augstprātīgi ņēmāties smīnēt bārdā, it kā man nu nevarētu būt gluži tādas pašas jūtas kā jums.

— Tā tas nebija, droši vien nebija … J-ai oubliēJ

— Nē, tieši tā bija, un jums arī nebija ar ko lepoties manā priekšā, tāpēc ka tas viss ir blēņas un vienīgi jūsu iedomas. Tagad neviens, itin neviens par Madonnu vairs nejūsmo un netērē laiku tās apbrīnošanai, neskaitot iesīkstējušus večus. Tas ir pierādīts.

— Pat jau pierādīts?

— Madonna itin nekam nav noderīga. Šī krūzīte ir derīga, tāpēc ka tajā var ieliet ūdeni; šis zīmulis ir derīgs, tāpēc ka ar to var ko pierakstīt, bet tur sievietes seja, neglītāka par visām dzīvo sieviešu sejām. Pamēģiniet uzzīmēt ābolu un nolieciet turpat līdzās īstu ābolu — kuru jūs ņemsiet? Droši vien nekļūdīsieties izvēlē. Redziet, kas tagad paliek pāri no visām jūsu teorijām, tiklīdz tām uzspīd pirmais brīvas pētniecības stars.

— Tā, tā.

— Jūs ironiski smīnat. Bet ko, piemēram, jūs man stāstījāt par žēlastības dāvanām? Patiesībā bauda, ko sagādā žēlastības dāvanu došana, ir augstprātīga un netikumiska bauda, bauda, kādu bagātniekam sagādā viņa bagātība, vara un sava stāvokļa salīdzināšana ar ubaga stāvokli. Žēlastības dāvanas samaitā kā devēju, tā ņēmēju un turklāt nesasniedz mērķi, tāpēc ka tikai vairo ubagošanu. Sliņķi, kas nevīžo strādāt, drūzmējas ap devējiem kā spēlmaņi ap spēļu galdu, cerēdami laimēt. Bet nožēlojamo grašu, ko viņiem atmet, nepietiek pat simtajai daļai. Vai jūs savā mūžā daudz esat devis citiem? Kapeikas astoņdesmit, ne vairāk, atcerieties. Pacentieties atcerēties, kad jūs beidzamo reizi esat devis kādu žē-lastības dāvanu; pirms gadiem diviem, varbūt pat pirms četriem. Jūs klaigājat un tikai traucējat citus darbā. Žēlastības dāvanu došana arī tagadējā sabiedrībā būtu jāaizliedz ar likumu. Jaunajā iekārtā nabagu nebūs nemaz.

— Ak, kāds svešu vārdu izvirdums! Esat tikusi pat līdz jaunajai iekārtai? Nelaimīgā, lai dievs jums palīdz!

— Jā, esmu tikusi, Stepan Trofimovič; jūs rūpīgi slēpāt no manis jaunās idejas, kas tagad jau visiem zināmas, un darījāt to vienīgi aiz skaudības, lai turētu mani savā ietekmē. Tagad pat tā Jūlija ir simts verstu man priekšā. Bet nu arī man atvērušās acis. Es esmu aizstāvējusi jūs, Stepan Trofimovič, cik varēdama; jūs nosoda itin visi.

— Pietiek! — viņš piecēlās kājās, — pietiek! Un ko lai vēl es jums novēlu, vai tiešām to, lai jūs nožēlotu savus vārdus?

— Apsēdieties uz brītiņu, Stepan Trofimovič, man jums vēl kas jājautā. Jums ir nodots uzaicinājums kaut ko nolasīt literārajā rītā; tas noticis ar manu gādību. Sakiet — tieši ko jūs nolasīsiet?

— Tieši par to karalieņu karalieni, par to cilvēces ideālu, Siksta madonnu, kas, pēc jūsu domām, nav glāzes vai zīmuļa vērta.

— Un nevis kaut ko no vēstures? — Varvara Petrovna noskumusi pabrīnījās. — Bet jūsos taču neviens neklausīsies. It kā par to Madonnu vien jūs varētu runāt! Nu kas par labumu visus iemidzināt? Varat būt pārliecināts, Stepan Trofimovič, ka runāju vienīgi jūsu interesēs. Pavisam cita lieta, ja jūs izvēlētos kādu īsu, bet interesantu viduslaiku galma atgadījumu no Spānijas vēstures vai, vēl labāk, kādu anekdoti un papildinātu to ar citām anekdotēm un paša asprātībām. Tur bijuši krāšņi galmi, tur bijušas greznas dāmas, noindēšanas gadījumi. Karmazinovs izteicies, ka būtu savādi, ja pat no Spānijas vēstures nevarētu nolasīt kaut ko interesantu.

— Karmazinovs — tas izrakstījies muļķis meklē man tematus!

— Karmazinovs, cilvēks, kam ir gandrīz valstsvīra prāts! Jūs esat pārāk nekautrīgs savos izteicienos, Stepan Trofimovič.

— Jūsu Karmazinovs ir veca, izrakstījusies, saniknota sieva! Chère, chère, vai sen jau viņi jūs tik stipri paverdzinājuši, ak dievs!

— Es arī tagad nevaru viņu ciest iedomības dēļ, bet labprāt atzīstu viņa prātu. Atkārtoju — es esmu aizstāvējusi jūs visiem spēkiem, cik vien varēdama. Bet kāpēc gan jums katrā ziņā jāparādās smieklīgam un garlaicīgam? Gluži otrādi, izejiet uz skatuves ar cienīgu smaidu kā pagājušā laikmeta pārstāvis un ar visu savu asprātību izstāstiet trīs anekdotes, tā, kā tikai jūs protat dažreiz stāstīt. Lai jūs esat vecs vīrs, lai esat pagājušā laikmeta cilvēks, beidzot, lai esat atpalicis no viņiem, bet jūs pats savā ievadā ar smaidu to atzīsiet, un visi redzēs, ka esat jauks, labsirdīgs, asprātīgs atlūznis… īsi sakot, veco laiku cilvēks, bet tik progresīvs, ka spēj pats novērtēt, cik aplami ir tie uzskati, kurus viņš līdz šim aizstāvējis. Nu dariet man to prieku, es jūs lūdzu.

— Chère, pietiek! Nelūdziet, nevaru. Es nolasīšu par

Madonnu, bet sacelšu tadu vētru, kas vai nu satrieks viņus visus, vai pazudinās mani vienu pašu!

— Droši vien jūs vienu pašu, Stepan Trofimovič.

— Tāds tad būs mans liktenis. Es pastāstīšu par to nekrietno vergu, par to smirdošo un izvirtušo sulaini, kas pirmais uzrāpsies uz kāpnēm ar šķērēm rokās un saplēsīs dižā ideāla dievišķo seju vienlīdzības, skaudības un… sava vēdera vārdā. Lai noskan mans lāsts, un tad, tad …

— Uz trako māju?

— Varbūt. JBet, lai būtu kā būdams, vai nu es kļūšu uzvarēts, vai uzvarēšu, es tanī pašā vakarā paņemšu savu somu, savu ubaga somu, atstāšu visu savu iedzīvi, visas jūsu dāvanas, visas pensijas un apsolītos nākotnes labumus un aiziešu kājām no šejienes, lai nobeigtu mūžu pie kāda kupča par mājskolotāju vai nomirtu t>adā kaut kur sētmalē. Esmu visu pateicis. Alea jacta est!

Viņš atkal piecēlās kājās.

— Es biju pārliecināta, — Varvara Petrovna, acis zibinādama, piecēlās, — jau sen gadus biju pārliecināta, ka jūs ar tādu nolūku vien dzīvojat, lai beigās apkaunotu mani un celtu manam namam neslavu! Ko jūs gribat sacīt ar to, ka aiziesiet pie kāda kupča par mājskolotāju vai nomirsiet sētmalē? Naids, neslavas celšana un nekas vairāk!

— Jūs vienmēr esat mani nicinājusi; bet es izturēšos līdz galam kā bruņinieks, kas uzticīgs savai dāmai, jo jūsu spriedums man vienmēr bijis dārgāks par visu. Kopš šā brīža es nepieņemšu vairs nekā, bet cienīšu jūs nesavtīgi!

— Cik tas muļķīgi!

— Jūs nekad neesat mani cienījusi. Man varbūt bija bezgala daudz vājību. Jā, kā liekēdis esmu ēdis jūsu maizi; es runāju nihilistu valodā; bet būt liekēdim nekad nav bijis manas rīcības augstākais princips. Tas notika tā, pats no sevis, es nezinu, kā… Esmu vienmēr domājis, ka starp mums ir kaut kas cildenāks par ēšanu, un — nekad, nekad es neesmu bijis nelietis! Tātad ceļā, lai labotu, kas labojams! Vēlu man jādodas ceļā, ārā

vēlīns rudens, laukus klāj migla, auksta, vecišķa sarma sedz manu turpmāko ceļu, bet vējš gaudo par to, ka kaps jau tuvu… Taču es došos ceļā, ceļā, jaunā ceļā:

Tīras mīlestības pildīts, Saldam sapnim uzticīgs.

Ak vai, ardievu, mani sapņi! Divdesmit gadi! Alea ļacto est!

Viņa seju slacīja asaras, kas pēkšņi bija sākušas ritēt pār vaigiem; viņš paņēma cepuri.

— Latīniski es nekā nesaprotu, — Varvara Petrovna noteica, visiem spēkiem cenzdamās savaldīties.

Kas zina, varbūt arī viņai gribējās raudāt, taču sašutums un iecirtība vēlreiz guva virsroku.

— Es zinu tikai vienu, proti, ka tā ir blēņošanās. Nekad jūs nebūsiet spējīgs izpildīt savus egoisma pilnos draudus. Nekur jūs neaiziesiet, ne pie kāda kupča, bet vienā mierā dzīvosiet joprojām manā apgādībā, saņemdams pensiju un pa otrdienām pulcinādams savus nekur nederīgos draugus. Ardievu, Stepan Trofimovič.

— Alea jacta est! — Viņš dziļi paklanījās viņai un atgriezās mājās tikko vairs dzīvs aiz uztraukuma.

Sestā nodaļa PJOTRS STEPANOVlCS KĀRTO DARĪŠANAS

I

Svētku diena bija noteikta galīgi, bet fon Lembke kļuva arvien skumīgāks un domīgāks. Viņa sirdi pildīja savādas un baigas nojautas, un tas stipri uztrauca Jūliju Mihailovnu. Tiesa, daudz kas nebija labi. Mūsu iepriekšējais mīkstsirdīgais gubernators bija atstājis pārvaldi ne visai labā kārtībā; patlaban draudēja izcelties holera; dažos apvidos sākās lopu krišana; visu vasaru pilsētās un sādžās bija plosījušies ugunsgrēki, bet iedzīvotājos arvien vairāk izplatījās muļķīga kurnēšana par ļaunprātīgām dedzināšanām. Laupīšanas gadījumu skaits bija divkāršojies salīdzinājumā ar agrāko laiku. Bet tas viss, protams, būtu varējis likties vairāk nekā ikdienišķs, ja turklāt nebūtu bijuši citi — svarīgāki iemesli, kas traucēja līdz šim laimīgā Andreja Antonoviča mieru.

Jūliju Mihailovnu visvairāk pārsteidza tas, ka vīrs ar katru dienu kļuva nerunīgāks un — dīvaini — noslēgtāks. Un ko gan, liktos, viņam vajadzētu slēpt? Tiesa, viņš reti kaut ko iebilda un lielākoties pilnīgi klausīja Jūlijai Mihailovnai. Pēc viņas pieprasījuma tika veikti divi vai trīs ārkārtīgi riskanti un bezmaz pretlikumīgi pasākumi gubernatora varas nostiprināšanai. Tādā pašā nolūkā bija vairāk reižu izrādīta bīstama saudzība, piemēram, cilvēki, kas bija pelnījuši tiesu un Sibīriju, vienīgi pēc viņas neatlaidīgās prasības tika izvirzīti apbalvošanai. Uz dažām sūdzībām un pieprasījumiem tika nolemts sistemātiski neatbildēt. Tas viss atklājās vēlāk. Lembke ne tikai visu parakstīja, bet pat neapsvēra jautājumu par to, cik lielā mērā laulātajai draudzenei būtu pieļaujams piedalīties viņa dienesta pienākumu pildīšanā. Toties reizēm viņš pēkšņi sāka dumpoties «gluži par niekiem» un pārsteidza Jūliju Mihailovnu. Protams, par paklausības dienām viņš juta vajadzību gandarīt sevi ar • īsiem dumpja mirkļiem. Diemžēl Jūlija Mihailovna, gan būdama apveltīta ar asu prātu, tomēr nespēja saprast šā cildenā rakstura cildeno smalkumu. Ak vai! viņai nebija vaļas domāt par to, un tā radās daudz pārpratumu.

Man neklājas un es arī neprastu atstāstīt dažus notikumus. Arī spriest par administratīvām kļūdām nav mans uzdevums, un visus šos administratīvos jautājumus es atstāju pilnīgi malā. Sākdams rakstīt hroniku, es izvirzīju sev citus uzdevumus. Bez tam daudz ko atklās tagad mūsu guberņā iesāktā izmeklēšana, vajag tikai mazliet pagaidīt. Un tomēr nevaru iztikt bez dažiem paskaidrojumiem.

Bet turpinu par Jūliju Mihailovnu. Nabaga dāma (man viņas žēl) būtu varējusi sasniegt visu, kas viņu tik ļoti saistīja un vilināja (slava utt.), pat pavisam bez tās enerģiskās un ekscentriskās darbības, kādu viņa aizsāka jau no paša sākuma. Bet vai nu aiz poētisku jūtu pār-pilnības, vai aiz pirmajā jaunībā pārdzīvotajām ilgstošajām un skumīgajām neveiksmēm viņa pēkšņi līdz ar pārmaiņu savā liktenī jutās kaut kā sevišķi aicināta, bezmaz svaidīta lieliem uzdevumiem, kā kad viņai uz galvas būtu uzliesmojušas «uguns mēles», bet taisni šajās mēlēs slēpās nelaime; tās tomēr nav nekāds šiņons, kas var rotāt katras sievietes galvu. Un šī patiesība visgrūtāk iestāstāma sievietei; turpretī tas, kas gribēs piebalsot., rūs panākumus, bet piebalsoja viņai aizgūtnēm. Nabadzīte uzreiz nonāca visdažādāko ietekmju varā, bet pati iedomājās sevi par ļoti oriģinālu. Daudzi veikli vīri ļaunprātīgi izmantoja Jūlijas Mihailovnas vientiesību viņas īsajā valdīšanas laikā. Viņa bija iedomājusies esam patstāvīga, bet iznāca gatavā putra. Viņai patika kā lielgruntniecība, tā aristokrātiskais elements, kā gubernatora varas nostiprināšana, tā demokrātiskais elements, kā jaunās iestādes un kārtība, tā brīvdomība un sociālās idejiņas, kā aristokrātisko salonu stingrā etiķete, tā bezmaz vai vienīgi krogos pieļaujamā viņu ielenkušās jaunatnes izlaidība. Viņa bija iedomājusies nest laimi un samierināt nesamierināmo, pareizāk sakot, apvienot visus savas personas dievināšanā. Viņai bija arī savi mīluļi; Pjotrs Stepanovičs, laizdams darbā, starp citu, visrupjākos glaimus, viņai ļoti patika. Bet viņš patika Jūlijai Mihailovnai arī cita iemesla dēļ, kas bija visērmīgākais un visspilgtāk raksturoja nabaga dāmu: Jūlija Mihailovna visu laiku cerēja, ka Pjotrs Stepanovičs atklās viņai veselu pretvalstisku sazvērestību. Lai cik grūti to iedomāties, bet tā tas bija. Viņai nez kāpēc šķita, ka guberņā katrā ziņā gatavojas pretvalstiska sazvērestība. Pjotrs Stepanovičs dažreiz ar savu klusēšanu, citreiz ar pusvārdiem sekmēja viņas dīvainās idejas iesakņošanos. Jūlija Mihailovna bija iedomājusies, ka Pjotram Stepanovičam ir sakari ar visu, kas Krievijā revolucionārs, un tai pašā laikā viņa bija pārliecināta, ka viņš tik lielā mērā uzticīgs viņai, ka šī uzticība pāriet dievināšanā. Sazvērestības atklāšana, pateicība no Pēterburgas, turpmākā karjera, jaunatnes ietekmēšana «ar laipnību», lai atturētu to no bezdibeņa, — tas viss juku jukām jaucās pa viņas fantāziju pilno galvu. Viņa taču bija paglābusi, padarījusi sev paklausīgu Pjotru Stepanoviču (par to viņa nez kāpēc bija neatvairāmi pārliecināta), paglābs arī citus. Neviens, neviens no viņiem neies bojā, viņa glābs tos visus, viņa tos izšķiros, par katru īpaši dos savu atzinumu, rīkosies augstākās taisnības vārdā, un varbūt pat vēsture un viss krievu liberālisms svētīs viņas vārdu; bet sazvērestība tomēr būs atklāta. Visi labumi reizē.

Tomēr bija vajadzīgs, lai vismaz uz svētkiem Andrejs Antonovičs kļūst mundrāks. Viņu katrā ziņā vajadzēja uzjautrināt un nomierināt. Šai nolūkā viņa komandēja pie Andreja Antonoviča Pjotru Stepanoviču, cerēdama, ka tas izkliedēs vīra grūtsirdību ar kaut kādiem īpašiem, viņam zināmiem nomierināšanas līdzekļiem. Varbūt pat ar kādiem paziņojumiem, tā sakot, no pirmavotiem. Uz komandētā veiklību viņa pilnīgi paļāvās. Pjotrs Stepanovičs jau sen nebija bijis fon Lembkes kunga kabinetā. Viņš iedrāzās pie gubernatora tieši tanī brīdī, kad pacients atradās sevišķi nelāgā omā.

II

Bija radusies tāda apstākļu kombinācija, ko fon Lembkes kungs nekādi nevarēja atrisināt. Apriņķī (tanī pašā, kur nesen bija dzīvojis Pjotrs Stepanovičs) kāds apakšporučiks saņēmis sava tiešā priekšnieka mutvārdu rājienu. Tas noticis visas rotas priekšā. Apakšporučiks bijis vēl jauns cilvēks, nesen atsūtīts no Pēterburgas, vienmēr mazrunīgs un drūms, cienīga izskata, kaut arī maza auguma, rešns un sārtiem vaigiem. Viņš nebija pacietis rājienu un, neganti noliekdams galvu un negaidot iespiegdamies tā, ka pārsteigta bijusi visa rota, pēkšņi meties virsū komandierim, iesitis un no visa spēka iekodies tam plecā; tikai ar pūlēm varējuši atraut nost. Nebija šaubu, ka sajucis prātā, vismaz atklājās, ka beidzamajā laikā pie viņa novērotas gluži neiedomājamas dīvainības, piemēram, izmetis no sava dzīvokļa divas saimnieka svētbildes un vienu no tām sacirtis ar cirvi, bet savā istabā salicis uz pastatņiem triju baznīcas lasāmo galdiņu veidā Fogta, Molešota un Bihnera darbus un uz katra galdiņa dedzinājis baznīcas vaska svecītes. Pēc grāmatu daudzuma, kas atrasts viņa dzīvoklī, varēja secināt, ka viņš ir daudz lasījis. Ja viņam būtu bijuši piecdesmit tūkstoši franku, viņš varbūt būtu aizbraucis uz Marķīzu salām kā tas «kadets», kuru ar ļoti jautru humoru piemin Hercena kungs kādā savā darbā. Kad apakšporučiku apcietināja, viņa kabatās un dzīvoklī atrada veselu žūksni visnešpetnāko proklamāciju.

Arī proklamācijas pašas par sevi ir nieks, un, manuprāt, par tām nav vērts uztraukties. Vai nu mazumu proklamāciju mēs esam redzējuši. Turklāt tās pat nebija jaunas proklamācijas: gluži tādas pašas, kā vēlāk stāstīja, nesen bijušas izmētātas H-as guberņā, bet Ļiputins, kas pirms kāda pusotra mēneša braucis uz apriņķi un kaimiņu guberņu, apgalvoja, ka jau toreiz redzējis tur tādas pašas lapiņas. Taču Andreju Antonoviču pārsteidza galvenokārt tas, ka Špiguļinu fabrikas pārvaldnieks tieši tanī pašā laikā nogādājis policijā pa nakti fabrikā pamestus divus vai trīs sainīšus gluži tādu pašu lapiņu, kādas atrastas pie apakšporučika. Lapiņas vēl nav bijušas pat izsaiņotas, un neviens no strādniekiem nav paguvis nevienu izlasīt. Fakts bija muļķīgs, bet Andrejs Antonovičs iegrima dziļās domās. Notikums viņam likās nepatīkami sarežģīts.

Šajā Špiguļinu fabrikā toreiz nupat kā bija sākušies tie paši «špiguļiniešu nemieri», par ko pie mums savā laikā tik daudz klaigāja un kas visādās variācijās atbalsojās arī galvaspilsētas laikrakstos. Pirms nedēļām_ trim tur kāds strādnieks bija saslimis un nomiris ar Āzijas holēru; pēc tam saslimuši vēl vairāki cilvēki. Pilsētā visi nobijās, jo holēra tuvojās no kaimiņu guberņas. Aizrādīšu, ka pie mums tika veikti visumā apmierinoši sanitāri pasākumi, lai sagaidītu nelūgto viešņu. Bet Špiguļinu fabriku, tās īpašniekus miljonārus un cilvēkus ar sakariem nez kā izlaida no acīm. Un tad pēkšņi visi sāka kliegt, ka fabrikā slēpjas galvenās briesmas, ka tā ir slimības perēklis, ka pašā fabrikā un sevišķi strādnieku telpās valda tik iesīkstējusi netīrība, ka pat tad, ja holēras nemaz nebūtu, tai tur vajadzētu pašai rasties. Protams, tūdaļ tika doti attiecīgi rīkojumi, un Andrejs Antonovičs enerģiski uzstāja, lai tie tiktu nekavējoties izpildīti. Apmēram triju nedēļu laikā fabriku iztīrīja, bet Špiguļini nez kāpēc to slēdza. Viens no brāļiem Špiguļiniem pastāvīgi dzīvoja Pēterburgā, bet otrs pēc priekšniecības rīkojuma par fabrikas tīrīšanu aizbrauca uz Maskavu. Pārvaldnieks sācis izsniegt strādniekiem aprēķinu un, kā tagad izrādās, nekaunīgi blēdījies. Strādnieki sākuši kurnēt, prasījuši taisnīgu algas izmaksu, aiz muļķības griezušies policijā, taču to darījuši bez liela trokšņa un nepavisam nebija sevišķi uztraukti. Un tieši šinī laikā pārvaldnieks bija nodevis proklamācijas Andrejam Antonovičam.

Pjotrs Stepanovičs iedrāzās kabinetā bez pieteikuma kā labs draugs un pašu cilvēks, turklāt vēl Jūlijas Mihailovnas uzdevumā. Ieraudzījis viņu, fon Lembke drūmi sarauca pieri un nelaipni nostājās pie galda. Pirms tam viņš bija staigājis pa kabinetu un zem četrām acīm kaut ko apspriedis ar savas kancelejas ierēdni Blūmu, ārkārtīgi neveiklu un nīgru vācieti, ko bija atvedis sev līdzi no Pēterburgas, lai gan Jūlija Mihailovna bija izrādī-jusi visai spēcīgu opozīciju. Pjotram Stepanovičam nākot iekšā, ierēdnis atkāpās līdz durvīm, bet ārā negāja. Pj otram Stepanovičam pat šķita, ka tas nozīmīgi saskatās ar savu priekšnieku.

— Oho, beidzot tomēr pieķēru jūs, noslēgtais pilsētas priekšniek! — Pjotrs Stepanovičs smiedamies iesaucās un uzlika plaukstu uz proklamācijas, kas atradās uz galda. — Tā palielinās jūsu kolekciju, ko?

Andrejs Antonovičs iesvilās. Seja viņam noraustījās.

— Lai paliek, lai paliek! — viņš iesaucās, trīcēdams “aiz dusmām, — un neuzdrošinieties … mans kungs …

— Ko jūs tā? Laikam dusmojaties?

— Atļaujiet jums aizrādīt, cienījamais kungs, ka es nepavisam nedomāju paciest jūsu sans façon \ un lūdzu atcerēties …

— Pū, velns, viņš no tiesas!

— Cietiet klusu, cietiet klusu! — Fon Lembke sāka dauzīt ar kājām paklāju, — .un neuzdrošinieties …

Dievs vien zina, kas vēl būtu noticis. Ak vai, bez visa cita bija vēl viens apstāklis, kas nebija zināms ne Pj otram Stepanovičam, ne pat Jūlijai Mihailovnai. Nelaimīgais Andrejs Antonovičs bija tā sanervozējies, ka beidzamajās dienās klusībā sāka savas laulātās draudzenes dēļ just greizsirdību uz Pjotru Stepanoviču. Vienatnē, sevišķi naktīs, viņš pārdzīvoja visai nepatīkamus brīžus.

— Bet es domāju — ja cilvēks divas dienas pēc kārtas pāri pusnaktij lasa otram priekšā savu romānu un grib dzirdēt tā domas, tad vismaz pats ir atmetis šīs oficiālās formalitātes… Jūlija Mihailovna mani pieņem kā tuvu draugu; kā lai jūs izprot? — Pjotrs Stepanovičs noteica pat ar zināmu pašcieņu. — Te būs jūsu romāns, — viņš nolika uz galda lielu, smagu, zilā papīrā cieši saritinātu kladi.

Lembke nosarka un sastomījās.

— Kur tad jūs to atradāt? — viņš uzmanīgi apjautājās pēkšņā priekā, kuru nespēja apvaldīt, bet kuru tomēr visiem spēkiem centās apvaldīt.

— Iedomājieties, kā bija saritināts, tā ari aizkritis aiz kumodes. Es droši vien toreiz, ienācis istabā, būšu to neveikli uzmetis uz kumodes. Tikai aizvakar, grīdu mazgājot, atrada; sagādājāt gan jūs man darbu!

Lembke ar stingru sejas izteiksmi nodūra acis.

— Divas naktis no vietas jūsu dēļ negulēju. Tikai aizvakar atradu, bet paturēju, visu izlasīju, pa dienu jau nav laika, tad es pa naktīm. Nu, un — neesmu apmierināts: idejai nevaru piekrist. Tomēr man viens pīpis, kritiķis nekad neesmu bijis, bet — atrauties, mīļais, nevarēju, kaut arī biju neapmierināts! Ceturtā un piektā nodaļa, tas ir… tas ir… velns viņu zina kas! Un cik daudz humora jums sabāzts iekšā, smējos balsī. Kā jūs protat izsmiet sans que ceļa paraisse! Nu, tur tajā devītajā, desmitajā nodaļā par mīlestību vien, par to es nevaru spriest; tomēr efektīgi; lasot Igreņeva vēstuli, bezmaz nobimbājos, lai gan jūs viņu ļoti smalki esat izzobojis. Ziniet, vēstule ir jūsmīga, bet reizē jūs it kā esat gribējis parādīt viņa sliktās īpašības, vai ne? Vai esmu uzminējis vai ne? Nu, bet par beigām es jūs gluži vienkārši piekautu. Ko tad jūs sludināt? Jūs tāpat kā agrākos laikos cildināt ģimenes laimi, bērnu un kapitāla vairošanu, vārdu sakot, dzīvojiet un krājiet mantu, apžēlojieties! Lasītāju jūs apbursiet, tāpēc ka pat es nevarēju atrauties, bet tas jo ļaunāk. Lasītājs joprojām ir muļķis, gudriem cilvēkiem vajadzētu viņu uzbukņīt, turpretī jūs… Nu, bet pietiks, palieciet sveiks. Citreiz nedusmojieties; biju atnācis, lai pateiktu jums pāris vajadzīgu vārdu; bet jūs jau esat tāds …

Andrejs Antonovičs pa to laiku bija paņēmis savu romānu un ieslēdzis ozolkoka grāmatskapī, paguvis starp citu pamest ar acīm Blūmam, lai tas taisās, ka tiek. Tas arī pazuda ar garu un skumīgu seju.

— Es nemaz neesmu tāds, gluži vienkārši… nepatikšanas, — viņš nomurmināja, saraucis pieri, bet jau bez dusmām, sēzdamies pie galda, — sēstieties un sakiet savus pāris vārdus. Es jūs sen neesmu redzējis, Pjotr Stepanovič, tikai turpmāk nedrāzieties iekšā savā parastajā manierē … dažreiz tas darbā …

— Manieres man ir vienmēr vienas un tās pašas.

— Zinu un ticu, ka jūs to nedarāt tīšuprāt, bet dažreiz māc raizes … Sēstieties jel.

Pjotrs Stepanovičs atlaidās uz dīvāna un tūdaļ parāva zem sevis kājas.

III

— Par kādām nepatikšanām jūs runājat; vai tiešām par šiem niekiem! — Viņš pamāja uz proklamāciju. — Es jums tādas lapeles varu sanest, cik uziet, jau H-as guberņā iepazinos.

— Tas ir, tajā laikā, kad jūs tur dzīvojāt?

— Nu, protams, tak jau ne manas prombūtnes laikā. Viena bija vēl ar vinjeti, cirvis augšā uzzīmēts. Atļaujiet (viņš paņēma proklamāciju); nu jā, cirvis arī uz šīs, tā pati, uz mata.

— Jā, cirvis. Redziet — cirvis.

— No cirvja nobijāties, vai?

— Es ne no cirvja… un arī nenobijos, bet tā ir… te ir īpatnēji apstākļi.

— Kādi? Ka tās atnestas no fabrikas? He, he. Bet, ziniet, tai jūsu fabrikā paši strādnieki drīz rakstīs proklamācijas.

— Kā tā? — Fon Lembke bargi viņā noraudzījās.

— Nu tā. Uzraugiet viņus. Jūs esat pārāk mīkstsirdīgs, Andrej Antonovič; romānus rakstāt. Bet te vajadzētu rīkoties kā vecos laikos.

— Ko tas nozīmē — kā vecos laikos, kas tie par padomiem? Fabrika iztīrīta; es liku — un iztīrīja.

— Bet strādnieki dumpojas. Nopērt vajadzētu viņus visus, un beigas.

— Dumpojas? Blēņas; es liku — un iztīrīja.

— Ak, Andrej Antonovič, jūs esat mīkstsirdīgs cilvēks.

— Es, pirmkārt, nemaz neesmu tik mīkstsirdīgs, bet, otrkārt… — Fon Lembke atkal jutās aizvainots. Viņš runāja ar jauno cilvēku piespiezdamies, aiz ziņkārības, vai tas nepateiks ko jaunu.

— A, “atkal veca paziņa! — Pjotrs Stepanovičs viņu pārtrauca, cieši skatīdamies uz otru zem preses paliktu lapiņu, arī it kā proklamāciju, acīmredzot ārzemēs iespiestu, bet dzejā. — Nu, to es zinu no galvas: «Gaišā personība»! Paskatīsimies; nu kā tad, «Gaišā personība» vien ir. Es ar šo personību iepazinos jau ārzemēs. Kur rāvāt?

— Jūs sakāt, ka esat redzējis to ārzemēs? — fon Lembke satrūkās.

— Kā tad, pirms četriem vai’ pieciem mēnešiem.

— Esat gan jūs daudz tajās ārzemēs redzējis. — Fon Lembke zīmīgi paskatījās uz Pjotru Stepanoviču. Tas neklausīdamies atlocīja lapiņu un balsī nolasīja dzejoli:

— GAIŠĀ PERSONĪBA

Viņš bij sugas nezināmas, Tautas vidū auga rāmi, Bet, kad cars to vajāt sāca, Bajārbars kad skaudīgs šņāca, Vēlēja viņš sevi mokām, Ciešanām un bendes rokām, Sāka tautai sludināt — Līdztiesība, brāļi, klāt.

Sacelšanos sākdams smuki, Viņš uz svešu malu muka Prom no cara kazemāta, Važām, stangām, pipkas kāta. Tauta, sacelties kam patīk, Gaidīja ar acīm platām Taškentā un Smoļenskā, Kad tās students atkal nāks.

Gaidīja to visās vietās, Lai bez šaubīšanās ietu Patriekt bajārus un caru, Parādīt tiem savu varu, Kopīgas lai muižas būtu, Baznīcas lai drupās grūtu, Laulības un ģimenes, Kas to veco smaku nes.

Droši vien pie tā oficiera atrasta, ko? — Pjotrs Stepanovičs jautāja.

— Tad jūs pazīstat arī to oficieri?

— Un kā vēl. Es tur ar viņiem divas dienas dzīroju. Viņam jau arī vajadzēja sajukt prātā.

— Viņš varbūt nemaz nebija sajucis.

— Vai tāpēc, ka sāka kost?

— Bet atļaujiet, ja jūs esat redzējis šo dzejoli ārzemēs un pēc tam, izrādās, šeit pie tā oficiera…

— Ko? sarežģīti! Jūs, Andrej Antonovič, kā redzu, mani eksaminējat? Redziet, — viņš pēkšņi iesāka neparasti nozīmīgi, — par to, ko tiku redzējis ārzemēs, es pēc atgriešanās jau esmu vienam otram devis paskaidrojumus, un mani paskaidrojumi atzīti par apmierinošiem, citādi es nebūtu aplaimojis šejienes pilsētu ar savu klātbūtni. Uzskatu, ka mana darbošanās šai nozīmē ir beigusies un man nevienam nav jādod norēķini. Un ne tāpēc beigusies, ka esmu denunciants, bet tāpēc, ka citādi rīkoties nevarēju. Tie, kas rakstījuši Jūlijai Mihailovnai, zinādami apstākļus, rakstījuši par mani kā par godīgu cilvēku … Bet pie velna visu to, es atnācu pateikt jums ko nopietnu, un labi, ka jūs to savu skursteņslauķi izraidījāt ārā. Man tas ir svarīgs jautājums, Andrej Antonovič, man pie jums būs ļoti liels lūgums.

— Lūgums? Hm, sakiet vien, es gaidu un, atzīstos, ar interesi. Un vispār piebildīšu — jūs mani diezgan stipri pārsteidzat, Pjotr Stepanovič.

Fon Lembke bija mazliet uztraucies, Pjotrs Stepanovičs pārmeta vienu kāju pār otru.

— Pēterburgā, — viņš iesāka, — es daudz ko vaļsirdīgi izstāstīju, bet šo to, piemēram, šito (viņš uzsita ar pirkstu «Gaišajai personībai») noklusēju, pirmkārt, tāpēc, ka nebija vērts runāt, bet, otrkārt, tāpēc, ka stāstīju tikai to, ko man jautāja. Šai ziņā man netīk pašam aizsteigties priekšā; te es saskatu starpību starp nelieti un godīgu cilvēku, kurš gluži vienkārši apstākļu spiests… Vārdu sakot, lai tas paliek. Nu, bet tagad … tagad, kad tie muļķi… nu, kad tas nācis klajā un jums jau rokās,— un no jums, es redzu, to nevarēs noslēpt, tāpēc ka jūs esat acīgs cilvēks un nevar iepriekš zināt, ko darīsiet, bet tie muļķi joprojām turpina, — es … es… nu jā, es, vārdu sakot, atnācu lūgt jūs glābt kādu cilvēku, arī kādu muļķi, varbūt traku, glābt viņu jaunības, nelaimju un jūsu humānisma vārdā … Taču ne jau tikai savos pašdarinātajos romānos jūs esat tik humāns! — viņš ar rupju sarkasmu un nepacietību pēkšņi pārtrauca runu.

īsi sakot, bija redzams, ka cilvēks ir taisnprātīgs, bet itin nemaz nav diplomāts, ir neveikls, humānu jūtu un varbūt nevajadzīgas smalkjūtības pārpilns, galvenais, aprobežots, kā tūdaļ ar ārkārtīgu vērību nosprieda fon Lembke un kā jau sen par viņu bija domājis, sevišķi beidzamajā nedēļā, kad viens pats savā kabinetā, it īpaši naktīs, klusībā lamāja viņu pēdīgiem vārdiem par neizskaidrojamiem panākumiem pie Jūlijas Mihailovnas.

— Par kuru tad jūs aizlūdzat, un ko tas viss nozīmē? — viņš augstmanīgi apjautājās, cenzdamies slēpt savu ziņkārību.

— Tas ir… tas ir… velns … Es taču neesmu vainīgs, ka ticu jums! Vai tad esmu vainīgs, ka uzskatu jūs par augstsirdīgu un, galvenais, prātīgu cilvēku, kas spējīgs, tas ir, saprast… velns …

Nabadziņš acīmredzot neprata izteikties.

— Beidzot saprotiet, — viņš turpināja, — saprotiet, ka, nosaukdams viņa vārdu, es taču jums viņu nododu; es taču nododu, vai ne? Vai nav tiesa?

— Bet kā gan es varu uzminēt, ja jūs neriskējat izteikties?

— Tā jau ir tā nelaime, ka jūs ar savu loģiku vienmēr atbruņojat cilvēku, velns … nu, velns … šī «gaišā personība», šis «students» ir Šatovs … tas tad arī ir viss!

— Šatovs? Tas ir, kā tā — Šatovs?

— Šatovs — tas ir te pieminētais «students». Viņš dzīvo mūsu pilsētā; bijušais dzimtcilvēks; nu, tas, kas cirta pļauku.

— Zinu, zinu! — Lembke piemiedza acis. — Bet, atļaujiet, ko tad viņam patiesībā pārmet, un, galvenais, ko tad jūs lūdzat?

— Es lūdzu glābt viņu, saprotiet! Es taču viņu jau astoņus gadus pazīstu, varbūt esmu bijis viņa draugs.— Pjotrs Stepanovičs zaudēja pašsavaldīšanos. — Nu, par savu agrāko dzīvi man jums norēķini nav jādod, — viņš atmeta ar roku, — tā saujiņa ir gluži niecīga, pavisam trīsarpus cilvēku, kopā ar ārzemniekiem nesanāk ne desmit cilvēku, bet galvenais — es cerēju uz jūsu humānismu, uz jūsu prātu. Jūs sapratīsiet un pats parādīsiet notikumu, īstajā gaismā, nevis kā diezin ko, parādīsiet to kā bezprātīga cilvēka muļķīgu iedomu … tā cēlusies no nelaimēm, ievērojiet, no ilgām nelaimēm, un nav velns zina kāda nepieredzēta pretvalstiska sazvērestība! …

Viņam gandrīz aizrāvās elpa.

— Hm. Redzu, ka proklamācijās ar cirvi vainojams viņš, — Lembke gandrīz majestātiski secināja, — tomēr atļaujiet — ja viņš būtu bijis viens, kā tad būtu varējis tās izmētāt ir šeit, ir provincē un pat H-as guberņā… un … un, beidzot, galvenais, kur ņēmis?

— Es taču jums saku, ka viņu ir acīmredzot pavisam kādi pieci cilvēki, nu, desmit, kā lai es zinu?

— Jūs nezināt?

— Nu kā lai es zinu, velns parāvis!

— Bet to jūs tomēr zinājāt, ka Šatovs ir viens no līdzdalībniekiem?

— Ek! — Pjotrs Stepanovičs atmeta ar roku, it kā atkaudamies no jautātāja nomācošās gaišredzības, — nu, klausieties, es jums teikšu visu patiesību: par proklamācijām nekā nezinu, tas ir, itin nekā, velns parāvis, saprotat, ko nozīmē «nekā»? Nu, protams, tas apakšporučiks un vēl kāds, un vēl kāds no šejieniešiem… nu, un varbūt Šatovs, nu, varbūt vēl kāds, un tas tad arī viss, nelaimes čupiņa… bet es esmu atnācis aizlūgt par Šatovu, viņš jāglābj, tāpēc ka tas dzejolis ir viņa, viņa paša sacerējums un ar viņa gādību ārzemēs iespiests; to es zinu noteikti, bet par proklamācijām nezinu itin nekā.

— Ja dzejolis ir viņa, tad droši vien arī proklamācijas viņa. Bet kādi fakti liek jums turēt aizdomās Šatova kungu?

Pjotrs Stepanovičs, izlikdamies, ka galīgi zaudējis pacietību, izrāva no kabatas portfeli, bet no tā zīmīti.

— Te ir fakti! — viņš kliedza, uzmezdams to uz galda. Lembke atlocīja; izrādījās, ka zīmīte rakstīta pirms kāda pusgada no šejienes kaut kur uz ārzemēm; zīmīte bija ļoti īsa, tikai daži vārdi:

»

««Gaišo personību» te iespiest nevaru un vispār neko nevaru; iespiediet ārzemēs.

lv. Satovs.»

Lembke cieši vērās Pjotrā Stepanovičā. Varvarai Petrovnai bija taisnība, ka Andrejs Antonovičs, sevišķi reizēm, skatās kā auns.

— Tas ir tā, — Pjotrs Stepanovičs pietrūkās kājās, — tas nozīmē, ka viņš šo dzejoli sarakstījis te pirms pusgada, bet šeit nav varējis iespiest — nu, kaut kādā slepenā tipogrāfijā — un tāpēc lūdz iespiest ārzemēs… Liekas, skaidrs?

— Jā, skaidrs, bet pie kā viņš griežas? tas vēl nav skaidrs, — Lembke aizrādīja ar viltīgu ironiju.

— Nu tak jau pie Kirillova; zīmīte rakstīta Kirillovam uz ārzemēm … Nezinājāt, vai? Nepatīkami ir tas, ka jūs manā priekšā varbūt tikai izliekaties, bet pats sen jau zināt par šo dzejoli, tāpat kā zināt visu. Kā tad tās proklamācijas nokļuvušas uz jūsu galda! Ir tomēr nokļuvušas! Par ko tad jūs mani spīdzināt, ja tas tā?

Viņš ar mutautiņu konvulsīvi noslaucīja sviedrus no pieres.

— Man varbūt kaut kas ir arī zināms … — Lembke veikli izvairījās, — bet kas tas Kirillovs tāds ir?

— Nu, tas atbraukušais inženieris, bijis Stavrogina sekundants, maniaks, traks cilvēks; jūsu apakšporučiks varbūt tiešām rīkojies delīrijā, nu, bet tas jau pavisam traks — pavisam, es galvoju. Ak, Andrej Antonovič, ja valdība zinātu, kas tie visi par cilvēkiem, tad roka nepaceltos pret tiem. Viņus visus bez izņēmuma vajadzētu ievietot trakonamā; es jau Šveicē kongresos esmu viņos noskatījies.

— Tur, no kurienes vada šejienes kustību?

— Kas tad nu vada? Trīsarpus cilvēku. Uz viņiem skatoties, kļūst skumīgi ap sirdi. Un kas tā tāda — šejienes kustība? Proklamācijas, vai? Un kas tad ir savervēti — apakšporučiki delīrijā un divi trīs studenti! Jūs esat gudrs cilvēks, es jums jautāšu: kāpēc viņi nevar savervēt ievērojamākus cilvēkus, kāpēc tikai studentus un divdesmit divus gadus vecus pusauguļus? Un vai daudz tādu? Droši vien miljons suņu meklē, bet vai daudz ir atrasti? Septiņi cilvēki. Es jums saku, kļūst skumji ap sirdi.

Lembke noklausījās uzmanīgi, bet ar tādu sejas izteiksmi, kas liecināja: «Dziedi, dziedi, lakstīgala!»

— Atļaujiet tomēr — jums labpatīk apgalvot, ka zīmīte sūtīta uz ārzemēm; bet adreses te nav: kā tad jums kļuvis zināms, ka zīmīte adresēta Kirillova kungam un pie tam uz ārzemēm un … un … ka to tiešām rakstījis Šatova kungs?

— Nu tad dabūjiet tūliņ Šatova rokrakstu un salīdziniet! Jūsu kancelejā katrā ziņā atradīsies kāds viņa paraksts. Bet, ka sūtīta Kirillovam, liecina tas, ka toreiz man pats Kirillovs to zīmīti parādīja.

— Jūs tātad pats …

— Nu jā, protams, pats. Vai nu maz ko man tur rādīja. Bet šo pašu dzejoli nelaiķis Hercens’ it kā esot rakstījis par Šatovu, kad tas vēl klaiņājis pa ārzemēm, it kā piemiņai par tikšanos, rakstījis kā uzslavu, kā rekomendāciju, nu, velns… bet Šatovs to izplata jaunatnē. Sak, paša Hercena domas par mani.

— Ak tad tā, — Lembke beidzot saprata visu, — tāpēc jau es domāju: proklamācija — to es saprastu, bet kāpēc dzejolis?

— Kur nu jums nesaprast! Un kāda velna pēc es jums izpļāpāju! Klausieties, atdodiet man Šatovu, bet visus pārējos lai rauj jupis, pat Kirillovu, kas tagad ieslēdzies Fiļipova mājā, turpat, kur Šatovs, un slēpjas. Viņi mani neieredz, tāpēc ka es atgriezos… bet apsoliet man Šatovu, un es jums viņus visus pasniegšu kā uz šķīvja. Es jums noderēšu, Andrej Antonovič! Manuprāt, tajā nožēlojamajā grupiņā ietilpst kādi deviņi — desmit cilvēki. Es pats viņiem sekoju — uz savu roku. Trīs mums jau zināmi: Šatovs, Kirillovs un tas apakšporučiks. Pārējos es vēl tikai vēroju… neesmu taču gluži tuvredzīgs. Kā bija H-as guberņā: tur ar proklamācijām notvēra divus studentus, vienu ģimnāzistu, divus divdesmitgadīgus muižniekus, vienu skolotāju un vienu atvaļinātu majoru, apmēram sešdesmit gadus vecu un prātu nodzērušu vīru, un tas tad arī viss, ticiet man, ka viss; mēs pat pabrīnījāmies, ka tas ir viss. Bet vajadzīgas sešas dienas. Es jau esmu aprēķinājis: sešas dienas — un ne agrāk. Ja gribat gūt kādus rezultātus — neķerieties viņiem klāt vēl sešas dienas, un es jums viņus pasniegšu tikpat kā maisā; bet, ja ķersieties klāt agrāk, — aizbēgs no perēkļa. Taču saudzējiet Šatovu. Es esmu par Šatovu … Bet vislabāk slepus un draudzīgi ataicināt viņu šurp, kaut vai šinī kabinetā, un noeksaminēt, iepriekš paceļot aizkaru… Bet viņš jau droši vien pats kritīs ceļos un sāks raudāt. Tas ir nervozs, nelaimīgs cilvēks; viņa sieva saietas ar Stavroginu. Esiet laipns pret viņu, un viņš pats visu at-klās, tikai jānogaida sešas dienas … Taču galvenais, galvenais — ne pušplēsta vārdiņa Jūlijai Mihailovnai! Noslēpums. Vai varat to paturēt kā noslēpumu?

— Kā? — Lembke ieplēta acis, — vai tad Jūlijai Mihailovnai nekā neesat… atklājis?

— Viņai? Lai dievs žēlīgs! Ek, Andrej Antonovič! Redziet: es visai augstu vērtēju viņas draudzību, ļoti cienu… nu, un tā tālāk… bet es buku nenošaušu. Es viņai nerunāju pretī, jo runāt viņai pretī, pats zināt, ir bīslami. Es Jūlijai Mihailovnai varbūt esmu pametis kādu vārdiņu, jo viņai tas patīk, bet lai es nosauktu viņai, kā

jums tagad, vārdus vai ko tamlīdzīgu — nē, mīļais! Kāpēc es tagad griežos pie jums? Tāpēc, ka jūs tomēr esat vīrietis, nopietns cilvēks ar ilgu, stingru dienesta pieredzi. Jūs esat daudz ko piedzīvojis. Jums katrs solis tādos jautājumos, manuprāt, ir pārāk labi pazīstams jau no Pēterburgas piemēriem. Bet, ja pateiktu viņai kaut vai šos divus vār-dus, viņa tos izkliegtu pa visu pasauli. Nē, viņa ir pārāk strauja, es jums teikšu.

— Jā, viņai ir strauja daba, — Andrejs Antonovičs ar zināmu labpatiku nomurmināja, reizē ļoti nožēlodams, ka šis neaptēstais cilvēks, liekas, uzdrošinās izteikties par Jūliju Mihailovnu pārāk vaļīgi. Turpretī Pjotram Stepanovičam droši vien šķita, ka ar to vēl nepietiek un ka vajag vēl uzmest garu, lai paglaimotu un galīgi iekarotu «Lembkas» sirdi.

— Tieši strauja daba, — viņš piebalsoja, — kaut ari viņa varbūt ir ģeniāla, literāra sieviete, bet — zvirbuļus viņa var izbiedēt. Sešas stundas neizturēs, kur nu vel sešas dienas. Ek, Andrej Antonovič, nelieciet sievietei klusēt sešas dienas! Jūs taču . atzīstat, ka man ir zināma pieredze, proti, šajos jautājumos; es taču šo to zinu, un jūs pats zināt, ka varu šo to zināt. Ne aiz niekošanās es no jums lūdzu sešas dienas, bet lietas labā.

— Esmu dzirdējis… — Lembke neuzdrošinājās izteikt savu domu, — esmu dzirdējis, ka jūs pēc atgriešanās no ārzemēm esot izteicis, kur pienākas … tādu kā nožēlu?

— Lai nu būtu kā būdams.

— Un arī es, protams, nevēlos interesēties… bet man visu laiku šķita, ka jūs te līdz šim runājāt pavisam citā stilā, piemēram, par kristīgo ticību, par sabiedriskiem institūtiem un, beidzot, par valdību …

Vai nu maz ko esmu runājis. Es arī tagad saku to pašu, tikai manas domas jāīsteno citādi, ne tā, kā to dara tie muļķi. Kam no tā kāds labums, ka iekodis plecā? Jūs jau pats man piekritāt, tikai teicāt, ka par agru.

— Es patiesībā piekritu kam citam un tāpēc arī teicu, ka par agru.

— Jums gan katrs vārds kā uz svariem nosvērts, he, he, uzmanīgs cilvēks! — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi aizrādīja līksmā balsī. — Paklausieties, mīļais, man taču vajadzēja ar jums iepazīties, tāpēc arī runāju savā stilā.

Tā es iepazīstos ne tikai ar jums vien, bet ar daudziem. Man varbūt vajadzēja iepazīt jūsu raksturu.

— Kādēļ jums būtu jāiepazīst mans raksturs?

— Nu kā lai es zinu, kādēļ (viņš atkal iesmējās). Redziet, dārgais un augsti cienījamais Andrej Antonovič, jūs esat viltīgs, bet tiktāl es vēl neesmu nonācis un droši vien arī nenonākšu, saprotat? Varbūt arī saprotat. Kaut gan es pēc atgriešanās no ārzemēm esmu sniedzi^ paskaidrojumus, kur pienākas, un es tiešām nesaprotu, kāpēc cilvēks ar zināmiem uzskatiem nevarētu rīkoties tā, ka tas nāktu par labu viņa patiesajiem uzskatiem… bet man vēl neviens tur nav uzdevis pētīt jūsu raksturu, un nekādus tamlīdzīgus uzdevumus no turienes es vēl neesmu uzņēmies veikt. Padomājiet pats: es taču būtu varējis tos dažus vārdus atklāt nevis jums pirmajam, bet darīt zināmus tieši tur, tas ir, tur, kur sniedzu pirmos paskaidrojumus; un, ja es tīkotu pēc naudas vai citiem labumiem, tad tas, protams, iznāktu man neizdevīgi, jo pateicīgi tagad būs jums, nevis man. Es vienīgi Šatova dēļ, — Pjotrs Stepanovičs cēlsirdīgi piebilda, — vienīgi Šatova dēļ, kādreizējās draudzības vārdā … un, ja varbūt ņemsiet rokā spalvu, lai rakstītu uz turieni, nu, uzslavējiet mani, ja gribat… iebildumus ne-celšu, he, he! Adieu, esmu aizsēdējies, un nevajadzēja tik daudz pļāpāt! — viņš laipni piebilda un piecēlās no dīvāna.

— Gluži otrādi, esmu ļoti priecīgs, ka apstākļi, tā sakot, sāk noskaidroties. — Piecēlās arī fon Lembke, arī ar laipnu sejas izteiksmi — acīmredzot beidzamo vārdu ietekmē. — Es ar pateicību pieņemu jūsu pakalpojumus, un, varat būt pārliecināts, viss, ko varēšu darīt, lai dotu atsauksmi par jūsu centību …

— Sešas dienas, galvenais, sešas dienas laika, un lai jūs šajās dienās pat pirkstiņu nepakustinātu, tas man ir vajadzīgs!

— Lai notiek.

— Protams, es jums rokas nesaistu un arī nedrīkstu to darīt. Jūsu pienākums ir sekot, tikai priekšlaikus nebiedējiet putniņus ligzdā, šai ziņā es paļaujos uz jūsu prātu un pieredzi. Bet jums jau droši vien pašiem savu medību suņu un visādu okšķeru pietiekami daudz sagatavots, he, he! — Pjotrs Stepanovičs jautri un vieglprātīgi (kā jau jauns cilvēks) izmeta.

Tā nu gluži nav, — Lembke laipni izvairījās. — Tas li jaunības aizspriedums, ka pārāk daudz sagatavots. Bet iil litujiet vēl vienu vārdiņu: ja tas Kirillovs bijis Stavlopna sekundants, tad taču arī Stavrogina kungs…

• Ko Stavrogins?

— Tas ir, ja viņi tik lieli draugi? …

Ai, nē, nē, nē! Te nu jūs netrāpījāt, lai gan esat viltīgs. Un es pat brīnos par jums. Es taču domāju, ka šai

III tā jumā jums jau ir ziņas… Hm, Stavrogins — tas ir pilnīgi kaut kas pretējs, tas ir pilnīgi… Avis au lecteur

— Tiešām! Vai tas var būt? — Lembke neticīgi nol’iica. — Man Jūlija Mihailovna stāstīja, ka, pēc ziņām no Pēterburgas, Stavrogins esot cilvēks ar dažām, tā teikt, direktīvām.

■— Es nekā nezinu, nekā nezinu, itin nekā. Adieu. Avis au lecteur! — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi un acīm redzami izvairījās.

Viņš metās uz durvīm.

— Atļaujiet, Pjotr Stepanovič, atļaujiet, — Lembke iesaucās, — vēl viena pavisam maza darīšana, un es jūs vairs neaizkavēšu.

Viņš izņēma no galda atvilktnes aploksni.

— Te būs viens eksemplārs no tās pašas kategorijas, un es līdz ar to pierādu, ka uzticos jums augstākā mērā. Lūdzu — kādas ir jūsu domas?

Aploksnē bija vēstule — dīvaina, anonīma, Lembkem adresēta un vēl tikai vakar saņemta. Pjotrs Stepanovičs ar vislielāko nepatiku izlasīja sekojošo:

«Jūsu ekselence!

Jo pēc pakāpes jūs tāds esat. Ar šo paziņoju, ka apdraudēta ir ģenerāļu dzīvība un tēvija, jo taisni uz to viss iziet. Pats esmu nepārtraukti izmētājis daudzus gadus. Tāpat par bezdievību. Gatavojas dumpis, bet proklamāciju ir vairāki tūkstoši, un katrai skries pakaļ simts cilvēku mēles izkāruši, ja priekšniecība laikus nepievāks, jo sasolīti lieli labumi, bet vienkāršā tauta ir muļķe, arī degvīns turklāt. Tauta, meklēdama vaininieku, iznīcinās

kā vienu, tā otru, un, baidīdamies no abām pusēm, nožēloju to, ko neesmu darījis, jo tādi ir mani apstākļi. Ja gribat, lai kāds ziņotu tēvijas, kā arī baznīcas un svētbilžu glābšanas labā, to varu tikai es. Bet lai man no trešās nodaļas nekavējoties pa telegrāfu sūta piedošanu vienam no visiem, bet pārējie lai atbild. Par zīmi katru vakaru šveicara lodziņā pulksten septiņos nolieciet sveci. Ieraudzījis noticēšu un ieradīšos skūpstīt žēlsirdīgo roku no galvaspilsētas, bet lai būtu pensija, jo no kā lai es pārtieku? Bet jūs nenožēlosiet, jo jums iznāks zvaigzne. Vajag klusītiņām, citādi apgriezīs sprandu.

Jūsu ekselences izmisušais cilvēks.

Krīt pie jūsu kājām grēkus nožēlojušais brīvdomātājs Incognito.»

Fon Lembke paskaidroja, ka vēstule atstāta vakar šveicara istabā, kad tur neviena nav bijis.

— Kādas tad ir jūsu domas? — Pjotrs Stepanovičs gandrīz vai rupji noprasīja.

— Manuprāt, tā ir anonīma paskvila, zobošanās.

— Droši vien tā arī būs. Jūs nevar ap stūri apvest.

— Manuprāt, galvenais, tāpēc, ka tik muļķīgi.

— Vai jūs esat saņēmis vēl kādas paskvilas?

— Esmu saņēmis reizes divas, anonīmas.

— Nu, protams, tādas jau neparakstīs. Vai dažādā stilā? Ar dažādu rokrakstu?

— Dažādā stilā un ar dažādu rokrakstu.

— Arī ērmotas bijušas, tādas kā šī?

— Jā, ērmotas un, ziniet… ļoti nekrietnas.

— Nu, ja jau bijušas, tad droši vien arī tagad būs tas pats.

— Un, galvenais, tik muļķīga. Jo tie cilvēki ir izglītoti un droši vien tik muļķīgi nerakstītu.

— Nu jā, nu jā.

— Bet ja nu kāds tiešām grib kaut ko no tiesas ziņot?

— Neticami, — Pjotrs Stepanovičs sausi atcirta. — Ko nozīmē telegramma no trešās nodaļas un pensija? Acīm redzama paskvila.

— Jā, jā, — Lembke nokaunējās.

— Zināt ko, atstājiet to man. Es jums noteikti dabūšu rokā. Dabūšu rokā drīzāk nekā tos.

— Ņemiet, — fon Lembke piekrita, mazliet gan svārstīdamies.

— Vai jūs kādam esat rādījis?

— Nē, vai jums prāts, nevienam!

•— Tas ir, Jūlijai Mihailovnai?

Nē, pasarg dievs, un dieva dēļ nerādiet viņai ari |ir.! Lembke izbailēs iesaucās. — Viņa būs stipri salu« kla un … briesmīgi noskaitīsies uz mani.

— Jā, jūs arī pirmais dabūtu sutu; viņa teiktu, ka |i«ils esat pelnījis, ja jau jums tā raksta. Pazīstam sieviešu loģiku. Nu, palieciet sveiks! Es jums varbūt jau pēc trim dienām stādīšu priekšā to sacerētāju. Galvenais, noruna.

iv

Pjotrs Stepanovičs varbūt ari nebija muļķis, bet Fedjka Katordznieks bija pareizi izteicies, ka viņš «pats izdomā cilvēku un kā pret tādu arī izturas». Viņš aizgāja no fon Lembkes pilnīgi pārliecināts, ka vismaz uz sešām dienām ir to nomierinājis, bet šis termiņš viņam bija ārkārtīgi vajadzīgs. Taču ideja bija aplama, viss tika dibināts vienīgi uz to, ka viņš Andreju Antonoviču no paša sākuma un reizi par visām reizēm bija izdomājis kā galīgu vientiesīti.

Kā katrs ciešanu nomākts un aizdomīgs cilvēks Andrejs Antonovičs allaž bija ārkārtīgi priecīgs un paļāvīgs pirmajā brīdī, kad kļuva redzama izeja no neziņas. Jaunais apstākļu pavērsiens viņam sākumā likās diezgan patīkams, lai gan atkal bija jāsaduras ar dažiem nepatīkamiem sarežģījumiem. Vismaz vecās šaubas izgaisa. Turklāt viņš beidzamajās dienās bija tik ļoti noguris, jutās tik nomocīts un nervozs, ka dvēsele neviļuš ilgojās pēc miera. Bet, ak vai, viņam jau atkal bija nemierīgs prāts. Ilgā dzīve Pēterburgā bija atstājusi viņa dvēselē neizdzēšamas pēdas. Oficiālā un pat slepenā «jaunās paaudzes» vēsture viņam bija diezgan labi pazīstama, — cilvēks bija ziņkārīgs un vāca proklamācijas, — bet viņš nekad tajā nebija sapratis pašus pirmos vārdus. Tagad Andrejs Antonovičs jutās kā mežā: ar visiem saviem instinktiem viņš nojauta, ka Pjotra Stepanoviča vārdos ietverts kaut kas pilnīgi absurds, kas atrodas ārpus jēgas un saprašanas, —r «lai gan velns viņu zina, kas var notikt ar šo «jauno paaudzi», un velns viņu zina, kas tajā norisinās!» — viņš prātoja, nezinādams, ko domāt.

Un tanī brīdī, kā par spīti, viņa kabinetā atkal iebāza galvu Blūms. Visu Pjotra Stepanoviča apmeklējuma laiku viņš bija gaidījis tepat tuvumā. Šis Blūms pat bija Andreja Antonoviča radinieks, gan attāls, bet šī radniecība visu mūžu tika rūpīgi un ar bažām slēpta. Lūdzu lasītāju atvainot,-ka šai nenozīmīgajai personai veltīšu kaut dažus vārdus. Blūms bija viens no dīvainās «nelaimīgo» vāciešu kategorijas — un nepavisam ne tāpēc, ka būtu neapdāvināts, bet taisni nezināma iemesla dēļ. «Nelaimīgie» vācieši nav mīts, bet tādi patiešām pastāv pat Krievijā kā īpaši tipi. Andrejs Antonovičs visu mūžu bija izrādījis Blūmam stipri aizkustinošu līdzjūtību un visur, kur vien varēja — atkarībā no tā, kādus panākumus dienesta gaitās guva pats, — virzīja viņu uz kādu nelielu vietiņu savā darbības sfērā; bet viņam nekur neveicās. Te vieta nebija paredzēta štatā, te mainījās priekšniecība, te viņu reiz bezmaz nodeva tiesai kopā ar citiem. Viņš bija akurāts, taču akurāts pārmērīgi, bez vajadzības un sev pašam par ļaunu; viņš bija drūms, rudmatains, gara auguma, salīcis, grūtsirdīgs, pat jūtīgs un ar visu savu pazemību stūrgalvīgs un neatlaidīgs kā vērsis, lai gan vienmēr nevietā un nelaikā. Andrejam Antonovičam Blūms līdz ar sievu un daudzajiem bērniem bija godbijīgi pieķēries. Atskaitot Andreju Antonoviču, neviens nekad nebija viņu mīlējis. Jūlija Mihailovna uzreiz viņu izbrāķēja, bet pārvarēt laulātā drauga stūr-galvību nespēja. Tā bija viņu pirmā laulības dzīves ķilda, kas notika tūliņ pēc kāzām, pašās pirmajās medus mēneša dienās, kad viņas priekšā pēkšņi iznira Blūms, kurš līdz tam bija rūpīgi no viņas slēpts līdz ar apvainojošo noslēpurhu, ka tas ir viņas radinieks. Andrejs Antonovičs lūdzās, rokas salicis, iejūtīgi izstāstīja visu Blūma dzīves gājumu, aizrādīja uz viņu draudzību kopš bērnu dienām, bet Jūlija Mihailovna uzskatīja sevi par apkaunotu uz mūžu un pat laida darbā ģīboņus. Fon Lembke nepiekāpās ne par soli un pateica, ka neparko nepametīs Blūmu un neatstums no sevis, tā ka viņa beidzot pabrīnījās un bija spiesta atļaut Blūmam palikt. Abi tikai nolēma, ka radniecība tiks slēpta vēl rūpīgāk nekā līdz šim, ja vien tas vispār iespējams, un ka tiks pārmainīts pat Blūma vārds un tēva vārds, jo arī viņu nez kāpēc sauca par Andreju Antonoviču. Blūms pie mums ne ar vienu neiepazinās, atskaitot vienīgi vācieti aptiekāru, ne

I i viena neieradās vizītē un pa paradumam dzīvoja :.lu>pi un vientulīgi. Viņam sen jau bija zināmi arī Andi« ja Antonoviča literārie grēciņi. Viņš pirmām kārtām lika aicināts noklausīties romānu, kad Andrejs Antonovičs divatā slepeni lasīja to viņam priekšā; Blūms sēdēja ka sastindzis pat sešas stundas no vietas, svīda, sasprindzināja visus spēkus, lai neaizmigtu un smaidītu; pārnācis mājās, kopā ar garkājaino un kalseno sievu vaidēja par sava labdara nelaimīgo vājību uz krievu literatūru.

Andrejs Antonovičs ar ciešanām sejā paskatījās uz ienākušo Blūmu.

— Es tevi lūdzu, Blūm, likt mani mierā, — viņš iesāka, nobažījies bērdams vārdus un acīmredzot negribēdams atjaunot pirmītējo sarunu, ko bija pārtraukusi Pjotra Stepanoviča ierašanās.

— Un tomēr to var nokārtot ļoti delikāti, pilnīgi slepeni; jums taču tādas pilnvaras ir, — Blūms godbijīgi, bet neatlaidīgi palika pie kaut kā sava, saliecis muguru, sīkiem solīšiem virzīdamies arvien tuvāk Andrejam Antonovičam.

— Blūm, tu esi man tik uzticīgs un pakalpīgs, ka es vienmēr raugos uz tevi ar ārkārtīgām bailēm.

— Jūs vienmēr sakāt asus vārdus un, būdams apmierināts ar izteikto, mierīgi aizmiegat, bet tādējādi kaitējat

sev.

— Blūm, es nupat pārliecinājos, ka tas nepavisam nav tā, nepavisam.

— Vai jūs nespriežat pēc tā, ko teica šis divkosīgais, netikumīgais jaunais cilvēks, kuru jūs pats turat aizdomās? Viņš jūs pārliecināja ar lišķīgām uzslavām jūsu literārajam talantam.

— Blūm, tu nekā nesaproti; tavs projekts ir aplamība, es tev saku. Mēs neatradīsim nekā, bet troksnis sacelsies briesmīgs, pēc tam smiekli, un tad vēl Jūlija Mihailovna…

— Mēs katrā ziņā atradīsim visu, ko būsim meklējuši, — Blūms stingriem soļiem piegāja viņam klāt, pielicis labo roku pie sirds, — mēs izdarīsim kratīšanu pēkšņi — agri no rīta, stingri ievērojot pieklājību pret viņu pašu, kā arī visas likumā paredzētās formalitātes. Jaunie cilvēki Ļamšins un Teļatņikovs ir vairāk nekā pārliecināti, ka mēs atradīsim visu vēlamo. Viņi tur ir vairākkārt bijuši. Pret Verhovenska kungu nevienam nav nekādu simpātiju. Ģenerāliene Stavrogina atklāti liegusi viņam savu labvēlību, un katrs godīgs cilvēks, ja vien tāds šai rupjajā pilsētā atrodas, ir pārliecināts, ka tur vienmēr slēpies neticības un sociālās mācības perēklis. Pie viņa glabājas visas aizliegtās grāmatas, Riļejeva «Domas», visi Hercena darbi… Man katram gadījumam sastādīts aptuvens katalogs …

— Ak dievs, šīs grāmatas ir visiem; cik tu esi vientiesīgs, mans nabaga Blūm!

— Un daudzas proklamācijas, — Blūms turpināja, neklausīdamies iebildumus. — Mēs beidzot katrā ziņā nāksim uz pēdām īstajām šejienes proklamācijām. Tas jaunais Verhovenskis man liekas ļoti, ļoti aizdomīgs.

— Bet tu sajauc tēvu ar dēlu. Viņi nesatiek; dēls klaji zobojas par tēvu.

— Tā ir tikai maska.

— Blūm, tu esi nozvērējies mani nomocīt! Padomā, viņš tomēr te ir redzama persona. Bijis profesors, tagad pazīstams cilvēks, sacels traci, pilsētā tūliņ sāks zoboties, un mēs visi būsim izblamējušies… un padomā, kas notiks ar Jūliju Mihailovnu!

Blūms līda uz priekšu un neklausījās.

— Viņš bijis tikai docents, tikai docents un pēc pakāpes tikai atvaļināts kolēģijas asesors, — viņš sita sev ar roku pa krūtīm, — goda zīmju viņam nav, atlaists no dienesta tāpēc, ka turēts aizdomās par noziedzīgiem nodomiem pret valdību. Ir atradies un droši vien vēl tagad atrodas slepenā uzraudzībā. Un, ņemot vērā tagad atklājušās nekārtības, jūsu neapšaubāmais pienākums ir rīkoties. Jūs turpretī neizlietojat savu varu un saudzējat īsto vainīgo.

— Jūlija Mihailovna! Vācies prom, Blūm! — fon Lembke pēkšņi iekliedzās, izdzirdīs blakus istabā laulātās draudzenes balsi.

Blūms satrūkās, bet nepadevās.

— Atļaujiet, atļaujiet! — Viņš nāca tuvāk, vēl ciešāk spiezdams abas rokas pie krūtīm.

— Vācies! — Andrejs Antonovičs nožņirkstināja zobus. — Dari, ko gribi… vēlāk… Ak mans dievs!

Pacēlās portjera, un parādījās Jūlija Mihailovna. Ieraudzījusi Blūmu, viņa majestātiski apstājās un uzmeta viņam augstprātīgu un aizskarošu skatienu, it kā šā cilvēka klātbūtne vien jau viņu apvainotu. Blūms klusēdams un godbijīgi viņai zemu paklanījās un, aiz cieņas saliecis muguru, uz pirkstgaliem gāja uz durvīm, sāniski mazliet iepletis rokas.

Vai nu tāpēc, ka Blūms tiešām saprata Andreja Antonoviča beidzamo histērisko izsaucienu kā tiešu atļauju rīkoties tā, kā viņš bija vēlējies, vai arī šai gadījumā tīšām pārprata teikto, lai varētu izdarīt pakalpojumu savam labvēlim, būdams cieši pārliecināts, ka gals rādīs, kāds bijis darbs, — bet, kā redzēsim vēlāk, no šīs priekš-nieka sarunas ar pakļauto radās kāds visai negaidīts notikums, kas daudzus uzjautrināja, kļuva zināms atklātībā, izraisīja Jūlijas Mihailovnas negantas dusmas un līdz ar to izsita galīgi no sliedēm Andreju Antonoviču, padarīdams viņu nožēlojami nedrošu taisni tanī laikā, kad risinājās visi svarīgākie notikumi.

v

Tanī dienā Pjotram Stepanovičam bija daudz kas darāms. No fon Lembkes viņš mudīgi steidzās uz Bogojavļenskas ielu, bet, iedams pa Bikova ielu garām mājai, kur dzīvoja Karmazinovs, pēkšņi apstājās, pasmīnēja un iegāja iekšā. Pj otram Stepanovičam atbildēja: «Jūs gaida,» — kas viņu stipri ieinteresēja, jo viņš nemaz nebija iepriekš pieteicis savu ierašanos.

Bet lielais rakstnieks tiešām viņu gaidīja un pat jau vakar un aizvakar. Pirms trim dienām viņš bija iedevis Pj otram Stepanovičam savu «Mērci» rokrakstu (ko gribēja nolasīt Jūlijas Mihailovnas rīkoto svētku literārajā rītā) un darīja to aiz laipnības, būdams pilnīgi pārliecināts, ka patīkami paglaimos cilvēka patmīlībai, ja dos tam izlasīt slaveno sacerējumu jau iepriekš. Pjotrs Stepanovičs sen bija ievērojis, ka šis godkārīgais, izlutinātais un vienkāršajiem ļaudīm apvainojoši nepieejamais kungs — šis «cilvēks gandrīz ar valstsvīra prātu» gluži vienkārši pārlieku cenšas viņam pieglaimoties. Manu-prāt, jaunais cilvēks beidzot noprata, ka tas, ja arī neuzskata viņu par visas Krievijas slepenās revolucionārās kustības barvedi, tad vismaz par vienu no tiem, kas vislabāk informēts par Krievijas revolūcijas noslēpumiem un kam ir nenoliedzama ietekme uz jaunatni. «Gudrākā Krievijas cilvēka» uzskati interesēja Pjotru Stepanoviču, bet līdz šim viņš aiz zināmiem iemesliem bija izvairījies no izskaidrošanās ar to.

Lielais rakstnieks dzīvoja savas māsas — kambarkunga sievas un muižnieces mājā; viņi abi, kā vīrs, tā sieva, izturējās ar dziļu godbijību pret slaveno radinieku, bet, kad tas tagad ieradās, abi sev par dziļu nožēlošanu atradās Maskavā, tā ka gods uzņemt viņu piekrita vecenītei, kambarkunga visai attālai un nabadzīgai radiniecei, kas dzīvoja pie viņiem un jau sen vadīja mājsaimniecību. Līdz ar Karmazinova kunga ierašanos visa māja sāka staigāt uz pirkstgaliem. Vecenīte bezmaz katru dienu sūtīja ziņojumus uz Maskavu par to, kā viņš gulējis un ko viņam labpaticis ēst, bet reiz nosūtīja telegrammu ar ziņu, ka pēc goda mielasta pie pilsētas galvas viņš bijis spiests iedzert karoti zāļu. Viņa istabā vecenīte uzdrošinājās ieiet reti; lai gan viņš izturējās pret to laipni, tomēr dzedri un runāja tikai tad, ja bija kāda vajadzība. Kad ienāca Pjotrs Stepanovičs, viņš ēda savu rīta kotleti un piedzēra klāt pusglāzi sarkanvīna. Pjotrs Stepanovičs jau arī agrāk bija Karmazinovu apmeklējis un vienmēr sastapis ēdam šo rīta kotleti, ko tas beidza ēst viņa klātbūtnē, bet ne reizi nepacienāja viesi. Pēc kotletes tika pasniegta vēl maza tasīte kafijas. Sulainis, kas nesa iekšā ēdienu, bija tērpies frakā, cimdiem rokās un mīkstām kurpēm kājās, lai nebūtu dzirdami soļi.

— A-ā! — Karmazinovs piecēlās no dīvāna, slaucīdams muti ar salveti, un, izlikdamies patiesi priecīgs, līda bučoties — raksturīgs krievu ļaužu paradums, ja tie ir jau pārāk slaveni. Taču Pjotrs Stepanovičs no nesenās pieredzes atcerējās, ka viņš bučoties gan lien, bet pats pagriež vaigu, un. tāpēc šoreiz darīja to pašu; abi vaigi saskārās, Karmazinovs, nelikdamies to nemaz manījis, apsēdās uz dīvāna un laipni norādīja Pjotram Stepanovičam uz pretējo atzveltni, kurā tas arī atlaidās.

— Jūs taču ne… Vai nevēlaties brokastot? — namatēvs, šoreiz atkāpdamies no savas parašas, iejautājās, taču, protams, ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka tika gaidīta laipni noraidoša atbilde. Pjotrs Stepanovičs tūdaļ izteica vēlēšanos pabrokastot. Izbrīna un aizvainojuma ēna aptumšoja namatēva seju, bet tikai uz mirkli; viņš nervozi piezvanīja sulainim un, lai gan bija ļoti labi audzināts, nicīgi pacēla balsi, pavēlēdams atnest otras brokastis.

— Ko jūs vēlaties, kotleti vai kafiju? — viņš vēlreiz apjautājās.

— Ir kotleti, ir kafiju, ari vīnu lieciet atnest, esmu izsalcis, — Pjotrs Stepanovičs atbildēja, mierīgi un uzmanīgi aplūkodams namatēva tērpu. Karmazinova kungam mugurā bija tāda kā vatēta mājas virsjaka, it kā žaketīte ar perlamutra podziņām, bet pārāk īsiņa, kas nemaz nesaderēja ar viņa diezgan brango vēderiņu un stipri apaļīgajiem gurniem; taču gaumes mēdz būt dažādas. Uz ceļiem viņam bija uzklāts rūtains vilnas pleds, kas sniedzās līdz grīdai, lai gan istabā bija silts.

— Slims, vai, esat? — Pjotrs Stepanovičs aizrādīja.

— Nē, neesmu slims, bet baidos saslimt šajā klimatā,— rakstnieks atbildēja savā ķērcošajā balsī, starp citu, liegi skandēdams katru vārdu un patīkami kundziski svepstēdams, — es jūs gaidīju jau vakar.

— Kāpēc tā? Es taču netiku solījis.

— Jā, bet pie jums ir mans rokraksts. Vai jūs… izlasījāt?

— Rokraksts? Kāds?

Karmazinovs bija briesmīgi pārsteigts.

— Bet jūs taču to būsiet atnesis? — viņš pēkšņi tik stipri uzbudinājās, ka pārtrauca pat ēšanu un nobijies skatījās uz Pjotru Stepanoviču.

— Ak jūs par to «Bonjour» vai…

— «Mērci».

— Nu, vienalga. Pavisam piemirsu un neesmu izlasījis, nebija vaļas. Tiešām nezinu, kabatās nav… droši vien būs palicis man uz galda. Neuzraucieties, atradīsies.

— Nē, tad es labāk tūliņ aizsūtīšu pakaļ. Rokraksts var pazust, un, beidzot, to var nozagt.

— Nu kam gan vajadzētu to zagt! Ko jūs tik ļoti nobijāties, Jūlija Mihailovna taču stāstīja, ka jūs vienmēr izgatavojot vairākus rokrakstus, viens glabājoties ārzemēs pie notāra, otrais Pēterburgā, trešais Maskavā, tad vēl uz banku, vai, sūtāt.

— Bet Maskava taču var nodegt un līdz ar to aiziet bojā mans rokraksts. Nē, es labāk tūliņ sūtīšu pakaļ.

— Pag, te tas ir! — Pjotrs Stepanovičs izņēma no pakaļējās kabatas pastpapīra lapiņu žūksnīti, — mazliet saburzījies. Iedomājieties, kā toreiz paņēmu no jums, tā ari palicis visu laiku pakaļējā kabatā kopā ar kabatas lakatiņu; biju aizmirsis.

Karmazinovs kāri paķēra rokrakstu, rūpīgi aplūkoja to, saskaitīja lapiņas un saudzīgi novietoja pagaidam sev blakus uz īpaša galdiņa, bet tā, lai tas visu laiku butu redzams.

— Jūs laikam ne visai daudz lasāt? — viņš nenocieties nošņāca.

— Nē, ne visai daudz.

— Un no krievu daiļliteratūras — nekā?

— No krievu daiļliteratūras? Pag, kaut ko esmu gan lasījis. «Pa ceļam» vai «Ceļā», vai «Krustcelēs», neatceros. Sen kā lasīju, pirms gadiem pieciem. Nav vaļas.

Uz brīdi iestājās klusums.

— Tiklīdz es atbraucu, es pārliecināju viņus visus, ka jūs esat ārkārtīgi gudrs cilvēks, un tagad te laikam visi nevar vien beigt par jums jūsmot.

— Pateicos, — Pjotrs Stepanovičs mierīgi atsaucās.

Atnesa brokastis. Pjotrs Stepanovičs ar ārkārtīgu apetīti uzklupa kotletei, vienā mirklī notiesāja to, izdzēra vīnu un izstrēba kafiju.

«Šis nejēga,» Karmazinovs iesāņus viņu domīgi novēroja, beigdams ēst pēdējo kumosiņu un izdzerdams pēdējo malciņu, «šis nejēga droši vien nupat saprata, cik dzēlīga bija mana frāze… un arī rokrakstu, protams, kāri izlasījis, tikai izliekas un melo. Taču var arī būt, ka nemelo, bet ir tiešām īsts muļķis. Man patīk, ka ģeniāls cilvēks ir mazliet muļķis. Vai tik viņš tur pie viņiem tiešām nav kāds ģēnijs, galu galā rauj viņu velns.»

Karmazinovs piecēlās no dīvāna un sāka staigāt pa istabu no viena kakta otrā, lai izkustētos, ko viņš darīja katru reizi pēc brokastīm.

— Vai drīz brauksiet no šejienes prom? — Pjotrs Stepanovičs jautāja, atzveltnī sēdēdams un aizsmēķēdams papirosu.

— Es, patiesību sakot, esmu atbraucis, lai pārdotu muižu, un pašreiz esmu atkarīgs no sava pārvaldnieka.

— Jūs taču laikam atbraucāt tāpēc, ka tur pēc kara gaidīja epidēmiju?

— Nē-e, ne gluži tāpēc, — Karmazinova kungs turpināja, labsirdīgi skandēdams frāzes un pie katra apgrieziena kaktā ņipri tirinādams labo kājeli, gan tik tikko manāmi. — Es patiesi, — viņš mazliet dzēlīgi nosmīnēja, — esmu nodomājis dzīvot pēc iespējas ilgāk. Krievu kungu kārtai piemīt īpašība ārkārtīgi ātri nolietoties visādā ziņā. Bet es gribu nolietoties pēc iespējas vēlāk un tagad pārcelšos uz ārzemēm pavisam; tur gan klimats labāks, gan mūra ēkas, gan viss kas stingrāks. Manā mūžā Eiropa vēl, manuprāt, nesabruks. Kā jūs domājat?

— Kā lai es to zinu?

— Hm. Ja tur tā Bābele tiešām sabruks — un tās krišana būs drausmīga (šai ziņā es jums pilnīgi piekrītu, lai gan domāju, ka manam mūžam tās vēl pietiks) —, tad pie mums Krievijā salīdzinājumā ar to nav pat kam brukt. Pie mums kritīs nevis akmeņi, bet viss izšķīdīs dubļos. Svētā Krievzeme vismazāk ir spējīga kaut kam dot pretsparu. Vienkāršā tauta kaut kā vēl pieķērusies krievu dievam, bet krievu dievs, pēc beidzamajām ziņām, ir gaužām nedrošs un pat pret zemnieku brīvlaišanu tikko noturējies, vismaz stipri sagrīļojies. Un tad nu vēl dzelzceļi, un tad nu vēl jūs… tam krievu dievam es nemaz vairs neticu.

— Bet Eiropas dievam?

— Es neticu nekādam dievam. Es esmu apmelots krievu jaunatnes acīs. Esmu vienmēr jutis līdzi katrai jaunatnes kustībai. Man ir rādītas tās šejienes proklamācijas. Uz tām raugās ar neizpratni, tāpēc ka cilvēkus atbaida forma, tomēr visi ir pārliecināti par proklamāciju spēku, kaut arī paši to neapzinās. Visi sen jau krīt, un visi sen jau zina, ka nav pie kā pieķerties. Es jau tāpēc vien esmu pārliecināts par šīs noslēpumainās propagandas panākumiem, ka pirmām kārtām Krievija ir tā vieta pasaulē, kur viss kas var notikt bez mazākās pretestības. Es pārāk labi saprotu, kāpēc visi turīgie krievi drāžas uz ārzemēm un ar katru gadu vairāk. Tas ir gluži vienkārši instinkts. Ja kuģis grimst, tad žurkas pirmās no tā bēg. Svētā Krievzeme ir koka māju zeme, nabadzīga un… bīstama zeme, kuras augstāko slāņu ļaudis ir godkārīgi ubagi, bet iedzīvotāju lielum lielais vairākums mīt bū-diņās uz vistas kājām. Krievzeme būs priecīga par katru izeju, vajag tikai to izskaidrot. Vienīgi valdība vēl grib pretoties, bet tā vicina rungu pa tumsu un sit savējos. Te viss ir nolemts bojā ejai. Krievijai, kāda tā pašreiz ir, nav nākotnes. Esmu kļuvis par vācieti un uzskatu to par godu.

— Jūs sākat runāt par proklamācijām; sakiet visu — kā jūs tās novērtējat?

— No tām visi baidās, tātad tām ir spēks. Tās klaji atmasko viltu un pierāda, ka mums nav pie kā pieķerties un nav uz kā balstīties. Tās runā skaļi, kad visi klusē. Tajās visvairāk pārliecina (lai forma būtu kāda būdama) līdz šim nedzirdētā drosme skatīties acīs patiesībai. Šī spēja skatīties patiesībai tieši sejā piemīt vienīgi krievu jaunajai paaudzei. Nē, Eiropā cilvēki vēl nav tik drošsirdīgi: tur ir mūru valstība, tur vēl ir uz kā balstīties. Cik es redzu un varu spriest, visa krievu revolucionārās idejas būtība ir goda noliegšana. Man patīk, ka tas tik drošsirdīgi un bezbailīgi izteikts. Nē, Eiropā to vēl nesapratīs, bet pie mums tieši tas visus ieinteresēs. Krievu cilvēkam gods ir tikai lieka nasta. Un tas vienmēr bijis par nastu visā viņa vēsturē. Ar klaju «tiesību uz negodu» krievu cilvēku visdrīzāk var aizraut. Es piederu pie vecās paaudzes un, atzīstos, vēl aizstāvu godu, bet vienīgi aiz paraduma. Man tikai patīk vecās formas, pieņemsim, aiz mazdūšības; vajag taču kaut kā savu mūžu nodzīvot.

Viņš pēkšņi apstājās.

«Es runāju vienā runāšanā,» Karmazinovs nodomāja, «bet viņš visu laiku klusē un vēro. Viņš atnācis tālab, lai es viņam uzdotu atklātu jautājumu. Un uzdošu ar.»

— Jūlija Mihailovna lūdza man kaut kā ar viltu izdibināt, kādu pārsteigumu jūs gatavojat parītdienas ballei, — Pjotrs Stepanovičs piepeši iejautājās.

— Jā, tas tiešām būs pārsteigums, un es tiešām likšu pabrīnīties… — Karmazinovs pieņēma cienīgu stāju, — bet noslēpumu es jums neatklāšu.

Pjotrs Stepanovičs neuzstāja.

— Te dzīvo kāds Šatovs, — lielais rakstnieks apjautājās, — un, iedomājieties, es viņu neesmu redzējis.

— Ļoti krietna personība. Un tad?

— Tāpat vien, viņš par kaut ko tur runājot. Tas taču bija viņš, kas iesita Stavroginam pa vaigu?

— Viņš.

— Bet ko jūs domājat par Stavroginu?

— Nezinu, tāds kā meitu mednieks.

Karmazinovs neieredzēja Stavroginu, tāpēc ka tas parasti viņu pat neievēroja.

— To meitu mednieku, — Karmazinovs ķiķinādams sacīja, ■— ja pie mums kādreiz piepildīsies tas, ko sludina proklamācijas, droši vien pakārs pirmo.

— Varbūt arī agrāk, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi noteica.

Tā arī vajadzētu, — Karmazinovs piebalsoja ar tādu kā pārāk lielu nopietnību, vairs nesmiedamies.

— To jūs reiz jau tikāt teicis, un, ziniet, es viņam to atstāstīju.

— Ko, vai tiešām atstāstījāt? — Karmazinovs atkal iesmējās.

— Viņš atbildēja: ja jau viņu pakārtu, tad jums pietiktu ar pērienu, tikai nevis pa jokam, bet sāpīgi, kā per zemniekus.

Pjotrs Stepanovičs paņēma platmali un piecēlās no sēdekļa. Karmazinovs atvadīdamies sniedza viņam abas rokas.

— Bet sakiet, — Karmazinovs piepeši iepīkstējās medainā balstiņā, ar tādu kā sevišķu intonāciju, joprojām turēdams viņa rokas savējās, — sakiet — ja ir lemts īstenoties visam tam… kas tiek plānots, tad … kad tas varētu notikt?

— Kā lai es to zinu? — Pjotrs Stepanovičs mazliet parupji atteica. Abi cieši skatījās viens otram acīs.

— Apmēram? aptuveni? — Karmazinovs nopīkstēja vēl saldāk.

— Pārdot muižu paspēsiet un aizvākties prom arī paspēsiet, — Pjotrs Stepanovičs vēl rupjāk nomurmināja. Abi vēl ciešāk skatījās viens uz otru.

Iestājās klusuma brīdis.

— Nākamā gada maija pirmajās dienās sāksies, bet līdz Marijas patvēruma un aizlūguma dienai būs beidzies, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi noteica.

— Sirsnīgi pateicos, — Karmazinovs dziji izjustā balsī sacīja, saspiedis viņam rokas.

«Pagūsi, žurka, aizbēgt no kuģa!» Pjotrs Stepanovičs domāja, iziedams uz ielas. «Nu, ja jau šis «cilvēks gandrīz ar valstsvīra prātu» tik droši apjautājas par dienu un stundu un tik godbijīgi pateicas par saņemto ziņu, tad mēs jau nu nedrīkstam paši par sevi šaubīties. (Viņš pasmīnēja.) Hm. Bet viņš nudien nav muļķis un… ir tikai bēgoša žurka: tāda neies ziņot!»

Viņš aizsteidzās pa Bogojavļenskas ielu uz Filipova māju.

Pjotrs Stepanovičs iegāja vispirms pie Kirillova. Tas, kā parasti, bija viens un šoreiz vingroja istabas vidū, tas ir, izpletis kājas, tā savādi grozīja rokas virs galvas. Uz grīdas atradās bumba. Uz galda bija palikusi nenovākta brokastu tēja, jau atdzisusi. Pjotrs Stepanovičs brīdi pastāvēja durvīs.

— Jūs tomēr stipri rūpējaties par savu veselību, — viņš noteica skaļi un jautri, iedams istabā, — kāda jums lieliska bumba, re, kā atlec! Vai tā arī vingrošanai?

Kirillovs apvilka svārkus.

— Jā, arī veselībai, — viņš dzedri nomurmināja, — sēstieties.

— Es tikai uz īsu brīdi. Tomēr apsēdīšos. Lai nu veselība, kur veselība, es esmu atnācis atgādināt norunu. Tuvojas «savā ziņā» mūsu noliktais laiks, — viņš nobeidza ar neveiklu joku.

— Kāda noruna?

— Kā — kāda noruna? — Pjotrs Stepanovičs uztraucās, pat nobijās.

— Tā nav noruna un nav arī pienākums, es ne ar ko neesmu sevi saistījis, no jūsu puses tā ir kļūda.

— Paklausieties — ko jūs darāt? — Pjotrs Stepanovičs pavisam pielēca kājās.

— Izpildu savu gribu.

— Kādu?

— Agrāko.

— Tas ir, kā to lai saprot? Vai tas nozīmē, ka paliekat pie agrākām domām?

— Nozīmē. Tikai norunas nav un nav bijis, un es sevi ne ar ko neesmu saistījis. Bija vienīgi mana griba, un arī tagad ir vienīgi mana griba.

Kirillovs izskaidrojās asi un nicīgi.

— Es piekrītu, piekrītu, lai būtu jūsu griba, kaut tikai tā nebūtu grozījusies. — Pjotrs Stepanovičs atkal apsēdās ar apmierinātu sejas izteiksmi. — Jūs dusmojaties par vārdiem. Jūs beidzamajā laikā esat sācis pārāk bieži dusmoties; tāpēc arī izvairījos jūs apmeklēt. Tomēr biju pilnīgi pārliecināts, ka neatkāpsieties no agrākā solījuma.

— Es jūs ļoti nemīlu; bet pilnīgi pārliecināts varat būt. Kaut gan es neatzīstu atkāpšanos un neatkāpšanos.

— Zināt ko, — Pjotrs Stepanovičs atkal uztraucās, vajadzētu atkal prātīgi parunāt, lai nerastos pārpratumi. Jautājums prasa noteiktību, bet jūs mani briesmīgi mulsināt. Vai atļaujat parunāt?

— Runājiet, — Kirillovs atcirta, skatīdamies kaktā.

— Jūs jau sen esat nolēmis izdarīt pašnāvību… Tas Ir, jums bija tāda ideja. Vai es pareizi izteicos? Vai nekļūdījos?

— Man arī tagad ir tāda pati ideja.

— Lieliski. Turklāt paturiet vērā, ka neviens jūs uz to nav spiedis.

— Tā tik vēl trūka; cik jūs muļķīgi runājat!

— Lai nu, lai; es izteicos ļoti muļķīgi. Bez šaubām, būtu ļoti muļķīgi kādu piespiest to darīt; es turpinu: jūs bijāt biedrības biedrs jau vecās organizācijas laikā un jau toreiz atzināties kādam biedrības biedram.

— Es neatzinos, tikai pateicu.

— Lai. Un būtu arī smieklīgi «atzīties», nav jau nekāda bikts. Jūs gluži vienkārši pateicāt — un lieliski.

— Nē, nav lieliski, tāpēc ka jūs stipri vervelējat. Nav mans pienākums dot jums kaut kādus norēķinus, un manas domas jūs nespējat saprast. Es gribu izdarīt pašnāvību tāpēc, ka tāda ir mana ideja, tāpēc ka nevēlos bailes no nāves, tāpēc ka… tāpēc ka jums te nekas nav jāzina. Ko jūs meklējat? Tēju gribat dzert? Aukstu. Es jums citu glāzi atnesīšu.

Pjotrs Stepanovičs tiešām bija paņēmis tējkannu un raudzījās pēc tukša trauka. Kirillovs piegāja pie skapja un atnesa tīru glāzi.

— Es nupat pie Karmazinova brokastoju, — viesis aizrādīja, — pēc tam klausījos, kā viņš runāja, un nosvīdu, steidzos šurp — arī nosvīdu, briesmīgi slāpst.

— Dzeriet. Auksta tēja laba.

Kirillovs atkal apsēdās uz krēsla un atkal sāka cieši skatīties kaktā.

— Biedrībā radās doma, — viņš turpināja tādā pašā balsī, — ka varu būt noderīgs, ja izdarīšu pašnāvību, un ka tad, kad jūs te būsiet ko sabrūvējuši un sāks meklēt vainīgos, es pēkšņi nošaušos un atstāšu vēstuli, ka visu to esmu pastrādājis es, tā ka jūs veselu gadu nevarēs turēt aizdomās.

— Kaut vai dažas dienas; arī viena diena ir no svara.

— Labi. Šai sakarā man pateica, lai es pagaidot, ja

gribot. Es teicu, ka pagaidīšu, kamēr no biedrības man pateiks laiku, tāpēc ka man vienalga.

— Jā, bet atcerieties, ka jūs apņēmāties sacerēt pirmsnāves vēstuli ne citādi kā kopā ar mani un, ieradies Krievijā, būsiet manā… nu, vārdu sakot, būsiet manā rīcībā, tas ir, protams, tikai šinī vienā gadījumā, bet visos citos jūs, protams, varat rīkoties brīvi, — Pjotrs Stepanovičs gandrīz laipni piebilda.

— Es neapņēmos, bet piekritu, tāpēc ka man vienalga.

— Un lieliski, lieliski, es nepavisam nedomāju aizskart jūsu patmīlību, bet…

— Tā nav patmīlība.

— Bet atcerieties, ka jums savāca divdesmit dālderus ceļam, tātad naudu ņēmāt!

— Nemaz ne, — Kirillovs aizsvilās, — naudu ne tādēļ. Par to neņem.

— Dažreiz ņem.

— Jūs melojat. Es atrakstīju vēstuli no Pēterburgas, bet Pēterburgā atmaksāju jums simt divdesmit dālderus — jums uz rokas… un tie ir tur aizsūtīti, ja vien jūs tos neesat paturējis sev.

— Labi, labi, es ne par ko nestrīdos, ir aizsūtīti. Galvenais, ka jūs domājat tāpat kā agrāk.

— Gluži tāpat. Kad jūs atnāksiet un teiksiet «pienācis laiks», es visu izpildīšu. Ko, vai ļoti drīz?

— Atlicis ne visai daudz dienu… Bet atceries, zīmīti mēs sacerēsim kopīgi tanī pašā naktī.

— Kaut vai dienā. Jūs teicāt, būšot jāuzņemas vaina par proklamācijām?

— Un vēl šis tas.

— Visu es neuzņemšos.

— Ko tad neuzņemsieties? — Pjotrs Stepanovičs atkal uztraucās.

— To, ko negribēšu; pietiek. Nevēlos vairāk par to runāt.

Pjotrs Stepanovičs savaldījās un sāka citu valodu.

Gribu parunāt par ko citu, — viņš sacīja, — vai jūs šovakar būsiet pie mūsējiem? Virginskim dzimšanas diena, aiz šā iegansta arī sapulcēsimies.

— Negribu.

— Lūdzu, atnāciet. Vajag. Vajadzīgs, lai būtu iespaidīgāks skaits un iespaidīgākas sejas. Jūsu seja… nu, vārdu sakot, jums ir fatāla seja.

— Jums tā liekas? — Kirillovs iesmējās. — Labi, ieradīšos, tikai ne sejas dēļ. Cikos?

— Nu, tā agrāk, pusseptiņos. Un, ziniet, jūs varat ienākt, apsēsties un ne ar vienu nerunāt, lai tur būtu, cik cilvēku būdams. Tikai, ziniet, neaizmirstiet paņemt līdzi papīru un zīmuli.

— Kādēļ?

— Jums taču vienalga; bet tas ir mans īpašais lūgums. Jūs tikai sēdēsiet, ne ar vienu nerunāsiet, klausīsieties un retumis it kā kaut ko atzīmēsiet; nu, kaut vai zīmējiet kaut ko!

— Kas par muļķībām, kāpēc?

— Nu, ja jau jums vienalga; jūs taču allaž sakāt, ka jums vienalga.

— Nē, kāpēc?

— Nu tāpēc, ka tas biedrības biedrs, revidents, aizķēries Maskavā, bet es vienam otram esmu pateicis, ka varbūt ieradīsies revidents; un viņi domās, ka jūs esat tas revidents, bet, tā kā dzīvojat te jau trīs nedēļas, tad brīnīsies vēl vairāk.

— Kumēdiņi. Nekāda revidenta jums Maskavā nav.

•— Nu lai nav, velns lai viņu rauj, kas jums par daļu,

un kādā ziņā tas jūs apgrūtinās? Pats taču esat biedrības biedrs.

— Sakiet viņiem, ka esmu revidents, es sēdēšu un klusēšu, bet papīru un zīmuli negribu.

— Kāpēc?

— Negribu.

Pjotrs Stepanovičs noskaitās, kļuva pat gluži zaļš, bet atkal savaldījās, piecēlās un paņēma platmali.

— Vai tas pie jums? — viņš pēkšņi pusbalsī iejautājās.

— Pie manis.

— Tas ir labi. Es viņu drīz aizvākšu, neuztraucieties.

— Es neuztraucos. Viņš tikai pārnakšņo. Vecene slimnīcā, vedekla nomirusi, es divas dienas esmu viens pats. Es viņam parādīju vietu žogā, kur dēlis izņemams; viņš izlien cauri, neviens neredz.

— Es viņu drīz paņemšu prom.

— Viņš teic, ka varot pārnakšņot daudzās vietās.

— Melo, viņu meklē, bet te pagaidām viņš paliek nepamanīts. Vai tad jūs ar viņu ielaižaties sarunās?

— Jā, visu nakti. Viņš jūs stipri lamā. Es viņam naktī lasīju apokalipsi un devu tēju. Uzmanīgi klausījās, pat ļoti, visu nakti.

— Velns parāvis, tā jau jūs viņu pievērsīsiet kristīgajai ticībai!

— Viņš jau tā ir kristietis. Neraizējieties, noslepkavos. Ko jūs gribat noslepkavot?

— Nē, viņš man nav paredzēts tādam nolūkam, viņš man citai vajadzībai… Bet vai Šatovs par Fedjku zina?

— Es ar Šatovu nerunāju un nesatiekos.

— Esat sanīdušies, vai?

— Nē, neesam sanīdušies, tikai novēršamies. Pārāk ilgi esam Amerikā kopā nogulējuši.

— Es tūliņ ieiešu pie viņa.

— Kā vēlaties.

— Mēs ar Stavroginu varbūt arī pie jums iegriezīsimies, nākot no turienes, tā ap pulksten desmitiem.

— Nāciet vien.

— Man ar viņu jāparunā kas svarīgs… Ziniet, uzdāviniet man savu bumbu; kam jums tā vairs tagad? Es arī vingrošu. Ja gribat, samaksāšu naudu.

— Ņemiet tāpat.

Pjotrs Stepanovičs ielika bumbu pakaļējā kabatā.

— Bet par Stavroginu es jums neteikšu nekā slikta, — Kirillovs, izvadīdams viesi, nomurmināja nopakaļis. Tas ar izbrīnu paskatījās uz viņu, bet neatbildēja.

Beidzamie Kirillova vārdi ārkārtīgi samulsināja Pjotru Stepanoviču; viņš vēl nebija paguvis tos izprast, bet jau uz kāpnēm, iedams pie Šatova, pacentās pārtaisīt savu neapmierināto seju laipnā. Šatovs bija mājās un jutās mazliet nevesels. Viņš gulēja gultā, gan ar visām drēbēm.

— Tad ta neveiksme! — Pjotrs Stepanovičs, durvīs stāvēdams, iesaucās. — Vai nopietni slims?

Viņa laipnā sejas izteiksme pēkšņi izzuda, kaut kas ļauns iezaigojās acīs.

— Nepavisam, — Šatovs nervozi pielēca kājās, — es nemaz neesmu slims, tikai galva mazliet…

Šatovs pat apmulsa, tāda viesa pēkšņa ierašanās viņu stipri nobiedēja.

— Es nāku tieši tādās darīšanās, ka slimot nedrīkst,— Pjotrs Stepanovičs iesāka strauji un it kā valdonīgi, — atļaujiet apsēsties (viņš apsēdās), bet jūs sēdieties atkal savā gultā, tā. Šodien, it kā lai svinētu Virginska

dzimšanas dienu, pie viņa sapulcēsies mūsējie; neviena ;.veša nebūs, par to ir gādāts. Es ieradīšos ar Nikolaju Slavroginu. Zinādams jūsu tagadējos uzskatus, es jūs, protams, uz turieni nesauktu… proti, tādā nozīmē, lai jūs tur nemocītu, bet ne tāpēc, ka mēs domātu — jūs par mums ziņosiet. Taču sagadījies tā, ka jums būs jāatnāk. Jūs tur sastapsiet tos pašus cilvēkus, ar kuriem kopā mēs tad arī galīgi nolemsim, kādā veidā lai jūs atstājat biedrību un kam lai nododat to, kas pie jums atrodas. To nokārtosim, citiem nemanot; es jūs aizvedīšu kaut kur kaktā; cilvēku būs daudz, bet visiem tas nav jāzina. Atzīstos, man jūsu dēļ tomēr nācās diezgan stipri pakulstīt mēli; bet tagad, liekas, arī viņi piekrīt, protams, ar noteikumu, ka jūs nododat tipogrāfiju un visus papīrus. Tad varēsiet iet uz visām četrām debess pusēm.

Šatovs noklausījās, nikni saraucis pieri. Pirmītējās nervozās izbailes bija pilnīgi pārgājušas.

— Es neatzīstu nekādu pienākumu velns zina kam sniegt norēķinus, — viņš kategoriski noteica, — neviens nevar mani atlaist brīvībā.

— Tā nu gluži nav. Jums daudz kas bija uzticēts. Jums nebija tiesību patvarīgi pārtraukt sakarus. Un, beidzot, jūs nekad to neesat pateicis skaidri un gaiši, tā ka jūsu dēj viņi nokļuvuši sarežģītā situācijā.

— Kad atbraucu šurp, es to skaidri pateicu vēstulē.

— Nē, ne skaidri, — Pjotrs Stepanovičs mierīgi apstrīdēja, — es jums atsūtīju, piemēram, «Gaišo personību», lai to iespiestu un eksemplārus paglabātu kaut kur pie jums, kamēr tos kāds pieprasīs; tāpat divas proklamācijas. Jūs aizsūtījāt atpakaļ līdz ar divdomīgu vēstuli, kas nekā neizteica.

— Es atklāti atteicos iespiest.

— Jā, atteicāties, bet ne atklāti. Jūs rakstījāt: «Nevaru,» — bet nepaskaidrojāt, kāda iemesla dēļ. «Nevaru» nenozīmē «negribu». Varēja nodomāt, ka nevarat gluži vienkārši materiālu iemeslu dēļ. Tā to arī saprata un uzskatīja, ka jūs tomēr esat ar mieru arī turpmāk uzturēt sakarus ar biedrību un ka tātad jums var atkal šo to uzticēt, tas ir, ļaut sevi kompromitēt. Te viņi teic, ka jūs gluži vienkārši esot gribējis viņus piekrāpt, lai pēc kāda svarīga paziņojuma saņemšanas varētu ziņot. Es jūs aizstāvēju visiem spēkiem un parādīju jūsu divrindu rakstisko atbildi kā dokumentu, kas runā jums par labu. Bet, kad es to pārlasīju tagad, man arī pašam bija jāatzīstas, ka tās divas rindiņas ir neskaidras un var maldināt.

— Un jūs to vēstuli esat tik rūpīgi uzglabājis?

— Tas nekas, ka esmu vēstuli uzglabājis; tā arī tagad atrodas pie manis.

— Rauj viņu velns! — Šatovs pārskaities iekliedzās. — Lai jūsu muļķi domā, ka esmu ziņojis, kas man par daļu. Es gribētu redzēt, ko jūs man varat padarīt!

— Jūsu rīcību paturētu vērā un pēc pirmajiem revolūcijas panākumiem jūs pakārtu.

— Tas ir, tad, kad būsiet sagrābuši augstāko varu un pakļāvuši Krieviju sev?

—. Nesmejieties. Atkārtoju, es jūs aizstāvēju. Lai nu kā, tomēr ieteicu jums šodien ierasties. Kāpēc velti tērēt vārdus kaut kāda aplama pašlepnuma dēļ? Vai tad nav labāk šķirties pa draugam? Jums jau nu katrā ziņā nāksies nodot spiedi un burtus, un vecos papīrus, par to tad arī parunāsim.

— Ieradīšos, — Šatovs norūca, domīgi nokāris galvu. Pjotrs Stepanovičs no savas vietas sāniski vēroja viņu. „

— Vai Stavrogins būs? — Šatovs pēkšņi iejautājās, paceldams galvu.

— Katrā ziņā būs.

— He, he!

Abi atkal kādu brīdi klusēja. Šatovs nicīgi un nīgri smīnēja.

— Bet vai tā jūsu nekrietnā «Gaišā personība», kuru es te negribēju iespiest, ir tomēr iespiesta?

— Ir iespiesta.

— Lai pārliecinātu ģimnāzistus, ka pats Hercens jums to ierakstījis albumā?

— Pats Hercens.

Abi atkal klusēja apmēram minūtes trīs. Šatovs beidzot piecēlās no galda.

— Ejiet ārā no manas istabas, es negribu sēdēt kopā ar jums.

— Eju, — Pjotrs Stepanovičs, tūliņ celdamies kājās, pat it kā jautri noteica, — tikai vēl vienu vārdu: Kirillovs laikam tagad dzīvo sētas mājā gluži viens pats, bez kalpones?

— Gluži viens pats. Ejiet, es nevaru palikt kopā ar jums vienā istabā.

«Nu, esi gan tu tagad jauks!» Pjotrs Stepanovičs līksmi domāja, iziedams uz ielas, «jauks būsi ari vakarā, bet tieši tāds tu man tagad esi vajadzīgs, labāku nemaz nevar vēlēties, labāku nemaz nevar vēlēties! Pats krievu dievs palīdz!»

vii

Droši vien viņš todien, apkārt skriedams, daudz ko kārtoja; un jādomā — sekmīgi, par ko liecināja viņa pašapmierinātā sejas izteiksme, kad vakarā, tieši pulksten sešos, ieradās pie Nikolaja Vsevolodoviča. Bet pie tā viņu tūliņ nelaida klāt; Nikolajs Vsevolodovičs nupat bija ieslēdzies kabinetā kopā ar Mavrikiju Nikolajeviču. Šī ziņa tūdaļ padarīja Pjotru Stepanoviču nemierīgu. Viņš apsēdās pie pašām kabineta durvīm, lai gaidītu viesi iznākam. Saruna bija dzirdama, bet vārdus nevarēja saklausīt. Vizīte neturpinājās ilgi; drīz vien kļuva dzirdams troksnis, atskanēja ārkārtīgi skaļa un skarba balss, tūliņ pēc tam atvērās durvis un iznāca Mavrikijs Nikolajevičs ar pilnīgi bālu seju. Viņš nepamanīja Pjotru Stepanoviču un strauji pagāja garām. Pjotrs Stepanovičs tūdaļ iesteidzās kabinetā.

Nevaru iztikt bez sīka pārskata par šo ārkārtīgi īso divu «sāncenšu» tikšanos — par tikšanos, kas tanīs apstākļos likās acīm redzami neiespējama, bet kas tomēr notika.

Tas norisinājās tā: Nikolajs Vsevolodovičs pēc pusdienām snauda savā kabinetā uz kušetes, kad Aleksejs Jegorovičs pieteica negaidīto viesi. Izdzirdējis nosaukto vārdu, Nikolajs Vsevolodovičs pat pielēca kājās un negribēja ticēt. Bet drīz vien viņa lūpās pavīdēja smaids — augstprātīga triumfa un reizē tāda kā trula un neticīga izbrīna smaids. Ienākušo Mavrikiju Nikolajeviču, liekas, pārsteidza šis smaids, vismaz viņš pēkšņi apstājās istabas vidū, it kā nevarēdams izšķirties: iet tālāk vai griezties atpakaļ? Namatēvs tūdaļ paguva pārmainīt sejas izteiksmi un, izrādīdams lielu neizpratni, panāca viesim pretī. Tas nesaņēma pasniegto roku, neveikli piebīdīja krēslu un, ne vārda neteicis, nenogaidījis uzaicinājumu, apsēdās pirms namatēva. Nikolajs Vsevolodovičs apsēdās iesāņus uz kušetes un, vērdamies Mavrikijā Nikolajevičā, klusēja un gaidīja.

— Ja varat, tad preciet Ļizavetu Nikolajevnu, — Mavrikijs Nikolajevičs pēkšņi pārsteidza namatēvu, un, kas visinteresantākais, no balss intonācijas nekādi nevarēja saprast, kas tas ir: lūgums, ieteikums, piekāpšanās vai pavēle.

Nikolajs Vsevolodovičs joprojām klusēja; bet viesis acīmredzot bija jau pateicis visu, kādēļ tika nācis, un raudzījās tieši sejā, gaidīdams atbildi.

— Ja nemaldos (bet tas gan ir pārāk noteikti zināms), Ļizaveta Nikolajevna ir jau saderinājusies ar jums, — Stavrogins beidzot sacīja.

— Ir saderinājusies, — Mavrikijs Nikolajevičs stingri un noteikti apstiprināja.

— Jūs esat… saķildojušies? … Atvainojiet, Mavrikij Nikolajevič.

— Nē, viņa mani «mīl un ciena» — tie ir viņas vārdi. Un viņas vārdi ir dārgāki par visu.

— Par to nevar būt šaubu.

— Bet ziniet, ka pat tad, kad viņa stāvēs pie paša’ altāra, bet jūs viņu pasauksiet, viņa pametīs mani un visus un ies pie jums.

— No altāra?

— Arī pēc altāra.

— Vai jūs nekļūdāties?

— Nē. Nepārtrauktajam naidam, ko viņa no sirds jūt pret jums, ik brīdi spīd cauri mīlestība un… neprāts… gluži patiesa un bezgalīga mīlestība un — neprāts! Un, otrādi, mīlestībai, kuru viņa — arī patiesi — jūt pret mani, ik brīdi spīd cauri naids — vislielākais! Es nekad agrāk nebūtu varējis iedomāties visas šīs… metamorfozes.

— Bet es brīnos — kā jūs tomēr varējāt atnākt un piedāvāt man Ļizavetas Nikolajevnas roku? Vai jums ir tiesības to darīt? Vai viņa jūs pilnvarojusi?

Mavrikijs Nikolajevičs sarauca pieri un uz brīdi nokāra galvu.

— Tas, ko jūs sakāt, ir tikai tukši vārdi, — viņš pēkšņi noteica, — atriebīgi un triumfējoši vārdi; esmu pārliecināts — jūs saprotat to, kas paliek neizteikts, un vai tiešām pašreiz tik svarīga sīkmanīga godkārība? Vai jūs neesat pietiekami gandarīts? Vai vēl vajadzīgs tērēt vārdus un likt punktus uz i. Labi, es uzlikšu punktus, ja jums tik ļoti vajadzīgs mans pazemojums: tiesību man nav, pilnvaras ir neiespējamas. Ļizaveta Nikolajevna neko nezina, bet viņas līgavainis ir zaudējis pēdējās prāta atliekas, un tam ir vieta trakonamā, turklāt viņš pats ierodas pie jums, lai to paziņotu. Visā pasaulē vienīgi jūs varat darīt viņu laimīgu un vienīgi es — nelaimīgu. Jūs tīkojat pēc viņas, jūs viņu vajājat, bet, nezinu kāpēc, neprecaties. Ja tā ir ārzemēs aizsākta mīlestības ķilda un, lai to izbeigtu, vajag upurēt mani — upurējiet. Viņa ir pārāk nelaimīga, un es to nespēju izturēt. Mani vārdi nav atļauja, nav priekšraksts, tāpēc arī jūsu patmīlība nevar būt aizskarta. Ja jūs gribētu ieņemt manu vietu pie altāra, tad varētu to izdarīt bez kādas manas atļaujas, un man, protams, nebūtu vajadzējis nākt pie jums ar tik neprātīgu priekšlikumu. Jo vairāk tāpēc, ka arī mūsu kāzas pēc mana pašreizējā soļa nekādi vairs nav iespējamas. Es taču nevaru vest viņu pie altāra, būdams nelietis? Tas, ko es te daru, un tas, ka piedāvāju viņu jums — varbūt viņas vislielākajam ienaidniekam, manuprāt, ir tāda nelietība, kādu es, protams, nekad neizcietīšu.

— Nošausieties, kad mūs laulās?

— Nē, daudz vēlāk. Kāpēc aptraipīt ar manām asinīm viņas līgavas tērpu? Var būt arī, ka nenošaušos nemaz, ne tagad, ne vēlāk.

— Tā runādams, droši vien gribat mani nomierināt?

— Jūs? Ko gan jums nozīmē vēl viens asiņu šļaksts?

Viņš nobālēja, un viņa acis iezaigojās. Sekoja klusuma brīdis.

— Piedodiet, ka es jums uzdevu tādus jautājumus, — Stavrogins atkal iesāka, — dažus no tiem man nebija nekādu tiesību jums uzdot, taču uz vienu jautājumu man, liekas, ir pilnīgas tiesības: sakiet man — kādi fakti likuši jums secināt par manām jūtām pret Ļizavetu Nikolajevnu? Citiem vārdiem izsakoties, kas viesa jūsos pārliecību par tādu šo jūtu pakāpi, ka jūs atļāvāties ierasties pie manis un… riskēt ar tādu priekšlikumu?

— Kā? — Mavrikijs Nikolajevičs pat mazliet satrūkās, — vai tad jūs netīkojat pēc viņas? Netīkojat un negribat tīkot?

— Vispār par savām jūtām pret šo vai citu sievieti es nevaru skaļi stāstīt kādai trešai personai, lai tā būtu kas būdama, es to varu teikt tikai tai vienīgajai sievietei. Atvainojiet, tāda ir organisma īpatnība. Toties es jums pateikšu visu pārējo patiesību: esmu precējies, tāpēc precēties vēlreiz vai «tīkot» pēc kādas man vairs nav iespējams.

Mavrikijs Nikolajevičs bija tā pārsteigts, ka atkrita pret atzveltni un kādu laiku nekustīgi skatījās Stavroginam sejā.

— Iedomājieties, tas man nemaz nevarēja ienākt prātā, — viņš nomurmināja, — jūs toreiz, tanī rītā, teicāt, ka neesot precējies… un es arī noticēju, ka neesat precējies…

Mavrikijs Nikolajevičs kļuva šausmīgi bāls, pēkšņi viņš visā spēkā trieca dūri galdā.

— Ja jūs pēc tādas atzīšanās neatstāsiet Ļizavetu Nikolajevnu un pats padarīsiet viņu nelaimīgu, tad es jūs nositīšu ar koku kā suni sētmalē!

Viņš uzlēca kājās un strauji izgāja no istabas. Ieskrējušais Pjotrs Stepanovičs sastapa namatēvu visai negaidītā garastāvoklī.

— Ā, tas esat jūs! — Stavrogins skaļi iesmējās; likās, viņš smejas vienīgi par Pjotru Stepanoviču, kurš bija iedrāzies iekšā ar tik nepacietīgu ziņkāri.

— Jūs klausījāties pie durvīm? Pag, kādēļ esat ieradies? Es taču jums kaut ko apsolīju… Ak jā! Atceros: pie «mūsējiem». Ejam, esmu ļoti priecīgs, un pašreiz jūs neko labāku nebūtu varējis izdomāt.

Viņš paņēma platmali, un abi tūdaļ izgāja no mājas.

— Jūs jau iepriekš smejaties, ka redzēsiet «mūsējos»? — Pjotrs Stepanovičs jautri luncinājās apkārt, gan cenzdamies soļot līdzās savam ceļabiedram pa šauro ķieģeļu ietvi, gan notipinādams pat uz ielas pašos dubļos, jo ceļabiedrs nemaz neievēroja, ka soļo viens pa pašu ietves vidu un tātad aizņem visu ietvi.

— Nepavisam nesmejos, — Stavrogins skaļi un jautri atbildēja, — gluži otrādi, esmu pārliecināts, ka jums tur būs visnopietnākie cilvēki.

— «Drūmie stulbeņi», kā jums reiz labpatika izteikties.

— Nekas nav jautrāks par dažu labu drūmu stulbeni.

— A, to jūs sakāt par Mavrikiju Nikolajeviču! Esmu pārliecināts, ka viņš nupat bija ieradies atdot jums savu līgavu, ko? Uz to es viņu aplinkus uzkūdīju, varat iedomāties. Bet, ja neatdos, mēs paši viņam atņemsim — ko?

Pjotrs Stepanovičs, protams, zināja, ka viņš riskē, dzīdams tādus jokus, bet, kad pats bija satraukts, tad labāk gribēja riskēt kaut vai ar visu nekā palikt neziņā. Nikolajs Vsevolodovičs tikai iesmējās.

— Un jūs vēl joprojām cerat man palīdzēt? — viņš jautāja.

— Tiklīdz pasauksiet. Bet ziniet, ka ir viens visdrošākais ceļš.

— Zinu jūsu ceļu.

— Nu nē, tas pagaidām ir noslēpums. Tikai paturiet vērā, ka noslēpums maksā naudu.

— Zinu arī, cik tas maksā, — Stavrogins pie sevis norūca, bet noturējās un apklusa.

— Cik? ko jūs teicāt? — Pjotrs Stepanovičs satrūkās.

— Es teicu: ejiet pie velna ar visu savu noslēpumu! Sakiet man labāk — kas tur būs? Zinu, ka ejam uz dzimšanas dienu, bet tieši kādi cilvēki tur būs?

— Ak, visvisādi! Pat Kirillovs būs.

— Un visi pulciņu biedri?

— Velns parāvis, kā jūs steidzaties! Te pat viens pulciņš vēl nav īsti nodibinājies.

— Kā tad jūs izkaisījāt tik daudz proklamāciju?

— Tur, uz kurieni mēs ejam, būs tikai četri pulciņa biedri. Pārējie gaidīdami aizgūtnēm izspiego cits citu un ziņo man. Uzticami ļaudis. Tas ir materiāls, kas jāorganizē, un tad jāvācas prom. Bet jūs jau pats esat rakstījis statūtus, jums nav ko skaidrot.

— Ko, grūti iet, vai? Ķeras?

— Kā — iet? Labāk nemaz nevar vēlēties. Es jūs pasmīdināšu: pirmais, kas briesmīgi ietekmē, ir mundieris. Nekas nav iedarbīgāks par mundieri. Es tīšām izgudroju amatus un pakāpes: man ir sekretāri, slepeni okšķeri, mantziņi, priekšsēdētāji, reģistratori, viņu biedri — tas ļoti patīk un ir teicami ieviesies. Pēc tam nākošais spēks, protams, ir sentimentalitāte. Ziniet, sociālisms pie mums izplatās galvenokārt aiz sentimentalitātes. Bet, par nelaimi, atrodas apakšporučiki, kas kož; ar tādiem gadās iekrist. Tad vēl tīrie blēži, nu, tie varbūt ir lādzīgi ļaudis, dažreiz ļoti noderīgi, bet prasa daudz laika, tiem vajadzīga nemitīga uzraudzība. Nu, un, protams, pats galvenais spēks — cements, kas visu sasaista, — tas ir kauns pašam no savām domām. Tas tik ir spēks! Un kurš gan tā strādājis, kurš gan tā «vaiga sviedros» pūlējies, ka galvā nav palikusi neviena sava ideja! To uzskata par kaunu.

— Ja tas tā, kālab tad pūlaties?

— Bet, ja kāds guļ un tikai muti plāta, kā tad lai tādu nepievāc? It kā jūs nopietni neticētu, ka iespējami panākumi? Ek, ticība jau ir, bet vajadzīga gribēšana. Jā, tieši ar tādiem iespējami panākumi. Es jums saku, viņi man ugunī ies, vajag tikai uzkliegt, ka vēl nav pietiekami liberāli. Muļķi pārmet, ka es visus esot apšmaucis ar centrālo komiteju un «neskaitāmiem atzarojumiem». Jūs pats man reiz to pārmetāt, bet vai tad tā ir šmaukšana! Centrālā komiteja — tie esam es un jūs, bet atzarojumu būs, cik uziet.

— Un visi tādi salašņas vien!

— Materiāls. Arī tie noderēs.

— Un jūs uz mani joprojām cerat?

— Jūs esat priekšnieks, jums ir spēks, es jums būšu tikai palīgs, sekretārs. Mēs, ziniet, sēdīsimies laiviņā, viegli irkļi, zīda buras, daiļa meiča stūri vada, teiksim, Ļizaveta Nikolajevna… vai kā tur viņi, velns parāvis, tai dziesmiņā dzied …

— Aizķērās! — Stavrogins sāka smieties. — Nē, es jums pastāstīšu labāku versiju. Jūs te skaitāt uz pirkstiem, kādi spēki veido pulciņus? Visa tā jūsu ierēdņu būšana un sentimentalitāte ir labs klīsteris, bet ir vēl viens labāks paņēmiens: pierunājiet četrus pulciņa biedrus nomiegt piekto it kā par to, ka viņus nodos, un jūs ar izlietām asinīm tūdaļ sacementēsiet visus kopā. Tie kļūs par jūsu vergiem, neuzdrošināsies dumpoties un prasīt norēķinus. Ha, ha, ha!

«Tev tomēr… tev tomēr šie vārdi būs jāizpērk,» Pjotrs Stepanovičs pie sevis nodomāja, «jau šovakar pat. Pārāk daudz tu atļaujies.»

Tādas vai gandrīz tādas domas droši vien radās Pj otram Stepanovičam. Bet viņi jau tuvojās Virginska mājai.

— Jūs, protams, mani tur esat uzdevis par kādu ārzemju organizācijas biedru, kam sakars ar Internationale, vai par revidentu? — Stavrogins pēkšņi pajautāja.

— Nē, ne par revidentu, revidents būs kāds cits; bet jūs esat no ārzemēm ieradies biedrs dibinātājs, kam zināmi vissvarīgākie noslēpumi, — tāda ir jūsu loma. Jūs, protams, runāsiet?

— Kā jums radās tāda doma?

— Tagad jūsu pienākums ir runāt.

Stavrogins aiz pārsteiguma pat apstājās ielas vidū, netālu no laternas. Pjotrs Stepanovičs nekautrīgi un mierīgi izturēja viņa skatienu. Stavrogins nospļāvās un gāja tālāk.

— Bet vai jūs runāsiet? — viņš pēkšņi jautāja Pjotram Stepanovičam.

— Nē, es paklausīšos, ko teiksiet jūs.

— Velns lai jūs rauj! Jūs man tiešām dodat labu ideju!

— Kādu? — Pjotrs Stepanovičs nenocietās.

— Tur es “varbūt parunāšu, toties pēc tam piekaušu -jūs un, ziniet, tā pamatīgi piekaušu.

— Jā, es šorīt pateicu Karmazinovam, it kā jūs būtu teicis, ka viņu vajagot nopērt un nevis tā pa jokam, bet tā, kā per zemniekus, sāpīgi.

— Es to nekad neesmu teicis, ha, ha!

— Tas nekas. Se non e vēro…

— Nu, paldies, sirsnīgi pateicos.

— Zināt vēl, ko saka Karmažinovs: ka būtībā mūsu mācība esot goda noliegšana un ka ar klaju tiesību uz negodu visvieglāk varot aizraut krievu cilvēku.

— Lieliski vārdi! Zelta vārdi! — Stavrogins iesaucās. — Trāpījis taisni naglai uz galvas! Tiesība uz negodu — un visi skries pie mums, neviens nepaliks tur! Bet paklausieties, Verhovenski, — vai jūs neesat augstākās policijas aģents, ko?

— Kam prātā tādi jautājumi, tas tos neizsaka.

— Saprotu, bet tas jau paliek starp mums.

— Nē, pagaidām vēl neesmu augstākās policijas aģents. Pietiek, esam jau klāt. Izdomājiet sev sejas izteiksmi, Stavrogin; es vienmēr izdomāju, kad eju pie viņiem iekšā. Savelciet seju labi drūmu, vairāk nekas nav vajadzīgs; ļoti vienkārši.

Septītā nodaļa  PIE MŪSĒJIEM

I

Virginskis dzīvoja pats savā mājā, tas ir, savas sievas mājā, Skudru ielā. Tā bija vienstāva koka māja, un sveši īrnieki tur nedzīvoja. It kā lai nosvinētu namatēva dzimšanas dienu, bija salasījies ap piecpadsmit viesu; bet vie^ sības nepavisam neizskatījās pēc parastajām provinces dzimšanas dienu viesībām. Jau pašā kopdzīves sākumā Virginsku pāris bija vienprātīgi reizi par visām reizēm nolēmis, ka aicināt viesus uz dzimšanas dienu ir pilnīgi muļķīgi un arī «nav par ko priecāties». Dažu gadu laikā viņi bija paguvuši pilnīgi nošķirties no sabiedrības. Viņš, kaut arī spējīgs cilvēks un «ne jau kāds nabagais», visiem nez kāpēc likās esam savādnieks, kas iemīļojis vientulību un turklāt mēdz runāt «augstprātīgi». Bet pati m-me Virginska, kas nodarbojās ar vecmātes arodu, jau tāpēc vien atradās uz sabiedriskā stāvokļa kāpņu viszemākā pakāpiena, pat zemāk par popieni, lai gan vīram bija oficiera pakāpe. Bet savam stāvoklim atbilstošas pazemības viņai nepiemita nemaz. Un pēc m-me Virginskas ļoti muļķīgā un nepiedodami klajā sakara, ko viņa principa pēc uzsāka ar kaut kādu blēdi kapteini Ļebjadkinu, pat mūsu visiecietīgākās dāmas ar lielu nicināšanu novērsās no viņas. Taču m-me Virginska visu uzņēma tā, it kā viņai tieši tas būtu bijis vajadzīgs. Raksturīgi, ka tās pašas stingrās dāmas, atrazdamās interesantā stāvoklī, griezās pēc iespējas pie Arinas Prohorovnas (tas ir, pie Virginskas), ignorējot pārējās trīs mūsu pilsētas vecmātes. Viņai sūtīja pakaļ pat no apriņķa, veda pie muižniecēm — tik ļoti visi ticēja viņas zināšanām, laimei un veiklai rokai izšķirīgos gadījumos. Beidzot viņa sāka praktizēt vienīgi un tikai visbagātākajās ģimenēs; bet uz naudu bija bezgala kāra. Pilnām izjuzdama savu varu, viņa beidzot nemaz vairs neiegrožoja savu raksturu. Praktizēdama visizcilākajās ģimenēs, viņa varbūt pat tīšām biedēja nervozās dzemdētājas ar pieklājības normu nedzirdētu, nihilistisku neievērošanu vai pat ar zobgalībām par «visu svēto» — un tieši tādos brīžos, kad «svētais» būtu varējis visvairāk noderēt. Mūsu štāba dakteris Rozanovs, kas praktizēja arī kā akušieris, noteikti apliecināja, ka reiz, kad dzemdētāja mokās kliegusi un piesaukusi visuvareno dieva vārdu, tieši viena no tādām Arinas Prohorovnas brīvdomībām, pēkšņa «kā bises šāviens», nobiedējusi nedēļnieci un sekmējusi drīzāku bērna piedzimšanu. Bet, būdama nihiliste, Arina Prohorovna vajadzīgā gadījumā tomēr nevairījās ne tikai no augstākajā sabiedrībā valdošajām, bet pat no ļoti aizspriedumainām senlaiku parašām, ja tādas varēja sagādāt viņai labumu. Arina Prohorovna, piemēram, neparko nebūtu palaidusi garām viņas saņemtā bērna kristības, pie tam ieradās zaļā zīda kleitā ar šlepi un sasprogotu šiņonu, kaut gan parasti nevīžība viņai sagādāja baudu. Un, lai gan kristību sakramenta laikā viņa vienmēr rādīja «visnekaunīgāko seju», tā ka mulsināja baznīcas kalpus, tomēr pēc ceremonijas šampanieti katrā ziņā pasniedza pati (tāpēc jau viņa tur gāja un uzcirtās), un būtu kāds tikai pamēģinājis, kausu paņēmis, neuzlikt viņai uz paplātes savu artavu!

Šoreiz pie Virginska sanākušie viesi (gandrīz visi vīrieši) izskatījās tādi kā nejauši un steigā salasīti. Nebija ne uzkodu, ne kāršu. Ar sevišķi vecām, zilām tapetēm aplīmētās lielās viesistabas vidū bija sabīdīti kopā divi galdi un pārklāti ar lielu, gan ne visai tīru galdautu, bet uz galdiem kūpēja divi patvāri. Galda galu aizņēma milzīga paplāte ar divdesmit piecām glāzēm un groziņš ar parastām frančmaizēm, kas bija sagrieztas daudzās šķēlēs, kā to mēdz darīt dižciltīgos zēnu un meiteņu pansionātos. Tēju lēja trīsdesmitgadīga jaunava, namamātes māsa bez uzacīm un ar baltām skropstām, kluss un dzēlīgs radījums, kuram arī bija jaunlaiku uzskati un no kura mājas dzīvē baidījās pat Virginskis. Pavisam istabā bija trīs dāmas: pati namamāte, viņas māsa bez uzacīm un Virginska māsa, Virginskas jaunkundze, kas nule bija ieradusies no Pēterburgas. Arina Prohorovna bija izskatīga, gadus divdesmit septiņus veca, diezgan glīta dāma, viņa sēdēja mazliet izspūrušiem matiem, zaļganu darb-dienas vilnas kleitu mugurā un uzlūkoja viesus drošiem skatieniem, ar tiem it kā steigdamās pateikt: «Redziet, kā es itin ne no kā nebaidos.» Atbraukusi Virginskas jaunkundze, diezgan glīta sieviete, studente un nihiliste, branga, apaļa kā bumbiņa, maza auguma, ar ļoti sarkaniem vaigiem, sēdēja blakus Arinai Prohorovnai vēl gandrīz vai ceļojuma tērpā, ar kaut kādu papīra vīstokli rokā un aplūkoja viesus ar nepacietīgām, šaudīgām acīm. Pats Virginskis tovakar jutās mazliet nevesels, tomēr bija iznācis pasēdēt atzveltnī pie tējas galda. Arī visi viesi sēdēja, un šajā cienīgajā sēdēšanā ap galdu bija jau iepriekš jaušama sēde. Visi, redzams, kaut ko gaidīja un gaidīdami risināja gan skaļas, bet it kā neitrālas sarunas. Kad parādījās Stavrogins un Verhovenskis, visi piepeši apklusa.

Taču skaidrības labad atļaušos sniegt dažus paskaidrojumus.

Man šķiet, ka visi šie kungi toreiz tiešām bija sapulcējušies patīkamā cerībā dzirdēt kaut ko sevišķi interesantu un sapulcējušies, laikus apziņoti. Tas bija mūsu senās pilsētas vissarkanākā liberālisma zieds, un Virginskis bija visai rūpīgi izraudzījis šīs «sēdes» dalībniekus. Aizrādīšu vēl, ka daži no viņiem (gan ļoti nedaudzi) agrāk nekad nebija viņu apciemojuši. Protams, lielum lielā daļa viesu lāgā nezināja, kāpēc viņi apziņoti. Tiesa, viņi visi toreiz uzskatīja Pjotru Stepanoviču par ārzemju emisāru, kas ieradies ar pilnvarām; šī ideja uzreiz iesakņojās un, protams, glaimoja. Un tomēr šajā pilsoņu pul-ciņā, kas bija sanācis it kā uz dzimšanas dienas svinībām, jau atradās daži tādi, kuriem bija izteikti pat noteikti priekšlikumi. Pjotrs Verhovenskis bija paguvis izveidot pie mums tādu pašu «piecnieku», kādu jau bija noorganizējis Maskavā un vēl, kā tagad izrādījās, mūsu apriņķī starp oficieriem. Stāsta, ka viens «piecnieks» viņam bijis arī H-as guberņā. Šie pieci izraudzītie tagad sēdēja pie kopīga galda un visai veikli prata izlikties par visparastākajiem cilvēkiem, tā ka neviens tos nevarēja pazīt. Tie bija — jo tagad tas vairs nav nekāds noslēpums — pirmkārt Ļiputins, pats Virginskis, garausainais Šigaļovs — Virginska kundzes brālis, Ļamšins un, beidzot, kāds Tolkačenko — dīvaina persona, jau apmēram četrdesmit gadus vecs vīrs, kas bija slavens ar to, ka cītīgi pētīja tautu, galvenokārt blēžus un laupītājus, speciāli staigāja pa krogiem (gan ne vienīgi tādēļ, lai pētītu tautu) un mūsu vidū dižojās ar noplīsušām drēbēm, smērētiem zābakiem, viltīgi piemiegtām acīm un savdabīgām tautiskām frāzēm. Jau agrāk Ļamšins vienu vai divas reizes bija viņu atvedis uz Stepana Trofimoviča vakariem, kur viņš gan sevišķu efektu neradīja. Pilsētā viņš parādījās lāgiem, galvenokārt tad, kad bija bez darba, viņš

strādāja uz dzelzceļiem. Visi šie pieci darboņi ietilpa pirmajā pulciņā ar paļāvīgu ticību, ka tas ir tikai viens no simtiem un tūkstošiem tādu pašu piecnieku, kuri izkaisīti pa Krieviju, un ka viss ir atkarīgs no kaut kādas centrālas, milzīgas, bet slepenas vietas, kas savukārt organiski saistīta ar vispasaules revolūciju Eiropā. Taču man diemžēl jāatzīst, ka starp viņiem pat jau tolaik sāka rasties nesaskaņas. Kaut arī viņi jau kopš pavasara gaidīja Pjotru Verhovenski, par kuru viņiem vispirms bija pavēstījis Tolkačenko, bet pēc tam atbraukušais Šigaļovs, kaut arī gaidīja no viņa neparastus brīnumus un kaut arī visi tūdaļ bez jebkādas kritikas un pēc pirmā viņa aicinājuma iestājās pulciņā, taču, tiklīdz bija izveidojuši piecnieku, visi it kā tūliņ arī nožēloja un, manuprāt, tāpēc, ka bija pārāk ātri devuši piekrišanu. Viņi iestājās, protams, augstsirdīgi kaunēdamies, lai tikai vēlāk neteiktu, ka viņiem nav bijis drosmes iestāties; tomēr Pjotram Verhovenskim būtu vajadzējis pienācīgi novērtēt viņu augstsirdīgo varoņdarbu un apbalvojuma veidā vismaz pastāstīt kādu pašu galveno vēsti. Bet Verhovenskis nemaz nedomāja apmierināt viņu pamatoto ziņkārību un nekā lieka nestāstīja; vispār viņš izturējās pret tiem ļoti stingri un pat nevērīgi. Tas viņus stipri kaitināja, un biedrs Šigaļovs jau kūdīja pārējos «prasīt norēķinus», protams, ne pašreiz pie Virginska, kur bija salasījies tik daudz svešu. 377

Arī par svešajiem runājot, man ir sava doma, proti: minētie pirmā piecnieka biedri tovakar bija iedomājušies, ka starp Virginska viesiem atrodas vēl kādu viņiem nezināmu grupu biedri, grupu, kuras tas pats Verhovenskis nodibinājis pilsētā tās pašas slepenās organizācijas ietvaros, tā ka galu galā visi sapulcējušies turēja cits citu aizdomās un cits cita priekšā pieņēma dažādas stājas, kas tad arī piešķīra visai sanāksmei ļoti juceklīgu un pat pa daļai romantisku raksturu. Tiesa, te bija arī tādi cilvēki, kurus nevarēja turēt nekādās aizdomās. Tā, piemēram, kāds majors, tuvs Virginska radinieks, gluži nevainojams cilvēks, kurš pat nebija aicināts, bet pats bija atnācis pie gaviļnieka, tā ka viņu nekādi nevarēja raidīt prom. Bet gaviļniekam tomēr bija mierīgs prāts, tāpēc ka majors «nekādi nevarēja būt ziņu pienesējs», jo, lai cik glups bija majors, viņam visu mūžu bija paticis grozīties tādās vietās, kur sastopami galējie liberāļi; pats nebija

13 F. Dostojevskis, VII

līdzjutējs, bet paklausīties runās viņam dikti patika. Vēl vairāk, viņš bija pat sakompromitēts: tā sagadījās, ka jaunībā caur viņa rokām bija gājis vesels lēviņš «Kolokolu» un proklamāciju, un, lai gan viņš baidījās saiņus pat attaisīt vaļā, tomēr atteikšanos no to izplatīšanas būtu uzskatījis par vislielāko nekrietnību — tādi ir daži krievu cilvēki pat vēl šobaltdien. Pārējie viesi piederēja vai nu pie tādiem cilvēkiem, kam nomākta un žultaini sarūgtināta cēlsirdīga patmīlība, vai pie tādiem, kas pārdzīvo pirmo dedzīgās jaunības cēlsirdīgo tieksmju laiku. Tādi bija divi vai trīs skolotāji, no kuriem viens klibs, jau gadus četrdesmit piecus vecs, ģimnāzijas pasniedzējs, ļoti dzēlīgs un neparasti godkārīgs cilvēks, un divi vai trīs oficieri. Viens no tiem bija ļoti jauniņš artilērists, vēl tikai šinīs dienās atbraucis no kādas militāras mācību iestādes, kluss zēns, kas vēl nebija paguvis nodibināt pazīšanos un tagad pēkšņi bija nokļuvis pie Virginska; viņš sēdēja ar zīmuli rokā un, gandrīz nemaz nepiedalīdamies sarunā, visu laiku kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņā. Visi to redzēja, bet visi nez kāpēc centās izlikties, ka neredz. Bija vēl dīkdienis seminārists, kas kopā ar Ļamšinu bija iebāzis grāmatnesei somā neķītrās fotogrāfijas, liela auguma puisis ar izlaidīgu un reizē neuzticīgu izturēšanos, vienmēr ar nosodošu smaidu sejā, bet tai pašā laikā ar mierīgu, triumfējošu paša pilnības apziņu. Nezin kāpēc bija arī mūsu pilsētas galvas dēls, tas pats nekrietnais, pāragri nodzīvojies zeņķis, kuru esmu jau pieminējis, stāstīdams par mazo poručika kundzīti. Tas visu vakaru klusēja. Un, beidzot, jāpiemin kāds ģimnāzists, ļoti dedzīgs un izspūris, gadu astoņpadsmit vecs zēns, kas sēdēja ar drūmu seju, izskatījās pēc tāda jauna cilvēka, kam aizvainota pašcieņa, un, redzams, jutās nelaimīgs, ka viņam ir tikai astoņpadsmit gadu. Šis puišelis bija ģimnāzijas augstākajā klasē noorganizētas patstāvīgas sazvērnieku grupiņas priekšnieks, kā tas, visiem par brīnumu, atklājās vēlāk. Es neesmu pieminējis Šatovu; tas bija novietojies turpat galda viņā stūrī, mazliet izbīdījis no rindas savu krēslu, skatījās grīdā, drūmi klusēja, no tējas un maizes atteicās un visu laiku neizlaida no rokām savu cepuri, it kā vēlēdamies ar to izrādīt, ka viņš nav nekāds viesis, bet atnācis darīšanās un, kad gribēs, piecelsies un aizies. Netālu no viņa sēdēja arī Kirillovs, tas arīdzan

vlfin laiku klusēja, tomēr grīdā neskatījās, gluži otrādi, raudzījās tieši sejā katram runātājam ar nekustīgām, ne»podrām acīm un noklausījās visu bez mazākā uztraulu m u vai izbrīna. Daži viesi, kas nekad agrāk Kirillovu nebija redzējuši, vēroja viņu domīgi un slepus. Nezinu, vai pati m-me Virginska kaut ko zināja par noorganizēto piecnieku. Domāju, ka zināja visu, proti, no vīra. Turpu li studente, protams, neietilpa nevienā pulciņā, bet viņai bija pašai savas rūpes — bija nodomājusi paciemoties tikai vienu vai divas dienas un pēc tam doties i.ilāk un tālāk pa visām universitāšu pilsētām, lai «palīdzētu nabaga studentiem viņu ciešanās un izraisītu viņu protestu». Viņa veda līdzi vairākus simtus eksemplāru litografētu un, liekas, pašas sacerētu uzsaukumu. Raksturīgi, ka ģimnāzists studenti nāvīgi ienīda no pirmā acu uzmetiena, lai gan redzēja to pirmoreiz mūžā, bet studente tāpat ienīda ģimnāzistu. Majors bija studentes tēvocis un šodien sastapa viņu pirmo reizi pēc desmit gadiem. Kad ienāca Stavrogins un Verhovenskis, studentei vaigi kvēloja kā dzērvenes: viņa nupat bija sabārusies ar tēvoci par uzskatiem sieviešu jautājumā.

II

Verhovenskis, gandrīz ne ar vienu nesasveicinājies, visai nevērīgi atgāzās krēslā galda priekšējā stūrī. Viņam bija nicīga un pat augstprātīga sejas izteiksme. Stavrogins palocīdamies sasveicinājās laipni; lai gan visi tikai viņus bija gaidījuši, tomēr kā pēc komandas izlikās, ka ienācējus gandrīz nemaz neievēro. Namamāte stingri uz-runāja Stavroginu, tiklīdz tas bija apsēdies.

— Stavrogin, vai gribat tēju?

— Dodiet, — tas atbildēja.

— Stavroginam tēju, — viņa nokomandēja tējas lējējai, — bet vai jūs gribat? (To viņa jautāja jau Verhovenskim.)

— Dodiet, protams, kas tad viesiem to vēl jautā? Un dodiet arī krējumu, pie jums vienmēr pasniedz nevis tēju, bet kaut kādas samazgas; un šodien vēl namatēvam dzimšanas diena.

— Kā, arī jūs atzīstat dzimšanas dienas? — Studente pēkšņi iesmējās. — Mēs nupat par to runājām.

— Veca dziesma, — ģimnāzists norūca no galda otra gala.

— Ko nozīmē veca dziesma? Atteikties no aizspriedumiem, kaut arī tie būtu visnevainīgākie, nav nekāda veca dziesma, bet, gluži otrādi, visiem par kaunu vēl līdz šim ir jauna, — studente pēkšņi noteica, paraudamās uz priekšu. — Turklāt nav nevainīgu aizspriedumu, — viņa nikni piebilda.

— Es tikai gribēju pateikt, — ģimnāzists briesmīgi uztraucās, — ka aizspriedumi gan ir veca problēma un tos vajag izskaust, tomēr, runājot par dzimšanas dienām, visi jau zina, ka tās ir muļķības un pārāk veca dziesma, lai tērētu dārgo laiku, ko visa pasaule tāpat jau izšķiedusi, tā ka savu asprātību varējāt likt lietā kādā svarīgākā jautājumā…

— Pārāk gari stiepjat, neko nevar saprast, — studente nokliedza.

— Manuprāt, ikvienam ir tiesība izteikties tāpat kā citiem, un, ja es vēlos izsacīt savas domas tāpat kā kurš katrs cits, tad …

— Jums neviens neliedz tiesības izteikties, — asi pārtrauca pati namamāte, — jūs tikai uzaicina nevāvuļot, jo neviens jūs nevar saprast.

— Atļaujiet tomēr aizrādīt, ka jūs mani necienāt; ja es arī nevarēju pabeigt savu domu, tad ne tādēļ, ka man domu nav, bet drīzāk aiz domu pārpilnības … — bezmaz izmisumā nomurmināja ģimnāzists un sapinās galīgi.

— Ja neprotat runāt, tad cietiet klusu, — studente noskaldīja.

— Es tikai gribēju sacīt, — viņš nokliedza, pietvīcis sarkans aiz kauna, baidīdamies paskatīties apkārt, — ka jums tikai gribējās izrādīt savu gudrību tāpēc, ka ienāca Stavrogina kungs, — jā gan!

— Jūsu doma ir netīra un netikumīga un liecina, cik nožēlojami neattīstīts esat. Lūdzu mani vairs neuzrunāt, — studente notarkšķēja.

— Stavrogin, — namamāte iesāka, — pirms jūsu atnākšanas te tērgāja par ģimenes tiesībām — šis pats oficieris (viņa pamāja uz savu radinieku majoru). Un es jau nu, protams, nesākšu jūs apgrūtināt ar tādām vecām, sen izšķirtām blēņām. Bet kā tomēr varēja rasties ģimenes tiesības un pienākumi to aizspriedumu nozīmē, kādi tagad pastāv? Tāds ir jautājums. Jūsu domas?

— Kā varēja rasties? — Stavrogins pārjautāja.

— Tas ir, mēs zinām, piemēram, ka aizspriedums par dievu radies no pērkona un zibens, — studente atkal pietrūkās kājās, ar acīm gandrīz vai mezdamās Stavroginam virsū, — pārāk labi zināms, ka pirmatnējā cilvēce, baidīdamās no pērkona un zibens, sāka dievināt neredzamo ienaidnieku, jo juta viņa priekšā savu vājumu. Bet kā radies aizspriedums par ģimeni? Kā varēja rasties pati ģimene?

— Tas nav gluži viens un tas pats… — namamāte gribēja apturēt.

— Manuprāt, atbilde uz tādu jautājumu būtu nedelikāta, — Stavrogins atbildēja.

— Kā tā? — studente parāvās uz priekšu.

Bet skolotāju grupā atskanēja irgāšanās, kurai otrā galā tūliņ pievienojās Ļamšins un ģimnāzists, bet pēc tam ar aizsmakušiem smiekliem arī radinieks majors.

— Jums vajadzētu rakstīt vodeviļas, — namamāte aizrādīja Stavroginam.

— Tāda atbilde gan nedara jums godu, nezinu, kā jūs sauc, — studente atcirta lielā sašutumā.

— Bet tu neizlec! — majors pameta. — Tu esi jaunkundze, tev jābūt rātnai, taču tu it kā uz adatas būtu uzsēdusies.

— Lūdzu, cietiet klusu un neuzdrošinieties griezties pie manis familiāri ar saviem neķītrajiem salīdzinājumiem. Es jūs pirmoreiz redzu un negribu nekā zināt par radniecību ar jums.

— Bet es taču tev esmu tēvocis; es tevi vēl kā zīdaini uz rokām nēsāju!

— Kas man par daju, ko jūs esat nēsājis! Es jūs toreiz nelūdzu nēsāt, tātad jums, nepieklājīgais oficiera kungs, tas toreiz pašam sagādāja prieku. Un atļaujiet aizrādīt, ka jūs nedrīkstat uzrunāt mani ar tu, ja nesakāt to man kā pilsonis pilsonei, un es jums to aizliedzu reizi par visām reizēm.

— Lūk, tādas viņas visas! — majors, uzrunādams pretī sēdošo Stavroginu, uzsita ar dūri pa galdu. — Nē, atļaujiet, man liberālisms un laikmetīgi uzskati patīk, un es labprāt paklausos gudrās sarunās, taču tikai tad, kad runā vīrieši. Bet klausīties uz sievietēm, uz tām mūsdienu žvitkām, — nē, tā ir mocība! Negrozies! — viņš uzkliedza studentei, kas nevarēja nosēdēt uz krēsla. — Nē, es arī lūdzu vārdu, es jūtos apvainots.

— Jūs tikai traucējat citus, bet pats neko neprotat pateikt, — namamāte sašutumā norūca.

— Nē, es tomēr izteikšos, — majors iekarsa, pievērsdamies Stavroginam. — Griežos pie jums, Stavrogina kungs, kā pie nupat ienākuša cilvēka, lai gan man nav tas gods jūs pazīt. Bez vīriešiem viņas būtu pagalam kā mušas — tādas ir manas domas. Viss viņu sieviešu jautājums liecina vienīgi par oriģinalitātes trūkumu. Es jums galvoju, ka visu to sieviešu jautājumu viņām izgudrojuši vīrieši aiz savas muļķības, paši sev par nelaimi, — tikai paldies dievam, ka neesmu precējies. Ne mazākās oriģinalitātes, pašas vienkāršus rakstus nespēj izdomāt, pat tos viņām izdomā vīrieši! Es viņu uz rokām esmu nēsājis, es ar viņu, desmitgadīgu meitenīti, esmu mazurku dejojis, šo-dien viņa atbraukusi, es, protams, steidzos apkampt, bet viņa man tūlīt pēc pirmā vārda paziņo, ka dieva nav. Būtu teikusi kaut vai pēc otrā, nevis pēc pirmā vārda, bet viņai, redziet, jāsteidzas! Nu, pieņemsim, gudri cilvēki dievam netic, taču netic aiz gudrības, bet tu, pūsli, es saku — ko tu jēdz no dieva? To taču tev kāds students iemācījis, un, ja būtu iemācījis dedzināt svētbildes lampiņas, tu klausītu un dedzinātu.

— Jūs visu laiku melojat, jūs esat ļoti Jauns cilvēks, bet es pirmīt pierādīju, cik nepamatoti ir jūsu uzskati, — studente atbildēja nevērīgi, un it kā nicinādama tik plašu izskaidrošanos ar tādu cilvēku. — Es jums pirmīt pateicu, ka mums visiem mācīts katķisms: «Ja tu godāsi savu tēvu un savus vecākus, tad tu ilgi dzīvosi virs zemes un iemantosi bagātību.» Tas tā teikts desmit baušļos. Ja dievs atzinis, ka par mīlestību jāpiesola atlīdzība, tad jūsu dievs ir netikumīgs. Es jums pirmīt pierādīju ar šādiem vārdiem un nevis pēc pirmā vārda, bet tāpēc, ka jūs atsaucāties uz savām tiesībām. Kas tad vainīgs, ka jūs esat truls un līdz šim vēl nesaprotat. Jūs jūtaties aizvainots un skaišaties — tāda ir jūsu paaudzes būtība.

— Vēja pistole! — majors noteica.

— Bet jūs — muļķis.

— Lamājies vien!

— Atļaujiet, Kapiton Maksimovič, jūs taču pats esat man teicis, ka dievam neticot, — Ļiputins nopīkstēja galda galā.

— Un kas par to, ka esmu teicis, es — tā ir cita liela! — es varbūt arī ticu, tikai ne visam. Kaut arī es neticu pilnīgi, tomēr neteikšu, ka dievu vajag šaut nost. Es jau tad, kad dienēju huzāros, daudz domāju par dievu. Visās dziesmās mēdz dziedāt, ka huzāri dzer un plītē; arī es varbūt dzēru, bet, ticiet man, reizēm naktī uzlēcu no gultas vienās zeķēs un sāku mest krustus svētbildes priekšā, lai dievs dod ticību, tāpēc ka man jau toreiz nebija mierīgs prāts: ir dievs vai nav? Tik grūti man toreiz gāja! No rīta, protams, izklaidējos un ticība dievam it kā atkal izgaisa, un es vispār esmu novērojis, ka pa dienu ticība vienmēr maķenīt pagaist.

— Vai jums nebūtu kārtis? — Verhovenskis platu muti nožāvājās, pievērsdamies namamātei.

— Es ļoti, ļoti atbalstu jūsu jautājumu! — studente palēcās, pietvīkusi sarkana aiz sašutuma par majora vārdiem.

— Tiek tērēts dārgais laiks, klausoties muļķīgās runās, — namamāte noskaldīja un stingri paskatījās uz vīru.

Studente saņēmās.

— Es gribēju pastāstīt sapulcei par studentu ciešanām un protestu, bet tā kā laiks paiet netikumiskās sarunās…

— Nekas nav ne tikumisks, ne netikumisks! — tiklīdz studente bija to pateikusi, ģimnāzists nenocietās.

— Es to zināju, ģimnāzista kungs, jau sen pirms tam, kad jums to iemācīja.

— Bet es apgalvoju, — ģimnāzists pārskaitās, — ka jūs, no Pēterburgas atbraukušais bērniņ, gribējāt mūs izglītot, bet mēs paši esam gudri. Bauslis «Tev būs savu tēvu un māti godā turēt», ko jūs nepratāt noskaitīt, un tas, ka šis bauslis ir netikumīgs, — Krievijā visiem zināms jau kopš Beļinska laikiem.

— Vai tas reiz beigsies? — m-me Virginska stingri noprasīja vīram. Būdama namamāte, viņa sarka par tukšajām sarunām, it īpaši pēc tam, kad bija pamanījusi smaidus un pat neizpratni dažu jaunpieaicināto viesu sejās.

— Kungi, — Virginskis piepeši pacēla balsi, — ja kāds vēlētos runāt par kaut ko būtiskāku vai ja kādam būtu kas ziņojams, tad es ieteiktu sākt, netērējot laiku.

— Uzdrošinos uzdot vienu jautājumu, — saudzīgi ierunājās klibais skolotājs, kas līdz tam bija klusējis un sēdējis sevišķi cienīgi, — es vēlētos zināt — vai mēs te pašreiz noturam kādu sēdi vai esam tikai viesos atnākušu parasto mirstīgo sapulce? To es jautāju vairāk kārtības un skaidrības labad.

«Āķīgais» jautājums atstāja iespaidu; visi saskatījās, it kā cits no cita gaidīdami atbildi, un pēkšņi visu skatieni kā pēc komandas pievērsās Verhovenskim un Stavroginam.

— Es gluži vienkārši ierosinu nobalsot atbildi uz jautājumu: «Vai mums notiek sēde vai ne?» — m-me Virginska sacīja.

— Pilnīgi pievienojos priekšlikumam, — atsaucās Ļiputins, — lai gan jautājums ir mazliet nenoteikts.

— Es arī pievienojos, es arī, — atskanēja balsis.

— Arī man liekas, tiešām būs vairāk kārtības, — Virginskis apstiprināja.

— Tātad balsosim! — namamāte paziņoja. — Ļamšin, lūdzu, sēstieties pie klavierēm, jūs arī no turienes varēsiet nodot savu balsi, kad sāksies balsošana.

— Atkal! — Ļamšins iesaucās. — Diezgan esmu jums bungojis.

— Es jūs noteikti lūdzu, sēstieties un spēlējiet; vai negribat lietas labā pakalpot?

— Bet es jums galvoju, Arina Prohorovna, ka neviens nenoklausās. Tās ir vienīgi jūsu iedomas. Arī logi augstu, un kas gan te kaut ko sapratīs, ja pat klausītos.

— Mēs jau arī paši nesaprotam, kas te notiek, — norūca kāda balss.

— Bet es jums saku, ka piesardzība vienmēr ir nepieciešama. Katram gadījumam, ja mūs gribētu izspiegot, — viņa paskaidroja Verhovenskim, — lai no ielas dzird, ka svinam dzimšanas dienu un spēlējam mūziku.

— Ek, velns! — Ļamšins izlamājās, apsēdās pie klavierēm un sāka bungot valsi, niekodamies un bezmaz ar dūrēm dauzīdams taustiņus.

— Tiem, kas vēlas, lai notiktu sēde, es ieteicu pacelt labo roku, — m-me Virginska ierosināja.

Daži pacēla, citi ne. Bija arī tādi, kas pacēla un atkal nolaida. Nolaida un atkal pacēla.

— Pū, velns! Es nekā nesaprotu, — viens no oficieriem iesaucās.

— Arī es nesaprotu, — iesaucās otrais.

— Bet es saprotu, — iesaucās trešais, — ja jā, tad roku augšā.

— Bet ko tas jā nozīmē?

■ Tas nozīmē sēdi.

— Nē, ne sēdi.

— Es balsoju par sēdi, — iesaucās ģimnāzists, pievērsdamies m-me Virginskai.

— Kāpēc tad jūs nepacēlāt roku?

— Es visu laiku skatījos uz jums, jūs necēlāt, tāpēc necēlu arī es.

— Cik muļķīgi, es necēlu roku tāpēc, ka pati ierosināju. Kungi, ieteicu šoreiz otrādi: kas grib sēdi, lai sēž un neceļ roku, bet, kas negrib, tas lai paceļ labo roku.

— Kas negrib? — ģimnāzists pārjautāja.

— Vai jūs tīšām putrojat, vai? — m-me Virginska nikni iesaucās.

— Nē, atļaujiet, kas grib vai kas negrib, tas jāpasaka skaidrāk! — atskanēja divas trīs balsis.

— Kas negrib, negrib.

— Nu jā, bet kas jādara — jāceļ vai nav jāceļ roka tam, kas negrib! — iesaucās oficieris.

— Ek, neesam vēl pieraduši pie konstitūcijas! — majors noteica.

— Ļamšina kungs, esiet tik laipns, jūs tik stipri dauzāt klavieres, ka neviens nevar dzirdēt, — aizrādīja klibais skolotājs.

— Dieva vārds, Arina Prohorovna, neviens neklausās! — Ļamšins pielēca kājās. — Un man negribas spēlēt! Esmu atnācis pie jums viesos, nevis bungot!

— Kungi, — Virginskis ierosināja, — atbildiet visi balsī: vai mums ir sēde vai ne?

— Sēde, sēde! — atskanēja no visām pusēm.

— Bet, ja tā, tad nav ko balsot, pietiek. Kungi, vai esat ar mieru vai vajag vēl balsot?

— Nevajag, nevajag, sapratām.

— Varbūt kāds negrib sēdi?

— Nē, nē, visi gribam.

— Bet kas ir — sēde? — kāds iesaucās. Viņam neatbildēja.

— Jāievēl prezidents, — sauca no visām pusēm.

— Namatēvu, protams, namatēvu!

— Kungi, ja tā, — ievēlētais Virginskis iesāka, — tad es atkārtoju savu pirmītējo priekšlikumu: ja kāds vēlētos runāt par kaut ko būtiskāku vai ja kādam būtu kas ziņojams, tad lai runā, netērējot laiku.

Vispārējs klusums. Visu skatieni atkal pievērsās Stavroginam un Verhovenskim.

— Verhovenski, vai jums nav nekas ziņojams? — namamāte tieši noprasīja.

— Itin nekas. — Tas žāvādamies izstaipījās krēslā. — Es gan vēlētos glāzīti konjaka.

— Stavrogin, jūs nevēlaties?

— Pateicos, es nedzeru.

— Es jautāju, vai jūs vēlaties runāt vai ne, nevis par konjaku.

— Runāt, par ko? Nē, nevēlos.

— Jums atnesīs konjaku, — m-me Virginska atbildēja Verhovenskim.

Piecēlās studente. Viņa jau vairāk reižu bija lēkusi kājās.

— Es atbraucu, lai ziņotu par nelaimīgo studentu ciešanām un viņu pamudināšanu uz vispārēju protestu…

Bet viņa aprāvās; galda galā jau bija uzradies otrs konkurents, un visu skatieni pievērsās viņam. Garausainais Šigaļovs ar drūmu un nīgru sejas izteiksmi lēnām piecēlās no savas vietas un melanholiski nolika uz galda biezu un ārkārtīgi sīkiem burtiņiem pierakstītu kladi. Viņš nesēdās un klusēja. Daudzi apjukumā skatījās uz kladi, bet Ļiputins, Virginskis un klibais skolotājs, likās, bija ar kaut ko apmierināti.

— Lūdzu vārdu, — Šigaļovs drūmi, bet stingri noteica.

— Jums vārds, — Virginskis atļāva.

Orators apsēdās, kādu pusminūti klusēja un iesāka svinīgā balsī:

— Kungi…

— Te būs konjaks! — nevērīgi un nicīgi kā ar cirvi nocirta radiniece, tējas lējēja, kas bija aizgājusi pēc konjaka un tagad lika to Verhovenskim priekšā kopā ar glāzīti, ko bija atnesusi tāpat bez paplātes un šķīvja.

Pārtrauktais orators ar pašcieņu apstājās.

— Nekas, turpiniet, es neklausos, — Verhovenskis iesaucās, pieliedams sev glāzīti.

— Kungi, apelēdams pie jūsu uzmanības, — Šigaļovs no jauna iesāka, — un, kā redzēsiet vēlāk, izlūgdamies jūsu

palīdzību kada ārkārtīgi svarīgā jautājumā, es sākšu ar ievadu.

— Arina Prohorovna, vai jums nav šķēres? — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi iejautājās.

— Kam jums šķēres? — tā izvalbīja uz viņu acis.

— Esmu aizmirsis apgriezt nagus, trīs dienas taisos to darīt, — viņš atteica, vienā mierā aplūkodams savus garos un netīros nagus.

Arina Prohorovna pietvīka, bet Virginska jaunkundzei kaut kas it kā patika.

— Liekas, es tās pirmīt tepat uz loga redzēju. — Viņa piecēlās no galda, aizgāja, sameklēja šķēres un tūliņ tās atnesa. Pjotrs Stepanovičs pat nepaskatījās uz viņu, paņēma šķēres un sāka ar tām darboties. Arina Prohorovna saprata, ka tā ir gluži praktiska nepieciešamība, un nokaunējās par savu apvainošanos. Sapulces dalībnieki klusēdami saskatījās. Klibais skolotājs nikni un skaudīgi vēroja Verhovenski. Šigaļovs turpināja:

— Veltījis savu enerģiju tās nākotnes sabiedrības sociālās iekārtas pētīšanai, kura stāsies tagadējās vietā, esmu nācis pie pārliecības, ka visi sociālo sistēmu radītāji no vissenākajiem laikiem līdz pat mūsu 187 … gadam bijuši sapņotāji, pasaku teicēji, muļķi, kas paši runā sev pretī, kam nav bijis itin nekādas jēgas par dabas zinātni un to savādo dzīvnieku, ko sauc par cilvēku. Platons, Ruso, Furjē, alumīnija kolonnas — tas viss varbūt der kaķiem, nevis cilvēces sabiedrībai. Bet, tā kā nākotnes sabiedrības forma jāzina tieši tagad, kad mēs visi beidzot taisāmies ķerties pie darba, lai vairs nesvārstītos, tad arī es ieteicu pats savu pasaules iekārtas sistēmu. Te tā ir! — viņš uzsita pa kladi. — Es gribēju izklāstīt sapulcei savu grāmatu pēc iespējas saīsinātā veidā, tomēr redzu, ka būs papildus vajadzīgi vēl daudzi mu-tiski paskaidrojumi, tāpēc viss izklāsts prasīs vismaz desmit vakarus, tikpat, cik manā grāmatā nodaļu. (Atskanēja smiekli.) Bez tam jau iepriekš paziņoju, ka mana sistēma nav nobeigta. (Atkal smiekli.) Esmu sapinies pats savos faktos, un mans slēdziens ir tiešā pretrunā ar sākotnējo ideju, kuru ņēmu par pamatu. Izejot no absolūtas brīvības, es nobeidzu ar absolūtu despotismu. Tomēr piebildīšu, ka nevar būt nekāda cita sabiedriskās formulas atrisinājuma kā vien manējais.

Smiekli vērtās arvien skaļāki, bet smējās vairāk jaunie un, tā sakot, mazāk informētie viesi. Namamātes, Ļiputina un klibā skolotāja sejā pavīdēja nepatika.

— Ja jūs pats neesat pratis izveidot savu sistēmu un esat nonācis izmisumā, ko tad lai mēs tur darām? — uzmanīgi piebilda kāds oficieris.

— Jums taisnība, oficiera kungs, — Šigaļovs spēji pagriezās pret viņu, — un visvairāk tanī ziņā, ka lietojāt vārdu «izmisums». Jā, esmu nonācis izmisumā, un tomēr viss, kas izklāstīts manā grāmatā, ir neaizstājams un citas izejas nav; neviens neko citu neizdomās. Un tāpēc, netērēdams laiku, steidzos uzaicināt visu sabiedrību pēc manas grāmatas noklausīšanās desmit vakaros izteikt savas domas. Ja turpretī biedri negribētu mani uzklausīt, tad izklīdīsim pašā sākumā — vīrieši, lai pildītu valsts dienesta pienākumus, sievietes — pa savām virtuvēm, jo, noraidījuši manu grāmatu, viņi citu izeju neatradīs. Nekā-du! Bet, nokavējuši laiku, kaitēs paši sev, jo pēc tam būs katrā ziņā atkal jāpievēršas tai pašai manai sistēmai.

Sapulce sakustējās. — Vai viņš jucis, vai? — atskanēja balsis.

— Tātad jautājuma būtība ir Šigaļova izmisums, — Ļamšins secināja, — bet aktuālais jautājums ir: vai viņam jāļaujas izmisumam vai ne?

— Šigaļova izmisums ir personīga rakstura jautājums, — paziņoja ģimnāzists.

— Es ieteicu nobalsot, cik lielā mērā Šigaļova izmisums skar vispārības intereses, līdz ar to, vai ir vērts viņā klausīties vai ne? — oficieris jautri noteica.

— Te ir pavisam kas cits, — beidzot iejaucās klibais. Vispār viņš runāja it kā ar zobgalīgu smīnu, tā ka bija pat grūti saprast, vai viņš runā nopietni vai joko. — Te, kungi, ir pavisam kas cits. Šigaļova kungs ļoti nopietni piegājis savam uzdevumam, turklāt viņš ir pārāk kautrīgs. Man viņa grāmata zināma. Kā jautājuma galīgu atrisinājumu viņš ieteic sadalīt cilvēci divās nevienādās daļās. Viena desmitā daļa iegūst personas brīvību un neierobežotas tiesības valdīt pār pārējām deviņām desmitdaļām. Šīm deviņām desmitdaļām jāzaudē personīgā brīvība un jāpārvēršas it kā par baru; atrodoties neierobežotā pakļautībā un atdzimstot no paaudzes paaudzē, šie cilvēki atgūst pirmatnējo nevainību, varētu teikt, it kā pirmatnējo paradīzi, kaut arī viņiem būs jāstrādā.

Līdzekļi, kādus autors ieteic, lai deviņām desmitdaļām cilvēces atņemtu gribu un pārvērstu to par baru, pāraudzinot veselas paaudzes, ir ļoti raksturīgi, tie pamatoti uz dabas zinātnēm un ir ļoti loģiski. Var nepiekrist dažiem slēdzieniem, bet grūti apšaubīt autora dziļo prātu un zināšanas. Žēl, ka noteikums par desmit vakariem nekādi nav savienojams ar praktiskām iespējām, citādi mēs varētu dzirdēt daudz interesanta.

— Vai tiešām jūs runājat nopietni? — m-me Virginska pat ar zināmām bažām pievērsās klibajam. — Ja šis vīrs, nezinādams, ko darīt ar cilvēkiem… pārvērš deviņas desmitdaļas par vergiem? Man jau sen bija aizdomas par viņu.

— Tas ir, jūs runājat par savu brāli? — klibais jautāja.

— Ko nozīmē radniecība? Jūs par mani zobojaties, vai?

— Un bez tam strādāt aristokrātu labā un klausīt tiem kā dieviem — tā ir nekrietnība, — studente pārskaitusies izmeta.

— Es ieteicu nevis nekrietnību, bet paradīzi, paradīzi zemes virsū, un nekā labāka zemes virsū nemaz nevar būt, — Šigaļovs valdonīgi nobeidza.

— Turpretī es, — Ļamšins iesaucās, — dibinātu nevis paradīzi, bet ņemtu tās deviņas desmitdaļas cilvēces un uzspertu gaisā, ja jau nekur citur tās nav liekamas, un atstātu tikai saujiņu izglītotu cilvēku, kas tad arī sāktu dzīvot saskaņā ar zinātnes atziņām.

— Tā var runāt tikai āksts! — studente aizsvilās.

— Viņš ir āksts, bet noderīgs, — m-me Virginska viņai pačukstēja.

— Un tas varbūt būtu vislabākais uzdevuma atrisinājums, — Šigaļovs dedzīgi pievērsās Ļamšinam, — jūs, protams, pat neapzināties, cik dziļu domu jums izdevies pateikt, jautrais kungs. Bet, tā kā jūsu ideja ir gandrīz nepiepildāma, tad arī jāaprobežojas ar paradīzi zemes virsū, ja jau tā to esam nosaukuši.

— Lielas blēņas! — Verhovenskim it kā paspruka. Viņš pilnīgi vienaldzīgi, acu nepaceldams, joprojām grieza savus nagus.

— Kāpēc gan blēņas? — klibais tūliņ atsaucās, it kā to vien būtu gaidījis, ka tas bildīs kādu vārdu, lai varētu salēkties. — Kāpēc tad taisni blēņas? Šigaļova kungs ir pa daļai cilvēkmīlestības fanātiķis, taču atcerieties, ka

Furjē, it īpaši Kabē un pat pašam Prudonam ir daudz visdespotiskāko un visfantastiskāko jautājuma atrisinājumu. Šigaļova kungs atrisina jautājumu pat varbūt daudz saprātīgāk nekā viņi. Varu jums apgalvot, ka, izlasot viņa grāmatu, dažiem atzinumiem gandrīz nav iespējams nepiekrist. Viņš varbūt vismazāk attālinājies no īstenības, un viņa paradīze zemes virsū ir gandrīz īsta — tā pati paradīze, par kuras zaudēšanu cilvēce skumst, ja vien šī paradīze kādreiz pastāvējusi.

— Nu, es jau tā domāju, ka uzraušos, — Verhovenskis atkal nomurmināja.

— Atļaujiet, — klibais arvien vairāk iesvilās, — runāt un spriest par nākotnes sociālo iekārtu — tā ir visu mūsdienu domājošo cilvēku gandrīz neatliekama nepieciešamība. Hercens visu mūžu par to vien domājis, Beļinskis, kā man droši zināms, veselus vakarus pavadījis kopā ar saviem draugiem, debatējot un cenšoties jau iepriekš atrisināt pat maznozīmīgus, tā sakot, virtuves sīkumus nākotnes sociālajā iekārtā.

— Daži pat sajūk prātā, — majors pēkšņi pameta.

— Tā tiešām var vismaz kaut ko noskaidrot, taču labāk nekā sēdēt un klusēt kā diktatoriem, — Ļiputins nošņāca, it kā beidzot uzdrošinājies sākt uzbrukumu.

— Es neteicu par Šigaļovu, ka blēņas, — novervelēja Verhovenskis. — Redziet, kungi, — viņš maķenīt pacēla uz augšu acis, — manuprāt, visas tās grāmatas, Furjē, Kabē, visas šīs «tiesības uz darbu», šigaļovisms — tie ir it kā romāni, kādus var sarakstīt simt tūkstošu. Tas ir estētisks laika kavēklis. Es saprotu, ka jums šai pilsētelē ir garlaicīgi, tāpēc klūpat virsū aprakstītam papīram.

— Atļaujiet, — klibais sāka trīties uz krēsla, — kaut arī mēs esam provinciāļi un, protams, tāpēc vien nožēlojami, tomēr zinām, ka pasaulē pagaidām nav noticis nekas tāds, par ko mums būtu jāraud, ka neesam to pamanījuši. Mums te dažādās ārzemēs izgatavotās lapiņās ieteic apvienoties un dibināt pulciņus ar vienīgo vispārējas graušanas nolūku, jo, lāpi pasauli, kā gribi, tā nav salāpāma, bet, radikālā veidā nocērtot simt miljoniem galvas un tādējādi sevi atvieglojot, varēs drošāk pārlēkt pār grāvi. Bez šaubām, ļoti laba doma, bet vismaz tikpat nesavienojama ar īstenību kā «šigaļovisms», par ko jūs nupat izteicāties tik nicinoši.

— Nur es neesmu atbraucis, lai prātotu, — Verhovenskis pielaida svarīgu kļūdu un, it kā nemaz neapzinādamies, ka nošāvis buku, piebīdīja sev klāt sveci, lai būtu gaišāk.

— Žēl, ļoti žēl, ka neesat atbraucis, lai prātotu, un ļoti žēl, ka pašreiz esat tik stipri aizņemts ar savu tualeti.

— Kāda jums daļa gan manu tualeti?

— Simt miljoniem nocirst galvas būs tikpat grūti kā pārveidot pasauli ar propagandas palīdzību. Pat varbūt vēl grūtāk, it īpaši Krievijā, — Ļiputins atkal riskēja.

— Uz Krieviju jau tagad visi cer, — noteica oficieris.

— Esam dzirdējuši arī par to, ka cer, — klibais iekrita starpā. — Mums ir zināms, ka noslēpumainais index pievērsts mūsu skaistajai tēvijai kā tai zemei, kas visvairāk spējīga izpildīt lielo uzdevumu. Tikai te rodas viens jautājums: gadījumā ja uzdevums tiktu pakāpeniski atrisināts ar propagandas palīdzību, es gūšu kaut jel kādu personīgu labumu, vismaz kaut vai patīkami izpļāpāšos, bet no priekšniecības par pakalpojumiem sociālajā jautājumā dabūšu varbūt pat paaugstinājumu. Turpretī otrā gadījumā, ja jautājumu atrisinātu ātri — ar to simt miljonu galvu palīdzību, kādu atlīdzību tad saņemšu es? Sākšu propagandēt, un man vēl ņems un mēli nogriezīs.

— Jums katrā ziņā nogriezīs, — Verhovenskis noteica.

— Redziet nu. Bet, tā kā vislabvēlīgākajos apstākļos drīzāk nekā pirms piecdesmit, nu, trīsdesmit gadiem tādu galvu ciršanu nevarēs pabeigt, jo tie taču arī nebūs auni, varbūt pat neļaus cirst galvu nost, — tad vai nebūtu labāk savākt savas mantiņas un pārcelties uz dzīvi kādā klusā salā aiz tālām jūrām un mierīgi aizvērt tur acis? Ticiet man, — viņš zīmīgi uzsita ar pirkstu pa galdu, — — ar tādu propagandu jūs izsauksiet tikai emigrāciju, vairāk nekā!

Viņš nobeidza, acīmredzot triumfēdams. Tas bija spēcīgs guberņas pilsētas domātājs. Ļiputins Jaunā priekā smaidīja, Virginskis klaūsījās mazliet drūmi, visi pārējie, sevišķi dāmas un oficieri, ar ārkārtīgu uzmanību sekoja strīdam. Visi saprata, ka simt miljonu galvu aģents piespiests pie sienas, un gaidīja, kas beigās iznāks.

— To jūs tomēr labi pateicāt, — Verhovenskis novervelēja vēl vienaldzīgāk nekā līdz šim, pat it kā garlaikodamies. — Emigrēt — tā ir laba doma. Un tomēr, lai gan paredzat, cik tas jums būs acīm redzami neizdevīgi, cīnītāju par vispārības labumu rodas ar katru dienu vairāk, tā ka iztiks arī bez jums. Te, mīļais, jauna reliģija stājas vecās vietā, tāpēc arī rodas tik daudz cīnītāju, un pasākums būs milzīgs. Bet jūs emigrējiet! Un ziniet — es jums ieteicu uz Drēzdem, nevis uz kādu klusu salu. Pirmkārt, tā ir pilsēta, kas nekad nav piedzīvojusi nekādas epidēmijas, bet jūs, tā kā esat attīstīts cilvēks, tad droši vien baidāties no nāves; otrkārt, tā ir tuvu Krievijas robežai, tā ka var drīzāk saņemt ienākumus no mīļās tēvijas; treškārt, tur atrodas tā saucamie mākslas dārgumi, bet jūs esat estētisks cilvēks, laikam bijušais literatūras skolotājs; nu, un, beidzot, Drēzdenei ir pašai sava Šveice miniatūrā — tas jau poētiskai iedvesmai, jo jūs droši vien rakstāt dzejolīšus. Vārdu sakot, visādi labumi reizē.

Sapulce saviļņojās; sevišķi rosīgi kļuva oficieri. Vēl viens mirklis, un visi būtu sākuši runāt reizē. Bet klibais, būdams sadusmots, uzķērās uz makšķeres:

— Nē, mēs varbūt arī nebēgsim no kopīgā darba! Tas jāsaprot tā …

— Kā tā, vai tad jūs iestātos piecniekā, ja es jūs uzaicinātu? — Verhovenskis pēkšņi izmeta un nolika šķēres uz galda.

Visi it kā satrūkās. Mīklainais cilvēks pārāk pēkšņi sevi atklāja. Pat klaji par «piecnieku» sāka runāt.

— Katrs jūtas kā godīgs cilvēks un no kopīgā darba neizvairīsies, — klibais sāka viebties, — bet…

— Nē, šoreiz bez kādiem bet, — Verhovenskis valdonīgi un asi pārtrauca. — Es paziņoju, kungi, ka man vajadzīga noteikta atbilde. Es pārāk labi saprotu, ka, ieradies šeit un pats sapulcinājis jūs kopā, apzinos pienākumu sniegt jums paskaidrojumu (atkal negaidīts atklājums), bet nevaru nekādus paskaidrojumus sniegt, iekāms nezināšu jūsu uzskatus. Atmetot runāšanu — jo nepļāpāsim taču atkal trīsdesmit gadu, tāpat kā ir pļāpāts trīsdesmit gadu līdz šim, — es jautāju, kas jums patīk labāk: vai lēnais ceļš, proti, sociālu romānu rakstīšana un cilvēces likteņu kancelejiska izšķiršana uz papīra tūkstoš gadu uz priekšu, kamēr despotisms pa to laiku rīs ceptas pīles, kas jums pašas lido mutē, bet ko jūs palaižat mutei garām, vai arī jūs atzīstat ātru atrisinājumu, lai tas būtu kāds būdams, bet kas beidzot atraisīs rokas un dos cilvēcei brīvu iespēju pašai kārtot savu sociālo dzīvi un nu l«iu īstenībā, nevis uz papīra? Mēdz kliegt: «Simt miljonu galvu,» — tā varbūt ir vēl tikai metafora, bet kāpēc lai no tām galvām baidāmies, ja, paliekot pie lēnās sapņošanas uz papīra, despotisms kādos simt gados aprīs nevis simt, bet piecsimt miljonu galvu? Ievērojiet vēl to, ka nedziedināms slimnieks tik un tā neizārstēsies, lai kādas receptes jūs viņam uz papīra parakstītu, bet, gluži otrādi, novilcināšanas gadījumā tā sapūs, ka inficēs arī mūs, sabojās visus veselīgos spēkus, uz kuriem pašreiz vēl var cerēt, tā ka beidzot mēs visi iekritīsim. Es pilnīgi piekrītu, ka liberāli un daiļrunīgi pļāpāt ir ārkārtīgi patīkami, bet darbu darīt — mazliet bīstami… Nu, bet es jau neesmu runātājs; esmu ieradies šeit ar ziņojumiem, tāpēc lūdzu visu godājamo sapulci ne nu gluži balsot, bet skaidri un gaiši pateikt, kas jums labāk patīk: vai rāpot kā bruņurupučiem purvā, vai doties pilnā gaitā pāri purvam?

— Es esmu noteikti par pilno gaitu! — ģimnāzists sajūsmā iekliedzās.

— Es arī, — atsaucās Ļamšins.

— Par izvēli, protams, šaubu nav, — nomurmināja viens no oficieriem, pēc viņa otrs, pēc tam vēl kāds. Galvenais, visus pārsteidza tas, ka Verhovenskis ieradies ar «ziņojumiem» un pats nupat solīja runāt.

— Kungi, es redzu, ka gandrīz visi izšķiras par proklamācijās ieteikto ceļu, — Verhovenskis noteica, pārlaizdams skatienu sapulcei.

— Visi, visi, — atskanēja lielākā daļa balsu.

— Es, atzīstos, vairāk piekrītu humānam atrisinājumam, — noteica majors, — bet, ja jau visi, tad es arī līdzi visiem.

— Tātad iznāk, ka arī jūs neesat pret? — Verhovenskis jautāja klibajam.

— Neteikšu, ka … — tas mazliet nosarka, — bet, ja es tagad arī pievienojos visiem, tad vienīgi tāpēc, lai neizjauktu…

— Tādi jūs visi esat! Pusgadu ar mieru strīdēties liberālas daiļrunības dēļ — un beidzot tomēr nobalsos kopā ar visiem! Kungi, padomājiet tomēr labi — vai patiesi jūs visi esat gatavi? (Uz ko gatavi? — nenoteikts, bet briesmīgi vilinošs jautājums.)

— Protams, visi… — atskanēja dažas balsis. Visi tomēr laiku pa laikam skatījās cits uz citu.

— Bet varbūt vēlāk nožēlosiet, ka esat pārāk ātri piekrituši? Tā jau tas ar jums gandrīz vienmēr mēdz būt.

Visi uztraucās, stipri uztraucās, katrs citādu iemeslu dēļ. Klibais uzklupa Verhovenskim.

— Atļaujiet tomēr jums aizrādīt, ka atbildes uz tādiem jautājumiem ir nosacītas. Ja mēs arī esam piekrituši, tad ievērojiet tomēr, ka tik dīvainā veidā uzdots jautājums…

— Kādā dīvainā veidā?

— Tādā, ka tamlīdzīgus jautājumus tā nemēdz uzdot.”

— Pamāciet, lūdzu. Bet, ziniet, es jau iepriekš biju pārliecināts, ka jūs pirmais nožēlosiet.

— Jūs no mums izvilkāt atbildi, vai esam gatavi uz tūlītēju rīcību, bet kādas tiesības jums bija tā rīkoties? Kādas pilnvaras uzdot tādus jautājumus?

— Tad jums to vajadzēja jautāt agrāk! Kāpēc tad devāt atbildi? Piekritāt, bet vēlāk attapāties.

— Bet, manuprāt, jūsu galvenā jautājuma vieglprātīgā atklātība pamudina mani uz domām, ka jums nav nekādu pilnvaru, nedz tiesību, bet ka jūs jautājāt tikai aiz ziņkārības.

— Par ko jūs runājat, par ko? — iesaucās Verhovenskis, it kā sākdams stipri uztraukties.

— Par to, ka afiliāciju \ lai kāda tā būtu, izdara zem četrām acīm, nevis divdesmit nepazīstamu cilvēku sapulcē! — klibais atcirta. Viņš bija izteicis visu, taču bija arī stipri saniknots. Verhovenskis strauji pievērsās sapulcei, lieliski izlikdamies nobažījies.

— Kungi, uzskatu par savu pienākumu paziņot, ka tās ir muļķības un ka mūsu saruna aizvirzījusies pārāk tālu. Es vēl itin nevienu neesmu afiliējis, un nevienam nav tiesību par mani teikt, ka es afiliēju, bet mēs gluži vienkārši runājām par uzskatiem. Vai ne tā? Lai nu būtu kā būdams, jūs man radāt stipras bažas, — viņš atkal pagriezās pret klibo, — es nekādi nevarēju iedomāties, ka šeit par tādiem gandrīz nevainīgiem jautājumiem jārunā zem četrām acīm. Jeb vai jūs baidāties no tā, ka lv īds varētu ziņot? Vai tiešām starp mums pašreiz varētu atrasties ziņu pienesējs?

Sacēlās ārkārtīgs uztraukums; sāka runāt visi.

— Kungi, ja arī tā būtu, — Verhovenskis turpināja, — tad visvairāk sevi sakompromitējis esmu es — un t ii pēc ierosināšu atbildēt uz vienu jautājumu, protams, ja gribēsiet atbildēt. Viss būs atkarīgs no jūsu brīvās gribas.

— Uz kādu jautājumu? Uz kādu jautājumu? — visi saka kliegt.

— Uz tādu jautājumu, ka pēc tam kļūs skaidrs: vai nu mums palikt kopā, vai klusuciešot paņemt savas cepures un izklīst katram uz savu pusi.

— Jautājums, jautājums?

— Ja katrs no mums zinātu par nodomātu politisku slepkavību, vai tad viņš ietu ziņot, paredzēdams visas sekas, jeb vai paliktu mājās, gaidīdams notikumus? Te var būt dažādi uzskati. Atbilde uz jautājumu skaidri liecinās — vai nu mums izklīst, vai palikt kopā — un ne jau tikai šovakar vien. Atļaujiet jautāt jums pirmajam,— Verhovenskis pagriezās pret klibo.

— Kāpēc tad man pirmajam?

— Tāpēc, ka jūs visu iesākāt. Esiet tik laipns, neizvairieties, izlocīšanās šoreiz nelīdzēs. Taču kā gribat; jums ir pilnīga brīvība.

— Atvainojiet, šāds jautājums ir pat aizskarošs.

— Nu nē, vai nevarētu skaidrāk.

— Slepenpolicijas aģents nekad neesmu bijis, — tas vēl vairāk saviebās.

— Esiet tik laipns, izsakieties skaidrāk, neaizkavējiet!

Klibais bija tā saniknots, ka pat pārstāja atbildēt. Klusēdams, ar niknu skatienu no briļļu apakšas viņš raudzījās savam spīdzinātājam tieši sejā.

— Jā vai nē? Vai jūs ziņotu vai neziņotu? — Verhovenskis uzkliedza.

— Protams, neziņotu! — klibais kliedza divreiz stiprāk.

— Un neviens neziņos, protams, neziņos, — atskanēja daudzas balsis.

— Atļaujiet griezties pie jums, majora kungs, — vai jūs ziņotu vai neziņotu? — Verhovenskis turpināja. — Un paturiet vērā, es ar nolūku griežos pie jums.

— Neziņotu.

— Nu, bet, ja jūs zinātu, ka kāds grib nogalināt un aplaupīt kādu citu, parastu mirstīgo, jūs taču ziņotu, laikus darītu zināmu?

— Protams, bet tas taču nebūtu politisks gadījums, turpretī iepriekšējais — politisks ziņojums. Slepenpolicijas aģents neesmu bijis.

— Un neviens no klātesošajiem nav bijis, — atkal atskanēja balsis. — Veltīgs jautājums. Atbilde būs visiem viena. Ziņotāju te nav!

— Kāpēc ceļas kājās šis kungs? — iekliedzās studente.

— Tas ir Šatovs. Kāpēc jūs piecēlāties, Šatov? — namamāte iesaucās.

Šatovs tiešām bija piecēlies; viņš turēja cepuri rokā un skatījās uz Verhovenski. Likās — grib tam ko teikt, bet svārstās. Šatova seja bija bāla un nikna, bet viņš savaldījās, neteica ne vārda un klusēdams gāja ārā no istabas.

— Šatov, tas taču jums pašam ir neizdevīgi! — Verhovenskis mīklaini nokliedza viņam pakaļ.

— Toties tas ir izdevīgi tev kā spiegam un nelietim! — Šatovs dusmās atkliedza viņam un izgāja ārā.

Atkal kliedzieni un izsaucieni.

— Tas tik bija pārbaudījums! — kāds iesaucās.

— Noderēja! — iesaucās kāds cits.

— Vai tik nenoderēja par vēlu? — aizrādīja trešais.

— Kas viņu aicinājis? — Kas ielaidis? — Kas viņš tāds ir? — Kas tas Šatovs par cilvēku? — Ziņos vai neziņos? — bira jautājumi.

— Bijis viņš ziņotājs, tad būtu liekuļojis, bet viņš tikai nospļāvās un izgāja ārā, — kāds aizrādīja.

— Arī Stavrogins pieceļas, arī Stavrogins nav atbildējis uz jautājumu, — iekliedzās studente.

Stavrogins tiešām piecēlās, un reizē ar viņu galda otrā galā piecēlās arī Kirillovs.

— Atļaujiet, Stavrogina kungs, — namamāte skarbi pievērsās viņam, — mēs te visi atbildējām uz jautājumu, turpretī jūs aizejat klusēdams?

— Neredzu nekādas vajadzības atbildēt uz jautājumu, kas jūs interesē, — Stavrogins nomurmināja.

— Tomēr mēs esam sevi sakompromitējuši, bet jūs ne, — iekliedzās vairākas balsis.

— Kas man par daļu, ka esat sevi sakompromitējuši? — Stavrogins iesmējās, bet acis viņam zibsnīja.

— Kā tā, kas par daļu? Kā tā, kas par daļu? — atskanēja saucieni. Daudzi pielēca kājās.

— Atļaujiet, kungi, atļaujiet, — kliedza klibais, — arī Verhovenska kungs taču neatbildēja uz jautājumu, bet tikai to uzdeva.

Piezīme radīja pārsteidzošu efektu. Visi saskatījās. Stavrogins skaļi nosmējās klibajam acīs un izgāja ārā, bet aiz viņa Kirillovs; Verhovenskis izskrēja viņiem pakaļ priekšistabā.

— Ko jūs darāt? — viņš nomurmināja, saķēris Stavroginu aiz rokas un ar visu spēku saspiedis to savējā. Tas klusēdams izrāva roku.

— Ejiet tūliņ pie Kirillova, es arī aiziešu… Man tas ir vajadzīgs, vajadzīgs!

— Man nav nekādas vajadzības, — Stavrogins atcirta.

— Stavrogins būs, — Kirillovs nobeidza. — Stavrogin, jums ir vajadzība. Es jums tur parādīšu.

Viņi izgāja ārā.

Astotā nodaļa KARAĻDĒLS

Viņi izgāja ārā. Pjotrs Stepanovičs metās atpakaļ uz «sēdi», lai likvidētu haosu, bet, droši vien nospriedis, ka nav vērts tērēt laiku, pameta visu un pēc divām minūtēm jau drāzās pa ceļu pakaļ aizgājējiem. Skriedams viņš atcerējās šķērsieliņu, pa kuru varēja iziet vēl taisnāk uz Fiļipova māju; stigdams bezmaz līdz ceļiem dubļos, viņš joza pa šķērsieliņu un pieskrēja klāt tieši tanī brīdī, kad Stavrogins un Kirillovs gāja iekšā pa vārtiem.

— Jūs jau šeit? — Kirillovs ierunājās. — Tas ir labi. Nāciet iekšā.

— Ko tad jūs teicāt, ka dzīvojat viens pats? — Stavrogins jautāja, priekšnamā iedams garām uzliktam un jau kūpošam patvārim.

— Tūliņ redzēsiet, ar ko kopā es dzīvoju, — Kirillovs nomurmināja, — nāciet iekšā.

Tiklīdz viņi bija iegājuši, Verhovenskis izņēma no kabatas anonīmo vēstuli, ko šorīt bija paņēmis no Lembkes, un nolika to Stavroginam priekšā. Visi trīs apsēdās. Stavrogins klusēdams izlasīja vēstuli.

— Nu? — viņš jautāja.

— Tas nelietis izstāstīs visu, ticiet man, — Verhovenskis paskaidroja. — Tā kā viņš ir jūsu rīcībā, tad pamāciet, kā lai rīkojos. Varu jums galvot, ka viņš varbūt jau rīt aizies pie Lembkes.

— Nu, lai iet.

— Kā — lai iet? It īpaši, ja bez tā var iztikt.

— Jūs maldāties, viņš nav atkarīgs no manis. Un man arī vienalga; mani viņš nekādi neapdraud, bet apdraud vienīgi jūs.

— Arī jūs.

— Nedomāju vis.

— Bet citi var jūs nesaudzēt, vai tiešām nesaprotat? Klausieties, Stavrogin, tā ir tikai mētāšanās ar vārdiem. Vai tiešām jums žēl naudas?

— Vai tad vajadzīga nauda?

— Katrā ziņā, tūkstoši divi vai minimum pusotra. Dodiet man tos rīt vai pat šodien, un rit pret vakaru es jums viņu būšu aizšķūtējis uz Pēterburgu, un tieši to viņš vēlas. Ja gribat, kopā ar Marju Timotejevnu — to paturiet vērā.

Viņš bija it kā pilnīgi apjucis, runāja neuzmanīgi, viņam paspruka nepārdomāti vārdi. Stavrogins izbrīnā raudzījās uz Verhovenski.

— Man nav iemesla sūtīt prom Marju Timotej evnu.

— Varbūt jūs pat negribat? — Pjotrs Stepanovičs ironiski pasmaidīja.

— Varbūt arī negribu.

— īsi sakot, būs vai nebūs nauda? — Pjotrs Stepanovičs niknā nepacietībā un ar tādu kā valdonību uzkliedza Stavroginam. Tas pārlaida viņam nopietnu skatienu.

— Nauda nebūs.

— Ei, Stavrogin! Jūs kaut ko zināt vai esat jau kaut ko izdarījis! Jūs jaucat gaisu!

Viņa seja saviebās, lūpu kaktiņi noraustījās, un viņš pēkšņi iesmējās tādus kā pavisam nepamatotus, nepiedienīgus smieklus.

— Jūs taču no sava tēva saņēmāt naudu par muižu, —. Nikolajs Vsevolodovičs mierīgi noteica. — Maman izmaksāja jums tūkstošus sešus vai astoņus, kas jums pienācās no Stepana Trofimoviča. Nu tad samaksājiet pusotra tūkstoša no savas naudas. Es vairs nevēlos maksāt

citu vietā, es jau tā esmu daudz izdāļājis, mani tas apvaino^.. — Viņš pasmīnēja pats par saviem vārdiem.

— A, jūs sākat jokot…

Stavrogins piecēlās no krēsla, acumirklī uzlēca arī Verhovenskis un mehāniski nostājās ar muguru pret durvīm, it kā aizsprostodams izeju. Nikolajs Vsevolodovičs jau pacēla roku, lai atgrūstu viņu no durvīm un izietu ārā, bet piepeši apstājās.

— Es jums Šatovu neatdošu, — viņš sacīja. Pjotrs Stepanovičs satrūkās; abi skatījās viens uz otru.

— Es jums nesen teicu, kādam nolūkam jums vajadzīgas Šatova asinis. — Stavrogins nozibināja acis. — Jūs ar šo smēru gribat salipināt kopā savus pulciņus. Pirmīt jūs ļoti veikli izdzināt ārā Šatovu: jūs pārāk labi zinājāt, ka viņš nebūtu teicis «Neziņošu» un melot jūsu priekšā būtu uzskatījis par zemiskumu. Bet es, kāpēc es jums tagad esmu ievajadzējies? Jūs mani neliekat mierā gandrīz jau no tā laika, kad bijām ārzemēs. Tas, ar ko jūs līdz šim esat izskaidrojis savu rīcību, ir vienīgi murgojums. Un tomēr jūs gribat mani piedabūt, lai es, atdevis pusotra tūkstoša Ļebjadkinam, līdz ar to dotu Fedjkam iemeslu viņu noslepkavot. Es zinu, jūs domājat, ka man gribas pie viena noslepkavot arī sievu. Saistījis mani ar noziegumu, jūs, protams, cerat iegūt varu pār mani, vai tā nav? Kam jums vara? Kāda velna pēc es jums esmu vajadzīgs? Reizi par visām reizēm apskatieties vērīgāk: vai es esmu jūsu cilvēks — un lieciet mani mierā.

— Vai pie jums Fedjka pats griezās? — Verhovenskis, kā ar aizdusu cīnīdamies, jautāja.

— Jā, griezās gan; arī viņa cena ir pusotra tūkstoša… Bet to viņš pats tūliņ apstiprinās, tur jau viņš stāv…— Stavrogins izstiepa roku.

Pjotrs Stepanovičs strauji apgriezās. Durvīs no tumsas iznira jauna figūra — Fedjka puskažociņā, bet bez cepures, kā mājās. Viņš stāvēja un smīnēja, atņirdzis vienādos, baltos zobus. Viņa melnās acis ar dzeltenu spīdumu uzmanīgi šaudījās pa istabu, vērojot kungus. Fedjka kaut ko nesaprata; viņu acīmredzot nupat bija atvedis Kirillovs, un tam bija pievērsts viņa jautājošais skatiens; Fedjka stāvēja durvīs, bet nākt iekšā istabā negribēja.

— Viņš te jums droši vien ir novietots, lai dzirdētu mūsu kaulēšanos vai pat redzētu rokās naudu, vai ne tā? — Stavrogins jautāja un, atbildi negaidīdams, izgāja no mājas; Verhovenskis, gandrīz vai prātu zaudējis, panāca viņu pie vārtiem.

— Stāt! Ne soli uz priekšu! — viņš iekliedzās, ķerdams to aiz elkoņa. Stavrogins parāva roku, bet neizrāva. Viņu pārņēma neprātīgas dusmas: ar kreiso roku saķēris Verhovenski aiz matiem, viņš ar visu spēku nosvieda to gar zemi un izgāja pa vārtiem. Bet viņš nebija pagājis ne trīsdesmit soļu, kad tas viņu atkal panāca.

— Salīgsim mieru, salīgsim mieru, — Verhovenskis drudžaini čukstēja Stavroginam.

Nikolajs Vsevolodovičs uzrāva plecus, bet neapstājās un nepagriezās atpakaļ.

— Klausieties, es jums rīt pat atvedīšu Ļizavetu Nikolajevnu, gribat? Nē? Kāpēc neatbildat? Sakiet, ko jūs gribat, es izdarīšu. Klausieties: es jums atdošu Šatovu — gribat?

— Tātad taisnība, ka esat nolēmis viņu nogalināt? — Nikolajs Vsevolodovičs iesaucās.

— Nu kam jums vajadzīgs Šatovs? Kādēļ? — neprātīgais turpināja aizelsies, vārdus bērdams, ik brīdi aizsteigdamies Stavroginam priekšā un ķerdams viņam aiz elkoņa, droši vien pats to pat neapzinādamies. — Klausieties: es jums viņu atdošu, salīgsim mieru. Jūsu rēķins ir liels, bet… salīgsim mieru!

Stavrogins beidzot paskatījās uz viņu un bija pārsteigts. Tas bija cits skatiens, cita balss nekā parasti vai nupat tur, istabā; viņš redzēja gandrīz citu seju. Balss intonācija bija citāda: Verhovenskis lūdzās. Tas bija vēl neattapies cilvēks, kuram ņem nost vai ir jau atņemts vis-dārgākais.

— Kas jums kaiš? — Stavrogins iesaucās. Tas neatbildēja, bet tecēja pakaļ un skatījās uz viņu joprojām lūdzošiem, bet reizē nepiekāpīgiem skatieniem.

— Salīgsim mieru! — viņš vēlreiz nočukstēja. — Klausieties, man zābakā, tāpat kā Fedjkam, paslēpts nazis, tomēr es ar jums salīgšu mieru.

— Kam es jums galu galā esmu vajadzīgs, velns parāvis! — Stavrogins uzkliedza lielās dusmās un izbrīnā. — Vai te ir kāds noslēpums, vai? Vai es esmu jums kāds talismans?

— Klausieties, mēs sacelsim jukas, — tas murmināja ātri un gandrīz kā murgos. — Vai jūs neticat, ka mēs sacelsim jukas? Mēs sacelsim tādas jukas, ka sašķobīsies visi pamati. Karmazinovam taisnība, ka nav pie kā pieIuirties. Karmazinovs ir ļoti gudrs. Pavisam tikai desmit l.idi pulciņi Krievijā, un es būšu nenotverams.

— Tādu pašu pirmītējo muļķu pulciņi, — Stavroginam neviļus paspruka.

— Ak, esiet glupāks, Stavrogin, esiet pats glupāks! ‘/.iniet, jūs nemaz neesat tik ļoti gudrs, lai tas jums būtu jānovēl: jūs baidāties, jūs neticat, jūs biedē apmēri. Un kāpēc gan viņi ir muļķi? Viņi nemaz nav tādi muļķi; tagad nevienam nav pašam sava galva uz pleciem. Tagad briesmīgi maz patstāvīgu galvu. Virginskis ir ļoti tīrs cilvēks, desmitreiz tīrāks par tādiem kā mēs; nu, un lai. Ļiputins ir blēdis, bet es zinu, ka viņam ir kas pozitīvs. Nav tāda blēža, kuram nebūtu kaut kas pozitīvs. Vienīgi Ļamšinam nav nekā pozitīva, toties viņš ir pilnīgi manos nagos. Vēl daži tādi pulciņi, un man visās vietās būs pases un nauda, un vai tas vien jau nav kaut kas? Kaut vai tas vien? Un paslēptuves, un lai tad meklē. Vienu pulciņu sagraus, bet ar otru izgāzīsies. Mēs sacelsim jukas … Vai tiešām jūs neticat, ka ar mums diviem pilnīgi pietiek?

— Ņemiet Šigaļovu, bet mani atstājiet mierā …

— Šigaļovs ir ģeniāls cilvēks! Vai zināt, ka tas ir apmēram tāds pats ģēnijs kā Furjē, tikai drosmīgāks par Furjē, gudrāks par Furjē; es viņam pievērsīšu uzmanību. Viņš izdomājis «vienlīdzību»!

«Viņam ir drudzis, un viņš murgo; ar viņu noticis kaut kas pavisam ārkārtīgs.» Stavrogins paskatījās uz Verhovenski vēlreiz. Abi soļoja neapstādamies.

— Viņš burtnīcā labi izklāstījis, — Verhovenskis turpināja, — viņš paredzējis spiegošanu. Visi biedrības biedri uzrauga cits citu, un viņu pienākums ir ziņot. Viens pieder visiem, bet visi — vienam. Visi ir vergi un verdzībā vienlīdzīgi. Izņēmuma gadījumos apmelošana un slepkavības, bet galvenais — vienlīdzība. Pirmām kārtām tiek pazemināts izglītības, zinātņu un talantu līmenis. Augsts zinātņu un talantu līmenis sasniedzams tikai augsti attīstītiem, bet nevajag augsti attīstīto! Augsti attīstītie vienmēr sagrābuši varu un bijuši despoti. Augsti attīstītie nemaz nevar nebūt despoti un ir vienmēr vairāk sa-maitājuši nekā darījuši labu; tos izraida vai soda ar nāvi. Ciceronam tiek nogriezta mēle, Kopernikam izdurtas acis, Šekspīrs nomētāts akmeņiem — tas ir šigaļovisms! Vergiem jābūt vienlīdzīgiem, bez despotisma vēl nav bijis ne brīvības, ne vienlīdzības, bet barā jābūt vienlīdzībai, un tas ir šigaļovisms! Ha, ha, ha, jums tas liekas dīvaini? Es esmu par šigaļovismu!

Stavrogins centās paātrināt soļus un ātrāk nokļūt mājās. «Ja šis cilvēks runā dzērumā, tad kur gan viņš paguvis piedzerties,» viņam ienāca prātā. «Vai tiešām no tā konjaka?»

— Klausieties, Stavrogin: kalnus nolīdzināt — tā ir laba doma, nepavisam ne smieklīga. Es esmu par Šigaļovu! Nevajag izglītības, gana zinātnes! Arī bez zinātnes pietiks materiāla tūkstoš gadiem, bet vajag ieviest paklausību. Pasaulē trūkst vienīgi paklausības. Izglītības alkas ir jau aristokrātiskas alkas. Tiklīdz rodas ģimene vai mīlestība, rodas arī vēlme pēc īpašuma. Mēs iznīdēsim vēlmes: kultivēsim dzeršanu, tenkošanu, denunciācijas, kultivēsim nepieredzētu netiklību; katru ģenialitāti mēs apslāpēsim jau agrā bērnībā. Visus vienādus, pilnīgu vienlīdzību! «Mēs esam iemācījušies amatu un esam godīgi cilvēki, nekā cita mums nevajag» — tāda ir angļu strādnieku nesenā atbilde. Nepieciešams tikai nepieciešamais — tāda būs turpmākā devīze uz zemeslodes. Bet vajadzīgas arī konvulsijas, par to parūpēsimies mēs, valdnieki. Vergi nevar būt bez valdniekiem. Pilnīga paklausība, pilnīgs bezpersoniskums, taču reiz pa trīsdesmit gadiem Šigaļovs liek viņiem raustīties konvulsijās, un visi pēkšņi sāk ēst cits citu — līdz zināmai robežai, vienīgi tādēļ, lai nebūtu garlaicīgi. Garlaicība ir aristokrātiska sajūta; šigaļovismā nebūs vēlmju. Vēlmes un ciešanas mums, bet vergiem šigaļovisms.

— Vai sevi jūs izslēdzat? — Stavroginam atkal paspruka.

— Un arī jūs. Ziniet, es biju domājis atdot pasauli pā vestam. Lai viņš iznāk kājām un parādās pūlim: «Redziet, ko ar mani izdarījuši!» — un visi skries viņam pakaļ, pat karaspēks. Pāvests pašā augšā, mēs visapkārt, bet zem mums šigaļovisms. Vajag tikai, lai Internationale saprastos ar pāvestu; tā arī notiks. Bet večuks piekritīs tūdaļ. Un viņam jau arī nav citas izejas, pieminiet manus vārdus, ha, ha, ha — muļķīgi? Sakiet — muļķīgi, vai ne?

— Pietiek, — Stavrogins īgni nomurmināja.

— Pietiek! Klausieties, es atsakos no pāvesta! Pie velna šigaļovismu! Pie velna pāvestu! Vajadzīga šodiena, nevis fcigaļovisms, tāpēc ka šigaļovisms ir juveliera izstrādājums. Tas ir ideāls, tas notiks nākotnē. Šigaļovs ir juvelieris un muļķis kā katrs filantrops. Vajadzīgs melnais darbs, bet Šigaļovs’ nicina melno darbu. Klausieties: pāvests būs rietumos, bet pie mums — pie mums būsiet jūs.

— Lieciet mani mierā, piedzērušais cilvēk! — Stavrogins nomurmināja un paātrināja soļus.

— Stavrogin, jūs esat skaistulis! — Pjotrs Stepanovičs gandrīz vai aizgrābts iesaucās. — Vai jūs zināt, ka esat skaistulis! Jūsu vislielākā vērtība ir tā, ka jūs reizēm pats to nezināt. Ai, es esmu jūs izpētījis! Es uz jums bieži skatos no malas, iztālēm. Jūsos ir pat labsirdība un naivitāte, vai jūs to zināt? Vēl ir, ir! Jūs, jādomā, ciešat, patiesi ciešat no tās labsirdības. Es mīlu skaistumu. Esmu nihilists, bet mīlu skaistumu. Vai tad nihilisti skaistumu nemīl? Viņi tikai elkus nemīl, nu, bet es mīlu elku! Jūs esat mans elks! Jūs nevienu neaizskarat, bet visi jūs neieredz; jūs izturaties pret visiem kā līdzīgs ar līdzīgu, bet visi no jums baidās, tas ir labi. Jums neviens nepieies klāt, lai uzsistu uz pleca. Jūs esat šausmīgs aristokrāts. Kad aristokrāts kļūst par demokrātu, viņš ir apburošs! Jums ir tīrais nieks upurēt dzīvību — kā savu, tā cita. Jūs esat tieši tāds, kāds vajadzīgs. Man, man ir vajadzīgs tieši tāds kā jūs. Neviena cita tāda kā jūs es nezinu. Jūs esat vadītājs, jūs esat saule, bet es — jūsu tārps…

Viņš pēkšņi noskūpstīja tam roku. Auksti drebuļi pārskrēja Stavroginam pār muguru, un viņš izbailēs izrāva roku. Abi apstājās.

— Ārprātīgais! — Stavrogins nočukstēja.

— Var arī būt, ka murgoju, var arī būt, ka murgoju, — tas, vārdus bērdams, atsaucās, — bet es esmu izdomājis pirmo soli. Nekad Šigaļovs neizdomās pirmo soli. Šigaļovu ir daudz! Bet tikai viens, tikai viens cilvēks Krievijā izgudrojis pirmo soli un zina, kā tas sperams. Šis cilvēks esmu es. Ko jūs skatāties uz mani? Man jūs, jūs esat vajadzīgs, bez jums es esmu nulle. Bez jums es esmu kukainītis, neauglīga ideja, Kolumbs bez Amerikas.

Stavrogins stāvēja un cieši raudzījās viņa neprātīgajās acīs.

— Klausieties, mēs vispirms sacelsim jukas, — Verhovenskis briesmīgi steidzās, ik brīdi raustīdams Stavroginu aiz kreisās piedurknes. — Es jums jau teicu: mēs iespiedīsimies tautas dzīlēs. Vai jūs zināt, ka mēs jau tagad esam briesmīgi spēcīgi? Mūsējie ir ne tikai tie, kas slepkavo un dedzina, un raida klasiskus šāvienus vai kož. Tādi tikai traucē. Bez disciplīnas es nekā nevaru iedomāties. Es taču esmu blēdis, nevis sociālists, ha, ha! Klausieties, es viņus visus esmu saskaitījis: skolotājs, kas kopā ar bērniem smejas par viņu dievu un par viņu šūpuli, jau ir mūsējais. Advokāts, kas aizstāv izglītotu slepkavu, teikdams, ka tas bijis attīstītāks par saviem upuriem un, lai iegūtu naudu, bijis spiests nogalināt, jau ir mūsējais. Skolnieki, kas nogalina zemnieku, lai izbaudītu, kā jūtas slepkava, ir mūsējie. Visi zvērinātie, kas attaisno noziedzniekus, ir mūsējie. Prokurors, kas tiesā trīc par to, ka viņš nav pietiekami liberāls, ir mūsējais, mūsējais. Administratori, literāti, ak, cik daudz ir mūsējo, briesmīgi daudz, un viņi paši to nemaz nezina! No otras puses, skolnieku un muļķīšu paklausība sasniegusi galējo robežu; skolotājiem pārplīsuši žults pūšļi, visur neiedomājama godkāre, zvēriska, nedzirdēta apetīte … Vai jūs zināt, vai zināt, cik daudz mēs panāksim ar gatavām idejiņām vien? Braucu prom — viscaur valdīja Littre tēze, ka noziegums ir prāta aptumšošanās, pārbraucu — un noziegums vairs nav prāta aptumšošanās, bet ir tieši veselais saprāts, gandrīz vai pienākums, vis-maz augstsirdīgs protests. «Nu kā lai attīstīts slepkava nenogalina, ja viņam vajadzīga nauda!» Bet tas vēl ir nieks. Krievu dievs jau piekāpies «lētāku» dievu priekšā. Tauta piedzērusies, mātes piedzērušās, bērni piedzērušies, baznīcas tukšas, bet tiesās — «divsimt rikšu vai stiep šurp spaini degvīna». Lai paaugas vien jaunā paaudze! Žēl tikai, ka nav laika gaidīt, lai viņi apdzertos vēl vairāk! Ak, cik žēl, ka nav proletāriešu! Bet gan būs, gan būs, uz to jau iet…

— Žēl arī, ka mēs esam kļuvuši dumjāki, — Stavrogins nomurmināja un turpināja ceļu.

— Klausieties, es pats redzēju sešgadīgu bērnu, kas veda uz mājām piedzērušu māti, bet tā lamāja viņu neķītriem vārdiem. Jūs domājat, es par to priecājos? Kad nonāks mūsu rokās, mēs varbūt arī izārstēsim… ja vajadzēs, mēs uz četrdesmit gadiem izdzīsim tuksnesī… Bet vienai vai divām paaudzēm izvirtība tagad ir nepieciešama: nedzirdēta, riebīga izvirtība, kad cilvēks pārvēršas pcir nekrietnu, bailīgu, nežēlīgu, patmīlīgu draņķi, — tas lagad ir vajadzīgs! Un tad vēl «svaigas asintiņas», lai pierod. Ko jūs smejaties? Es sev pretī nerunāju. Es tikai filantropiem un šigaļovismam runāju pretī, nevis sev. Es esmu blēdis, nevis sociālists. Ha, ha, ha! Žēl tikai, ka laika maz. Es Karmazinovam apsolīju maijā_sākt un Marijas patvēruma un aizlūguma dienā beigt. Atri? Ha, ha! Vai zināt, ko es jums teikšu, Stavrogin: krievu tautai līdz šim vēl nav bijis cinisma, lai gan tā lamājusies neķītriem vārdiem. Vai zināt, ka tam dzimtcilvēkam vergam bija vairāk pašcieņas nekā Karmazinovam? Dzimtcilvēku pēra, bet viņš savus dievus nosargāja, turpretī Karmazinovs nenosargāja.

— Nu, Verhovenski, es pirmo reizi klausos jūsu runā un klausos ar izbrīnu, — Nikolajs Vsevolodovičs noteica, — jūs tātad tiešām esat nevis sociālists, bet kaut kāds godkārīgs … politisks dēkainis?

— Blēdis, blēdis. Jums rūp zināt, kas es tāds esmu? Es jums tūliņ pateikšu, kas es tāds esmu, uz to arī virzu mūsu sarunu. Ne velti es jums roku noskūpstīju. Bet vajag, lai arī tauta noticētu, ka mēs zinām, ko gribam, bet ka tie tikai «vicina rungu un sit savējiem». Ak, kaut būtu vairāk laika! Vienīgā nelaime — laika nav. Mēs izsludināsim graušanu… kāpēc, kāpēc šī idejiņa ir tik pievilcīga! Vajag, vajag taču izvingrināt locekļus! Mēs rīkosim ugunsgrēkus … Mēs izgudrosim leģendas … Te noderēs katrs draņķīgs «pulciņš». Es jums šajos pašos pulciņos atradīšu tādus brīvprātīgos, kas sekos pirmajam šāvienam un vēl uzskatīs to par lielu godu. Nu, un tad sāksies jukas! Ies vaļā tāds ļembasts, kāds pasaulē vēl nav pieredzēts… Miglā ietīsies Krievzeme, zeme sāks raudāt pēc vecajiem dieviem… Nu, tad mēs arī palaidīsim … Ko?

— Ko?

— Karaļdēlu.

— Ko-o?

— Karaļdēlu; jus, jūs!

Stavrogins brīdi padomāja.

— Viltvārdi? — viņš pēkšņi iejautājās, dziļā izbrīnā raudzīdamies uz neprāti. — A! tad tāds galu galā ir jūsu plāns.

— Mēs teiksim, ka viņš «slēpjas», — Verhovenskis sacīja klusi, tādā kā mīlestības čukstā, tik tiešām kā piedzēries. — Vai jūs zināt, ko nozīmē šie vārdi — «Viņš slēpjas»? Bet viņš nāks, nāks. Mēs izgudrosim labāku leģendu nekā skopci. Viņš ir, bet neviens viņu nav redzējis. Ai, kādu leģendu var izgudrot! Bet galvenais — nāk jauna vara. Un tieši šī vara ir vajadzīga, pēc tās visi ilgojas. Nu, kas notiks sociālismā: veco varu sagraus, bet jaunu neradīs. Bet te būs vara un vēl kāda — nedzirdēta! Mums tikai vienai reizei vajadzīga svira, lai paceltu zemi. Viss celsies līdzi!

— Tad jūs nopietni esat cerējis uz mani? — Stavrogins nikni pasmīnēja.

— Ko jūs smejaties un vēl tik nikni? Nebiedējiet mani. Es tagad esmu kā bērns, mani var nāvīgi nobiedēt jau ar tādu smaidu vien. Klausieties, es jūs nevienam nerādīšu, nevienam: tā vajag. Viņš ir, bet neviens viņu nav redzējis, viņš slēpjas. Tomēr, ziniet, var pat parādīt, piemēram, vienam no simt tūkstošiem. Un pa visu zemi izplatīsies: «Redzējām, redzējām.» Un būs redzējuši Ivana Fiļipoviča dievu Cebaotu, kā viņš cilvēku acu priekšā ugunīgos ratos uzbrauca debesīs, «paši savām acīm» būs redzējuši. Bet jūs neesat nekāds Ivans Fiļipovičs; jūs esat skaistulis, lepns kā dievs, jūs sev nekā nekārojat, jums ir upura oreols, jūs «slēpjaties». Galvenais, leģenda! Jūs viņus uzvarēsiet, uzmetīsiet skatienu un uzvarēsiet. Viņš nes jaunu’ patiesību un «slēpjas». Un tad mēs pasludināsim divus trīs Zālamana spriedumus. Pulciņi taču ir, piecnieki ir — avīzes nemaz nav vajadzīgas! Ja no desmitiem tūkstošu lūgumu apmierinās kaut tikai vienu, tūdaļ visi nāks ar lūgumiem. Katrā pagastā ikviens zemnieks zinās, ka ir kaut kur tāds koka dobums, kurā jāiemet lūgumi. Un pār visu zemi velsies nopūta: «Nāk jauns, taisnīgs likums,» — un sabangosies jūra, un sabruks balagāns, un tad padomāsim, kā uzcelt mūra celtni. Pirmo reizi! Celsim mēs, vienīgi mēs, mēs!

— Neprātis! — Stavrogins noteica.

— Kāpēc, kāpēc jūs negribat? Baidāties? Es taču tāpēc vien izraudzījos jūs, ka jūs ne no kā nebaidāties. Neprātīgi, vai? Bet es taču vēl pagaidām esmu Kolumbs bez Amerikas, vai tad Kolumbs bez Amerikas ir prātīgs?

Stavrogins klusēja. Pa to laiku viņi bija pienākuši pie pašas mājas un apstājušies pie ārdurvīm.

— Klausieties, — Verhovenskis pieliecās viņam pie auss, — es jums bez naudas; es rīt nodarīšu visu ar

Mai ju Timofejevnu… bez naudas un rit pat atvedīšu pie jums Ļizu. Vai gribat Ļizu, jau rīt?

«Vai viņš tiešām jucis?» Stavrogins pasmaidīja. Lieveņa durvis atvērās.

— Stavrogin, mūsu Amerika! — Verhovenskis pēdējo leizi satvēra viņa rokas.

— Kādēļ? — Nikolajs Vsevolodovičs nopietni un stingri jautāja.

— Jums negribas, es jau tā domāju! — Verhovenskis Iesaucās neprātīgā niknumā. — Jūs melojat, draņķīgais, netiklais, izkropļotais kundziņ, es jums neticu, jums ir vilka apetīte! … Saprotiet taču, ka jūsu rēķins tagad ir pārāk liels un es nevaru no jums atteikties! Zemes virsū nav cita tāda kā jūs! Es jūs izdomāju jau ārzemēs, izdomāju, uz jums skatīdamies. Nebūtu es skatījies uz jums no malas, man nekas nebūtu ienācis prātā! …

Stavrogins neatbildēdams kāpa augšā pa kāpnēm.

— Stavrogin! — Verhovenskis nokliedza viņam pakaļ, — dodu jums dienu … nu, divas, nu, trīs; vairāk par trim nevaru, bet tad — gaidīšu jūsu atbildi!

Devītā nodaļa STEPANS TROFIMOVIČS APRAKSTĪTS

Pa to laiku pie mums norisinājās notikums, kas mani pārsteidza, bet Stepanu Trofimoviču satrieca. Pulksten astoņos no rīta pie manis atskrēja viņa Nastasja ar ziņu, ka kungs «aprakstīts». Sākumā es nekā nevarēju saprast; izdibināju tikai to, ka «aprakstījuši» ierēdņi, atnākuši un paņēmuši papīrus, bet zaldāts sasējis saini un «aizvedis ar ķerru». Ziņa bija neticama. Es tūdaļ aizsteidzos pie Stepana Trofimoviča.

Sastapu viņu apbrīnojamā noskaņā: sadusmotu un ļoti uztrauktu, bet reizē nepārprotami triumfējošu. Uz galda istabas vidū sīca patvāris un atradās neaiztikta un aizmirsta glāze tējas. Stepans Trofimovičs staigāja ap galdu un iegriezās visos istabas kaktos, pats savas kustības netipjauzdams. Viņam mugurā bija parastais sarkanais vamzis, bet, ieraudzījis mani, viņš pasteidzās apvilkt vesti un svārkus, ko agrāk nekad nebija darījis, ja kāds tuvs cilvēks sastapa viņu ar šo vamzi mugurā. Viņš tūdaļ dedzīgi satvēra mani aiz rokas.

— Enfin un ami! (Viņš atvilka elpu ar pilnu krūti) Cher, vienīgi jums es aizsūtīju pakaļ, un neviens nekā nezina. Jāliek Nastasjai aizslēgt durvis un nelaist nevienu iekšā, neskaitot, protams, tos… Vous comprenez?

Viņš nemierīgi raudzījās manī, it kā gaidīdams atbildi. Protams, es steidzos izprašņāt un no nesakarīgās, saraustītās un nevajadzīgiem iestarpinājumiem piebārstītās runas dabūju zināt, ka pulksten septiņos no rīta pie viņa «pēkšņi» ieradies gubernatora ierēdnis …

— Pardon, j’ai oublié son nom. Il n’est pas du pays, bet viņu laikam atvedis Lembke, quelque chose de bête et d’allemand dans la physionomie. Il s’appelle Rosenthal.A

— Bet varbūt Blūms?

— Blūms. Tieši tā viņš sevi nosauca. Vous le connaissez? Quelque chose d’hébété et de très content dans la figure, pourtant très sévère, roide et sérieux. īsta policista āriene, viens no paklausīgajiem, je m’y connais.6 Es vēl gulēju, un, iedomājieties, viņš man lūdza atļauju «uzmest skatienu» manām grāmatām un rokrakstiem, oui, je m’en souviens, il a employé ce mot. Viņš mani neapcietināja, paņēma tikai grāmatas… Il se tenait à distance un, kad sāka man skaidrot savas ierašanās iemeslus, tad izskatījās tāds, ka es… enfin il avait l’air de croire que je tomberai sur lui immédiatement et que je commencerai à le battre comme plâtre. Tous ces gens du bas étage sont comme ça, kad viņiem darīšana ar kārtīgu cilvēku. Pats par sevi saprotams, es tūdaļ visu sapratu. Voilà vingt ans que je m’y prépare. Es viņam atslēdzu visas atvilktnes un nodevu visas atslēgas; pats

pasniedzu, es viņam visu pasniedzu. J’étais digne et calme.1 No grāmatām viņš paņēma Hercena rakstu ārzemju izdevumu, iesieto žurnāla «Kolokol» eksemplāru, četrus manas poēmas norakstus, et enfin tout ca.2 Pēc tam papīrus un vēstules, et guelques unes de mes ébauches historiques, critiques et politiques.3 To visu viņi aiznesa prom. Nastasja teic, ka zaldāts aizvedis ķerrā un apsedzis ar priekšautu; oui, c’est cela,4 — ar priekšautu.

Tas bija murgojums. Kas te varēja ko saprast? Es no jauna apbēru viņu ar jautājumiem: vai Blūms ieradies viens pats? Kā vārdā? ar kādām tiesībām? kā viņš uzdrošinājies? ar ko izskaidrojis?

— Il était seul, bien seul,5 vēl gan bijis kāds dans l’antichambre, cui je m’en souviens, es puis…6 Laikam gan bija vēl kāds, bet priekšnamā stāvēja sargs. Jāpajautā Nastasjai; viņa visu labāk zinās. J’étais surexcité, voyez vous. Il parlait, il parlait… un tas de choses;7 viņš gan runāja ļoti maz, visu laiku runāju es… Es izstāstīju savu dzīvi, protams, vienīgi no sava viedokļa… J’étais surexcité, mais digne, je vous l’assure.8 Baidos tomēr, ka es laikam apraudājos. Ķerru viņi paņēma no bodnieka tepat līdzās.

— Ak dievs, kā tas viss varēja notikt! Bet, dieva dēļ, runājiet skaidrāk, Stepan Trofimovič, tas, ko jūs te stāstāt, būs ar jums noticis sapnī.

— Cher, man arī pašam šķiet, ka es sapņoju… Savez vous, il a prononcé le nom de Teliatnikoff,9 un, manuprāt, tas bija tas, kurš slēpās priekšnamā. Jā, atceros, viņš piedāvāja prokuroru un, liekas, Dmitriju Mitriču… qui me doit encore quinze roubles de jeralaš, soit dit en passant. Enfin, je n’ai pas trop compris.10 Bet es viņus apvedu

1 Es izturējos ar pašcieņu un mierīgi. (Franču val.)

2 un tas arī viss (franču val.).

9 un dažus rnanus vēsturiskos, kritiskos un politiskos uzmetumus (franču vai.).

4 jā, tieši tā (franču vai.).

5 Viņš bija viens pats, gluži viens pats (franču vai.).

6 priekšistabā, jā, atceros, un tad… (Franču vai.)

7 Es, redziet, biju ļoti uztraucies. Viņš runāja, runāja … par daudz ko (franču vai.).

8 Es biju stipri uztraucies, bet izturējos ar pašcieņu, varu jums apgalvot. (Franču vai.)

9 Ziniet, viņš pieminējā Teļatņikova vārdu (franču vai.).

409

10 kurš man, starp citu, ir vēl parādā piecpadsmit rubļus, ko paspēlējis jeralašā. Īsi sakot, es lāgā nesapratu. (Franču vai.)

14 — F. Dostojevskis, VII

ap stūri, un kāda man daļa gar Dmitriju Mitriču. Es laikam sāku viņu ļoti lūgt, lai nevienam nesaka, ļoti, ļoti lūdzu, baidos pat, ka pazemojos, comment croyez-vous? Enfin il a consenti. Jā, atcerējos, viņš pats lūdza, ka labāk būtu nevienam nestāstīt, tāpēc ka viņš ieradies tikai, «lai uzmestu skatienu» et rien de plus, un vairāk nekā, nekā … un, ja nekā neatradīšot, tad nekas arī nebūšot. Tā mums viss beidzās en amis, je suis tout-à-fait content.

— Apžēlojieties, viņš taču piedāvājis jums tādos gadījumos parasto kārtību un garantijas, bet jūs pats to esat noraidījis! — es iesaucos draudzīgā sašutumā.

— Nē, labāk tāpat bez garantijām. Kāpēc celt skandālu? Pagaidām lai paliek en amis . Ziniet, ja mūsu pilsētā to uzzinās… mes ennemis… et puis à quoi bon ce procureur, ce cochon de notre procureur, qui deux feis m’a manqué de politesse et qu’on a rossé à plaisir l’autre année chez cette charmante et belle Natalija Pavlovna, quand il se cacha dans son boudoir. Et puis, mon ami, nerunājiet man pretī un nebojājiet man garastāvokli, es jūs lūdzu, jo nav nekas nepanesamāks par tādu jutoņu, kad cilvēks ir nelaimīgs, bet simts draugu tieši tad aizrāda, cik muļķīgi viņš rīkojies. Tomēr sēstieties un dzeriet tēju, atzīstos, esmu ļoti noguris… vai man neatlaisties un nepielikt pie galvas etiķa kompresi, kā jūs domājat?

— Katrā ziņā, — es iesaucos, — un būtu pat labi, ja ledu. Jūs esat ļoti uztraukts. Jums seja bāla un rokas trīc. Atgulieties, atpūtieties un pagaidām neko vairāk nestāstiet. Es pasēdēšu jums blakus un pagaidīšu.

Viņš lāgā negribēja atlaisties, bet es uzstāju. Nastasja atnesa tasītē etiķi, es samērcēju dvieli un apliku viņam ap galvu. Tad Nastasja uzkāpa uz krēsla un dzīrās aizdedzināt kaktā lampiņu svētbildes priekšā. Es to ievēroju un pabrīnījos; agrāk arī lampiņas nekad nebija, tagad pēkšņi bija uzradusies.

— To es pirmīt liku pagādat, tiklīdz tie bija aizgājuši, — Stepans Trofimovičs nomurmināja, viltīgi paraudzīdamies manī, — quand on a de ces choses-là dans sa chambre et qu’on vient vous arrêter,1 tad tas ietekmē, un viņiem taču būs jāziņo, ko redzējuši.

Aizdedzinājusi lampiņu, Nastasja apstājās durvīs, pielika labo plaukstu pie vaiga un sāka skatīties uz viņu gaužām bēdīgām acīm.

— Eloignez-la,2 izdomājiet kaut kādu ieganstu, — viņš man pamāja no dīvāna, — ciest nevaru šo krievisko žēlošanu, et puis ça m’embête.3

Bet viņa aizgāja pati. Es ievēroju, ka viņš visu laiku raugās uz durvīm un klausās, kas notiek priekšistabā.

— Il faut être prêt, voyez-vous,4 — viņš nozīmīgi paskatījās uz mani, — chaque moment5… atnāks, paņems, un — tutū — pagalam cilvēks.

— Ak kungs! Kas tad nāks? Kas jūs ņems?

— Voyez-vous, mon cher,6 kad viņš gāja prom, es tieši noprasīju: ko ar mani tagad darīs?

— Būtu labāk noprasījis, uz kurieni aizsūtīs! — es iesaucos tādā pašā sašutumā.

— Jautādams es taisni par to domāju, bet viņš aizgāja un nekā neatbildēja. Voyez-vous: veļa, drēbes, sevišķi siltas drēbes — tas jau nu pēc viņu ieskatiem, liks ņemt — labi, bet var gadīties, ka aizsūta ar zaldātu šineli mugurā. Bet trīsdesmit piecus rubļus (viņš pēkšņi pazemināja balsi, raudzīdamies uz durvīm, pa kurām bija izgājusi Nastasja) es paslēpu aiz vestes oderes, šeit, pataustiet … Es domāju, vesti viņi neliks vilkt nost, bet izskata pēc atstāju portmonejā septiņus rubļus, «sak, tas ir viss, kas man pie dvēseles». Ziniet, tur uz galda ir vara sīknauda, tā ka viņiem nemaz neienāks prātā, ka es naudu esmu noslēpis, bet viņi nodomās, ka tur ir visa mana bagātība. Dievs vien zina, kur nākamo nakti būs jāguļ.

1 kad istabā atrodas tādas lietiņas un kad atnāk apcietināt (franču

va).).

2 Dabūjiet viņu ārā (franču vai.).

3 un bez tam tas mani apgrūtina (franču vai).

4 Vajag, redziet, būt gatavam (franču vai).

5 kuru katru brīdi (franču vai).

411

6 Redziet, mans dārgais (franču vai).

14*

Redzēdams tādu neprātu, es nokāru galvu. Acīmredzot ne apcietināt, ne kratīt nevarēja tā, kā viņš atstāstīja, un, protams, viņš kaut ko jauca. Tiesa, tas viss bija noticis toreiz, kad vēl nebija tagadējo jaunāko likumu. Tiesa arī tas, ka viņam bija piedāvāta (kā viņš pats teica) pareizāka procedūra, bet viņš apvedis ap stūri un atteicies… Protams, agrāk, tas ir, vēl nesen, gubernators varēja izņēmuma gadījumos… Bet kas tad te nu varēja būt par izņēmuma gadījumu? Un tas mani mulsināja.

— Droši vien būs saņemta telegramma no Pēterburgas, — Stepans Trofimovičs pēkšņi sacīja.

— Telegramma! Par jums? Hercena rakstu un jūsu poēmu dēļ, jūs taču esat prātu zaudējis, vai tad par to drīkst apcietināt?

Es gluži vienkārši noskaitos. Viņš saviebās un acīm redzami apvainojās — ne par manu apsaucienu, bet par domu, ka nav iemesla viņu apcietināt.

— Kas mūsu laikos var zināt, par ko drīkst apcietināt? — viņš mīklaini nomurmināja. Traka, muļķīga doma iešāvās man prātā.

— Stepan Trofimovič, sakiet man kā draugam, — es iesaucos, — kā patiesam draugam, es jūs nenodošu: vai jūs piederat pie kādas slepenas biedrības vai ne?

Un tad, man par brīnumu, arī to viņš skaidri nezināja: vai piedalās vai nepiedalās kādas slepenas biedrības darbā.

— Kā nu to ņem, voyez-vous…

— Kā — «kā to ņem»?

— Kad ar visu sirdi piederi progresam, un… kas var galvot: tu domā, ka nepiederi, bet, palūk, izrādās, ka pie kaut kā tomēr piederi.

— Kā tas iespējams, te var atbildēt tikai ar jā vai nē!

— Cela date de Pétersbourg, kad mēs ar viņu gribējām nodibināt tur žurnālu. Tas ir tas cēlonis. Mēs toreiz izsprukām, un viņi mūs aizmirsa, bet tagad atcerējās. Cher, cher, vai tad jūs nezināt! — viņš sāpīgi iesaucās, — pie mums paņems, iesēdinās kibitkā — un marš uz Sibīriju uz visu mūžu, vai arī aizmirsīs kādā kazemātā …

Un pēkšņi viņš sāka raudāt gaužas, gaužas asaras. Asaras plūda aumaļām. Viņš aizklāja acis ar savu sarkano kabatas lakatu un skaļi, konvulsīvi raudāja, raudāja minūtes piecas. Man iekšā viss sagriezās. Šis cilvēks, kas divdesmit gadu bija mums pravietojis, — mūsu sprediĶotājs, skolotājs, patriarhs, Kukoļņiks, kas tik augstu un majestātiski bija cēlis sevi pāri mums visiem, kura priekšā mēs no visas sirds noliecām galvas, uzskatīdami to par godu, — tagad pēkšņi raudāja, raudāja kā mazs, nerātns puika, gaidīdams skolotāju, kurš aizgājis pēc rīkstes. Man viņa kļuva briesmīgi žēl. «Kibitkai» viņš acīmredzot ticēja tāpat kā tam, ka sēžu viņam līdzās, un gaidīja šo «kibitku» tieši torīt, tūliņ, kuru katru brīdi, gaidīja to vienīgi Hercena rakstu un kaut kādas savas poēmas dēļ! Tāda pilnīga, galīga reālās īstenības nepazīšana bija reizē aizkustinoša un tāda kā pretīga.

Beidzot viņš pārstāja raudāt, piecēlās no dīvāna un sāka atkal staigāt pa istabu, turpinādams sarunu ar mani, bet ik brīdi paraudzīdamies pa logu un klausīdamies, kas notiek priekšistabā. Mūsu saruna turpinājās nesakarīgi. Pret maniem apgalvojumiem un mierinājumiem viņš bija nevērīgs. Viņš maz klausījās, tomēr viņam bija briesmīgi vajadzīgs, lai es viņu mierinātu, un es bez mitas to arī darīju. Redzēju, ka tagad viņš bez manis nevar iztikt un neparko nebūtu laidis mani prom. Es paliku, un mēs nosēdējām vairāk nekā divas stundas. Sarunas laikā viņš atcerējās, ka Blūms paņēmis līdzi divas pie viņa atrastās proklamācijas.

— Kā, proklamācijas! — es savā muļķa prātā nobijos. — Vai tad jūs …

— Ak, man kāds bija nolicis desmit lapiņas, — viņš īgni atteica (ar māni viņš runāja te īgni un augstprātīgi, te briesmīgi žēlabaini un pazemīgi), — bet astoņas es jau biju nolikvidējis, un Blūms paņēma tikai divas …

Un viņš pēkšņi nosarka aiz sašutuma.

— Vous me mettez avec ces gens-làZ Vai tiešām jūs domājat, ka man varētu būt kas kopējs ar tiem neliešiem, ar lapiņu kaisītājiem, ar manu dēliņu Pjotru Stepanoviču, avec ces esprits-forts de la lâcheté! Ak dievs!

— Kad tik viņi nav sajaukuši jūs ar kādu citu… Bet nē, blēņas, tas nevar būt, — es piebildu.

— Savez-vous,3 — viņam pēkšņi paspruka, — es brīžiem jūtu, que je feirai là-bas quelque esclandre. Ak, neejiet prom, neatstājiet mani vienu! Ma carrière est finie aujourd’hui, je le sens. Es, ziniet, es varbūt tur metisos kādam virsū un to sakodīšu, tāpat kā tas apakšporučiks.

Viņš paskatījās uz mani ar dīvainu skatienu — tas bija izbiedēts un reizē it kā gribēja nobiedēt. Viņš tiešām par kādu un par kaut ko arvien vairāk uztraucās, jo ilgāks laiks pagāja un «kibitkas» nebrauca; viņš pat noskaitās. Pēkšņi Nastasja, kas nez kādēļ bija iegājusi no virtuves priekšistabā, aizķērās aiz drēbju pakaramā, un tas nokrita zemē. Stepans Trofimovičs notrīcēja un sastinga uz vietas; bet, kad trokšņa cēlonis noskaidrojās, viņš bezmaz sāka brēkt uz Nastasju un, kājas dauzīdams, aizdzina to atpakaļ virtuvē. Pēc brīža viņš sacīja, izmisumā raudzīdamies uz mani.

— Es esmu pazudis cilvēks! Cher, — viņš pēkšņi apsēdās līdzās un žēli, žēli paskatījās man cieši acīs, — cher, es nebaidos no Sibīrijas, zvēru jums, o, je vous jure (pat asaras sariesās viņam acīs), es baidos no kā cita …

Es jau no Stepana Trofimoviča sejas nopratu, ka viņš grib man beidzot pateikt kaut ko ārkārtīgi svarīgu, ko līdz šim bija atturējies teikt.

— Es baidos no negoda, — viņš noslēpumaini nočukstēja.

— No kāda negoda? Gluži otrādi! Ticiet man, Stepan Trofimovič, ka šodien pat tas viss noskaidrosies un beigsies jums labvēlīgi…

— Jūs esat tik cieši pārliecināts, ka man piedos?

— Ko nozīmē «piedos»! Kas tie par vārdiem! Ko jūs tādu esat izdarījis? Es jums galvoju, ka jūs nekā neesat izdarījis!

— Qu’en savez-vous; visa mana dzīve bijusi… cher… Viņi visu atcerēsies … un, ja arī nekā neatradīs, tad jo ļaunāk, — viņš negaidot piebilda.

— Kā — jo ļaunāk?

— Ļaunāk.

— Nesaprotu.

— Mans draugs, mans draugs, nu kaut vai uz Sibīriju, uz Arhangeļsku, ar tiesību atņemšanu — kad jau, tad jau! Bet… es baidos no kā cita (atkal čuksti, izbaiļu pilnas acis un noslēpumainība).

— No kā tad, no kā?

— Mani nopērs, — viņš noteica un galīgi samulsis paskatījās uz mani.

— Kas jūs pērs? Kur? Kāpēc? — es iesaucos, nobijies, vai tik viņš nesāk zaudēt prātu.

— Kur? Nu, tur … kur to mēdz darīt.

— Kur tad tas tiek darīts?

— Ak, cher, — viņš čukstēja man gandrīz pie pašas auss, — jums zem kājām pēkšņi pašķiras grīda, jūs tiekat nolaists līdz pusei… Tas jau visiem zināms.

— Pasakas! — es nopratis iesaucos, — vecas pasakas, vai tiešām jūs tām līdz šim esat ticējis? — Es sāku skaļi smieties.

— Pasakas! No kaut kā taču šīs pasakas radušās; pērtais tās neizdomās. Es jau desmittūkstoš reižu esmu iedomājies, kā tas notiek!

— Nu, bet jūs, bet jūs par ko lai pērtu? Jūs taču nekā neesat izdarījis.

— Jo ļaunāk, redzēs, ka nekā neesmu izdarījis, un nopērs.

— Un jūs esat pārliecināts, ka tādēļ jūs vedīs uz Pēterburgu?

— Mans draugs, es jau teicu, ka man nekā nav žēl, ma carrière est finie. Kopš tā brīža Skvorešņikos, kad viņa atvadījās no manis, man nav žēl savas dzīvības … bet negods, negods, que dira-t-elle, ja dabūs zināt?

Viņš izmisumā paskatījās uz mani un, nabadziņš, nosarka pa visu seju. Arī es nodūru acis.

— Neko viņa nedabūs zināt, tāpēc ka nekas ar jums nenotiks. Man ir tā, it kā es runātu ar jums pirmo reizi mūžā, Stepan Trofimovič, tik stipri jūs mani šorīt pārsteidzāt.

— Mans draugs, tās taču nav bailes. Bet, ja pat man piedotu, ja pat atvestu atkal šurp un neko neizdarītu, — arī tad es būtu pagalam. Elle me soupçonnera toute sa vie … mani, mani, dzejnieku, domātāju, cilvēku, kuru viņa augstu cienījusi divdesmit divus gadus!

— Viņai ne prātā nenāks!

— Nāks, — viņš nočukstēja ciešā pārliecībā. — Mēs ar viņu vairākkārt par to tikām runājuši Pēterburgā lielā gavēņa laikā, pirms aizbraukšanas, kad abi baidījāmies … Elle me soupçonnera toute sa vie… un kā lai viņu pārliecinu? Izklausīsies neticami. Un kurš gan te, šai pilsētelē, ticēs, c’est invraisemblable… Et puis les femmes..Viņa nopriecāsies. Viņa būs ļoti sarūgtināta, ļoti, no visas sirds, kā īsts draugs, bet klusībā — priecāsies. Es būšu devis viņai rokā ieroci pret mani uz visu mūžu. Ak, pagalam mana dzīve! Divdesmit gadi tik pilnīgas laimes kopā ar viņu … un nu!

Viņš ar rokām aizsedza seju.

— Stepan Trofimovič, vai jums nevajadzētu tūliņ pat ziņot par notikušo Varvarai Petrovnai? — es ierosināju.

— Pasarg dievs! — viņš satrūkās un uzlēca kājās. — Neparko, nekad, pēc tā, kas tika sacīts šķiroties Skvorešņikos, ne-kad!

Viņa acis iezibsnījās.

Mēs nosēdējām, manuprāt, vēl kādu stundu vai vairāk, visu laiku kaut ko gaidīdami, — tas mums neizgāja no prāta. Viņš atkal atgūlās, pat aizvēra acis un minūtes divdesmit nogulēja, nebilzdams ne vārda, tā ka es pat nodomāju, ka viņš aizmidzis vai zaudējis samaņu. Tad spēji piecēlās, norāva no galvas dvieli, uzlēca no dīvāna, metās pie spoguļa, trīcošām rokām sasēja kaklasaiti un pērkona balsī sauca Nastasju, pavēlēdams pasniegt mēteli, jauno platmali un spieķi.

— Es vairs nevaru ilgāk izturēt, — viņš noteica aprautā balsī, — nevaru, nevaru! Iešu pats.

— Uz kurieni? — Arī es pielēcu kājās.

— Pie Lembkes. Cher, man jāiet, vajag iet. Tas ir mans pienākums. Esmu pilsonis un cilvēks, nevis marionete, man ir tiesības, es prasu savas tiesības … Es divdesmit gadu neesmu prasījis savas tiesības, visu mūžu esmu tās noziedzīgā kārtā atstājis novārtā… bet tagad es tās pieprasīšu. Viņam vajadzēs man visu pateikt, visu. Viņš ir saņēmis telegrammu. Viņš nedrīkst mani mocīt, ņem un apcietini, apcietini, apcietini!

Viņš to izkliedza, brēkdams un kājas dauzīdams.

— Piekrītu jūsu lēmumam, — es ar nolūku sacīju pēc iespējas mierīgāk, lai gan stipri baidījos par viņu,

— nudien tas ir labāk nekā sēdēt tādā grūtsirdībā, bet man nepatīk jūsu noskaņojums; paraugieties, kāds jūs izskatāties un kāds jūs iesiet turp. Il faut être digne et calme avec Lembke. Tiešām — pašreiz jūs tur varat kādam mesties virsū un to sakost.

— Es pats došos rokā. Metīšos tieši lauvam rīklē.

— Tad arī es iešu jums līdzi.

— Tieši to es no jums gaidīju, pieņemu jūsu upuri, īstu drauga upuri, bet tikai līdz mājai, tikai līdz mājai: jums nevajag, jums nav tiesību vēl vairāk kompromitēt sevi, parādoties manā sabiedrībā. O, croyez moi, je serai calme! Šinī brīdī es jūtos à la hauteur de tout ce qu’il y a de plus sacre…3

— Varbūt pat ieiešu jums līdzi iekšā, — es viņu pārtraucu. — Vakar Visockis viņu muļķīgās komitejas uzdevumā man paziņoja, ka es esot izraudzīts un uzaicināts uz viņu rītdienas svētkiem par vienu no rīkotājiem vai kā viņus tur sauc … par vienu no tiem sešiem jaunajiem cilvēkiem, kuru uzdevums ir uzraudzīt cienasta pienešanu, apkalpot dāmas, ierādīt viesiem vietas un nēsāt uz kreisā pleca baltu un sarkanu lentu pušķi. Es gribēju atteikties, bet kāpēc lai es tagad neieietu iekšā aiz tā iegansta, ka man jāaprunājas ar pašu Jūliju Mihailovnu… Un tā mēs ieiesim iekšā abi divi.

Viņš klausījās, mādams ar galvu, bet laikam nekā nesaprata. Mēs stāvējām durvīs.

— Cher, — viņš ar roku norādīja uz lampadu kaktā,

— cher, es nekad neesmu tam ticējis, bet… lai jau, lai! (Viņš pārmeta krustu.) Allons!

«Nu, tā tomēr būs labāk,» es nodomāju, kopā ar viņu iziedams uz lieveņa, «pa ceļam vēl līdzēs svaigais gaiss, un mēs nomierināsimies, atgriezīsimies mājās un liksimies gulēt…»

Bet es biju spriedis, nerēķinādamies ar viņu pašu. Tieši pa ceļam norisinājās notikums, kas vēl vairāk satrieca un Stepana Trofimoviča apņemšanos padarīja nelokāmu … tā ka es, atzīstos, pat nebiju gaidījis no mūsu drauga tādu ņiprumu, kādu viņš torīt izrādīja. Nabaga draugs, labais draugs!

Desmitā nodaļa FLIBUSTIERI. LIKTENĪGAIS RĪTS

I

Arī notikums, kas mums atgadījās ceļā, bija neparasts. Taču jāstāsta viss pēc kārtas. Stundu pirms tam, kad mēs ar Stepanu Trofimoviču izgājām laukā, pa pilsētas ielām bija virzījies cilvēku pūlis, Špiguļinu fabrikas strādnieki, kopskaitā ap septiņdesmit, varbūt arī vairāk, un daudzi ar interesi bija viņus vērojuši. Pūlis gājis pieklājīgi, gandrīz pilnīgi klusēdams, it kā izpildīdams uzdevumu. Vēlāk apgalvoja, ka šie septiņdesmit esot bijuši visu fabrikas strādnieku — un to Špiguļiniem bijis ap deviņi simti — izvēlētie pārstāvji, kuri sūtīti pie gubernatora, lai tas, tā kā fabrikas īpašnieku pilsētā nebija, savaldītu fabrikas pārvaldnieku, kurš, slēgdams fabriku un atlaizdams strādniekus, bija tos visus nekaunīgi apkrāpis,— fakts, par kuru tagad vairs nebija nekādu šaubu. Citi pie mums līdz šim vēl noliedz, ka strādnieki būtu vēlējuši pārstāvjus, un apgalvo, ka septiņdesmit izvēlēto būtu bijis pārāk liels skaits un ka pūli bijuši tikai visvairāk cietušie, un tie gājuši lūgt vienīgi paši savā vārdā, tā ka nekāds vispārējs fabrikas strādnieku «dumpis», par ko vēlāk tik skaļi skandināja, nepavisam nav noticis. Trešie aizrautīgi apgalvo, ka šie septiņdesmit cilvēki bijuši nevis vienkārši dumpinieki, bet neapšaubāmi politiskie, tas ir, visnemierīgākie, turklāt izkaisīto lapiņu sakūdīti. īsi sakot, vai nu tur bijusi kāda ietekme, vai musināšana — līdz šim nav droši zināms. Manas personīgās domas gan ir tādas, ka strādnieki izkaisītās lapiņas nemaz nebija lasījuši, bet, ja arī būtu lasījuši, tad nebūtu sapratuši neviena vārda jau tāpēc vien, ka rakstītāji, lai gan lieto visai atklātu valodu, raksta ļoti neskaidri. Bet, tā kā fabrikas strādniekiem tiešām klājās grūti un policija, pie kuras viņi griezās, negribēja novērst strādniekiem nodarīto pārestību, — tad gluži dabiski varēja rasties doma iet barā pie «paša ģenerāļa», ja iespējams, tad pat nesot virs galvas lūgumrakstu, pieklājīgi nostāties rindā ģenerāļa mājas priekšā un, tiklīdz viņš parādītos, visiem mesties ceļos un lūgt kā pašu dievu. Manuprāt, te nebija va-jadzīgs ne dumpis, ne pat delegāti, jo šis ir vecs, vēsturisks līdzeklis; krievu tautai izsenis paticis runāt ar «pašu ģenerāli» — patiesībā sava prieka pēc vien, vienalga, kā šī saruna beigtos.

Un tāpēc es esmu pilnīgi pārliecināts, ka, lai gan Pjotrs Stepanovičs, Ļiputins vai vēl kāds, pat varbūt Fedjka pirms tam arī šaudījās starp fabrikas strādniekiem (uz šo apstākli tiešām tiek diezgan noteikti norādīts) un runāja ar viņiem, bet droši vien ne vairāk kā ar diviem trim un izmēģināšanas pēc ar pieciem, — no šīm sarunām nekas neiznāca. Turpretī, kas attiecas uz dumpi, tad fabrikas strādnieki, ja arī būtu kaut ko no viņu propagandas sapratuši, droši vien tūdaļ pat izbeigtu viņos klausīties, uzskatot tādu dumpi par muļķīgu un nepiemērotu. Citādi tas varēja būt ar Fedjku; tam laikam bija laimējies vairāk nekā Pjotram Stepanovičam. Dedzināšanā, kas pilsētā notika trīs dienas pēc tam, kā tas tagad neapšaubāmi noskaidrots, kopā ar Fedjku tiešām piedalījušies divi fabrikas strādnieki, un jau vēlāk, pēc kāda mēneša, apriņķī tika notverti vēl trīs bijušie fabrikas strādnieki, kas arī bija dedzinājuši un laupījuši. Bet, ja arī Fedjka bija paguvis viņus pārvilināt un iesaistīt tiešā, aktīvā darbībā, tad atkal vienīgi šos piecus, jo par citiem nekas tamlīdzīgs nebija dzirdams.

Lai būtu kā būdams, viss strādnieku pūlis uznāca uz laukuma gubernatora mājas priekšā un sastājās rindās pieklājīgi un klusuciešot. Pēc tam, skatīdamies uz lieveņa pusi, atplēta mutes un sāka gaidīt. Man stāstīja, it kā viņi, tiklīdz nostājušies, tūliņ noņēmuši cepures, tas ir, varbūt pusstundu pirms guberņas saimnieka ierašanās, jo tas, kā par spīti, tobrīd negadījās mājās. Tūdaļ parādījās policija, sākumā pa vienam, bet pēc tam arī lielākā skaitā; policisti iesāka, protams, bargi, pavēlēdami izklīst. Bet strādnieki palika stāvam uz vietas kā aunu bars, kas nonācis pie sētas, un lakoniski atbildēja, ka nākuši pie «paša jenerāļa»; bija redzama cieša apņēmība. Nedabiskie uzkliedzieni apklusa; tos ātri nomainīja domīgums, noslēpumaini rīkojumi čukstus, bargi norūpējušās sejas un sarauktas priekšnieku uzacis. Policijmeistars par labāku atzina nogaidīt paša fon Lembkes ierašanos. Tās ir blēņas, ka viņš kā vējš atdrāzies trijjūgā un, vēl no ratiem neizkāpis, sācis kauties. Viņš pie mums tiešām mēdza joņot, un viņam patika lēkšot savā droškā ar dzeltenu sēdekli, un, kamēr «nenormāli satracinātie piejūga zirgi» auļoja arvien neprātīgāk, sajūsminādami visus Tirdzniecības kvartāla tirgotājus, viņš droškā piecēlās kājās, izslējās visā augumā, pieturēdamies pie sānos speciāli pierīkotas siksnas, un, izstiepdams labo roku uz priekšu kā statuja, aplūkoja pilsētu. Tomēr šinī gadījumā viņš nekāvās un, lai gan, izlēkdams no droškas, nevarēja iztikt bez stiprākiem vārdiem, darīja to vienīgi tāpēc, lai nezaudētu popularitāti. Vēl lielākas blēņas ir tās, ka tikuši atvesti zaldāti ar durkļiem un ka pa telegrāfu kaut kur ziņots, lai sūta artilēriju un kazakus: tās ir pasaciņas, kurām tagad vairs netic paši to izgudrotāji. Blēņas ir arī tas, ka tikušas atvestas ugunsdzēsēju mucas un strādnieki aplieti ar ūdeni. Gluži vienkārši Iļja Iļjičs iekarsis bija kliedzis, ka neviens ar sausu ādu cauri netikšot; droši vien no šiem vārdiem tad arī bija iztaisītas mucas, kas tādā kārtā iekļuva galvaspilsētas laikrakstu korespondencēs. Visticamākais variants, jādomā, ir tas, ka pūli vispirms ielenca visi te pagadījušies policisti, bet pie Lembkes aizsūtīja speciālu kurjeru, pirmā iecirkņa pristavu, kas policijmeistara droškā aizdrāzās pa ceļu uz Skvorešņikiem, jo bija zināms, ka fon Lembke savā pajūgā pirms pusstundas devies uz turieni…

Bet, atzīstos, man tomēr paliek neskaidrs jautājums: kā tas varēja notikt, ka vienkāršu, tas ‘ir, parastu lūdzēju pūli — gan septiņdesmit cilvēku lielu — jau no pirmā acu uzmetiena, no paša sākuma varēja iedomāties par dumpi, kas apdraud valsts pamatus? Kāpēc pats Lembke, kad tas kopā ar kurjeru ieradās pēc divdesmit minūtēm, pieķērās tieši šai idejai? Es domāju (bet tas atkal ir tikai mans personīgais uzskats), ka Iļjam Iļjičam, kas bija saradojies ar pārvaldnieku, bija pat izdevīgi parādīt fon Lembkem šo pūli tādā gaismā, proti, lai viņš nesāktu šo gadījumu pa īstam izmeklēt; bet uz tādām domām viņu uzvedināja pats Lembke. Beidzamajās divās dienās Lembkem ar Iļju Iļjiču bija divas noslēpumainas un ārkārtējas, kaut gan visai juceklīgas sarunas, no kurām Iļja Iļjičs tomēr noprata, ka priekšniecība cieši pieķērusies domai par proklamācijām un par to, ka kāds musina špiguļiniešus uz sociālu dumpi, un pieķērusies tik cieši, kci varbūt pati nožēlotu, ja noskaidrotos, ka iedomātā kūdīšana ir tīrās blēņas. «Laikam grib Pēterburgā izpelnīties,» nodomāja mūsu viltīgais Iļja Iļjičs, iznākdams no fon Lembkes kabineta, «jo izdevīgāk mums!»

Bet es esmu pārliecināts, ka nabaga Andrejs Antonovičs nebūtu vēlējies dumpi pat tādēļ, lai pats izpelnītos. Tas bija visai centīgs ierēdnis, kas līdz pat savām precībām bija palicis nevainīgs. Un vai tad tā bija viņa vaina, ka netika pie nevainīgās kroņa malkas un tikpat nevainīgās Minhenas, bet ka četrdesmit gadu vecā kņaze pacēla viņu līdz saviem augstumiem? Es gandrīz noteikti zinu, ka tieši no tā liktenīgā rīta sākās pirmās tā stāvokļa pazīmes, kas, kā stāsta, noveda nabaga Andreju Antonoviču tanī zināmajā speciālajā iestādē, kur viņš tagad it kā atgūstot spēkus. Bet, ja pieņemam, ka tieši tanī rītā no acīm redzamiem faktiem atklājās kaut kas, tad, manuprāt, iespējams pieņemt arī to, ka jau iepriekšējā vakarā varēja izpausties tamlīdzīgi fakti, kaut arī ne tik acīm redzami. Man ir zināms no visintīmākajiem avotiem (nu, iedomājieties, ka pati Jūlija Mihailovna vēlāk — un ne vairs triumfēdama, bet gandrīz nožēlodama, jo sieviete nekad pilnīgi nenožēlos savu rīcību, — pastāstīja man šo to par notikušo) — man ir zināms, ka Andrejs Antonovičs iepriekšējā naktī vēlu, ap pulksten trim, iegājis pie savas laulātās draudzenes, uzmodinādams to no miega, un pieprasījis, lai uzklausa viņa ultimātu. Prasība bijusi tik neatlaidīga, ka viņa sašutumā jutusies spiesta piecelties no gultas ar uztinamiem papīrīšiem matos, apsēsties uz kušetes un, kaut arī ar sarkastisku nicināšanu, tomēr uzklausīt. Tikai tad viņa pirmo reizi sapratusi, cik tālu jau nonācis Andrejs Antonovičs, un viņu klusībā pārņēmušas šausmas. Viņai beidzot būtu vajadzējis atjēgties un mīkstināt savu sirdi, bet viņa apslēpusi savas šausmas un iecirtusies vēl vairāk nekā citkārt. Viņai (tāpat kā laikam katrai laulātajai draudzenei) bija sava metode attiecībā uz Andreju Antonoviču, me-tode, kas jau ne vienreiz vien bija pārbaudīta un ne vienreiz vien novedusi to līdz neprātam. Jūlijas Mihailovnas metode bija. nicinoša klusēšana, kas varēja ilgt stundu, divas stundas, veselu dienu un bezmaz trīs dienas, — klusēšana, lai tur vai kas, lai viņš runātu ko runādams, lai darītu ko darīdams, pat ja viņš būtu kāpis uz loga, lai izlēktu no trešā stāva, — metode, kas jūtīgam cilvēkam nav panesama. Vai nu Jūlija Mihailovna sodīja savu laulāto draugu par beidzamo dienu kļūdām un viņa kā pilsētas priekšnieka skaudību uz viņu par viņas administratīvajām spējām, vai nu bija sašutusi par to, ka viņš kritizē viņas izturēšanos pret jaunatni un visu mūsu sabiedrību, neizprotot viņas smalkos un tālredzīgos politiskos mērķus, vai nu dusmojās par laulātā drauga trulo un nejēdzīgo greizsirdību uz Pjotru Stepanoviču, — lai nu būtu kā būdams, viņa nolēma arī tagad nemīkstināt savu sirdi, kaut gan bija jau pulkstenis trīs naktī un Andrejs Antonovičs tik satraukts kā vēl nekad. Uztraukumā staigādams uz priekšu un atpakaļ, un uz visām pusēm pa sievas buduāra paklājiem, viņš izklāstīja viņai visu, visu, tiesa, gaužām nesakarīgi, toties visu, kas bija sakrājies uz sirds, jo tas «plūda pāri malām». Viņš sāka ar to, ka visi par viņu smejas un «vazā aiz deguna». «Neiešu meklēt smalkus izteicienus!» viņš tūdaļ iebrēcās, ieraudzījis viņas smaidu, «kaut arī «aiz deguna», bet tas taču ir tiesa!…» «Nē, cienījamā kundze, nu reiz ir pienācis īstais brīdis; ziniet, ka tagad nav vietas smiekliem un sieviešu koķetērijai. Mēs atrodamies nevis klīrīgas dāmas buduārā, bet esam it kā divas abstraktas būtnes, kas sastapušās gaisa balonā, lai izteiktu patiesību.» (Viņš, protams, pinās vārdos un neatrada pareizo formu savām visumā pareizajām domām.) «Tā bijāt jūs, jūs, cienījamā kundze, kas man laupīja agrāko dzīves veidu, es pieņēmu šo amatu tikai jūsu dēļ, jūsu godkārības dēļ… Jūs sarkastiski smīnat? Netriumfējiet, nesteidzieties. Ziniet, cienījamā kundze, ziniet, ka es varētu, ka es prastu tikt galā ar šo amatu un ne tikai ar šo vienu amatu, bet ar desmit tādiem amatiem, tāpēc ka man ir spējas; bet kopā ar jums, cienījamā kundze, bet jūsu klātbūtnē nevaru tikt galā; jo jūsu klātbūtnē man spēju nav. Divi centri nevar pastāvēt, bet jūs esat radījusi divus — vienu pie manis, bet otru savā buduārā —, divus varas centrus, cie-nījamā kundze, bet es to nepieļaušu, nepieļaušu! Amata pildīšanā, tāpat kā laulībā, iespējams tikai viens centrs, bet divi ne… Ar ko jūs man atmaksājāt?» viņš turpinādams iesaucās. «Mūsu laulības dzīvē jūs visu laiku, ik stundu esat vienīgi centusies pierādīt man, ka esmu mazvērtīgs, muļķis un pat zemisks, bet es visu laiku, ik stundu esmu bijis spiests pazemojošā kārtā censties pierādīt jums, ka neesmu mazvērtīgs, nepavisam neesmu muļķis un pārsteidzu visus ar savu cēlsirdību, — nu, vai tas nav nbiem pazemojoši?» Tad viņš sāka ātri un bieži dauzīt abas kājas pa paklāju, tā ka Jūlija Mihailovna bija spiesta ar bargu pašcieņu piecelties. Viņš drīz aprima, toties ieslīga jūtīgumā un sāka raudāt (jā, raudāt), sizdams sev pie krūtīm, un raudāja gandrīz veselas piecas minūtes, no Jūlijas Mihailovnas dziļās klusēšanas arvien vairāk zaudēdams pašsavaldīšanos. Beidzot galīgi nošāva greizi un izrunājās, ka ir viņas dēļ greizsirdīgs uz Pjotru Stepanoviču. Nopratis, ka izdarījis pārāk lielu muļķību, pārskaitās un sāka kliegt, ka nepieļaušot noliegt dievu, ka padzīšot viņas «piedauzīgo neticības salonu», ka pilsētas priekšniekam esot pat pienākums ticēt dievam un lātad tāds pats pienākums ir arī viņa sievai, ka jaunos cilvēkus viņš vairs necietīšot, ka «jums, jums, cienījamā kundze, vajadzētu aiz pašcieņas parūpēties par vīru un stāvēt un krist par viņa prātu, pat ja viņam būtu vājas spējas (bet manas spējas nepavisam nav vājas), turpretī jūs esat tas iemesls, kāpēc mani te visi nicina, jūs viņus visus esat noskaņojusi!». Viņš kliedza, ka izbeigšot sieviešu jautājumu, ka izkvēpināšot pat šā jautājuma smaku, ka nejēdzīgos svētkus par labu guvernantēm (lai velns viņas rauj!) viņš rīt pat aizliegšot un izklīdināšot, ka pirmo ceļā pagadījušos guvernanti viņš jau rīt no rīta izdzīšot no guberņas «ar kazaku». «Par spīti, par spīti!» viņš brēca. «Vai jūs zināt, vai jūs zināt,» viņš kliedza, «ka jūsu nelieši fabrikā musina strādniekus un ka man tas ir zināms? Vai jūs zināt, ka tīšām kaisa proklamācijas, tī-šām! Vai jūs zināt, ka man ir zināmi četru neliešu vārdi un ka es zaudēju prātu, zaudēju galīgi, galīgi!!!» Te nu Jūlija Mihailovna pēkšņi pārtrauca klusēšanu un stingri pateica, ka viņa pati sen jau zinot par noziedzīgajiem plāniem un ka tas viss esot muļķības, ka viņš to uztvēris pārāk nopietni, bet, kas attiecas uz palaidņiem, tad viņa zinot ne tikai tos četrus, bet arī visus (viņa sameloja); ka tāpēc nepavisam nedomājot zaudēt prātu, bet, gluži otrādi, vēl vairāk ticot savam prātam un cerot visu novadīt līdz harmoniskām beigām: uzmundrināt jauniešus, vest viņus pie prāta, pēkšņi un negaidot pierādīt viņiem, ka viņu plāni ir zināmi, un pēc tam norādīt viņiem uz jauniem mērķiem, kuru dēļ būtu attīstāma saprātīga un pozitīvāka darbība. Ak, kas tanī brīdī notika

ar Andreju Antonoviču! Dabūjis zināt, ka Pjotrs Stepanovičs viņu atkal piešmaucis un tik rupjā kārtā piesmējis, ka viņai atklājis daudz vairāk un agrāk nekā viņam un ka, beidzot, varbūt tieši pats Pjotrs Stepanovičs ir visu noziedzīgo plānu galvenais kaldinātājs, — viņš kļuva vai traks aiz dusmām. «Zini, neprātīgā, nešpetnā sieviete,» viņš iekliedzās, uzreiz saraudams visas saites, «zini, ka es tavu negodīgo mīļāko tūdaļ apcietināšu, iekalšu važās un ieslodzīšu ravelīnā vai — vai arī pats tavu acu priekšā tūliņ izlēkšu pa logu!» Uz šo tirādi Jūlija Mihailovna, kļuvusi zaļa aiz niknuma, nekavējoties atbildēja ar ilgiem, skaņiem, visvisādi modulētiem smiekliem, gluži kā franču teātrī, kad Parīzes aktrise, kas izrakstīta par simt tūkstošiem un tēlo koķetes, smejas acīs savam vīram, kurš uzdrošinājies viņas dēļ būt greizsirdīgs. Fon Lembke metās pie loga, bet pēkšņi apstājās kā pienaglots, salika rokas uz krūtīm un bāls kā līķis, ar draudīgu skatienu paraudzījās uz smējēju. «Vai tu zini, vai tu zini, Juļa…» cīnīdamies ar elpas trūkumu, viņš sacīja lūdzošā balsī, «vai tu zini, ka arī es varu kaut ko izdarīt?» Bet, kad pēc viņa pēdējiem vārdiem atskanēja jauna, vēl skaļāka smieklu šalts, viņš sakoda zobus, ievaidējās un pēkšņi metās — nevis pa logu laukā, bet savai laulātajai draudzenei virsū ar paceltu dūri. Viņš to nelaida darbā — nē, trīskārt nē, toties nozuda tūliņ uz vietas. Kāju vairs ne juzdams, viņš ieskrēja savā kabinetā, tāpat ar visām drēbēm knūpus iekrita viņam uzklātajā gultā, krampjaini ietinās ar galvu palagā un tā nogulēja stundas divas — bez miega, bez domām, ar akmeni uz sirds un trulu, nekustīgu izmisumu dvēselē. Brīžiem viss viņa ķermenis kratījās mokošos drudža drebuļos. Viņš atcerējās kaut ko nesakarīgu, bezjēdzīgu: gan, piemēram, domāja par veco sienas pulksteni, kurš viņam bija Pēterburgā pirms gadiem piecpadsmit un kuram bija nokritis minūšu rādītājs, gan par allaž jautro ierēdni Milbua un par to, kā viņi reiz Aleksandra parkā noķēra zvirbuli un noķēruši atcerējās, smiedamies pa visu parku, ka viens no viņiem ir jau kolēģijas asesors. Manuprāt, viņš nemanot iemiga pulksten septiņos no rīta un gulēja ar baudu, redzēdams jaukus sapņus. Pamodies ap pulksten desmitiem, viņš pēkšņi kā neprātīgs izlēca no gultas, uzreiz atcerējās visu un skaļi iesita sev ar plaukstu pa pieri; nepaēdis brokastis, nepieņēmis ne Blūmu, ne poličijmeistaru, ne ierēdni, kas bija ieradies atgādināt, ka -skas biedrības biedri gaida viņu šorīt kā savu priekšsēdētāju, viņš, nekā nedzirdēdams un negribēdams saprast, kā negudrs iedrāzās Jūlijas Mihailovnas istabās. Tur Sofja Antropovna, dižciltīga vecenīte, kas sen jau dzīvoja pie Jūlijas Mihailovnas, viņam ieskaidroja, ka tai jau pulksten desmitos labpaticis lielā kompānijā — trijās ekipāžās aizbraukt pie Varvaras Petrovnas Stavroginas uz Skvorešņikiem, lai apskatītu vietu nākošajiem — jau otrajiem svētkiem, kas bija paredzēti pēc divām nedēļām, kā tas vēl pirms trim dienām bija norunāts ar pašu Varvaru Petrovnu. Pārsteigts par šo ziņu, Andrejs Antonovičs atgriezās kabinetā un steigšus pavēlēja jūgt zirgus. Viņš tikko jaudāja sagaidīt. Dvēsele alka Jūlijas Mihailovnas — tikai paskatīties uz viņu, pabūt piecas minūtes viņas tuvumā; varbūt viņa uzmetīs skatienu, pamanīs viņu, pasmaidīs kā agrāk, piedos — ai! «Kur tad paliek zirgi?» Viņš mehāniski atvēra uz galda nolikto biezo grāmatu (viņš mēdza reizēm kaut ko zīlēt grāmatā, atverot to uz labu laimi un lasot labajā lappusē augšā trīs pirmās rindas). Iznāca: «Tout est pour le mieux dans le meilleur des mondes possibles». Voltaire, «Candide». Viņš nospļāvās un izsteidzās ārā, lai sēstos pajūgā. «Uz Skvorešņikiem!» Kučieris stāstīja, ka Andrejs Antonovičs skubinājis visu ceļu, bet, tiklīdz sākuši tuvoties kungu mājai, jDēkšņi licis pagriezt zirgus un vest atpakaļ uz pilsētu. «Ātrāk, lūdzams, ātrāk!» Nepiebraucot pilsētas valnim, «viņš man lika atkal apturēt zirgus, izkāpa no ekipāžas un aizgāja pāri ceļam uz lauku, nodomāju, ka varbūt sevis pēc, bet viņš apstājās un sāka aplūkot puķītes, un tā kādu laiku stāvēja, dīvaini, nudien, es taisni pabrīnījos». Tā liecināja kučieris. Atceros, kāds torīt bija laiks: auksta un saulaina, bet vējaina septembra diena; pāri ceļam pārgājušā Andreja Antonoviča priekšā pletās skadra ainava — kaili lauki ar sen jau novāktu labību; gaudojošais vējš šūpoja kaut kādu mirstošu dzeltenu puķīšu nožēlojamās atliekas … Vai viņam gribējās salīdzināt sevi un savu likteni ar vārgajām un rudens salnu skartajām puķītēm? Nedomāju vis. Es pat noteikti domāju, ka ne un ka viņam nemaz prātā nebija puķītes, kaut gan kučieris par tām liecināja un kaut arī pirmā iecirkņa pristavs, kas tanī brīdī piebrauca policijmeistara droškā, vēlāk apgalvoja, ka tiešām sastapis priekšniecību ar dzeltenu puķu pušķīti rokā. Šis pristavs, aizrautīgais administrators Vasilijs Ivanovičs Flibustjerovs, bija vēl nesens viesis mūsu pilsētā, bet jau kļuvis slavens ar savu pārliecīgo centību, tādu kā dulburīgu sparīgumu uzdevumu pildīšanā un iedzimtu reibuli. Izlēcis no droškas, nemaz nebrīnīdamies par priekšniecības izturēšanos, pristavs dulnā, bet pārliecinātā tonī vienā elpas vilcienā noziņoja, ka «pilsētā nemieri».

— Ko? Kas? — Andrejs Antonovičs pagriezās pret viņu ar bargu seju, bet bez mazākā izbrīna, it kā nemaz nedomādams par pajūgu un kučieri un it kā atrazdamies savā kabinetā.

— Pirmā iecirkņa pristavs Flibustjerovs, jūsu ekselence. Pilsētā dumpis.

— Flibustieri? — Andrejs Antonovičs domīgi atkārtoja.

— Tieši tā, jūsu ekselence. Špiguļinieši dumpojas.

— Špiguļinieši! …

Vārds «špiguļinieši» viņam kaut ko it kā atgādināja. Viņš pat satrūkās un pielika pirkstu pie pieres: «Špiguļinieši!» Klusēdams, bet vēl joprojām domās iegrimis, viņš nesteigdamies aizgāja līdz pajūgam, iekāpa un lika braukt uz pilsētu. Pristavs droškā viņam sekoja.

Varu iedomāties, ka ceļā viņam kā pa miglu nāca prātā daudz kas interesants, bet diez vai viņam bija kaut kāda viena ideja vai noteikts nodoms, iebraucot laukumā gubernatora mājas priekšā. Bet, tikko viņš ieraudzīja sarindoto un stingrā apņēmībā stāvošo «dumpinieku» pūli, gorodovoju ķēdi, nevarīgo (bet varbūt ar nolūku nevarīgo) policij meistaru un sev pievērstos gaidu pilnos skatienus, visas asinis viņam saplūda sirdī. Gluži bāls viņš izkāpa no pajūga.

— Cepures nost! — viņš sacīja tikko sadzirdami, cīnīdamies ar elpas trūkumu. — Uz ceļiem! — viņš negaidot iebrēcās, un tas bija negaidīti arī viņam pašam; ar šo pēkšņumu varbūt arī izskaidrojams viss turpmākais notikuma atrisinājums. Tas ir tikpat, kā vastlāvjos vizinoties no kalna; nu, vai tad var ragutiņas, kas sākušas slīdēt no augšas, apstāties kalna vidū? Kā sev pašam par spīti, Andrejs Antonovičs visu mūžu bija nodzīvojis ar mierīgu raksturu un ne uz vienu nebija kliedzis un dauzījis kājas; bet ar tādiem ir bīstamāk tad, ja viņu

Mgutiņas kādreiz aiz kaut kāda iemesla sāk slīdēt rio I .ilna lejā. Viss viņa priekšā sagriezās.

Flibustieri! — viņš iebrēcās vēl spiedzīgāk un nelādzīgāk, un viņa balss aprāvās. Andrejs Antonovičs stāvēja, vēl nezinādams, ko viņš darīs, bet zinādams un <ir visu savu būtni sajuzdams, ka tūdaļ katrā ziņā kaut ko izdarīs.

«Ak kungs!» atskanēja pūlī. Kāds puisis sāka mest krustus; trīs četri cilvēki tiešām gribēja mesties ceļos, bet lielais pūlis paspēra soļus trīs uz priekšu, un pēkšņi visi reizē sāka klaigāt: «Jūsu ekselence… līgts bija par četrdesmit… pārvaldnieks … tu nerunā» utt., utt. Nekā nevarēja saprast.

Ak vai! Andrejs Antonovičs nespēja noskaidrot situāciju: puķītes joprojām bija viņam rokās. Dumpis viņam likās tikpat neapšaubāms kā pirmīt kibitkas Stepanam Trofimovičam. Bet pūlī starp «dumpiniekiem», kas blenza uz viņu, acu priekšā rēgojās viņu «musinātājs» Pjotrs Stepanovičs, kurš kopš vakardienas ne uz brīdi nelika viņu mierā, — Pjotrs Stepanovičs, viņa ienīstais Pjotrs Stepanovičs.

— Rīkstes! — viņš vēl negaidītāk iekliedzās.

Iestājās kapa klusums.

Tā tas notika pašā sākumā, spriežot pēc drošām ziņām un maniem minējumiem. Taču turpmākās ziņas nav vairs tik drošas, tāpat kā mani minējumi. Tomēr varu atzīmēt dažus faktus.

Pirmkārt, rīkstes uzradās tā kā pārāk steidzīgi; acīmredzot apķērīgais policijmeistars bija tās gaidīdams pagādājis. Nopēra gan tikai divus, nedomāju, ka pat trīs, uz to es pastāvu. Tukša izdoma ir tā, ka būtu nopērti visi vai vismaz puse strādnieku. Blēņas ir arī tās, it kā būtu saķerta un tūdaļ nez kāpēc nopērta kāda nabadzīga, bet dižciltīga dāma, kas gājusi garām; tomēr vēlāk es pats lasīju par šo dāmu kādā Pēterburgas laikraksta korespondencē. Daudzi pie mums runāja par kādu kapsētas nabagmājas iemītnieci Avdotju Petrovnu Tarapiginu, kas it kā bijusi ciemos un nākusi atpakaļ uz savu nabagmāju, bet, iedama pāri laukumam, aiz gluži dabiskas ziņkārības iespraukusies starp. skatītājiem un, redzēdama, kas notiek, iesaukusies: «Tādu kaunu!» — un nospļāvusies. Par to tad viņa it kā saķerta un arī «nomizota». Šis gadījums ne tikai bija aprakstīts avīzēs, bet pie mums pilsētā ātrumā pat sāka vākt viņai ziedojumus. Es pats ziedoju divdesmit kapeikas. Bet kas bija patiesībā? Tagad izrādās, ka nekādas nabagmājas iemītnieces Tarapiginas pie mums nemaz nav bijis! Es pats aizgāju ievākt ziņas kapsētas nabagmājā: ne par kādu Tarapiginu tur nebija pat dzirdējuši; vēl vairāk, iemītnieki ļoti apvainojās, kad iz-stāstīju paklīdušo baumu. Bet es šo neesošo Avdotju Petrovnu pieminu patiesībā tāpēc, ka ar Stepanu Trofimoviču bezmaz notika tas pats, kas ar viņu (ja tāda Avdotja Petrovna īstenībā būtu bijusi); pat varbūt sakarā ar Stepanu Trofimoviču arī bija radusies šī aplamā bauma par Tarapiginu, tas ir, atstāstot baumu tālāk, viņš ņemts un pārtaisīts par kaut kādu Tarapiginu. Galvenais, nesaprotu, kā viņš, tiklīdz bijām nonākuši laukumā, varēja man nozust. Jauzdams kaut ko ļoti nelabu, es gribēju, apvedot viņu apkārt laukumam, pievest tieši pie gubernatora mājas lieveņa, bet ieinteresējos pats un tikai uz brīdi apstājos, lai izjautātu pirmo, kas gadījās ceļā; ‘te pēkšņi skatos — Stepana Trofimoviča vairs nav man līdzās. Instinktīvi metos tūdaļ meklēt viņu visbīstamākajā vietā; es nez kāpēc nojautu, ka arī viņa ragutiņas sākušas joņot lejup no kalna. Un tiešām viņš jau atradās pašā notikuma centrā. Atceros, es viņu satvēru aiz rokas; bet viņš klusēdams un lepni paskatījās uz mani pārlieku autoritatīvi.

— Cher, — viņš sacīja tādā balsī, kurā skanēja it kā aiztrūkusi stīga, — ja jau viņi te laukumā, mums redzot, rīkojas tik nekautrīgi, ko tad var sagaidīt no šitā… ja tam gadītos rīkoties patstāvīgi.

Un viņš, trīcēdams aiz sašutuma un pārmērīgas vēlēšanās mest izaicinājumu, pavērsa savu bargo apsūdzētāja pirkstu pret Flibustjerovu, kas stāvēja divus soļus no viņa un raudzījās uz mums izvalbītām acīm.

— No šitā] — tas pārskaities iekliedzās. — Kas par šito? Bet kas tu tāds esi? — viņš, samiedzis dūri, nāca klāt. — Kas tu tāds esi? — viņš trakās dusmās ierēcās kā aizkauts (piebildīšu, ka viņš ļoti labi pazina Stepanu Trofimoviču pēc sejas). Vēl viens mirklis, un, protams? viņš to būtu sagrābis aiz apkakles; bet, par laimi, Lembke, izdzirdējis kliedzienu, pagrieza galvu. Ar neizpratni, bet cieši, it kā ko apsvērdams, viņš paskatījās uz Stepanu Trofimoviču un pēkšņi nepacietīgi savēcināja roku. Flibustjerovs aprāvās. Es aizvilku Stepanu Trofimoviču prom no puļa. Bet viņš jau varbūt ari pats gribēja atkupties.

— Uz mājām, uz mājām, — es uzstāju, — ja mūs neI»iekāva, tad, protams, pateicoties Lembkem.

— Ejiet, mans draugs, esmu vainīgs, ka pakļauju jūs briesmām. Jums ir nākotne un savā ziņā karjera, bet es — mon heure a sonne.

Stingriem soļiem viņš uzkāpa uz gubernatora mājas lieveņa. Šveicars mani pazina, teicu, ka mēs abi ejam pie Jūlijas Mihailovnas. Pieņemamajā zālē apsēdāmies un sākām gaidīt. Es negribēju atstāt savu draugu, bet neatzinu par vajadzīgu viņam vēl ko teikt. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kas it kā nolēmis iet drošā nāvē par tēviju. Mēs apsēdāmies nevis blakus, bet katrs savā kaktā, es tuvāk ieejas durvīm, viņš tālu man pretī, domīgi noliecis galvu un abām rokām viegli atbalstījies uz spieķa. Savu platmali viņš turēja kreisajā rokā. Tā mēs nosēdējām minūtes desmit.

ii

Lembke piepeši ienāca straujā gaitā policijmeistara pavadībā, izklaidīgi paskatījās uz mums un, nepievērsis uzmanību, devās pa labi uz kabinetu, bet Stepans Trofimovičs nostājās viņam priekšā un aizšķērsoja ceļu. Stepana Trofimoviča garais, no citiem atšķirīgais augums atstāja iespaidu; Lembke apstājās.

— Kas tas tāds? — viņš neizpratnē nomurmināja, it kā jautādams policijmeistaram, taču nemaz nepagriezdams galvu uz viņa pusi un joprojām aplūkodams Stepanu Trofimoviču.

— Atvaļināts kolēģijas asesors Stepans Trofimovičs Verhovenskis, jūsu ekselence, — Stepans Trofimovičs atbildēja, cienīgi palocīdams galvu. Viņa ekselence joprojām vērās viņā, gan ar visai trulu skatienu.

— Ko lūdzat? — viņš noprasīja ar priekšnieka lakonismu un nicīgi un nepacietīgi pagrieza ausi pret Stepanu Trofimoviču, noturējis viņu beidzot par parastu lūdzēju, kas atnācis ar kaut kādu rakstisku lūgumu.

— Pie manis mājās šodien izdarīja kratīšanu ierēdnis, kas rīkojās jūsu ekselences vārdā; tāpēc es vēlētos …

— Vārds? vārds? — Lembke nepacietīgi noprasīja, it kā pēkšņi kaut ko aptvēris. Stepans Trofimovičs vēl cienīgāk atkārtoja savu vārdu.

— A-a-a! Tas ir … tas ir tas ideju izplatītājs … Cienījamais kungs, jūs esat sevi tā atestējis… Jūs esat profesors? Profesors?

— Kādreiz man bija gods nolasīt dažas lekcijas jaunatnei -as universitātē.

— Jau-nat-nei! — Lembke it kā satrūkās, lai gan, varu derēt, vēl lāgā nesaprata, par ko ir runa un pat varbūt ar ko viņš runā. — Es, cienījamais kungs, to nepieļaušu,— viņš pēkšņi briesmīgi noskaitās. Es jaunatni nepieļauju. Jaunatne — tās ir proklamācijas. Tas ir uzbrukums sabiedrībai, cienījamais kungs, laupīšana uz jūras, flibustierisms … Ko jūs lūdzat?

— Gluži otrādi, jūsu laulātā draudzene lūdza mani lasīt rīt viņas svētkos. Turpretī es nelūdzu, esmu nācis meklēt savas tiesības …

— Svētkos? Svētku nebūs. Es jūsu svētkus nepieļaušu! Lekcijas! lekcijas! — viņš satrakots iekliedzās.

— Es ļoti vēlētos, lai jūs runātu ar mani pieklājīgāk, jūsu ekselence, nedauzītu kājas un nekliegtu uz mani kā uz puiku.

— Jūs varbūt saprotat, ar ko runājat? — Lembke nosarka.

— Pilnīgi, jūsu ekselence.

— Es sargāju sabiedrību, bet jūs to graujat. Graujat! Jūs… Nu es jūs atceros: jūs bijāt mājskolotājs ģenerālienes Stavroginas ģimenē.

— Jā, es biju… mājskolotājs… ģenerālienes Stavroginas ģimenē.

— Un divdesmit gadus no vietas izplatījāt visu to, kas tagad sakrājies… tie ir jūsu augļi… Liekas, es jūs nupat redzēju laukumā. Tomēr piesargieties, cienījamais kungs, piesargieties; jūsu domu virziens ir zināms. Nešaubieties par to, ko es ar šiem vārdiem gribu teikt. Es, cienījamais kungs, jūsu lekcijas nevaru pieļaut, nevaru. Ar tādiem lūgumiem negriezieties pie manis.

Viņš atkal gribēja paiet garām.

— Atkārtoju, ka jūs maldāties, ekselence: jūsu laulātā draudzene lūdza mani rītdienas svētkos nolasīt ikîvis lekciju, bet kaut ko literāru. Taču tagad es arī pats no lasīšanas atsakos. Es tikai pazemīgi lūdzu jūs, ja iespējams, paskaidrot man: kāpēc un par ko manās mājās šodien izdarīja kratīšanu? Man atņēma dažas grāmatas, papīrus, privātas, man dārgas vēstules un aizveda pa pilsētu ķerrā…

— Kas izdarīja kratīšanu? — Lembke satrūkās, galīgi atjēdzās un pēkšņi nosarka pa visu seju. Viņš strauji pagriezās pret policijmeistaru. Tanī brīdī durvīs parādījās salīkušais, garais, neveiklais Blūma augums.

— Šis pats ierēdnis, — Stepans Trofimovičs norādīja uz viņu. Blūms panāca uz priekšu ar vainīgu, bet nepavisam ne kapitulējošu seju.

— Vous ne faites que de bêtises — Lembke īgni un nikni viņam pārmeta, pēkšņi it kā pārvērtās un uzreiz attapās. — Atvainojiet… — viņš nošļupstēja ārkārtīgā apjukumā un nosarka tā, kā vien cilvēks var nosarkt,

— tas viss … tā droši vien bija vienīgi pārskatīšanās, pārpratums … vienīgi pārpratums.

— Jūsu ekselence, — Stepans Trofimovičs sacīja,

— jaunībā es biju aculiecinieks kādam raksturīgam notikumam. Reiz teātrī, gaitenī, kāds strauji piegāja klāt vienam no teātra apmeklētājiem un, visai publikai redzot, iecirta tam skaļu pļauku. Tūliņ ieraudzījis, ka cietušais nemaz nav tas, kuram pļauka bija domāta, bet pavisam cita persona, tikai mazliet līdzīga, sitējs dusmās un steigā kā cilvēks, kam nav vaļas tērēt dārgo laiku, pateica gluži to pašu, ko tagad jūsu ekselence: «Esmu kļūdījies … atvainojiet, tas ir pārpratums, vienīgi pārpratums.» Un, kad cietušais tomēr jutās apvainots un sāka kliegt, sitējs ārkārtīgās dusmās uzsauca viņam: «Es taču jums saku, ka tas ir pārpratums, ko jūs vēl kliedzat?»

— Tas … tas ir, protams, ļoti komiski… — Lembke greizi pasmaidīja, — bet… bet vai tiešām jūs neredzat, cik es pats esmu nelaimīgs?

Viņš gandrīz iekliedzās un… un, likās, gribēja aizklāt seju ar rokām.

Šis negaidītais, sāpīgais izsauciens — gandrīz vai raudas — bija nepanesams. Tas droši vien bija mirklis, kad viņš kopš vakardienas pirmoreiz un spilgti apzinājās visu to, kas noticis, un kad viņu pēc tam tūliņ pārņēma izmisums, pilnīgs, pazemojošs, nevaldāms; kas zina, vēl viens mirklis — un viņš varbūt būtu sācis skaļi raudāt pa visu zāli. Stepans Trofimovičs sākumā neprātīgi paskatījās uz viņu, tad piepeši nolieca galvu un dziļi izjustā balsī sacīja:

— Jūsu ekselence, neuztraucieties vairs par manu kašķīgo sūdzību un lieciet tikai atdot man manas grāmatas un vēstules …

Viņu pārtrauca. Šinī brīdī, saceldama troksni, atgriezās Jūlija Mihailovna līdz ar visiem saviem pavadoņiem. Bet to man gribētos aprakstīt pēc iespējas sīkāk.

III

Pirmkārt, visi uzreiz — no visiem trim pajūgiem — pūlī sabruka iekšā pieņemamajā zālē. Ieeja Jūlijas Mihailovnas istabās bija īpaša — tieši no lieveņa pa kreisi; taču šoreiz visi devās caur zāli — un, manuprāt, tieši tādēļ, ka te atradās Stepans Trofimovičs un ka viss, kas ar viņu bija noticis, un arī viss par špiguļiniešiem bija jau paziņots Jūlijai Mihailovnai, iebraucot pilsētā. To bija paguvis izstāstīt Ļamšins, kas par kaut kādu pārkāpumu bija atstāts mājās, nepiedalījās izbraukumā un tāpēc bija uzzinājis visu agrāk par citiem. Ar ļaunu prieku viņš noīrētas kazaku ķēvītes mugurā bija aizdrāzies pa ceļu uz Skvorešņikiem pretī atpakaļ braucošajai kavalkādei, nesdams jautrās vēstis. Manuprāt, Jūlija Mihailovna, lai cik apņēmīga viņa bija, tomēr mazliet samulsa, izdzirdējusi tik apbrīnojamus jaunumus; kaut gan samulsa droši vien tikai uz īsu brīdi. Tā, piemēram, jautājuma politiskā puse nevarēja sagādāt viņai rūpes: Pjotrs Stepanovičs jau reizes četras bija viņai stāstījis, ka visus Špiguļinu dauzoņas vajadzētu nopērt, un Pjotrs Stepanovičs kopš zināma laika bija tiešām kļuvis viņai par ārkārtīgu autoritāti. «Bet… viņš man tomēr par to dārgi samaksās,» viņa droši vien pie sevis nodomāja, pie tam viņš, protams, attiecās uz laulāto draugu. Garām ejot piebildīšu, ka Pjotrs Stepanovičs šoreiz kopīgajā izbraukumā arī, kā par spīti, nepiedalījās, un kopš paša rīta neviens viņu nekur nebija redzējis.

Pieminēšu vēl, ka Varvara Petrovna pēc viesu uzņemšanas atgriezās kopā ar viņiem pilsētā (vienā ekipāžā ar .1 uliju Mihailovnu), lai katrā ziņā piedalītos pēdējā komitejas sēdē sakarā ar rītdienas svētkiem. Arī viņu, prol.ims, droši vien ieinteresēja un varbūt pat uztrauca Ļamšina pastāstītās ziņas par Stepanu Trofimoviču.

Izrēķināšanās ar Andreju Antonoviču sākās nekavējoties. Ak vai, viņš to juta, tiklīdz bija uzmetis skatienu savai daiļajai laulātajai draudzenei. Ar klaji izrādītu sirsnību, ar apburošu smaidu viņa ātri piegāja klāt Stepanam Trofimovičam, pasniedza viņam skaisti cimdoto rociņu un apbēra viņu ar vislaipnākajiem apsveikuma vārdiem — it kā viņai torīt vienīgās rūpes būtu bijušas drīzāk pieskriet pie Stepana Trofimoviča un viņu apmīļot par to, ka redz viņu beidzot savās mājās. Ne pušplēsta vārda par šārīta kratīšanu, it kā viņa vēl nekā nezinātu. Neviena vārda vīram, neviena skatiena uz viņa pusi — it kā viņa nemaz nebūtu zālē. Vēl vairāk, viņa tūliņ valdonīgi konfiscēja Stepanu Trofimoviču un ieveda viesistabā — it kā viņam nemaz nebūtu pirms tam notikusi izskaidrošanās ar Lembki, bet, ja arī notikusi, tad nebūtu vērts to turpināt. Atkal atkārtoju: man šķiet, ka Jūlija Mihailovna, rīkodamās visai augstprātīgi, šai gadījumā tomēr vēlreiz nošāva lielu buku. Tur viņai sevišķi palīdzēja Karmazinovs (kas piedalījās izbraukumā pēc īpaša Jūlijas Mihailovnas lūguma un tādējādi, kaut arī netieši, bija beidzot ieradies vizītē pie Varvaras Petrovnas, par ko tā aiz pazemības bija pilnīgi sajūsmināta). Vēl durvīs stāvēdams (viņš ienāca vēlāk par pārējiem), Karmazinovs, ieraudzījis Stepanu Trofimoviču, iekliedzās un nāca tam klāt, lai apkamptos, pārtraukdams pat Jūliju Mihailovnu.

— Kur tie laiki! Beidzot… Excellent ami.

Viņš sāka bučoties un, protams, pagrieza vaigu. Apmulsušais Stepans Trofimovičs bija spiests to noskūpstīt.

«Cher,» viņš man teica jau vakarā, atcerēdamies visu todien pārdzīvoto, «es tobrīd nodomāju: kurš no mums ir lielāks nelietis? Vai viņš, apkampdams mani, lai tūliņ pazemotu, vai es, nicinādams viņu un viņa vaigu un tomēr to skūpstīdams, kaut gan varēju novērsties … tpī!»

— Nu stāstiet taču, stāstiet visu, — Karmazinovs vervelēja un svepstēja, it kā tā jau nu varētu ņemt un izslāstīt visu, kas piedzīvots divdesmit piecu gadu laikā. Bet šī muļķīgā vieglprātība iederējās «smalkajā» tonī.

— Atcerieties, ka mēs ar jums beidzamo reizi tikāmies Maskavā par godu Granovskim rīkotajā mielastā un ka kopš tā laika pagājuši divdesmit četri gadi… — Stepans Trofimovičs iesāka ļoti lietišķi (un tātad tas nepavisam nebija smalks tonis).

— Ce cher, homme— Karmazinovs ķērcošā balsī familiāri pārtrauca, jau pārāk draudzīgi spiezdams ar roku viņa plecu, — vediet taču mūs drīzāk pie sevis, Jūlija Mihailovna, viņš tur apsēdīsies un visu izstāstīs.

«Bet patiesībā es ar to nenosvērto bābu nekad pat tuvs paziņa neesmu bijis,» aiz niknuma trīcēdams, Stepans Trofimovičs tai pašā vakarā sūrojās. «Mēs bijām gandrīz vēl jaunekļi, un jau toreiz es sāku viņu neieredzēt… protams, tāpat kā viņš mani.»

Jūlijas Mihailovnas salons drīz vien sanāca pilns. Varvara Petrovna bija sevišķi satraukta, kaut arī centās izlikties vienaldzīga, bet es pamanīju, ka viņa divas trīs reizes naidīgi paskatās uz Karmazinovu un dusmīgi uz Stepanu Trofimoviču — dusmīgi ar nodomu, dusmīgi aiz skaudības, aiz mīlestības: ja Stepans Trofimovičs šoreiz būtu izrunājies aplam vai ļāvis Karmazinovam visu klātbūtnē sevi samulsināt, tad, man liekas, viņa tūdaļ būtu pielēkusi kājās un piekāvusi viņu. Aizmirsu pateikt, ka tepat atradās arī Ļiza, un es nekad vēl nebiju redzējis viņu tik priecīgu, bezbēdīgi jautru un laimīgu. Protams, bija arī Mavrikijs Nikolajevičs. Bez tam pūlī starp jaunajām dāmām un pusizlaidīgajiem jaunajiem cilvēkiem, kas bija Jūlijas Mihailovnas parastā svīta un šo izlaidību uzskatīja par jautrību, bet lētu cinismu par gudrību, es pamanīju divas trīs jaunas sejas: kādu iebraucēju, visiem izdabājošu poli, kādu vācieti ārstu, veselīgu sirmgalvi, kas ik brīdi skaļi un ar baudu smējās pats par savām asprātībām, un, beidzot, kādu no Pēterburgas atbraukušu ļoti jauniņu kņazu, kurš kustējās kā automāts, kuram bija valstsvīra iznesība un briesmīgi augsta apkakle. Taču bija redzams, ka Jūlija Mihailovna ļoti ciena šo viesi un pat ir noraizējusies par savu salonu …

— Cher monsieur Karmazinoff, — Stepans Trofimovičs ierunājās, sēdēdams uz dīvāna gleznainā pozā un piepeši sakdams svepstēt gluži tāpat kā Karmazinovs, — cher monsieur Kar mazinot i, mūsu iepriekšējā laikmeta un zināmu uzskatu cilvēka dzīve — kaut arī divdesmit piecu gadu ilgā laika posmā — droši vien liekas vienmuļīga …

Vācietis skaļi un aprauti iesmējās, it kā iezviedzās, acīmredzot domādams, ka Stepans Trofimovičs pateicis kaut ko briesmīgi komisku. Tas ar mākslotu izbrīnu paskatījās uz vācieti, tomēr neatstāja uz viņu nekādu iespaidu. Paskatījās arī kņazs, pagriezies pret vācieti ar visu savu apkakli un uzlicis pensneju, kaut arī bez mazākās intereses.

— … Droši vien liekas vienmuļīga, — Stepans Trofimovičs tīšuprāt atkārtoja, pēc iespējas garāk un nedabiskāk stiepdams katru vārdu. — Tāda bijusi arī mana dzīve visā šajā gadsimta ceturksnī, et comme on trouve partout plus de moines que de raison un tā kā es tam pilnīgi piekrītu, tad tā arī iznācis, ka visā šajā gadsimta ceturksnī…

— C’est charmant, Ies moines, — Jūlija Mihailovna nočukstēja, pagriezusies pret blakus sēdošo Varvaru Petrovnu.

Varvara Petrovna atbildēja ar lepnu skatienu. Bet Karmazinovs neizturēja franču frāzes lielos panākumus un ātri un ķērcoši pārtrauca Stepanu Trofimoviču:

— Kas attiecas uz mani, tad es šai ziņā jūtos mierīgs un nu jau septīto gadu mītu Karlsrūē. Un, kad pagājušajā gadā pilsētas rāte nolēma ierīkot jaunu notekcauruli, es savā sirdī jutu, ka šis Karlsrūes notekcaurules jautājums man ir tuvāks un dārgāks par visiem manas mīļās tēvijas jautājumiem… visā tā sauktajā šejienes reformu laikā.

— Esmu spiests just līdzi, kaut arī mana sirds tam nepiekrīt, — Stepans Trofimovičs nopūtās, zīmīgi noliekdams galvu.

Jūlija Mihailovna triumfēja: saruna kļuva ir dziļa, ir idejiska.

— Caurule netīrumu novadīšanai? — skaļi painteresējās ārsts.

— Ūdens notekcaurule, dakter, ūdens notekcaurule, un es toreiz pat palīdzēju viņiem rakstīt projektu.

Ārsts dārdoši iesmējās. Pēc viņa iesmējās daudzi, un šoreiz jau par pašu ārstu, kas to nepamanīja un bija briesmīgi apmierināts, ka visi smejas.

— Atļaujiet nepiekrist jums, Karmazinov, — Jūlija Mihailovna pasteidzās iebilst, — lai nu paliek Karlsrūe, bet jums patīk mistificēt, un mēs šoreiz jums nenoticēsim. Kurš no krievu ļaudīm — no rakstniekiem ir radījis tik daudz laikmetīgu tipu, izvirzījis tik daudz laikmetīgu jautājumu, norādījis tieši uz tām galvenajām laikmetīgajām īpašībām, kādas piemīt laikmetīga darbinieka tipam? Jūs, vienīgi jūs un neviens cits. Un pēc tam jūs gribat iegalvot, ka esat vienaldzīgs pret dzimteni un briesmīgi interesējaties par Karlsrūes notekcauruli! Ha, ha!

— Jā, es, protams, — iesvepstējās Karmazinovs, — Pogoževa tipā esmu attēlojis visus slavofilu trūkumus, bet Nikodimova tipā — visus rietumnieku trūkumus.

— It kā jau nu visus, — Ļamšins klusītiņām nočukstēja.

— Bet es to daru garām ejot, lai tikai kaut kā nosistu . uzmācīgo laiku un… apmierinātu visas tās uzmācīgās tautiešu prasības.

— Jums droši vien ir zināms, Stepan Trofimovič, — Jūlija Mihailovna jūsmīgi turpināja, — ka rīt mums būs baudījums dzirdēt brīnišķīgas rindas… vienu no Semjona Jegoroviča pašiem jaunākajiem un smalkākajiem beletristiskās iedvesmas augļiem, tas saucas «Mērci». Šinī darbā viņš paziņo, ka vairs nerakstīšot, neparko nerakstīšot, pat ja eņģelis no debesīm vai, pareizāk izsakoties, visa augstākā sabiedrība viņu lūgtu grozīt savu nodomu. īsi sakot, viņš noliek spalvu uz visu mūžu, un šis graciozais «Mērci» ir pateicība publikai par to pastāvīgo sajūsmu, ar kādu tā tik daudzus gadus pavadījusi viņa pastāvīgo kalpošanu godīgajai krievu domai.

Jūlija Mihailovna kūsāja svētlaimē.

— Jā, es atvados; pateikšu savu «Mērci» un aizbraukšu, un tur … Karlsrūē … aizvēršu savas acis, — Karmazinovs pamazām kļuva jūtelīgs.

Kā daudzi no mūsu lielajiem rakstniekiem (bet mums ir ļoti daudz lielu rakstnieku), viņš nepanesa uzslavas un tūliņ iegrima jūtelībā, lai gan bija asprātīgs. Bet es domāju, ka tas ir piedodams. Stāsta, ka viens no mūsu Šekspīriem privātā sarunā tā arī spēris vaļā: «sak, mēs, lielie gari, citādi nemaz nevaram» utt. — turklāt nav to pat pamanījis.

— Tur, Karlsrūē, es aizvēršu acis. Mums, lielajiem H.īriem, kad esam savu darbu padarījuši, atliek tikai drīzāk aizvērt acis, negaidot apbalvojumu. Tā rīkošos arī es.

— Pasakiet adresi, un es aizbraukšu uz Karlsrūi apmeklēt jūsu kapu. — Vācietis nesavaldīgi iesmējās.

— Tagad mirušos pārsūta pat pa dzelzceļiem, — negaidot sacīja kāds no nenozīmīgajiem jaunajiem cilvēkiem.

Ļamšins pat iespiedzās aiz sajūsmas. Jūlija Mihailovna sarauca pieri. Ienāca Nikolajs Stavrogins.

— Bet man stāstīja, ka jūs esot aizvests uz iecirkni? — viņš skaļi noteica, pievērsdamies vispirms Stepanam Trofimovičam. ^

— Nē, tas bija tikai nejaušs gadījums, — Stepans Trofimovičs atbildēja.

— Bet es ceru, ka tas ne mazākā mērā neietekmēs manu lūgumu, — Jūlija Mihailovna turpināja, — es ceru, ka jūs, neraugoties uz šo nepatīkamo starpgadījumu, par kuru man līdz šim nebija ne jausmas, nepievilsiet mūsu labākās cerības un neliegsiet mums baudījumu dzirdēt jūsu lasījumu literārajā rītā.

— Es nezinu, es … tagad …

— Tiešām, es esmu pagalam nelaimīga, Varvara Petrovna… iedomājieties, tieši tad, kad es tik ļoti alku drīzāk iepazīt personīgi vienu no pašiem ievērojamākajiem un neatkarīgākajiem krievu gariem, Stepans Trofimovičs pēkšņi izsaka nodomu nošķirties no mums.

— Uzslava izteikta tik skaļi, ka man, protams, būtu vajadzējis to nedzirdēt, — Stepans Trofimovičs veikli nobēra, — bet es neticu, ka mana nenozīmīgā persona būtu tik ļoti nepieciešama jūsu rītdienas svētkos. Tomēr es …

— Jūs taču viņu izlutināsiet! — iesaucās Pjotrs Stepanovičs, žigli iedrāzdamies istabā. — Es tikko biju saņēmis viņu rokās, un pēkšņi vienā jaukā rītā — kratīšana, apcietināšana, policists grābj aiz apkakles, bet tagad dāmas viņu žēlo pilsētas priekšnieka salonā! Tagad taču viņam aiz sajūsmas sirds vai gurst; pat sapņos viņam nav rādījusies tāda benefice. Tad ta sāks tagad denuncēt sociālistus!

— Nevar būt, Pjotr Stepanovič. Sociālisms ir pārāk liela ideja, lai Stepans Trofimovičs to neapzinātos, — Jūlija Mihailovna viņu enerģiski aizstāvēja.

— Ideja liela, bet tās paudēji ne vienmēr ir milži, et brisons-lā, mori cher, — Stepans Trofimovičs nobeidza, pievērsdamies dēlam un skaisti pieceldamies kājās.

Bet tad notika visnegaidītākais. Fon Lembke jau labu laiku atradās salonā, tikai it kā neviena nepamanīts, laj gan visi redzēja, kā viņš ienāca. Turpinādama iesākto taktiku, Jūlija Mihailovna joprojām viņu ignorēja. Viņš nostājās pie durvīm un drūmi, ar bargu sejas izteiksmi klausījās sarunās. Izdzirdējis pieminam šārīta notikumus, fon Lembke sāka tā kā nemierīgi grozīties, cieši vērās kņazā, acīmredzot būdams pārsteigts par viņa augsto, stipri cietināto apkakli; tad piepeši it kā satrūkās, izdzirdējis Pjotra Stepanoviča balsi un ieraudzījis viņu iedrāžamies salonā, un, tikko Stepans Trofimovičs bija paguvis izteikt savu sentenci par sociālistiem, pēkšņi piegāja viņam klāt, pa ceļam pagrūzdams Ļamšinu, kas tūdaļ ar mākslotu žestu un izbrīnu atlēca nost, plecu berzēdams un izlikdamies, ka viņam briesmīgi sāpīgi iesists.

— Pietiek! — fon Lembke sacīja, enerģiski satverdams nobiedēto Stepanu Trofimoviču aiz rokas un ar visu spēku to spiezdams. — Pietiek, mūsu dienu flibustieri ir noskaidroti. Ne vārda vairāk. Ir jau sperti soļi…

Viņš to pateica skaļi, pa visu istabu un nobeidza enerģiski. Radītais iespaids bija nomācošs. Visi sajuta kaut ko nelāgu. Redzēju, ka Jūlija Mihailovna nobāl. Efekts beidzās ar muļķīgu nejaušību. Paziņojis, ka sperti soļi, Lembke spēji pagriezās un straujā gaitā devās ārā no istabas, bet pēc diviem soļiem aizķērās aiz paklāja, paklupa uz priekšu un tikko nepakrita. Brīdi viņš apstājās, paskatījās uz to vietu, kur bija aizķēries, un, skaļi noteicis: «Pārmainīt,» — izgāja ārā pa durvīm. Jūlija Mihailovna aizsteidzās viņam pakaļ. Pēc viņas aiziešanas sa-cēlās troksnis, kurā grūti bija kaut ko saprast. Vieni teica, ka esot «sanervozējies», otri, ka «uznākusi lēkme». Trešie lika pirkstu pie pieres; Ļamšins kaktā pacēla divus pirkstus virs pieres. Pieminēja kaut kādas ģimenes nesaskaņas, protams, tikai čukstus. Neviens neņēma rokā cepuri, bet visi gaidīja. Nezinu, ko bija paguvusi izdarīt

Iii lija Mihailovna, taču pēc minūtēm piecām viņa atg ii ežās, visiem spēkiem cenzdamās izlikties mierīga. Viņa <ilbildēja izvairīgi, ka Andrejs Antonovičs esot mazliet Ka traukts, bet ka tas nekas, tas viņam tā jau no bērnības, ka viņa to zinot «daudz labāk» un ka rītdienas svētki, protams, viņu uzjautrināšot. Tad vēl daži laipni, bet vienīgi pieklājības pēc teikti vārdi Stepanam Trotili īovičam un skaļš uzaicinājums komitejas locekļiem tūdaļ sākt sēdi. Tikai tad tie, kas nebija komitejas locekļi, sāka posties mājup; taču tā rīta sāpīgie piedzīvojumi vēl nebija beigušies …

Jau tanī pašā brīdī, kad ienāca Nikolajs Vsevolodovičs, es ievēroju, ka Ļiza aši un cieši uz viņu paskatās un pēc tam ilgi nenolaiž no viņa acis — tik ilgi, ka beidzot tas pievērsa uzmanību. Es redzēju, ka Mavrikijs Nikolajevičs no mugurpuses pieliecās viņai klāt un laikam gribēja ko pačukstēt, bet acīmredzot grozīja nodomu, strauji izslējās un, kā vainīgs juzdamies, paskatījās visapkārt. Arī Nikolajs Vsevolodovičs vērsa uz sevi uzmanību: viņa seja bija bālāka nekā parasti, bet skatiens neparasti izklaidīgs. Iekšā nākdams, pametis jautājumu Stepanam Trofimovičam, viņš to tūdaļ atkal it kā aizmirsa un tik tiešām, man liekas, aizmirsa pat pieiet klāt namamātei. Uz Ļizu nepaskatījās ne reizi — ne tāpēc, ka nebūtu gribējis, bet tāpēc, varu to apgalvot, ka arī viņu nemaz netika ievērojis. Un pēkšņi pēc neilga klusuma brīža, kas sekoja Jūlijas Mihailovnas uzaicinājumam nekavējoties sākt pēdējo sēdi, — pēkšņi atskanēja Ļizas skaņā, tīšu-prāt skaļā balss. Viņa uzrunāja Nikolaju Vsevolodoviču.

— Nikolaj Vsevolodovič, kāds kapteinis, kas dēvējas par jūsu radinieku, jūsu sievasbrāli, Ļebjadkins vārdā, visu laiku raksta man nepieklājīgas vēstules, kurās sūdzas par jums, solīdams man atklāt par jums kaut kādus noslēpumus. Ja Ļebjadkins tiešām ir jūsu radinieks, tad aizliedziet viņam mani apvainot un atbrīvojiet no nepatikšanām.

Drausmīgs izaicinājums skanēja šajos vārdos, visi to saprata. Tā bija nepārprotama apsūdzība, kaut arī varbūt viņai pašai negaidīta. Tā vien šķita, ka cilvēks, piemiedzis acis, metas no jumta lejā.

Taču Nikolaja Stavrogina atbilde pārsteidza vēl vairāk.

Pirmkārt, jau tas bija dīvaini, ka viņš nepavisam neizbrīnījās un uzklausīja Ļizu ar vismierīgāko uzmanību. Ne apmulsums, ne dusmas neatspoguļojās viņa sejā. Vienkārši, stingri, pat it kā ļoti labprāt viņš atbildēja uz liktenīgo jautājumu.

— Jā, man ir nelaime būt tā cilvēka radiniekam. Esmu viņa māsas, dzimušas Ļebjadkinas, vīrs nu jau gandrīz piecus gadus. Varat būt pārliecināta, ka es visdrīzākajā laikā paziņošu viņam jūsu prasību, un galvoju, ka viņš jūs turpmāk vairs neapgrūtinās.

Nekad neaizmirsīšu šausmas, kas atspoguļojās Varvaras Petrovnas sejā. Kā neprātā viņa paslējās augšup no krēsla, it kā aizsargādamās pacēlusi sev priekšā labo roku. Nikolajs Vsevolodovičs paskatījās uz viņu, uz Ļizu, uz skatītājiem un pēkšņi bezgala augstprātīgi pasmaidīja; nesteigdamies viņš izgāja no istabas. Visi redzēja, ka Ļiza uzlēca kājās no dīvāna, tiklīdz Nikolajs Vsevolodovičs bija pagriezies, lai ietu ārā, un acīm redzami grasījās skriet viņam pakaļ, tomēr attapās un neskrēja, bet klusi izgāja ārā, arī nevienam ne vārda neteikusi un ne uz vienu nepaskatījusies; protams, viņu pavadīja Mavrikijs Nikolajevičs, kas tūliņ metās viņai pakaļ…

Nepieminēšu to troksni un tās runas, kas tovakar gāja vaļā pilsētā. Varvara Petrovna ieslēdzās savā pilsētas mājā, bet Nikolajs Vsevolodovičs, kā stāstīja, bija aizbraucis tieši uz Skvorešņikiem, ar māti nesaticies. Stepans Trofimovičs sūtīja mani vakarā pie «cette chère amie» izlūgties viņam atļauju ierasties pie viņas, bet mani nepieņēma. Stepans Trofimovičs bija ārkārtīgi satriekts, raudāja. «Tāda laulība! Tāda laulība! Tādas šausmas ģimenē!» viņš ik brīdi atkārtoja. Taču atcerējās arī Karmazinovu un briesmīgi to lamāja. Enerģiski gatavojās arī rītdienas lasīšanai un — mākslinieka daba! — gatavojās spoguļa priekšā un centās atcerēties visas savas mūžā teiktās un īpašā burtnīciņā pierakstītās asprātības un kalambūrus, lai tos iestarpinātu rītdienas lasījumā.

— Mans draugs, es to daru lielas idejas labā, — viņš man teica, acīmredzot taisnodamies. — Cher ami, esmu izkustējies no divdesmit piecu gadu laikā iesēdētas vietas un pēkšņi dodos ceļā, uz kurieni — nezinu, bet es dodos ceļā…

TREŠA DAĻA

...

Pirmā nodaļa SVĒTKI.

...

PIRMĀ DAĻA

I

Svētki notika, par spīti visiem iepriekšējās «špiguļiniskās» dienas pārpratumiem. Manuprāt, pat tad, ja Lembke tanī pašā naktī būtu nomiris, svētki tomēr otrā dienā būtu notikuši — tik lielu un tādu kā īpašu nozīmi tiem bija piešķīrusi Jūlija Mihailovna. Ak vai, viņa līdz pēdējam brīdim bija ar aklību sista un nesaprata sabiedrības noskaņojumu. Neviens arī neticēja, ka svinīgā diena paies bez jebkāda kolosāla piedzīvojuma, bez «fināla», kā daži izteicās, jau iepriekš berzēdami rokas. Tiesa, daudzi centās rādīt visai drūmu un dziļdomīgu seju; taču, vispār runājot, krievu cilvēkam pārlieku patīk visādi sabiedriski skandāli un trači. Tiesa, pie mums bija arī kaut kas daudz nopietnāks nekā tikai un vienīgi alkas pēc skandāla: bija radies vispārējs sapīkums, kaut kāds neremdināms niknums; likās — visiem viss bija briesmīgi apnicis. Bija iestājies tāds kā vispārējs juceklīgs cinisms, cinisms par varēm, it kā ar piepūli izrādīts. Vienīgi dāmas neapjuka un arī tikai vienā jautājumā: nežēlīgā naidā pret Jūliju Mihailovnu. Šai ziņā sapratās visi dāmu grupējumi. Bet tai, nabadzītei, nebija pat ne jausmas; līdz beidzamajam brīdim viņa joprojām bija pārliecināta, ka «tiek aplidota» un ka visi viņai ir «fanātiski uzticīgi». 441

Es jau pieminēju, ka pie mums uzradās visādi ļautiņi. Juku laikā, kāds ir svārstību vai pārejas laiks, vienmēr un visur uzrodas visādi ļautiņi. Es nerunāju par tā sauktajiem «progresīvajiem», kuri vienmēr steidzas tikt citiem priekšā (viņu galvenās rūpes) un kuriem ļoti bieži ir visai muļķīgs, taču vairāk vai mazāk noteikts mērķis. Nē, es runāju tikai par salašņām. Katrā pārejas laikā uzrodas salašņas, kādi mēdz būt katrā sabiedrībā, un uzrodas ne tikai bez kāda mērķa, bet pat bez jebkādas savas domas, visiem spēkiem izrādīdami vienīgi nemieru un nepacietību. Šie salašņas tomēr, paši to neapzinādamies, gan-15 — F. Dostojevskis, VII

drīz vienmēr nokļūst tās nelielās «progresīvo» saujiņas pavadā, kura rīkojas ar noteiktu mērķi un virza visus šos mēslus, kur vien grib, ja tikai pati šī saujiņa nav pilnīgi idioti, kaut gan gadās arī tā. Pie mums tagad, kad viss jau pagājis, runā, ka Pjotru Stepanoviču esot vadījusi Internacionāle, bet Pjotrs Stepanovičs — Jūliju Mihailovnu un tā jau pēc viņa komandas rīkojusi visādus salašņas. Mūsu solīdākie ļaudis tagad brīnās par sevi: kā viņi toreiz varējuši nošaut tādu buku? Ko patiesībā nozīmēja mūsu juku laiks un no kā uz ko pie mums notika pāreja — es nezinu un, manuprāt, to nezina neviens, varbūt vienīgi daži viesi no citurienes. Bet mazvērtīgi ļautiņi pēkšņi guva virsroku, sāka skaļi kritizēt visu, kas svēts, kamēr agrāk tie pat muti neuzdrošinājās atplēst, bet vērtīgākie cilvēki, kuri līdz tam, par laimi, atradās sabiedrības priekšgalā, pēkšņi sāka tos uzklausīt un paši klusēt; dažs labs apkaunojošā kārtā pat ķiķināja tiem līdzi. Kaut kādi ļamšini, teļatņikovi, muižnieki tenletņikovi, pašmāju smurguļi radiščevi, skumīgi, bet augstprātīgi smīnoši žīdeļi, lielie smējēji caurbraucēji ceļotāji, galvaspilsētas dzejnieki ar tendenci, dzejnieki bez tendences un talanta, toties garos zemnieku svārkos un smērētos zābakos, majori un pulkveži, kas smejas par savas dienesta pakāpes bezjēdzību un par lielāku rubli ir ar mieru tūliņ noņemt savu zobenu un aizšmaukt par skrīveri uz dzelzceļa, ģenerāļi, kas pārbēguši advokātos, bagāti vidutāji, turīgi tirgonīši, neskaitāmi semināristi, sievietes, kas tēlo sieviešu jautājumu, — tas viss pie mums pēkšņi guva pilnīgu virsroku — un pār ko? Pār klubu, pār cienījamiem, augstiem ierēdņiem, pār ģenerāļiem ar koka kāju, pār mūsu stingro un nepieejamo dāmu sabiedrību. Ja jau Varvara Petrovna līdz pat katastrofai ar viņas dēliņu bija kļuvusi bezmaz vai par visu šo salašņu izsūtāmo, tad citām mūsu minervām viņu toreizējais dulnums ir pa daļai piedodams. Tagad visu piedēvē, kā es jau teicu, Internacionālei. Šī ideja ir tā iesakņojusies, ka tādā garā informē pat iebraucējus no citurienes. Vēl nesen padomnieks Kubrikovs, sešdesmit divi gadi vecs vīrs ar Staņislavu kaklā, bez kāda aicinājuma ieradās un izjustā balsī paziņoja, ka veselus trīs mēnešus neapšaubāmi esot atradies Internacionāles ietekmē. Bet, kad, respektējot Kubrikova gadus un nopelnus, viņu uzaicināja teikto paskaidrot tuvāk, viņš nevarēja minēt nekādus citus pierādījumus kā vienīgi to, ka «jutis ar visiem saviem prātiem», tomēr stingri palika pie sava apgalvojuma, tā ka viņu tālāk vairs nepratināja.

Atkārtoju vēlreiz. Arī pie mums bija palikusi maza saujiņa piesardzīgu cilvēku, kas jau pašā sākumā turējās savrup un pat dzīvoja aiz atslēgas. Bet kāda atslēga spētu noturēties pret dabas likumu? Vispiesardzīgākajās ģimenes gluži tāpat aug jaunavas, kurām nepieciešams padejot. Un tāpēc arī visas šīs personas beidzot parakstījās par labu guvernantēm. Bet pati balle bija paredzama spoža, neparasta; tika stāstīti brīnumi; klīda baumas par gaidāmajiem iebraucējiem kņaziem ar lornetēm, par desmit rīkotājiem jauniem kavalieriem ar lentēm pie kreisā pleca, par kaut kādiem Pēterburgas vadošajiem darbiniekiem, par to, ka Karmazinovs, lai vairotu ienākumus, esot devis piekrišanu nolasīt «Mērci», ģērbies mūsu guberņas guvernantes tērpā, par to, ka būšot «literāra kadriļa» — arī viscaur kostīmos — un katrs kostīms attēlošot kaut kādu virzienu. Beidzot, kostīmā dejošot arī kaut kāda «godīga krievu doma» — kas jau pats par sevi bija kaut kas pilnīgi jauns. Nu kā lai neparakstās? Visi parakstījās.

II

Svētku dienā programmā bija paredzētas divas daļas: literārs rīts no pusdienas līdz četriem un pēc tam balle no pulksten deviņiem visu nakti cauri. Bet jau pašā šajā iedalījumā slēpās nekārtību dīgļi. Vispirms — no paša sākuma publikā bija nostiprinājušās baumas par brokastīm tūliņ pēc literārā rīta vai pat tā laikā, speciāli brokastīm paredzētā pārtraukumā, — par programmā ietilpinātām brokastīm, protams, bez maksas un ar šampanieti. Ļoti dārgās biļetes (trīs rubļi) sekmēja tādu baumu izplatīšanos. «Vai tad citādi es būtu parakstījies? Svētki paredzēti veselu diennakti, nu tad arī lai ēdina. Cilvēki būs izsalkuši,» — tā pie mums sprieda. Man jāatzīst, ka pati Jūlija Mihailovna ar savu vieglprātību iesakņoja šīs kaitīgās baumas. Jau priekš kāda mēneša, būdama vēl pirmajā sajūsmā par dižo ieceri, viņa čaloja par saviem svētkiem katram, kas gadījās ceļā, bet par to, ka pie viņas tikšot uzsaukti tosti, pavēstīja pat kādai galvaspilsētas avīzei. .Viņu toreiz vilināja galvenokārt šie tosti: viņa pati gribēja tostus uzsaukt un svētku gaidās visu laiku tos sacerēja. Tostiem vajadzēja noskaidrot mūsu galveno mērķi (kādu? Varu saderēt, ka nabadzīte tā arī neko nesacerēja), korespondenču veidā iekļūt galvaspilsētas laikrakstos, aizkustināt un apburt augstāko priekšniecību, bet pēc tam izplatīties pa visām guberņām, modinot apbrīnu un vēlēšanos atdarināt. Taču tostiem vajadzīgs šampanietis, bet, tā kā šampanieti nevar dzert tukšā dūšā, tad, pats par sevi saprotams, nepieciešams galds un brokastis. Vēlāk, kad viņas pūliņu rezultātā jau bija nodibinājusies komiteja un jautājumu sāka apspriest nopietnāk, viņai tūdaļ skaidri tika pierādīts: ja sapņotu par mielastiem, tad guvernantēm ļoti maz kas paliktu pāri, pat ja ienākumi būtu lieli. Tātad jautājumu varēja atrisināt divējādi: vai nu rīkot Baltasara dzīres ar tostiem un ievākt rubļus deviņdesmit guvernanšu labā, vai — gūt lielus ienākumus, rīkojot svētkus tikai formas pēc. Komiteja gan gribēja vienīgi pabaidīt, bet pati, protams, atrada trešo izeju, samierinošu un prātīgu, tas ir, rīkot visādā ziņā ļoti pieklājīgus svēt-kus, tikai bez šampanieša, un tādējādi atlikums būtu visai krietns, daudz lielāks par deviņdesmit rubļiem. Bet Jūlija Mihailovna nepiekrita; viņas raksturs nicināja mietpilsonisko vidusceļu. Viņa tūliņ nolēma: ja pirmā ideja nav realizējama, tad nekavējoties un neprātojot jāmetas otrā galējībā, proti, jāpanāk kolosāli ieņēmumi, lai tad visas pārējās guberņas apskauž. «Publikai taču galu galā jāsaprot,» viņa nobeidza savu dedzīgo runu komitejā, «ka vispārcilvēcisku mērķu sasniegšana ir nesalīdzināmi cēlāka par īslaicīgām miesīgām baudām, ka svētki būtībā ir tikai cildenas idejas pasludināšana, tāpēc jāapmierinās ar visai taupīgi rīkotu vācisku ballīti vienīgi alegorijas pēc, ja jau vispār bez tās sasodītās balles iztikt nav iespējams!» — tik lielā mērā viņa to pēkšņi ienīda. Taču viņu beidzot nomierināja. Tad arī, piemēram, izdomāja un ierosināja «literāru kadriļu» un pārējos estētiskos pasākumus, kam vajadzēja aizstāt miesīgas baudas. Tad pat arī Karmazinovs galīgi piekrita nolasīt «Mērci» (bet līdz tam bija tikai vilcinājies un vāvuļojis) un līdz ar to izskaust mūsu nesātīgās publikas prātos pat pašu ēšanas ideju. Tādā kārtā balle tomēr atkal kļuva par lieliskiem svētkiem, kaut arī ar citādu raksturu. Bet, lai nelidinātos pavisam pa mākoņiem, nolēma, ka balles sākumā varēs pasniegt tēju ar citronu un apaļiem cepumiem, pēc tam atspirdzinošus dzērienus un limonādi, bet beigās pat saldējumu, taču vairāk gan nekā. Turpretī tiem, kas katrā ziņā vienmēr un visur jūtas izsalkuši un, galvenais, izslāpuši, istabu anfilādes galā varēs ierīkot īpašu bufeti, kuru pārzinās Prohoričs (galvenais kluba pavārs) un kur — gan stingrā komitejas uzraudzībā — varēs dabūt visu ko, tikai par īpašu maksu, un šai nolūkā pie zāles durvīm izliekams speciāls uzraksts, ka bufete — ārpus programmas. Bet komiteja nolēma priekšpusdienā bufeti nemaz nevērt vaļā, lai netraucētu lasīšanu, kaut gan bufetei vajadzēja atrasties aiz piecām istabām no baltās zāles, kur Karmazinovs bija piekritis nolasīt «Mērci». Raksturīgi, ka šim notikumam, proti, «Alerci» lasīšanai, komitejā pat vispraktiskākie cilvēki piešķīra, liekas, pārāk kolosālu nozīmi. Kas attiecas uz poētiskiem cilvēkiem, tad maršaliene, piemēram, paziņoja Karmazinovam, ka pēc nolasīšanas viņa tūdaļ likšot piestiprināt pie savas baltās zāles sienas marmora plāksnīti ar uzrakstu zelta burtiem, ka tādā un tādā gadā un datumā šeit, šinī vietā, lielais krievu un Eiropas rakstnieks, likdams nost spalvu, nolasījis «Mērci» un tādējādi pirmo reizi atvadījies no krievu publikas mūsu pilsētas pārstāvju priekšā un ka šo uzrakstu visi varēšot lasīt jau balles laikā, tas ir, tikai piecas stundas pēc tam, kad būs nolasīts «Mērci». Es noteikti zinu, ka tieši Karmazinovs galvenokārt pieprasījis, lai bufete tanī laikā, kamēr viņš lasīs, nekādā ziņā nedarbotos, kaut gan daži komitejas locekļi aizrādīja, ka tas gan gluži nesaskanētu ar mūsu parašām.

Tāda bija situācija, kad pilsētā joprojām vēl ticēja Baltasara dzīrēm, proti, bufetei uz komitejas rēķina; ticēja līdz pēdējam brīdim. Pat jaunkundzes sapņoja par konfekšu, ievārījumu un vēl nez kādu nedzirdētu našķu kalniem. Visi zināja, ka nauda savākta bagātīgos apmēros, ka uz svētkiem laužas visa pilsēta, ka brauc no apriņķiem un trūkst biļešu. Bija zināms arī, ka bez noteiktās ieejas maksas saņemti vēl prāvi ziedojumi: Varvara Petrovna, piemēram, samaksājusi par biļeti trīssimt rubļu un zāles izgreznošanai atdevusi visas puķes no savas oranžērijas. Maršaliene (komitejas locekle) devusi svētku rīkošanai savu māju līdz ar apgaismošanu, klubs — mūziku, sulaiņus un Prohoriču uz visu dienu. Bija arī vēl citi ziedojumi, lai gan ne tik lieli, tā ka radās pat doma samazināt sākumā paredzēto biļetes cenu no trim rubļiem uz diviem. Komiteja sākumā tiešām baidījās, ka jaunkundzes par trim rubļiem nenāks, un ierosināja pārdot tādas kā ģimenes biļetes, proti, lai katra ģimene maksātu tikai par vienu jaunkundzi, bet visas pārējās jaunkundzes, kas pieder pie šīs ģimenes, kaut vai viņu būtu desmit, varētu nākt par brīvu. Taču visas bažas, izrādījās, bija veltīgas: gluži otrādi, tieši jaunkundzes visas bija nācējas. Pat visnabadzīgākie ierēdņi atveda savas meitas, un bija pārāk skaidrs: ja viņiem nebūtu bijušas meitas, tad pašiem ne prātā ne-būtu nācis parakstīties. Kāds nenozīmīgs sekretārs atveda visas savas septiņas meitas, neskaitot, protams, laulāto draudzeni un vēl brāļameitu, un katra no šīm personām turēja rokā trīsrubļu biļeti. Var tomēr iedomāties, kāda revolūcija bija notikusi pilsētā! Jāņem vērā kaut vai tas, ka svētki bija sadalīti divās daļās un tāpēc katrai dāmai bija vajadzīgi divi tērpi — priekšpusdienas tērps lasījumam un balles tērps dejām. Daudzi vidusšķiras ļaudis, kā vēlāk izrādījās, pirms tās dienas bija ieķīlājuši visu, pat ģimenes veļu, pat palagus un bezmaz gultas maisus žīdiem, kas mūsu pilsētā beidzamajos divos gados, kā par spīti, briesmīgi savairojušies un brauc vēl klāt arvien vairāk. Gandrīz visi ierēdņi bija izņēmuši algu uz priekšu, bet daži muižnieki pārdevuši nepieciešamos lopus, lai tikai varētu atvest savas jaunkundzes izgreznotas kā marķīzes un neatpaliktu no citiem. Tik krāšņi tērpi kā šoreiz mūsu pilsētā vēl nebija redzēti. Jau divas nedēļas pirms svētkiem pa pilsētu klīda neskaitāmas ģimeņu anekdotes, ko mūsu zobgaļi tūdaļ atstāstīja Jūlijas Mihailovnas galmā. Sāka cirkulēt arī karikatūras par atsevišķām ģimenēm. Es pats redzēju Jūlijas Mihailovnas albumā dažus tāda veida zīmējumus. Tas viss kļuva pārāk labi zināms tur, kur anekdotes bija radušās, tāpēc, manuprāt, pašā beidzamajā laikā ģimenēs arī bija tā pieaudzis naids pret Jūliju Mihailovnu, Tagad visi lamājas un atcerēdamies griež zobus. Bet skaidrs bija jau iepriekš: ja komiteja neizdarīs kaut ko pa prātam, ja ballē kaut kas samisēsies, sašutuma vētra būs nedzirdēta. Tāpēc tad arī ikviens klusībā gaidīja skandālu; bet, ja nu to tik ļoti gaidīja, kā tad tas būtu varējis nenotikt?

Tieši pusdienā sāka dārdēt orķestris. Būdams viens no rīkotājiem, tas ir, viens no divpadsmit «jaunajiem cilvēkiem ar lenti», es pats savām acīm redzēju, kā sākās šī apkaunojošā diena. Vispirms notika neiedomājama spiešanās pie ieejas. Kā tas varēja gadīties, ka viss iz-nāca aplam jau pašā sākumā, ieskaitot policiju? īsto publiku es nevainoju: ģimenes galvas, lai cik augstas bija viņu dienesta pakāpes, ne tikai nespiedās un nevienu negrūstīja, bet, gluži otrādi, kā stāsta, bijuši apjukuši jau uz ielas, redzēdami mūsu pilsētā neparasti lielo pūli, kas lenca ieeju un nevis gāja, bet ar joni lauzās iekšā. Un ekipāžas arvien brauca klāt, līdz beidzot aizsprostoja ielu. Pašreiz, kad rakstu, man ir drošs pamats apgalvot, ka dažus no mūsu pilsētas visnekrietnākajiem salašņām gluži vienkārši ielaida iekšā bez biļetēm Ļamšins un Ļiputins, bet varbūt arī vēl kāds, kas bija iecelts par rīkotāju tāpat kā es. Lai būtu kā būdams, ieradās pat pilnīgi nepazīstamas personas, kas bija sabraukušas no apriņķiem un vēl nez no kurienes. Šie mežoņi, tikko ienākuši zālē, tūdaļ un visi vienā balsī (it kā būtu samācīti) apvaicājās, kur ir bufete, un, dabūjuši zināt, ka bufetes nav, neievērodami nekādas pieklājības normas, sāka lamāties ar mūsu sabiedrībā līdz tam neparastu nekaunību. Tiesa, viens otrs bija ieradies piedzēries. Dažus no šiem mežoņiem pārsteidza maršalienes zāles greznība, jo neko tamlīdzīgu tie nekad nebija redzējuši, tāpēc, iekšā nākot, uz brīdi apklusa un skatījās apkārt, mutes iepletuši. Šī sen celtā lielā Baltā zāle bija tiešām grezna: milzīga apmēra, ar divām logu rindām, sendienu gaumē izrakstītiem un zelta imitācijā apdarinātiem griestiem, ar balkoniem, spoguļiem aiļu starpās, sarkanbaltām drapērijām, marmora statujām (lai nu kādām, tomēr statujām), senlaicīgām, smagām, baltām, apzeltītām un ar sarkanu samtu pārvilktām Napoleona laika mēbelēm. Aprakstāmajā brīdī zāles galā pacēlās augsta estrāde literātiem, kas lasīs savus darbus, bet visā zālē no vienas vietas, tāpat kā teātra parterā, bija salikti krēsli ar platām ejām publikai. Bet pēc pirmā izbrīna sākās visnejēdzīgākie jautājumi un piezīmes. «Mēs varbūt vēl nemaz nevēlamies klausīties lasījumus… Mēs esam maksājuši naudu … Publika iT nekaunīgi piekrāpta … Mēs esam saimnieki, nevis Lembkes! …» Vārdu sakot, it kā tādēļ vien viņi būtu ielaisti. Sevišķi atceros kādu sadursmi, kurā jo prasmīgi izturējās iebraucējs kņazs ar augsto apkakli un koka lelles izturēšanos, tas pats kņazs, kas vakarrīt bija pie Jūlijas Mihailovnas. Arī kņazs pēc viņas neatlaidīga lūguma bija apsolījis piespraust pie kreisā pleca lenti un kļūt par mūsu biedru rīkotāju. Izrādījās, ka šī mēmā vaska figūra uz atsperēm prot ja ne runāt, tad attiecīgi rīkoties. Kad kņazam piesējās kāds bakurētains milzīga auguma atvaļināts kapteinis, kuru atbalstīja vesels pūlītis viņam sekojošu visādu salašņu, prasīdams: kur te atrodas bufete? — viņš pamirkšķināja iecirkņa uzraugam. Norādījums tika nekavējoties izpildīts: lai kā lamājās piedzērušais kapteinis, viņu aizvilka prom no zāles. Pa to laiku beidzot sāka ierasties arī «īstā» publika un trijās garās rindās virzīties pa trim ejām starp krēsliem. Nekārtību cēlāji sāka aprimt, tomēr publikai, pat «visgodīgākajai», bija neapmierinātas un pārsteigtas sejas; bet dažas dāmas gluži vienkārši bija nobijušās.

Beidzot publika sasēdās; apklusa arī mūzika. Daudzi sāka šņaukāties un skatīties apkārt. Gaidīja gan ar pārāk svinīgām sejām — kas jau pati par sevi vienmēr ir ļauna pazīme. Bet «Lembku» vēl nebija. Zīds, samts, briljanti mirdzēja un laistījās visapkārt; gaisā vēdīja smaržas. Vīriešiem pie krūtīm bija visi viņu ordeņi, bet vecīši bija atnākuši pat mundieros. Ieradās beidzot arī maršaliene kopā ar Ļizu. Nekad vēl Ļiza nebija bijusi tik žilbinoši skaista kā torīt un tik krāšņā tualetē tērpusies. Mati bija sacirtoti, acis mirdzēja, sejā staroja smaids. Viņa acīm redzami radīja efektu; uz viņu noskatījās, par viņu čukstējās. Runāja, ka viņa ar acīm meklējusi Stavroginu, bet ne Stavrogina, ne Varvaras Petrovnas nebija. Es toreiz nesapratu viņas sejas izteiksmi: kāpēc šajā sejā bija tik daudz laimes, prieka, enerģijas, spēka? Atcerējos vakardienas notikumu un paliku nesaprašanā. Tomēr «Lembkas» vēl joprojām nerādījās. Tā jau bija kļūda. Vēlāk es uzzināju, ka Jūlija Mihailovna līdz pēdējam brīdim gaidījusi Pjotru Stepanoviču, bez kura viņa beidzamajā laikā nespēja spert nevienu soli, lai gan pati sev tajā nekad neatzinās. Iekavās aizrādīšu, ka Pjotrs Stepanovičs iepriekšējā dienā — pēdējā komitejas sēdē — bija atteicies no rīkotāja lentes, ar ko ļoti sarūgtināja Jūliju Mihailovnu, pat līdz asarām. Viņa brīnījās, bet vēlāk arī stipri samulsa (pasaku jau iepriekš) par to, ka Pjotrs

Stepanovičs visu priekšpusdienu bija pazudis un uz liteiāro lasījumu nemaz neieradās, tā ka līdz pat vakaram neviens viņu nesastapa. Beidzot publika sāka klaji izpaust s.ivu nepacietību. Arī uz estrādes neviens nerādījās. Pēdējās rindās atskanēja aplausi kā teātrī. Sirmgalvji un kundzenes rauca pieri: «Lembkes nu jau kļuvuši pārāk uzpūtīgi.» Pat publikas labākajā daļā sākās muļķīgi čuksti par to, ka svētki varbūt tiešām nenotiks, ka pats Lembke varbūt tiešām ir nevesels utt., utt. Bet, paldies dievam, Lembkes beidzot ieradās; viņš veda Jūliju Mihailovnu zem rokas; atzīstos, es arī pats biju ļoti nobažījies, vai tik viņi ieradīsies. Bet nevalodas līdz ar to izbeidzās, un kļuva redzama patiesība. Publika it kā atvilka elpu. Pats Lembke, likās, bija pilnīgi vesels, kā, atceros, nosprieda arī visi, jo var iedomāties, cik daudz skatienu bija pievērsts viņam. Raksturojuma labad piebildīšu, ka mūsu augstākajā sabiedrībā vispār bija ļoti maz tādu, kas domātu, ka Lembke sirgst ar kādu kaiti; bet viņa rīcību uzskatīja par pilnīgi normālu un pat par vakardienas izturēšanos uz laukuma izteicās atzinīgi. «Tā būtu vajadzējis rīkoties no paša sākuma,» runāja augstākie ierēdņi. «Bet gadās — atbrauc kā filantropi, taču beigās rīkojas gluži tāpat kā Lembke un nemaz nenoskārš, ka tas nepieciešams pašas filantropijas labā,» — tā vismaz nosprieda klubā. Nosodīja tikai to, ka viņš nervozējis. «Vajadzēja izturēties aukstasinīgāk, bet ko nu, cilvēkam tas gadījies pirmo reizi,» runāja lietpratēji. Tikpat kāri visu skatieni pievērsās arī Jūlijai Mihailovnai. Protams, nevienam nav tiesību prasīt no manis kā no stāstītāja pārāk sīkas ziņas par vienu jautājumu: tas ir noslēpums — te ir runa par sievieti; bet zinu tikai vienu: vakarvakarā viņa iegājusi Andreja Antonoviča kabinetā un sabijusi kopā ar viņu stipri pāri pusnaktij. Andrejam Antonovičam piedots, un viņš nomierināts. Laulātie draugi vienojušies par visu, viss ticis aizmirsts, un, kad izskaidrošanās beigās fon Lembke tomēr nometies ceļos, ar šausmām atcerēdamies pagājušās nakts galveno noslēguma epizodi, tad laulātās draudzenes daiļā rociņa un pēc tam arī lūpas apturējušas bruņnieciski delikātā, bet aizkustinājumā atmīkušā vīra dedzīgo nožēlošanas vārdu straumi. Visi redzēja Jūlijas Mihailovnas sejā laimi. Viņa gāja, izrādīdama savu prieku un grezno tērpu. Likās, visas viņas vēlēšanās piepildījušās: svētki — viņas politikas mērķis un vainagojums — notiek. Iedami uz savām vietām pie pašas estrādes, abi Lembkes sveicināja un atņēma sveicienus. Viņus tūdaļ ielenca. Maršaliene piecēlās viņiem pretī… Bet šai brīdī notika kāds nelāga pārpratums: orķestris ne no šā, ne no tā rāva vaļā tušu — nevis kādu maršu, bet vienkāršu galda tušu, kā pie mums klubā, kad oficiālā mielastā dzer uz kāda veselību. Tagad es zinu, ka par to bija parūpējies Ļamšins kā rīkotājs, it kā par godu iekšā nākošajiem «Lembkām». Protams, viņš vienmēr varēja aizbildināties, ka izdarījis to aiz muļķības vai pārmērīgas centības … Ak vai, toreiz es vēl nezināju, ka par aizbildināšanos viņi vairs nedomāja un ar šodienu visu noslēdza. Bet ar tušu vēl nebeidzās: tanī laikā, kad publikas sejās parādījās īgna neizpratne un smaidi, zāles beigās un balkonos pēkšņi atskanēja urā, arī it kā Lembkem par godu. Balsu nebija daudz, bet, atzīstos, tās kliedza diezgan ilgi. Jūlija Mihailovna pietvīka, acis viņai iezibsnījās. Lembke apstājās pie savas vietas un, pagriezies uz kliedzēju pusi, majestātiski un bargi pārlaida skatienus zālei… Viņu drīz vien nosēdināja. Es atkal ar izbailēm pamanīju viņa sejā to bīstamo smaidu, ar kādu viņš vakarrīt bija stāvējis savas laulātās draudzenes viesistabā un raudzījies uz Stepanu Trofimoviču, iekām gāja tam klāt. Man šķita, ka arī tagad viņa sejā parādās tāda kā baiga un, kas visļaunākais, mazliet komiska izteiksme — kā cilvēkam, kas, lai tad arī notiek, uzupurējas, kaut tikai varētu sekmēt savas laulātās draudzenes augstāko mērķu sasniegšanu. Jūlija Mihailovna steigšus ar mājienu pieaicināja mani klāt un pačukstēja, lai es skrienot pie Karmazinova un lūdzot viņu sākt. Un tad, tiklīdz biju paguvis pagriezties, notika otra nekrietnība, tikai daudz ļaunāka par pirmo. Uz estrādes — uz tukšās estrādes, kurai līdz šim bija pievērsti visas publikas gaidu pilnie skatieni un uz kuras bija redzams vienīgi neliels galds, pie tā krēsls, bet uz galda sudraba paplāte ar glāzi ūdens — uz tukšās estrādes pēkšņi pavīdēja kapteiņa Ļebjadkina kolosālā figūra frakā un ar baltu kaklasaiti. Es biju tā pārsteigts, ka neticēju savām acīm. Kapteinis, likās, apmulsa un apstājās estrādes dziļumā. Pēkšņi publikā atskanēja sauciens: «Ļebjadkin! tu?» Kapteiņa muļķīgais, sarkanais mūlis (viņš bija galīgi piedzēries) pēc šā sauciena izplūda platā, trulā smaidā. Viņš pacēla roku, paberzēja pieri, ■apurināja pinkaino galvu un, it kā riskēdams ar visu, paspēra divus soļus uz priekšu — un piepeši iespurdzās smieklos, ne skaļos, bet gardos, garos un laimīgos, tā ka viss viņa gaļīgais augums kratījās un ačeles piemiedzās. To redzēdama, bezmaz puse publikas sāka smieties, pārdesmit cilvēku aplaudēt. Nopietnā publika drūmi saskatījās; tomēr viss turpinājās ne ilgāk par pusminūti. Uz estrādes pēkšņi uzsteidzās Ļiputins ar savu rīkotāja lenti un divi sulaiņi; tie uzmanīgi paķēra kapteini zem rokām, bet Ļiputins viņam kaut ko pačukstēja. Kapteinis sarauca pieri, nomurmināja: «Nu, kad tā, tad tā,» — atmeta ar roku, pagrieza publikai plato muguru un nozuda līdz ar pavadoņiem. Bet pēc brīža Ļiputins atkal uzdrāzās uz estrādes. Viņam uz lūpām bija vissaldākais no viņa allaž saldajiem smaidiem, kas parasti atgādina etiķa un cukura sajaukumu, bet rokās pastpapīra lapiņa. Sīkiem, bet ātriem soļiem viņš pienāca pie estrādes priekšējās malas.

— Kungi, — viņš uzrunāja publiku, — nevērības dēļ noticis komisks pārpratums, kas tagad likvidēts; bet es ar cerībām esmu uzņēmies izpildīt kāda mūsu šejienes dzejnieka uzdevumu un dziļi pazemīgu lūgumu… Vadoties pēc humāna un cildena mērķa… lai šis dzejnieks būtu kāds būdams… tā paša mērķa, kas apvienojis mūs visus … nosusināt mūsu guberņas nabadzīgo, izglītoto meiteņu asaras… šis kungs, tas ir, es gribu teikt, šis vietējais dzejnieks… gribēdams saglabāt inkognito … ļoti vēlētos, lai viņa dzejoli nolasa pirms bal-les… tas ir, es gribēju teikt, pirms lasījumu sākuma. Lai gan šis dzejolis nav paredzēts programmā… tāpēc ka nodots tikai pirms pusstundas… tomēr mums (kādiem mums? Es vārds vārdā atkārtoju šo saraustīto un juceklīgo runu) šķita, ka šo dzejoli, kur neparasti naivas jūtas apvienotas ar tikpat neparastu humoru, varētu nolasīt, tas ir, ne kā kaut ko nopietnu, bet kā kaut ko svinībām, vārdu sakot, idejai piemērotu… Jo vairāk tāpēc, ka ir tikai dažas rindas… un es gribētu lūgt labvēlīgās publikas atļauju.

— Lasiet! — ierēcās kāda balss zāles galā.

— Tātad lasīt?

— Lasiet, lasiet! — atskanēja daudzas balsis.

— Ar publikas atļauju es nolasīšu, — Ļiputins atkal savilka seju tajā pašā sacukurotajā smaidā. Viņš tomēr it kā nevarēja izšķirties un( man pat šķita, bija uztraucies. Lai cik nekaunīgi ir šie cilvēki, viņi tomēr reizēm paklūp. Seminārists gan nebūtu paklupis, bet Ļiputins tomēr piederēja pie agrākās sabiedrības.

— Es aizrādu, proti, man ir tas gods aizrādīt, ka tā tomēr nav tāda oda, kādas agrāk mēdza rakstīt svētku gadījumos, bet ir gandrīz, tā sakot, joks, taču tajā izpaustas nenoliedzamas jūtas kopā ar rotaļīguhumoru un, tā sakot, visreālāko patiesību.

— Lasi, lasi!

Ļiputins atlocīja lapiņu. Protams, neviens viņu nepaguva apturēt. Turklāt viņš taču bija uznācis ar visu rīkotāja lenti. Skaņā balsī viņš nodeklamēja:

— Vietējai pašmāju guvernantei no dzejnieka svētku dalībnieka.

Sveika, sveika, guvernante, Šajā brīdī priecīgā, Retrograde vai žorž-sande, Jālīksmo tev tik un tā!

— Tas taču ir Ļebjadkina dzejolis! Protams, Ļebjadkina! — atsaucās dažas balsis. Atskanēja smiekli un pat aplausi, kaut gan šķidri.

— Bērni mācās puņķodamies — Franču mēle nepielec.

Būtu prieks ar aci pamest Tev kaut ķesterim, lai prec.

— Urā! urā!

— Nu, kad reformas top lielas, Neņems pat ne ķesteris. Jaunkundz, nu no citas vielas Pasaulē tiek veidots viss.

— Pareizi, pareizi, tas ir īsts reālisms, bez «mazumiņa» ne soļa!

— Tomēr līksmos svētkus svinot, Kapitāls kad rokās mums,

Pūru, danci uzdimdinot, No šīm zālēm sūtām jums.

Retrograde vai žorž-sande, Jālīksmo tev tik un tā! Tu ar pūru, guvernante! Spļauj uz visu, līksmot sāc!

Atzīstos, es neticēju savām ausīm. Tā bija tik klaja nekaunība, ka Ļiputina rīcību nevarēja attaisnot pat ar muļķību. Bet Ļiputins nepavisam nebija muļķis. Nolūks bija skaidrs, vismaz man: viņi it kā steidzās ar nekārtību rīkošanu. Daži šā idiotiskā dzejojuma panti, piemēram, pats pēdējais, bija tādi, ka tos nolasīt nedrīkstētu pat pēdīgais muļķis. Ļiputins, liekas, arī pats juta, ka uzņēmies pārāk daudz: paveicis savu kauna darbu, viņš tā apjuka pats no savas nekaunības, ka pat negāja nost no estrādes un palika stāvam, it kā gribēdams vēl ko piebilst. Viņš droši vien bija domājis, ka iznāks kaut kā citādi; bet pat saujiņa bezkauņu, kas izlēciena laikā aplaudēja, pēkšņi apklusa — arī it kā aiz apjukuma. Muļķīgākais tas, ka daudzi no viņiem uztvēra visu dzejojumu patētiski, tas ir, nevis kā paskvilu, bet kā reālu patiesību par guvernanti, kā dzejolīti ar tendenci. Taču pārmērīgais dzejolīša nekautrīgums beidzot pārsteidza arī viņus. Kas attiecas uz publiku, tad visa zāle ne tikai jutās neērti, bet bija acīm redzami apvainojusies. Es ne-kļūdos, atstāstīdams savus iespaidus. Jūlija Mihailovna vēlāk stāstīja, ka vēl viens mirklis — un viņa būtu paģībusi. Viens no viscienījamākajiem vecīšiem piecēla savu vecenīti, un abi izgāja no zāles, publikas satraukto skatienu pavadīti. Kas zina, varbūt viņu piemēram būtu sekojuši vēl vairāki, ja tanī brīdī uz estrādes nebūtu uznācis pats Karmazinovs, tērpies frakā, ar baltu kaklasaiti, burtnīcu rokā turēdams. Jūlija Mihailovna pievērsa viņam kā glābējam jūsmīgu skatienu. Bet es jau biju aiz kulisēm; man vajadzēja dabūt rokā Ļiputinu.

— To jūs izdarījāt tīšām! — es iesaucos, sašutumā turēdams viņu aiz rokas.

— Dieva vārds, es nekādi nedomāju, — viņš sarāvās, tūdaļ sākdams melot un izlikties paj nelaimīgu, — dzejolīti nupat kā atnesa, un es nodomāju, ka to kā jautru joku …

— Jūs tā nepavisam nedomājāt. Vai tiešām jūs atzīstat, ka šis nemākulīgais savārstījums ir jautrs joks?

— Jā, atzīstu.

— Jūs gluži vienkārši melojat, un nav arī tiesa, ka jums to nupat atnesa. Jūs pats — varbūt vēl vakar — esat to sacerējis kopā ar Ļebjadkinu, lai saceltu skandālu. Pēdējais pants katrā ziņā ir jūsu, par «ķesteri»

tāpat. Kāpēc Ļebjadkins iznāca frakā? Tātad jūs viņu bijāt gatavojis lasīšanai, bet viņš ieradās piedzēries.

Ļiputins salti un dzēlīgi paskatījās uz mani.

— Bet kas jums par daļu? — viņš piepeši noprasīja man dīvaini mierīgā tonī.

— Kā — kas? Arī jūs nēsājat šo lenti… Kur Pjotrs Stepanovičs?

— Nezinu; droši vien tepat kaut kur ir; un tad?

— Un tad ir tas, ka es jums tagad redzu cauri. Tā ir gluži vienkārši sazvērestība pret Jūliju Mihailovnu, lai kompromitētu svētkus …

Ļiputins atkal pašķielēja uz mani.

— Bet kas jums par daļu? — Viņš nosmīnēja, paraustīja plecus un aizgāja sāņus.

Es stāvēju kā ar ūdeni apliets. Visas manas aizdomas, izrādījās, bijušas pamatotas. Bet es vēl cerēju, ka kļūdos! Ko lai tagad daru? Domāju aprunāties ar Stepanu Trofimoviču, bet tas stāvēja pie spoguļa, pielāgoja sev dažādus smaidus un pastāvīgi raudzījās lapiņā, kur bija šo to atzīmējis. Viņam vajadzēja iet uz estrādes tūliņ pēc Karmazinova, un runāt ar mani viņš vairs nebija spējīgs. Steigties pie Jūlijas Mihailovnas? Bet tas vēl bija par agru: viņai bija vajadzīga daudz stingrāka mācība, lai viņa atteiktos no pārliecības, ka visi viņu «aplido» un ir «fanātiski uzticīgi». Viņa man nebūtu ticējusi un domātu, ka redzu rēgus. Un ko gan viņa būtu varējusi līdzēt? «Ek,» es nodomāju, «tik tiešām, kas man par daļu, noņemšu lenti un iešu uz mājām, kad sāksies.» Taisni tā es balsī noteicu: «kad sāksies», — vēl labi atceros.

Bet vajadzēja iet klausīties Karmazinovu. Paskatījies pēdējo reizi aiz kulisēm, es ievēroju, ka tur ložņā diez-, gan daudz svešu cilvēku un pat sievietes — nāk un iet. Šīs «aizkulises» bija diezgan šaura telpa, ko no publikas šķīra cieši nolaists aizkars un kas dibenpusē savienojās ar gaiteni un reizē ar citām istabām. Te tie, kam bija jālasa, gaidīja savu kārtu. Bet mani tanī brīdī sevišķi pārsteidza lektors, kam vajadzēja runāt pēc Stepana Trofimoviča. Arī tas bija it kā profesors (es pat tagad noteikti nezinu, kas viņš tāds bija), kas labprātīgi aizgājis no kaut kādas mācību iestādes pēc kaut kādiem studentu nemieriem un kas nez kāpēc bija iegriezies mūsu pilsētā tikai pirms dažām dienām. Arī viņš ticis

Kikomendēts Jūlijai Mihailovnai, un viņa to bija uzņēmusi ar godbijību. Tagad zinu, ka pirms lasījuma viņš bija bijis pie Jūlijas Mihailovnas tikai vienā vakarā, visu laiku nosēdējis klusēdams, mīklaini smaidījis par Jūlijas Mihailovnas kompānijas jokiem un manierēm un uz visiem atstājis nepatīkamu iespaidu ar savu augstprātīgo un reizē tramīgi jūtelīgo izturēšanos. Pati Jūlija Mihailovna bija viņu savervējusi lasīšanai. Tagad viņš staigāja no viena kakta uz otru un arī, tāpat kā Stepans Trofimovičs, čukstēja pie sevis, taču skatījās nevis spogulī, bet grīdā. Smaidus nepielāgoja, lai gan bieži un tīksmīgi smaidīja. Skaidrs, ka arī ar viņu nevarēja runāt. Viņš bija maza auguma, pēc izskata gadu četrdesmit vecs, ar pliku galvvirsu, iesirmu bārdiņu, pieklājīgi ģērbies. Bet visinteresantākais bija tas, ka viņš katrā pagriezienā cēla uz augšu labo dūri, kratīja to gaisā virs galvas un pēkšņi laida lejā, it kā satriekdams pīšļos kādu pretinieku. To viņš atkārtoja ik pēc brīža. Man kļuva baisi. Es žiglāk steidzos klausīties Karmazinovu.

III

Zālē atkal bija jaušams kaut kas nelāgs. Aizrādu jau iepriekš: es noliecu galvu ģēnija diženuma priekšā; bet kāpēc šie mūsu ģēniju kungi sava slavenā mūža beigās reizēm rīkojas pilnīgi kā mazi puikas? Nu kāda tam nozīme, ka viņš ir Karmazinovs un nāk ārā tik svinīgi kā pieci kambarkungi kopā? Vai tad tādu publiku kā mūsējā var ar vienu sacerējumu saistīt veselu stundu? Es vispār esmu novērojis, ka publiskā viegla žanra literārā sarīkojumā vislielākais ģēnijs nespēj nesodīti saistīt publikas uzmanību ilgāk par divdesmit minūtēm. Tiesa, lielā ģēnija uznākšanu saņēma ārkārtīgi godbijīgi. Pat visat-turīgākie vecīši izpauda atzinību un ziņkāri, bet dāmas pat zināmu sajūsmu. Taču aplausi bija šķidri un tādi kā nevienprātīgi, juceklīgi. Toties beidzamajās rindās — nekāda trokšņa līdz pat brīdim, kad Karmazinova kungs sāka runāt, un arī tad nenotika nekas sevišķi ļauns, tikai tāds kā mazs pārpratums. Esmu jau agrāk pieminējis, ka viņam bija pārāk ķērcoša, mazliet pat sievišķīga balss, viņš turklāt vēl īsti muižnieciski svepstēja. Tikko viņš bija izteicis dažus vārdus, kāds pēkšņi atļāvās skaļi iesmieties — droši vien kāds nepiedzīvojis muļķītis, kas vēl neko aristokrātisku nebija redzējis, turklāt tāds, kas smējīgs jau pēc dabas. Bet tā nebija nekāda demonstrācija, gluži otrādi, muļķi apsauca, un viņš apklusa. Bet tad Karmazinova kungs, klīrēdamies un balsi locīdams, paziņo, ka viņš sākumā neparko nav bijis ar mieru lasīt (liela vajadzība bija to darīt zināmu!). «Sak, ir rin-das, kas tiek izdziedātas no tādiem sirds dziļumiem, ka pat izteikt to nav iespējams, to kā svētumu nekādi nedrīkst nest publikā» (nu, bet kāpēc tad nes?), bet, tā kā viņš esot pierunāts, tad arī nesot, un, tā kā viņš bez tam uz mūžu liekot spalvu nost un esot nozvērējies neparko vairs nerakstīt, tad — lai jau notiek — sarakstījis šo pēdējo darbu; un, tā kā viņš esot nozvērējies neko nekad un neparko publiski nelasīt, tad — lai jau notiek — nolasīšot publiski šo pēdējo sacerējumu utt., utt. tādā pašā garā.

Bet tas vēl nebūtu bijis nekas — un kurš gan nepazīst autoru priekšvārdus? Tomēr aizrādīšu, ka, ņemot vērā mūsu publikas trūcīgo izglītību un pēdējo rindu publikas ātro dabu, tas viss varēja noskaņojumu ietekmēt. Nu, vai nebūtu bijis labāk nolasīt nelielu novelīti vai īsu stāstiņu, apmēram tādu, kādus viņš mēdza rakstīt agrāk, tas ir, kaut arī nopulēti un klīrīgi, taču reizēm asprātīgi? Ar to viss būtu bijis glābts. Nē, kas to deva! Sākās garu garais lasījums! Ak dievs, kas tik tur nebija! Nepārspīlējot teikšu, ka pat galvaspilsētas publika būtu apstulbusi, kur nu vēl mūsējā. Iedomājieties gandrīz divas iespiedloksnes garu klīrīgu un tukšu pļāpāšanu; turklāt šis kungs lasīja vēl tā kā augstprātīgi, skumīgi viebdamies, it kā aiz žēlastības, tā ka mūsu publika varēja justies pat apvainota. Temats … Kas gan to varēja saprast — šo tematu? Tas bija kaut kāds pārskats par kaut kādiem iespaidiem, par kaut kādām atmiņām. Bet kādām? Bet par ko? Lai kā raucās mūsu guberņas publikas pieres visu pirmo lasījuma puslaiku, tās neko nespēja aptvert, tā ka otro puslaiku noklausījās vienīgi aiz pieklājības. Tiesa, daudz tika runāts par mīlestību, par ģēnija mīlestību uz kādu personu, bet, atzīstos, tas iznāca mazliet neveikli. Ģeniālā rakstnieka nelielais, resnais augumiņš nebija, manuprāt, piemērots stāstam par pirmo skūpstu… Un, kas atkal bija nepatīkami, šie skūpsti nebija tādi kā visiem cilvēkiem. Tanī vietā visapkārt nug katrā ziņā irbulenes (katrā ziņā irbulenes vai cits kāds augs, par ko ziņas jāievāc botānikas grāmatas). Turklāt debesīm ir katrā ziņā kaut kāda mēļa nokrāsa, kādu, protams, neviens mirstīgais nekad nav pamanījis, tas ir, visi gan redzējuši, bet nav pratuši pamali it, turpretī «es gan esmu saskatījis un aprakstu jums, muļķiem, kā visparastāko parādību». Koks, zem kura interesantais pāris apsēdies, katrā ziņā ir kaut kādā oranžā krāsā. Sēž viņi kaut kur Vācijā. Pēkšņi abi redz Pompeju vai Kasiju kaujas priekšvakarā, un viņiem pār muguru pārskrien sajūsmas drebuļi. Kāda nāra iespiedzas krūmos. Gluks niedrēs sāk spēlēt vijoli. Skaņdarbs, ko viņš spēlē, minēts en toutes lettres, bet nevienam nav pazīstams, tā ka par to jāievāc ziņas mūzikas vārdnīcā. Pa to laiku sāk velties migla, veļas, tā veļas, ka vairāk izskatās pēc miljons spilvenu nekā pēc miglas. Un pēkšņi viss izzūd, un dižais ģēnijs ziemā atkušņa laikā brauc pāri Volgai. Divas ar pusi lappuses viņš brauc, bet tomēr iekrīt āliņģī. Ģēnijs slīkst — jūs domājat, noslīkst? Ne prātā nenāk; tas viss tikai tādēļ, lai tajā brīdī, kad viņš jau pavisam slīkst nost un ūdens smeļas mutē, priekšā kļūtu redzams ledus gabaliņš, tik mazs ledus gabaliņš kā zirnītis, bet tīfs un dzidrs «kā sasalusi asara», un šajā ledus gabaliņā atspoguļojas Vācija vai, pareizāk sakot, Vācijas debesis, un šis varavīkšņainais atspoguļojuma lāsmojums viņam atgādina to pašu asaru, kas «atceries, noritēja tev pār vaigu, kad mēs sēdējām zem smaragda koka un tu līksmi iesaucies: «Nav nozieguma!» — «Jā,» es sacīju caur asarām, «bet, ja tā, tad nav arī taisnu cilvēku.» Mēs sākām raudāt un šķīrāmies uz mūžu.» — Viņa nokļūst kaut kur jūras krastā, bet viņš nez kādās alās; un tad kāpj un kāpj lejup, trīs gadus kāpj lejup Maskavā zem Suhareva torņa un pēkšņi pašās zemes dzīlēs, alā, uziet svētbildes lampiņu, bet pie lampiņas mūku. Mūks lūdz dievu. Ģēnijs pieplok pie maza, režģota lodziņa un pēkšņi dzird nopūtu. Jūs domājat, tā ir mūka nopūta? Liela vajadzība ģēnijam pēc mūka! Nē, gluži vienkārši šī nopūta atgādināja viņam viņas pirmo nopūtu pirms trīsdesmit septiņiem gadiem, kad «atceries, Vācijā, mēs sēdējām zem ahātmelna koka un tu man sacīji: «Kādēļ mīlēt? Redzi, visapkārt aug pīpenes, un es mīlu, bet, kad pīpenes pārstās augt, es vairs nemīlēšu.»» Tad atkal sāk velties migla, uzrodas Hofmanis, nāra nosvilpo kādu Šopēna motīvu, un pēkšņi no miglas ar lauru vainagu galvā pār Romas jumtiem parādās Anks Mārcijs. «Auksti sajūsmas drebuļi pārskrēja mums pār muguru, un mēs izšķīrāmies uz mūžu» utt., utt. Vārdu sakot, es varbūt neatstāstu vārdu pa vārdam un arī neprotu tā atstāstīt, taču pļāpāšanas galvenais saturs bija apmēram tāds. Un, beidzot, kas tā mūsu lielajiem gariem par apkaunojošu tieksmi uz kalambūriem par izcilām personībām! Lieli Eiropas filozofi, lieli zinātnieki, izgudrotāji, darbarūķi, mocekļi — visi šie rosīgie censoņi ir tikpat kā pavāri mūsu lielā krievu ģēnija virtuvē. Viņš ir kungs, bet tie ierodas pie viņa ar micēm rokās un gaida pavēles. Tiesa, viņš augstprātīgi pazobojas arī par Krieviju un ar vislielāko patiku pasludina, ka Krievija ir visādā ziņā bankrotējusi Eiropas lielo garu priekšā, bet, kas attiecas uz viņu pašu, — nē, viņš jau ir pacēlies pāri šiem lielajiem Eiropas gariem; tie visi ir tikai materiāls viņa kalambūriem. Viņš ņem cita ideju, piepin tai klāt antitēzi, un kalambūrs gatavs. Ir noziegums, nav nozieguma; patiesības nav, taisnu cilvēku nav; ateisms, darvinisms, Maskavas zvani… Bet, ak vai, viņš jau vairs netic Maskavas zvaniem, Roma, lauri… bet viņš vairs netic pat lauriem … Brīžiem viņam kā kroņa lēkme uznāk Bairona skumjas, viņš saviebj seju Heines grimasē, viņu pārņem kaut kas no Pečorina — un aiziet, dzirnavas sāk malt… «Tomēr uzslavējiet, uzslavējiet, man taču tas briesmīgi patīk; es jau tikai tāpēc tā runāju, ka lieku nost spalvu; pagaidiet, es jums vēl trīssimt reižu pagūšu apnikt, nogursiet lasīdami…»

Protams, beigas nebija tik gludas; bet ļaunākais tas, ka iemeslu deva viņš pats. Sen jau bija sākusies kāju švīkoņa, šņaukāšanās, klepošana un viss pārējais, kas mēdz notikt, kad literāts, lai viņš būtu kas būdams, ar savu lasīšanu aizkavē publiku ilgāk par divdesmit minūtēm. Bet ģeniālais rakstnieks no tā nekā nemanīja. Viņš joprojām svepstēja un vervelēja, nelikdamies ne zinis gar publiku, tā ka visi sāka brīnīties. Pēkšņi beidzamajās rindās atskanēja vientuļa, bet skaļa balss:

— Ak kungs, kādas muļķības!

Tas bija pasprucis neviļus, un, esmu pārliecināts, tā nebija nekāda demonstrācija. Cilvēks gluži vienkārši bija noguris. Bet Karmazinova kungs apstājās, zobgalīgi paskatījās uz publiku un pēkšņi nosvepstēja ar aizvainota kambarkunga sejas izteiksmi: — Es laikam esmu jums, kungi, krietni apnicis?

Tieši tā bija viņa kļūda, ka pats sāka runāt pirmais; jo, tādā kārtā izaicinādams uz atbildi, viņš līdz ar to deva visādiem salašņām iespēju sākt runāt un, tā sakot, pat pamatoti, bet, ja būtu atturējies, tad būtu pašņaukājušies, pašņaukājušies — un viss būtu beidzies puslīdz gludi… Varbūt viņš par atbildi uz savu jautājumu gaidīja aplausus; bet aplausi neatskanēja; gluži otrādi, visi it kā nobijās, sarāvās un apklusa.

— Nekad jūs neesat Anku Mārciju redzējis, tie ir tikai tukši vārdi, — pēkšņi atskanēja kāda aizkaitināta, pat it kā sasāpējusi balss.

— Gluži pareizi, — tūdaļ atsaucās kāda cita balss, — tagadējos laikos spoki nerādās, tagad valda dabaszinātnes.

— Kungi, es vismazāk biju gaidījis tādus iebildumus, — Karmazinovs nevarēja vien beigt brīnīties. Lielais ģēnijs Karlsrūē bija pavisam atradis no tēvijas.

— Mūsu laikos kauns klāstīt, ka pasaule turas uz trim valzivīm, — kāda meiča pēkšņi notarkšķēja. — Jūs, Karmazinov, nevarējāt nokāpt alās pie vientuļnieka. Un kas vairs mūsu dienās runā par vientuļniekiem?

— Kungi, es visvairāk brīnos, ka jūs to uztverat tik nopietni. Lai gan … lai gan jums pilnīga taisnība. Neviens vairāk par mani neciena reālo patiesību …

Kaut arī viņš ironiski smaidīja, tomēr bija stipri pārsteigts. Viņa sejā nepārprotami bija lasāms: «Es taču neesmu tāds, kā jūs domājat, es taču esmu jūsu pusē, tikai slavējiet mani, slavējiet vairāk, pēc iespējas vairāk, man tas briesmīgi patīk …»

— Kungi, — viņš beidzot nokliedza, juzdamies jau pagalam aizskarts, — es redzu, ka mana nabaga poēmiņa nokļuvusi neīstā vietā. Un arī es pats, liekas, esmu nokļuvis neīstā vietā.

— Mērķēji vārnai, bet trāpīji govij, — pilnā rīklē iekliedzās kāds muļķis, droši vien piedzēries, un tam nu, protams, nevajadzēja pievērst uzmanību. Tiesa, atskanēja necienīgi smiekli.

— Govij, jūs sakāt? — Karmazinovs tūdaļ atsaucās. Viņa balss kļuva arvien ķērcošāka. — Par vārnām un govīm es atļaušos, kungi, neatbildēt. Es pārāk augsti cienu jebkādu publiku, lai atļautos salīdzinājumus, kaut arī nevainīgus; bet es domāju …

— Cienījamais kungs, jūs tomēr esat pārāk daudz iedomājies… — no beidzamajām rindām kāds iekliedzās.

— Bet es domāju, ka, liekot nost spalvu un atvadoties no lasītājiem, tikšu uzklausīts …

— Nē, nē, mēs gribam klausīties, gribam, — beidzot atskanēja dažas sadūšojušās balsis no pirmās rindas.

— Lasiet, lasiet! — pievienojās dažas jūsmīgas dāmu balsis, un beidzot kļuva dzirdami arī aplausi, tiesa, nelieli, šķidri. Karmazinovs greizi pasmaidīja un piecēlās kājās.

— Ticiet, Karmazinov, ka visi uzskata pat par pagodinājumu … — nenocietās arī maršaliene.

— Karmazinova kungs, — pēkšņi atskanēja kāda spirgta, jauna balss zāles dibenā. To teica kāds ļoti jauniņš apriņķa skolas skolotājs, ļoti jauks, kluss un krietns jauns cilvēks, kas tikai nesen bija pie mums ieradies. Viņš pat piecēlās kājās. — Karmazinova kungs, ja man būtu bijusi laime tā mīlēt, kā jūs mums attēlojāt, tad nudien es nebūtu aprakstījis savu mīlestību sacerējumā, kas paredzēts publiskai nolasīšanai…

Viņš pat nosarka līdz ausīm.

— Kungi, — Karmazinovs nokliedza, — es beidzu. Es izlaižu beigas un aizeju. Bet atļaujiet man nolasīt tikai sešas noslēguma rindas.

«Jā, mīļo lasītāj, ardievu!» — viņš tūdaļ sāka lasīt rokrakstu, pat vairs nesēzdamies atzveltnī. — «Ardievu, lasītāj; es pat sevišķi netiecos pēc tā, lai mēs šķirtos kā draugi: tik tiešām — kādēļ tevi apgrūtināt? Pat lamā mani, lamā, cik gribi, ja tev tas sagādā kaut cik prieka. Bet vislabāk būtu, ja mēs viens otru aizmirstu uz mūžu. Un, ja jūs visi, lasītāji, pēkšņi kļūtu tik laipni, ka, ceļos nometušies, ar asarām acīs sāktu lūgties: «Raksti, ak, raksti mums, Karmazinov, — raksti tēvijai, nākamajām paaudzēm, raksti, lai tevi vainagotu ar lauriem!» — ir tad es jums atbildētu, protams, iepriekš pieklājīgi pateicies: «Nē, pietiekami ilgi mēs esam viens ar otru noņēmušies, mīļie tautieši, mērci! Laiks mums iet katram uz savu pusi! Mērci, mērci, mērci.»»

Karmazinovs manierīgi paklanījās un, piesarcis kā novārīts vēzis, devās aiz kulisēm.

— Neviens uz ceļiem vis nemetīsies; tukša fantāzija.

— Kas par patmīlību!

— Tas jau tikai humors, — kāds prātīgāks vīrs mēģināja iebilst.

— Nē, paldies par tādu humoru.

— Kungi, bet tā taču bija nekaunība!

— Vismaz vienreiz beigas sagaidījām.

— Tad ta bija garlaicība!

Taču visus šos neinteliģento beidzamo rindu (gan ne tikai beidzamo vien) saucienus pārmāca pārējās publikas aplausi. Izsauca Karmazinovu. Vairākas dāmas ar Jūliju Mihailovnu un maršaliem priekšgalā sablīvējās pie estrādes. Jūlijai Mihailovnai rokās uz balta samta spilvena parādījās krāšņs lauru vainags ar otru — dzīvu rožu vainagu apkārt.

— Lauri! — Karmazinovs sacīja ar smalku un mazliet dzēlīgu smīnu. — Es, protams, esmu aizkustināts un pieņemu šo iepriekš sagatavoto, bet vēl nenovītušo vainagu ar dziļu pateicību; bet ticiet man, mesdames, es pēkšņi esmu kļuvis tik liels reālists, ka uzskatu — lauri mūsu dienās ir daudz piedienīgāki prasmīga pavāra, nevis manās rokās …

— Pavāram jau arī būtu lietderīgāk, — nokliedza tas pats seminārists, kas bija piedalījies «sēdē» pie Virginska. Kārtība bija mazliet izjaukta. Publika daudzās rindās lēca kājās, lai redzētu ceremoniju ar lauru vainagu.

— Es par pavāru tagad piemaksātu vēl trīs rubļus, — skaļi atsaucās kāda cita balss, pat pārāk skaļi, tīšuprāt

skaļi.

— Es arī.

— Es arī.

— Vai tad tiešām te nav bufetes?

— Kungi, tā ir gluži vienkārši krāpšana …

Tomēr jāatzīstas, ka visi šie izlaidīgie kungi vēl stipri baidījās no mūsu augstākajiem ierēdņiem, kā arī no pristava, kas atradās zālē. Desmit minūšu laikā visi bija atkal kaut kā novietojušies, taču agrākā kārtība vairs neatjaunojās. Un šajā haosā, kas bija jau sācies, iekļuva nabaga Stepans Trofimovičs.

IV

Es tomēr vēlreiz aizsteidzos pie viņa aiz kulisēm un, galīgi satraukts būdams, paguvu brīdināt, ka, manuprāt, viss sagājis dēlī un ka labāk būtu, ja viņš nemaz nenāktu ārā un tūliņ brauktu uz mājām, aizbildinoties kaut vai ar holerīnu, un es arī nomestu lenti un brauktu kopā ar viņu. Viņš patlaban devās jau uz estrādi, tad pēkšņi apstājās, pārlaida man augstprātīgu skatienu no galvas līdz kājām un svinīgi noteica:

— Kāpēc jūs, cienījamais kungs, uzskatāt mani par spējīgu izdarīt tādu nelietību?

Es atkāpos. Biju pārliecināts, ka, tāpat kā divreiz divi ir četri, viņš tur bez katastrofas neiztiks. Bet, kamēr es stāvēju, nezinādams, ko darīt, manā priekšā atkal pavīdēja atbraukušais profesors, kuram bija jārunā pēc Stepana Trofimoviča un kurš pirmīt bija cēlis uz augšu un visā spēkā laidis uz leju dūri. Viņš, joprojām tāpat domās nogrimis, staigāja uz priekšu un atpakaļ, ar ļaunu, bet triumfējošu smīnu kaut ko pie sevis murminādams.

Es gandrīz bez kāda nodoma (kāds velns mani dīdīja!) piegāju klāt arī viņam.

— Ziniet, — es sacīju, — no daudziem piemēriem var secināt, ka tad, ja runātājs aizkavē publiku ilgāk par divdesmit minūtēm, tā vairs viņā neklausās. Pusstundu nenoturēsies pat neviena slavenība …

Viņš pēkšņi apstājās un aiz apvainojuma pat sāka gandrīz vai trīcēt pie visas miesas. Bezgalīga augstprātība izpaudās viņa sejā.

— Neraizējieties, — viņš nicīgi nomurmināja un pagāja garām. Šai brīdī zālē atskanēja Stepana Trofimoviča balss.

«Ek, parauj jupis jūs visus!» es nodomāju un iesteidzos zālē.

Stepans Trofimovičs apsēdās atzveltnī, kad publika vēl nebija nomierinājusies. Priekšējās rindās sēdošie saņēma viņu ar acīm redzami nelabvēlīgiem skatieniem. (Klubā viņu beidzamajā laikā nez kāpēc vairs nemīlēja un arī cienīja daudz mazāk nekā agrāk.) Bet jau tas bija labi, ka nesvilpa. Kopš vakardienas man no galvas neizgāja dīvaina doma: man visu laiku šķita, ka, tiklīdz Stepans Trofimovičs parādīsies, viņu izsvilps. Taču, tā kā zāle vēl nebija nomierinājusies, viņu sākumā pat nepamanīja.

Un uz ko gan varēja cerēt šis cilvēks, ja jau pret Karmazinovu izturējās tik necienīgi? Viņš bija bāls; desmit gadu nebija stājies publikas priekšā. Spriežot pēc satraukuma un visas viņa izturēšanās, ko es pārāk labi pazinu, man bija skaidrs: arī pēc viņa domām, pašreizējā uznākšana uz estrādes ir viņam liktenīgs solis vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet tieši no tā es baidījos. Šis cilvēks man bija dārgs. Un kas gan notika ar mani, kad viņš atdarīja muti un es izdzirdēju viņa pirmo frāzi!

— Kungi! — viņš pēkšņi sacīja gandrīz aiztrūkstošā balsī, it kā nolēmis riskēt ar visu. — Kungi! Vēl šorīt manā priekšā atradās viena no mūsu pilsētā nesen izmētātajām pretlikumīgajām lapiņām, un es simto reizi pats sev jautāju: «Kur slēpjas tās noslēpums?»

Visa zāle uzreiz apklusa, visu skatieni pievērsās viņam, daži ar izbailēm. Neko teikt, viņš prata ieinteresēt no pirmā vārda. Pat no aizkulisēm cilvēki pabāza galvu; Ļiputins un Ļamšins kāri klausījās. Jūlija Mihailovna atkal sāka māt man ar roku.

— Apturiet viņu, katrā ziņā apturiet! — viņa man nobažījusies čukstēja. Es tikai paraustīju plecus; vai tad var apturēt cilvēku, kas nolēmis riskēt ar visu? Ak vai, es sapratu Stepanu Trofimoviču.

— Ahā, par proklamācijām! — publikā sāka čukstēties; visa zāle sakustējās.

— Kungi, es atklāju noslēpumu. Šo lapiņu efekta vienīgais noslēpums ir — to muļķība! (Viņa acis iezibsnījās.) Jā, kungi, ja tā būtu apzināta, aiz aprēķina samākslota muļķība, — ak, tad tā būtu pat ģeniāla! Taisnības labad jāatzīst: viņi neko nav samākslojuši. Tā ir viskailākā, visvientiesīgākā, visaprobežotākā muļķība — c’est la bêtise dans son essence la plus pure, quelque chose comme un simple chimique. Ja tas būtu izteikts kaut maķenīt gudrāk, katrs tūdaļ redzētu, cik nožēlojama ir šī aprobežotā muļķība. Bet tagad visi neizpratnē apstājas: neviens netic, ka tā ir tik primitīva muļķība. «Nevar būt, ka lapiņā vairāk nekā nav,» katrs nodomā un meklē, grib saskatīt noslēpumu, grib izlasīt starp rindiņām, — efekts ir sasniegts! Ak, nekad vēl muļķība nav saņēmusi tik svinīgu apbalvojumu, lai gan bieži bija to pelnījusi…

Jo, en parenthèse, muļķība, tāpat kā visģeniālākā doma, ir vienlīdz noderīga cilvēces likteņos …

— Četrdesmito gadu kalambūri! — atskanēja kāda paklusa balss, bet pēc tam sākās ļembasts: zālē trokšņoja un klaigāja.

— Kungi, urā! Es uzsaucu tostu muļķībai! — Stepans Trofimovičs izkliedza pilnīgā eksaltācijā, mezdams izaicinājumu zālei.

Es pieskrēju viņam klāt, it kā lai ielietu glāzē ūdeni.

— Stepan Trofimovič, liecieties mierā, Jūlija Mihailovna ļoti lūdz …

— Nē, lieciet mierā jūs mani, dīkais jaunais cilvēk! — viņš man uzbruka pilnā balsī. Es aizsteidzos prom. — Messieurs,2 — viņš turpināja, — kādēļ tāds uztraukums, kādēļ es dzirdu tādus sašutuma saucienus? Esmu nācis pie jums ar eļļas koka zaru rokā. Es nesu jums pēdējo vārdu, jo šai jautājumā es varu teikt pēdējo vārdu — un mēs salīgsim mieru.

— Nost! — vieni kliedza.

— Klusu, ļaujiet runāt, ļaujiet izteikties! — kliedza otra publikas daļa. Sevišķi uztraucās jaunais skolotājs, kas, reiz iedrošinājies pacelt balsi, it kā nespēja vairs aprimt.

— Messieurs, pēdējais vārds šinī jautājumā ir visu maldu piedošana. Es esmu savu mūžu nodzīvojis vecs vīrs, es svinīgi paziņoju, ka jaunajā paaudzē joprojām iemīt dzīvais gars un dzīvības spēki nav izsīkuši. Mūsdienu jaunatnes entuziasms ir tikpat tīrs un gaišs kā mūsu laikos. Noticis tikai viens: pārvietojušies mērķi, viens skaistums aizstājis citu. Visa nesaprašanās ir tikai jautājumā par to, kas skaistāks — Šekspīrs vai zābaki, Rafaels vai petroleja.

— Vai tā ir denunciācija? — burkšķēja viens.

— Kompromitējoši jautājumi!

— Agent — provocateur!

— Bet es paziņoju, — Stepans Trofimovičs, sasniedzis azarta augstāko pakāpi, nobrēca, — bet es paziņoju, ka Šekspīrs un Rafaels ir pārāki par zemnieku brīvlaišanu, p.irāki par tautu, pārāki par sociālismu, pārāki par jauno paaudzi, pārāki par ķīmiju, pārāki gandrīz par visu cilvēci, jo viņi ir jau visas cilvēces augļi, īsti augļi un varbūt viscildenākie augļi, kādi vien var būt! Skaistuma lorma ir jau sasniegta, un, ja tā nebūtu sasniegta, es varbūt nemaz nebūtu ar mieru dzīvot… Ak dievs! — viņš sasita rokas, — pirms desmit gadiem es tāpat kliedzu Pēterburgā, arī no estrādes, kliedzu gluži to pašu un tādiem pašiem vārdiem un gluži tāpat viņi nekā nesaprata, smējās un svilpa tāpat kā tagad; aprobežotie ļautiņi, kā jums trūkst, lai saprastu? Vai jūs zināt, vai zināt, ka cilvēce var vēl iztikt bez angļiem, var iztikt bez Vācijas, var pavisam labi iztikt bez krievu cilvēkiem, var iztikt bez zinātnes, var iztikt bez maizes, vienīgi bez skaistuma nav iespējams iztikt, jo tad pasaulē nebūs nekā ko darīt! Tas ir noslēpuma atšifrējums, tā ir vēstures mācība! Pati zinātne nevienu brīdi neiztiks bez skaistuma — vai jūs to zināt, smējēji, — bez skaistuma dzīve iegrimtu gara tumsībā, pat naglu jūs neizgudrosiet! Neatdošu skaistumu! — viņš noslēgumā galīgi muļķīgi iekliedzās un visā spēkā trieca dūri galdā.

Bet, kamēr viņš bez jēgas un apdoma bļaustījās, zālē kārtības vairs nebija. Daudzi pielēca kājās, daži metās uz priekšu, tuvāk estrādei. Tas viss norisinājās daudz ātrāk, nekā es aprakstu, un neviens neko nepaguva darīt, lai nodibinātu kārtību. Varbūt arī negribēja neko darīt.

— Kas jums nekaiš tā runāt, izlutinātie kundziņi! — pie pašas estrādes norēcās tas pats seminārists, ar patiku ņirgdams zobus un blenzdams uz Stepanu Trofimoviču. Tas viņu pamanīja un piesteidzās pie pašas malas.

— Vai tad es pats, vai tad es pats nupat neteicu, ka jaunās paaudzes entuziasms ir tikpat tīrs un gaišs, kā bijis, un ka tā iet bojā, tikai kļūdīdamās skaistuma formās! Vai jums ar to nepietiek? Un, ja vēl ņem vērā, ka to izteicis bēdu sagrauzts, apvainots tēvs, vai tad tiešām — ak, aprobežotie, — vai tad tiešām cilvēks savos uzskatos spēj būt vēl objektīvāks un nosvērtāks? Nepateicīgie, netaisnie… kāpēc, kāpēc jūs negribat līgt mieru! …

Un Stepans Trofimovičs pēkšņi sāka histēriski raudāt. Viņš ar pirkstiem slaucīja asaras, kas ritēja pār vaigiem. Pleci un krūtis raustījās raudās… Viņš bija aizmirsis visu.

Publiku pārņēma īstas izbailes, gandrīz visi piecēlās no vietām. Strauji pielēca kājās arī Jūlija Mihailovna, saķerdama aiz rokas laulāto draugu un celdama to augšā no atzveltņa. Izcēlās neaprakstāms skandāls.

— Stepan Trofimovič! — līksmi norēca seminārists. — Tagad te pa pilsētu un apkārtni klaiņā no katorgas izbēgušais Fedjka Katordznieks. Viņš laupa un nesen pastrādājis jaunu slepkavību. Atļaujiet jautāt: ja pirms piecpadsmit gadiem jūs viņu nebūtu nodevis rekrūšos, lai samaksātu kāršu parādu, tas ir, nebūtu gluži vienkārši paspēlējis kārtīs, sakiet — vai viņš būtu nokļuvis katorgā? Vai būtu eksistences cīņā slepkavojis cilvēkus tā kā tagad? Ko teiksiet, estēta kungs?

Es atsakos aprakstīt turpmākās scēnas. Pirmkārt — atskanēja neganti aplausi. Aplaudēja ne visi, varbūt tikai kāda piektā daļa zāles, toties aplaudēja neganti. Visa pārējā publika metās uz izeju, bet, tā kā aplaudējošie visu laiku spiedās uz priekšu pie estrādes, notika vis-pārējs apjukums. Dāmas palaikam iekliedzās, dažas jaunkundzes sāka raudāt un lūdzās uz mājām. Lembke, stāvēdams pie savas vietas, neprātīgi un bieži skatījās apkārt. Jūlija Mihailovna pavisam apjuka — pirmo reizi, kopš viņa darbojās mūsu pilsētā. Kas attiecas uz Stepanu Trofimoviču, tad pirmajā brīdī šķita, ka seminārista vārdi viņu patiešām satriekuši; bet pēkšņi viņš pacēla abas rokas, it kā izplezdams tās pār publiku, un iekliedzās:

— Es nokratu pīšļus no savām kājām un nolādu… Beigas … beigas …

Un pagriezies aizskrēja aiz kulisēm, draudīgi mētādams rokas.

— Viņš apvainojis sabiedrību! … Šurp Verhovenski! — negantnieki sāka rēkt. Gribēja pat dzīties viņam pakaļ. Savaldīt tos nebija iespējams, vismaz tobrīd ne, un tad — pēkšņi notika galīgā katastrofa, sapulcē it kā sprāga bumba: trešais runātājs — tas maniaks, kas visu laiku aiz kulisēm bija vicinājis dūres, izsteidzās uz skatuves.

Viņš izskatījās gluži kā traks. Ar platu, triumfējošu, bezgala pašapzinīgu smaidu viņš noraudzījās satrauktajā /.alē un, likās, pats priecājās par nekārtībām. Viņu nemaz nemulsināja tas, ka nāksies runāt tādā varzā, gluži olrādi, šis apstāklis viņam, likās, sagādāja prieku. Tas bija tik skaidri redzams, ka uzreiz pievērsa uzmanību.

— Kas tad tas? — atskanēja jautājumi, — kas tas tāds? Kuš! ko viņš grib teikt?

— Kungi! — maniaks iekliedzās visā spēkā, stāvēti ams pašā estrādes malā, un gandrīz tādā pašā spiedzošā, sievišķīgā balsī kā Karmazinovs, tikai bez muižnieciskās svepstēšanas. — Kungi! Pirms divdesmit gadiem, īsi pirms kara ar pusi Eiropas, Krievija bija visu valsts padomnieku un slepenpadomnieku ideāls. Literatūra atradās cenzūras kalpībā, universitātes studentus apmācīja soļošanā; karaspēks bija pārvērsts par baletu, bet tauta maksāja nodokļus un klusēja zem dzimtbūšanas pātagas. Patriotisms bija pārvērties par kukuļu plēšanu no dzīviem un mirušiem. Tie, kas neņēma kukuļus, tika uzskatīti par dumpiniekiem, jo jauca harmoniju. Bērzu birzis tika izcirstas, lai palīdzētu nodibināt kārtību. Eiropa trīcēja … Bet nekad vēl Krievija visā savā tūkstošgadu ilgajā bezjēdzīgajā mūžā nebija piedzīvojusi tādu kaunu…

Viņš pacēla dūri, jūsmīgi un bargi kratīdams to virs galvas, un pēkšņi sirdīgi vēzēja dūri lejup, it kā satriekdams pīšļos pretinieku. Neganti kliedzieni atskanēja no visām pusēm, nodārdēja apdullinoši aplausi. Aplaudēja nu jau bezmaz puse zāles; publika aizrāvās visvientiesīgākajā kārtā: Krieviju zākāja, visiem dzirdot, publiski, kā tad lai nerēc aiz sajūsmas?

— Tas ir ko vērts! Tas tik ir ko vērts! Urā! Nē, tā vairs nav nekāda estētika!

Maniaks sajūsmā turpināja: — Kopš tā laika pagājuši divdesmit gadi. Universitātes atvērtas, un to skaits pieaudzis. Soļošanas apmācība kļuvusi par leģendu; armijā trūkst tūkstošiem oficieru. Dzelzceļi aprijuši visus kapitālus un pārklājuši Krieviju kā zirnekļa tīkls, tā ka pēc gadiem piecpadsmit varbūt varēs arī kaut kur aizbraukt. Tilti deg tikai retumis, bet pilsētas ugunsgrēku sezonā nodeg, kā nākas, noteiktā kārtībā cita pēc citas. Tiesās tiek pasludināti Zālamana spriedumi, bet zvērinātie ņem kukuļus vienīgi tāpēc, lai paliktu dzīvi eksistences cīņā, kad viņiem jāmirst badā. Dzimtcilvēki ir brīvi un ar rīkstēm slāna cits citu, kur agrāk viņus slānīja muižnieki. Budžeta interesēs tiek izdzertas veselas jūras un okeāni šņabja, bet Novgorodā iepretī senajai un nekam nevajadzīgajai Sofijai svinīgi uzcelta milzīga bronzas bumba par piemiņu tūkstošgadu ilgajam jau pagājušajam nekārtību un bezjēdzību laikmetam… Eiropa viebjas un sāk atkal uztraukties… Piecpadsmit reformu gadi! Bet nekad vēl Krievija pat savas bezjēdzības vissmieklīgākajos laikmetos nav nonākusi…

Beidzamos vārdus nemaz nevarēja sadzirdēt aiz pūļa rēkoņas. Bija redzams, ka viņš atkal paceļ roku un triumfējoši vēlreiz to nolaiž. Sajūsma sniedzās pāri visām robežām — cilvēki kliedza, sita plaukstas, dažas dāmas pat sauca: «Pietiek! Neko labāku nepateiksiet!» Cilvēki izturējās kā piedzēruši. Orators pārlaida visiem skatienus un it kā tvīka sajūsmā pats par savu triumfu. Vienu brīdi es redzēju, ka Lembke neaprakstāmā uztraukumā kādam uz kaut ko norāda. Jūlija Mihailovna, gluži bāla, steigšus teica kaut ko viņai klāt pieskrējušam kņazam … Bet tanī brīdī vesels bars — cilvēki seši, vai-rāk vai mazāk oficiālas personas, metās no aizkulisēm uz estrādi, sagrāba oratoru un aizvilka aiz kulisēm. Nesaprotu, kā viņš bija varējis izrauties, bet viņš izrāvās, no jauna piesteidzās pie pašas malas un, dūri vicinādams, paguva vēl izkliegt pilnā rīklē:

— Bet nekad vēl Krievija nav nonākusi…

Tomēr viņu jau atkal rāva prom. Es redzēju, ka apmēram piecpadsmit cilvēki, lai atbrīvotu oratoru, metās aiz kulisēm, taču nevis pār estrādi, bet no sāniem, salauzdami vieglo aizžogojumu, tā ka tas beidzot sagāzās… Pēc tam es redzēju, neticēdams savām acīm, ka uz estrādes nez no kurienes pēkšņi uzlec studente (Virginska radiniece) ar to pašu savu vīstokli padusē, tādā pašā apģērbā, tikpat sarkana, tikpat branga, divu triju sieviešu, divu triju vīriešu un sava nāvīgā ienaidnieka ģimnāzista pavadībā. Paguvu vēl dzirdēt frāzi:

— Kungi, esmu atbraukusi, lai ziņotu par nelaimīgo studentu ciešanām un visur pamudinātu viņus uz protestu.

Bet es jau bēgu prom. Savu lenti biju iebāzis kabatā un pa sētas durvīm izkļuvu ārā no mājas.

Vispirms, protams, pie Stepana Trofimoviča.

Otrā nodaļa SVĒTKU NOBEIGUMS

I

Viņš mani nepieņēma. Bija ieslēdzies un rakstīja. Uz manu atkārtoto klauvēšanu un saukšanu atbildēja caur durvīm:

— Mans draugs, es visu esmu izbeidzis, kas var prasīt no manis vēl ko vairāk?

— Jūs neko neesat beidzis, bet tikai sekmējis to, lai viss izjuktu. Dieva dēļ, bez kalambūriem, Stepan Trofimovič; atveriet! Kaut kas jādara; pie jums vēl var ierasties un jūs apvainot…

Es uzskatīju, ka man ir tiesības būt sevišķi stingram un pat prasīgam. Baidījos, ka viņš neizdara kaut ko vēl neprātīgāku. Bet, man par brīnumu, viņš izrādīja neparastu noteiktību:

— Tad neapvainojiet mani pirmais. Pateicos jums par visu, kas bijis, bet atkārtoju, ka attiecības ar cilvēkiem, labiem un ļauniem, esmu izbeidzis. Es rakstu vēstuli Darjai Pavlovnai, kuru līdz šim biju nepiedodamā kārtā aizmirsis. Rīt, ja gribat, varēsiat to aiznest, bet tagad «merci».

— Stepan Trofimovič, es jums apgalvoju, ka apstākļi ir daudz nopietnāki, nekā jūs domājat. Jūs domājat, ka esat tur kādu satriecis? Neko jūs neesat satriecis, bet pats esat saplīsis kā tukšs stikla trauks. (Ai, es biju rupjš un nepieklājīgs! Atceros ar sarūgtinājumu.) Darjai Pavlovnai jums nav ko rakstīt… un kur jūs tagad viens bez manis dēsieties? Ko jūs sajēdzat no praktiskās dzīves? Jums droši vien vēl kaut kas padomā? Jūs tikai vēlreiz iekritīsiet, ja atkal kaut ko darīsiet…

Viņš piecēlās un pienāca pie pašām durvīm.

— Jūs esat sabijis kopā ar viņiem neilgu laiku, bet jau esat piesavinājies viņu valodu un toni. Dieu vous pardonne, mon ami, et Dieu vous garde! Bet es vienmēr esmu ievērojis, ka jūsos ir krietuma iedīgļi, un jūs varbūt vēl apdomāsieties — après le temps, protams, tāpat kā mēs visi, krievu ļaudis. Kas attiecas uz jūsu piezīmi par manu nepraktiskumu, tad atgādināšu jums kādu savu senu domu: pie mums Krievijā bezgala daudz cilvēku ar to vien noņemas, ka neganti un apnicīgi kā mušas vasarā metas virsū un pārmet nepraktiskumu visiem, tikai ne paši sev. Cher, neaizmirstiet, ka esmu uztraucies, un nemociet mani. Vēlreiz merci jums par visu, un šķirsimies kā Karmazinovs ar publiku, tas ir, aizmirsīsim viens otru pēc iespējas augstsirdīgāk. Viņš blēžojas, tik pārmērīgi lūgdams savus bijušos lasītājus, lai tie viņu aizmirst; quant à moi, es neesmu tik patmīlīgs un visvairāk ceru uz jūsu jauno, naivo sirdi: kur nu jums ilgi paturēt atmiņā nekam nederīgu veci? «Dzīvojiet vairāk», mans draugs, kā man pagājušajā vārdadienā novēlēja Nastasja (ces pauvres gens ont quelquefois des mots charmants et pleins de philosophie ). Nenovēlu jums daudz laimes — apniks; nenovēlu arī nelaimi; bet atkārtošu vienkāršās tautas filozofiju: «Dzīvojiet vairāk» un pacentieties sevišķi negarlaikoties; šo veltīgo novēlējumu es piebilstu jau no sevis. Nu, ardievu — un ardievu gluži nopietni. Nestāviet pie manām durvīm, es neatvēršu.

Viņš atgāja no durvīm, un es neko vairāk nepanācu. Lai gan Stepans Trofimovičs bija «uztraucies», viņš runāja tekoši, nesteigdamies, ar uzsvaru, acīmredzot cenzdamies mani ietekmēt. Protams, viņš uz mani mazliet dusmojās un netieši atriebās, varbūt pat par vakardienas «kibitkām» un «grīdas atvēršanos». Bet šārīta asaras publikas priekšā, lai gan tika gūta savā ziņā uzvara, padarīja viņu mazliet komisku, un viņš to zināja, taču neviens cilvēks tā nerūpējās par skaistām un nevainojamām formām attiecībās ar draugiem kā Stepans Trofimovičs. Ak, es viņu nevainoju. Bet tieši šis korektums un sarkasms, kas viņam bija palicis pēc visiem satricinājumiem, toreiz mani arī nomierināja: cilvēkam, kas — acīmredzot — tik maz bija mainījies salīdzinājumā ar parasto izturēšanos, tanī brīdī, protams, nebija ne mazākās vēlēšanās izdarīt kaut ko traģisku vai neparastu. Tā es toreiz nospriedu un, ak dievs, kā kļūdījos! Pārāk daudz ko biju palaidis garām …

Aizsteigdamies notikumiem priekšā, citēšu dažas pirmās nndas no tās vēstules Darjai Pavlovnai, ko viņa tiešām jau otrā dienā saņēma.

«Мол enfant, mana roka trīc, bet es esmu visu pabeidzis. Jūs nebijāt klāt, kad es pēdējo reizi devos cīņā ar cilvēkiem; jūs neatbraucāt uz šo «lasījumu» un labi darījāt. Bet jums pastāstīs, ka mūsu Krievijā, kur palicis lik maz vīru ar raksturu, cēlās kāds sparīgs cilvēks un, lai gan viņam no visām pusēm draudēja nāves briesmas, pateica tiem muļķīšiem patiesību par viņiem pašiem, proti, ka viņi ir muļķīši. O, ce sont des pauvres petits vauriens et rien de plus, des petits muļķīši — voi/à le mot! Kauliņi ir mesti; es aizeju no šīs pilsētas uz visiem laikiem un nezinu, uz kurieni. Visi, ko esmu mīlējis, no manis novērsušies. Bet jūs, jūs, tīrā un naivā būtne, jūs, lēnīgā, kuras liktenis pēc kādas untumainas un patvarīgas sirds’ vēlēšanās tikko nesa vienojās ar manējo, jūs, kas varbūt ar nicināšanu noskatījāties, kad lēju mazdūšības asaras mūsu nenotikušo laulību priekšvakarā, jūs, kas uz mani varat raudzīties tikai kā uz komisku personu, — ak, jums, jums skan manas sirds pēdējais kliedziens, pret jums, jums vienīgo es jūtu savu pēdējo pienākumu! Es taču nevaru uz mūžu atstāt jūs un pieļaut, ka jūs domātu par mani kā par nepateicīgu muļķi, nejēgu un egoistu, kā droši vien jums par mani skandina kāda nepateicīga un nežēlīga sirds, kuru es diemžēl nespēju aizmirst…»

Un tā tālāk, un tā tālāk — pavisam četras liela formāta lappuses.

Par atbildi uz viņa «neatvēršu» uzsitis trīs reizes ar dūri pa durvīm un nokliedzis, ka viņš vēl šodien pat trīs reizes sūtīs man pakaļ Nastasju, bet ka tad es pats vairs nenākšu, pametu viņu un aizsteidzos pie Jūlijas Mihailovnas.

и

Te es kļuvu par liecinieku nekrietnai ainai: nabaga sievieti krāpa, acīs skatoties, un es nekā nevarēju darīt. Tiešām, ko es varēju viņai teikt? Biju jau paguvis mazliet attapties un apsvērt, ka man ir vienīgi kaut kādas sajūtas, aizdomu pilnas nojautas un nekas vairāk. Es atradu viņu raudam, gandrīz histērijā, ap galvu odekolona apliekamie, uz galdiņa glāze ūdens. Viņas priekšā stāvēja Pjotrs Stepanovičs, kas runāja bez mitas, un kņazs, kurš klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Jūlija Mihailovna raudādama un vaimanādama pārmeta Pj otram Stepanovičam, ka tas esot «atkritējs». Mani uzreiz pārsteidza, ka visu šārīta neveiksmi, visu kaunu, vārdu sakot, visu viņa izskaidroja vienīgi ar Pjotra Stepanoviča prombūtni.

Bet Pjotrā Stepanovičā es pamanīju kādu svarīgu pārmaiņu: viņš bija par kaut ko it kā jau pārāk noraizējies, gandrīz nopietns. Parasti viņš nekad nelikās nopietns, vienmēr smējās, pat tad, kad dusmojās, bet dusmojās viņš bieži. Jā, viņš pat tagad bija nikns, runāja rupji, nevērīgi, īgni un nepacietīgi. Pjotrs Stepanovičs apgalvoja, ka Gaganova dzīvoklī, kur agri no rīta nejauši iegriezies, viņam uznākušas galvas sāpes un vemšana. Ak vai, nabaga sievietei ļoti gribējās, lai viņu vēl krāpj! Galvenais jautājums, par ko tanī brīdī sprieda, bija — būt vai nebūt ballei, tas ir, visai svētku otrajai daļai? Jūlija Mihailovna neparko nebija ar mieru pēc «šārīta apvainojumiem» ierasties ballē, citiem vārdiem izsakoties, no sirds vēlējās, lai viņu piespiež to darīt un piespiež katrā ziņā viņš, Pjotrs Stepanovičs. Jūlija Mihailovna raudzījās uz viņu kā uz orākulu un, liekas, ja viņš pašreiz būtu aizgājis, būtu nolikusies slimības gultā. Bet Pjotrs Stepanovičs nemaz negribēja iet prom: viņam pašam vajadzēja visiem spēkiem panākt, lai balle šodien notiek un lai Jūlija Mihailovna tajā katrā ziņā ierodas…

— Nu, kas tur ko raudāt? Jums katrā ziņā vajadzīga scēna? Gribat uz kādu izgāzt dusmas? Nu tad izgāziet uz mani, tikai drīzāk, tāpēc ka laiks iet uz priekšu un vajag izlemt. Kas ar lasījumu izbojāts, to ar balli izlabosim. Arī kņazs domā tāpat. Jā, nebijis kņazs, diez kā vēl viss tur būtu beidzies?

Kņazs sākumā bija pret balli (tas ir, pret Jūlijas Mihailovnas ierašanos ballē, bet pašai ballei katrā ziņā vajagot notikt), taču pēc vairākkārtējas atsaukšanās uz viņa domām sāka par piekrišanas zīmi pamazām īdēt.

Mani pārsteidza arī Pjotra Stepanoviča pārāk nepieklājīgais tonis. Ai, es ar sašutumu noraidu jau vēlāk

izplatītās nekrietnās tenkas it kā par kaut kādiem Jūlijas Mihailovnas sakariem ar Pjotru Stepanoviču. Nekā tamlīdzīga nebija un nevarēja būt. Viņš bija ieguvis varu pār Jūliju Mihailovnu vienīgi ar to, ka no sākta gala visiem spēkiem piebalsoja, kad viņa sapņoja par sabiedrības un • ministrijas ietekmēšanu, ka iepazinās ar viņas plāniem, pats tos viņai izgudroja, glaimoja visrupjākā kārtā, iepina viņu savos tīklos un kļuva viņai nepieciešams kā gaiss.

Ieraudzījusi mani, viņa, acis zibinādama, iesaucās:

— Nu pajautājiet viņam, viņš tāpat kā kņazs visu laiku bija manā tuvumā. Sakiet — vai nav skaidrs, ka tā ir sazvērestība, nekrietna, viltīga sazvērestība, lai darītu man un Andrejam Antonovičam cik vien iespējams vairāk ļauna? Ak, viņi bija norunājuši! Viņiem bija iz-strādāts plāns. Tā ir sazvērnieku banda, vesela banda!

— Jūs pārspīlējat kā allaž. Vienmēr jums galvā vesela poēma. Bet es priecājos par šā kunga ierašanos (viņš izlikās, ka aizmirsis manu vārdu) … viņš mums pateiks savas domas.

— Manas domas, — es pasteidzos, — pilnīgi saskan ar Jūlijas Mihailovnas domām. Sazvērestība bija acīm redzama. Es jums atnesu savu lenti, Jūlija Mihailovna. Vai balle notiks vai ne — tā, protams, nav mana darīšana, jo man par to nav nekādas teikšanas; bet mana rīkotāja loma ir beigusies. Piedodiet manu straujumu, bet es nevaru rīkoties pretēji veselam saprātam un savai pārliecībai.

— Dzirdiet, dzirdiet! — Viņa sasita rokas. 473

— Dzirdu un teikšu jums, lūk, ko, — Pjotrs Stepanovičs pievērsās man, — tā vien šķiet, ka jūs visi esat kaut ko sliktu ieēduši, tāpēc murgojat. Manuprāt, nekas nav noticis, itin nekas tāds, kas šai pilsētā nebūtu noticis līdz šim un kas vienmēr nebūtu varējis notikt. Kas par sazvērestību? Iznācis nesmuki, muļķīgi un apkaunojoši, bet kur te sazvērestība? Un vēl pret Jūliju Mihailovnu, pret viņu lutinātāju, labvēli, kas bez vajadzības piedeva viņiem visas nerātnības? Jūlija Mihailovna! Ko es jums skandināju visu mēnesi bez apstājas? No kā brīdināju? Nu kam jums, kam jums bija vajadzīgi visi šie cilvēki? Kāda vajadzība bija sapīties ar visādiem ļautiņiem? Kādēļ? Kālab? Apvienot sabiedrību? Apžēlojieties, vai tad tie apvienosies!

16 — F. Dostojevskis, VII

— Kad jūs mani brīdinājāt? Gluži otrādi, jūs atzināt manu rīcību par pareizu, jūs pat prasījāt… Es, atzīstos, nevaru vien beigt brīnīties … Jūs pats vedāt pie manis daudzus dīvainus cilvēkus.

— Gluži otrādi, es ar jums strīdējos, nevis atzinu jūsu rīcību par pareizu, bet vest — tiesa, vedu, taču tad, kad viņi paši bija sākuši līst dučiem un arī tikai beidzamajā laikā, lai noorganizētu «literāru kadriļu», jo bez šiem pļēguriem nevarēja iztikt. Taču esmu gatavs derēt, ka šodien ne viens vien desmits pļēguru tika ielaists iekšā bez biļetēm!

— Noteikti, — es apstiprināju.

— Redziet nu, jūs jau piekrītat. Atcerieties, kāds te beidzamajā laikā bija noskaņojums, tas ir, visā pilsētā? Te taču valdīja viena vienīga nekautrība, bezkaunība; tas taču bija nepārtraukts, atklāts skandāls. Bet kas atbalstīja? Kas sedza ar savu autoritāti? Kas sajauca visiem prātus? Kas sakaitināja visus tos sīkos ļautiņus? Jūsu albumā taču attēloti visi šejienes ģimeņu noslēpumi. Vai jūs nebijāt tā, kas glaudīja galviņas saviem dzejniekiem un zīmētājiem? Vai jūs nedevāt skūpstīt rociņu Ļamšinam? Vai jūsu klātbūtnē seminārists nenolamāja īsteno valsts padomnieku un ar trānainiem zābakiem nesabojāja viņa meitai kleitu? Ko tad jūs brīnāties, ka publika noskaņota pret jums?

— Bet tas taču ir jūsu, jūsu pašu darbs! Ak mans dievs!

— Nē, es jūs brīdināju, mēs strīdējāmies, dzirdiet, mēs strīdējāmies!

— Jūs taču melojat, acīs skatīdamies.

— Nu, protams, jums ir viegli tā runāt. Jums tagad ir vajadzīgs kāds upuris, uz ko izgāzt dusmas, nu tad izgāziet uz mani, es jau teicu. Labāk pievērsīšos jums, kungs. (Viņš vēl arvien nevarēja atcerēties manu vārdu.) Saskaitīsim uz pirkstiem: es apgalvoju, ka, nerēķinot Ļiputinu, nekādas sazvērestības nav bijis, ne-kā-das! Es to pierādīšu, bet vispirms paanalizēsim Ļiputinu. Viņš nolasīja muļķa Ļebjadkina dzejoli — vai tā, pēc jūsu domām, ir sazvērestība? Bet vai jūs nesaprotat, ka Ļiputinam tas varēja likties gluži vienkārši asprātīgs? Patiešām, no tiesas asprātīgs. Viņš gluži vienkārši uznāca uz estrādes, lai visus izsmīdinātu un uzjautrinātu — un labvēli Jūliju Mihailovnu pirmām kārtām, tas ir viss.

Neticat? Nu, vai tas neatbilst tam pašam noskaņojumam, kāds te valdīja veselu mēnesi? Unf ja vēlaties, izteikšu visu: dieva vārds, citos apstākļos varbūt nekas sevišķs arī nebūtu noticis! Rupjš joks, nu, pārāk stiprs, bet tomēr

smieklīgs, vai ne, smieklīgs?

— Kā! Jūs uzskatāt Ļiputina rīcību par asprātīgu? — Jūlija Mihailovna iesaucās ārkārtīgā sašutumā, — izdarīt kaut ko tik muļķīgu, tik netaktisku, tādu nekrietnību, nelietību, pie tam ar nolūku, nē, jūs nemaz neticat tam, ko runājat! Tad jau jūs pats esat piedalījies sazvērestībā kopā ar viņiem!

— Katrā ziņā, sēdēju aizmugurē, biju paslēpies, darbināju visu mehānismu! Ja es būtu piedalījies sazvērestībā — saprotiet kaut vai to! — tad nebūtu aprobežojies ar Ļiputinu vien! Tātad es, pēc jūsu domām, biju norunājis arī ar papiņu, lai viņš tīšuprāt saceļ tādu skandālu? Nu, kas vainīgs, ka papiņam ļāva lasīt? Kas jūs vakar centās atturēt, vēl vakar, vakar?

— Oh, hier il avait tant d’esprit,] es tā cerēju, un turklāt viņam ir manieres; domāju, ka viņš un Karmazinovs … un še tev!

— Jā, un še tev. Taču, par spīti visam tant d’esprit, papiņš iezāģēja, bet, ja es iepriekš būtu zinājis, ka viņš tā iezāģēs, tad, piederēdams pie neapšaubāmajiem sazvērniekiem pret jūsu svētkiem, bez šaubām, nebūtu sācis jūs vakar pierunāt, lai neceļat āzi par dārznieku, vai ne? Bet es taču vakar centos jūs atrunāt — centos atru-nāt tāpēc, ka nojautu, kas notiks. Visu paredzēt, protams, nebija iespējams: viņš droši vien arī pats līdz beidzamajam brīdim nezināja, ko spers vaļā. Tie nervozie vecīši jau nav ņemami par pilnu! Bet vēl var stāvokli glābt: publikai par prieku rīt pat administratīvā kārtā un ar visu vajadzīgo cieņu aizsūtiet pie viņa divus ārstus apjautāties par veselību, varētu pat šodien, un lai nogādā tieši uz slimnīcu un apliek aukstas kompreses. Vismaz visi sāks smieties un redzēs, ka nav iemesla apvainoties. Es to vēl šodien paziņošu ballē, jo esmu viņa dēls. Citādi ir ar Karmazinovu, tas, būdams īsts ēzelis, ņēmās ar savu sacerējumu veselu stundu — tas nu, bez šaubām, piedalījās sazvērestībā kopā ar mani! Sak, iezāģēšu ari es, lai kaitētu Jūlijai Mihailovnai!

— Akr Karmazinovs, quelle ho rite! Es aiz kauna par mūsu publiku gribēju vai zemē ielīst.

— Nu, es zemē nebūtu līdis, bet būtu viņu pašu norāvis zemē. Publikai taču bija taisnība. Bet kas atkal vainīgs, ka uzaicināja Karmazinovu? Vai es jums viņu uztiepu vai ne? Vai piedalījos viņa dievināšanā vai ne? Nu, bet velns ar viņu, taču trešais maniaks, politiskais, tas ir pavisam kas cits. Te nu visi nošāva greizi un nebija vainīga tikai mana sazvērestība.

— Ak, nerunājiet, tas ir šausmīgi, šausmīgi! Šai ziņā vienīgi es, es esmu vainīga!

— Protams, bet te nu es jūs attaisnošu. Kas gan viņiem var izsekot —• tiem vaļsirdīgajiem! No tiem pat Pēterburgā nav glābiņa. Viņu taču jums rekomendēja un vēl kā! Tad nu piekrītiet, ka tagad jums ir pat pienākums ierasties ballē. Tas taču bija svarīgs notikums, jūs pati viņu uzvedāt uz estrādes. Tieši jums tagad publiski jāpaziņo, ka ar viņu nesolidarizējaties, ka viņš atrodas jau policijas rokās un ka jūs esat tikusi nesaprotamā kārtā maldināta. Jums ar sašutumu jāpaziņo, ka bijāt kļuvusi par vājprātīga cilvēka upuri. Jo viņš taču ir vājprātīgs, un vairāk nekas. Par viņu tā arī jāpasaka. Es tos kodējus ciest nevaru. Es pats runāju varbūt vēl asāk, taču ne no katedras. Bet viņi tieši tagad klaigā par senatoru.

— Par kādu senatoru? Kas klaigā?

— Redziet, es pats neko nesaprotu. Vai jums, Jūlija Mihailovna, nekas nav zināms par kādu senatoru?

— Senatoru?

— Redziet, viņi ir pārliecināti, ka uz šejieni tiek sūtīts senators un ka Pēterburgā nolemts jūs atcelt. Es to no daudziem esmu dzirdējis.

— Arī es esmu dzirdējis, — es apstiprināju.

— Kas to saka? — Jūlija Mihailovna pietvīka līdz ausu galiem.

— Tas ir, kas pirmais to teicis? Kā lai es to zinu? Bet runā. Visi runā. Sevišķi vakar runāja. Visi izliekas tādi kā pārāk nopietni, lai gan neko nevar saprast. Protams, gudrākie un kompetentākie nerunā, bet arī no tiem daži uzklausa, ko runā citi.

— Kāda nekrietnība! Un … kāda muļķība!

— Nu tad tieši tāpēc jums jāierodas, par spīti tiem muļķiem.

— Atzīstos, es pati jūtu, ka tas ir pat mans pienākums, bet… ja nu būs jāpiedzīvo jauns negods? Ja nu apmeklētāji neierodas? Neviens taču neieradīsies, neviens, neviens!

— Cik dedzīga pārliecība! Tie jums neieradīsies? Kad kleitas sašūtas, kad jaunkundzēm tērpi gatavi? Es brīnos par jums kā par sievieti. Tad ta cilvēku pazīšana!

— Maršaliene nebūs, nebūs!

— Kas tad galu galā noticis! Kāpēc neieradīsies? — viņš beidzot iekliedzās niknā nepacietībā.

— Kauns un negods — tas ir noticis. Nezinu īsti, kas bijis, taču bija kaut kas tāds, ka pēc tam man nav iespējams rādīties ballē.

— Kāpēc? Galu galā kādā ziņā tad jūs esat vainīga? Kāpēc uzveļat vainu sev? Vai tad drīzāk nav vainojama publika, tie jūsu sirmie ierēdņi, jūsu ģimeņu galvas? Viņiem vajadzēja tos neliešus savaldīt — jo uzdarbojās vienīgi palaidņi un nelieši, nekā nopietnāka jau nebija. Nekur nevienā sabiedrībā policija viena pati nespēj tikt galā. Bet pie mums katrs, ienākdams zālē, prasa, lai viņa apsargāšanai norīko īpašu iecirkņa uzraugu. Nesaprot, ka sabiedrībai pašai sevi jāaizsargā. Bet ko pie mums šādos apstākļos dara ģimeņu galvas, augstie ierēdņi, sievas un meičas? Cieš klusu un božas. Nav pat tik daudz sabiedriskas iniciatīvas, lai savaldītu palaidņus.

— Ak, tie ir zelta vārdi! Cieš klusu, božas un… skatās apkārt.

— Bet, ja tā ir patiesība, tad jums vakarā tā arī jāpasaka balsī — lepni, stingri. Jāparāda, ka neesat satriekta. Tieši tiem vecīšiem un mātēm. Ak, jūs jau to pratīsiet, jums ir talants, gaiša galva. Jūs viņus sapulcēsiet ap sevi un tad skaļi, lai visi dzird. Bet pēc tam korespondenci «Balsī» un «Biržas Ziņās». Pag, es pats to uzņemšos, es jums visu izkārtošu. Protams, vairāk uzmanības, vērot bufeti; lūgt kņazu, lūgt šo kungu… Jūs taču nedrīkstat mūs atstāt, monsieur, kad jāsāk viss no jauna. Nu, un beidzot jūs zem rokas ar Andreju Antonoviču. Kā Andrejam Antonovičam .ar veselību?

— Ai, cik netaisns, cik nepareizs, cik apvainojošs vienmēr bijis jūsu spriedums par šo cilvēku, kas ir tīrais eņģelis! — Jūlija Mihailovna pēkšņi iesaucās negaidītā jūtu uzplūdumā un bezmaz caur asarām, spiezdama mutautiņu pie acīm. Pjotrs Stepanovičs pirmajā brīdī pat sastomījās:

— Apžēlojieties, es … ko tad es… es vienmēr …

— Jūs nekad, nekad! Jūs nekad neesat viņu pienācīgi novērtējis!

— Nekad nav iespējams izprast sievieti! — Pjotrs Stepanovičs noburkšķēja ar greizu smīnu.

— Viņš ir vispatiesīgākais, visdelikātākais cilvēks, viņš ir eņģelis! Vislabsirdīgākais cilvēks!

— Apžēlojieties, kas attiecas uz labsirdību … es vienmēr esmu atzinis viņa labsirdību …

— Nekad! Bet lai nu tas paliek. Es pārāk neveikli viņu aizstāvēju. Šorīt arī tā jezuīte, maršaliene, izmeta dažus sarkastiskus vārdus par vakardienas notikumu.

— Ak, vai nu viņai tagad prātā vakardienas notikums, viņai jādomā par to, kas noticis šodien. Un kāpēc jūs tik ļoti raizējaties par to, ka viņa neieradīsies ballē? Protams, neieradīsies, ja jau iejaukta tik lielā skandālā. Varbūt viņa nemaz nav vainīga, tomēr reputācija pagalam, rociņas netīras.

— Ko jūs runājat, es nesaprotu: kāpēc rokas netīras? — Jūlija Mihailovna izbrīnā iepleta acis.

— Tas ir, es taču neapgalvoju, bet pilsētā jau skandina, ka viņa bijusi tā savedēja.

— Ko tas nozīmē? Kas par savedēju?

— Kā, vai tad jūs vēl nezināt? — viņš iesaucās ar liekuļotu izbrīnu. — Savedusi Stavroginu un Ļizavetu Nikolajevnu!

— Ko? Kas? — mēs visi iesaucāmies.

— Un jūs tiešām nezināt? Brīnums! Notikuši īsti traģiromāni: Ļizavetai Nikolajevnai labpaticis tieši no maršalienes karietes pārsēsties Stavrogina karietē un gaišā dienas laikā aizlaisties ar viņu uz Skvorešņikiem. Vēl tikai pirms stundas, nebūs pat vēl ne stunda.

Mēs apstulbām. Protams, sākām iztaujāt sīkāk, bet, kā par brīnumu, kaut arī viņš pats «nejauši» bijis notikuma aculiecinieks, tomēr nevarēja neko tuvāk pastāstīt. Notikums it kā norisinājies tā: kad maršaliene pēc «lasījuma» pievedusi Ļizu un Mavrikiju Nikolajeviču pie mājas, kur dzīvo Ļizas māte (kurai joprojām bija slimas kājas), netālu no ieejas, soļus divdesmit piecus sāņus, gaidījusi kāda kariete. Izlēkusi pie ieejas laukā, Ļiza steigusies taisni pie šīs karietes; durtiņas atvērušās un aizcirtušās; Ļiza uzsaukusi Mavrikijam Nikolajevičam: «Esiet saudzīgs pret mani!» — un kariete aizjoņojusi uz Skvorešņikiem. Uz mūsu steidzīgajiem jautājumiem: «Vai tas noticis pēc norunas? Kas sēdēja karietē?» — Pjotrs Stepanovičs atbildēja, ka neko nezinot, ka, protams, bijis norunāts, bet ka paša Stavrogina karietē nav saskatījis, varbūt tur sēdējis kambarsulainis, vecais Aleksejs Jegoričs. Uz jautājumu: «Kā tad jūs tur gadījāties? Un kā jūs tik droši zināt, ka Ļiza aizbraukusi uz Skvorešņikiem?» — viņš atbildēja, ka gadījies tur garāmejot, bet, ieraudzījis Ļizu, pat pieskrējis pie karietes (un tomēr nav saskatījis, kas sēž iekšā, lai gan parasti ir gaužām ziņkārīgs!), tomēr Mavrikijs Nikolajevičs ne tikai nav dzinies pakaļ, bet pat nav mēģinājis Ļizu atturēt, pat ar savu roku valdījis maršaliem, kas pilnā balsī kliegusi: «Viņa dodas pie Stavrogina, viņa dodas pie Stavrogina!» Tad es pēkšņi zaudēju pacietību un pārskaities uzkliedzu Pjotram Stepanovičam:

— To tu, nelieti, esi izkārtojis! Tur tev pagāja priekšpusdiena. Tu palīdzēji Stavroginam, tu atbrauci karietē, tu viņu iesēdināji… tu, tu, tu! Jūlija Mihailovna, tas ir jūsu ienaidnieks, viņš pazudinās arī jūs! Piesargieties!

Un es pa kaklu pa galvu izdrāzos ārā.

Līdz šim vēl nesaprotu un pats brīnos, kā es varēju viņam toreiz tā uzkliegt. Bet es biju pilnīgi pareizi uzminējis: kā vēlāk noskaidrojās, viss bija noticis gandrīz taisni tā, kā es viņam tiku izteicis. Galvenais, pārāk skaidri bija redzama viltība, ar kādu viņš pavēstīja jauno ziņu. Viņš to nestāstīja tūliņ pēc ierašanās kā sevišķi svarīgu jaunumu, bet izlikās, it kā mēs jau visu zinām arī bez viņa — kas tik īsā laikā nebija iespējams. Bet, ja arī būtu zinājuši, tik un tā nebūtu varējuši klusēt tik ilgi, kamēr viņš sāks par to runāt. Viņš nebija varējis ari dzirdēt, ka pilsētā jau «skandina» par maršaliem — atkal tāpēc, ka laiks bija par īsu. Bez tam stāstīdams viņš pāris reižu kaut kā nekrietni un vieglprātīgi pasmaidīja, droši vien uzskatīdams mūs par pilnīgi apšmauktiem muļķiem. Bet man vairs nebija vaļas domāt par viņu; galvenajam faktam es ticēju un izdrāzos no Jūlijas Mihailovnas, ne-valdīdams vairs pār sevi. Katastrofa bija skārusi mani pašā sirdī. Man bija tik sāpīgi, ka acīs riesās asaras; jā, es varbūt pat raudāju. Nezināju, ko lai nu daru. Metos pie Stepana Trofimoviča, bet nīgrais cilvēks atkal neatvēra durvis. Nastasja, bijīgi čukstēdama, man apgalvoja, ka viņš atdusoties, bet es nenoticēju. Ļizas mājā man izdevās iztaujāt sulaiņus; viņi apstiprināja bēgšanas faktu, bet neko vairāk paši nezināja. Mājā valdīja satraukums, slimajai kundzei sākās ģīboņi; bet pie viņas atradās Mavrikijs Nikolajevičs. Man likās neiespējami saukt ārā Mavrikiju Nikolajeviču. Uz jautājumiem par Pjotru Stepanoviču man apstiprināja, ka viņš beidzamajās dienās ložņājis pa māju, lāgiem pat divreiz dienā. Sulaiņi bija noskumuši un runāja par Ļizu ar tādu kā sevišķu godbijību; viņu te mīlēja. Ka viņa aizgājusi postā, galīgi postā — par to es nešaubījos, taču notikuma psiholoģisko pusi nekādi nespēju saprast, it īpaši pēc viņas vakardienas scēnas ar Stavroginu. Skraidīt pa pilsētu un ievākt ziņas pazīstamās, ļauna prieka pārņemtās ģimenēs, kur vēsts tagad jau, protams, būs izplatījusies, man likās pretīgi un arī Ļizai pazemojoši. Bet dīvaini, ka es iegriezos pie Darjas Pavlovnas, kur gan mani nepieņēma (Stavroginu mājā kopš vakardienas nevienu nepieņēma); nezinu, ko es būtu varējis viņai teikt un kādēļ pie viņas gāju. No turienes es devos pie viņas brāļa. Šatovs noklausījās, drūmi klusēdams. Piebildīšu, ka sastapu viņu tik nomāktā garastāvoklī kā vēl nekad; viņš bija briesmīgi domīgs un uzklausīja mani it kā piespiezdamies. Šatovs gandrīz nekā neteica un sāka staigāt pa savu istabiņu uz priekšu un atpakaļ, no kakta uz kaktu, stiprāk nekā parasti klaudzinādams zābakus. Kad es jau kāpu lejā pa kāpnēm, viņš man nokliedza pakaļ, lai aizejot pie Ļiputina. «Tur jūs visu dabūsiet zināt.» Taču pie Ļiputina es neaizgāju, bet, nosoļojis krietnu gabalu, griezos atpakaļ pie Šatova un, pavēris durvis, iekšā neiedams, lakoniski ierosināju bez kādiem paskaidrojumiem: vai viņš šodien neaizietu pie Marjas Timofejevnas? Par atbildi Šatovs izlamājās, un es aizgāju. Pierakstu, lai neaizmirstu, ka tanī pašā vakarā viņš speciāli bija aizgājis uz pilsētas nomali pie Marjas Timofejevnas, kuru sen nebija redzējis. Šatovs bija to atradis samērā veselu un labā omā, bet Ļebjadkins bijis piedzēries kā mārks un gulējis uz dīvāna pirmajā istabā. Tas bijis tieši deviņos vakarā. Tā Šatovs pats man atstāstīja jau otrā dienā, steigā sastapis mani uz ielas. Es jau pēc pulksten deviņiem biju nodomājis aiziet uz balli, taču ne vairs kā «jauns cilvēks rīkotājs» (arī mana lente bija palikusi pie Jūlijas Mihailovnas), bet aiz nepārvaramas ziņkārības paklausīties (neiztaujājot), ko pilsētā runā par visiem šiem notikumiem. Un arī uz Jūliju Mihailovnu man gri-bējās paskatīties — kaut vai iztālēm. Es stipri pārmetu sev, ka biju pirmīt no viņas tik nesavaldīgi aizdrāzies.

III

Visa šī nakts ar saviem gandrīz bezjēdzīgajiem notikumiem un drausmīgo «finālu» rīta pusē man vēl līdz šim laikam šķiet kā ķēmīgs, murgu pilns sapnis un ir kļuvusi — vismaz man — par manas hronikas visbaismīgāko daļu. Kaut arī es balles sākumu nokavēju, tomēr ierados uz tās beigām — tik ātri ballei bija lemts beigties. Bija jau pāri desmitiem, kad nonācu pie maršalienes nama; tā pati šārīta Baltā zāle, kurā notika lasījums, īsā laikā bija uzposta un pārvērsta par galveno dejas zāli, kā bija paredzēts, visai pilsētai. Kaut gan es jau kopš priekšpusdienas biju noskaņots pret balli — taču tik bēdīgu patiesību nevarēju paredzēt: nebija ieradusies neviena augstāko aprindu ģimene; trūka pat kaut cik nozīmīgāku ierēdņu, bet tā jau bija ārkārtīgi slikta zīme. Kas attiecas uz dāmām un jaunkundzēm, tad Pjotra Stepanoviča šodienas aprēķini (tagad jau nepārprotami redzama to ļaunprātība) izrādījās augstākā mērā nepareizi: bija ieradušās ārkārtīgi maz — uz četriem vīriešiem diez vai iznāca viena dāma, turklāt kas par dāmām! «Kaut kādas» zemāko pulka oficieru sievas, pasta darbinieku un sīku ierēdnīšu otrās puses, trīs . dakterienes ar meitām, divas trīs nabadzīgas muižnieces, iepriekš jau pieminētā sekretāra septiņas meitas un viena brāļameita, tirgones, — vai nu to bija gaidījusi Jūlija Mihailovna? Pat puse tirgoņu nebija ieradušies. Lai gan trūka itin visu mūsu augstmaņu, vīriešu tomēr bija krietni daudz, bet tie atstāja nepatīkamu un aizdomīgu iespaidu. Protams, bija daži visai rāmi un pieklājīgi oficieri ar savām sievām, vairāki gaužām paklausīgi ģimenes galvas, kā, piemēram, tas pats sekretārs, septiņu meitu tēvs. Visi šie lēnīgie, sīkie ļautiņi bija ieradušies, tā sakot, «apstākļu spiesti», kā izteicās viens no šiem kungiem. Bet, no otras puses, bezgala daudz nasku vīru un bez tam bezgala daudz tādu personu, par kurām mēs ar Pjotru Stepanoviču šodien izteicām aizdomas, ka tās ielaistas bez biļetēm, likās, bija saradies vairāk nekā dienā. Viņi pagaidām sēdēja bufetē un ieradušies devās tieši uz bufeti kā uz iepriekš norunātu vietu. Tā vismaz man likās. Bufete atradās istabu anfilādes galā plašā zālē, kur bija novietojies Prohoričs līdz ar visiem kluba virtuves kārdinājumiem un vilinošu dzērienu un uzkodu izstādi. Es pamanīju dažas personas bezmaz cauros svārkos, visai apšaubāmos, ballei pārāk nepiemērotos ģērbos; šie vīri acīmredzot bija ar lielām pūlēm un uz īsu laiku atskurbināti un nez no kurienes izrauti, likās — pat no citām pilsētām. Es, protams, zināju, ka, pēc Jūlijas Mihailovnas idejas, bija paredzēts rīkot ļoti demokrātisku balli, «nenoraidot arī sīkpilsoņus, ja kāds no tiem pirktu biļeti». Šos vārdus viņa droši varēja izteikt savā komitejā, būdama pilnīgi pārliecināta, ka nevienam no mūsu pilsētas sīkpilsoņiem, kas visi bija nabadzīgi, neienāks prātā pirkt biļeti. Un tomēr man radās šaubas, vai šos drūmos un gandrīz vai skrandainos svārkos ģērbušos vīrus drīkstēja laist iekšā, lai cik demokrātiski noskaņota bija komiteja. Bet kas tad viņus bija ielaidis un kādā nolūkā? Ļiputinam un Ļamšinam bija jau atņemtas rīkotāju lentes (lai gan ballē viņi bija ieradušies, jo piedalījās «literārajā kadriļā»); bet Ļiputina vietu, man par lielu brīnumu, bija ieņēmis tas pats seminārists, kurš visvairāk sakompromitēja «lasījumu», uzbrukdams Stepanam Trofimovičam, un Ļamšina vietu — pats Pjotrs Stepanovičs; kas šādos apstākļos varēja būt gaidāms? Es centos ieklausīties sarunās. Daži izteiktie uzskati pārsteidza ar savu aplamību. Tā, piemēram, kādā pūlītī apgalvoja, ka notikumu ar Stavroginu un Ļizu esot kārtojusi Jūlija Mihailovna un par to saņēmusi no Stavrogina naudu. Minēja pat summu. Apgalvoja, ka arī svētkus viņa esot sarīkojusi šajā nolūkā, tāpēc tad nu puse pilsētas neesot ieradusies, jo cilvēki par notikumu uzzinājuši, bet pats Lembke bijis tā pārsteigts, ka «sajucis prātā», un tagad Jūlija Mihailovna «vadājot apkārt» jukušu cilvēku. Bija daudz smieklu, aizsmakušu, nesavaldīgu un viltīgu. Visi briesmīgi kritizēja arī balli, bet Jūliju Mihailovnu lamāja bez kādas kautrēšanās. Vispār tā bija iereibušu un nemierīgu cilvēku juceklīga, saraustīta pļāpāšana, tā ka grūti bija saprast un kaut ko izlobīt. Turpat bufetē bija novietojušies arī ^luži vienkārši jautrības” mīļotāji, pat dažas tādas dāmas, ko nekas vairs nevarēja pārsteigt un nobiedēt, ļoti mīlīgas un jautras dāmas, lielākoties oficieru sievas ar saviem vīriem. Tie bija sasēdušies kompānijās pie atsevišķiem galdiņiem un ārkārtīgi omulīgi dzēra tēju. Bufete bija pārvērtusies par patīkamu apmešanās vietu bezmaz pusei no visas sanākušās publikas. Un pēc kāda laiciņa visai šai drūzmai vajadzēja plūst iekšā zālē; bija pat bail to iedomāties.

Pagaidām Baltajā zālē ar kņaza līdzdalību bija noorganizējušās trīs šķidras kadriļas. Jaunkundzes dejoja, bet vecāki skatījās un priecājās. Bet arī te daudzi no šiem cienījamajiem cilvēkiem sāka domāt, kā lai viņi. pajautrinājuši savas jaunkundzes, tiek prom jau laikus, nevis tad, «kad būs sācies». Itin visi bija pārliecināti, ka katrā ziņā sāksies. Man būtu grūti attēlot pašas Jūlijas Mihailovnas garastāvokli. Es ar viņu netiku runājis, kaut arī piegāju diezgan tuvu klāt. Manu sveicienu, kad nācu iekšā, viņa neatņēma, jo nepamanīja mani (tiešām nepamanīja). Viņas seja bija sāpīga, skatieni nicīgi un augstprātīgi, bet apkārt klīstoši un nemiera pilni. Viņa acīmredzot ar lielām mokām centās sevi pārvarēt — kāpēc un kālab? Viņai būtu vajadzējis katrā ziņā braukt mājās un, galvenais, vest prom laulāto draugu, bet viņa palika. Jau no sejas varēja manīt, ka acis viņai «pilnīgi atvērušās» un ka viņai nav vairs ko gaidīt. Jūlija Mihailovna pat nesauca klāt Pjotru Stepanoviču (tas, likās, arī pats no viņas vairījās; es redzēju Pjotru Stepanoviču bufetē, viņš bija pārlieku jautrs). Un tomēr viņa palika ballē un ne uz mirkli nelaida Andreju Antonoviču no sevis prom. Ai, viņa līdz pat beidzamajam brīdim ar visdziļāko sašutumu būtu noraidījusi jebkādas aizdomas par vīra veselību, pat vēl dienā. Taču tagad viņas acīm vajadzēja atvērties ari šinī ziņā. Kas attiecas uz mani, tad man jau no pirmā acu uzmetiena šķita, ka Andrejs Antonovičs izskatās sliktāk nekā dienā. Likās — viņš it kā neko neapjauš un lāgā neapzinās, kur atrodas. Reizēm viņš ar negaidītu bardzību pēkšņi paraudzījās apkārt, piemēram, reizes divas pievērsa skatienu man. Reiz mēģināja kādu uzrunāt, iesāka skaļi, bet nepabeidza, gandrīz nobiedēdams kādu ierēdni —lēnīgu vecīti, kas gadījās tuvumā. Bet pat šī lēnprātīgā publikas daļa, kas atradās Baltajā zālē, drūmi un bikli vairījās no Jūlijas Mihailovnas, reizē uzmezdama ārkārtīgi dīvainus skatienus viņas laulātajam draugam, skatienus, kas bija tik cieši un atklāti, ka nemaz nesaskanēja ar šo cilvēku bailīgo izskatu.

— Tieši šie skatieni mani satrauca līdz sirds dziļumiem, un es pēkšņi sāku saprast, kas notiek ar Andreju Antonoviču, — Jūlija Mihailovna pēc tam man pašam atzinās.

Jā, viņa atkal bija vainīga! Droši vien dienā, kad pēc manas aizbēgšanas tika kopā ar Pjotru Stepanoviču nolemts, ka ballei jānotiek un ka viņai ballē jāierodas, — droši vien viņa atkal bija gājusi kabinetā pie Andreja Antonoviča, kas «lasījuma» laikā jau bija galīgi «satriekts», atkal bija laidusi darbā visu savu valdzināšanas, māku un atvedusi viņu sev līdzi. Droši vien tas viņai tagad ļoti sāpēja. Un tomēr nebrauca prom! Vai nu pašlepnums viņai to liedza, vai gluži vienkārši bija apmulsusi — nezinu. Lai cik liela bija viņas augstprātība, viņa tomēr pazemodamās un smaidīdama mēģināja uzsākt sarunas ar vienu otru dāmu, bet tās tūdaļ mulsa, centās at-kratīties ar vienzilbīgiem, neuzticības pilniem «jā» un «nē» un acīm redzami vairījās no viņas.

No mūsu pilsētas neapšaubāmajiem augstmaņiem ballē bija ieradies viens vienīgais — tas pats cienīgā izskata atvaļinātais ģenerālis, kuru es reiz jau esmu aprakstījis un kurš pie maršalienes pēc Stavrogina divkaujas ar Gaganovu «izsita spundi sabiedrības nepacietībai». Viņš svinīgā gaitā staigāja pa zālēm, vēroja, klausījās un centās izlikties, ka ieradies galvenokārt tāpēc, lai novērotu tikumus, nevis pats sava prieka pēc. Beidzot galīgi piebiedrojās Jūlijai Mihailovnai un neatkāpās no viņas ne soli, acīmredzot cenzdamies viņu uzmundrināt un nomierināt. Bez šaubām, tas bija ļoti labsirdīgs cilvēks, ļoti dižciltīgs un jau tik vecs, ka no viņa varēja pieciest pat līdzjūtību. Taču atzīties sev pašai, ka šis vecais pļāpa uzdrošinās viņu nožēlot un gandrīz vai protežēt, saprazdams, ka ar savu klātbūtni viņu pagodina, bija ļoti nepatīkami. Bet ģenerālis negāja prom un pļāpāja bez mitas.

— Mēdz sacīt, ka pilsēta turoties uz septiņiem taisnajiem … laikam septiņiem, neatceros, cik tad īsti vi-ņiem jā-būt. Nezinu, cikiem no šiem septiņiem … mūsu pilsētas neapšaubāmajiem taisnajiem ir bijis gods apmeklēt jūsu balli, tomēr, lai gan viņi te piedalās, es sāku justies ne-dro-ši. Vous me pardonnerez, charmante dame, n’est-ce pas? Runāju a-le-go-ris-ki, bet biju aizgājis uz bufeti un priecājos, ka atgriezos sveiks un vesels… Mūsu dārgais Prohoričs tur nav piemērotā vietā, un šķiet, ka uz rīta pusi viņa bodīti izdemolēs. Es, protams, jokoju. Gaidu tikai, kāda būs tā «li-te-rā-rā kadriļa», bet pēc tam likšos gultā. Piedodiet vecam podagras slimniekam, es liekos gulēt agri un arī jums ieteiktu doties «čučēt», kā mēdz teikt aux enfants. Es taču atbraucu jauno skaistuļu dēļ… tās jau nekur citur nevaru dabūt redzēt tik bagātīgā komplektā kā šeit. Visas no Pārupes, bet es uz turieni nemēdzu braukt. Kāda oficiera, laikam jēgeru pulka oficiera sieva … ir pat ļoti glīta, ļoti un… un pati to apzinās. Es ar to šķelmi parunājos, ņipra un … nu, arī skuķes ir spirgtas; bet tik vien arī ir tā labuma; atskaitot spirgtumu, nekā vairāk nav. Bet man tomēr prieks. Ir tādi pusplaukuši pumpuriņi; tikai lūpas biezas. Vispār krievu sieviešu seju skaistumā maz pareizu vaibstu un … un tās mazliet atgādina bliņu. «Vous me pardonnerez n’est-ce pas… bet actiņas tomēr jaukas… smejošas actiņas. Šie pumpuriņi gadus divus, pat trīs jaunībā ir bur-vī-gi, nu, bet tad pārzied un izblīst uz visiem laikiem … viņu vīriem tad rodas tas bēdīgais indi-fe-rentisms, kas tik ļoti veicina sieviešu jautājuma attīstību … ja vien es pareizi saprotu šo jautājumu… Hm. Zāle ir jauka, istabas glīti uzpostas. Varēja būt sliktāk. Mūzika varēja būt daudz sliktāka … es nesaku, ka vajadzēja būt. Nepatīkams efekts ir tas, ka vispār maz dāmu. Par tērpiem es ne-ru-nāšu. Nepatīkami, ka tas tur pelēkajās biksēs atļaujas tik klaji dejot kankānu. Es piedotu, ja viņš tā lēkātu aiz prieka, un arī tāpēc, ka viņš ir vietējais aptiekārs… taču pulksten desmitos tomēr būtu par agru pat aptiekāram … Tur bufetē divi sakāvās un netika izvesti. Pulksten desmitos kaušļus vēl vajadzētu vest ārā, lai kādi būtu publikas tikumi… es nerunāju par pulksten diviem, tad jau jāpiekāpj as sabiedriskās domas priekšā — ja tik šī balle aizvilksies līdz pulksten diviem. Varvara Petrovna tomēr solījumu nav pildījusi un nav devusi puķes. Hm, pauvre mère\ viņai tagad prātā nav puķes. Bet nabaga Ļiza, esat dzirdējusi? Noslēpumains notikums, tā runā, un … un atkal figurē Stavrogins … Hm. Es būtu braucis uz mājām un licies gulēt… man jau acis pavisam veras ciet. Kad tad būs tā «li-te-rā-rā kadriļa»?

Beidzot sākās arī «literārā kadriļa». Pēdējā laikā pilsētā, tiklīdz kur izraisījās saruna par gaidāmo balli, tā katrā ziņā tūliņ tika novirzīta uz šo «literāro kadriļu», un, tā kā neviens nevarēja iedomāties, kas tas īsti ir, tad tā modināja ārkārtīgu interesi. Nekas nevarēja būt bīstamāks cerētajiem panākumiem, un — cik liela bija vilšanās!

Atvērās Baltās zāles sānu durvis, kas līdz tam bija aizslēgtas, un pēkšņi parādījās dažas maskas. Publika tās kāri ielenca. Visi, kas sēdēja bufetē, uzreiz saklupa zālē. Maskas sakārtojās dejai. Man izdevās aizspraukties priekšā, un es novietojos tūliņ aiz Jūlijas Mihailovnas, fon Lembkes un ģenerāļa. Šinī brīdī pie Jūlijas Mihailovnas piesteidzās Pjotrs Stepanovičs, kas līdz tam bija nez kur nozudis.

— Es visu laiku biju bufetē un vēroju, — viņš nočukstēja kā vainīgs skolnieks, tīšuprāt tāds izlikdamies, lai vēl vairāk sakaitinātu Jūliju Mihailovnu. Tā aiz niknuma pietvīka sarkana.

— Kaut vai tagad nekrāpiet mani, nekaunīgais cilvēk! — viņai paspruka gandrīz skaļi, tā ka publikā to dzirdēja. Pjotrs Stepanovičs atlēca nost, palikdams ārkārtīgi apmierināts ar sevi.

Grūti bija iedomāties nožēlojamāku, banālāku, nemākulīgāku un sājāku alegoriju par šo «literāro kadriļu». Neko nepiemērotāku mūsu publikai nemaz nevarēja izdomāt; un tomēr to, kā stāsta, bija sadomājis Karmazinovs. Tiesa, aranžēja Ļiputins, apspriezdamies ar to pašu klibo skolotāju, kas piedalījās tanī vakarā pie Virginska. Tomēr Karmazinovs bija devis ideju un arī pats, kā stāsta, esot gribējis ietērpties maskā un uzņemties kādu īpašu un patstāvīgu lomu. Kadriļā bija seši pāri nožēlojamu masku — pat gandrīz ne masku, jo dejotāji bija ģērbušies tāpat kā visi. Tā, piemēram, kāds pavecāks neliela auguma kungs frakā — vārdu sakot, tā, kā ģērbjas visi, — ar garu, sirmu bārdu (piesietu, un tā tad arī bija visa maska) un nopietnu sejas izteiksmi dejodams mīņājās uz vietas, ātri un sīki tipinādams un gandrīz nemaz nevirzīdamies uz priekšu. Viņš izdvesa kaut kādas ska-nas apvaldītā, bet aizsmakušā basā, un šai aizsmakušajai balsij tad nu vajadzēja raksturot kādu pazīstamu laikiākstu. Šai maskai pretī dejoja divi kaut kādi milži X un Z, un burti bija piesprausti viņiem pie frakām, bet ko nozīmēja šie X un Z, tā arī palika nenoskaidrots. «Godīgo krievu domu» tēloja kāds frakā tērpies pusmūža kungs ar brillēm uz acīm, cimdiem rokās un — važās (īstās vazās). Šai domai padusē bija portfelis ar kaut kādu «lietu». No kabatas rēgojās ārā atplēsta, no ārzemēm saņemta vēstule, kurā visiem, kas iedomātos šaubīties, bija apliecināts, ka «godīgā krievu doma» tiešām ir godīga. Rīkotāji to visu paskaidroja mutes vārdiem, tāpēc ka vēstuli, kas rēgojās ārā no kabatas, nebija iespējams izlasīt. Paceltajā labajā rokā «godīgā krievu doma» turēja kausu, it kā gribēdama uzsaukt tostu. Tai abās pusēs un blakus tipināja divas nihilistes apgrieztiem matiem, bet vis-à-vis dejoja kāds arī pavecāks kungs frakā, ar smagu rungu rokā, un tas it kā attēloja kādu ne Pēterburgā iznākošu, bet bargu izdevumu — «Ka gāzīšu — slapjš vien paliks». Tomēr, lai gan rokā bija runga, viņš nekādi nevarēja izturēt viņam cieši pievērsto «godīgās krievu domas» briļļoto skatienu un centās raudzīties sāņus, bet, dejojot pas de deux,2 locījās, grozījās un nezināja, kur dēties, — tik ļoti viņu droši vien mocīja sirdsapziņa … Nepieminēšu visas šīs seklās izdomas; tās bija apmēram tādas pašas, tā ka mani beidzot pārņēma svelošs kauns. Un tieši tāda pati it kā kauna sajūta bija redzama arī visā publikā, pat visdrūmākajās, no bufetes sanākušajās sejās. Kādu laiku visi klusēja un raudzījās ar niknu izbrīnu. Cilvēks aiz kauna parasti sāk dusmoties un sliecas uz cinismu. Mūsu publika pamazām sāka izrādīt neapmierinātību.

— Ko tad tas nozīmē? — kādā pūlītī noburkšķēja viens no tiem, kas pirmīt bija sēdējis bufetē.

— Muļķības, vairāk nekas.

— Nez kāda literatūra. «Balsi» kritizē.

— Kas man par daļu.

Otrajā pūlītī:

— Ēzeļi!

— Nē, viņi nav ēzeļi, bet ēzeļi esam mēs.

Kāpēc tu esi ēzelis?

— Es gan neesmu ēzelis.

— Ja jau tu neesi ēzelis, tad es nu nepavisam.

Trešajā pūlītī:

— Sadot tik visiem pa skaustu — un pie velna!

— Lai visa zāle trūkstas!

Ceturtajā:

— Kā tiem Lembkēm nav kauna skatīties?

— Kāpēc lai viņi kaunētos? Tev taču nav kauns!

— Pat man kauns, bet viņš ir gubernators.

— Un tu esi cūka.

— Savu mūžu neesmu redzējusi tik ikdienišķu balli, —• tieši blakus Jūlijai Mihailovnai dzēlīgi noteica kāda dāma, kas acīm redzami gribēja, lai viņu dzird. Šī dāma bija gadu četrdesmit veca, drukna un nosmiņķējusies, tērpusies spilgtā zīda kleitā; pilsētā gandrīz visi viņu pazina, bet neviens nepieņēma. Viņa bija valsts padomnieka atraitne; nelaiķis bija atstājis viņai koka māju un nelielu pensiju, tomēr viņa dzīvoja labi un turēja zirgus. Priekš pāris mēnešiem dāma pirmā bija ieradusies vizītē pie Jūlijas Mihailovnas, bet tā viņu nebija pieņēmusi.

— To jau varēja paredzēt, — viņa piebilda, nekaunīgi skatīdamās acīs Jūlijai Mihailovnai.

— Bet, ja varējāt paredzēt, kāpēc tad ieradāties? — Jūlija Mihailovna nenocietās.

— Aiz naivitātes, — spriganā dāma acumirklī atcirta un saslējās (briesmīgi gribēdama saiet matos); bet ģenerālis nostājās starp abām.

— Chère dame, — viņš pieliecās pie Jūlijas Mihailovnas, — tiešām labāk būtu braukt prom. Mēs balliniekus tikai traucējam, bet bez mums viņi lieliski papriecāsies. Jūs savu pienākumu esat izpildījusi, atklājusi balli, nu, lieciet viņus tagad mierā. Arī Andrejs Antonovičs, liekas, nejūtas vi-sai la-bi… Ka nenotiek kāda nelaime!

Bet bija jau par vēlu.

Visu kadriļas laiku Andrejs Antonovičs skatījās uz dejotājiem ar tādu kā niknu izbrīnu, bet, kad atskanēja piezīmes publikā, sāka nemierīgi raudzīties apkārt. Tad viņam pirmo reizi dūrās acīs dažas no bufetes ienākušas personas; viņa skatienos izpaudās ārkārtīgs pārsteigums. Piepeši atskanēja skaļi smiekli par kādu kadriļas dejotāju triku: «bargā, ne Pēterburgā iznākošā laikraksta» izdevējs, kas dejoja ar rungu rokā, galīgi juzdams, ka nav spējīgs izturēt «godīgās krievu domas» briļļoto skatienu un nezinādams, kur dēties, pēkšņi beidzamajā dejas solī devās briļļainajam pretī ar kājām gaisā, un tam vajadzēja nozīmēt, ka «bargajam, ne Pēterburgā iznākošajam laikrakstam» veselais saprāts allaž apgriežas ar kājām gaisā. Tā kā vienīgi Ļamšins prata staigāt uz rokām, tad viņš arī bija apņēmies tēlot izdevēju ar rungu. Jūlija Mihailovna tiešām nezināja, ka te staigās uz rokām. «Man to noslēpa, noslēpa,» viņa man vēlāk izmisumā un sašutumā atkārtoja. Pūlis, protams, smējās nevis par alegoriju, gar kuru nevienam nebija nekādas daļas, bet gluži vienkārši par staigāšanu uz rokām, frakas ļipām karājoties uz leju. Lembke saskaitās un sāka trīcēt.

— Nelietis! — viņš iekliedzās, rādīdams uz Ļamšinu. — Saķert nekrietneli, apgriezt… apgriezt viņu ar kājām … ar galvu … lai galva būtu augšā… augšā!

Ļamšins uzlēca kājās. Smiekli kļuva vēl skaļāki.

— Izdzīt ārā visus neliešus, kas smejas! — Lembke pēkšņi pavēlēja. Pūlis sāka dūkt un trokšņot.

— Tā nu nevar, jūsu ekselence.

— Publiku nedrīkst lamāt.

— Pats esi muļķis! — atskanēja balss kaut kur kaktā.

— Flibustieri! — kāds iekliedzās otrā galā.

Lembke strauji pagriezās uz kliedzēja pusi un nobālēja.

Truls smaids pavīdēja viņa lūpās — it kā pēkšņi būtu kaut ko sapratis un atcerējies.

— Kungi, — Jūlija Mihailovna pievērsās pūlim, kas mācās virsū, reizē vilkdama vīru sev līdzi, — kungi, atvainojiet Andreju Antonoviču, Andrejs Antonovičs nejūtas vesels … atvainojiet… piedodiet viņam, kungi!

Es skaidri dzirdēju, ka viņa teica — «piedodiet». Tas viss norisinājās ļoti ātri. Bet es noteikti atceros, ka daļa publikas jau tanī laikā it kā izbailēs metās ārā no zāles tieši pēc šiem Jūlijas Mihailovnas vārdiem. Es pat atceros kādu histērisku sievietes kliedzienu caur asarām:

— Ak, atkal tāpat kā dienā!

Un pēkšņi tanī brīdī, kad bija jau sākusies gandrīz spiešanās, atkal sprāga bumba, «atkal tāpat kā dienā»:

— Ugunsgrēks! Visa Pārupe deg!

Neatceros tikai, kur vispirms atskanēja šis šausmīgais kliedziens: vai zālēs, vai, liekas, kāds bija iedrāzies iekšā no kāpnēm, kas veda priekšistabā, bet tūliņ pēc tam sākās tāds satraukums, ka pat neņemos atstāstīt. Vairāk nekā puse balles publikas bija no Pārupes — turienes koka namu īpašnieki vai iemītnieki. Cilvēki metās pie logiem, vienā acumirklī atbīdīja aizkarus, norāva štoras. Pārupe liesmoja. Tiesa, ugunsgrēks bija vēl tikai sācies, bet liesmoja trijās dažādās vietās — un tieši tas cilvēkus nobiedēja.

— Dedzināšana! Špiguļinieši! — kliedza pūlī.

Man atmiņā palikuši daži visai raksturīgi izsaucieni:

— Mana sirds to nojauta, ka pielaidīs uguni, visas šīs dienas nojauta!

— Špiguļinieši, špiguļinieši, kas gan cits!

— Un mūs tīšām sapulcināja te, lai tur pielaistu uguni!

Šis beidzamais vispārsteidzošākais kliedziens bija neviļus izlauzies no ugunsgrēkā cietušās Korobočkas krūtīm. Visi traucās uz izeju. Neaprakstīšu spiešanos priekšistabā, kur katrs centās ātrāk paķert savu kažoku, lakatu vai mēteli, neaprakstīšu pārbiedēto sieviešu spiegšanu, jaunkundžu raudas. Diez vai kāds te ko nozaga, bet nav nekāds brīnums, ka tādā nekārtībā dažs labs aizbrauca bez virsdrēbēm, jo nebija atradis savējās, par ko pēc tam pilsētā ilgi stāstīja izpušķotas leģendas. Lembki un Jūliju Mihailovnu pūlis gandrīz saspieda durvīs.

— Visus apturēt! Nevienu nelaist ārā! — Lembke kliedza, bargi izstiepis roku pret tiem, kas drūzmējās pie izejas, — itin visus stingri izkratīt — nekavējoties!

No zāles sāka birt lamuvārdi.

— Andrej Antonovič! Andrej Antonovič! — Jūlija Mihailovna sauca galīgā izmisumā.

— Apcietināt kā pirmo! — tas kliedza, uz sievu bargi rādīdams ar pirkstu. — Izkratīt kā pirmo! Balle sarīkota dedzināšanas nolūkā …

Jūlija Mihailovna iekliedzās un paģība (ai, protams, paģība pa īstam). Mēs ar kņazu un ģenerāli metāmies palīgā; bija arī citi, kas mums palīdzēja šajā grūtajā brīdī, pat dažas dāmas. Iznesām nelaimīgo no elles un ievietojām karietē; bet viņa atžilba tikai tad, kad tuvojāmies mājai, un viņas pirmo kliedzienu atkal izraisīja doma par Andreju Antonoviču. Sabrūkot visām fantāzijām, viņai atlika vēl vienīgi Andrejs Antonovičs. Aizsūtīja pēc ārsta. Es paliku pie viņas veselu stundu; kņazs tāpat; ģenerālis augstsirdības lēkmē (lai gan pats bija pārbijies) gribēja visu nakti neatiet no «nelaimīgās sievietes gultas», bet pēc desmit minūtēm, gaidīdams ārstu, aizmiga zālē atzveltnī, kur mēs viņu arī atstājām.

Policij meistars, kas no balles steidzās uz ugunsgrēka vietu, bija paguvis tūliņ pēc mums izvest ārā Andreju Antonoviču un gribēja viņu iesēdināt karietē pie Jūlijas Mihailovnas, cenzdamies visiem spēkiem pārliecināt viņa ekselenci, ka «jādodas pie miera». Bet nesaprotu, kāpēc neuzstāja stingrāk. Protams, Andrejs Antonovičs negribēja ne dzirdēt par mieru un lauzās uz ugunsgrēka vietu; bet tā bija aplamība. Beidzot policijmeistars savā droškā aizveda Andreju Antonoviču uz degošo Pārupi. Vēlāk viņš stāstīja, ka Lembke visu ceļu žestikulējis un «izkliedzis tik neparastas idejas, ka nav bijis iespējams tās izpildīt». Vēlāk tā arī tika ziņots, ka viņa ekselence aiz «pēkšņām izbailēm» atradies jau delīrijā.

Nav ko stāstīt, kā beidzās balle. Zālē palika vairāki desmiti uzdzīvotāju un kopā ar viņiem pat dažas dāmas. Policijas nekādas. Muzikantus neatlaida un aizejošos piekāva. Rīta pusē visu «Prohoriča bodīti» izdemolēja, dzēra līdz nesamaņai, piedauzīgi dejoja kamarinskieti, istabas piegānīja, un tikai rītausmā vairāki no šā bara, pilnīgi piedzērušies, paguva nokļūt jau dziestošā ugunsgrēka vietā, lai tur celtu jaunas nekārtības … Pārējie, piedzērušies līdz nesamaņai, ar visu, kas tam sekoja, palika guļam turpat zālēs uz samta dīvāniem un uz grīdas. No rīta, tiklīdz kļuva iespējams, viņus aiz kājām izvilka uz ielas. Tā tad arī beidzās svētki par labu mūsu guberņas guvernantēm.

iv

Ugunsgrēks nobiedēja mūsu pārupiešus tieši ar to, ka dedzināšana bija acīm redzama. Raksturīgi, ka, tiklīdz atskanēja pirmais kliedziens «ugunsgrēks», tam tūdaļ sekoja arī kliedziens, ka «dedzina špiguļinieši». Tagad jau pārāk labi zināms, ka dedzināšanā tiešām piedalījušies trīs špiguļinieši, bet tikai trīs; visus pārējos fabrikas strādniekus attaisnojusi kā sabiedriskā doma, tā oficiālās iestādes. Bez tiem trim neliešiem (no kuriem viens noķerts un atzinies, bet divi vēl šobaltdien bēguļo) dedzināšanā neapšaubāmi piedalījies arī Fedjka Katordznieks. Tas arī viss, kas pagaidām droši zināms par ugunsgrēka izcelšanos; turpretī minējumi ir dažādi. Pēc kā vadījušies šie trīs nelieši, vai viņus kāds uzkūdījis vai ne? Uz to ir ļoti grūti atbildēt pat tagad.

Tā kā Pārupē bija gandrīz tikai koka mājas un, stipram vējam pūšot, uguns bija pielaista trijās vietās, ugunsgrēks izplatījās ātri un ar neiedomājamu spēku pārņēma veselu rajonu (patiesību sakot, degšana sākās tikai divās vietās: trešajā ugunsgrēku apdzēsa gandrīz tanī pašā brīdī, kad tas uzliesmoja, par ko būs runa vēlāk). Bet galvaspilsētas laikrakstu korespondencēs mūsu nelaime tomēr tika pārspīlēta; nodega ne vairāk (bet varbūt pat mazāk) kā ceturtā daļa visas Pārupes, aptuveni rēķinot. Mūsu ugunsdzēsēju komanda, kaut arī vāja, ņemot vērā pilsētas platību un iedzīvotāju skaitu, tomēr strādāja visai akurāti un pašaizliedzīgi. Taču necik daudz tā nebūtu izdarījusi pat ar iedzīvotāju vienprātīgu palīdzību, ja pret rītu vējš nebūtu mainījies un pirms pašas rītausmas pilnīgi aprimis. Kad es tikai stundu pēc aizbēgšanas no balles nokļuvu Pārupē, ugunsgrēks jau plosījās pilnā sparā. Liesmoja vesela iela, kas stiepās līdztekus upei. Bija gaišs kā dienā. Neaprakstīšu sīki ugunsgrēka ainu: kurš gan Krievijā to nav redzējis? Šķērsieliņās, kas atradās tuvāk liesmojošajai ielai, burzma bija neiedomājama. Tur gaidīja, ka mājas katrā ziņā aizdegsies, un iedzīvotāji stiepa ārā mantas, taču joprojām negāja prom no saviem mitekļiem, bet gaidīdami sēdēja uz ārā iznestām lādēm un pēļiem katrs pie saviem logiem. Daļa vīriešu rāvās ar smagiem darbiem, bez žēlastības cirta žogus un pat plēsa nost veselas būdas, kas atradās tuvāk ugunij un pa vējam. Raudāja tikai pamodušies bērneļi un vaimanādamas brēca sievietes, kas bija jau paguvušas izstiept ārā savas grabažas. Bet, kas vēl nebija paguvušas, klusēdamas un enerģiski stiepa ārā mantas. Dzirksteles un uguns mutuļus vējš aiznesa tālu; tos pēc iespējas dzēsa. Pašā ugunsgrēka vietā drūzmējās skatītāji, kas bija saskrējuši no visām pilsētas malām. Daži palīdzēja dzēst, citi tāpat vien blenza. Liela uguns naktī vienmēr satrauc un uzjautrina; tāpēc jau arī rīko uguņošanu; bet tur ugunis iegūst skaistus un pareizus apveidus un, būdamas pilnīgi nekaitīgas, iedarbojas rotaļīgi un patīkami kā šampanieša kauss. Pavisam citādi ir īstā ugunsgrēkā: te šausmas un tāda kā personīga briesmu sajūta reizē ar zināmu līksmi, ko izraisa naktī liesmojoša uguns, rada skatītājā (protams, ne ugunsgrēkā cietušajā iedzīvotājā) tādu kā smadzeņu satricinājumu un it kā pamodina viņa paša graušanas instinktus, kas diemžēl slēpjas ikviena cilvēka — pat vislēnīgākā un ģimenīgākā titulārā padomnieka dvēselē … šī baisā sajūta gandrīz vienmēr ir tīksmīga. «Es nudien nezinu, vai ir iespējams skatīties ugunsgrēkā bez zināmas tīksmes?» — to man vārds vārdā reiz teica Stepans Trofimovičs, vēl ar spilgtiem iespaidiem atgriezies kādu nakti no ugunsgrēka vietas, kur viņš bija nokļuvis nejauši. Protams, tas pats vīrs, kam patīk naktī liesmojošs ugunsgrēks, metīsies arī pats ugunī, lai glābtu bērnu vai vecenīti; bet tas jau ir pavisam kas cits.

Spraukdamies līdzi ziņkārīgajam pūlim, es bez iztaujāšanas nonācu pie galvenās un bīstamās vietas, kur beidzot ieraudzīju Lembki, ko meklēju pašas Jūlijas Mihailovnas uzdevumā. Situācija bija apbrīnojama un neparasta. Viņš stāvēja uz izgāzta žoga; pa kreisi no viņa, soļu trīsdesmit atstatu, slējās gandrīz jau pilnīgi nodegušas divstāvu koka mājas skelets ar caurumiem logu vietā abos stāvos, ar iebrukušu jumtu un liesmām, kas vēl arvien šur tur vijās ap apdegušajiem baļķiem. Dziļāk pagalmā, soļu divdesmit no nodegušās mājas, sāka kvēlot sētas māja, arīdivstāvu, un ap to ugunsdzēsēji pūlējās visiem spēkiem. Pa labi ugunsdzēsēji un iedzīvotāji centās paglābt no uguns kādu diezgan lielu koka ēku, kura vēl nedega, bet bija jau vairāk reižu aizsvilusies un kurai nenovēršami bija lemts nodegt. Lembke kliedza un žestikulēja, pagriezies ar seju pret sētas māju, un deva pavēles, kuras neviens nepildīja. Es nodomāju, ka Lembki te arī pametuši un neliekas par viņu vairs ne zinis. Vismaz tas ap viņu sastājies biezais un raibais pūlis, kurā bija redzami arī kungi un pat katedrāles protopops, gan klausījās viņā ar interesi un izbrīnu, tomēr neviens ar viņu neielaidās sarunā un nemēģināja vest prom. Lembke, gluži bāls, ar zvērojošām acīm, izrunāja vispārsteidzošākos vārdus; turklāt viņš stāvēja bez cepures un laikam sen jau bija to nozaudējis.

— Tā ir dedzināšana! Tas ir nihilisms! Ja kur kas liesmo, tad tas ir nihilisms! — es gandrīz vai ar šausmām izdzirdēju, un, lai gan nebija vairs par ko brīnīties, taču uzskatāmai īstenībai vienmēr piemīt kaut kas satriecošs.

— Jūsu ekselence, — pie viņa piegāja iecirkņa uzraugs, — vai jums nelabpatiktu doties mājās pie miera … Te taču jūsu ekselencei ir pat bīstami stāvēt.

Šo iecirkņa uzraugu, kā uzzināju vēlāk, pie Andreja Antonoviča bija speciāli atstājis policijmeistars, lai viņu uzraudzītu un visādi censtos aizvest uz mājām, bet briesmu gadījumā lietot pat varu, — uzdevums, kas acīmredzot nebija izpildītājam pa spēkam.

— Ugunsgrēkā cietušo asaras nosausēs, bet pilsētu nodedzinās. Un to izdarījuši tie četri nelieši, četrarpus. Apcietināt nelieti! Viņš te rīkojies viens pats, bet tos četrarpus apmelojis. Viņš aptraipa ģimeņu godu. Māju dedzināšanai izmantotas guvernantes. Tas ir nekrietni, nekrietni! Ai, ko viņš dara! — Lembke iekliedzās, piepeši pamanījis uz degošās sētas mājas jumta ugunsdzēsēju, kuram zem kājām jumts jau bija izdedzis un visapkārt uzliesmoja uguns. — Vilkt viņu zemē, vilkt zemē, viņš iebruks, viņš aizdegsies, dzēsiet viņu… Ko viņš tur dara?

— Dzēš, jūsu ekselence.

— Neticami. Ugunsgrēks ir galvās, nevis māju jumtos. Vilkt viņu zemē un pamest visu! Labāk mest mieru, labāk mest mieru! Lai pats no sevis apdziest! Ai, kas tur vēl vaimanā? Vecene! Kliedz vecene, kāpēc esat aizmirsuši veceni?

Tiešām, degošās sētas mājas apakšstāvā kliedza kāda aizmirsta sirmgalve, degošās mājas īpašnieka — tirgoņa astoņdesmit gadus vecā radiniece. Patiesībā viņa nebija aizmirsta, bet pati, kamēr vēl varēja, bija atgriezusies degošajā mājā ar neprātīgu nolūku izstiept ārā no liesmu vēl nepārņemtās istabiņas savu pēli. Dūmos smakdama nost un aiz karstuma kliegdama, tāpēc ka bija aizdegusies arī istabiņa, viņa tomēr visiem spēkiem centās ar vārgajām rokām izgrūst pa izsisto logu savu pēli. Lembke metās viņai palīgā. Visi redzēja, kā viņš pieskrēja pie loga, saķēra pēļa stūri un visiem spēkiem sāka to raut ārā pa logu. Kā par nelaimi, tanī brīdī no jumta gāzās kāds izlauzts dēlis un uzkrita nelaimīgajam virsū. Dēlis viņu nenosita, tikai tā gals krītot skāra kaklu, taču

Andreja Antonoviča darbošanās bija beigusies, vismaz pie mums; dēlis notrieca viņu no kājām, un viņš nokrita bez samaņas.

Beidzot sāka svīst drūms, baigs rīts. Ugunsgrēks bija mazinājies, pēc vēja piepeši iestājās klusums, bet tad sāka lēnām līņāt smalks lietutiņš. Es biju jau citā Pārupes daļā, tālu no tās vietas, kur pakrita Lembke, un te pūlī dzirdēju visai neparastas valodas. Bija atklājies kāds dīvains fakts: pašā nomalē, klajā laukā aiz sakņu dārziem, vismaz piecdesmit soļu atstatu no citām ēkām, atradās kāda nupat uzcelta neliela koka mājiņa, un šī vientuļā mājiņa bija sākusi degt gandrīz vai pati pirmā — pašā ugunsgrēka sākumā. Pat ja būtu nodegusi, tad lielā atstatuma dēļ uguns nebūtu varējusi pārsviesties ne uz vienu citu pilsētas māju, un, otrādi, ja pat būtu nodegusi visa Pārupe, šī māja vienīgā būtu varējusi palikt vesela, lai cik stiprs vējš pūstu. Iznāca, ka māja sākusi degt atsevišķi un patstāvīgi, un tātad tam bijis savs cēlonis. Taču galvenais bija tas, ka māja nepaguva nodegt, un rītausmā iekšā kļuva redzams pārsteidzošs skats. Šīs jaunās mājas īpašnieks, sīkpilsonis, kas dzīvoja tuvējā slobodiņā, tiklīdz ieraudzījis degam savu jauno māju, meties šurp un paspējis to paglābt, ar kaimiņu palīdzību izsvaidīdams degošās malkas pagales, kas bijušas sakrautas pie sānsienas. Bet mājā bija atradušies iemītnieki — pilsētā pazīstamais kapteinis ar māsu un paveca apkalpotāja, un šie iemītnieki — kapteinis, māsa un apkalpotāja — visi trīs bija tonakt noslepkavoti un acīmredzot aplaupīti. (Uz šejieni tad arī bija no ugunsgrēka vietas atsteidzies policijmeistars, kamēr Lembke glāba pēli.) Pret rītu ziņa bija izplatījusies, un bezgala daudz visādu ļaužu — pat Pārupes ugunsgrēkā cietušie — traucās uz jauno māju klajā laukā. Grūti bija pat izspraukties cauri, tik biezs bija pūlis. Man tūliņ izstāstīja, ka kapteinis ar pārgrieztu rīkli atrasts uz sola ar visām drēbēm un ka viņš noslepkavots droši vien tanī laikā, kad bijis pilns kā mārks, tā ka nav pat dzirdējis slepkavu nākam, un ka asiņu viņam iztecējis «tik daudz kā vērsim», ka viņa māsa Marja Timofejevna esot no vienas vietas «sadurstīta» ar nazi, bet gulējusi uz grīdas durvīs, tā ka droši vien bijusi nomodā un • cīnījusies ar slepkavu. Kalponei, kas arī laikam pamodusies, galva bijusi sašķaidīta pavisam. Pēc mājas īpašnieka stāstiem, kapteinis vēl iepriekšējā rītā atnācis pie viņa iereibis, palielījies un rādījis daudz naudas — ap divisimti rubļu. Vecais, nodi-lušais, zaļais kapteiņa kabatas portfelis atrasts uz grīdas tukšs; bet Marjas Timofejevnas lāde neesot aiztikta, tāpat arī svētbildes sudraba riza; arī no kapteiņa drēbēm nekas neesot paņemts. Bijis redzams, ka zaglis steidzies un kapteiņa dzīves apstākļus pazinis, nācis vienīgi pēc naudas un zinājis, kur tā atrodas. Ja mājas īpašnieks nebūtu tik drīz atsteidzies, tad degošās malkas pagales droši vien būtu nodedzinājušas māju, «bet pēc apdegušiem līķiem grūti būtu uzzināt patiesību».

Tā notikumu atstāstīja. Tika pievienota vēl šāda ziņa: šo dzīvokli kapteinim un viņa māsai noīrējis pats Stavrogina kungs, Nikolajs Vsevolodovičs, ģenerālienes Stavroginas dēls, pats arī nācis īrēt, ilgi centies pierunāt, jo saimnieks neesot gribējis atdot, tāpēc ka bijis paredzēts ierīkot mājā krogu, bet Nikolajs Vsevolodovičs par cenu neesot strīdējies un samaksājis pusgadu uz priekšu.

— Nededzināja bez iemesla, — bija dzirdams pūlī.

Taču lielākā daļa klusēja. Sejas bija drūmas, bet lielu, acīm redzamu dusmu nemanīju. Visapkārt tomēr turpinājās stāsti par Nikolaju Vsevolodoviču un par to, ka noslepkavotā bijusi viņa sieva, ka vakar viņš no pilsētas lepnākā nama — no ģenerālienes Drozdovas «negodīgā kārtā» aizvīlis pie sevis viņas meitu un ka par viņu sū-dzēšoties Pēterburgā, bet ka sieva noslepkavota acīmredzot tāpēc, lai viņš varētu precēt Drozdovu. Līdz Skvorešņikiem bija ne vairāk kā divas ar pusi verstis, un, atceros, man iešāvās prātā: vai nelaist uz turieni ziņu? Es gan nemanīju, ka pūli kāds būtu sevišķi kūdījis, grēks to sacīt, lai gan manā priekšā pavīdēja divi trīs mūļi no tiem, kurus biju redzējis bufetē, kuri uz rīta pusi bija uzradušies ugunsgrēka vietā un kurus es tūdaļ pazinu. Taču sevišķi skaidri atceros kādu kalsnēju gara auguma sīkpilsoņu puisi ar novārgušu seju un cirtainiem matiem; puisis izskatījās kā ar sodrējiem notriepies un bija, kā vēlāk uzzināju, atslēdznieks. Viņš nebija piedzēries, bet pretstatā drūmajam pūlim, kas stāvēja nekustīgi, it kā nezināja, kur dēties. Puisis visu laiku uzrunāja cilvēkus, lai gan neatceros viņa teiktos vārdus. Viss, ko viņš sakarīgi izteica, nebija garāks par jautājumiem: «Brālīši, kas tad tas? Vai tiešām tā arī paliks?» — un pats pie tam vēcināja rokas.

Trešā nodaļa ROMĀNS BEIDZIES

I

No lielās Skvorešņiku zāles (tās pašas, kur notika Varvaras Petrovnas un Stepana Trotimoviča pēdējā tikšanās) ugunsgrēks bija redzams kā uz delnas. Rītausmā, pēc pulksten pieciem, pie malējā labās puses loga stāvēja Ļiza un cieši vērās dziestošajā blāzmā. Telpā viņa bija viena pati. Mugurā vakardienas svētku kleita, kurā bija ieradusies uz lasījumu, — gaišzaļa, krāšņa, vienās mežģīnēs, bet jau saburzīta, nevērīgi uzvilkta uz ātru roku. Pēkšņi pamanījusi, ka kleita uz krūtīm nav cieši aizpogāta, viņa nosarka, steidzīgi sakārtoja tērpu, paņēma no atzveltņa sarkano lakatu, ko vēl vakar, iekšā nākot, bija te nometusi, un aplika ap kaklu. Kuplo matu izjukušās cirtas no lakata apakšas krita uz labā pleca. Seja bija nogurusi, norūpējusies, bet acis zem sarauktajām uzacīm kvēloja. Viņa atkal piegāja pie loga un piespieda karsto pieri pie aukstā stikla. Atvērās durvis, un ienāca Nikolajs Vsevolodovičs.

— Es aizsūtīju speciālu cilvēku jāšus, — viņš sacīja, — pēc desmit minūtēm visu dabūsim zināt, bet pagaidām ļaudis runā, ka nodegusi tā Pārupes daļa, kas atrodas tuvāk krastam, pa labi no tilta. Ugunsgrēks sācies jau pēc pulksten vienpadsmitiem, tagad rimstas.

Viņš nepiegāja pie loga, bet apstājās trīs soļus aiz Ļizas; taču viņa nepaskatījās atpakaļ.

— Pēc kalendāra jau pirms stundas vajadzēja svīst gaismai; bet vēl ir gandrīz tikpat kā nakts,”— viņa īgni noteica.

— Melo visi kalendāri, — viņš sacīja ar laipnu smaidu, bet nokaunējies pasteidzās piebilst: — Dzīvot pēc kalendāra ir garlaicīgi, Ļiza.

Un galīgi apklusa, dusmodamies par izteikto jauno banalitāti; Ļiza greizi pasmaidīja.

— Jūs esat tik skumīgā omā, ka sarunā ar mani neatrodat pat vārdus. Bet nomierinieties, jūs īsti vietā pieminējāt kalendāru: es vienmēr dzīvoju pēc kalendāra, katrs mans solis aprēķināts pēc kalendāra. Jūs brīnāties?

Viņa strauji pagriezās nost no loga un apsēdās atzveltni.

— Sēdieties arī jūs, lūdzu. Mēs vairs ilgi nebūsim kopā, un es gribu izteikt visu, ko vēlos … Kāpēc gan arī jūs nevarētu izteikt visu, ko vēlaties?

Nikolajs Vsevolodovičs apsēdās viņai līdzās un klusēdams gandrīz bikli paņēma viņu aiz rokas.

— Ko nozīmē tādi vārdi, Ļiza? Kur tādi pēkšņi radušies? Ko nozīmē «mēs vairs ilgi nebūsim kopā»? Tā ir jau otrā mīklainā frāze pusstundas laikā pēc tavas pamošanās.

— Jūs sākat skaitīt manas mīklainās frāzes? — Viņa iesmējās. — Bet vai atceraties, ka es vakar, nākdama iekšā, nosaucu sevi par mironi? To jūs esat atzinis par vajadzīgu aizmirst. Aizmirst vai nelikties zinis.

— Neatceros, Ļiza. Kāpēc par mironi? Vajag dzīvot…

— Un apklusāt? Jūsu daiļrunība pavisam izsīkusi. Es savu laiku pasaulē esmu nodzīvojusi — un pietiek. Vai atceraties Hristoforu Ivanoviču?

— Nē, neatceros. — Viņš sarauca pieri.

— Hristoforu Ivanoviču Lozannā? Viņš jums bija briesmīgi apnicis. Pavēris durvis, viņš vienmēr mēdza teikt: «Es tikai uz īsu brītiņu,» — bet nosēdēja visu dienu. Es negribu būt tāda kā Hristofors Ivanovičs un sēdēt visu dienu.

Viņa sejā parādījās sāpīga izteiksme.

— Ļiza, mani sāpina tāda aizlauztas sirds valoda. Jums pašai dārgi maksā šī grimase. Kam tā vajadzīga? Kādēļ?

Viņa acis iekvēlojās.

— Ļiza, — viņš iesaucās, — zvēru, ka tagad mīlu tevi vairāk nekā vakar, kad tu ienāci pie manis!

— Cik dīvaina atzīšanās! Kam te vakardiena un šodiena, kam tāda salīdzināšana?

— Tu neatstāsi mani, — viņš turpināja gandrīz izmisumā, — mēs aizbrauksim abi kopā — šodien pat, vai ne? Vai ne?

— Ai, nespiediet tik sāpīgi roku! Uz kurieni lai mēs kopā šodien pat braucam? Uz kaut kurieni, lai atkal «atdzimtu»? Nē, pietiek mēģinājumu … turklāt tas man būtu par gausu, un es arī neesmu spējīga; tas man būtu pārāk augsts mērķis. Ja jau braukt, tad uz Maskavu, tur ierasties vizītēs un pašiem pieņemt viesus — tas ir mans ideāls, jūs zināt; es no jums jau Šveicē neslēpu, kāda esmu. Tā kā mums nav iespējams braukt uz Maskavu un ierasties vizītēs, jo jūs esat precējies, tad par to arī nav ko runāt.

— Ļiza! Bet kas bija vakar?

— Bija un izbija.

— Bija tas, kas bija.

— Tas nav iespējams! Tas ir cietsirdīgi!

— Un kas par to, ka cietsirdīgi, nu pacietiet, ja cietsirdīgi.

— Jūs man atriebjaties par vakardienas fantāziju…— viņš nomurmināja ar ļaunu smīnu. Ļiza pietvīka.

— Cik zemiska doma!

— Kādēļ tad jūs man dāvājāt… «tik daudz laimes»? Vai man ir tiesība to zināt?

— Nē, iztieciet vien bez tiesībām; izsacījis savas zemiskās domas, nevainagojiet tās vēl ar muļķību. Jums šodien neveicas. Jā, vai tik jūs nebaidāties arī no augstākās sabiedrības sprieduma un no tā, ka jūs par šo «tik daudz laimes» nosodīs? Nu, ja tā, tad, dieva dēļ, neuztraucieties. Jūs nekādā ziņā neesat vainīgs, un jums nevienam par savu rīcību nav jāatbild. Kad es vakar vēru jūsu durvis, jūs pat nezinājāt, kas nāk. Tā bija tikai mana fantāzija, kā jūs nupat izteicāties, un nekas vairāk. Jūs varat kā uzvarētājs visiem droši skatīties acīs.

— Tavi vārdi un šie smiekli nu jau veselu stundu liek man šausmās nodrebēt. Tā «laime», par kuru tu tik briesmīgi izsakies, maksā man… visu. Vai tad es tagad drīkstu tevi zaudēt? Zvēru, ka vakar es tevi mazāk mīlēju. Kāpēc tad tu man visu atņem šodien? Vai tu maz zini, ko tā man maksāja — šī jaunā cerība? Es par to esmu samaksājis ar dzīvību.

— Ar savu vai cita dzīvību?

Viņš strauji piecēlās.

— Ko tas nozīmē? — viņš jautāja, nekustīgi skatīdamies uz Ļizu.

— Ar savu vai manu dzīvību esat samaksājis, to es gribēju jautāt. Jeb vai tagad jūs pavisam vairs nekā nesaprotat? — Ļiza iekaisa. — Kāpēc jūs tik pēkšņi pielēcāt kājās? Kāpēc raugāties uz mani ar tādu sejas izteiksmi? Jūs mani biedējat. No kā jūs visu laiku baidāties? Es jau sen manīju, ka jūs baidāties — tieši tagad, tieši pašreiz… Ak kungs, cik bāls jūs kļūstat!

— Ja tu, Ļiza, kaut ko zini, tad zvēru, ka es nezinu… un es nupat nepavisam nedomāju par to, teikdams, ka esmu samaksājis ar dzīvību …

— Es jūs tik tiešām nesaprotu, — viņa sacīja, bikli stomīdamās.

Beidzot Nikolaja Vsevolodoviča lūpās pavīdēja lēns, domīgs smīns. Viņš klusēdams apsēdās, uzlika elkoņus uz ceļgaliem un ar rokām aizklāja seju.

— Ļauns sapnis un murgs… Mēs runājām par diviem dažādiem tematiem.

— Es gan nezinu, par ko runājāt jūs… Vai tiešām jūs vakar nezinājāt, ka šodien es no jums aiziešu, zinājāt vai ne? Nemelojiet — zinājāt vai ne?

— Zināju … — viņš klusi noteica.

— Nu ko tad jūs vēl gribat: zinājāt un neatteicāties no «mirkļa». Kādi te var būt norēķini?

— Saki man visu patiesību, — viņš iesaucās ar dziļām sāpēm, — kad tu vakar atvēri manas durvis, vai tu pati zināji, ka atver tās tikai uz vienu stundu?

Ļiza paskatījās uz viņu ar naidu.

— Tiesa, pat visnopietnākais cilvēks var uzdot visdīvainākos jautājumus. Un kāpēc jūs tā uztraucaties? Vai tiešām aiz patmīlības, ka sieviete pirmā pamet jūs, nevis jūs viņu? Ziniet, Nikolaj Vsevolodovič, pa to laiciņu, kamēr te atrodos, es, starp citu, esmu pārliecinājusies, ka jūs pret mani esat briesmīgi augstsirdīgs, bet taisni to es nevaru ciest.

Viņš piecēlās un paspēra dažus soļus pa istabu.

— Labi, lai nu tā tas arī beigtos… Bet kā tas viss varēja notikt?

— Ak tad tas jūs nodarbina! Un galvenais — jūs to pats ļoti labi zināt un saprotat labāk par visiem, pats esat uz to cerējis. Es esmu jaunkundzīte, manu sirdi izglītojušas operas, ar to tad arī sācies, tāds ir tas izskaidrojums.

— Nē.

— Te nav nekā tāda, kas varētu aizskart jūsu patmīlību, un es saku tīru patiesību. Sākās ar kādu skaistu mirkli, kuram es netiku pāri. Aizvakar, kad es jūs publiski «apvainoju», bet jūs man tik bruņnieciski atbildējāt, es pārbraucu mājās un tūliņ nopratu: jūs vairījāties no manis tāpēc, ka esat precējies, bet nepavisam ne nici-nādams mani, no kā es kā augstāko aprindu jaunkundzīte visvairāk baidījos. Es sapratu, ka, vairīdamies no manis, Jūs mani, neprātīgo, esat saudzējis. Redziet, cik augstu es vērtēju jūsu augstsirdību. Tad pēkšņi ieradās Pjotrs Stepanovičs un tūdaļ man visu izskaidroja. Viņš man atklaja, ka jūs esot pārņēmusi kāda liela ideja, kuras priekšā mēs abi ar viņu esam pilnīgi nulles, bet ka es tomēr esot šķērslis jūsu ceļā. Viņš arī pats sevi piepina klāt, katrā ziņā gribēja, lai mēs turētos kopā trijatā, runa ja par gluži fantastiskiem tematiem, par laiviņu un par kļavas koka irkļiem, kā dziedot kādā krievu dziesmā. Es viņu uzslavēju, teicu, ka viņš ir dzejnieks, un viņš manus vārdus uztvēra kā vistīrāko patiesību. Bet, tā kā es jau tāpat sen zināju, ka man drosmes pietiks tikai vienam mirklim, tad saņēmu dūšu un atbraucu. Nu, tas tad arī ir viss — un pietiek, un, lūdzu, vairs nekādus paskaidrojumus. Citādi varbūt vēl sastrīdēsimies. Nebīstieties ne no viena, es visu vainu uzņemos uz sevi. Es esmu nekrietna, kaprīza, mani iekārdināja operas laiviņa, es taču esmu jaunkundzīte … Bet ziniet — es tomēr biju iedomājusies, ka jūs mani briesmīgi stipri mīlat. Neniciniet muļķi un nesmejieties par to asariņu, kas nupat noritēja. Man briesmīgi patīk raudāt, «pašai sevi žēlojot». Nu, pietiks, pietiks. Es ne uz ko neesmu spējīga, un arī jūs ne uz ko neesat spējīgs; tāds ar tādu saticies, ar to tad arī mierināsim sevi. Vismaz patmīlība necietīs.

— Sapnis un murgs! — Nikolajs Vsevolodovičs iesaucās, lauzīdams rokas un soļodams pa istabu. — Ļiza, nabadzīte, ko tu sev esi nodarījusi?

— Apdedzinājusies pie svecītes — un vairāk neko. Vai tik arī jūs neraudat? Esiet pieklājīgāks, esiet nejūtīgāks …

— Kāpēc, kāpēc tu atnāci pie manis?

— Vai tad jūs beidzot nesaprotat, cik komisks pats kļūstat augstākās sabiedrības acīs, man tā jautādams?

— Kāpēc tu grūdi sevi postā tik nejēdzīgi un muļķīgi, un ko lai tagad dara?

— Un tā runā Stavrogins, «asinssūcējs Stavrogins», kā jūs te sauc kāda dāma, kas jūsos iemīlējusies! Klausieties, es taču jums jau teicu: esmu izkalkulējusi savu dzīvi tikai vienai stundai un jūtos mierīga. Izkalkulējiet tāpat jūs arī savējo … bet nē, jums tas nav jādara; jums vēl būs ļoti daudz visādu «stundu» un «mirkļu».

— Tikpat daudz, cik tev; dodu tev svētu solījumu, nevienas stundas vairāk kā tev!

Viņš visu laiku staigāja un neredzēja viņas ašo, caururbjošo skatienu, kurā pamirdzēja it kā cerība. Bet gaismas stariņš tanī pašā mirklī nodzisa.

— Ja tu zinātu, ko man maksā tas, ka es pašreiz nespēju būt vaļsirdīgs, Ļiza, kaut es varētu tev atklāt…

— Atklāt? Jūs gribat man kaut ko atklāt? Lai dievs mani pasargā no jūsu atklājumiem! — viņa gandrīz izbailēs to pārtrauca.

Viņš apstājās un nemiera pilns gaidīja.

— Man jums jāatzīstas: jau toreiz, jau Šveicē man nobrieda doma, ka jums dvēselē iemīt kaut kas šausmīgs, netīrs un asiņains, un… un reizē tāds, kas padara jūs briesmīgi komisku. Sargieties man ko atklāt, ja tā ir patiesība, es jūs apsmiešu. Es smiešos par jums visu jūsu mūžu … Ai, jūs atkal kļūstat bāls? Nerunāšu, nerunāšu, es tūliņ iešu prom. — Viņa uzlēca no krēsla ar riebuma pilnu un nicinošu kustību.

— Moki mani, sodi mani, izgāz uz mani savas dusmas! — viņš izmisis iesaucās. — Tev ir pilnīgas tiesības to darīt! Es zināju, ka nemīlu tevi, un pazudināju tevi! Jā, «es paturēju mirkli sev»; es loloju cerību… jau sen… pēdējo… Es nespēju noturēties pretī tai gaismai, kas apmirdzēja manu sirdi, kad tu vakar ienāci pie manis — viena pati, atnāci pirmā. Es pēkšņi noticēju… Varbūt ticu arī vēl tagad.

— Par tik cildenu atklātību atmaksāšu jums ar to pašu: es negribu būt jūsu žēlsirdīgā māsa. Kaut es arī varbūt tiešām aiziešu par slimnieku kopēju, ja nepratīšu nomirt jau šodien pat; bet, ja arī aiziešu par slimnieku kopēju, taču ne pie jums, lai gan jūs esat tikpat nožēlojams kā kroplis bez kājas vai rokas. Man vienmēr licies, ka jūs mani ievedīsiet kādā tādā vietā, kur mīt milzīgs, ļauns zirneklis cilvēka lielumā, un tur mēs visu mūžu skatīsimies uz to un no tā baidīsimies. Tā arī beigsies mūsu abpusējā mīlestība. Griezieties pie Dašeņkas, tā brauks jums līdzi, kurp vien gribēsiet.

— Un jūs arī tagad nespējāt viņu nepieminēt?

— Nabaga sunītis! Pasveiciniet Dašeņku. Vai viņa zina, ka jūs jau Šveicē nolēmāt pataupīt viņu savām vecumdienām? Kāda gādība! Kāda tālredzība! Ai, kas tur ir?

Zāles dibenā mazliet pavērās durvis, spraugā parādījis kāda galva un steigšus atrāvās atpakaļ.

— Vai tas esi tu, Aleksej Jegorovič? — Stavrogins jautāja.

— Nē, tas esmu tikai es. — Spraugā līdz pusei kļuva redzams Pjotrs Stepanovičs. — Sveicināta, Ļizaveta Nikolajevna, vismaz labrīt. Es jau tā domāju, ka atradīšu jus abus šai zālē. Es tikai uz acumirkli, Nikolaj Vsevolodovič, — steidzos, lai pateiktu jums dažus vārdus … tikai visnepieciešamākos … pāris vārdus!

Stavrogins gāja viņam klāt, bet, paspēris trīs soļus, atgriezās pie Ļizas.

— Ja tu pašreiz kaut ko dzirdēsi, Ļiza, tad zini: es esmu vainīgs.

Viņa satrūkās un bailīgi paskatījās uz Stavroginu; bet viņš steidzīgi izgāja ārā.

II

Telpa, no kuras bija pabāzis galvu Pjotrs Stepanovičs, bija liela, ovāla priekšistaba. Te pirms viņa tika sēdējis Aleksejs Jegoričs, bet viņš to bija izsūtījis ārā. Nikolajs Vsevolodovičs aizvēra aiz sevis durvis uz zāli un palika gaidot. Pjotrs Stepanovičs uzmeta viņam ašu un vērīgu skatienu.

— Nu?

— Tas ir, ja jūs jau zināt, — Pjotrs Stepanovičs sāka steigties, ar acīm, kā likās, gribēdams ielīst viņam dvēselē, — tad, protams, neviens no mums nekādā ziņā nav vainojams un vismazāk jūs, tāpēc ka notikusi tāda nejauša … apstākļu sagadīšanās… īsi sakot, juridiski jums nevar pieķerties, un es steidzos jums to paziņot.

— Sadeguši? Noslepkavoti?

— Noslepkavoti, bet nav sadeguši, un tieši tas ir nelādzīgi, bet dodu jums goda vārdu, ka es šai ziņā neesmu vainojams, kaut arī jūs turētu mani nez kādās aizdomās, — tāpēc ka varbūt jums rodas aizdomas, ko? Ja gribat, teikšu jums visu patiesību: redziet, man tiešām pavīdēja doma — jūs taču pats mani uz to uzvedinājāt, nevis nopietni, bet mani kaitinādams (jo jūs taču nebūtu uzvedinājis nopietni), — bet es nevarēju izšķirties un nebūtu neparko izšķīries, kaut, vai par simts rubļiem, un arī labuma nekāda nebūtu, tas ir, man, personīgi man … (Viņš briesmīgi steidzās un tarkšķēja kā klabata.) Bet redziet, kāda apstākļu sagadīšanās: es no savas naudas (dzirdiet, no savas; jūsējās tur nebija neviena rubļa, un, galvenais, jūs pats to zināt) iedevu tam piedzērušajam muļķim Ļebjadkinam divsimt trīsdesmit rubļus — jau aizvakar vakarā, dzirdiet, aizvakar, nevis vakar pēc «lasījuma», to paturiet vērā: tā ir ļoti svarīga sagadīšanās, tāpēc ka es taču toreiz vēl droši nezināju, vai Ļizaveta Nikolajevna brauks pie jums vai ne, bet pats savu naudu devu vienīgi tāpēc, ka aizvakar jūs visus pārsteidzāt, darīdams zināmu savu noslēpumu. Nu, par to es nerunāšu… jūsu darīšana … bruņinieks … bet, atzīstos, man tas bija tikpat kā ar bomi pa pieri. Bet, tā kā man tās traģēdijas visnotaļ apnikušas, — un, ievērojiet, es runāju nopietni, — jo tas viss jauc manus plānus, tad es arī noņēmos, lai tur vai kas, bez jūsu ziņas aizraidīt Ļebjadkinus uz Pēterburgu, jo vairāk tāpēc, ka arī viņš pats uz turieni lauzās. Viena kļūda: devu naudu jūsu vārdā; vai tā bija kļūda vai ne? Varbūt arī nebija kļūda, ko? Bet tagad klausieties, klausieties, kā tas iegrozījies … — Runājot iekarsis, viņš bija piegājis Stavroginam cieši klāt un sāka ķerstīties ap viņa svārku atloku (nudien, varbūt tīšām). Stavrogins stipri iesita viņam pa roku.

— Ko jūs darāt… kā nu tā drīkst… tā jau var roku pārlauzt… te galvenais, kā tas iegrozījās, — viņš atkal sāka tarkšķēt, nemaz nebrīnīdamies par sitienu. — Es vakarā iedodu naudu, lai viņš un māsiņa rīt ar gaismiņu dodas ceļā; uzticu to nokārtot nelietim Ļiputinam, lai pats viņus novieto vagonā un izvada. Bet tas nekrietnelis bija sadomājis kā skolas puika izjokot publiku — varbūt esat dzirdējis? «Lasījuma» laikā? Bet klausieties, klausieties: abi dzer, kaļ peršas, no kurām pusi sagudrojis Ļiputins; tas ietērpj Ļebjadkinu frakā, bet man apgalvo, ka aizšķūtējis jau no rīta, taču tur viņu kaut kur noslēptu, lai izgrūstu uz estrādes. Bet Ļebjadkins ātri un negaidot piedzeras. Seko zināmais skandāls, pēc tam viņu pusdzīvu nogādā mājās, un Ļiputins viņam paklusām izņem no kabatas divsimt rubļus, atstādams tikai sīknaudu. Bet, par nelaimi, izrādās, ka Ļebjadkins jau no rīta ņēmis tos divsimt rubļus ārā no kabatas, lielījies un rādījis, kur nepienākas. Bet, tā kā Fedjka to vien bija gaidījis un pie Kirillova šo to tika dzirdējis (atcerieties,  ko jūs tur izmētāt?), tad arī nolēmis izmantot gadījumu. Tā nu arī ir visa patiesība. Man vismaz prieks, ka Fedjka naudu nav atradis, bet nelietis taču bija cerējis uz tūkstoti. Steidzies un no ugunsgrēka laikam pats nobijies… Ticiet vai ne, man tas ugunsgrēks bija kā ar rungu pa pieri. Nē, tas ir velns zina kas! Tā ir tāda patvarība… Redziet nu, es, likdams uz jums lielas cerības, nekā arī neslēpšu: nu jā, manī tā doma par uguns pielaišanu sen jau brieda, jo tautā tā ir ļoti populāra; bet es taču to taupīju kritiskajam brīdim, tam dārgajam mirklim, kad mēs visi sacelsimies un… Bet viņi pēkšņi sadomājuši sākt patvarīgi un bez pavēles tagad, tādā brīdī, kad tieši vajadzēja pierauties un ne čiku, ne grabu! Nē, tā ir pilnīga patvarība … īsi sakot, es vēl nekā nezinu, pilsētā runā par diviem špiguļiniešiem… bet, ja būs piedalījušies arī mūsējie, ja dedzināšanā būs iejaukts kaut vai viens no viņiem, — tam labi neklāsies! Redziet, ko nozīmē kaut vai mazliet viņus izlaist! Nē, tie demokrātiskie salašņas ar saviem piecniekiem ir vājš atbalsts; vajadzīga viena vienīga neapstrīdama dievekļa despotiskā griba, kas nebalstās uz nejaušībām un paceļas visam pāri… Tad arī piecnieki paklausīgi pieraus astes un viņu verdziskā padevība varēs noderēt. Taču, lai gan tur tagad visi kliedz un bazūnē, ka Stavroginam vajadzējis sadedzināt sievu un tāpēc arī pilsēta nodegusi, tomēr …

— Ak visi jau kliedz un bazūnē?

— Tas ir, vēl jau ne, un, atzīstos, es vēl nekā neesmu dzirdējis, bet ko tu cilvēkiem padarīsi, sevišķi tādiem, kas cietuši ugunsgrēkā. Vox populi — vox dei.1 Cik tur vajag, lai palaistu tik muļķīgu baumu? Bet patiesībā jums ne no kā nav jābaidās. Juridiski jūs nepavisam neesat vainīgs, arī sirdsapziņa tīra — jūs taču negribējāt? Negribējāt? Pierādījumu nekādu, nejauša sagadīšanās … Varbūt vienīgi Fedjka atcerēsies jūsu toreizējos neuzmanīgos vārdus pie Kirillova (kāpēc jūs tos toreiz teicāt?), bet tas jau itin neko nepierāda, bet Fedjku mēs pievaldīsim. Es šodien pat viņu ņemšu priekšā …

— Un līķi nav sadeguši?

— Necik; tas nelietis neko nav pratis izdarīt, kā pienākas. Bet es priecājos vismaz par to, ka izturaties tik

1 Tautas balss — dieva balss. (Latīņu vai.)

mierīgi… jo, kaut arī jūs nepavisam neesat vainīgs, pat domās ne, tomēr vērā tas jāpatur. Un turklāt jums būs jāpiekrīt, ka tas viss ļoti labi ievirza jūsu apstākļus: pēkšņi esat kļuvis brīvs atraitnis un varat tūliņ pat precēt skaistu meiču ar lielu pūru, meiču, kas turklāt jau atrodas jūsu rokās. Redziet, kas var iznākt no vienkāršas, nejaušas apstākļu sagadīšanās!

— Jūs man draudat, aitasgalva?

— Nu ko nu, ko nu, uzreiz jau aitasgalva — un kas par toni? Vajadzētu priecāties, bet jūs… Es speciāli steidzos šurp, lai drīzāk paziņotu … Un ar ko lai es jums draudu? Liela vajadzība man ietekmēt jūs ar draudiem! Man vajadzīgs, lai jūs piekristu labprātīgi, nevis aiz bailēm. Jūs esat gaisma un saule … Es gaužām bīstos no jums, nevis jūs no manis. Es taču neesmu Mavrikijs Nikolajevičs. Un iedomājieties — es joņoju šurp vieglā droškā, bet Mavrikijs Nikolajevičs te kvern pie jūsu dārza žoga, viņā dārza stūrī… vienā šinelī, cauri izmircis, droši vien visu nakti dirnējis! Taisni jābrīnās, kā gan cilvēki var tā prātu zaudēt!

— Mavrikijs Nikolajevičs? Vai tas tiesa?

— Tiesa, tiesa. Kvern pie dārza žoga. No šejienes — no šejienes būs kādi trīssimt soļi, man liekas. Es steigšus aizdrāzos viņam garām, bet viņš mani redzēja. Jūs nezinājāt? Tādā gadījumā ļoti priecājos, ka neaizmiršu jums pateikt. Tāds cilvēks ir visbīstamākais, ja viņam revolveris klāt, un tad vēl nakts, slapjdraņķis, pats aiz saprotamiem iemesliem sanervozējies — viņa garastāvokli var gan iedomāties, ha, ha! Kā jums šķiet, kāpēc viņš te kvern?

— Gaida, protams, Ļizavetu Nikolajevnu.

— Nu jā! Bet kāpēc lai viņa ietu ārā pie viņa? Un … tādā lietū … ir gan muļķis!

— Viņa tūliņ izies pie viņa.

— Ehe! Tas ir kas jauns! Tātad … Bet paklausieties, tagad taču viņas stāvoklis ir pilnīgi grozījies: kam viņai tagad Mavrikijs? Jūs taču esat brīvs atraitnis un varat precēties ar viņu kaut vai rīt! Viņa to vēl nezina, — atļaujiet man, un es jums tūliņ visu nokārtošu. Kur viņa ir, vajag arī viņu iepriecināt.

— Iepriecināt?

— Nu, protams, ejam.

— Bet vai, pēc jūsu domām, viņa nenojautīs, kā tie līķi radušies? — Stavrogins tā kā neparasti piemiedza  acis.

— Protams, nenojautīs, — Pjotrs Stepanovičs izlikās par galīgu vientiesi, — tāpēc ka juridiski taču… Ak jūs! Un kaut arī nojaustu! Sievietes par tādiem notikumiem loti labi prot nelikties ne zinis, jūs nepazīstat sievietes! Bez tam viņai tagad ir ļoti izdevīgi apprecēties ar jums, jo viņa taču ir sakompromitējusies, bez tam es viņai sastāstīju par «laiviņu»: redzēju, ka ar «laiviņu» uz viņu var iedarboties, viņa ir tādas kategorijas jaunkundze. Neraizējieties, tiem līķīšiem viņa pārkāps pāri dziedādama, jo vairāk tāpēc, ka jūs nepavisam, nepavisam neesat vainīgs, vai ne? Viņa tikai paturēs tos līķīšus at-miņā, lai pēc tam jums iedzeltu, teiksim, otrajā laulības dzīves gadiņā. Ikviena sieviete, iedama pie altāra, patur atmiņā kaut ko tamlīdzīgu no vīra pagātnes, nu, bet tad… diez kas pēc gada var notikt! Ha, ha, ha!

— Ja jūs esat atbraucis ar vieglo drošku, tad aizvediet Ļizavetu Nikolajevnu pie Mavrikija Nikolajeviča. Viņa nupat teica, ka nevarot mani ciest un iešot prom no manis, un ekipāžu, protams, no manis nepieņems.

— Ejiet nu! Vai tiešām viņa dodas prom? Nez kāpēc? — Pjotrs Stepanovičs uzmeta Stavroginam muļķīgu skatienu.

— Naktī laikam noskārta, ka es viņu nepavisam nemīlu … ko gan viņa, protams, vienmēr ir zinājusi.

— Vai tad jūs viņu nemīlat? — Pjotrs Stepanovičs ieminējās, izlikdamies bezgala izbrīnījies. — Bet, ja tā, kāpēc tad vakar, kad viņa pie jums ieradās, atstājāt viņu pie sevis un kā cēlsirdīgs cilvēks skaidri un gaiši nepateicāt, ka viņu nemīlat? Jūs esat rīkojies briesmīgi nekrietni; un par kādu nekrietneli jūs esat nostādījis mani viņas priekšā?

Stavrogins pēkšņi iesmējās.

— Es smejos par savu pērtiķi, — viņš tūliņ paskaidroja.

— A! sapratāt, ka es ākstos, — briesmīgi jautri iesmējās arī Pjotrs Stepanovičs, — es to darīju tāpēc, lai jūs sasmīdinātu. Iedomājieties, tiklīdz ieraudzīju jūs, es tūliņ pēc sejas nopratu, ka jūs piemeklējusi «nelaime». Pat varbūt pilnīga neveiksme, ko? Nu, varu saderēt, — viņš iesaucās, gandrīz vai locīdamies aiz sajūsmas, — ka jūs nakti nosēdējāt zālē viens otram blakus uz krēsliem un visu dārgo laiku nostrldējāties par kaut ko cildeni cēlsirdīgu … Nu, piedodiet, piedodiet; kas tad man: es taču jau vakar noteikti zināju, ka jums tas beigsies ar kādu muļķību. Es viņu atvedu vienīgi tāpēc, lai sagādātu jums izpriecu un pierādītu, ka ar mani jums garlaicīgi nebūs; tādā veidā es jums vēl trīssimt reižu varēšu būt noderīgs; man vispār patīk sagādāt cilvēkiem prieku. Bet, ja tagad viņa jums vairs nav vajadzīga, kā es to jau biju paredzējis un tāpēc arī braucu šurp, tad…

— Tad jūs viņu atvedāt šurp vienīgi manas izpriecas dēļ?

— Kada gan citā nolūkā?

— Un nevis tāpēc, lai piespiestu mani nogalināt sievu?

— Uja, vai tad jūs nogalinājāt? Esat gan jūs traģisks cilvēks!

— Vienalga, nogalinājāt jūs.

— Vai tad nogalināju es? Es taču jums saku — manas vainas tur nav ne tik, cik melns aiz naga. Es tomēr sāku par jums bažīties …

— Turpiniet; jūs teicāt: «Ja tagad viņa jums vairs nav vajadzīga, tad …»

— Tad atļaujiet rīkoties man, protams! Es viņu ļoti labi izprecināšu Mavrikijam Nikolajevičam, kuru, starp citu, es nepavisam neesmu norīkojis pie dārza žoga, neiedomājieties vēl to. Man taču tagad no viņa bail. Jūs sakāt: vieglajā droškā, — bet es tomēr garām aizjoņoju… un ja nu viņam būtu bijis revolveris? … Labi, ka savējo paķēru līdzi. Rau (viņš izņēma no kabatas revolveri, parādīja un tūliņ atkal iebāza atpakaļ) — paķēru līdzi tālajā ceļā. Tomēr es to jums nokārtošu viens divi: tieši tagad viņai sirsniņa ilgojas pēc Mavrikija… vismaz vajadzētu ilgoties… un ziniet — dieva vārds, man viņas pat mazliet žēl! Savedīšu kopā ar Mavrikiju, un viņa tūliņ sāks atcerēties jūs — viņam slavēs jūs, bet viņu pašu lamās, acīs skatīdamās, — sievietes sirds! Nu re, jūs jau atkal smejaties? Man briesmīgi liels prieks, ka esat kļuvis tik jautrs. Nu ko, iesim. Es tieši ar Mavrikiju arī sākšu, bet par tiem … par nogalinātajiem … ziniet, vai tagad labāk neciest klusu! Tik un tā vēlāk dabūs zināt.

— Ko dabūs zināt? Kas nogalināts? Ko jūs teicāt par Mavrikiju Nikolajeviču? — Ļiza pēkšņi atvēra durvis.

— A! jūs klausījāties?

— Ko jūs nupat teicāt par Mavrikiju Nikolajeviču? Viņš nogalināts?

— A! tātad neesat dzirdējusi! Nomierinieties, Mavrikijs Nikolajevičs ir sveiks un vesels, par ko varēsiet tūliņ pārliecināties, jo viņš atrodas tepat ceļa malā, pie dārza žoga… un, liekas, visu nakti tur sabijis; izmircis cauri, vienā šinelī… Es braucu garām, viņš mani re-dzēja.

— Tas nav tiesa. Jūs teicāt «nogalināts» … Kas nogalināts? — viņa uzstāja ar mokpilnu neticību.

— Nogalināta tikai mana sieva, viņas brālis Ļebjadkins un abu kalpone, — Stavrogins stingri paziņoja.

Ļiza satrūkās un kļuva briesmīgi bāla.

— Zvērisks, dīvains gadījums, Ļizaveta Nikolajevna, muļķīgs aplaupīšanas gadījums, — Pjotrs Stepanovičs tūliņ sāka tarkšķēt, — vienīgi aplaupīšanas gadījums, izmantojot ugunsgrēku. Vainīgs laupītājs Fedjka Katordznieks un muļķis Ļebjadkins, kas visiem rādījis savu naudu … es tāpēc vien steidzos šurp… kā ar akmeni pa pieri. Stavrogins tikko noturējās kājās, kad es pastāstīju. Mēs te apspriedāmies: teikt to jums pašreiz vai ne?

— Nikolaj Vsevolodovič, vai viņš runā patiesību? — Ļiza ar pūlēm izdvesa.

— Nē, nepatiesību.

— Kā nepatiesību! — Pjotrs Stepanovičs satrūkās, — kas nu vēl nebūs!

— Ak kungs, es sajukšu prātā! — Ļiza iesaucās.

— Nu saprotiet vismaz to, ka viņš pašreiz ir zaudējis prātu! — Pjotrs Stepanovičs kliedza visā spēkā. — Kā nekā nogalināta taču viņa sieva. Redziet, cik viņš bāls… Viņš jau visu nakti bija kopā ar jums, ne uz mirkli jūs neatstāja, kā tad viņu var turēt aizdomās?

— Nikolaj Vsevolodovič, sakiet man tikpat kā dieva priekšā, vai jūs esat vainīgs, vai ne, bet es, zvēru, ticēšu jums kā dievam un iešu jums līdzi līdz pasaules galam, ai, iešu! Iešu kā sunītis …

— Nu ko jūs viņu spīdzināt,‘fantazētāja! — Pjotrs Stepanovičs pārskaitās. — Ļizaveta Nikolajevna, dieva vārds, sitiet mani vai nost, viņš nav vainīgs, gluži otrādi, pats satriekts un murgo, jūs redzat. Viņš nepavisam, nepavisam nav vainīgs, pat domās ne! To pastrādājuši tikai laupītāji, kurus droši vien pēc nedēļas dabūs rokā un sodīs ar pletnēm … Vainīgs ir Fedjka Katordznieks un špiguļinieši, par to jau tērgā visa pilsēta, tāpēc arī es to zinu.

— Vai tā ir? Vai tā ir? — Ļiza, trīcēdama pie visas miesas, gaidīja galīgo spriedumu.

— Es neesmu nogalinājis un biju pret to, bet zināju, ka viņi tiks nogalināti un neatturēju slepkavas. Ejiet prom no manis, Ļiza, — Stavrogins noteica un iegāja zālē.

Ļiza aizklāja seju ar rokām un izgāja ārā no mājas. Pjotrs Stepanovičs taisījās mesties viņai pakaļ, bet tūliņ atgriezās zālē.

— Ak tad jūs tā? Ak tad jūs tā? Ak tad jūs ne no kā nebaidāties? — viņš gluži traks aiz dusmām, ar putām uz lūpām uzbruka Stavroginam, nesakarīgi murminādams, ar pūlēm atrazdams vajadzīgos vārdus.

Stavrogins stāvēja zāles vidū un neatbildēja ne vārda. Kreisajā rokā viņš bija viegli satvēris savu matu šķipsnu un mulsi smaidīja. Pjotrs Stepanovičs stipri parāva viņu aiz piedurknes.

— Vai jūs esat jucis, vai? Ak tad jūs tā gribat rīkoties? Par visiem ziņosiet, bet pats aiziesiet klosterī vai pie velna… Bet es jūs tik un tā nomiegšu, kaut arī jums no manis nav bail!

— A, tas esat jūs, kas te tarkšķ? — Stavrogins beidzot saskatīja viņu. — Steidzieties, — viņš pēkšņi atjēdzās, — steidzieties viņai pakaļ, lieciet aizjūgt karieti, neatstājiet viņu… Steidzieties, steidzieties taču! Pavadiet viņu līdz mājām, lai neviens nezina un lai viņa neiet uz turieni… pie līķiem … pie līķiem … ar varu iesēdiniet karietē… Aleksej Jegorič! Aleksej Jegorič!

— Klusu, nekliedziet! Viņa tagad ir jau Mavrikija apkampienos … Mavrikijs nekāps jūsu karietē … Klusējiet! Te ir runa par ko vairāk nekā par karieti!

Viņš atkal izrāva revolveri. Stavrogins nopietni paskatījās uz viņu.

— Šaujiet, — viņš noteica klusu, gandrīz samierinoši.

— Tpi, velns, kādus melus cilvēks krauj sev virsū! — Pjotrs Stepanovičs sāka trīcēt. — Dieva vārds, derētu nošaut! Viņai vajadzēja vārda tiešā nozīmē uzspļaut jums! … Kas jūs par «laiviņu», jūs esat veca, caura, sacērtama malkas barka! Nu kaut vai aiz dusmām, kaut vai aiz dusmām jums vajadzētu tagad atjēgties! Ak, ko nu!

Jums taču tagad būtu vienalga, ja jau pats lūdzat laist jums lodi pierē!

Stavrogins dīvaini pasmīnēja.

— Ja jūs nebūtu tik liels āksts, es varbūt tagad arī teiktu: jā… Ja vien jūs būtu kaut kripatiņu gudrāks…

— Jā, es esmu āksts, bet negribu, lai jūs, mana galvenā puse, būtu āksts! Vai jūs mani saprotat?

Stavrogins saprata, varbūt vienīgi viņš bija spējīgs saprast teikto. Šatovs taču savā laikā brīnījās, kad Stavrogins viņam teica, ka Pjotrā Stepanovičā iemītot entuziasms.

— Vācieties tagad prom pie velna, bet līdz rītdienai es kaut ko izspiedīšu no sevis. Atnāciet rīt.

— Jā? Jā?

— Kā lai es zinu! Pie velna, pie velna!

Un izgāja ārā no zāles.

— Varbūt tā būs vēl labāk, — Pjotrs Stepanovičs nomurmināja pie sevis, bāzdams kabatā revolveri.

III

Viņš aizmetās pakaļ Ļizavetai Nikolajevnai. Tā vēl nebija nekur tālu aizgājusi, tikai dažus soļus no mājas. Viņu bija aizturējis Aleksejs Jegorovičs, kas sekoja viņai arī tagad, turēdamies vienu soli iepakaļ, ģērbies frakā, godbijīgi saliecies, bez cepures. Viņš neatlaidīgi lūdza Ļizu pagaidīt ekipāžu; vecais vīrs bija nobijies un gandrīz raudāja.

— Ej, kungs lūdz tēju, nav kas pasniedz, — Pjotrs Stepanovičs viņu atgrūda un tūliņ paņēma Ļizavetu Nikolajevnu zem rokas.

Tā neizrāva roku, bet, likās, vēl neapzinājās, kas ar viņu notiek, nebija vēl attapusies.

— Pirmkārt, jūs neejat uz pareizo pusi, — Pjotrs Stepanovičs sāka čalot, — mums jāiet te, nevis garām dārzam; bet, otrkārt, kājām jūs tik un tā neaiziesiet, līdz jūsu mājām trīs verstis, bet jums pat mēteļa nav. Ja jūs maķenīt uzgaidītu. Esmu atbraucis ar drošku, zirgs tepat pagalmā, tūdaļ piebraukšu un nogādāšu jūs mājās, tā ka neviens neredzēs.

— Cik jūs esat labs… — Ļiza laipni ierunājās.

— Apžēlojieties, katrs humāns cilvēks darītu to pašu.

Ļiza paskatījās uz viņu un pabrīnījās.

— Ak dievs, un es domāju, ka man līdzās ir tas pats vecais vīrs!

— Paklausieties, es ļoti priecājos, ka jūs to uztverat tā, jo tas ir briesmīgs aizspriedums, un — kad jau, tad jau — vai nebūtu labāk, ja es tam vecim tūliņ liktu sagatavot karieti, paies tikai desmit minūtes, bet mēs dosimies atpakaļ un zem lieveņa pagaidīsim, ko?

— Es vispirms gribu … kur tie nogalinātie?

— Kas nu vēl nebūs par fantāzijām! Es jau baidījos … Nē, lai nu paliek tas riebīgais skats; un jums tur nekas nav ko redzēt.

— Es zinu, kur viņi atrodas, es to māju zinu.

— Nu, un kas par to, ka zināt! Apžēlojieties, lietus, migla (esmu gan uzņēmies svētu pienākumu!)… Paklausieties, Ļizaveta Nikolajevna, viens no diviem: vai nu jūs brauksiet man līdzi droškā — tad pagaidiet un ne soli tālāk, tāpēc ka vēl pēc soļiem divdesmit mūs katrā ziņā ieraudzīs Mavrikijs Nikolajevičs.

— Mavrikijs Nikolajevičs! Kur? Kur?

— Nu, bet, ja gribat iet pie viņa, tad varbūt pavadīšu jūs vēl mazu gabaliņu un parādīšu, kur viņš gaida, bet es pats tad no jums atvadīšos; viņam klāt es tagad negribu iet.

— Viņš mani gaida, ak dievs! — Ļiza pēkšņi apstājās, un viņas sejā iesitās sārtums.

— Bet, apžēlojieties, varbūt viņš ir cilvēks bez aizspriedumiem! Ziniet, Ļizaveta Nikolajevna, tā nav mana darīšana, tas uz mani neattiecas, un jūs pati to zināt; bet es jums tomēr vēlu labu … Ja no mūsu «laiviņas» nekas nav iznācis, ja izrādījies, ka tas ir tikai vecs, sapuvis barkass, kas sacērtams malkā …

— Ai, brīnišķīgi! — Ļiza iesaucās.

— Brīnišķīgi, bet pašai asaras rit pār vaigiem. Te vajadzīga vīrišķība. Nevajag nevienā jautājumā piekāpties vīrietim. Mūsu laikos, kad sieviete… tpi, velns (Pjotrs Stepanovičs gandrīz nospļāvās)! Bet galvenais — nav ko nožēlot: varbūt iegrozīsies vēl ļoti labi. Mavrikijs Nikolajevičs ir cilvēks … īsi sakot, jūtīgs cilvēks, kaut nerunīgs, kas gan arī labi, protams, ar noteikumu, ka viņš bez aizspriedumiem …

— Brīnišķīgi, brīnišķīgi! — Ļiza histēriski iesmējās.

— Ak, parauj jupis … Ļizaveta Nikolajevna, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi noteica, — es taču patiesībā te atrodos jūsu dēļ… kas tad man… Es jums pakalpoju vakar, kad jūs pati to gribējāt, bet šodien … Nu, no šejienes redzams Mavrikijs Nikolajevičs, tur viņš sēž, mūs neredz. Ziniet, Ļizaveta Nikolajevna, vai jūs esat lasījusi «Poļiņku Sakšu»?

— Ko?

— Ir tāds stāsts — «Poļiņka Sakša». To es vēl studenta gados lasīju … Tur kāds ierēdnis Sakss, ļoti turīgs vīrs, licis vasarnīcā apcietināt sievu par neuzticību. Ak, ko tur, velns, nav vērts! Jūs redzēsiet, ka Mavrikijs Nikolajevičs vēl pirms nokļūšanas mājās jūs bildinās. Viņš mūs vēl neredz.

— Ak, lai neredz! — Ļiza pēkšņi iesaucās kā neprātīga’. — Bēgsim, bēgsim! Uz mežu, uz lauku!

Un viņa sāka skriet atpakaļ.

— Ļizaveta Nikolajevna, tā nu ir mazdūšība! — Pjotrs Stepanovičs skrēja viņai pakaļ. — Kāpēc jūs negribat, ka viņš jūs redz? Gluži otrādi, paskatieties viņam tieši un lepni acīs… Ja jūs domājat par to… jaunavību… tad tas taču ir aizspriedums, atpalicība. Uz kurieni jūs skrienat, uz kurieni? Tavu skriešanu! Tad jau labāk iesim atpakaļ pie Stavrogina, sēdīsimies manā droškā … Uz kurieni jūs drāžaties? Tur taču ir lauks … tā, pakrita! …

Viņš apstājās. Ļiza traucās kā putns, pati nezinādama, uz kurieni, un Pjotrs Stepanovičs bija jau palicis soļus piecdesmit iepakaļ. Viņa pakrita, paklupdama uz cinīša. Tanī brīdī aiz muguras — iesāņus atskanēja šausmīgs kliedziens; kliedza Mavrikijs Nikolajevičs, kas bija redzējis viņas bēgšanu un krišanu un tagad skrēja pa lauku pie viņas. Pjotrs Stepanovičs acumirklī nozuda Stavroginu mājas vārtos, lai drīzāk sēstos savā droškā.

Bet Mavrikijs Nikolajevičs, briesmīgi nobijies, jau stāvēja līdzās Ļizai, kas bija piecēlusies kājās, pieliecās viņai klāt un turēja viņas roku savējā. Neticamie apstākļi, kādos notika šī sastapšanās, bija sajaukuši Mavrikija Nikolajeviča prātu, un asaras ritēja viņam pār vaigiem. Viņš bija redzējis to, pret kuru juta vislielāko godbijību, neprātīgi skrienam pa lauku tik agrā rīta stundā, tādā lietū un miglā vienā kleitā, tajā pašā krāšņajā vakardienas kleitā, kas tagad bija saņurcīta un krītot notriepta… Viņš nespēja pateikt neviena vārda, novilka savu šineli un trīcošām rokām apsedza viņas plecus. Pēkšņi viņš iekliedzās, sajutis, ka Ļizas lūpas pieskaras viņa rokai.

— Ļiza! — viņš iesaucās, — es neko neprotu, bet nedzeniet mani prom no sevis!

— Jā, jā, iesim ātrāk prom no šejienes, neatstājiet mani! — un pati, saķērusi viņu aiz rokas, vilka sev līdzi.

— Mavrikij Nikolajevič, — viņa izbijusies pēkšņi klusināja balsi, — tur es visu laiku izlikos drošsirdīga, bet te man bail no nāves. Es miršu, ļoti drīz miršu, bet man bail, bail mirt… — viņa čukstēja, cieši spiezdama viņa roku.

— Ak, kaut jel kāds cilvēks gadītos! — viņš izmisumā paskatījās visapkārt, — kaut vai kāds garāmbraucējs! Jūs saslapināsiet kājas, jūs … zaudēsiet prātu!

— Tas nekas, tas nekas, — viņa to uzmundrināja,

— tā, jūsu klātbūtnē es vairs tik ļoti nebaidos, turiet mani aiz rokas, vediet mani… Uz kurieni mēs tagad ejam, uz mājām? Nē, es gribu vispirms redzēt nogalinātos. Runā, ka viņi esot noslepkavojuši viņa sievu, bel viņš teic, ka pats esot to noslepkavojis; tas taču nav tiesa, nav tiesa? Es pati gribu redzēt manis dēļ noslepkavotos… to līķu dēļ viņš kopš pagājušās nakts mani vairs nemīl… Es redzēšu un visu dabūšu zināt. Žiglāk, žiglāk, es zinu to māju … tur bija ugunsgrēks… Mavrikij Nikolajevič, mans draugs, nepiedodiet man, bezgodei! ,Kāpēc lai man piedotu? Ko jūs raudat? Cērtiet man pliķi un nositiet tepat uz lauka kā suni!

— Neviens tagad nevar jūs tiesāt, — Mavrikijs Nikolajevičs stingri noteica, — lai dievs jums piedod, bet vismazāk drīkstu jūs tiesāt es!

Dīvaini būtu aprakstīt viņu sarunu. Un tomēr viņi gāja roku rokā, ātri, steigdamies, kā neprātīgi. Viņi devās taisni uz ugunsgrēka vietu. Mavrikijs Nikolajevičs vēl arvien nezaudēja cerību sastapt kaut jel kādu pajūgu, taču negadījās neviens braucējs. Sīks, smalks lietutiņš līņāja visā apkārtnē, apdzēsdams atblāzmu, izbalinādams krāsas un pārvērzdams visu vienā vienīgā dūmakainā, svina pelēkā masā. Sen jau bija diena, bet šķita, ka rīts vēl nav ausis. Un pēkšņi no šīs dūmakainās, saltās miglas iznira kāds dīvains un ērmots stāvs, kas soļoja viņiem pretī. Tagad es domāju, ka nebūtu ticējis savām acīm, pat ja būtu atradies Ļizavetas Nikolajevnas vietā; bet viņa priecīgi iekliedzās un tūliņ pazina pretimnācēju. Tas bija Stepans Trofimovičs. Kā viņš bija aizgājis no mājām, kā bija varējusi realizēties viņa izlolotā neprātīgā bēgšanas ideja — par to vēlāk. Pieminēšu tikai, ka jau tanī rītā Stepanam Trofimovičam bija drudzis, bet pat slimība nespēja viņu atturēt: viņš stingri soļoja pa slapjo zemi; bija redzams, ka viņš savu nodomu pārdomājis visai rūpīgi, ņemot vērā to, ka bija gatavojies viens pats un, kā jau kabineta cilvēks, bija visai nepraktisks. Viņš bija ģērbies kā «ceļinieks», proti, mugurā šinelis, kas apjozts un priekšā sasprādzēts ar platu lakādas jostu, kājās gari, jauni zābaki, bikses ielaistas stulmos. Droši vien tādu viņš sen jau bija iedomājies savu ceļinieka tērpu, bet jostu un garos, spožos huzāru stulmu zābakus, kuros viņš neprata staigāt, bija iegādājies jau pirms vairākām dienām. Tērpu papildināja platmale, ap kaklu cieši aptīta vilnas šalle, spieķis labajā rokā, bet kreisajā — neparasti maza, toties visai cieši piebāzta ceļasoma. Turklāt tajā pašā labajā rokā viņš turēja izplestu lietussargu. Šos trīs priekšmetus — lietussargu, spieķi un ceļasomu — nest pirmo versti bija ļoti neērti, bet, sākot ar otro, pat grūti.

— Vai tiešām tas esat jūs? — Ļiza iesaucās, aplūkodama viņu ar skumīgu izbrīnu, kas bija nomainījis pirmo neapzināto prieka uzplūdumu.

— Lise! — iesaucās Stepans Trofimovičs, arī gandrīz kā pa murgiem mezdamies viņai klāt. Chère, chère, vai tiešam arī jūs … tādā miglā? Redziet: blāzma! Vous êtes malheu reuse, n’est-ce pas? Redzu, redzu, nestāstiet, bet nejautājiet arī man nekā. Nous sommes tous malheureux, mais il faut les pardonner tous. Pardonnons, Lise 2, un būsim brīvi uz visiem laikiem. Lai norēķinātos ar pasauli un kļūtu pilnīgi brīvs — il faut pardonner, pardonner et pardonner/3

— Bet kāpēc jūs metaties ceļos?

— Tāpēc, ka, atvadīdamies no visas pasaules, gribu jūsu personā atvadīties arī no visas savas pagātnes! — Viņš sāka raudāt un pielika abas rokas pie asaru pilnajām acīm. — Metos ceļos visa tā priekšā, kas manā dzīvē bijis skaists, skūpstu to un pateicos! Tagad esmu pāršķēlis sevi pušu: tur palicis bezprātis, kas sapņoja par uzlidošanu debesīs, vingt deux ans! Šeit — sagrauzts un nosalis vecis mājskolotājs… chez ce marchand, s’il existe pourtant ce marchand… Bet kā jūs esat izmirkuši, Lise! — viņš iesaucās, uzlēkdams kājās un juzdams, ka uz slapjās zemes samirkuši arī viņa ceļgali, — kā nu tā var, jūs, tādā kleitā? un kājām, un klajā laukā … Jūs raudat? Vous êtes malheureuse? Ak jā, esmu kaut ko dzirdējis … Bet no kurienes jūs tagad nākat? — Viņš bikli paātrināja jautājumus, dziļā neizpratnē raudzīdamies uz Mavrikiju Nikolajeviču. — Mais savez-vous l’heure qu’il est?

— Stepan Trofimovič, vai jūs esat kaut ko dzirdējis par tiem nogalinātajiem cilvēkiem… Vai tas tiesa? Vai tiesa?

— Kas par cilvēkiem? Es visu nakti redzēju viņu noziedzīgās rīcības blāzmu. Citādi tas viņiem beigties nevarēja … (Viņa acis atkal iezalgojās.) Es bēgu no murgiem, no drudža sapņa, eju meklēt Krieviju — existe-tell e la Russie? Bah, c’est vous, cher capitaine/ Nekad neesmu šaubījies, ka sastapšu jūs kaut kur veicam cildenu varoņdarbu… Bet ņemiet manu lietussargu — un kāpēc tad jūs katrā ziņā kājām? Dieva dēļ, ņemiet vismaz lietussargu, bet es tik un tā kaut kur sadabūšu ekipāžu. Es jau tikai tāpēc kājām, ka Stasie (tas ir, Nastasja) būtu piekliegusi visu ielu, uzzinājusi, ka braucu prom; es arī aizlavījos cik vien iespējams incognito. Nezinu, «Balsī» gan raksta, ka visur esot laupītāji, bet, manuprāt, nevar taču būt tā, ka, tiklīdz esi uz ceļa, tūliņ laupītājs klāt! Chère Lise, jūs laikam teicāt, ka kāds esot kādu nogalinājis? O mon Dieu, jums kļūst nelabi!

— Iesim, iesim! — Ļiza kā histērijā iesaucās, atkal raudama sev līdzi Mavrikiju Nikolajeviču. — Uzgaidiet, Stepan Trofimovič, — viņa pēkšņi panāca atpakaļ, — uzgaidiet, nabadziņ, ļaujiet man pārmest jums krustu!

Varbūt pareizāk būtu jūs sasiet, bet es labāk pārmetīšu jums krustu. Un aizlūdziet arī jūs par «nabaga» Ļizu — tā mazlietiņ, sevi daudz neapgrūtinot. Mavrikij Nikolajevič, atdodiet tam bērnam viņa lietussargu, katrā ziņā atdodiet! Tā … Iesim nu! Iesim nu!

Viņi nonāca pie liktenīgās mājas tieši tanī brīdī, kad mājas priekšā salasījies lielais pūlis bija jau pietiekami saklausījies runas par Stavroginu un to, cik izdevīgi viņam bijis noslepkavot sievu. Tomēr, atkārtoju, lielum lielais vairums joprojām klausījās klusēdams un nekustēdamies. Ālējās vienīgi piedzēruši bļauri un «no eņģēm izlēkušie», kā tas sīkpilsonis, kas mētājās rokām. Šo vīru visi pazina pat kā rāmu cilvēku, bet, kad viņu kaut kas sevišķi pārsteidza, viņš pēkšņi it kā izlēca no eņģēm. Es neredzēju, kā pienāca klāt Ļiza un Mavrikijs Nikolajevičs. Apstulbis aiz pārsteiguma, es pirmoreiz ieraudzīju Ļizu jau tālu no sevis pūlī, bet Mavrikiju Nikolajeviču sākumā pat nesaskatīju. Liekas, bija tāds mirklis, kad viņš burzmā pāris soļu atpalika no Ļizas vai arī tika atspiests atpakaļ. Ļiza, kas lauzās cauri pūlim, nekā ap sevi neredzēdama un neievērodama, it kā drudža murgos, it kā no slimnīcas izbēgusi, protams, ļoti drīz pievērsa sev uzmanību: cilvēki sāka klaigāt un bļaustīties. Kāds pēkšņi iekliedzās: «Tā ir Stavrogina meiča!» Un otrā pusē: «Nepietiek ar to, ka nogalina, nāk vēl skatīties!» Pēkšņi ieraudzīju, ka pār viņas galvu no mugurpuses paceļas un nolaižas kāda roka; Ļiza pakrita. Atskanēja drausmīgs Mavrikija Nikolajeviča kliedziens; viņš metās palīgā un no visa spēka iesita cilvēkam, kas atradās starp viņu un Ļizu. Bet tanī pašā brīdī viņu no mugurpuses abām rokām aptvēra no eņģēm izlēkušais sīkpilsonis. Sākās kautiņš, un kādu laiku neko nevarēja saredzēt. Liekas — Ļiza piecēlās, bet atkal pakrita no otra sitiena. Pēkšņi pūlis pašķīrās, un ap zemē gulošo Ļizu izveidojās neliels, tukšs loks, bet asiņainais, prātu zaudējušais Mavrikij s Nikolajevičs stāvēja pie viņas kliegdams, raudādams un lauzīdams rokas. Noteikti vairs neatceros, kas notika tālāk; atmiņā palicis, ka Ļizu nesa prom. Es metos pakaļ; viņa vēl bija dzīva un varbūt vēl pie samaņas. Pūlī saņēma ciet sīkpilsoni un vēl trīs cilvēkus.

Šie trīs vēl joprojām noliedz jebkādu līdzdalību ļaundarībā un visu laiku apgalvo, ka saņemti ciet aiz pārskatīšanās; var arī būt, ka viņiem taisnība. Kaut arī sīkpilsoņa vaina bija acīm redzama, tomēr viņš, būdams nepilnīgs, līdz šim vēl nespēj notikušo izskaidrot, kā pienākas. Arī man kā aculieciniekam, kaut arī redzēju notikumu no zināma attāluma, vajadzēja izmeklēšanā liecināt: es pateicu, ka viss norisinājās gluži nejauši, ka cilvēki varbūt arī bijuši sakūdīti, tomēr nav spējuši apzināties savu rīcību, bijuši piedzērušies un jau zaudējuši skaidru apziņu. Tādās domās esmu arī tagad.

Ceturtā nodaļa PĒDĒJAIS LĒMUMS

I

Pjotru Stepanoviču torīt bija redzējuši daudzi; tie atcerējās, ka viņš bijis ārkārtīgi uztraukts. Pulksten divos pēc pusdienas iegriezies pie Gaganova, kurš tikai dienu iepriekš bija iebraucis no laukiem un pie kura bija sapulcējusies pilna māja apmeklētāju, kas daudz un dedzīgi runāja par jaunajiem notikumiem. Pjotrs Stepanovičs runāja vairāk par visiem un piespieda sevi uzklausīt. Viņu pie mums vienmēr uzskatīja par «pļāpīgu studentu ar caurumu galvā», bet tagad viņš runāja par Jūliju Mihailovnu, un tas, vispārējam sajukumam valdot, bija aizraujošs temats. Kā viņas nesenais un intīmais konfidents viņš pastāstīja par Jūliju Mihailovnu daudz visai jaunu un negaidītu sīkumu, nejauši (un, protams, neuzmanīgi) atstāstīja dažus viņas personīgos spriedumus par pilsētā visiem pazīstamām personām, ar ko tūliņ aizskāra daža laba patmīlību. Viņa stāstījums bija neskaidrs un juceklīgs kā cilvēkam, kas rīkojas bez viltus, bet kas, būdams godīgs, ir spiests pret savu gribu uzreiz izskaidrot veselu lērumu pārpratumu un savā vientiesībā pats nezina, ar ko lai sāk un ar ko lai beidz. Diezgan neuzmanīgi viņam paspruka arī tas, ka Jūlijai Mihailovnai bijis zināms viss Stavrogina noslēpums un ka tieši viņa šo romānu veicinājusi. Jūlija Mihailovna esot piekrāpusi arī viņu, Pjotru Stepanoviču, jo pats bijis iemīlējies tajā nelaimīgajā Ļizā, bet viņš esot tā «apstrādāts», ka gandrīz pavadījis viņu karietē pie Stavrogina. «Jā, jā, kas nekaiš jums, kungi, smieties, bet, ja es būtu zinājis, ja būtu zinājis, kā tas beigsies!» viņš nobeidza. Uz dažādiem satrauktiem jautājumiem par Stavroginu viņš skaidri un gaiši pateica, ka katastrofa ar Ļebjadkinu, pēc viņa domām, esot tīrā nejaušība un ka vainīgs esot pats Ļebjadkins, kas rādījis naudu. To viņš sevišķi labi izskaidroja. Viens no klausītājiem aizrādīja, ka Pjotrs Stepanovičs veltīgi «izliekoties», ka viņš ēdis, dzēris un bezmaz gulējis Jūlijas Mihailovnas mājā, bet tagad pirmais viņu nomelnojot un ka tas nemaz neesot tik glīti, kā viņam liekoties. Bet Pjotrs Stepanovičs tūdaļ aizstāvēja sevi:

— Es tur ēdu un dzēru ne tāpēc, ka man nebūtu bijis naudas, un neesmu vainīgs, ka mani tur ielūdza. Atļaujiet man pašam spriest, ciktāl man jābūt par to pateicīgam.

Vispār iespaids par viņu bija labvēlīgs. «Lai viņš ir aplamis un, protams, tukšgalvis, bet vai tad viņu var vainot Jūlijas Mihailovnas muļķībās? Gluži otrādi, iznāk, ka viņš to centies atrunāt…»

Ap pulksten diviem pēkšņi izplatījās ziņa, ka Stavrogins, par kuru tik daudz runāja, pēkšņi ar pusdienas vilcienu aizbraucis uz Pēterburgu. Tas visus ļoti ieinteresēja; daudzi rauca pieri. Pjotrs Stepanovičs bijis tik stipri pārsteigts, ka pat, kā stāsta, pārvērties sejā un dīvaini iesaucies: «Kas gan varēja viņu palaist?» Pjotrs Stepanovičs tūdaļ aizsteidzies prom no Gaganova. Taču pēc tam viņš vēl redzēts divos vai trijos namos.

Kad sāka krēslot, Pjotrs Stepanovičs atradis iespēju iekļūt pat pie Jūlijas Mihailovnas, kaut arī ar lielām pūlēm, jo tā neparko nav gribējusi viņu pieņemt. Tikai pēc trim nedēļām, pirms viņas aizbraukšanas uz Pēterburgu, es to dabūju zināt no viņas pašas. Viņa nestāstīja neko tuvāk, bet drebinādamās ieminējās, ka Pjotrs Stepanovičs «pārsteidzis viņu toreiz neizsakāmi». Manuprāt, viņš gluži vienkārši nobiedēja Jūliju Mihailovnu, piedraudēdams, ka uzdos viņu par līdzzinātāju, ja viņai ienāktu prātā «stāstīt». Bet nepieciešamība pabaidīt cieši saistījās ar Pjotra Stepanoviča toreizējiem nolūkiem, kas viņai, protams, nebija zināmi, un tikai vēlāk, pēc kādām piecām dienām, Jūlija Mihailovna noprata, kāpēc viņš tā šaubījies par viņas klusēšanu un tik ļoti baidījies no jauniem viņas sašutuma izpaudumiem …

Pēc pulksten septiņiem vakarā, kad bija jau pavisam satumsis, pilsētas nomalē, Fomas šķērsieliņā, mazā, greizā mājelē, praporščika Erkeļa dzīvoklī, bija sapulcējušies mūsējie pilnā sastāvā, visi pieci. Kopsapulci te bija nolicis pats Pjotrs Stepanovičs; bet viņš nepiedodamā kārtā kavējās, un biedri gaidīja viņu jau veselu stundu. Šis praporščiks Erkelis bija tas pats iebraukušais oficierītis, kurš vakarā pie Virginska visu laiku bija nosēdējis ar zīmuli rokā un piezīmju grāmatiņu uz galda. Pilsētā viņš bija ieradies nesen, īrēja dzīvokli vientuļā, klusā šķērsieliņā no divām māsām, sīkpilsoņu vecenītēm, un viņam drīz bija jābrauc prom; pie viņa varēja sapulcēties visneuzkrītošāk. Šis savādais puisis atšķīrās no citiem ar neparastu mazrunību; viņš varēja desmit vakarus no vietas nosēdēt skaļā kompānijā, kur risinājās visneparastākās sarunas, pats nerunādams ne vārda un ar bērnišķīgām acīm ārkārtīgi uzmanīgi sekodams runātājiem un klausīdamies. Seja viņam bija ļoti glīta un pat tāda kā gudra. Piecniekā viņš neietilpa; mūsējie domāja, ka viņš no kaut kurienes saņēmis kaut kādus īpašus uzdevumus, kurus vajadzēja tikai izpildīt. Tagad zināms, ka viņam nekādu uzdevumu nav bijis, un diez vai viņš pats izprata savu stāvokli. Nesen iepazinies ar Pjotru Stepanoviču, viņš juta pret to godbijīgu cieņu. Ja viņš būtu iepazinies ar kādu izvirtušu briesmoni un tas aiz kaut kādiem sociālromantiskiem motīviem būtu viņu pamudinājis noorganizēt laupītāju bandu un izmēģinājuma pēc licis nogalināt un aplaupīt pirmo pretimbraucēju zemnieku, viņš katrā ziņā būtu paklausījis un to izdarījis. Puisim kaut kur bija slima māte, kurai viņš sūtīja pusi savas niecīgās algas, — un kā viņa, jādomā, skūpstīja šo nelaimīgo, gaiš-mataino galviņu, drebēja par tās likteni, lūdza dievu par to! Es stāstu par šo puisi tik daudz tāpēc, ka man viņa ļoti žēl.

Mūsējie bija satraukti. Pagājušās nakts notikumi bija viņus pārsteiguši un, liekas, pārbiedējuši. Vienkāršais, kaut arī sistemātiski gatavotais skandāls, kurā viņi ļoti centīgi bija piedalījušies, beidzās viņiem pavisam negaidītā veidā. Ugunsgrēks naktī, Ļebjadkinu noslepkavošana, pūļa uzbrukums Ļizai — tie visi bija tādi pār-steigumi, ko viņi savā programmā netika paredzējuši. Viņi dedzīgi pārmeta savam vadītājam despotismu un noslēgtību. īsi sakot, gaidīdami Pjotru Stepanoviču, viņi tā noskaņoja cits citu, ka atkal nolēma kategoriski pieprasīt no viņa paskaidrojumus, bet, ja viņš atkal, tāpat kā līdz šim, izvairītos, tad likvidēt pat piecnieku, taču ar tādu nolūku, lai tā vietā nodibinātu jaunu slepenu «ideju propagandas» biedrību, bet jau patstāvīgi — uz vienlīdzības un demokrātijas pamatiem. Ļiputins, Šigaļovs un tautas pazinējs sevišķi atbalstīja šo domu; Ļamšins klusēja, kaut arī izlikās piekrītam. Virginskis svārstījās un gribēja vispirms uzklausīt Pjotru Stepanoviču. Nolēma uzklausīt Pjotru Stepanoviču; bet tas arvien vēl nenāca; tāda nevērība sakaitināja gaidītājus vēl vairāk. Erkelis visu laiku klusēja un tikai lika uzvārīt tēju, ko pats no saimnieču gala ienesa uz paplātes jau salietu glāzēs, nenesot istabā patvāri un nelaižot iekšā kalponi.

Pjotrs Stepanovičs ieradās tikai pusdeviņos. Straujā gaitā piegāja pie apaļā dīvāna galdiņa, ap kuru bija sasēdusies kompānija; cepuri paturēja rokās un no tējas atteicās. Izskatījās nikns, bargs un augstprātīgs. Droši vien pēc sejām tūdaļ pamanīja, ka «dumpojas».

— Iekāms atvēršu muti, speriet vaļā jūs, esat tā kā sasparojušies, — viņš piezīmēja, ar niknu smīnu pārlaizdams skatienu sēdētāju sejām.

Ļiputins iesāka «visu vārdā» un no aizvainojuma trīcošā balsī paziņoja: «Ja jau tā turpināsies, tad paši varam dabūt punu pierē.» Nē, viņi nepavisam nebaidoties dabūt punu pierē un pat esot uz to sagatavojušies, bet vienīgi un tikai vispārības lietas labā (vispārēja sakustēšanās un piekrišana). Un tāpēc arī pret viņiem vajagot iztu-rēties atklāti, lai viņi jau laikus zinātu, «kas tad īsti notiks». (Atkal sakustēšanās, dažas dobjas skaņas.) Tā rīkoties esot pazemojoši un bīstami… «Mēs to nepavisam nesakām tāpēc, ka baidītos, bet, ja rīkojas tikai viens un pārējie ir marionetes, tad viens var nošaut greizi, bet iekritīs visi.» (Saucieni: jā, jā! Vispārēja piekrišana.)

— Velns parāvis, ko tad jūs gribat?

— Kāds sakars ar vispārības lietu, — Ļiputins iekaisa, — ir Stavrogina kunga romāniņiem? Lai viņš kaut kādā noslēpumainā kārtā pieder pie centra, ja vien šis fantastiskais centrs tiešām pastāv, mēs to nemaz negribam zināt. Bet tagad ir notikusi slepkavība, policija sacelta kājās; turot rokā pavedienu, nokļūs arī līdz kamolam.

— Iekritīsiet jūs ar Stavroginu, iekritīsim arī mēs, — piebilda tautas pazinējs.

— Un vispārības lietai no tā nebūs nekāda labuma, — Virginskis grūtsirdīgi nobeidza.

— Kas par muļķībām! Slepkavība ir nejaušība, to izdarījis Fedjka laupīšanas nolūkā.

— Hm. Tomēr dīvaina sagadīšanās. — Ļiputins saviebās.

— Ja vēlaties zināt, tas noticis jūsu pašu vainas dēļ.

— Kā tā, mūsu vainas dēļ?

— Pirmkārt, jūs, Ļiputin, pats bijāt tās dēkas līdzdalībnieks, bet, otrkārt, jums tika pavēlēts sūtīt prom Ļebjadkinu, jums tika izsniegta arī nauda, bet ko jūs izdarījāt? Ja būtu aizsūtījis, tad nekas arī nebūtu noticis.

— Bet vai tad tā nebija jūsu paša ideja, ka labi būtu ļaut viņam nolasīt dzejoli?

— Ideja nav. pavēle. Pavēle bija sūtīt prom.

— Pavēle. Diezgan dīvains vārds … Gluži otrādi, tieši jūs pavēlējāt apturēt Ļebjadkina aizraidīšanu.

— Jūs kļūdījāties un rīkojāties muļķīgi un patvarīgi. Bet slepkavība ir Fedjkas roku darbs, un tas rīkojies viens pats laupīšanas nolūkā. Jūs esat saklausījušies tenkas un tām noticējuši. Jūs esat nobijušies. Stavrogins nav tik liels muļķis, un te jums ir pierādījums — pulksten divpadsmitos dienā viņš aizbraucis — pēc sarunas ar vicegubernatoru; ja kaut kas noziedzīgs būtu izdarīts, viņš gaišā dienas laikā nebūtu aizlaists uz Pēterburgu.

— Bet mēs jau nemaz neapgalvojam, ka Stavrogina kungs pats slepkavojis, — Ļiputins dzēlīgi un nekautrīgi atcirta, — viņš varēja to pat nezināt, tāpat kā nezināju es; bet jūs pats pārāk labi zināt, ka es neko nezināju, kaut gan tagad esmu ieskrējis kā circenis pelnos.

— Ko tad jūs apsūdzat? — Pjotrs Stepanovičs drūmi paskatījās uz Ļiputinu.

— Tos pašus, kam vajadzīgs dedzināt pilsētas.

— Visļaunākais tas, ka jūs cenšaties izlocīties. Bet vai nevēlaties izlasīt šito un parādīt arī citiem? Tas tikai zināšanai.

Viņš izņēma no kabatas Ļebjadkina anonīmo vēstuli Lembkem un iedeva Ļiputinam. Tas izlasīja, acīm redzami pabrīnījās un domīgi pasniedza kaimiņam; vēstuli drīz vien bija izlasījuši visi.

— Vai tiešām tas ir Ļebjadkina rokraksts? — Šigaļovs ieminējās.

— Viņa rokraksts, — apliecināja Ļiputins un Tolkačenko (tas ir, tautas pazinējs).

— Es to rādu jums tikai zināšanai, jo redzu, ka žēlojat Ļebjadkinu, — Pjotrs Stepanovičs atkārtoja, ņemdams atpakaļ vēstuli, — tādējādi, kungi, kaut kāds Fedjka gluži nejauši atbrīvo mūs no bīstama cilvēka. Redziet, ko kādreiz nozīmē nejaušība! Pamācoši, vai ne?

Biedri aši saskatījās.

— Bet tagad, kungi, pienākusi mana kārta jautāt. — Pjotrs Stepanovičs pieņēma cienīgu stāju. — Atļaujiet painteresēties — kāpēc jums labpatika aizdedzināt pilsētu bez atļaujas?

— Ko tas nozīmē? Mēs — mēs esot aizdedzinājuši pilsētu? Tas nu gan nozīmē savu vainu uzvelt citiem! — atskanēja saucieni.

— Es saprotu, ka jūs esat pārāk aizrāvušies, — Pjotrs Stepanovičs stūrgalvīgi turpināja, — bet tie taču nav vairs skandāliņi ar Jūliju Mihailovnu. Es, kungi, esmu saaicinājis jūs kopā, lai izskaidrotu jums, cik lielas ir tās briesmas, kādām jūs tik muļķīgā kārtā esat sevi pakļāvuši un kādas ļoti nopietni draud ne tikai jums vien.

— Atļaujiet, gluži otrādi, mēs nupat gribējām darīt zināmu jums, cik liels ir tas despotisms un nevienlīdzība, ar kādu jūs bez biedru ziņas ķērāties pie tik nopietna un reizē dīvaina pasākuma, — gandrīz ar sašutumu noteica Virginskis, kas līdz tam bija klusējis.

— Tātad jūs liedzaties? Bet es apgalvoju, ka dedzinājāt jūs, vienīgi jūs un neviens cits. Kungi, nemelojiet, man ir drošas ziņas. Ar savu patvarību jūs esat apdraudējuši pat vispārības lietu. Jūs esat tikai viens mezgls bezgalīgajā mezglu virknē, un jūsu pienākums ir akli paklausīt centram. Un tomēr trīs no jums ir kūdījuši uz ugunsgrēku špiguļiniešus, lai gan šai ziņā nebija dotas nekādas instrukcijas, un ugunsgrēks izcēlās.

— Kas tie trīs tādi ir? Kuri trīs no mums?

— Aizvakar pēc pulksten trim naktī jūs, Tolkačenko, «Neaizmirstulē» kūdījāt Fomku Zavjalovu.

— Apžēlojieties, — tas palēcās, — es tikai vienu vārdu ieminējos un to pašu bez kāda nolūka, tāpat vien, tāpēc ka viņu tanī rītā bija pēruši, bet tūdaļ atmetu ar roku, jo redzēju — pārāk apdzēries. Ja jūs nebūtu atgādinājis, es to nemaz nebūtu atcerējies. No vārda nevarēja aizdegties.

— Jūs atgādināt to cilvēku, kas brīnītos, ka no vienas mazas dzirksteles uzlidojusi gaisā vesela pulvera fabrika.

— Es runāju čukstus, kaktā sēdēdams, viņam pie auss, kā jūs to varat zināt? — Tolkačenko piepeši aptvēra.

— Es tur tupēju zem galda. Varat būt pārliecināti, kungi, man zināms katrs jūsu solis. Jūs ņirdzīgi smīnat, Ļiputina kungs? Bet es, piemēram, zinu, ka pirms trim dienām pusnaktī, iedams gulēt, jūs guļamistabā esat saknaibījis savu laulāto draudzeni.

Ļiputins iepleta muti un nobālēja.

(Vēlāk kļuva zināms, ka Pjotrs Stepanovičs par Ļiputina nedarbu dabūjis zināt no Agafjas, Ļiputinu kalpones, kurai viņš no paša sākuma maksājis naudu par spiegošanu, kas tikai vēlāk noskaidrojās.)

— Vai es drīkstu konstatēt faktu? — pēkšņi piecēlās Šigaļovs.

— Konstatējiet.

Šigaļovs apsēdās un sasparojās.

— Cik esmu sapratis — un to nevarēja nesaprast —, jūs pats jau sākumā un pēc tam vēlreiz ļoti daiļrunīgi, kaut arī pārāk teorētiski stāstījāt par Krieviju, kas pārklāta ar bezgalīgi plašu mezglu tīklu. Katram no šiem pulciņiem, vācot piekritējus un dibinot bezgala daudzus jaunus pulciņus, ir pienākums ar sistemātisku, atmaskojošu propagandu nemitīgi graut vietējo varas orgānu autoritāti, sēt iedzīvotājos nesaprašanu, veicināt cinismu, celt skandālus, izplatīt neticību visam kam, modināt alkas pēc labākas dzīves un, beidzot, rīkojot ugunsgrēkus kā tādus pasākumus, kas tautai visvairāk patīk, panākt, lai zināmā brīdī, ja tas vajadzīgs, zemi pārņemtu pat izmisums. Vai tie ir jūsu vārdi, kurus es centos atcerēties burtiski? Vai tā ir tā darbības programma, ko jūs mums izklāstījāt kā mums līdz šim pilnīgi nezināmas un gandrīz fantastiskas centrālās komitejas pilnvarotais?

— Pareizi, tikai jūs pārāk gari stiepjat.

— Ikvienam ir tiesība izteikties. Likdams mums noprast, ka tanī vispārējā tīklā, kas jau pārklāj Krieviju, pašreiz ir vairāki simti atsevišķu mezglu, un attīstīdams domu, ka tad, ja katrs sekmīgi veiks savu darbu, visa Krievija noteiktā laikā pēc signāla …

— Ak, velns parāvis, man arī bez jums ir daudz darba! — Pjotrs Stepanovičs apsviedās atzveltnī.

— Atļaujiet, runāšu īsāk un nobeigšu ar jautājumu: mēs esam jau redzējuši skandālus, redzējuši iedzīvotāju nemieru, redzējuši un veicinājuši vietējās administrācijas autoritātes krišanu un beidzot paši savām acīm redzējuši ugunsgrēku. Ar ko jūs esat neapmierināts? Vai tā nav jūsu programma? Ko jūs varat mums pārmest?

— Patvarību! — Pjotrs Stepanovičs nikni uzkliedza.

— Kamēr es te esmu, jūs nedrīkstējāt rīkoties bez manas atļaujas. Pietiek. Ziņojums ir sagatavots, un varbūt jau rīt vai šonakt jūs saņems ciet. Tā. Ziņa ir droša.

Te nu visi ieplēta mutes.

— Saņems jūs ciet ne tikai kā kūdītājus uz dedzināšanu, bet arī kā piecnieka locekļus. Ziņotājam zināmi visi tīkla noslēpumi. Redziet, ko jūs esat ievārījuši!

— Droši vien Stavrogins! — Ļiputins iesaucās.

— Kā … kāpēc Stavrogins? — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi it kā aprāvās. — Ak, velns, — viņš tūdaļ apķērās,

— tas ir Šatovs! Jūs laikam tagad jau visi zināt, ka Šatovs savā laikā sastāvējis biedrībā. Man jums jāatklāj, ka, sekodams viņam ar tādu personu palīdzību, par kurām viņam nav nekādu aizdomu, es, sev par brīnumu, noskaidroju, ka viņam zināma kā tīkla iekārta, tā… vārdu sakot, viss. Lai glābtu sevi no apsūdzības iepriekšējā līdzdalībā, viņš ziņos par visiem. Līdz šim viņš vēl svārstījās un es viņu saudzēju. Tagad ar šo ugunsgrēku jūs viņam esat atraisījuši rokas; viņš ir satriekts un vairs nesvārstās. Jau rīt mēs tiksim apcietināti kā dedzinātāji un politiski noziedznieki.

— Vai tas tā ir? Kā Šatovs zina?

Satraukums bija neaprakstāms.

— Tas tiešām tā ir. Man nav tiesības stāstīt jums, kā es to atklāju, bet pagaidām es tikai vienu varu darīt jūsu labā: ar kādas personas palīdzību varu Šatovu ietekmēt, tā ka viņš, neko nenojauzdams, novilcinās ziņojuma iesniegšanu — bet ne ilgāk kā par vienu dienu. Vairāk par vienu dienu nevaru. Tātad jūs varat justies drošībā līdz parītdienas rītam.

Visi klusēja.

— Nu tad aizraidīt viņu beidzot pie velna! — pirmais iesaucās Tolkačenko.

— Jau sen vajadzēja to izdarīt! — Ļamšins nikni pameta, uzsizdams ar dūri pa galdu.

— Bet ka lai to izdara? — Ļiputins nomurmināja.

Pjotrs Stepanovičs tūliņ atsaucās uz jautājumu un izklāstīja savu plānu. Tas bija šāds: Šatovs, lai nodotu viņa pārziņā esošo slepeno tipogrāfiju, jāaizvilina uz to vientulīgo vietu, kur tā ierakta, rīt, naktij iestājoties, un — «tur tad arī jānodara». Viņš pastāstīja daudzas nepieciešamas tuvākas ziņas, ko mēs te neatkārtosim, un sīki paskaidroja tās Šatova pašreizējās divkosīgās attiecības ar biedrības centru, kas lasītājam jau zināmas.

— Tas nu tā, — Ļiputins nedroši ieminējās, — bet, tā kā būs atkal… jauns, iepriekšējiem līdzīgs noti-, kums … tad tas pārāk satrauks ļaužu prātus.

— Bez šaubām, — Pjotrs Stepanovičs apstiprināja, — bet arī to esmu paredzējis. Ir viens līdzeklis, kā novērst jebkādas aizdomas.

Un viņš tikpat sīki izstāstīja par Kirillovu, par viņa nodomu nošauties un par to, ka viņš apsolījis gaidīt signālu, bet pirms nāves atstāt zīmīti un uzņemties vainu par visu, ko viņam nodiktēs. (Vārdu sakot, visu, kas lasītājam jau zināms.)

— Viņa nelokāmais nodoms izdarīt pašnāvību — filozofisks, bet, manuprāt, traks nodoms — kļuva zināms tur (Pjotrs Stepanovičs turpināja savus paskaidrojumus). Tur patur vērā vissīkāko apstākli, viss tiek izmantots vispārības labā. Pārliecinoties, ka viņa nodoms ir pilnīgi nopietns, un paredzot labumu, ko no šāda nodoma var gūt, viņam piedāvāja līdzekļus braukšanai uz Krieviju (viņš nez kāpēc gribēja mirt katrā ziņā Krievijā), deva uzdevumu, ko viņš apņēmās izpildīt (un ir izpildījis), un bez tam uzlika par pienākumu jums jau zināmo solījumu — izdarīt pašnāvību — izpildīt tikai tad, kad viņam to paziņos. Viņš visu apsolīja. Ievērojiet, ka viņš sastāv biedrībā uz sevišķiem noteikumiem un grib būt noderīgs; vairāk es jums atklāt nedrīkstu. Rīt — pēc Šatova — es viņam nodiktēšu zīmīti, ka Šatova nāves cēlonis ir viņš. Tas izklausīsies ļoti ticami: viņi bijuši draugi un kopā braukuši uz Ameriku, tur sastrīdējušies, un tas viss būs zīmītē paskaidrots … un … un atkarībā no apstākļiem varēs Kirillovam nodiktēt pat vēl šo to, piemēram, par proklamācijām un varbūt daļēji par ugunsgrēku. Par to gan es vēl padomāšu. Neraizējieties, tas ir cilvēks bez aizspriedumiem, visu parakstīs.

Tika izteiktas šaubas. Stāsts likās fantastisks. Par Kirillovu gan visi bija jau šo to dzirdējuši; un Ļiputins vairāk par visiem.

— Ja nu Kirillovs pārdomā un vairs negrib, — noteica Šigajovs, — viņš taču ir traks, tātad droši paļauties uz viņu nevar.

— Neraizējieties, kungi, viņš gribēs, — Pjotrs Stepanovičs atcirta. — Pēc norunas man tas viņam jāpaziņo dienu iepriekš, tātad jau šodien. Es uzaicinu Ļiputinu tūliņ nākt man līdzi pie viņa un pārliecināties, bet Ļiputins pēc atgriešanās paziņos jums, kungi, ja vajadzīgs, jau šodien, vai esmu teicis jums patiesību vai ne. Tomēr, — viņš pēkšņi aprāvās ārkārtīgā sapīkumā, it kā būtu sajutis, ka tik ilgi censties pārliecināt tādus ļautiņus un ņemties ar viņiem nozīmē parādīt pārāk lielu godu, — tomēr dariet, kā gribat. Ja jūs neko neizlemsiet, tad mūsu sakari tiks pārtraukti — bet vienīgi jūsu nepaklausības un nodevības dēļ. Un mēs no šā brīža būsim šķirti ļaudis. Taču ziniet, ka tādā gadījumā jūs piedzīvosiet nepatikšanas ne tikai sakarā ar Šatova ziņojumu un tā sekām, bet vēl kādas mazas nepatikšanas, par kurām es jūs stingri brīdināju, pulciņu dibinot. Kas attiecas uz mani, tad es, kungi, no jums sevišķi nebaidos… Nedomājiet, ka es jau nu tik cieši esmu ar jums saistīts … Bet man vienalga.

— Nē, mēs esam izlēmuši, — Ļamšins paziņoja.

— Citas izejas nav, — nomurmināja Tolkačenko, — un, ja tikai Ļiputins apstiprinās to, ko teicāt par Kirillovu, tad …

— Es esmu pret; es ar visiem saviem dvēseles spēkiem protestēju pret tik asiņainu lēmumu! — Virginskis piecēlās.

— Bet? — Pjotrs Stepanovičs noprasīja.

— Ko be/?

— Jūs teicāt bet… un es gaidu.

— Es, liekas, neteicu bet. Gribēju tikai teikt: ja visi ir izlēmuši, tad …

— Tad?

Virginskis klusēja.

— Es domāju, ka var ignorēt paša dzīvībai draudošās briesmas, — Erkelis pēkšņi atvēra muti, — bet, ja var ciest vispārības lieta, tad, manuprāt, nedrīkst ignorēt paša dzīvībai draudošās briesmas …

Viņš apjuka un nosarka. Lai cik lielā mērā katrs bija aizņemts pats ar savām domām, visi tomēr paskatījās uz Erkeli ar izbrīnu — tik negaidīti bija tas, ka arī viņš varējis ierunāties.

— Es esmu par vispārības lietu, — Virginskis pēkšņi noteica.

Visi piecēlās. Nolēma rīt pusdienā vēlreiz sazināties, kaut arī nesanākot visiem kopā, un norunāt visu galīgi. Tika paziņota vieta, kur tipogrāfija ierakta, sadalītas lomas un pienākumi. Ļiputins un Pjotrs Stepanovičs kopā nekavējoties devās pie Kirillova.

II

Tam, ka Šatovs ziņos, visi mūsējie noticēja, bet tam, ka Pjotrs Stepanovičs rausta viņus kā marionetes, — ari ticēja. Bez tam visi zināja, ka rīt tomēr pilnā sastāvā ieradīsies noteiktajā vietā un ka Šatova liktenis ir izlemts. Viņi juta, ka pēkšņi kā mušas iekļuvuši milzīga zirnekļa tīklā, dusmojās, tomēr trīcēja aiz bailēm.

Pjotrs Stepanovičs neapšaubāmi bija vainīgs viņu priekšā: viss būtu varējis norisināties daudz saskanīgāk un vieglāk, ja viņš būtu centies kaut mazdrusciņ pasaldināt īstenību. Kur būtu vajadzējis iztēlot faktu pieklājīgākā veidā, kā kaut ko līdzīgu Romas pilsoņu pienākumam, viņš operēja ar prastām bailēm un draudiem, liekot trīcēt katram par savu ādu, kas bija gluži vienkārši nepieklājīgi. Protams, visur notiek cīņa par eksistenci, cita principa nav, tas jau visiem zināms, un tomēr…

Bet Pjotram Stepanovičam nebija vaļas domāt par Romas pilsoņu pienākumiem, viņš pats bija izsists no sliedēm. Stavrogina bēgšana bija viņu pagalam pārsteigusi un nomākusi. Viņš sameloja, ka Stavrogins ticies ar vicegubernatoru; tā jau bija tā nelaime, ka Stavrogins bija aizbraucis, ne no viena neatvadījies, pat no mātes ne, — un tik tiešām dīvaini, ka neviens viņu nebija pat nopratinājis. (Vēlāk priekšniecība bija spiesta sniegt par to īpašus paskaidrojumus.) Pjotrs Stepanovičs klaušināja visu dienu, bet pagaidām nekā nebija uzzinājis, tāpēc bija tik stipri uztraucies kā nekad. Un vai viņš varēja, vai maz varēja tā uzreiz atteikties no Stavrogina! Tāpēc arī viņš nespēja būt sevišķi smalkjūtīgs pret mūsējiem. Turklāt tie viņam saistīja rokas: viņš jau bija nolēmis nekavējoties drāzties pakaļ Stavroginam, bet aizkavēja Šatovs, vajadzēja galīgi saliedēt piecnieku — katram gadījumam. «To taču nevarēja tik vienkārši pamest, varbūt vēl noderēs.» Tā, man šķiet, viņš prātoja.

Par Šatovu Pjotrs Stepanovičs bija pilnīgi pārliecināts, ka tas ziņos. Tie bija vienīgi meli, ko viņš mūsējiem stāstīja par ziņojumu: nekad viņš šo ziņojumu nebija redzējis, nedz arī dzirdējis par to, taču bija cieši pārliecināts, ka Šatovs ziņos. Proti, viņam šķita, ka Šatovs nekādā ziņā nespēs pārciest to, kas tagad atgadījies, — Ļizas un Marjas Timotejevnas nāvi — un tieši tagad beidzot izlems. Kas zina, varbūt viņam bija kādi iemesli tā domāt. Zināms arī, ka viņš Šatovu personīgi ienīda, kādreiz abi bija saķildojušies, un Pjotrs Stepanovičs nekad nepiedeva aizvainojumu. Es pat esmu pārliecināts, ka tieši tas bija galvenais iemesls.

Ietves pie mums ir šauras, no ķieģeļiem vai pat dēļiem darinātas. Pjotrs Stepanovičs soļoja pa ietves vidu, aizņemdams to viens pats un nelikdamies ne zinis par Ļiputinu, kuram līdzās neatlika vietas, tā ka tam vajadzēja tecēt soli iepakaļ vai brist pa ielas dubļiem, lai sarunājoties varētu iet blakus. Pjotrs Stepanovičs pēkšņi atcerējās, ka vēl nesen viņš gluži tāpat tipinājis pa dubļiem, lai tiktu līdzi Stavroginam, kurš, gluži tāpat kā viņš tagad, soļoja pa vidu, aizņemdams visu ietvi. Pjotrs Stepanovičs atcerējās visu toreizējo ainu, un trakās dusmās viņam aizrāvās elpa.

Bet arī Ļiputinam aizrāvās elpa no aizvainojuma. Lai Pjotrs Stepanovičs izturas pret mūsējiem, kā grib, bet pret viņu? Viņš taču vairāk par visiem mūsējiem zina, stāv biedrībai vistuvāk, labāk nekā citi pazīst tās darbību un līdz šim nepārtraukti, kaut arī netieši ir tajā piedalījies. Jā, viņš zināja, ka Pjotrs Stepanovičs pat vēl tagad var viņu vajadzības gadījumā pazudināt. Bet Pjotru Stepanoviču viņš ienīda jau sen un ne tāpēc, ka no viņa puses draudēja briesmas, bet par augstprātīgo izturēšanos. Tagad, kad vajadzēja izšķirties par tik svarīgu pasākumu, Ļiputins dusmojās vairāk nekā visi mūsējie kopā. Ak vai, viņš zināja, ka rīt katrā ziņā «kā vergs» būs jau pirmais klāt un atvedīs arī visus pārējos, bet, ja viņš varētu tagad — līdz rītam — kaut kā nogalināt Pjotru Stepanoviču, protams, nepazudinot pats sevi, tad katrā ziņā nogalinātu.

Ļaudamies šīm izjūtām, Ļiputins klusēja un tecēja pakaļ savam mocītājam. Tas, likās, bija viņu pavisam aizmirsis, tikai retumis neuzmanīgi un nepieklājīgi pagrūda viņu ar elkoni. Pēkšņi Pjotrs Stepanovičs visdzīvākajā ielā apstājās un iegāja traktierī.

— Kur tad nu? — Ļiputins aizsvilās. — Tas taču ir traktieris.

— Gribu apēst bifšteku.

— Apžēlojieties, te arvien daudz ļaužu.

— Nu lai.

— Bet… mēs nokavēsim. Pulkstenis jau desmit.

— Tur nevar nokavēt.

— Bet es nokavēšu. Viņi mani gaida atpakaļ.

— Lai gaida; taču muļķīgi gan būtu jums iet pie viņiem atpakaļ. Ar jums ņemdamies, es šodien neesmu pusdienojis. Bet pie Kirillova, jo vēlāk, jo labāk.

Pjotrs Stepanovičs paņēma atsevišķu istabu. Ļiputins pikti un aizvainojies apsēdās sāņus atzveltnī un skatījās, kā viņš ēd. Pagāja pusstunda un vairāk. Pjotrs Stepanovičs nesteidzās, ēda ar baudu, zvanīja, pieprasīja citas sinepes, pēc tam alu un visu laiku nerunāja ne vārda. Viņš bija iegrimis dziļās domās. Pjotrs Stepanovičs varēja darīt divus darbus reizē — ar baudu ēst un iegrimt dziļās pārdomās. Ļiputins beidzot tā ienīda viņu, ka nespēja novērst skatienu. Tas bija kaut kas līdzīgs nervu lēkmei. Ļiputins skaitīja katru bifšteka kumosu, ko Pjotrs Stepanovičs bāza mutē, ienīda ēdēju par to, kā viņš atpleš muti, kā gremo, kā tīksminādamies sūkā treknāku kumosu, ienīda pašu bifšteku. Beidzot viņa acis it kā apmiglojās, galva sāka mazliet reibt; te karsts, te auksts pārskrēja pār muguru.

— Jūs neko nedarāt, izlasiet, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi pameta viņam kādu papīrīti. Ļiputins piegāja tuvāk svecei. Papīra lapiņa bija sīki aprakstīta neglītā rokrakstā, ar labojumiem katrā rindā. Kamēr viņš to izlasīja, Pjotrs Stepanovičs bija jau samaksājis un gāja prom. Uz ietves Ļiputins pasniedza viņam papīra lapiņu atpakaļ.

— Paturiet pie sevis; vēlāk pateikšu. Bet ko jūs par to sakāt?

Ļiputins satrūkās.

— Manuprāt… tāda proklamācija… ir smieklīga un muļķīga.

Niknums bija izlauzies uz āru; Ļiputins juta, it kā viņu kāds spēks rautu uz priekšu.

— Ja mēs sāksim, — viņu kratīja sīki drebuļi, — izplatīt šādas proklamācijas, tad ar savu muļķību un nemākulību panāksim to, ka mūs nicinās.

— Hm. Es domāju citādi. — Pjotrs Stepanovičs gāja stingriem soļiem.

— Bet es citādi; vai tiešām jūs pats to esat sarakstījis?

— Tā nav jūsu darīšana.

— Manuprāt, arī dzejolis «Gaišā personība» ir visnožēlojamākā perša, kāda vien iedomājama, un to nekādā gadījumā nevar būt uzrakstījis Hercens.

— Jūs melšat niekus; dzejolis ir labs.

— Es brīnos, piemēram, arī par to, — neatturama spēka rauts, Ļiputins bēra vārdus, izteikdams to, kas bija uz sirds, — ka mums ieteic rīkoties tā, lai viss sabruktu. Eiropā, protams, var vēlēties, lai viss sabruktu; tāpēc ka tur ir proletariāts, bet mēs šeit esam tikai dile-tanti un, manuprāt, aiz dusmām niekojamies.

— Es domāju, ka jūs esat furjerists.

— Furjē māca citu ko, pavisam citu ko.

— Zinu, blēņas.

— Nē, Furjē mācība nav blēņas… Atvainojiet, nekādi nevaru ticēt, ka maijā notiks sacelšanās.

Ļiputins pat atpogāja mēteli, tik karsti viņam bija.

— Nu, pietiek, bet tagad, ka neaizmirstu, — Pjotrs Stepanovičs ar briesmīgu vienaldzību pārlēca uz citu tematu, — šī lapiņa jums būs pašam savām rokām jāsaliek un jāiespiež. Šatova tipogrāfiju mēs izraksim, un jau rīt to pārņemsiet jūs. Visdrīzākajā laikā jūs lapiņu saliksiet, iespiedīsiet pēc iespējas lielākā eksemplāru skaitā un pēc tam visu ziemu izplatīsiet. Par līdzekļiem tiks gādāts. Vajadzīgs pēc iespējas vairāk eksemplāru, tāpēc ka jums pieprasīs arī no citām vietām.

— Nē-e, atvainojiet, to es nevaru uzņemties… Atsakos.

— Un tomēr uzņemsieties. Es rīkojos pēc centrālās komitejas instrukcijas, un jums jāpakļaujas.

— Bet es uzskatu, ka mūsu ārzemju centri aizmirsuši, kāda ir Krievijas īstenība, un zaudējuši visus sakarus, tāpēc tikai murgo … Es pat domāju, ka Krievijā nemaz nav to daudzo simtu piecnieku un vienīgais tāds esam mēs, bet tīkla vispār nemaz nav. — Ļiputinam beidzot aizrāvās elpa.

— Jo nicināmāks esat jūs, ka, neticēdams biedrībai, esat skrējis tai līdzi… un pašreiz skrienat pakaļ man kā riebīgs šunelis.

— Nē, es neskrienu. Mums ir pilnīgas tiesības atpalikt un nodibināt jaunu biedrību.

— Muļ-ķis! — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi bargi nokliedza, acis zibinādams.

Abi kādu laiku stāvēja viens otram pretī. Pjotrs Stepanovičs pagriezās un pašapzinīgi turpināja ceļu.

Ļiputinam kā zibens iešāvās prātā: «Pagriezīšos un iešu atpakaļ; ja tagad nepagriezīšos, tad nekad vairs atpakaļ neiešu.» Tā viņš domāja, kamēr bija nogājis tieši desmit soļus, bet, sperot vienpadsmito, galvā iegailējās kāda jauna un izmisuma pilna doma: viņš nepagriezās un negāja atpakaļ.

Viņi tuvojās Fiļipova mājai, bet, vēl nenonākuši pie tās, nogriezās pa šķērsieliņu vai, pareizāk sakot, pa tikko saredzamu taciņu gar žogu, tā ka kādu laiku nācās virzīties pa stāvu grāvja nogāzi, kur nevarēja noturēties kājās un vajadzēja pieķerties pie žoga. Pašā tumšākajā nošķiebtā žoga stūrī Pjotrs Stepanovičs izņēma dēli; izveidojās sprauga, pa kuru viņš tūliņ izlīda cauri. Ļiputins pabrīnījās, bet arī izlīda cauri, pēc tam dēli atlika agrākajā vietā. Tā bija tā pati slepenā eja, pa kuru pie Kirillova līda Fedjka.

— Šatovs nedrīkst zināt, ka mēs esam šeit, — Pjotrs Stepanovičs bargi nočukstēja Ļiputinam.

III

Kirillovs, kā vienmēr šajā laikā, sēdēja uz sava ādas dīvāna un dzēra tēju. Viņš nepacēlās pretī, bet it kā saslējās un bažīgi paskatījās uz ienācējiem.

— Jūs nekļūdāties, — Pjotrs Stepanovičs noteica, — esmu atnācis tieši tādēļ.

— Šodien?

— Nē, nē, rīt… ap šo laiku.

Un viņš steidzīgi piesēdās pie galda, ar zināmu nemieru vērodams satraukto Kirillovu. Tas gan drīz vien nomierinājās un izturējās kā parasti.

— Šie negrib ticēt. Jūs nedusmojaties, ka atvedu Ļiputinu?

— Šodien nedusmojos, bet rīt gribu būt viens.

— Taču ne agrāk, iekāms es atnākšu, un tāpēc manā klātbūtnē.

— Es gan negribētu jūsu klātbūtnē.

— Jūs atceraties, ka apsolījāt uzrakstīt un parakstīt visu, ko es nodiktēšu.

— Man vienalga. Bet vai tagad ilgi paliksiet?

— Man jāsatiekas ar kādu cilvēku un apmēram pusstunda būs jāpaliek, tad nu dariet, kā zināt, bet šo pusstundu es te nosēdēšu.

Kirillovs neatbildēja. Ļiputins pa to laiku apsēdās maliņā, zem arhiereja portreta. Pirmītējā izmisuma pilnā doma arvien vairāk pārņēma viņa prātu. Kirillovs viņu tikpat kā neievēroja. Ļiputins jau agrāk bija zinājis Kirillova teoriju un vienmēr par viņu smējies; taču tagad klusēja un drūmi raudzījās apkārt.

— Bet es labprāt iedzertu arī tēju, — Pjotrs Stepanovičs pievirzījās tuvāk, — nesen ēdu bifšteku un cerēju, ka pie jums būs tēja.

— Dzeriet, lūdzu.

— Agrāk jūs pats mēdzāt uzcienāt, — Pjotrs Stepanovičs paskābi aizrādīja.

— Vienalga. Lai arī Ļiputins dzer.

— Nē, es … nevaru.

— Negribu vai nevaru? — Pjotrs Stepanovičs strauji pagriezās.

— Pie viņa es nedzeršu, — Ļiputins izteiksmīgi atteicās. Pjotrs Stepanovičs sarauca uzacis.

— Ož pēc misticisma; velns zina kas jūs visi par cilvēkiem!

Neviens neatbildēja; viņi klusēja veselu minūti.

— Bet es zinu to, — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi turpināja, — ka nekādi aizspriedumi nevienu no mums neaizkavēs izpildīt savu pienākumu.

— Stavrogins aizbraucis? — Kirillovs jautāja.

— Aizbraucis.

— To viņš labi darījis.

Pjotrs Stepanovičs nozibināja acis, bet apvaldījās.

— Man vienalga, ko jūs domājat, kad tik katrs izpilda savu solījumu.

— Es savu solījumu izpildīšu.

— Es gan vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka jūs savu pienākumu izpildīsiet kā neatkarīgs un progresīvs cilvēks.

— Bet jūs esat smieklīgs.

— Lai, man liels prieks jūs sasmīdināt. Es vienmēr priecājos, kad varu izdarīt kādam pa prātam.

— Jums ļoti gribas, lai es nošaujos, un baidāties, ka tik es pēkšņi neatsakos?

— Tas ir, redziet, jūs pats esat saistījis savu plānu ar mūsu darbību. Paļaudamies uz jūsu plānu, mēs šo to esam jau pasākuši, tā ka jūs nekādi nedrīkstētu atteikties, jo citādi iegāztu mūs.

— Tiesību nekādu.

— Saprotu, saprotu, jūsu brīvā griba, un mums tur nav nekādas teikšanas, tikai lai šī jūsu brīvā griba īstenotos.

— Un man būs jāuzņemas visas jūsu nekrietnības?

-— Paklausieties, Kirillov, vai tik jūs neesat nobijies? Ja gribat atteikties, pasakiet tūliņ.

— Es nebīstos.

— Teicu to tāpēc, ka jūs pārāk daudz taujājat.

— Vai drīz iesiet prom?

— Atkal jautājums?

Kirillovs uzmeta viņam nicīgu skatienu.

— Redziet nu, — Pjotrs Stepanovičs turpināja, arvien vairāk dusmodamies, uztraukdamies un nevarēdams atrast piemērotu toni, — jūs gribat, lai eju projām, lai jūs paliktu viens un varētu sakoncentrēties; bet tās visas ir bīstamas pazīmes jums pašam, pirmām kārtām jums. Jūs gribat daudz domāt. Manuprāt, labāk nedomāt, bet rīkoties bez domāšanas. Un man tiešām nemierīgs prāts par jums.

— Man tikai ļoti derdzas tas, ka tanī brīdī pie manis atradīsies tāds riebeklis kā jūs.

— Nu, tas jau vienalga. Es varbūt tanī laikā iziešu ārā un pastāvēšu uz lieveņa. Ja jūs mirdams nevarat palikt vienaldzīgs, tad… tas viss ir ļoti bīstami. Es iziešu uz lieveņa, bet jūs iedomājieties, ka es neko nesaprotu un esmu nesalīdzināmi zemāks cilvēks nekā jūs.

— Nē, jūs neesat nesalīdzināmi zemāks, jūs esat spējīgs, bet ļoti daudz ko nesaprotat, tāpēc ka esat zemisks.

— Ļoti priecājos, ļoti priecājos. Es jau teicu, ka man liels prieks uzjautrināt jūs … tādā brīdī.

— Jūs neko nesaprotat.

— Tas ir, es … vismaz uzklausu jūs ar cieņu.

— Jūs neko nespējat; jūs pat tagad nespējat noslēpt savu sīkumaino naidu, lai gan jums nav izdevīgi to izrādīt. Jūs mani sakaitināsiet, un es pēkšņi gribēšu atlikt vēl uz pusgadu.

Pjotrs Stepanovičs paskatījās pulkstenī.

— Es nekad neko neesmu sapratis no jūsu teorijas, tomēr zinu, ka neesat to izdomājis mūsu dēļ, tātad arī īstenosiet to neatkarīgi no mums. Zinu arī, ka nevis jūs esat aprijis ideju, bet ideja aprijusi jūs, tātad arī neatliksiet.

— Kā? Mani aprijusi ideja?

— Jā.

— Un nevis es esmu aprijis ideju? Labi teikts. Drusciņ prāta jums ir. Tikai jūs kaitināt, bet es lepojos.

— Un ļoti labi, ļoti labi. Tieši tā arī vajag, lai jūs lepotos.

— Pietiek, tēju esat padzēris, ejiet prom.

— Velns parāvis, būs jāiet, — Pjotrs Stepanovičs piecēlās. — Vēl tomēr par agru. Paklausieties, Kirillov, vai es pie Miesnieces sastapšu to cilvēku, saprotat? Jeb vai viņa būs samelojusi?

— Nesastapsiet, tāpēc ka viņš ir šeit, nevis tur.

— Kā — šeit, velns parāvis, kur?

— Sēž virtuvē, ēd un dzer.

— Kā viņš drīkst? — Pjotrs Stepanovičs aiz dusmām piesarka. — Viņam vajadzēja gaidīt… kas par muļķībām! Viņam nav ne pases, ne naudas!

— Nezinu. Viņš atnācis atvadīties; saģērbies un sagatavojies. Aizies un neatgriezīsies. Viņš teic, ka jūs esot nelietis, un negrib gaidīt jūsu naudu.

— A! Viņš baidās, ka es… nu, bet es arī tagad varu viņu, ja vien… Kur viņš ir, virtuvē?

Kirillovs atvēra sāndurvis uz mazu, tumšu istabiņu; no tās, nokāpuši trīs pakāpienus uz leju, viņi nokļuva virtuvē, tieši tanī nodalītajā kambarītī, kur parasti atradās virējas guita. Tagad šeit kaktā zem svētbildēm pie neapklāta dēļu galda sēdēja Fedjka. Priekšā uz galda atradās pusstops, šķīvī maize un māla bļodiņā gabals aukstas liellopu gaļas ar kartupeļiem. Viņš ēda nesteigdamies un bija jau iesviķojies, taču sēdēja kažokā un acīmredzot pilnīgi saposies uz iešanu. Aiz nodalījuma sīca patvāris, taču ne Fedjkam; nu jau kādu nedēļu vai ilgāk pats Fedjka katru nakti uzlika patvāri «Aleksejam Niličam, jo tas dikti pieradis pa naktīm dzert tēju». Man tā vien šķiet, ka liellopu gaļu ar kartupeļiem Fedjkam jau no rīta bija uzcepis pats Kirillovs, jo virējas viņam nebija.

— Kas tev ienācis prātā? — Pjotrs Stepanovičs nosteidzās lejā. — Kāpēc negaidīji, kur bija pavēlēts?

Un viņš atvēzējies trieca dūri galdā.

Fedjka pieņēma cienīgu stāju.

— Lēnāk, Pjotr Stepanovič, lēnāk, — viņš ierunājās, vīzīgi kā skaldīt noskaldīdams katru vārdu, — tev visupirms jāsaprot, ka esi ieradies pieklājīgā vizītē pie Kirillova kunga, Alekseja Niliča, kuram tev vajadzētu allaž zābakus tīrīt, jo viņš salīdzinājumā ar tevi ir izglītots cilvēks, bet tu tikai — tpī!

Un viņš vīzīgi izspļāva sāņus sausu spļāvienu. Izpaudās augstprātība, apņēmība un savā ziņā visai bīstama mākslota, mierīga spriedelēšana, kam varēja sekot eksplozija. Bet Pjotram Stepanovičam vairs nebija laika pievērst uzmanību briesmām, un tas arī nesaskanētu ar viņa parasto taktiku. Šodienas notikumi un neveiksmes bija viņu galīgi samulsinājušas … Ļiputins ziņkārīgi raudzījās uz leju, stāvēdams trīs pakāpienus augstāk tumšajā kam-barītī.

— Vai tu gribi vai negribi dabūt kārtīgu pasi un krietni daudz naudas braukšanai uz turieni, kur bija teikts? Jā vai nē?

— Redzi, Pjotr Stepanovič, tu mani no paša pirmā sākuma esi mānījis, tāpēc tu, izrādās, manā priekšā esi īsts nelietis. Tu esi kā nešpetna uts uz cilvēka miesas — redzi, par ko es tevi turu. Tu man par nevainīgām asinīm lielu naudu solīji un zvērēji, ka Stavrogina kungs samaksās, bet izrādās, ka esi tikai blēžojies. Es patiešām neesmu dabūjis ne tik, cik melns aiz naga, kur nu vēl pusotra tūkstoša, bet Stavrogina kungs tevi nesen izpļaukājis, ko pat es zinu. Tagad tu man atkal draudi un naudu soli, bet, par ko, — nesaki. Taču es savā prātā domāju tā, ka tu mani sūti uz Pēterburgu tāpēc, lai savās dusmās atriebtos Stavrogina kungam, Nikolajam Vsevolodovičam, cerēdams uz manu lētticību. Un tā nu iznāk, ka tu esi pirmais slepkavnieks. Un vai tu zini, ka par tādu esi kļuvis jau tāpēc vien, ka aiz savas izvirtības

netici vairs pat dievam, visas pasaules radītājam? Tu esi’ tikpat kā pagāns, vienāds ar tatāru vai mordvieti. Aleksejs Niličs, būdams filozofs, tev ne vienu reizi vien ir skaidrojis par īsteno dievu, visas pasaules radītāju, stāstījis par pasaules radīšanu, kā arī no apokalipses lasījis par turpmākiem likteņiem un par visādas dzīvas radības un visādu zvēru pārvēršanos. Bet tu kā stulbs ķēms paliec kurls un mēms un arī praporščiku Erteli esi pavedinājis uz bezdievību kā tas ļaunais kārdinātājs, ko sauc par ateistu …

— Ak tu žūpa tāds! Pats aplaupa svētbildes, bet vēl sludina dievu!

— Es, redzi, Pjotr Stepanovič, tev atzīstos, ka esmu svētbildes aplaupījis, bet ņēmu tikai pērles, un kā gan tu vari zināt — varbūt arī manas asaras šķīstīšanas ugunīs augstā dieva priekšā tanī brīdī pārvērtīsies par tādām pašām pērlēm, tāpēc ka arī man ir pāri darīts un es esmu kā sērdienis, kuram nav kur savu galvu nolikt. Vai tu no grāmatām zini, ka kādreiz senos laikos kāds tirgonis, gluži tāpat asaras liedams un lūgšanas skaitīdams, nolaupījis svētajai dievmātei pērli no vainaga, bet pēc tam, cilvēku priekšā uz ceļiem mezdamies, visu naudu nolicis zemē pie svētbildes, un svētā dievmāte, visiem ļaudīm redzot, pieskārusies viņam ar savu plīvuru, tā ka jau tolaik noticis brīnums, un priekšniecība likusi to sīki jo sīki aprakstīt valsts grāmatās. Bet tu ielaidi peli, tātad zaimoji pašu dievu. Un, ja tu pēc dzimuma nebūtu mans kungs, kuru es vēl kā zēnu esmu uz rokām nēsājis, tad es tevi tagadiņ nosistu uz vietas!

Pjotru Stepanoviču pārņēma ārkārtīgs niknums.

— Saki — vai tu šodien esi ticies ar Stavroginu?

— Tu nedrīksti mani tā pratināt. Stavrogina kungs tik tiešām brīnās par tevi un nav nedz vēlējies, lai tas notiktu, nedz arī rīkojumu vai naudu devis. Tu mani esi piemānījis.

— Naudu tu dabūsi Pēterburgā uz vietas un vēl divus tūkstošus — visu uzreiz, un dabūsi vēl. 537

— Tu, mīļais, melo, un man pat smiekli nāk, uz tevi skatoties, cik viegls ir tas tavs prātiņš. Stavrogina kungs tavā priekšā stāv tikpat kā uz kāpnēm, bet tu no apakšas uz viņu kā muļķa šunelis vaukšķi, turpretī viņš uzskatītu par lielu pagodinājumu tev, ja no augšas no-spļautos uz tevi.

18 — F. Dostojevskis, VII

— Bet vai tu zini, — Pjotrs Stepanovičs pārskaitās, — ka es tevi, nelieti, prom no šejienes nelaidīšu un nodošu tieši policijas rokās.

Fedjka uzlēca kājās un negantās dusmās nozibināja acis. Pjotrs Stepanovičs izrāva revolveri. Tad strauji norisinājās riebīga scēna: iekāms Pjotrs Stepanovičs paguva pavērst revolveri, Fedjka aši izlocījās un no visa spēka iesita viņam pa vaigu. Tajā pašā mirklī atskanēja otrs briesmīgs sitiens, pēc tam trešais, ceturtais — visi pa vaigu. Pjotrs Stepanovičs apstulba, izvalbīja acis, kaut ko nomurmināja un pēkšņi visā garumā nostiepās uz grīdas.

— Še, ņemiet nu viņu! — Fedjka uzvaras priekā tā savādi iesaucās, vienā mirklī paķēra cepuri, no sola apakšas sainīti, un projām bija. Pjotrs Stepanovičs gārdza nesamaņā. Ļiputins pat nodomāja, ka notikusi slepkavība. Kirillovs pa kaklu pa galvu metās virtuvē.

— Uzgāzt ūdeni! — viņš iesaucās un, no spaiņa iesmēlis skārda kausā ūdeni, uzlēja sasistajam uz galvas. Pjotrs Stepanovičs sakustējās, pacēla galvu, apsēdās un stulbu skatienu raudzījās tukšumā.

— Nu, kā jūtaties? — Kirillovs jautāja.

Pjotrs Stepanovičs joprojām cieši raudzījās viņā un nepazina; bet, pamanījis Ļiputinu, kas no virtuves bija pabāzis galvu, pasmaidīja savu pretīgo smaidu un, paķēris no grīdas revolveri, pēkšņi pielēca kājās.

— Ja jūs rīt sadomātu aizbēgt tāpat kā tas nelietis Stavrogins, — viņš trakās dusmās uzbruka Kirillovam, būdams bāls kā krīts, stostīdamies un nepareizi izrunādams vārdus, — tad es jūs otrā pasaules malā… pakāršu kā mušu … nospiedīšu … saprotiet!

Un viņš pavērsa revolveri Kirillovam tieši pret pieri, bet gandrīz tanī pašā mirklī, beidzot galīgi atjēdzies, atrāva roku, iebāza revolveri kabatā un, neteicis vairs ne vārda, izsteidzās ārā. Ļiputins viņam pakaļ. Abi izlīda pa pirmītējo spraugu un atkal gāja pa nogāzi, pieturēdamies pie žoga. Pjotrs Stepanovičs sāka aši soļot pa šķērsieliņu, tā ka Ļiputins ar grūtībām tika līdzi. Pie pirmajām krustcelēm Pjotrs Stepanovičs pēkšņi apstājās.

— Nu? — viņš izaicinoši pagriezās pret Ļiputinu.

Ļiputins atcerējās revolveri un no redzētā vēl trīcēja

pie visas miesas; bet atbilde piepeši neatturami pati raisījās viņam no mēles:

— Es domāju… es domāju, ka «Taškentā un Smoļenskā nemaz ar tik platām acīm negaida studentu».

— Bet vai redzējāt, ko Fedjka virtuvē dzēra?

— Ko dzēra? Šņabi dzēra.

— Nu tad ziniet, ka viņš pēdējo reizi mūžā dzēris šņabi. Ieteicu iegaumēt un turpmāk apsvērt. Bet tagad vācieties pie velna, līdz rītdienai jūs neesat vajadzīgs … Taču pielūkojiet: nedariet muļķības!

18

539

Ļiputins pa kaklu pa galvu metās mājup.

iv

Viņam jau sen bija apgādāta pase uz sveša vārda. Grūti pat iedomāties, ka šis akurātais cilvēks, sīkumainais ģimenes tirāns, ierēdnis (kaut arī furjerists) un, beidzot, pirmām kārtām kapitālists un augļotājs — jau sen klusībā lolojis fantastisku domu apgādāt katram gadījumam šo pasi, lai ar tās palīdzību aizlaistos uz ārzemēm, ja… Viņš tātad pieļāva varbūtību, ka tāds ja var iestāties, lai gan, protams, arī pats nekad nebūtu spējis formulēt, ko patiesībā varētu nozīmēt šis ja…

Bet tagad tas pēkšņi formulējās pats no sevis un gluži negaidītā kārtā. Tā izmisuma pilnā ideja, ar kādu viņš iegāja pie Kirillova, pēc tam kad Pjotrs Stepanovičs uz ietves viņu nosauca par «muļķi», bija šāda: jau rīt agrā gaismiņā pamest visu un ekspatriēties uz ārzemēm. Kas neticēs, ka tik fantastiski gadījumi mūsu ikdienas īstenībā notiek arī tagad, tas lai iepazīstas ar visu ārzemēs dzīvojošo īsto krievu emigrantu biogrāfijām. Neviens nav aizbēdzis gudrāk un praktiskāk. Visi atradušies neatvairāmu rēgu varā, vairāk nekas.

Atsteidzies mājās, viņš vispirms ieslēdzās, paņēma ceļasomu un sāka drudžaini kravāt mantas. Viņš visvairāk raizējās par naudu un par to, cik un kā viņš to spēs paglābt. Tieši paglābt, jo, pēc viņa domām, kavēties nedrīkstēja vairs nevienu stundu un jau rīt mazā gaismiņā viņam jābūt uz lielceļa. Viņš nezināja, kā iekāps vagonā; prātā rosījās neskaidra doma, ka jāiekāpj kaut kur otrajā vai trešajā lielākajā stacijā aiz pilsētas, bet līdz turienei jātiek kaut vai kājām. Tā viņš instinktīvi un mehāniski,

domām juku jukām jaucoties pa galvu, ņēmās ap ceļasomu un — pēkšņi apstājās, pameta visu un, smagi ievaidējies, izstiepās uz dīvāna.

Viņš skaidri sajuta un pēkšņi apzinājās, ka bēgt viņš varbūt bēgs, bet ka izšķirt jautājumu: vai būs jābēg pirms vai pēc Šatova? — viņš vairs nav spējīgs, ka pašreiz viņš ir tikai nekustīgs, nejūtīgs ķermenis, inerta masa un ka viņu virza kāda briesmīga ārēja vara un, lai gan viņam ir ārzemju pase, lai gan varētu arī aizbēgt no Šatova (kāpēc gan citādi būtu vajadzīga tik liela steiga?), viņš tomēr nebēgs ne pirms Šatova, ne no Šatova, bet tieši pēc Šatova, un ka tas tā jau nolemts un nobungots. Nepanesamās mokās, visu laiku trīcēdams un brīnīdamies pats par sevi, pārmaiņus vaidēdams un apklusdams, viņš, ieslēdzies savā istabā, novalstījās uz dīvāna līdz pulksten vienpadsmitiem otrā rītā, un tad pēkšņi nāca gaidītais stimuls, kas pamudināja viņu izšķirties. Pulksten vienpadsmitos, tiklīdz bija atslēdzis durvis un izgājis pie mājiniekiem, viņš tūdaļ no tiem dabūja zināt, ka bandīts, no katorgas izbēgušais Fedjka, kurš visiem iedvesa šausmas, baznīcu aplaupītājs, nesenais slepkava un dedzinātājs, kuram sekoja un kuru nekādi nevarēja notvert mūsu policija, mazā gaismiņā atrasts nogalināts septiņas verstis no pilsētas, kur no lielceļa nogriežas lauku ceļš uz Zaharjinu, un ka par to runājot jau visa pilsēta. Ļiputins tūliņ pa kaklu pa galvu metās ārā no mājas, lai ievāktu tuvākas ziņas, un noskaidroja vispirms, ka Fedjka, kas bijis atrasts ar ielauztu galvaskausu, pēc visām pazīmēm spriežot, ticis aplaupīts un, otrkārt, ka policijai jau bija stipras aizdomas un pat dažas drošas ziņas, lai secinātu, ka viņa slepkava ir špiguļiniešu Fomka, tas pats, ar kuru kopā viņš, bez šaubām, bija slepkavojis Ļebjadkinus un aizdedzinājis viņu māju, un ka strīds abiem izcēlies jau pa ceļam tās lielās naudas dēļ, ko Fedjka it kā nolaupījis Ļebjadkinam un noslēpis … Ļiputins aizsteidzās arī uz Pjotra Stepanoviča dzīvokli un no citiem cilvēkiem paslepus paguva uzzināt, ka Pjotrs Stepanovičs vakar pārnācis mājās gan tikai pēc pusnakts, ap pulksten vieniem, bet visu nakti mierīgi nogulējis līdz pat astoņiem rītā. Protams, nevarēja būt šaubu, ka laupītāja Fedjkas nāvē nav itin nekā neparasta un ka tieši tā visbiežāk beidzas šādu noziedznieku karjera, taču liktenīgie vārdi, «ka Fedjka pēdējo reizi tovakar dzēris šņabi», tik nozīmīgi sakrita ar tūlītēju pareģojuma piepildīšanos, ka Ļiputins pēkšņi mitējās svārstīties. Stimuls bija dots; it kā akmens uzvēlās viņam virsū un galīgi piespieda pie zemes. Atgriezies mājās, viņš klusēdams paspēra ceļasomu zem gultas, bet vakarā noteiktajā stundā pats pirmais ieradās norunātajā vietā, lai sagaidītu Šatovu, tiesa gan, joprojām ar pasi kabatā.

Piektā nodaļa CEĻOTĀJA

I

Katastrofa ar Ļizu un Marjas Timofejevnas nāve nomāca Šatovu. Es jau pieminēju, ka torīt es viņu, garām ejot, sastapu un viņš man likās it kā neesam pie pilna prāta. Starp citu, viņš pastāstīja, ka iepriekšējā vakarā ap pulksten deviņiem (tātad stundas trīs pirms ugunsgrēka) bijis pie Marjas Timofejevnas. Otrā rītā gājis apskatīt līķus, bet, cik man zināms, tanī rītā nekur nekādu liecību nav nodevis. Taču pret vakaru viņa dvēselē sacēlās vesela vētra, un… un, liekas, varu droši teikt, ka, krēslai iestājoties, bija tāds brīdis, kad viņš gribēja piecelties, iet un izstāstīt visu. Kas tas viss īsti bija — to viņš pats zināja. Protams, neko nebūtu panācis, tikai būtu sevi nodevis. Viņam nebija nekādu pierādījumu, kas dotu iespēju izprast nupat notikušo ļaundarību, bija tikai neskaidra nojauta, kura vienīgi pašam bija tikpat kā pilnīga pārliecība. Bet viņš bija gatavs pazudināt sevi, lai tikai «satriektu neliešus», kā pats izteicās. Pjotrs Stepanovičs pa daļai pareizi paredzēja tādu Šatova noskaņojumu un pats zināja, ka stipri riskē, atlikdams sava jaunā, briesmīgā nodoma izpildīšanu uz rītu. Šoreiz viņš, kā parasti, izrādīja lielu pašpaļāvību un nicināšanu pret visiem šiem «ļautiņiem», bet pret Šatovu sevišķi. Pjotrs Stepanovičs nicināja Šatovu jau sen viņa «raudulīgā idiotisma» dēļ, kā pats izteicās par viņu jau ārzemēs, un stingri cerēja viegli tikt galā ar tik vientiesīgu cilvēku, tas ir, visu to dienu neizlaist viņu no acīm un šķērsot viņa ceļu, tiklīdz draudētu kādas briesmas. Un tomēr «neliešus» vēl uz īsu laiciņu paglāba tikai kāds gluži negaidīts apstāklis, ko viņi nekādi nevarēja paredzēt…

Ap pulksten astoņiem vakarā (tieši tanī laikā, kad mūsējie bija sapulcējušies pie Erkeļa, gaidīja Pjotru Stepanoviču, izteica savu sašutumu un uztraucās) Šatovs, kuram sāpēja galva un kuru kratīja viegli drebuļi, tumsā bez sveces gulēja, izstiepies savā gultā; viņš mocījās neziņā, dusmojās, gribēja izšķirties un nekādi nespēja izšķirties galīgi, un lādēdamies nojauta, ka no visa tā tomēr nekas neiznāks. Pamazām viņš uz mirkli iegrima vieglā snaudā un pa miegam kaut ko murgoja: sapņoja, ka^viņš sasaistīts ar virvēm, piesiets pie gultas un nevar pakustēties, bet visā mājā skan briesmīgi sitieni pa sētu, pa vārtiem, pa viņa durvīm, skan sitieni arī sētas mājiņā pie Kirillova, tā ka visa māja dreb, un kāda tāla, pazīstama, bet viņu mokoša balss žēli sauc viņu. Šatovs pēkšņi pamodās un piecēlās gultā sēdus. Par brīnumu, sitieni pa vārtiem turpinājās — un, lai gan nepavisam ne tik stipri, kā likās pa miegam, taču bieži un neatlaidīgi, bet savādā un «mokošā» balss, kaut arī nemaz ne žēla, bet, gluži otrādi, nepacietīga un pikta, arvien vēl bija dzirdama lejā pie vārtiem pārmaiņus ar kādu citu, atturīgāku un parastāku balsi. Viņš uzlēca kājās, atvēra vēdlodziņu un izbāza galvu.

— Kas tur ir? — viņš uzsauca, vārda tiešā nozīmē stingdams aiz bailēm.

— Ja jūs esat Šatovs, — viņam no apakšas atbildēja kāda skarba un stingra balss, — tad, lūdzu, esiet tik laipns un pasakiet man atklāti un godīgi — vai esat ar mieru laist mani iekšā vai ne?

Kā tad, viņš pazina šo balsi!

— Marie! Tā esi tu?

— Es, es, Marja Šatova, un ticiet man, ka nevienu minūti ilgāk nevaru aizkavēt ormani.

— Tūliņ … tikai paņemšu sveci… — Šatovs nokliedza vārgā balsī. Tad metās meklēt sērkociņus. Sērkociņus, kā parasti tādos gadījumos, nevarēja atrast. Svečturis ar sveci nokrita uz grīdas, un, tiklīdz no apakšas atkal atskanēja nepacietīgā balss, viņš pameta visu un pa kaklu pa galvu nodrāzās lejā pa stāvajām kāpnēm, lai atslēgtu vārtiņus.

— Esiet tik laipns, paturiet ceļasomu, kamēr es tikšu galā ar šo stulbeni, — lejā viņu saņēma Marjci Šatova kundze un iespieda rokās diezgan viegliņu, lētu, Drēzdenē darinātu brezenta rokassomu ar bronzas nagliņām. Bet pati pikti uzklupa ormanim:

— Es jums apgalvoju, ka jūs prasāt par daudz. Ja jūs veselu stundu esat mani vadājis pa šejienes netīrajām ielām, tad tā ir jūsu vaina, jo pats tātad neesat zinājis, kur atrodas šī nešpetnā iela un šī prastā māja. Lūdzu, saņemiet savas trīsdesmit kapeikas un esiet pārliecināts, ka vairāk nedabūsiet.

— Ak, kundzīt, pati taču likāt braukt uz Vozņesenskas ielu, bet šī ir Bogojavļenskas iela; Vozņesenskas ieliņa no šejienes atrodas, rau, uz kuru pusi. Tikai zirdziņu nodzinām.

— Vozņesenskas, Bogojavļenskas — visi šie muļķīgie nosaukumi jums jāzina labāk nekā man, jo esat šejienietis, turklāt jūs esat netaisns: es jums vispirms nosaucu Fiļipova māju, un jūs tūliņ teicāt, ka to zinot. Lai būtu kā būdams, varat mani rīt sūdzēt miertiesā, bet tagad lūdzu jūs likt mani mierā.

— Še, še jums vēl piecas kapeikas! — Šatovs strauji izrāva no kabatas savu pieckapeiku gabalu un pasniedza ormanim.

— Esiet tik laipns, es jūs lūdzu, nedariet tā! — m-me Šatova aizsvilās, bet ormanis jau skubināja «zirdziņu», un Šatovs, satvēris atbraucēju aiz rokas, vilka pa vārtiem iekšā.

— Ātrāk, Marie, ātrāk… tas viss ir nieks, un — kā tu esi izmirkuši! Lēnāk, te jākāpj uz augšu, — cik žēl, ka nav uguns! — kāpnes stāvas, turies ciešāk, ciešāk, beidzot arī mana istabiņa. Atvaino, es bez uguns… Tūliņ!

Viņš pacēla svečturi, bet sērkociņus vēl ilgi nevarēja atrast. Šatova kundze gaidīdama stāvēja istabas vidū, klusēja un nekustējās.

— Paldies dievam, beidzot! — viņš priecīgi iesaucās, apgaismojis istabiņu. Marja šatova pārlaida telpai paviršu skatienu.

— Man stāstīja, ka jūs dzīvojot trūcīgi, tomēr nedomāju, ka tā, — viņa nicīgi noteica un gāja uz gultu.

— Ai, kā esmu nogurusi! — viņa bezspēcīgi atsēdās uz cietās gultas. — Lūdzu, nolieciet ceļasomu un pats apsēdieties ūz krēsla. Lai gan dariet, kā gribat, ko jūs man te rēgojaties acu priekšā! Es pie jums uz laiku, kamēr sameklēšu darbu, tāpēc ka neviena te nepazīstu un naudas man nav. Bet, ja es jūs apgrūtinu, esiet tik laipns, atkal lūdzu jūs, pasakiet to tūliņ, tas ir jūsu pienākums, ja esat godīgs cilvēks. Es tomēr varu rīt kaut ko pārdot un samaksāt par viesnīcu, bet uz viesnīcu gan jums būs jāpavada mani pašam… Ai, tikai es esmu nogurusi!

Šatovs sāka trīcēt pie visas miesas.

— Nevajag, Maiie, nevajag viesnīcas! Kas par viesnīcu? Kāpēc, kāpēc?

Viņš lūgdamies salika rokas.

— Nu, ja var iztikt bez viesnīcas, tad tomēr vajag noskaidrot attiecības. Atcerieties, Šatov, ka mēs ar jums Ženēvā nodzīvojām laulībā divas nedēļas un dažas dienas, nu jau būs trīs gadi, kopš izšķīrāmies, gan bez sevišķas ķildas. Taču nedomājiet, ka esmu atgriezusies, lai atjaunotu kaut ko no kādreizējām muļķībām. Esmu atgriezusies, lai meklētu darbu un, ja tieši šajā pilsētā, tad tāpēc, ka man vienalga. Neesmu atbraukusi, lai kaut ko nožēlotu; esiet tik laipns, nedomājiet vēl tādas muļķības.

— Ak, Marie! Nevajag tā runāt, nevajag! — Šatovs neskaidri murmināja.

— Bet, ja tā, ja esat tik attīstīts, ka varat saprast arī to, tad atļaušos piebilst: ja es tagad griežos tieši pie jums un esmu ieradusies jūsu dzīvoklī, tad pa daļai arī tāpēc, ka nekad neesmu uzskatījusi jūs par nelieti, bet varbūt par daudz labāku nekā citus… neģēļus.

Viņas acis iegailējās. Droši vien viņa bija daudz ko pārcietusi no kaut kādiem «neģēļiem».

— Un, lūdzu, varat man ticēt, ka es pašreiz nepavisam nezobojos, teikdama, ka esat labs. Es runāju atklāti, bez skaistiem vārdiem, un es arī nevaru tos ciest. Taču tas viss ir blēņas. Es arvien esmu cerējusi, ka jums būs tik daudz prāta, lai nekļūtu apnicīgs. Ak, pietiek, esmu nogurusi!

Un viņa paskatījās uz Šatovu ar ilgu, izmocītu, nogurušu skatienu. Šatovs stāvēja viņas priekšā istabas pretējā pusē piecus soļus atstatu un bikli, bet it kā atjaunoti, ar tādu kā neredzētu mirdzumu sejā klausījās viņā. Šis stiprais, raupjais, vienmēr atskabargainais cilvēks pēkšņi atmaiga un atplauka. Viņa dvēselē ietrīsējās kaut kas neparasts, pilnīgi negaidīts. Trīs atšķirtības gadi, trīs šķirtas laulības gadi nebija neko izstūmuši no viņa sirds.

Un varbūt katru dienu š.ajos trijos gados viņš bija sapņojis par viņu, par dārgo būtni, kas tam kādreiz bija teikusi: «mīlu». Pazīdams Šatovu, sacīšu droši: nekad viņš nebūtu varējis pielaist pat domu, ka kaut kāda cita sieviete būtu teikusi viņam: «mīlu». Viņš bija neticami šķīsts un kaunīgs, uzskatīja sevi par briesmīgu kropli, ienīda savu seju un raksturu, pielīdzināja sevi kaut kādam monstram, ko var vadāt apkārt un rādīt tikai gadatirgos. Tāpēc viņš atzina, ka pārāks par visu ir godīgums, savus uzskatus aizstāvēja pat fanātiski, bija drūms, lepns, ātrs un nerunīgs. Un nu šī vienīgā būtne, kas divas nedēļas bija viņu mīlējusi (viņš vienmēr, vienmēr bija tam ticējis), būtne, kuru viņš vienmēr bija uzskatījis nesalīdzināmi pārāku par sevi, lai gan pats ar skaidru prātu saprata viņas maldus, būtne, kurai viņš itin visu, visu varēja piedot (par nepiedošanu nevarēja būt ne runas, drīzāk gan otrādi, viņam šķita, ka pats ir viņas priekšā vainīgs), šī sieviete — šī Marja Šatova piepeši atkal ir viņa mājās, atkal viņa priekšā … to gandrīz nebija iespējams saprast! Viņš bija tā pārsteigts, šajā notikumā bija tik daudz neapzināti baismīga un reizē tik daudz laimes, ka viņš, protams, nespēja, bet varbūt negribēja, baidījās atjēgties. Tas bija sapnis. Taču, kad viņa paskatījās ar izmocītu skatienu, viņš pēkšņi saprata, ka šī tik stipri mīlētā būtne cieš, ka viņai varbūt nodarīta pārestība. Sirds viņam pamira. Šatovs ar sāpēm ieskatījās viņas vaibstos: no šīs nogurušās sejas sen jau bija izzudis pirmās jaunības mirdzums. Tiesa, viņa arvien vēl bija glīta, viņa acīs tāpat kā agrāk — skaistule. (Patiesībā tā bija gadus divdesmit piecus veca sieviete, spēcīga, lielu augumu — garāka par Šatovu, ar tumši blondiem, kupliem matiem, bālu, ovālu seju, lielām, tumšām acīm, kas tagad drudžaini mirdzēja.) Taču agrāko vieglprātīgo, naivo un vientiesīgo enerģiju, ko viņš tik labi pazina, tagad bija nomainījusi drūma nervozitāte, vilšanās, tāds kā cinisms, pie kā viņa nebija vēl pieradusi un kas viņu pašu nomāca. Bet galvenais — viņa bija slima, to Šatovs skaidri redzēja. Pārvarēdams bailes no viņas, viņš pēkšņi piegāja klāt un satvēra aiz abām rokām.

— Marie … zini…. tu varbūt esi stipri nogurusi, dieva dēļ, nedusmojies … Vai tu, piemēram, nebūtu ar mieru iedzert tēju, ko? Tēja ļoti uzmundrina, ko? Ja tu būtu ar mieru …

— Kas nu tur ko nebūt ar mieru, protams, būšu, kāds jūs vēl joprojām esat bērns. Ja varat, dodiet. Kāda te jums šaurība! Cik pie jums auksti!

— Ak, es tūliņ sadabūšu malku, malku … malka man ir, — Šatovs rosījās, — malka … proti, bet… tūliņ dabūsim arī tēju. — Viņš atmeta ar roku, it kā izmisumā kaut ko apņemdamies, un paķēra cepuri.

— Uz kurieni jūs? Tātad mājās nav tējas?

— Būs, būs, būs, tūliņ būs viss … es … —Viņš paķēra no plaukta revolveri.

— Es tūdaļ pārdošu šo revolveri… vai ieķīlāšu…

— Kas par muļķībām, un paies taču ilgs laiks! Ņemiet manu naudu, ja jums nekā nav, tur laikam ir astoņdesmit kapeikas, viss. Pie jums taisni kā trakomājā.

— Nevajag, nevajag tavas naudas, es tūliņ, acumirklī, es ari bez revolvera …

Un viņš drāzās tieši pie Kirillova. Tas bija droši vien stundas divas pirms tam, kad pie Kirillova ieradās Pjotrs Stepanovičs un Ļiputins. Šatovs un Kirillovs, kas dzīvoja vienā sētā, gandrīz nemaz neredzējās, bet satikdamies nesasveicinājās un nerunāja: pārāk ilgi viņi bija Amerikā «nogulējuši» kopā.

— Kirillov, jums vienmēr ir tēja; vai jums būtu tēja un patvāris?

Kirillovs, kas staigāja pa istabu (pa paradumam visu nakti no kakta uz kaktu), pēkšņi apstājās un cieši, gan bez sevišķa izbrīna paskatījās uz ieskrējušo.

— Tēja ir, cukurs ir, arī patvāris ir. Bet patvāra nevajag, tēja ir karsta. Sēdieties un dzeriet.

— Kirillov, mēs kopā gulējām Amerikā… pie manis ieradusies sieva … Es … Dodiet tēju … Vajadzīgs patvāris.

— Ja sieva, tad vajadzīgs patvāris. Bet patvāri vēlāk. Man ir divi. Pašreiz ņemiet no galda tējkannu. Karsta, pavisam karsta. Ņemiet visu; ņemiet cukuru, visu. Maizi… Maizes daudz; visu. Ir teļa gaļa. Nauda — viens rublis.

— Dod, draugs, rīt atdošu! Ak, Kirillov!

— Vai tā sieva, kas Šveicē? Tas ir labi. Un tas, ka jūs tā iedrāzāties, arī ir labi.

— Kirillov! — Šatovs iesaucās, ar elkoni spiezdams klāt tējkannu, bet abās rokās turēdams cukuru un maizi. — Kirillov! Ja… ja jūs spētu atteikties no savām briesmīgajām fantāzijām un atmest ateistiskos murgus … akf kas jūs būtu par cilvēku, Kirillov!

— Redzams, ka jūs mīlat sievu pēc Šveices. Tas ir labi, ka pēc Šveices. Kad vajadzīga tēja, nāciet atkal. Nāciet visu nakti, es neguļu nemaz. Patvāris būs. Še, ņemiet rubli. Ejiet pie sievas, es palikšu un domāšu par jums un jūsu sievu.

Marja Šatova bija acīm redzami apmierināta ar ātro izdarību un gandrīz alkatīgi sāka dzert tēju, bet pēc patvāra steigties nevajadzēja: viņa izdzēra tikai pustasi un apēda mazu kumosiņu maizes. No teļa gaļas nicīgi un īgni atteicās.

— Tu esi slima, Marie, tu visu uztver tik slimīgi… — Šatovs bikli aizrādīja, bikli viņu aprūpēdams.

— Protams, slima, lūdzu, apsēdieties. Kur jūs ņēmāt tēju, ja nebija?

Šatovs pastāstīja par Kirillovu — mazliet, īsumā. Viņa šo to bija par viņu dzirdējusi.

— Zinu, viņš ir traks, lūdzu, pietiek; vai nu pasaulē mazums muļķu? Tātad esat bijis Amerikā? Esmu dzirdējusi, jūs rakstījāt.

— Jā, es … rakstīju uz Parīzi.

— Pietiek, un, lūdzu, runājiet par kaut ko citu. Jūs pēc pārliecības esat slavofils?

— Es… ne nu gluži… Nespēdams būt krievs, kļuvu par slavofilu. — Viņš greizi pasmīnēja kā cilvēks, kas nevietā un ar grūtībām pateicis asprātību.

— Vai tad jūs neesat krievs?

— Nē, neesmu krievs.

— Nu, tās ir muļķības. Sēdieties beidzot, es jūs lūdzu. Ko jūs tā visu laiku šurpu turpu? Jūs domājat, es murgoju? Varbūt arī murgošu. Jūs sakāt, ka visā mājā esat tikai divi vien?

— Divi vien … lejā …

— Un abi tādi gudri. Kas lejā? Jūs teicāt lejā?

— Nē, nekas.

— Kā nekas? Es gribu zināt.

— Gribēju tikai teikt, ka mēs te sētā tagad esam divi, bet lejā agrāk dzīvoja Ļebjadkini…

— Vai tā, kuru pagājušo nakti noslepkavoja? — Viņa pēkšņi saslējās. — Dzirdēju. Tiklīdz biju atbraukusi, dzirdēju. Pilsētā bijis ugunsgrēks?

— Jā, Marie, jā, un varbūt es šai brīdī izdaru briesmīgu nekrietnību, ka piedodu neliešiem … — Viņš pēkšņi piecēlās un sāka staigāt pa istabu, kā neprātā pacēlis rokas uz augšu.

Bet Marie viņu lāgā nesaprata. Viņa klausījās atbildes izklaidīgi, jautāja, bet neklausījās.

— Pie jums risinās dīvaini notikumi… Ak, cik tas viss zemiski! Kādi nelieši ir visi! Bet sēdieties taču beidzot, es jūs lūdzu. Ak, kā jūs mani uztraucat! — Un viņa nespēkā nolika galvu uz spilvena.

— Marie, es negulēšu… tu varbūt atlaistos, Marie?

Viņa neatbildēja un bezspēkā aizvēra acis. Viņas bālā

seja kļuva līdzīga līķa sejai. Marja Šatova aizmiga gandrīz acumirklī. Šatovs paskatījās visapkārt, sakārtoja sveci, vēlreiz bažīgi ieskatījās viņai sejā, stipri sažņaudza uz priekšu izstieptās rokas un uz pirkstgaliem izgāja no istabas priekšnamā. Kāpņu telpā viņš iespieda seju kaktā un klusēdams un nekustēdamies nostāvēja tā minūtes desmit. Būtu nostāvējis arī ilgāk, bet apakšā pēkšņi atskanēja klusi, uzmanīgi soļi. Kāds kāpa uz augšu. Šatovs atcerējās, ka aizmirsis aizslēgt vārtiņus.

— Kas tur ir? — viņš čukstus jautāja.

Nepazīstamais kāpa uz augšu nesteigdamies un neatbildēdams. Uzkāpis augšā, apstājās, saskatīt viņu tumsā nebija iespējams; piepeši atskanēja piesardzīgs jautājums:

— Ivans Šatovs?

Šatovs nosauca savu vārdu un tūliņ izstiepa roku, lai nācēju atturētu, bet tas satvēra pats viņu aiz rokas, un Šatovs nodrebinājās, it kā būtu pieskāries kādam briesmīgam mūdzim.

— Pastāviet tepat, — viņš ātri nočukstēja, — nenāciet iekšā, es jūs pašreiz nevaru pieņemt. Pie manis atgriezusies sieva. Iznesīšu sveci.

Atgriezies ar sveci, Šatovs ieraudzīja jaunu oficierīti; tā vārdu viņš nezināja, bet bija kaut kur redzējis.

— Erkelis, — tas stādījās priekšā. — Esat redzējis mani pie Virginska.

— Atceros; jūs sēdējāt un rakstījāt. Klausieties, — Šatovs piepeši iesvilās, kā bez prāta iedams viņam klāt, bet runādams joprojām čukstus, — jūs nupat devāt man ar roku zīmi, kad satvērāt manu roku. Bet ziniet, ka es uzspļauju visām šīm zīmēm! Es neatzīstu … negribu …

Es jūs tūliņ varētu nolaist lejup pa kāpnēm, vai jūs to zināt?

— Nē, es to nezinu un pavisam nesaprotu, par ko jūs tik ļoti sadusmojāties, — viesis lēnīgi un bezmaz vientiesīgi atbildēja. — Man jums tikai kas jāpasaka, tādēļ vien esmu atnācis, galvenais, nevēlos tērēt laiku. Jums ir iespiedmašīna, kas jums nepieder un par ko esat atbildīgs, kā pats zināt. Man uzdots pieprasīt, lai jūs jau rīt tieši pulksten septiņos pēc pusdienas nodotu to Ļiputinam. Bez tam uzdots paziņot, ka vairāk nekas nekad no jums netiks prasīts.

— Nekas?

— Itin nekas. Jūsu lūgums tiek izpildīts, un jūs uz visiem laikiem būsiet atbrīvots. To man noteikti uzdeva jums paziņot.

— Kas lika paziņot?

— Tie, kuri man parādīja zīmi.

— Vai jūs esat no ārzemēm?

— Tas… tas, manuprāt, jums vienalga.

— E, velns! Bet kāpēc neatnācāt agrāk, ja jums tā bija likts?

— Es rīkojos saskaņā ar dažām instrukcijām un nebiju viens.

— Saprotu, saprotu, ka nebijāt viens. E… velns! Bet kāpēc neatnāca Ļiputins pats?

— Tātad es ieradīšos pie jums rīt tieši pulksten sešos vakarā, un mēs uz turieni aiziesim kājām. Bez mums trijiem neviena cita nebūs.

— Verhovenskis būs?

— Nē, viņa nebūs. Verhovenskis rīt no rīta pulksten vienpadsmitos brauc projām no pilsētas.

— Es jau tā domāju, — Šatovs pārskaities nočukstēja un uzsita sev ar dūri pa gurnu, — bēg, nelietis!

Viņš satraukts iegrima domās. Erkelis cieši skatījās uz viņu, klusēja un gaidīja.

— Bet kā jūs paņemsiet? To taču nevar tā vienkārši paņemt rokās un aiznest.

— To nemaz nevajadzēs darīt. Jūs tikai parādīsiet vietu, bet mēs vienīgi pārliecināsimies, ka tā tur ierakta. Mēs zinām, kur tas ir, bet pašu vietu nezinām. Vai tad jūs vēl kādam esat to vietu rādījis?

Šatovs paskatījās uz viņu.

— Jūs, jūs, tāds puika, tāds muļķa puika, — ari jūs esat tur iestidzis līdz kaklam kā tāds aitasgalva! Nu ja, viņiem jau taisni tādi ir vajadzīgi! Bet nu ejiet! E-eh! Tas nelietis jūs visus apvedis ap stūri un aizbēdzis.

Erkeļa skatiens bija gaišs un mierīgs, bet viņš it kā nesaprata teikto.

— Verhovenskis aizbēdzis, Verhovenskis! — Šatovs negantās dusmās nožņirkstināja zobus.

— Viņš taču vēl ir tepat, nav aizbraucis. Viņš brauks prom tikai rīt, — Erkelis lēnīgi un pārliecinoši aizrādīja. — Es viņu sevišķi lūdzu būt klāt kā lieciniekam; tāda bija mana instrukcija attiecībā uz viņu (viņš.kļuva vaļsirdīgs kā jauns, nepieredzējis zēns). Bet viņš diemžēl nebija ar mieru, jo esot jābrauc prom, un viņš tiešām ļoti steidzas.

Šatovs vēlreiz ar nožēlu uzmeta acis vientiesītim, bet tad atmeta ar roku, it kā nodomādams: «Nav ko žēlot!»

— Labi, aiziešu, — viņš pēkšņi noteica, — bet tagad vācieties prom, marš!

— Tātad būšu tieši pulksten sešos. — Erkelis laipni paklanījās un nesteigdamies kāpa lejup.

— Muļķītis! — Šatovs nenocietās un no kāpņu telpas nokliedza viņam pakaļ.

— Ko? .— tas atsaucās jau no apakšas.

— Neko, ejiet vien.

— Man likās, jūs ko teicāt.

II

Erkelis bija tāds «muļķītis», kuram trūka tikai galvenās — lielās saprašanas; turpretī mazās saprašanas, kāda vajadzīga, lai paklausītu, viņam bija pietiekami daudz, un šai ziņā viņš varēja būt pat viltīgs. Būdams fanātiski, bērnišķīgi uzticīgs «vispārības lietai», bet patiesībā Pjotram Verhovenskim, viņš rīkojās pēc tām instrukcijām, kādas viņam bija dotas tanī laikā, kad sēdē pie mūsējiem panāca vienošanos un sadalīja lomas rītdienai. Pjotrs Stepanovičs, uzticēdams Erkelim sūtņa lomu, bija pasaucis viņu sāņus un paguvis minūtes desmit aprunāties. Izpildītāja funkcija bija kļuvusi par nepieciešamību šim sīkajam, maz domājošajam gariņam, kas vienmēr alka pakļautības cita gribai — nu protams, tikai «vispārības» vai

«cildenas» lietas labā. Bet arī tas bija vienalga, jo tādi sīki fanātiķi kā Erkelis nekādi nespēj saprast kalpošanu idejai citādi, kā sasaistot ideju ar pašu cilvēku, kas, pēc viņa domām, šo ideju pauž. Jūtīgais, laipnais un labsirdīgais Erkelis varbūt bija visnejūtīgākais no slepkavām, kas gatavojās nonāvēt Šatovu, un bez kāda personīga naida, acu nepamirkšķinājis, būtu piedalījies Šatova nogalināšanā. Viņam, piemēram, bija uzdots, starp citu, pildot savu pienākumu pie Šatova, rūpīgi noskaidrot viņa mājas apstākļus, un, kad Šatovs, saņemdams viņu uz kāpnēm, uztraukumā izpļāpāja, droši vien pats to neapzinādamies, ka pie viņa atgriezusies sieva, — Erkelim bija pietiekami daudz instinktīvas viltības, lai neizrādītu ne mazāko ziņkārību, lai gan prātā pazibēja atskārta, ka sievas atgriešanās faktam ir liela nozīme viņu pasākuma sekmīgā veikšanā …

Tā patiesībā arī bija: vienīgi šis fakts paglāba «neliešus» no Šatova nodoma, bet reizē palīdzēja tiem viņu «nolikvidēt». Pirmkārt, sievas atgriešanās uztrauca Šatovu, izsita viņu no sliedēm, laupīja parasto tālredzību un uzmanību. Kaut kāda doma par savu paša drošību tagad vismazāk varēja ienākt viņam prātā, kas bija aizņemts pavisam ar ko citu. Gluži otrādi, viņš patiesi noticēja, ka Pjotrs Stepanovičs rīt bēg prom: tas pilnīgisakrita ar viņa aizdomām. Atgriezies istabā, Šatovs atkal apsēdās kaktā, atspieda elkoņus pret ceļgaliem un ar rokām aizklāja seju. Rūgtas domas tirdīja viņu …

Un tad viņš atkal cēla galvu uz augšu, uz pirkstgaliem gāja gulētājai klāt paraudzīties: «Ak kungs! Viņai taču uz rīta pusi sāksies drudzis, varbūt jau tagad ir sācies! Protams, saaukstējusies. Nav pieradusi pie mūsu briesmīgā klimata, un jābrauc bija trešās klases vagonā, ārā viesulis, lietus, bet viņai tāds plāns apmetnītis, neviena kārtīga apģērba gabala. Un kā lai viņu atstāj, pamet bez palīdzības! Cik maza, cik maza ceļasoma, cik viegla, sarukusi desmit mārciņu svarā! Nabadzīte, kā viņa nomocījusies, cik daudz pārcietusi! Viņa ir lepna, tāpēc nesūdzas. Bet nervoza, nervoza! Tas no slimības, pat eņģelis, slims būdams, kļūs nervozs. Cik sausa un laikam karsta piere, kādas tumšas ēnas zem acīm… un cik tomēr skaista šī ovālā seja un šie kuplie mati, cik …»

Un viņš steigšus novērsa acis, steigšus gāja prom, it kā baidīdamies pat no domas redzēt viņā kaut ko citu

nekā nelaimīgu, nomocītu būtni, kurai vajadzīga palīdzība, — «kas nu te par cerībām! Ai, cik zemisks, cik nelietīgs ir cilvēks!» — un viņš gāja atkal uz savu kaktu, sēdās, aizklāja seju ar rokām un atkal sapņoja, atkal kavējās atmiņās… un atkal viņā modās cerība.

«Ak, kā es esmu nogurusi, kā nogurusi!» — Šatovs atcerējās viņas izsaucienus, viņas vārgo, aizlauzto balsi. «Ak kungs! Pamest viņu tagad, kad pie dvēseles tikai astoņdesmit kapeikas; bija sniegusi savu portmoneju, vecu, maziņu! Atbraukusi meklēt darbu — nu ko viņa sajēdz no darbiem, ko viņi sajēdz no Krievijas? Viņi taču ir kā gražīgi bērni, dzīvo tikai pašu radītās fantāzijās; un dusmojas, nabadzīte, kāpēc Krievija nav tāda, kādu to viņi ārzemēs savos sapņojumos iedomājušies! Ak, nelaimīgie, ak, nevainīgie! … Bet te tiešām ir auksti…»

Viņš atcerējās, ka viņa sūdzējusies par aukstumu, ka viņš apsolījis iekurināt krāsni. «Malka ir, varētu uznest, kaut tikai neuzmodinātu. Var taču iekurināt. Bet ko darīt ar galu? Uzmodīsies, varbūt gribēs ēst… Nu, to vēlāk; Kirillovs visu nakti neguļ. Ko varētu uzsegt, viņa tik cieši aizmigusi, bet viņai droši vien ir auksti, ai, auksti!»

Un viņš vēlreiz piegāja paskatīties uz gulētāju; kleita mazliet parāvusies uz augšu, un puse labās kājas atsegusies līdz celim. Viņš pēkšņi gandrīz vai izbailēs novērsās, novilka savu silto mēteli un, palicis vecos svārciņos, cenzdamies neskatīties, apsedza kailo vietu.

Malkas aizdedzināšana, staigāšana uz pirkstgaliem, gulētājas aplūkošana, sapņošana kaktā, pēc tam atkal gulētājas aplūkošana aizņēma daudz laika. Pagāja divas trīs stundas. Un tieši pa šo laiku pie Kirillova paspēja pabūt Verhovenskis un Ļiputins. Beidzot arī Šatovs kaktā iesnaudās. Atskanēja gulētājas vaids; viņa pamodās, sauca viņu; Šatovs uzlēca kājās, it kā būtu ko noziedzies.

— Marie! Es biju iemidzis … Ak, kāds es esmu nelietis, Marie!

Viņa piecēlās sēdus un ar izbrīnu raudzījās apkārt, it kā nesaprazdama, kur atrodas, un pēkšņi satraucās sašutumā un niknumā:

— Es aizņēmu jūsu gultu, pārguruši iemigu; kā jūs drīkstējāt nemodināt mani? Kā jūs uzdrošinājāties domāt, ka gribu jūs apgrūtināt?

— Kā es varēju tevi modināt, Marie?

— Varējāt; vajadzēja modināt! Jums te nav otras gultas, bet es biju aizņēmusi jūsējo. Jūs nedrīkstējāt nostādīt mani pārprotamā situācijā. Jeb vai jūs domājat, ka esmu atbraukusi izmantot jūsu labdarību? Lūdzu tūliņ likties savā gultā, bet es atgulšos kaktā uz krēsliem …

— Marie, nav tik daudz krēslu, un nav arī ko paklāt apakšā.

— Nu tad uz kailas grīdas. Jums taču pašam būs jāguļ uz grīdas. Es gribu gulēt uz grīdas, tūliņ, tūliņ!

Viņa piecēlās, gribēja paspert soli, bet tādas kā briesmīgas, konvulsīvas sāpes uzreiz atņēma viņai visus spēkus un visu apņēmību, un viņa, skaļi ievaidēdamās, atkal iekrita gultā. Šatovs pieskrēja klāt, un Marie, iespiedusi seju spilvenā, satvēra viņa roku un no visa spēka sāka to spiest un lauzīt. Tā tas turpinājās kādu minūti.

— Marie, mīļā, ja vajadzīgs, pilsētā ir ārsts Frencelis, mans labs paziņa… Es aizskrietu pie viņa.

— Blēņas!

— Kāpēc blēņas? Saki, Marie, — kas tev sāp? Varbūt derētu siltas kompreses … uz vēdera, piemēram… To es varētu arī bez ārsta … Vai arī sinepju plāksterus.

— Kas tad tas? — viņa dīvaini jautāja, paceldama galvu un izbijusies raudzīdamās uz viņu.

— Kas tad, Marie? — Šatovs nesaprata, — ko tu jautā? Ak dievs, esmu pavisam apjucis, Marie, atvaino, ka neko nesaprotu.

— Ak, liecieties mierā, jums arī nav nekas jāsaprot. Un būtu arī ļoti smieklīgi. — Viņa rūgti pasmīnēja. — Stāstiet man kaut ko. Staigājiet pa istabu un runājiet. Nestāviet pie manis un neskatieties uz mani, to es sevišķi lūdzu jau simto reizi!

Šatovs sāka staigāt pa istabu, skatīdamies grīdā un visiem spēkiem cenzdamies neuzmest skatienu viņai.

— Te — nedusmojies, Marie, es tevi lūdzu, — te ir teļa gaļa, tepat tuvumā, un tēja… Tu pirmīt tik maz ieēdi…

Viņa nicīgi un nikni savēcināja roku. Šatovs izmisis iekoda sev mēlē.

— Klausieties, es te gribu atvērt sietuvi uz saprātīgiem asociācijas pamatiem. Tā kā jūs te dzīvojat, tad kā jums šķiet: izdosies vai ne?

— Ak, Marie, pie mums taču grāmatas pat nelasa un to nemaz nav. Kur nu viņš sāks grāmatu iesiet!

— Kāds viņš?

— Šejienes lasītājs un šejienes iedzīvotājs vispār, Marie.

— Nu tad runājiet skaidrāk, citādi — viņš, bet, kas tas tāds viņš, nav zināms. Gramatiku neprotat.

— Tas tā saskaņā ar valodas garu, Marie, — Šatovs nomurmināja.

— Ak, ejiet nu ar savu garu, apnicis. Kāpēc šejienes iedzīvotājs vai lasītājs neliks iesiet grāmatas?

— Tāpēc, ka lasīt grāmatu un to iesiet — tie ir veseli divi attīstības periodi, pie tam milzīgi. Sākumā cilvēks pamazām pieradinās lasīt, gadsimtiem ilgi, protams, bet driskā grāmatu un nosviež, uzskatīdams to par nenozīmīgu priekšmetu. Grāmatu iesiet nozīmē jau sajust cieņu pret to, nozīmē, ka viņam ne tikai patīk lasīt, bet ka viņš ir arī atzinis grāmatu par vērtību. Līdz šim periodam visa Krievija vēl nav tikusi. Eiropā gan grāmatas jau sen iesien.

— Tas, kaut arī skan pedantiski, tomēr vismaz nav muļķīgi teikts un atgādina man laiku pirms trim gadiem; tad jūs reizēm bijāt diezgan asprātīgs.

Viņa to izteica tikpat nicīgi kā visas līdzšinējās kaprīzās frāzes.

— Marie, Marie, — Šatovs aizkustināts sacīja’ viņai, — ak, Marie! Ja tu zinātu, cik daudz šajos trijos gados esmu piedzīvojis un pārcietis! Es vēlāk dzirdēju, it kā tu esot mani nicinājusi par to, ka tiku mainījis savu pārliecību. Ko tad es esmu atmetis? Dzīvās dzīves ienaidniekus, novecojušus liberālīšus, kas baidās paši no savas neatkarības, domas sulaiņus, personības un brīvības ienaidniekus, nevarīgus nedzīvu un sapelējušu ideju sludinātājus! Kas viņiem ir: vecuma nespēks, zelta vidusceļš, vismietpilsoniskākā, visnožēlojamākā gara nabadzība, skaudības pilna vienlīdzība, vienlīdzība bez pašcieņas, vienlīdzība, kā to saprot sulainis vai saprata deviņdesmit trešā gada francūzis… Bet galvenais — visur nelieši, nelieši un nelieši!

— Jā, neliešu ir daudz, — Marja Šatova aprauti un sāpīgi noteica. Viņa gulēja izstiepusies, nekustīgi, it kā baidīdamās pakustēties, atmetusi galvu uz spilvena mazliet sāņus, skatīdamās griestos ar nogurušu, bet drudžainu skatienu. Viņas seja bija bāla, lūpas sausas un apkaltušas.

— Tu to atzīsti, Marie, atzīsti! — Šatovs iesaucās. Viņa gribēja noraidoši papurināt galvu, un pēkšņi viņai uznāca pirmītējie krampji. Viņa atkal iespieda seju spilvenā un atkal no visa spēka veselu minūti sāpīgi žņaudza klāt pieskrējušā un aiz bailēm galvu zaudējušā Šatova roku.

— Marie, Marie! Bet tas varbūt ir kaut kas ļoti nopietns, Marie!

— Cietiet klusu … Es negribu, negribu, — viņa sauca gandrīz vai niknumā, pagriezdamās atkal ar seju uz augšu, — neskatieties uz mani ar tādu līdzcietību! Staigājiet pa istabu, runājiet kaut ko, runājiet…

Apjukušais Šatovs sāka atkal kaut ko murmināt.

— Ko jūs te strādājat? — viņa jautāja, ar nicīgu nepacietību viņu pārtraukdama.

— Eju uz kāda tirgotāja kantori. Es, Marie, ja sevišķi gribētu, varētu te pelnīt lielu naudu.

— Jo labāk jums …

— Ak, nedomā nezin ko, Marie, es to pateicu tāpat vien …

— Un vēl ko darāt? Ko sludināt? Jūs taču nevarat

nesludināt, tāds raksturs.

— Sludinu dievu, Marie.

— Kuram pats neticat. Šo ideju es nekad neesmu varējusi saprast.

— Lai nu paliek, Marie, par to parunāsim vēlāk.

— Kas tā te bija par Marju Timotejevnu?

— Arī par to parunāsim vēlāk, Marie.

— Jūs nedrīkstat man tā aizrādīt! Vai tas tiesa, ka viņas nāve izskaidrojama ar… to cilvēku ļaundarībām?

— Katrā ziņā. — Šatovs nožņirkstināja zobus.

Marie pēkšņi pacēla galvu un sāpīgi nokliedza:

— Tā kā jūs man vairs par to nerunātu, nekad, nekādi

Un viņa atkal iekrita gultā tajā pašā konvulsīvo sāpju

lēkmē; tā bija jau trešā reize, bet šoreiz vaidi kļuva skaļāki, pārvērtās kliedzienos.

— Ak, nepanesamais cilvēk! Ak, neciešamais cilvēk! — Viņa svaidījās, vairs nesaudzēdama sevi un grūzdama nost Šatovu, kas stāvēja pie gultas.

— Marie, es darīšu visu, ko gribi… es staigāšu, runāšu …

— Vai tad jūs tiešām neredzat, ka sācies?

— Kas sācies, Marie?

— Kā lai es to zinu? Vai tad es te ko zinu? Ak, nolādētā! Ak, lai jau iepriekš viss ir nolādēts!

— Marie, ja tu pateiktu, kas sācies … citādi es … es taču nekā nesaprotu.

— Jūs esat tukšs, nekam nederīgs pļāpa. Ak, es nolādu visu pasauli!

— Marie, Marie!

Viņš nopietni nodomāja, ka viņa sāk zaudēt prātu.

— Vai tad tiešām jūs beidzot neredzat, ka es mokos dzemdību sāpēs! — Viņa piecēlās puszviļus, skatīdamās uz Šatovu ar briesmīgu, sāpju pilnu niknumu, kas pārvērta visu viņas seju. — Es jau iepriekš nolādu šo bērnu!

— Marie, — Šatovs iesaucās, beidzot sapratis, kas notiek, — Marie… Kāpēc tu to neteici agrāk? — Viņš pēkšņi attapās un ar enerģijas pilnu apņēmību paķēra cepuri.

— Kā es to varēju zināt, nākdama iekšā? Vai tad es pie jums būtu nākusi? Man teica, ka būšot tikai pēc desmit dienām! Uz kurieni jūs iesiet, uz kurieni, neejiet nekur!

— Pēc vecmātes! Es pārdošu revolveri, tagad vispirms vajadzīga nauda!

— Nesauciet nevienu, nesauciet vecmāti, tikai kādu sieviņu, vecenīti, man portmonejā ir astoņdesmit kapeikas … Zemnieku sievas taču dzemdē bez vecmātēm … Bet, ja nobeigšos, jo labāk …

— Būs ir vecmāte, ir vecenīte. Tikai kā lai, kā lai atstāju tevi vienu, Marie!

Bet, apsvēris, ka labāk tagad atstāt viņu vienu, kaut arī nespējīgu valdīt pār sevi, nekā vēlāk atstāt bez palīdzības, viņš, neklausīdamies uz viņas vaidiem un dusmīgajiem izsaucieniem un paļaudamies uz savām kājām, pa kaklu pa galvu nodrāzās lejā pa kāpnēm.

III

Vispirms pie Kirillova. Bija jau ap pulksten vieniem naktī. Kirillovs stāvēja istabas vidū.

— Kirillov, sieva dzemdē!

— Tas ir, kā?

— Dzemdē, bērnu dzemdē!

— Jūs … nekļūdāties?

— Ai, nē, nē, viņai uznāk krampji! Vajadzīga kaut kāda sieviņa, vecenīte, katrā ziņā tūliņ… vai var tagad dabūt! Mums bija daudz veceņu …

— Ļoti žēl, ka es neprotu dzemdēt, — Kirillovs domīgi atbildēja, — tas ir, nevis ka es neprotu dzemdēt, bet neprotu izdarīt tā, lai dzemdētu … vai… Nē, es to neprotu izteikt.

— Tas ir, jūs neprotat pats palīdzēt dzemdībās; bet es runāju par ko citu; vecenīti, vecenīti, es lūdzu kādu sieviņu, kopēju, kalponi!

— Vecenīte būs, tikai varbūt ne tūliņ. Ja gribat, es viņas vietā …

— Ak, tas nav iespējams; es tagad skriešu pie Virginskas, pie vecmātes.

— Neliete!

— Jā gan, Kirillov, bet viņa ir labāka par visām. Jā gan, tas viss notiks bez bijības, bez prieka, nicīgi, lamājoties un zaimojot dievu — brīdī, kad notiek tik liels, noslēpumains brīnums, jaunas būtnes rašanās! … Ak, viņa jau tagad to nolād! …

— Ja gribat, es…

— Nē, nē, bet, kamēr es skraidīšu (ai, es atvilkšu šurp Virginsku!), jūs šad un tad pieej iet pie manām kāpnēm un klusītiņām paklausieties, bet nedomājiet iet iekšā, jūs viņu nobiedēsiet, neparko neejiet iekšā, tikai paklausieties … katram gadījumam, vai nenotiek kas briesmīgs. Nu, ja notiktu kas ārkārtējs, tad ejiet iekšā.

— Saprotu. Vēl rublis naudas. Še. Es gribēju rīt vistu, tagad vairs negribu. Skrejiet ātrāk, skrejiet, cik jaudas. Patvāris visu nakti.

Kirillovs neko nezināja par nodomiem, kādi tika kaldināti pret Šatovu, un arī agrāk nekad nebija zinājis par tam draudošajām lielajām briesmām. Zināja tikai, ka Šatovam ir kaut kādi veci rēķini ar «tiem ļaudīm», viņš pats gan bija šajā pasākumā daļēji iejaukts ar tām instrukcijām, ko viņam paziņoja no ārzemēm (šīs instrukcijas gan bija ļoti vispārīgas, jo aktīvi viņš nekur nebija piedalījies), bet beidzamajā laikā bija visu pametis, atkratījies no visiem uzdevumiem, pilnīgi atrāvies no jebkādas darbības, pirmām kārtām no «vispārības lietas» un nodevies vienīgi apcerēšanai. Lai gan sēdes laikā Pjotrs Verhovenskis bija pasaucis Ļiputinu pie Kirillova, lai pārliecinātos, ka tas pašreiz uzņemsies «Šatova lietu» uz sevi, tomēr sarunā ar Kirillovu ne ar vienu vārdu nepieminēja Šatovu, pat nelika neko manīt, droši vien uzskatīdams par netaktisku, bet Kirillovu pat par neuzticamu, un atstāja šo sarunas daļu uz rītu, kad viss būs jau izda-rīts, bet Kirillovam tātad būs jau «vienalga»; vismaz tā par Kirillovu sprieda Pjotrs Stepanovičs. Arī Ļiputins ievēroja, ka par Šatovu pretēji solījumam ne vārds netiek minēts, taču Ļiputins bija pārāk uztraucies, lai protestētu.

Kā viesulis drāzās Šatovs uz Skudru ielu, lādēdamies par garo ceļu un nevarēdams tam saredzēt galu.

Pie Virginska vajadzēja ilgi klauvēt: visi sen jau gulēja. Bet Šatovs no visa spēka un bez mazākās kautrēšanās sāka dauzīt pa loga aizvirtni. Ķēdes suns pagalmā raustījās un nikni rēja. Visi ielas suņi piebalsoja, suņu rejas skanēja visā apkaimē.

— Ko jūs dauzāties, un kas jums vajadzīgs? — beidzot pie loga atskanēja paša Virginska lēnīgā un «aizvainojumam» neatbilstošā balss. Aizvirtnis pavērās, tika atvērts arī vēdlodziņš.

— Kas tur dauzās, kāds nelietis! — nikni nobrēca vecmeita, Virginska radiniece, un balss izskanēja pilnīgi atbilstoši aizvainojumam.

— Es, Šatovs, pie manis atgriezusies sieva un pašreiz dzemdē.

— Nu, lai dzemdē, vācieties prom!

— Esmu atnācis pēc Arinas Prohorovnas, es neiešu prom bez Arinas Prohorovnas!

— Viņa nevar pie visiem izstaigāt. Naktīs citur jāgriežas … Vācieties pie Makšejevas un netrokšņojiet! — tarkšķēja saniknota sievietes balss. Bija dzirdams, ka Virginskis to attur; bet vecmeita grūda viņu nost un nepiekāpās.

— Es prom neiešu! — Šatovs atkal nokliedza.

— Pagaidiet, pagaidiet taču! — pievārējis vecmeitu, Virginskis beidzot uzkliedza. — Lūdzu jūs, Šatov, uzgaidīt piecas minūtes, es uzmodināšu Arinu Prohorovnu, un, lūdzu, nedauziet logu un nekliedziet… Ak, cik tas šausmīgi!

Pēc piecām bezgalīgi garām minūtēm parādījās Arina Prohorovna.

— Pie jums atbraukusi sieva? — pa vēdlodziņu atskanēja viņas balss un, Šatovam par brīnumu, nepavisam ne nikna, bet kā parasti pavēloša, taču Arina Prohorovna citādi nemaz neprata runāt.

— Jā, sieva, un dzemdē.

— Marja īgnatjevna?

— Jā, Marja īgnatjevna. Protams, Marja Ignatjevnal

Iestājās klusums. Šatovs gaidīja. Mājā sačukstējās.

— Vai viņa sen kā atbraukusi? — m-me Virginska atkal jautāja.

— Šovakar pulksten astoņos. Lūdzu, ātrāk!

Iekšā atkal sačukstējās, atkal it kā apspriedās.

— Klausieties, vai jūs nekļūdāties? Vai viņa pati sūtīja jūs pie manis?

— Nē, viņa nesūtīja pēc jums, viņa grib kādu sieviņu, vienkāršu sieviņu, lai mani neapgrūtinātu ar izdevumiem, bet neraizējieties, es samaksāšu.

— Labi, es iešu, sanļaksāsiet vai nesamaksāsiet. Es vienmēr esmu cienījusi Marjas Ignatjevnas neatkarību, lai gan viņa varbūt mani neatceras. Vai jums ir visnepieciešamākais?

— Nav nekā, bet viss būs, būs, būs …

«Iemīt taču arī šajos cilvēkos augstsirdība!» domāja Šatovs, dodamies pie Ļamšina. «Pārliecība un pats cilvēks ir, liekas, kaut kas daudzējādā ziņā atšķirīgs. Es varbūt esmu stipri vainīgs viņu priekšā. Visi ir vainīgi, visi ir vainīgi, un … kaut visi par to pārliecinātos! …»

Pie Ļamšina nevajadzēja klauvēt ilgi; par brīnumu, viņš, izlēcis no gultas basām kājām un riskēdams saķert iesnas, acumirklī atvēra vēdlodziņu, bet viņš bija ļoti piesardzīgs un allaž rūpējās par savu veselību. Taču šoreiz tādai smalkjūtībai un steigai bija savs īpašs cēlonis: Ļamšins visu vakaru bija trīcējis un līdz šim laikam vēl ne-bija varējis aizmigt aiz uztraukuma sakarā ar sēdi pie mūsējiem; viņam tā vien šķita, ka ieradīsies daži nelūgti un pavisam nevēlami viesi. Visvairāk viņu mocīja vēsts par Šatova ziņojumu… Un pēkšņi, kā par spīti, tik drausmīgi skaļi sāka dauzīt pie loga …

Ieraudzījis Šatovu, Ļamšins tā nobijās, ka tūdaļ aizcirta vēdlodziņu un iebēga gultā. Šatovs sāka neganti dauzīt logu un kliegt.

— Kā jūs drīkstat tā dauzīt logu nakts laikā? — bargi, bet aiz bailēm pamirdams, uzkliedza Ļamšins, pēc pāris minūtēm sadūšojies atkal atvērt vēdlodziņu, kad bija beidzot pārliecinājies, ka Šatovs atnācis viens pats.

— Še jums revolveris; ņemiet atpakaļ, dodiet piecpadsmit rubļus.

— Ko tas nozīmē, vai esat piedzēries? Tā ir laupīšana; es vēl saaukstēšos. Pagaidiet, uzmetīšu pledu.

— Tūliņ dodiet piecpadsmit rubļus! Ja nedosiet, dauzīšu logu un kliegšu līdz rītausmai; es jums izsitīšu logu.

— Bet es saukšu policiju, un jus iespundes tuptūzī.

— Vai tad es esmu mēms, vai? Vai es nesaukšu policiju? Kam vairāk jābaidās no policijas, jums vai man?

— Un jums var rasties tik nekrietnas domas. Es zinu, ko jūs gribat teikt… Rimstieties, rimstieties, dieva dēļ, nedauziet logu! Apžēlojieties, kuram tad nakts laikā ir nauda? Nu kam jums nauda, ja neesat piedzēries?

— Pie manis atgriezusies sieva. Es jums nolaižu desmit rubļus, ne reizi neesmu šāvis, ņemiet revolveri — tūliņ uz vietas!

Ļamšins mehāniski izbāza pa vēdlodziņu roku un paņēma revolveri; pagaidīja un pēkšņi, strauji izbāzis ārā galvu, novervelēja, it kā neapzinādamies, ko dara, un juzdams, ka pār muguru pārskrien šermuļi:

— Jūs melojat, pie jums nemaz nav atbraukusi sieva. Jūs … jūs tikai gribat kaut kur aizbēgt.

— Muļķis tāds, kur lai es bēgu? Lai bēg jūsu Pjotrs Verhovenskis, nevis es. Es patlaban biju pie vecmātes Virginskas, un viņa tūliņ bija ar mieru pie manis ierasties. Varat pārliecināties. Sieva mokās; vajadzīga nauda; dodiet naudu!

Vesels domu spiets savirmoja attapīgajā Ļamšina prātā. Viss pēkšņi iegrozījās pavisam citādi, taču bailes vēl joprojām neļāva spriest ar apdomu.

— Kā tad tā… jūs taču nedzīvojat ar sievu kopā?

— Es jums par tādiem jautājumiem ielauzīšu galvaskausu.

— Ak dievs, piedodiet, es saprotu, mani tikai pārsteidza … Bet es saprotu, saprotu. Taču… taču — vai tiešām Arina Prohorovna ies? Jūs nupat teicāt, ka viņa aizgājusi? Tas, ziniet, nav taisnība. Redziet, redziet, redziet, kā jūs uz katra soļa runājat nepatiesību.

— Viņa droši vien tagad jau sēž pie sievas, neaizkavējiet mani, es neesmu vainīgs, ka jūs esat muļķis.

— Nav tiesa, es neesmu muļķis. Atvainojiet, nekādi nevaru …

Un viņš, jau pavisam apmulsis, trešo reizi sāka vērt ciet vēdlodziņu, bet Šatovs uzbļāva tā, ka viņš tūdaļ atkal izbāza galvu.

— Bet tas taču ir personas apdraudējums. Ko jūs no manis prasāt, nu ko, ko, formulējiet! Un ievērojiet, ievērojiet — dziļā nakts stundā!

— Es prasu piecpadsmit rubļus, aitasgalva!

— Bet es varbūt nemaz nevēlos ņemt revolveri atpakaļ. Jums nav nekādu tiesību to prasīt. Jūs esat nopircis mantu — un ar to viss beidzies, jums nav nekādu tiesību. Es tādu summu nakts laikā neparko nevaru sadabūt. Kur lai ņemu tik lielu summu?

— Tev vienmēr ir nauda; es tev nolaidu desmit rubļus, bet tu jau esi kā žīdelis.

— Atnāciet parīt, — dzirdiet, parīt no rīta, tieši pulksten divpadsmitos, un es atdošu visu, visu, vai atnāksiet?

Šatovs trešo reizi sāka neganti dauzīt loga rāmi.

— Dod desmit rubļus, bet rīt no paša rīta piecus.

— Nē, parīt no rīta piecus, bet rīt, dieva vārds, nebūs. Labāk nemaz nenāciet, labāk nenāciet!

— Dod desmit; ak, kāds nelietis!

— Par ko jūs tā lamājaties? Pagaidiet, jāaizdedzina uguns; redziet, jūs esat izsitis rūti… Kas pa naktīm tā lamājas? Še! — viņš pa logu sniedza naudu.

Šatovs satvēra — tā bija piecrubļu naudaszīme.

— Dieva vārds, nevaru, sitiet vai nost, nevaru, parīt varēšu visu, bet tagad vairāk nevaru.

— Neiešu prom! — Šatovs ierēcās.

— Nu tad ņemiet, ņemiet vēl, redziet, dodu vēl, bet vairāk nedošu. Bļaujiet kaut vai pilnā rīklē, nedošu, lai notiek kas notikdams, nedošu; nedošu — un cauri!

Viņš bija zaudējis pašsavaldīšanos, izmisis, nosvīdis. Divas kredītbiļetes, kuras viņš vēl pasniedza, bija rubļa vērtībā katra. Pavisam Šatovs bija izplēsis septiņus rubļus.

— Nu, lai velns tevi rauj, atnākšu rīt. Piekaušu tevi, Ļamšin, ja nebūsi sagādājis astoņus rubļus.

«Bet manis nemaz nebūs mājās, muļķi!» Ļamšins tūdaļ nodomāja.

— Pagaidiet, pagaidiet! — viņš neganti nokliedza pakaļ Šatovam, kas jau skrēja prom. — Pagaidiet, panāciet

atpakaļ! Sakiet, lūdzu, — vai tas tiesa, ka pie jums atgriezusies sieva?

— Muļķis! — Šatovs nospļāvās un, ko kājas nes, sāka skriet uz mājām.

iv

Aizrādīšu, ka Arina Prohorovna nekā nezināja par vakara sēdē pieņemto lēmumu. Virginskis, pārnācis mājās pārsteigts un noguris, neuzdrošinājās stāstīt sievai par to, kas nolemts, tomēr nenocietās un atklāja pusi, tas ir, Verhovenska pavēstījumu, ka Šatovs noteikti nodomājis ziņot; bet tūliņ piebilda, ka ne visai ticot šai vēstij. Arina Prohorovna briesmīgi nobijās. Tāpēc tad, kad atskrēja Šatovs, viņa, lai gan bija nogurusi, visu pagājušo nakti ņemdamās ar kādu dzemdētāju, nekavējoties nolēma iet. Arina Prohorovna vienmēr bija pārliecināta, ka «tāds plukata kā Šatovs ir spējīgs izdarīt politisku nelietību»; taču Marjas Ignatjevnas ierašanās lika spriest par Šatovu citādi. Šatova izbailes, viņa izmisums, lūgumi pēc palīdzības liecināja, ka nodevēja jūtās notikusi spēja pārmaiņa; cilvēks, kas nolēmis nodot pat sevi, lai tikai pazudinātu citus, liekas, būtu izturējies un runājis citādi nekā šis. Vārdu sakot, Arina Prohorovna nolēma pārliecināties par visu pati savām acīm. Virginskis palika ļoti apmierināts ar viņas apņēmību — kā akmens no sirds novēlās! Viņam pat radās cerība: Šatova izturēšanās, viņam šķita, nepavisam neatbilda Verhovenska iedomām …

Šatovs nebija kļūdījies; atgriezies mājās, atrada Arinu Prohorovnu jau pie Marie. Vecmāte nupat bija atbraukusi, nicīgi aizdzinusi prom Kirillovu, kas bija dirnējis lejā. kāpņu telpā; uz ātru roku iepazinusies ar Marie, kura viņu par kādreizējo paziņu neatzina, nospriedusi, ka dzemdētāja atrodas «visnelādzīgākajā stāvoklī», proti, ir nikna, uztraukta un kritusi «vismazdūšīgākajā izmisumā», kādu piecu minūšu laikā bija to stingri saņēmusi savās rokās.

— Ko jūs te skandināt, ka negribat dārgu vecmāti? — viņa teica tanī brīdī, kad nāca iekšā Šatovs, — tās ir blēņas, aplamas iedomas, kas radušās no jūsu nenormālā stāvokļa. Atsaucot kaut kādu veceni, vienkāršu sieviņu, jums par piecdesmit procentiem draudētu ļauns rezultāts;

bet rūpju un izdevumu būtu vairāk nekā ar dārgo vecmāti. Kā jūs zināt, ka esmu dārga vecmāte? Samaksāsiet vēlāk, es jums dārgi neprasīšu, bet par panākumiem galvošu; ar mani nenomirsiet, ne tādas vien nācies redzēt. Un arī bērnu es jums kaut rīt aizsūtīšu uz patversmi, bet pēc tam uz laukiem audzināšanā, un beigta balle. Pa to laiku jūs izveseļosieties, sāksiet strādāt kādu prātīgu darbu un ļoti īsā laikā atlīdzināsiet Šatovam par telpām, kā arī segsiet izdevumus, kas nemaz nebūs tik lieli…

— Es domāju par ko citu… Man nav tiesību apgrūtināt …

— Racionālas un pilsoniskas jūtas, bet ticiet man, ka Šatovs gandrīz neko nezaudēs, ja gribēs no fantāziju pārņemta kunga pārvērsties par cilvēku, kam kaut drusciņ piemīt veselais saprāts. Nevajag tikai darīt muļķības, rībināt bungas un skriet apkārt pa pilsētu mēli izkārušam. Ja viņam ļautu vaļu, tad līdz rītam droši vien saceltu kājās visus šejienes ārstus; sacēla taču kājās visus suņus manā ielā. Ārsti nav vajadzīgi, es jau teicu, ka galvoju par visu. Veceni vēl varbūt varētu pieņemt apkalpošanai, tas par ļaunu nenāks. Viņš gan arī pats var kaut kam noderēt, ne jau vienīgi muļķībām. Rokas ir, kājas ir, uz aptieku aizskries, ar šo labdarību nemaz neaizskarot jūsu jūtas. Kas, velns, par labdarību! Vai tad viņš pats nav novedis jūs tādā stāvoklī? Vai tas nebija viņš, kas sanaidoja jūs ar to ģimeni, kur strādājāt par guvernanti, lai egoistiskā nolūkā varētu jūs apprecēt? Esam jau dzirdējuši… Viņš gan pirmīt atskrēja kā dulns un piekliedza visu ielu. Es nevienam neuzmācos un esmu ieradusies vienīgi jūsu dēļ, aiz principa, ka visiem mūsējiem jābūt solidāriem; es.viņam to pateicu, vēl no mājām neizgājusi. Ja es, pēc jūsu domāmv neesmu vajadzīga, tad ardievu, bet ka tikai nenotiek nelaime, kuru ļoti viegli var novērst.

Un viņa pat piecēlās no krēsla.

Marie bija tik nevarīga, tik gauži cieta un, jāsaka patiesība, tik stipri baidījās no gaidāmā, ka neuzdrīkstējās laist viņu projām. Bet viņa pēkšņi ienīda šo sievieti: tā runāja pavisam par ko citu, pavisam ne par to, kas bija Marjai uz sirds. Bet pareģojums par iespējamo nāvi, kam par cēloni būtu nemākulīga bērnu saņēmēja, pārmāca riebumu. Toties pret Šatovu viņa kopš šā brīža sāka izturēties vēl prasīgāk, vēl nesaudzīgāk. Beidzot aizliedza Šatovam ne tikai skatīties uz viņu, bet pat stāvēt ar seju uz viņas pusi. Ciešanas kļuva mokošākas. Lāsti, pat lamas kļuva arvien neprātīgākas.

— Nu, mēs viņu izsūtīsim ārā, — Arina Prohorovna noteica, — viņš ir gluži pārvērties sejā, tikai biedē jūs; kļuvis bāls kā līķis! Sakiet, lūdzams, — kas tad jums ko uztraukties, smieklīgais ērms? Tad ta kumēdiņi!

Šatovs neatbildēja; bija noņēmies neatbildēt nekā.

— Esmu redzējusi tādos gadījumos muļķīgus tēvus, kas arī zaudē prātu. Bet tie taču vismaz …

— Rimstieties vai pametiet mani, lai es nobeidzos! Tā kā jūs vairs nerunātu ne vārda! Negribu, negribu! — Marie kliedza.

— Ne vārda nerunāt nedrīkst, ja jūs pati neesat zaudējusi prātu; tā es to saprotu jūsu stāvoklī. Vismaz jārunā par to, kas nepieciešams: sakiet — vai jums ir kaut kas sagatavots? Atbildiet jūs, Šatov, viņai tagad cits kas prātā.

— Sakiet — kas tieši vajadzīgs?

— Tātad nekas nav sagatavots.

Viņa uzskaitīja visu vajadzīgo un, jāatzīst, aprobežojās tikai ar visnepieciešamāko, it kā darīšana būtu ar nabagiem. Šis tas Šatovam atradās. Marie izņēma atslēgu un pasniedza Šatovam, lai pameklē viņas ceļasomā. Tā kā Šatovam trīcēja rokas, tad viņš, slēgdams vaļā nepazīstamu atslēgu, arī noņēmās ilgāk, nekā vajadzīgs. Marie zaudēja pašsavaldīšanos, bet, kad piesteidzās klāt Arina Prohorovna, lai atņemtu viņam atslēgu, neparko neļāva tai ieskatīties ceļasomā un, gražīgi kliegdama un raudādama, uzstāja, lai ceļasomu atslēgtu vienīgi Šatovs.

Pēc dažām lietām nācās iet pie Kirillova. Tiklīdz Šatovs pagriezās uz iešanu, Marie tūdaļ sāka neprātīgi saukt viņu atpakaļ un’ nomierinājās tikai tad, kad no kāpnēm klupdams krizdams atpakaļ atskrējušais Šatovs viņai paskaidroja, ka aiziet tikai uz īsu brīdi pēc visnepieciešamākā un tūliņ būs atpakaļ.

— Nu, jums, kundzīt, gan grūti izdarīt pa prātam, — Arina Prohorovna iesmējās, — te jāstāv ar seju pret sienu un nedrīkst uz jums ne paskatīties, te nedrīkst pat uz brītiņu iziet ārā, tūliņ sākat raudāt. Tā jau viņš var nodomāt nezin ko. Nu, nu, negražojieties un neniķojieties, es jau tikai jokoju.

— Viņš nedrīkst neko nodomāt.

— Ai( ai, ja viņš nebūtu jūsos iemīlējies kā puika, tad vis neskrietu pa ielām, mēli izkāris, un neceltu kājās visus pilsētas suņus. Viņš man izsita logu.

v

Šatovs sastapa Kirillovu joprojām staigājam pa istabu no kakta kaktā, turklāt tik izklaidīgu, ka tas bija pat aizmirsis par Šatova sievas atbraukšanu, klausījās un nesaprata.

— Ak, jā, — viņš pēkšņi atcerējās, it kā ar grūtībām un tikai uz mirkli atraudamies no kādas viņu nodarbinājušas idejas, — jā … vecene … Sieva vai vecene? Pagaidiet: ir sieva, ir vecene, vai ne? Atceros: biju aizgājis, vecene atnāks, tikai ne tūliņ. Ņemiet spilvenu. Ko vēl? Jā … Pagaidiet, vai jums, Šatov, gadās mūžīgas harmonijas brīži?

— Ziniet, Kirillov, jūs vairs nedrīkstat pa naktīm negulēt.

Kirillovs attapās un — dīvaini — sāka runāt sakarīgāk nekā parasti, bija redzams, ka viņš jau sen visu to formulējis un varbūt pat uzrakstījis:

— Uznāk tādas sekundes, skaitā piecas vai sešas, kad jūs pēkšņi jūtat pilnīgi sasniegtu mūžīgo harmoniju. Tā nav zemes cilvēku sajūta; negribu teikt, ka tā nāk no debesīm, bet zemes cilvēks to nespēj panest. Vajag pārvērsties fiziski vai nomirt. Šī sajūta ir skaidra un neapstrīdama. Jūs it kā pēkšņi izjūtat visu dabu un sakāt: jā, tā ir patiesība. Dievs, radīdams pasauli, katras radīšanas dienas beigās sacīja: «Jā, tā ir patiesība, tas ir labi.» Tas… tas nav aizkustinājums, bet tikai tāpat vien, prieks. Jūs neko nepiedodat, jo nav vairs ko piedot. Nevar teikt, ka jūs mīlētu, — ak, tas ir kas cildenāks par mīlestību! Visbriesmīgākais tas, ka rodas tik liela skaidrība un prieks. Ja tas turpinātos ilgāk par piecām sekundēm — tad dvēsele neizturētu un tai būtu jāizgaist. Šajās piecās sekundēs es nodzīvoju mūžu un par tām esmu ar mieru atdot dzīvību, jo ir vērts. Lai izturētu desmit sekundes, vajag pārvērsties fiziski. Manuprāt, cilvēkiem nevajadzētu vairs dzemdēt. Kādēļ vajadzīgi bērni, kādēļ vajadzīga attīstība, ja mērķis sasniegts? Evaņģēlijā teikts, ka pēc augšāmcelšanās cilvēki vairs nedzemdēšot, bet būšot kā dieva eņģeļi. Tas ir norādījums. Jūsu sieva dzemdē?

— Kirillov, vai tas jums bieži uznāk?

— Pa trim dienām reizi, nedēļā reizi.

— Vai jums nav krītamā kaite?

— Nē.

— Nu tad būs. Piesargieties, Kirillov, esmu dzirdējis, ka tieši tādā veidā sākoties krītamā kaite. Man kāds epileptiķis sīki aprakstīja sajūtas pirms lēkmes, uz mata tāpat kā jūs; arī viņš minēja piecas sekundes un teica, ka vairāk nespējot izturēt. Atcerieties Muhameda krūzi, kuras saturs nepaguva izlīt, kamēr viņš uz sava zirga apjoņoja apkārt paradīzei. Krūze — tās ir tās pašas piecas sekundes; pārāk atgādina jūsu harmoniju, bet Muhameds bija epileptiķis. Piesargieties, Kirillov, krītamā kaite!

— Nepagūs uznākt, — Kirillovs rāmi nosmīnēja.

vi

Nakts pagāja. Šatovu sūtīja prom, bāra, sauca klāt. Marie pārņēma vislielākās bailes par savu dzīvību. Viņa kliedza, ka gribot dzīvot «katrā ziņā, katrā ziņā» un baidoties mirt. «Negribu mirt, negribu mirt!» viņa atkārtoja. Bez Arinas Prohorovnas būtu bijis ļoti slikti. Pamazām viņa pacienti pilnīgi pakļāva savai gribai. Tā sāka klausīt katram viņas vārdam, katram uzkliedzienam kā bērns. Arina Prohorovna panāca savu ar stingrību, nevis ar laipnību, toties strādāja meistariski. Sāka svīst gaismiņa. Arina Prohorovna pēkšņi iedomājās, ka Šatovs tagad skrien ārā kāpņu telpā un lūdz dievu, un sāka smieties. Arī Marie iesmējās nikni, dzēlīgi, it kā viņai no šiem smiekliem kļūtu vieglāk. Beidzot Šatovu izdzina ārā pavisam. Atausa mitrs, auksts rīts. Šatovs piespieda seju pie sienas kaktā gluži tāpat kā vakarā, kad bija atnācis Erkelis. Viņš trīcēja kā apšu lapa, baidījās domāt, bet prāts neatlaidīgi kavējās pie visa iztēlotā, kā tas notiek sapnī. Domas bez mitas viņu nodarbināja un bez mitas pārtrūka kā sapuvuši diegi. No istabas beidzot sāka skanēt ne vairs vaidi, bet šausmīgi, tīri dzīvnieciski kliedzieni, nepanesami, neciešami. Viņš gribēja aizbāzt ausis, bet nevarēja un nokrita uz ceļiem, neapzināti atkārtodams: «Marie, Marie!» Un tad beidzot atskanēja kāds kliedziens, jauns kliedziens, no kura Šatovs satrūkās un uzlēca kājās, — bērna kliedziens, vārgs, aizlauzts. Šatovs pārmeta krustu un iedrāzās istabā. Arinas Prohorovnas rokās brēca un ar rociņām un kājiņām ķepurojās maza, sarkana, krunkaina radībiņa, kas bija briesmīgi nevarīga un kā puteklītis atkarīga no visvieglākās vēja pūsmas, bet kas brēca un apliecināja savu esamību, it kā tai arī būtu pilnīgas tiesības uz dzīvi… Marie gulēja kā nesamaņā, bet pēc brīža atvēra acis un dīvaini, dīvaini paskatījās uz Šatovu: tas bija pavisam neparasts skatiens, kāds īsti — to viņš vēl nebija spējīgs izprast, bet nekad agrāk nebija tādu redzējis un neatcerējās, ka viņa tā būtu ska-tījusies.

— Zēns? Zēns? — viņa sāpju pilnā balsī jautāja Arinai Prohorovnai.

— Puika! — tā par atbildi iesaucās, tīstīdama bērnu.

Uz brīdi, kad viņa bija bērnu jau satinusi un dzīrās

likt šķērsām gultā starp diviem spilveniem, viņa to iedeva paturēt Šatovam. Marie, it kā paslepus un baidīdamās no Arinas Prohorovnas, pamāja viņam. Tas uzreiz saprata un pienesa bērniņu klāt, lai to parādītu viņai.

— Cik… jauks … — viņa smaidīdama vārgi nočukstēja.

— Pū, kā viņš skatās! — jautri iesmējās gavilējošā Arina Prohorovna, ielūkojusies Šatovam sejā, — rau, kāda viņam seja!

— Priecājieties, Arina Prohorovna… Tas ir liels prieks… — ar idiotiski svētlaimīgu seju novervelēja Šatovs, kas bija atplaucis pēc Marie izteiktajiem diviem vārdiem par bērnu.

— Kas nu jums tur par lielu prieku? — Arina Prohorovna ar smaidu pameta, rosīdamās, kopdamās un strādādama kā katordzniece.

— Jaunas būtnes rašanās noslēpums — liels un neizskaidrojams noslēpums, Arina Prohorovna, un cik žēl, ka jūs to nesaprotat, — Šatovs murmināja nesakarīgi un jūsmīgi, kā apreibis. It kā viņa galvā kaut kas virpuļotu un pats no sevis, pret paša gribu plūstu ārā no dvēseles.

— Bija divi, un pēkšņi trešais cilvēks, jauns gars, vesels, pilnīgi izveidots, kādu cilvēka rokas nespēj radīt; jaunas domas un jauna mīlestība, bail pat iedomāties … Pasaulē nav nekā cildenāka!

— Tad ta samuldēja! Gluži vienkārši organisma tālāka attīstība, un nekā cita tur nav, nekāda noslēpuma. — Arina Prohorovna sirsnīgi un jautri smējās. — Tad jau arī katra muša būtu noslēpums. Bet vienu* gan ņemiet vērā: liekiem cilvēkiem nevajadzētu nākt pasaulē. Vispirms pārveidojiet visu tā, lai tie nebūtu lieki, un tikai tad laidiet pasaulē bērnus. Citādi šis pats jau parīt būs jāstiepj uz patversmi… Bet tā jau arī vajag.

— Nekad es viņu nenodošu patversmē! — grīdā skatīdamies, Šatovs stingri noteica.

— Adoptēsiet?

— Viņš jau ir mans dēls.

— Protams, viņš ir Šatovs, pēc likuma Šatovs, un neizliecieties par cilvēku dzimuma labdari. Nevar iztikt bez frāzēm. Nu, nu, labi, — viņa bija beigusi kopties, — man laiks iet. Es vēl priekšpusdienā atnākšu, arī vakarā pienākšu, ja būs vajadzīgs, bet tagad, kur viss norisinājies pārāk gludi, man jāsteidzas arī pie citām, sen jau gaida. Jums, Šatov, būšot arī vecene; lai nu vecene, kur vecene, bet neatstājiet viņu arī jūs, vīriņ; pasēdiet klāt, varbūt varēsiet būt noderīgs; Marja Ignatjevna laikam nedzīs jūs prom… nu, nu, es jau tikai jokoju …

Šatovs pavadīja Arinu Prohorovnu līdz vārtiem, un te viņa piebilda jau viņam vienam pašam:

— Izsmīdinājāt gan jūs mani visam mūžam; naudu no jums neņemšu, man būs ko smieties vēl pa miegam. Neko komiskāku par to, kāds jūs bijāt šonakt, es vēl neesmu redzējusi.

Arina Prohorovna aizgāja pilnīgi apmierināta. No Šatova izturēšanās un runas bija skaidrs kā diena, ka šis cilvēks «taisās par tēvu un ir pēdīgais lupata». Lai gan taisnāk un tuvāk būtu bijis iet pie citas pacientes, viņa tomēr steidzās uz mājām, lai izstāstītu redzēto un dzirdēto Virginskim.

— Marie, viņa lika, lai tu kādu laiku paliekot nomodā, kaut gan redzu, tas ir briesmīgi grūti… — Šatovs bikli iesāka. — Es te pie loga pasēdēšu un pieskatīšu tevi, ko?

Un viņš apsēdās pie loga aiz dīvāna, tā ka Marie nekādi nevarēja viņu redzēt. Bet nepagāja ne minūte, kad viņa piesauca Šatovu klāt un nicīgi palūdza sakārtot spilvenu. Viņš sāka kārtot. Viņa dusmīgi skatījās sienā.

— Ne tā, ak, ne tā … Kas par rokām!

F. Dostojevska piezīmju burtnīcas lappuse ar romāna «Velni» uzmetumu

Slepenā sapulce Māksi. S. Sors, 1934. g.

Šatovs vēlreiz ņēmās kārtot.

— Pieliecieties pie manis, — viņa piepeši sacīja pārvērstā balsī, cenzdamās pēc iespējas neskatīties uz viņu.

Šatovs notrīcēja, bet pieliecās.

— Vēl… ne tā … tuvāk. — Un pēkšņi viņas kreisā roka strauji apskāva Šatova kaklu, un viņš sajuta uz pieres sirsnīgu, valgu skūpstu.

— Marie!

Lūpas viņai trīcēja, viņa centās savaldīties, bet piepeši piecēlās puszviļus un, acis zibinādama, noteica:

— Nikolajs Stavrogins ir nelietis!

Un bezspēcīgi, kā aizlauzta atkrita atpakaļ, iespieda seju spilvenā un sāka histēriski raudāt, cieši spiezdama Šatova roku.

No šā brīža viņa vairs nelaida Šatovu prom no sevis, prasīja, lai viņš apsēžas pie gultas galvgaļa. Parunāt viņa varēja maz, bet visu laiku skatījās uz Šatovu un smaidīja viņam kā nepilnīga. Viņa piepeši bija kļuvusi par tādu kā vientiesīti. Viss bija it kā pārvērties. Šatovs gan raudāja kā mazs puika, gan runāja nezin ko — nesakarīgi, apgaroti, kā apreibis, skūpstīja viņai rokas; viņa aizgrābta klausījās, varbūt arī teikto nesaprazdama, bet ar vārgu roku maigi laida caur pirkstiem un glauda viņa matus, ar prieku uz tiem skatīdamās. Šatovs stāstīja viņai par Kirillovu, runāja par to, ka nu viņi sākšot dzīvi «no jauna un uz visiem laikiem», runāja par dieva esamību, par to, ka visi cilvēki ir labi… Sajūsmā viņi atkal izņēma bērniņu, lai paskatītos uz to.

— Marie, — Šatovs iesaucās, turēdams rokās bērnu, — gals vecajiem murgiem, negodam un nedzīvajām idejām! Sāksim strādāt un sāksim jaunas gaitas trijatā, jā, jā! Ak jā: kā tad mēs viņu nosauksim, Marie?

— Viņu? Kā nosauksim? — Marie ar izbrīnu pārjautāja, un viņas sejā pēkšņi atspoguļojās briesmīgas skumjas.

Viņa sasita rokas, pārmetoši paskatījās uz Šatovu un iespieda seju spilvenā.

— Marie, kas tev kaiš? — viņš ar raižu pilnām izbailēm iesaucās.

— Un jūs varējāt, varējāt… Ak, nepateicīgais!

569

— Marie, piedod, Marie… Es tikai pajautāju, kā lai viņu nosauc. Es nezinu …

19 — F. Dostojevskis, VII

— Par Ivanu, par Ivanu, — viņa pacēla piesarkušo un asarām slacīto seju, — vai tiešām jūs varējāt iedomāties, ka nosauksim kādā citā — briesmīgā vārdā?

— Marie, nomierinieties, ai, cik tu esi satraukta!

— Jauna rupjība; ko jūs izskaidrojat ar satraukumu? Varu derēt, ka tad, ja es būtu teikusi, ka viņš jānosauc … tajā briesmīgajā vārdā, jūs tūdaļ būtu piekritis, pats to nemaz neapzinādamies! Ak, nepateicīgie, zemiskie, visi, visi!

Pēc brīža, protams, viņi salīga mieru. Šatovs pierunāja viņu aizmigt. Viņa iemiga, bet, joprojām neizlaizdama Šatova roku no savējās, bieži pamodās, pavērās viņā, it kā baidīdamās, ka viņš neaiziet, un atkal aizmiga.

Kirillovs atsūtīja vecenīti «apsveikt» un bez tam karstu tēju, nupat kā ceptas kotletes un buljonu ar baltmaizi «Marjai Ignatjevnai». Nedēļniece kāri izdzēra buljonu, vecenīte pārtina bērnu, Marie piespieda arī Šatovu apēst kotleti.

Laiks gāja. Šatovs bezspēkā aizmiga arī pats uz krēsla, nolicis galvu uz Marie spilvena. Tā viņus ieraudzīja Arina Prohorovna, kas bija turējusi vārdu; viņa jautri uzmodināja abus, pārrunāja ar Marie, ko vajadzēja pārrunāt, apskatīja bērnu un atkal piekodināja Šatovam neatiet no nedēļnieces. Tad, mazliet nicinoši un augstprātīgi pazo-bojusies par «laulātajiem draugiem», aizgāja tikpat apmierināta kā šorīt.

Bija jau pavisam tumšs, kad Šatovs pamodās. Viņš žigli aizdedzināja sveci un aizsteidzās pēc vecenītes; bet, tiklīdz bija nokāpis lejā, viņu pārsteidza kāda pretimnācēja klusie, nesteidzīgie soļi. Tas bija Erkelis.

— Neejiet istabā! — Šatovs nočukstēja un, strauji saķēris viņu aiz rokas, vilka atpakaļ uz vārtiem. — Pagaidiet šeit, es tūliņ nākšu, biju jūs pavisam, pavisam aizmirsis! Ak, kā jūs par sevi atgādinājāt!

Šatovs tā steidzās, ka pat neiegāja pie Kirillova, bet tikai izsauca ārā vecenīti. Marie bija izmisusi un sašutusi, ka viņš «varējis kaut vai tikai iedomāties atstāt viņu vienu».

— Bet, — viņš jūsmīgi iesaucās, — tas jau būs pats pēdējais solis! Tad sāksies jauns ceļš, un mēs nekad, nekad vairs nepieminēsim kādreizējās šausmas!

Šatovs ar pūlēm pierunāja viņu un apsolīja atgriezties tieši pulksten deviņos; sirsnīgi noskūpstīja Marie, noskūpstīja bērnu un mudīgi noskrēja lejā pie Erkeļa.

Abi devās uz Stavroginu parku Skvorešņikos, kur apmēram pirms pusotra gada vientulīgā vietā, pašā parka malā, tur, kur jau sākās priežu mežs, bija ierakta Šatovam uzticētā tipogrāfija. Vieta bija aizaugusi un tuksnesīga, pavisam neuzkrītoša un atradās diezgan tālu no Skvorešņiku nama. No Fiļipova mājas bija jāiet kādas trīsarpus, varbūt pat četras verstis.

— Vai tad tiešām visu gabalu iesim kājām? Es paņemšu ormani.

— Ļoti lūdzu jūs neņemt, — Erkelis iebilda, — viņi tieši noteica, lai to nedarot. Arī ormanis var būt liecinieks.

— Nu … velns! Vienalga, kad tikai reiz būtu beigas, beigas!

Viņi gāja ļoti ātri.

— Erkel, mazo puisēn! — Šatovs iesaucās, — vai jūs kādreiz esat bijis laimīgs?

— Bet jūs, liekas, tagad esat ļoti laimīgs, — Erkelis ziņkārīgi pajautāja.

Sestā nodaļa GRŪTĀ NAKTS

I

Virginskim todien bija vajadzīgas stundas divas, lai apskrietu visus mūsējos un pavēstītu tiem, ka Šatovs droši vien neziņos, tāpēc ka pie viņa atgriezusies sieva un piedzimis bērns, un, «pazīstot cilvēka sirdi», nav domājams, ka viņš tādā brīdī varētu būt bīstams. Bet viņš apmulsa, gandrīz nevienu nesastapis mājās, neskaitot Erkeli un Ļamšinu. Erkelis noklausījās, klusēdams un gaišu skatienu raudzīdamies viņam acīs, bet uz tiešu jautājumu: «Vai viņš šodien pulksten sešos ies vai ne?» — ar visgaišāko smaidu atbildēja, ka, protams, ies.

Ļamšins gulēja, ietinies ar galvu segā, acīm redzami visai nopietni slims. No ienākušā Virginska nobijās un, tiklīdz tas sāka runāt, pēkšņi savēcināja rokas virs segas, lūgdams likt vinu mierā. Taču par Šatovu noklausījās visu; bet ziņa, ka neviena nav mājās, viņu nez kāpēc ārkārtīgi pārsteidza. Izrādījās arī, ka viņš jau zina (no Ļiputina) par Fedjkas nāvi, un pats steidzīgi un nesakarīgi pastāstīja to Virginskim, ar ko savukārt pārsteidza viņu. Bet uz tiešo Virginska jautājumu: «Vai jāiet vai ne?» — atkal, rokām mētādamies, sāka lūgties, ka tā nav viņa darīšana, ka viņš neko nezina un lai liek viņu mierā.

Virginskis atgriezās mājās nomākts un stipri uztraukts; bez tam viņam bija grūti slēpt patiesību no ģimenes; Virginskis vienmēr bija pieradis stāstīt visu sievai, un, ja viņa satrauktajās smadzenēs tobrīd nebūtu pazibējusi kāda jauna doma, kāds jauns samierinošs turpmākās darbības plāns, viņš varbūt būtu licies gultā tāpat kā Ļamšins. Bet jaunā doma viņu uzmundrināja, vēl vairāk, viņš pat ar nepacietību sāka gaidīt norunāto stundu un vēl agrāk, nekā bija vajadzīgs, devās ceļā uz sapulcēšanās vietu.

Tā bija ļoti drūma vieta milzīgā Stavroginu parka galā. Es pēc tam speciāli gāju turp paskatīties; cik gan drūma tā, jādomā, likās tanī nemīlīgajā rudens vakarā. Te sākās vecais liegums; milzīgas simtgadīgas priedes kā baigi un neskaidri plankumi vīdēja tumsā. Tumsa bija tik liela, ka divus soļus atstatu gandrīz nevarēja saredzēt cits citu, bet Pjotrs Stepanovičs, Ļiputins un pēc tam Erkelis bija paņēmuši līdzi vējlukturus. Nezin kāpēc un kad — neatminamos laikos te no neapdarinātiem laukakmeņiem bija ierīkota kaut kāda diezgan jocīga grota. Galds un soli grotas iekšienē sen jau bija sapuvuši un sadrupuši. Apmēram divsimt soļu pa labi beidzās parka trešais dīķis. Šie trīs dīķi, sākdamies no pašas mājas, stiepās cits aiz cita vairāk nekā versti līdz pašam parka galam. Bija grūti iedomāties, ka troksni, kliedzienu vai pat šāvienu varētu sadzirdēt pamestās Stavroginu mājas iemītnieki. Pēc Nikolaja Vsevolodoviča vakardienas aizbraukšanas un Alekseja Jegoriča atgriešanās pilsētā visā mājā bija palikuši ne vairāk kā pieci vai seši iemītnieki, tikpat kā invalīdi. Katrā ziņā varēja gandrīz pilnīgi pamatoti spriest, ka pat tad, ja kāds no šiem vientuļajiem iemītniekiem arī būtu izdzirdējis kliedzienus vai palīgā saucienus, tie būtu radījuši vienīgi bailes, bet neviens no mājā dzīvojošajiem nebūtu atstājis sakurinātās krāsnis un siltos mūrīšus, lai steigtos palīgā.

Divdesmit minūtes pēc sešiem gandrīz visi, neskaitot Šatovam pakaļ aizsūtīto Erkeli, bija jau sapulcējušies. Pjotrs Stepanovičs šoreiz nekavējās, ieradās kopā ar Tolkačenko. Tolkačenko bija sadrūvējies un noraizējies; visa mākslotā un nekaunīgi lielīgā noteiktība bija iz-gaisusi. Viņš gandrīz neatgāja no Pjotra Stepanoviča, likās, pēkšņi bija kļuvis viņam bezgalīgi uzticīgs; bieži un nemierīgi līda klāt čukstēties; bet Pjotrs Stepanovičs viņam tikpat kā neatbildēja vai īgni kaut ko murmināja, lai atkratītos.

Šigaļovs un Virginskis ieradās pat mazliet pirms Pjotra Stepanoviča un, kad atnāca tas, tūdaļ pagāja sāņus, visu laiku acīm redzami apzināti klusēdami. Pjotrs Stepanovičs pacēla vējlukturi un ar nekautrīgu un apvainojošu vērību viņus aplūkoja. «Grib ko teikt,» viņam iešāvās prātā.

— Ļamšina nav? — Pjotrs Stepanovičs jautāja Virginskim. — Kurš teica, ka viņš slims?

— Te es esmu, — Ļamšins atsaucās, pēkšņi panākdams uz priekšu no koka, aiz kura bija stāvējis. Viņš bija ģērbies siltā mētelī un cieši ietinies pledā, tā ka seju bija grūti saskatīt pat ar vējlukturi.

— Tātad nav tikai Ļiputina?

Arī Ļiputins klusēdams iznāca no grotas. Pjotrs Stepanovičs atkal pacēla vējlukturi.

— Kāpēc nolīdāt tur, kāpēc nenācāt ārā?

— Manuprāt, mums visiem ir tiesība… brīvi kustēties, — Ļiputins nomurmināja, laikam gan pats lāgā nesaprazdams, ko grib pateikt.

— Kungi, — Pjotrs Stepanovičs pacēla balsi, pirmo reizi pārtraukdams pusčukstus, un ar to radīja efektu, — jūs, man šķiet, labi saprotat, ka pašreiz mums nav ko dzesēt muti. Vakar viss tika pateikts un apzelēts atklāti un noteikti. Bet var būt, kā redzu no sejām, kāds grib kaut ko teikt; tādā gadījumā, lūdzu, ātrāk. Velns parāvis, laika maz, un Erkelis var tūliņ atvest viņu…

— Erkelis viņu katrā ziņā atvedīs, — nez kāpēc iestarpināja Tolkačenko.

— Ja nemaldos, vispirms notiks tipogrāfijas nodošana? — apjautājās Ļiputins, atkal it kā nesaprazdams, kādēļ uzdod jautājumu.

— Nu, protams, neiesim taču zaudēt mantu. — Pjotrs Stepanovičs pacēla vējlukturi viņam pie sejas. — Bet vakar taču visi norunāja, ka patiesībā tipogrāfiju pārņemt nevajadzēs. Lai viņš jums norāda tikai tieši to vietu, kur tā ierakta; vēlāk paši izraksim. Es zinu, ka tas ir desmit soļus no kaut kāda šīs grotas stūra … Bet, velns parāvis, kā tad jūs esat to aizmirsis, Ļiputin? Tika norunāts, ka jūs viņu sagaidīsiet viens pats un tikai pēc tam uznāksim mēs … Savādi, ka jūs to jautājat, — jeb vai jūs runājat tikai runāšanas pēc?

Ļiputins drūmi klusēja. Klusēja visi. Vējš šūpoja priežu galotnes.

— Es tomēr ceru, kungi, ka ikviens pildīs savu pienākumu, — Pjotrs Stepanovičs nepacietīgi pārtrauca klusumu.

— Es zinu, ka pie Šatova atbraukusi sieva un dzemdējusi bērnu, — uztraukdamies, steigdamies, ar grūtībām izrunādams vārdus un žestikulēdams, pēkšņi ierunājās Virginskis. — Pazīstot cilvēka sirdi… varam būt pārliecināti, ka tagad viņš neziņos… tāpēc ka ir laimīgs… Tā kā es pa dienu biju pie visiem un nevienu nesastapu mājās … tā ka tagad varbūt neko nevajadzētu darīt…

Virginskis apklusa; viņam aizrāvās elpa.

— Ja jūs, Virginska kungs, pēkšņi būtu kļuvis laimīgs, — Pjotrs Stepanovičs piegāja viņam klāt, — vai tad jūs atliktu — nevis ziņojumu, par to nemaz nerunāsim, bet kādu riskantu pilsonisku varoņdarbu, ko jūs būtu iecerējis pirms laimes un ko uzskatītu par savu pienākumu, lai cik liels būtu risks un lai cik sāpīga būtu laimes zaudēšana?

— Nē, neatliktu! Neparko neatliktu! — Virginskis, nervozi sarosījies, noteica ar tādu kā briesmīgi muļķīgu dedzību.

— Jūs drīzāk gribētu kļūt atkal nelaimīgs nekā nelietis?

•

— Ja, jā… Es pat gluži otrādi… gribētu kļūt pilnīgs nelietis … tas ir, nē… lai gan nepavisam ne nelietis, bet, gluži otrādi, drīzāk pilnīgi nelaimīgs nekā nelietis.

— Nu tad ziniet, ka Šatovs uzskata šo ziņojumu par savu pilsonisko varoņdarbu, tāda ir viņa svētākā pārliecība, un to pierāda tas, ka viņš pats pa daļai riskē valdības priekšā, lai gan viņam, protams, par ziņojumu daudz ko piedos. Tāds jau nu ne no kā neatteiksies. Nekāda laime neņems virsroku; jau otrā dienā atjēgsies, pārmetīs sev mazdūšību, ies un nodos. Turklāt es neuzskatu to ne par kādu laimi, ja pēc trim gadiem sieva ierodas pie viņa, lai dzemdētu Stavrogina bērnu.

— Bet neviens taču nav ziņojumu redzējis, — Šigaļovs piepeši uzstājīgi noteica.

— Ziņojumu esmu redzējis es, — iekliedzās Pjotrs Stepanovičs, — tas ir uzrakstīts, un viss, kas te pašreiz notiek, ir briesmīgi muļķīgi, kungi!

— Bet es, — Virginskis pēkšņi aizsvilās, — es protestēju … es protestēju visiem spēkiem … Es gribu… Es gribu, lai būtu tā: gribu, lai tad, kad Šatovs atnāks, mēs visi nostātos viņa priekšā un noprasītu: ja tas tiesa, tad lai viņš atzīstas un nožēlo, bet, ja dos goda vārdu, tad atstāt dzīvu. Katrā ziņā, lai būtu tiesāšana tāpat kā tiesā. Nevis tā, ka visi paslēpsies un pēc tam metīsies virsū.

— Paļauties uz goda vārdu un riskēt ar vispārības lietu — tā būtu vislielākā muļķība! Velns parāvis, cik tas tagad, kungi, muļķīgi iznāk! Kā jūs izturaties briesmu brīdī?

— Es protestēju, es protestēju, — atkārtoja Virginskis.

— Vismaz nekliedziet, nedzirdēsim signālu. Šatovs, kungi… (Velns parāvis, cik tas tagad muļķīgi iznāk!) Es jums jau teicu, ka Šatovs ir slavofils, tas ir, viens no visglupākajiem cilvēkiem. Lai gan, velns, tas ir vienalga, par to vajadzētu nospļauties! Jūs tikai jaucat man prātus! … Šatovs, kungi, bija saniknots cilvēks, un, tā kā tomēr sastāvēja biedrībā, vai nu pats to gribēdams vai ne, tad es līdz pēdējam brīdim cerēju, ka viņu varēs izmantot vispārības lietas labā tieši kā saniknotu cilvēku. Es viņu sargāju un saudzēju, lai gan man bija doti stingri priekšraksti. Es viņu saudzēju simtkārt vairāk, nekā viņš vērts! Bet viņš beidzot tomēr ziņoja; nu, velns, viens pīpis! Bet pamēģiniet tagad kāds aizšmaukt! Nevienam no jums nav tiesību atteikties no pasākuma! Jūs varat ar viņu kaut vai bučoties, ja gribat, bet par goda vārdu nodot vispārības lietu jums nav tiesību! Tā rīkojas tikai cūkas un valdības uzpirkti dienderi!

— Kas tad te ir valdības uzpirkti dienderi? — Ļiputins atkal novilka caur zobiem.

— Varbūt jūs. Jūs, Ļiputin, labāk klusējiet, jūs tikai pa paradumam kulstāt mēli. Uzpirkti, kungi, ir visi tie, kas briesmu, brīdī baiļojas. Bailēs vienmēr atradīsies kāds muļķis, kas pēdējā brīdī skries prom un kliegs: «Vai, piedodiet man, es visus nodošu!» Bet ziniet, kungi, ka tagad jums vairs nepiedos pat par ziņojumu. Ja arī juridiski par divām kategorijām samazinās sodu, tad Sibīrija tomēr draud katram, un bez tam neizbēgsiet arī no otra soda. Bet šis otrs sods būs bargāks par valdības sodu.

Pjotrs Stepanovičs bija pārskaities un sarunāja to, ko nevajadzēja. Šigaļovs stingri paspēra uz viņa pusi trīs soļus.

— Kopš vakarvakara esmu visu vēlreiz apsvēris, — viņš iesāka droši un pārdomāti kā parasti (un, man šķiet, ja pat zeme atvērtos Šigaļova priekšā, arī tad viņš nepaceltu balsi un ne par matu negrozītu savu pārdomāto izklāstu), — un, visu apsvēris, esmu nolēmis, ka nodomātā slepkavība ir ne tikai tā dārgā laika šķiešana, ko varētu izlietot daudz lietderīgāk, bet arī kļūmīga novirzīšanās no normālā ceļa, novirzīšanās, kas vienmēr visvairāk kaitējusi vispārības lietai un uz gadu desmitiem attālinājusi tās panākumus, pakļaujoties vieglprātīgu un galvenokārt politisku cilvēku, nevis tīro sociālistu ietekmei. Esmu ieradies te vienīgi tāpēc, lai protestētu pret nodomāto pasākumu, lai vērstu uz to dalībnieku uzmanību, bet pēc tam — lai nepiedalītos pasākumā, sākot ar šo brīdi, kuru jūs nez kāpēc saucat par savu briesmu brīdi. Es aizeju — ne aiz bailēm no šīm briesmām un ne aiz jūtīguma pret Šatovu, ar kuru es nepavisam negribu bučoties, bet vienīgi tāpēc, ka visa šī rīcība no sākuma līdz galam vārda tiešā nozīmē ir pretrunā ar manu programmu. Kas attiecas uz ziņojumu un to, ka valdība kādu būtu uzpirkusi, tad varat būt pilnīgi mierīgi: es neziņošu.

Viņš pagriezās un gāja projām.

— Velns parāvis, Šigaļovs sastaps viņus un brīdinās Šatovu! — Pjotrs Stepanovičs iesaucās un izrāva revolveri. Atskanēja uzvilkta gaiļa klikšķis.

— Varat būt pārliecināti, — Šigaļovs pagriezās atpakaļ, — ka, pa ceļam sastapis Šatovu, es ar viņu vēl varbūt sasveicināšos, tomēr brīdināt nebrīdināšu.

— Bet vai jūs zināt, ka par to jums varbūt būs dārgi jāsamaksā, Furjē kungs?

— Lūdzu iegaumēt, ka es neesmu Furjē. Sajaukdams mani ar šo salkano, abstrakto murmuli, jūs tikai pierādāt, ka nemaz neesat iepazinies ar manu rokrakstu, lai gan tas tika jums iedots. Bet par jūsu atriebību teikšu, ka veltīgi uzvilkāt gaili; pašreiz tas jums būtu gaužām neizdevīgi. Bet, ja draudat man atriebties rīt vai parīt, tad, mani nošaudams, jūs atkal neko neiegūsiet: mani nogalināsiet, bet agrāk vai vēlāk tik un tā nonāksiet pie manas sistēmas. Ardievu.

Tanī brīdī apmēram divsimt soļu atstatu parkā no dīķa puses atskanēja svilpiens. Ļiputins, kā jau vakar bija norunāts, tūdaļ atbildēja arī ar svilpienu (šai nolūkā viņš, nepaļaudamies uz savu diezgan bezzobaino muti, jau no rīta bija par kapeiku nopircis tirgū bērnu māla svilpīti). Erkelis jau pa ceļam bija paguvis pateikt Šatovam, ka notiks sasvilpšanās, tā ka tam neradās nekādas aizdomas.

— Neraizējieties, es viņiem apmetīšu līkumu, un viņi mani nemaz neredzēs, — Šigaļovs aizrādīja, pārliecinoši čukstēdams, un pēc tam, nesteigdamies un nepaātrinādams gaitu, noteikti devās mājup caur tumšo parku.

Tagad līdz beidzamajam sīkumam skaidri zināms, kā norisinājies šis drausmīgais notikums. Vispirms Ļiputins sagaidīja Erkeli un Šatovu pie pašas grotas; Šatovs ar viņu nesasveicinājās un nesniedza roku, bet tūdaļ steidzīgi un skaļi jautāja:

— Nu, kur tad te jums lāpsta, un vai nav vēl otra vējluktura? Nebaidieties jel, te itin neviena sveša nav, bet Skvorešņikos tagad nedzirdētu, pat ja te šautu ar lielgabaliem. Tas ir, šeit, tieši šinī vietā …

Un viņš piespēra kāju tiešām desmit soļu atstatu no grotas dibenstūra, meža virzienā. Tajā pašā brīdī viņam no mugurpuses metās virsū Tolkačenko, kas bija stāvējis aiz koka, bet Erkelis — tāpat no mugurpuses — satvēra viņu aiz elkoņiem. Ļiputins uzklupa no priekšas. Visi trīs tūdaļ notrieca viņu no kājām un piespieda pie zemes. Tanī brīdī piesteidzās klāt Pjotrs Stepanovičs ar savu revolveri. Stāsta, ka Šatovs paguvis pagriezt galvu un vēl varējis viņu saskatīt un pazīt. Trīs vējlukturi apgaismojuši notikumu. Šatovs pēkšņi izgrūdis īsu un izmisušu kliedzienu; bet kliegt viņam nav ļāvuši. Pjotrs Stepanovičs akurāti un ar stingru roku pielicis revolveri tieši pie pieres un — nospiedis gaili. Šāviens laikam nav bijis visai skaļš, vismaz Skvorešņikos neko nebija dzirdējuši. Dzirdēja, protams, Šigaļovs, kas diez vai bija paguvis aiziet trīssimt soļus, — dzirdēja ir kliedzienu, ir šāvienu, bet, kā pats pēc tam liecināja, netika pagriezies un pat ne apstājies. Nāve iestājusies gandrīz momentāni. Pilnīgi nosvērti, — nedomāju, ka arī aukstasinīgi, — rīkojās vienīgi Pjotrs Stepanovičs. Pietupies viņš steidzīgi, bet ar stingru roku pārmeklēja nošautā kabatas. Naudas nebija (portmonejs bija palicis zem Marjas Ignatjevnas spilvena). Tika atrasti divi trīs nenozīmīgi papīrīši: kāda kantora zīmīte, kaut kādas grāmatas nosaukums un kāds vecs ārzemju traktiera rēķins, kas nez kā bija veselus divus gadus saglabājies kabatā. Papīrīšus Pjotrs Stepanovičs pārlika savā kabatā un, pēkšņi pamanījis, ka visi sastājušies apkārt, skatās uz līķi un neko nedara, sāka nikni un nepieklājīgi lamāties un skubināt. Tolkačenko un Erkelis attapušies aizskrēja un tūliņ atnesa no grotas divus akmeņus, ko jau no rīta bija tur nogādājuši; katrs akmens bija mārciņas divdesmit smags un jau sagatavots, proti, cieši un stingri apsiets ar virvēm. Tā kā bija paredzēts līķi aiznest uz tuvāko (trešo) dīķi un tur nogremdēt, tad arī sāka siet šos akmeņus pie kājām un kakla. Sēja Pjotrs Stepanovičs, bet Tolkačenko un Erkelis tikai turēja akmeņus un sniedza pēc kārtas. Erkelis pasniedza pirmais, un, kamēr Pjotrs Stepanovičs burkšķēdams un lamādamies saistīja ar virvi līķa kājas un sēja pie tām pirmo akmeni, Tolkačenko visu šo diezgan ilgo laiku turēja savu akmeni rokās, stipri un it kā godbijīgi noliecies ar visu ķermeni uz priekšu, lai bez kavēšanās varētu akmeni pasniegt, tiklīdz to prasīs, un ne reizi neiedomājās nolikt savu nastu pagaidām zemē. Kad beidzot abi akmeņi bija piesieti un Pjotrs Stepanovičs piecēlies kājās, lai ieskatītos klātesošo sejās, pēkšņi notika kaut kas savāds un pilnīgi negaidīts, kas gandrīz visus pārsteidza.

Kā jau teikts, gandrīz visi stāvēja un neko nedarīja, izņemot vienīgi Tolkačenko un Erkeli. Kad visi metās Šatovam virsū, pieskrēja klāt arī Virginskis, tomēr Šatovam klāt neķērās un turēt viņu nepalīdzēja. Bet Ļamšins pievienojās pārējiem tikai pēc šāviena. Pēc tam viņi visi, varbūt minūtes desmit noņēmušies ap līķi, bija it kā zaudējuši daļu savas apziņas. Viņi sastājās apkārt un, likās, bija vienīgi pārsteigti, nevis uztraukti un nobažījušies. Ļiputins stāvēja priekšā pie paša līķa. Virginskis aiz viņa, raudzīdamies pār plecu ar tādu kā savādu un it kā vienaldzīgu ziņkāri, pat celdamies uz pirkstgaliem, lai labāk varētu saredzēt. Turpretī Ļamšins bija paslēpies aiz

Virginska, tikai retumis un bažīgi pabāza galvu un tūdaļ atkal noslēpās. Bet, kad akmeņi bija piesieti un Pjotrs Stepanovičs piecēlies, Virginski pēkšņi sāka kratīt sīki drebuļi, viņš sasita rokas un skumīgi iesaucās pilnā balsī:

— Tā nu gan nevajadzēja! Nē, tā gan nevajadzēja!

Viņš varbūt vēl kaut ko būtu piebildis pie sava izsauciena, kas atskanēja par vēlu, bet Ļamšins neļāva pabeigt: tas pēkšņi visiem spēkiem saķēra un saspieda Virginski no mugurpuses un iebrēcās neticami pārvērstā balsī. Mēdz būt, piemēram, lielu izbaiļu brīži, kad cilvēks pēkšņi sāk kliegt necilvēciskā balsī, kādu neviens līdz tam nav varējis iedomāties, un dažreiz tā skan šaušalīgi. Ļamšins iekliedzās nevis cilvēka, bet gandrīz vai zvēra balsī. Arvien stingrāk un stingrāk, kā krampjos no mugurpuses ar rokām spiezdams Virginski, izvalbītām acīm raudzīdamies uz visiem un līdz ausīm atplezdams muti, viņš brēca skaļi un bez mitas un it kā bungodams sita kājas pie zemes. Virginskis tā pārbijās, ka pats sāka kliegt kā neprātīgs un trakās dusmās, kādas no viņa nemaz nevarēja gaidīt, sāka rauties ārā no Ļamšina rokām, skrāpēdams un dauzīdams viņu, cik vien varēja aiz muguras aizsniegt. Erkelis beidzot palīdzēja atraut nost Ļamšinu. Bet, kad Virginskis izbailēs bija atlēcis soļus desmit sāņus, Ļamšins, ieraudzījis Pjotru Stepanoviču, pēkšņi sāka atkal bļaut un metās klāt nu jau viņam. Paklupis uz līķa, Ļamšins pāri tam uzkrita virsū Pjotram Stepanovičam un tik cieši satvēra to savos apkampienos, ar galvu spiezdamies klāt pie krūtīm, ka ne Pjotrs Stepanovičs, ne Tolkačenko, ne Ļiputins pirmajā mirklī neko nespēja izdarīt. Pjotrs Stepanovičs kliedza, lamājās, sita ar dūrēm Ļamšinam pa galvu; beidzot, kaut kā ticis vaļā, izrāva revolveri un pielika to tieši pie Ļamšina atplestās mutes; tas vēl joprojām bļāva, taču Tolkačenko, Erkelis un Ļiputins bija jau cieši saķēruši kliedzēju aiz rokām; Ļamšins tomēr arvien vēl brēca, nelikdamies ne zinis gar revolveri. Beidzot Erkelis, savīstījis savu fulāra šalli, veikli iebāza to Ļamšinam mutē, un kliegšana mitējās. Tolkačenko pa to laiku sasēja viņam rokas ar atlikušo virves galu.

— Tas ir ļoti dīvaini, — noteica Pjotrs Stepanovičs, ar bažu pilnu izbrīnu aplūkodams jukušo.

Pjotrs Stepanovičs acīm redzami bija pārsteigts.

— Es par viņu biju domājis pavisam citādi, — viņš domīgi piebilda.

Pagaidām pie Ļamšina atstāja Erkeli. Vajadzēja pasteigties ar līķi: pirmītējo troksni varēja arī kaut kur izdzirdēt. Tolkačenko un Pjotrs Stepanovičs pacēla vējlukturus un saņēma līķi aiz galvas. Ļiputins un Virginskis ķērās pie kājām un sāka nest. Nešļava ar diviem akmeņiem bija smaga, bet attālums vairāk nekā divsimt soļu. Stiprāks par visiem bija Tolkačenko. Tas ieteica iet kopsolī, bet neviens neatbildēja, un visi gāja kā nu kurais. Pjotrs Stepanovičs gāja pa labi un, pavisam salīcis, nesa uz pleca līķa galvu, ar kreiso roku no apakšas pie-turēdams akmeni. Tā kā Tolkačenko veselu pusceļu neatģidās, ka jāpalīdz pieturēt akmeni, Pjotrs Stepanovičs beidzot lamādamies viņam uzkliedza. Kliedziens bija pēkšņs un palika bez atbalss; visi joprojām nesa klusēdami, un tikai pie paša dīķa Virginskis, noliecies pār nešļavu un it kā no tās smaguma noguris, pēkšņi iesaucās atkal gluži tādā pašā skaļā un raudulīgā balsī:

— Tā nu nevajadzēja, nē, nē, tā nu gan nevajadzēja!

Vieta, kur beidzās šis trešais — diezgan lielais Skvorešņiku dīķis, pie kura pienesa nogalināto, bija viena no tuksnesīgākajām visā parkā, kur reti kāds staigāja, sevišķi tik vēlā rudenī. Dīķis šajā galā pie krasta bija aizaudzis ar zālēm. Nesēji nolika vējlukturi, sašūpoja līķi un iemeta ūdenī. Atskanēja dobjš un ilgs šļaksts. Pjotrs Stepanovičs pacēla vējlukturi, aiz viņa nostājās visi pārējie, ziņkārīgi skatīdamies, kā līķis grimst; bet nekas vairs nebija redzams: ķermenis ar diviem akmeņiem tūdaļ bija nogājis dibenā. Lielie viļņu loki, kas sacēlās uz ūdens virsas, ātri norima. Darbs bija pabeigts.

— Kungi, — Pjotrs Stepanovičs uzrunāja visus, — drīz mēs izklīdīsim. Bez šaubām, jūs tagad izjūtat to brīvu cilvēku lepnumu, kāds saistīts ar sev brīvi uzlikta pienākuma izpildīšanu. Bet, ja satraukums diemžēl pašreiz neļauj jums šo lepnumu izjust, tad izjutīsiet rīt, kad būs jau kauns to neizjust. Pārāk apkaunojošo Ļamšina uztraukumu esmu ar mieru uzskatīt par murgu, jo vairāk tāpēc, ka viņš, kā stāsta, jau kopš rīta bijis slims. Bet jūs, Virginski, viens brīvu pārdomu brīdis pārliecinās, ka vispārības lietas interesēs nedrīkstēja paļauties uz goda vārdu, bet vajadzēja rīkoties tieši tā, kā rīkojāmies mēs. Vēlāk pats pārliecināsieties, ka ziņojums bija uzrakstīts. Esmu ar mieru aizmirst jūsu izsaucienus. Nekādas briesmas nav paredzamas. Nevienam nenāks ne prātā turēt aizdomās kādu no mums, sevišķi tad, ja jūs paši pratīsiet izturēties, kā pienākas; tātad galvenais tomēr būs atkarīgs no jums pašiem un no ciešās pārliecības, kāda, es ceru, jau rīt jūsos nostiprināsies. Starp citu, tādēļ jau esat brīvi apvienojušies atsevišķā vienādi domājošo organizācijā, lai kopīgu darbu, kā, piemēram, pašreizējo, veiktu apvienotiem spēkiem un, ja vajadzīgs, cits citu novērotu un cits citam sekotu. Katrs no jums ir atbildīgs augstākā mērķa priekšā. Jūs esat aicināti atjaunināt veco un aiz sastinguma smirdošo dzīvi; vienmēr to atcerieties, tas jūs stiprinās. Pagaidām jūsu uzdevums ir visu graut: kā valsti, tā tās tikumību. Paliksim tikai mēs, kas jau iepriekš esam sevi paredzējuši varas pārņemšanai; gudros piepulcināsim sev, bet muļķus jāsim. No tā jums nav jākautrējas. Vajag pāraudzināt visu paaudzi, lai tā kļūtu brīvības cienīga. Tādu Šatovu vēl būs daudzi tūkstoši. Mēs organizēsimies, lai saņemtu vadību savās rokās; kauns būtu nepaņemt to, kas nav piesiets un prasīt prasās, lai pievāc. Es tūliņ došos pie Kirillova, un pret rītu tiks uzrakstīts tas dokuments, kurā viņš mirdams sniedz paskaidrojumus valdībai un uzņemas visu uz sevis. Nevar būt nekas ticamāks par šādu kombināciju. Pirmkārt, viņš bija naidā ar Šatovu; abi dzīvojuši kopā Amerikā, tātad viņiem bijis laiks saķildoties. Zināms arī, ka Šatovs mainījis savus uzskatus; tātad viņiem naids uzskatu dēļ un aiz bailēm no ziņošanas, proti — visnesamierināmākais naids. Tas viss tā arī tiks uzrakstīts. Beidzot tiks pieminēts, ka pie viņa Fiļipova mājā mitinājies Fedjka. Tādējādi tas novērsīs no jums jebkādas aizdomas, jo samulsinās visus tos aitasgalvas. Rīt, kungi, mēs vairs neredzēsimies; es uz ļoti īsu laiciņu aizbraukšu uz apriņķi. Bet parīt jūs saņemsiet manus norādījumus. Es jums ieteiktu visu rītdienu pavadīt mājās. Tagad mēs izklīdīsim pa diviem un iesim pa dažādiem ceļiem. Jūs, Tolkačenko, es lūdzu parūpēties par Ļamšinu un nogādāt viņu mājās. Jūs varat viņu ietekmēt un, galvenais, pārliecināt, cik lielā mērā viņš ar savu mazdūšību var kaitēt pats sev. Par jūsu radinieku Šigaļovu, Virginska kungs, tāpat kā par jums, es negribu šaubīties: viņš neziņos. Atliek nožēlot viņa rīcību; Šigaļovs tomēr nav vēl paziņojis, ka aiziet no biedrības, tāpēc atteikties no viņa vēl ir par agru. Nu — mudīgāk, kungi;

kaut ari tur ir aitasgalvas, piesardzība tomēr nekad nav par ļaunu …

Virginskis aizgāja kopā ar Erkeli. Erkelis, nododams Ļamšinu Tolkačenko, paguva pievest pirmītējo trokšņotāju pie Pjotra Stepanoviča un pateikt, ka viņš esot attapies, nožēlojot savu izturēšanos, lūdzot piedošanu un pat lāgā neatceroties, kas ar viņu noticis. Pjotrs Stepanovičs aizgāja viens pats, mezdams līkumu viņpus dīķiem gar parku. Šis ceļš bija visgarākais. Pjotram Stepanovičam par brīnumu, bezmaz pusceļā viņu panāca Ļiputins.

— Pjotr Stepanovič, Ļamšins taču ziņos!

— Nē, viņš atjēgsies un sapratīs, ka pirmais nokļūs Sibīrijā, ja ziņos. Tagad neviens vairs neziņos. Arī jūs neziņosiet.

— Bet jūs?

— Bez šaubām, iespundēšu jūs visus, tiklīdz pakustināsiet kaut vai pirkstu, lai nodotu, un jūs to zināt. Bet jūs nenodosiet. Tad jūs tikai tādēļ skrējāt man pakaļ divas verstis?

— Pjotr Stepanovič, Pjotr Stepanovič, mēs taču varbūt nekad vairs neredzēsimies!

— Kā jums radušās tādas domas?

— Sakiet man tikai vienu …

— Nu, ko tad? Es gan vēlētos, lai jūs vāktos prom.

— Vienu atbildi, bet lai tā būtu patiesa: vai mēs esam vienīgais piecnieks Krievijā jeb vai tiesa, ka ir vairāki simti tādu piecnieku? Es to jautāju augstākās idejas vārdā, Pjotr Stepanovič.

— Redzu to pēc jūsu nesavaldības. Bet vai jūs zināt, Ļiputin, ka esat bīstamāks par Ļamšinu?

— Zinu, zinu, bet — gaidu atbildi, jūsu atbildi!

— Kāds jūs esat muļķis! Tagad jau nu, šķiet, jums varētu būt vienalga — viens vai tūkstotis piecnieku.

— Tātad viens! Es jau tā domāju! — Ļiputins iesaucās.

— Es visu laiku domāju, ka viens pats, līdz pat šim brīdim …

Un, nesagaidījis citu atbildi, pagriezās un žigli nozuda tumsā.

Pjotrs Stepanovičs uz brīdi iegrima domās.

— Nē, neviens neziņos, — viņš enerģiski noteica,

— taču pulciņam jāpaliek pulciņam un jābūt paklausīgam, citādi es viņus … Ir gan tomēr plukatas!

II

Pjotrs Stepanovičs vispirms pārgāja mājās un akurāti, nesteigdamies sakravāja čemodānu. Pulksten sešos rītā atgāja ātrvilciens. Šis agrais ātrvilciens gāja tikai reizi nedēļā un bija laists apgrozībā pavisam nesen, pagaidām tikai izmēģināšanas nolūkā. Lai gan Pjotrs Stepanovičs bija pateicis mūsējiem, ka uz laiciņu aizbraukšot it kā uz apriņķi, taču, kā vēlāk izrādījās, viņam bija pavisam citi nodomi. Pabeidzis kravāt čemodānu, viņš samaksāja saimniecei, kurai jau iepriekš bija uzteicis, un ar ormani aizbrauca pie Erkeļa, kas dzīvoja stacijas tuvumā. Un tikai pēc tam — ap vieniem naktī devās pie Kirillova, līzdams atkal pa slepeno Fedjkas eju.

Pjotra Stepanoviča garastāvoklis bija drausmīgs. Bez citām ārkārtīgi svarīgām nepatikšanām (viņš vēl joprojām nebija varējis neko uzzināt par Stavroginu) viņš, kā liekas, — jo nevaru to apgalvot droši, — pa dienu nez no kurienes (visticamākais, no Pēterburgas) bija saņēmis slepenu ziņu, ka drīzā laikā viņam varot draudēt briesmas. Protams, par to laiku mūsu pilsētā tagad cirkulē ļoti daudz leģendu; bet, ja arī kaut kas noteikts bija zināms, tad varbūt vienīgi tiem, kam pienācās to zināt. Es tikai pats savā prātā domāju, ka Pjotram Stepanovičam varēja būt bijušas darīšanas ne tikai mūsu pilsētā, bet vēl kaut kur citur, tā ka viņš tiešām varēja tikt brīdināts. Pretēji ciniskajām un izmisuma pilnajām Ļiputina šaubām esmu pat pārliecināts, ka Pj otram Stepanovičam tiešām varēja būt vēl divi trīs piecnieki arī bez mūsējā, piemēram, galvaspilsētās, un, ja arī ne piecnieki, tad vismaz sakari — un varbūt pat visai kuriozi. Ne vēlāk kā trīs dienas pēc Pjotra Stepanoviča aizbraukšanas pie mums tika no galvaspilsētas saņemta pavēle nekavējoties apcietināt viņu — vai par pārkāpumiem, kas izdarīti pie mums vai citur, to es nezinu. Šī pavēle vēl vairāk pastiprināja tās nomācošās, gandrīz mistiskās bailes, kas pēkšņi bija pārņēmušas mūsu priekšniecību un līdz tam vieglprātīgo sabiedrību, pēc tam kad tika atklāta studenta Šatova noslēpumainā un zīmīgā noslepkavošana — slepkavība, kas vēl pavairoja pie mums notikušo daudzo nejēdzību skaitu, — kā arī atklāti ar šo notikumu saistītie ārkārtīgi mīklainie apstākļi. Taču pavēle tika saņemta par vēlu: Pjotrs Stepanovičs ar svešu vārdu tolaik atradās jau

Pēterburgā, no kurienes, saodis, kas viņam draud, steigšus aizlaidās uz ārzemēm … Bet esmu pārāk aizsteidzies notikumiem priekšā.

Pjotrs Stepanovičs iegāja pie Kirillova nikns un kašķīgs. Viņam it kā gribējās ne vien nokārtot galveno, bet arī par kaut ko personīgi atriebties Kirillovam, izgāzt uz viņu savas dusmas. Kirillovs gandrīz vai nopriecājās par viņa ierašanos; bija redzams, ka viņš to jau briesmīgi ilgi un ar slimīgu nepacietību gaidījis. Kirillova seja bija bālāka nekā parasti, melno acu skatiens smags un nekustīgs.

— Domāju, ka neatnāksiet, — viņš smagi noteica, sēdēdams dīvāna stūrī, no kurienes nemaz nepiecēlās ienācējam pretī. Pjotrs Stepanovičs nostājās viņa priekšā un, neteikdams ne vārda, cieši ieskatījās sejā.

— Tātad viss kārtībā un mēs no sava nodoma neatteiksimies, tas ir jauki! — Viņš pasmaidīja apvainojoši aizbildniecisku smaidu. — Ja arī esmu nokavējies, — viņš ar pretīgu jautrību piebilda, — tad jums nav iemesla sūroties: esmu jums uzdāvinājis trīs stundas.

— Es negribu pieņemt no jums dāvinātas stundas, un tu man nevari neko dāvināt… nelga tāds!

— Kā? — Pjotrs Stepanovičs sarāvās, bet tūdaļ atkal savaldījās, — skat, kāda jūtelība! Ehē, mēs laikam esam pārskaitušies? — viņš noskaldīja ar to pašu apvainojošo augstprātību. — Tādā brīdī drīzāk vajadzētu būt mierīgam. Vislabāk uzskatīt tagad sevi par Kolumbu, bet mani par peli un neapvainoties. Es to ieteicu jums jau vakar.

— Es negribu uzskatīt tevi par peli.

— Kas tad tas, kompliments? Un arī tēja auksta — tātad viss juku jukām. Nē, te notiek kaut kas aizdomīgs. Pag, es tur uz loga šķīvī kaut ko redzu (viņš piegāja pie loga). Oho, vārīta vista ar rīsiem! … Bet kāpēc līdz šim vēl nav aiztikta? Tātad esam bijuši tādā garastāvoklī, ka pat vista …

— Es ēdu, un tā nav jūsu darīšana; cietiet klusu.

— Nu, protams, un turklāt vienalga. Bet man tas tagad gan nav vienalga: iedomājieties, gandrīz nemaz neesmu pusdienojis, un tāpēc, ja jums tagad šī vista, kā man šķiet, nav vairs vajadzīga, tad …

— Ēdiet, ja varat.

— Liels paldies, bet pēc tam arī tēju. — Viņš tūdaļ novietojās pie galda dīvāna otrā galā un ārkārtīgi rijīgi metās virsū ēdienam; taču reizē ne uz mirkli neizlaida no acīm savu upuri. Kirillovs ar niknu riebumu nekustīgi skatījās uz viņu, it kā nespēdams atrauties.

— Tomēr, — Pjotrs Stepanovičs, joprojām ēzdams, pēkšņi ierunājās, — tomēr, kā tad paliek ar norunu? Tātad neatsakāmies, ko? Un zīmīte?

— Es šonakt nolēmu, ka man vienalga. Uzrakstīšu. Par proklamācijām?

— Jā, arī par proklamācijām. Es gan nodiktēšu. Jums taču vienalga. Vai tiešām tādā brīdī jūs vēl varētu uztraukt saturs?

— Nav tava darīšana.

— Nav mana, protams. Gan tikai nedaudz rindiņu: ka jūs ar Šatovu esat izmētājuši proklamācijas, ka, starp citu, jums palīdzējis Fedjka, kas slēpies jūsu dzīvoklī. Šis pēdējais punkts par Fedjku un par dzīvokli ir ļoti svarīgs, pat vissvarīgākais. Redziet, es ar jums runāju pilnīgi vaļsirdīgi.

— Šatovu? Kāpēc Šatovu? Par Šatovu neparko.

— Kas nu vēl nebūs, kas tad jums? Viņam jūs vairs nevarat kaitēt.

— Pie viņa atgriezusies sieva. Viņa bija pamodusies un atsūtījusi pie manis: kur viņš esot?

— Sieva sūtījusi pie jums apjautāties, kur viņš esot? Hm; tas ir nelāgi. Varbūt atsūtīs vēl; neviens nedrīkst zināt, ka es esmu šeit…

Pjotrs Stepanovičs sāka uztraukties.

— Viņa nedabūs zināt, atkal guļ; pie viņas atrodas vecmāte Arina Virginska.

— Ak tā, un es domāju … nedzirdēs? Ziniet, vajadzētu aizslēgt lieveņa durvis.

— Neko nedzirdēs. Bet, ja pārnāks Šatovs, es jūs paslēpšu tanī istabā.

— Šatovs nepārnāks, un jūs uzrakstīsiet, ka sastrīdējāties nodevības un ziņojuma dēļ… pagājušajā vakarā … un ka jūs esat viņu nonāvējis.

— Viņš miris! — Kirillovs iekliedzās, uzlēkdams no dīvāna.

— Šovakar pēc pulksten septiņiem vai, pareizāk sakot, vakar vakarā pēc pulksten septiņiem, jo tagad ir jau pāri par divpadsmitiem.

— Tu esi viņu nogalinājis! … Es to jau vakar paredzēju!

— Kas tur ko neparedzēt? Ar šo pašu revolveri (viņš izņēma revolveri, acīmredzot — lai parādītu, bet neiebāza vairs atpakaļ kabatā un paturēja labajā rokā, it kā šaušanas gatavībā). Jūs tomēr esat dīvains cilvēks, Kirillov, jūs taču pats zinājāt, ka tādu galu šim muļķim vajadzēja ņemt. Kas tur vēl ko paredzēt? Es to jums vairākkārt tiku teicis. Šatovs gatavoja ziņojumu: es sekoju; atstāt viņu dzīvu nekādi vairs nebija iespējams. Un arī jums tika dota instrukcija sekot; jūs taču pats man ziņojāt pirms nedēļām trim …

— Ciet klusu! Tu Šatovu tāpēc, ka viņš tev Zenēvā iespļāva sejā!

— Ir par to, ir vēl par ko citu. Par daudz ko citu; tomēr bez kāda naida. Kas tur ko uztraukties? Kas tur ko muti dzesēt? Oho! Ak tad mēs tā! …

Viņš uzlēca kājās un pacēla revolveri. Jo Kirillovs bija pēkšņi paķēris no loga savu jau kopš rīta sagatavoto un pielādēto revolveri. Pjotrs Stepanovičs nostājās šaušanas gatavībā un pavērsa ieroci pret Kirillovu. Tas nikni iesmējās.

— Atzīsties, nelieti, tu tādēļ ņēmi līdzi revolveri, ka es varētu tevi nošaut… Bet es tevi nešaušu nost… lai gan … lai gan …

Un viņš atkal pagrieza revolveri pret Pjotru Stepanoviču it kā tēmēdams, it kā nespēdams atteikties no baudas iedomāties, kā viņš to nošautu. Pjotrs Stepanovičs, joprojām palikdams šaušanas gatavībā, gaidīja, gaidīja līdz pēdējam mirklim, nenospiezdams gaili, riskēdams pirmais dabūt lodi pierē: no «maniaka» to varēja sagaidīt. Bet «maniaks», elsdams, trīcēdams un nespēdams vairs parunāt, beidzot nolaida roku.

— Pajokojāmies, un pietiks. — Arī Pjotrs Stepanovičs nolaida ieroci. — Es jau tā domāju, ka jūs jokojat, tikai, ziniet, jūs riskējāt: es varēju nospiest gaili.

Un viņš diezgan mierīgi apsēdās uz dīvāna un ielēja sev tēju — gan ar mazliet trīcošu roku. Kirillovs nolika revolveri uz galda un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ.

— Es nerakstīšu, ka esmu nogalinājis Šatovu, un.., neko tagad vairs nerakstīšu. Zīmītes nebūs!

— Nebūs?

— Nebūs.

— Kas par nekrietnību, un kas par muļķību! — Pjotrs Stepanovičs kļuva zaļš aiz dusmām. — Es gan to jau nojautu. Ziniet, ka jūs mani ar to nepārsteidzat. Taču — kā gribat. Ja es varētu jūs piespiest ar varu, tad piespiestu. Jūs tomēr esat nelietis. — Pjotrs Stepanovičs arvien vairāk zaudēja pašsavaldīšanos. — Toreiz jūs no mums lūdzāt naudu un sasolījāt velns zina ko… Bet es tomēr neaiziešu no šejienes, nekā nepanācis, vismaz redzēšu, kā jūs pats sev sašķaidīsiet pieri.

— Es gribu, lai tu tūliņ ietu prom. — Kirillovs stingri nostājās viņa priekšā.

— Nē, to nu nekādā ziņā, — Pjotrs Stepanovičs atkal satvēra revolveri, — tagad varbūt jums aiz dusmām un bailēm ienāks prātā visu atlikt un rīt aiziet un ziņot, lai atkal tiktu pie naudiņas; par to taču samaksās. Velns lai parauj tādus cilvēciņus kā jūs, tie uz visu ko ir spējīgi! Bet neraizējieties, es visu esmu paredzējis: neiešu prom, ar šo revolveri nesašķaidījis jums galvaskausu tāpat kā tam nelietim Šatovam, ja pats nobīsieties un nodomu atlīksiet, velns lai jūs parauj!

— Tev katrā ziņā gribas redzēt arī manas asinis?

— Es to nedaru aiz naida, saprotiet; man vienalga. Es tikai tāpēc, ka gribu būt mierīgs par mūsu lietu. Uz cilvēkiem nevar paļauties, pats redzat. Es nekā nesaprotu no jūsu fantāzijas par sevis nonāvēšanu. Nevis es jums to esmu izdomājis, bet jūs pats jau pirms manis esat to paziņojis vispirms nevis man, bet biedriem ārzemēs. Un ievērojiet, ka neviens no viņiem nav centies jūsu nodomu izdibināt, neviens no viņiem jūs pat nepazina, bet jūs pats atnācāt un aiz jūtelības vaļsirdīgi visu izstāstījāt. Nu, ko lai dara, ja toreiz ar jūsu piekrišanu un pēc jūsu priekšlikuma (ievērojiet: priekšlikuma) uz tā pamata tika izstrādāts zināms šejienes rīcības plāns, ko tagad grozīt nekādi vairs nav iespējams. Jūs tagad esat sevi tā nostādījis, ka jau pārāk daudz zināt. Ja jums dūša saies papēžos un rīt dosieties ziņot, tad mums tas varētu būt arī neizdevīgi — kā jums šķiet? Nē-e, jūs esat apņēmies, devis goda vārdu, naudu saņēmis. To jūs nekādi nevarat noliegt…

Pjotrs Stepanovičs bija stipri iekarsis, bet Kirillovs sen vairs neklausījās. Viņš atkal domīgi staigāja pa istabu.

— Man žēl Šatova, — viņš sacīja, atkal apstādamies Pjotra Stepanoviča priekšā.

— Varbūt arī man viņa žēl, un vai tad nu …

— Ciet klusu, nelieti! — Kirillovs ierēcās ar briesmīgu un nepārprotamu žestu. — Nositīšu!

— Nu, nu, nu, samelojos, nepavisam nav žēl; nu, pietiks, pietiks! — Pjotrs Stepanovičs, izstiepis roku uz priekšu, bailīgi salēcās.

Kirillovs pēkšņi apklusa un sāka atkal staigāt.

— Es neatlikšu, es tieši tagad gribu nonāvēties; visi ir nelieši!

— Tā tik ir ideja; protams, visi ir nelieši, un, tā kā godīgam cilvēkam ir riebīgi dzīvot šai pasaulē, tad…

— Muļķi, arī es esmu tāds pats nelietis kā tu, kā visi, nevis godīgs cilvēks. Godīgu cilvēku nemaz nav.

— Beidzot esat to atskārtis. Vai tiešām jūs, Kirillov, ar savu prātu līdz šim neesat sapratis, ka visi ir vienādi, ka neviens nav ne labāks, ne sliktāks, bet ir tikai gudrāks vai muļķīgāks, un, ja visi ir nelieši (kas gan ir blēņas), tad ar^nevajag būt tādam, kas nav nelietis.

— A! Vai tu tiešām nezobojies? — Kirillovs paskatījās ar zināmu izbrīnu. — Tu runā dedzīgi un vienkārši… Vai tiešām arī tādiem kā tu mēdz būt pārliecība?

— Kirillov, es nekad neesmu varējis saprast, kāpēc jūs gribat nonāvēties. Zinu tikai, ka aiz pārliecības … aiz ciešas pārliecības. Bet, ja jūs jūtat vajadzību, tā sakot, izkratīt sirdi, esmu jūsu rīcībā … Tikai vajadzētu paturēt vērā laiku …

— Cik pulkstenis?

— Oho, tieši divi. — Pjotrs Stepanovičs paskatījās pulkstenī un aizsmēķēja papirosu.

«Liekas, vēl varēs vienoties,» viņš nodomāja.

— Man tev nekas nav sakāms, — Kirillovs nomurmināja.

— Es atceros — bija kaut kas par dievu … jūs taču man reiz skaidrojāt, pat divreiz. Ja jūs nošausieties, tad kļūsiet dievs — laikam tā?

— Jā, es kļūšu dievs.

Pjotrs Stepanovičs pat nepasmaidīja; viņš gaidīja; Kirillovs vērīgi paskatījās uz viņu.

— Jūs esat politisks blēdis un intrigants, jūs gribat novirzīt manas domas uz filozofiju, iejūsmināt mani un panākt samierināšanos, lai izgaisinātu dusmas, un, kad būšu samierinājies, pierunāt mani, lai uzrakstu zīmīti, ka esmu nogalinājis Šatovu.

Pjotrs Stepanovičs atbildēja gandrīz ar nemākslotu vientiesību:

— Nu, lai es būtu tāds nelietis, tikai vai pēdējos mirkļos jums tas nav vienalga, Kirillov? Nu kāpēc mēs strīdamies, sakiet, lūdzams; jūs esat citāds cilvēks nekā es — un kas par to? Turklāt abi…

— Nelieši.

— Jā, varbūt arī nelieši. Jūs taču zināt, ka tie ir tikai tukši vārdi.

— Es visu mūžu neesmu gribējis, lai tie būtu tikai tukši vārdi. Es tāpēc vien tiku dzīvojis, ka neesmu to gribējis. Es arī tagad katru dienu gribu, lai nebūtu tukši vārdi.

— Nu, katrs meklē, kur labāk. Zivs… proti, katrs meklē savā ziņā komfortu; tas ir viss. Jau stipri sen zināma patiesība.

— Komfortu, tu saki?

— Nu, nav vērts strīdēties par vārdiem.

— Nē, to tu labi pateici; lai paliek komforts. Dievs ir nepieciešams, tāpēc tam jābūt.

— Nu, un lieliski.

— Bet es zinu, ka dieva nav un nevar būt.

— Tas ir pareizāk.

— Vai tiešām tu nesaproti, ka cilvēks ar tādām divējādām domām nedrīkst palikt dzīvs?

— Tam jānošaujas, vai?

— Vai tiešām tu nesaproti, ka jau tādēļ vien var nošauties? Tu nesaproti, ka var būt tāds cilvēks, viens cilvēks no tūkstošiem jūsu miljonu, viens, kas negribēs un nespēs to izturēt.

— Es saprotu tikai, ka jūs laikam svārstāties… Tas ir ļoti slikti.

— Arī Stavroginu saēda ideja. — Kirillovs, drūmi soļodams pa istabu, neievēroja piezīmi.

— Kā? — Pjotrs Stepanovičs sāka ausīties, — kāda ideja? Vai viņš jums kaut ko stāstījis?

— Nē, es pats uzminēju: ja Stavrogins tic dievam, tad netic tam, ka viņš tic. Bet, ja netic dievam, tad netic tam, ka viņš netic.

— Nu, Stavroginam ir vēl kas cits — daudz nopietnāks … — Pjotrs Stepanovičs īgni nomurmināja, nemierīgi sekodams sarunas virzienam un bālajam Kirillovam.

«Velns parāvis, nenošausies,» Pjotrs Stepanovičs domāja, «man vienmēr bijusi tāda nojauta; smadzeņu ērmība, nekas vairāk; tad ta plukatas, ne cilvēki!»

— Tu esi pēdējais, kas paliek kopā ar mani, es negribētu šķirties ar tevi naidā, — Kirillovs pēkšņi kļuva laipnāks.

Pjotrs Stepanovičs neatbildēja tūliņ. «Velns parāvis, ko tad tas atkal nozīmē?» viņš nodomāja.

— Ticiet man, Kirillov, ka uz jums personīgi kā uz cilvēku es neturu ļaunu prātu un vienmēr…

— Tu esi nelietis un liekulis. Bet es esmu tāds pats kā tu, un es nošaušos, bet tu paliksi dzīvs.

— Tas ir, jūs gribat teikt: es esmu tik zemisks, ka gribēšu palikt dzīvs.

Viņš vēl nevarēja izšķirties, vai ir izdevīgi vai ne tik nopietnā brīdī turpināt tādu sarunu, un nolēma «ļauties apstākļiem». Bet Kirillova pārākuma apziņa un neslēptā nicināšana, ko tas mēdza viņam izrādīt, bija vienmēr kaitinājusi viņu arī agrāk, bet pašreiz nez kāpēc kaitināja vēl vairāk. Varbūt tāpēc, ka Kirillovs, kuram pēc kādas stundas vajadzēja mirt (Pjotrs Stepanovičs tomēr tā cerēja), viņam likās jau kaut kas līdzīgs puscilvēkam, kaut kas tāds, kam nu nekādi nav pieļaujams būt augstprātīgam.

— Jūs, šķiet, lielāties manā priekšā ar to, ka nošausieties?

— Es vienmēr esmu brīnījies, ka visi paliek dzīvi.— Kirillovs nedzirdēja viņa piezīmi.

— Hm, pieņemsim, ka tā ir ideja, bet…

— Pērtiķi, tu piekriti tāpēc, lai mani pielabinātu. Ciet klusu, tu nekā nesapratīsi. Ja nav dieva, tad es esmu dievs.

— Šo jūsu uzskatu es nekad neesmu varējis saprast: kāpēc tad tieši jūs esat dievs?

— Ja dievs ir, tad viss notiek pēc viņa prāta, un pret viņa gribu es neko nevaru iesākt. Ja dieva nav, tad viss notiek pēc mana prāta, un mans pienākums ir izrādīt patvaļu.

— Patvaļu? Un kāpēc tas ir jūsu pienākums?

— Tāpēc, ka viss notiks pēc mana prāta. Vai tiešām neviens uz visas planētas, noliedzis dievu un ieguvis ticību patvaļai, neuzdrošināsies izrādīt patvaļu vispilnīgākajā veidā? Iznāk tāpat kā nabagam, kas saņēmis mantojumu: viņš nobijies un nedrīkst tuvoties naudas maisam, uzskatīdams sevi par pārāk mazturīgu, lai ņemtu to savā īpašumā. Es gribu izrādīt patvaļu. Kaut arī būšu viens pats, bet es to izdarīšu.

— Un dariet.

— Mans pienākums ir nošauties, tāpēc ka manas patvaļas visaugstākā pakāpe ir pašam sevi nonāvēt.

— Jūs taču neesat vienīgais, kas sevi nogalina; pašnāvnieku ir daudz.

— Tiem ir savs iemesls. Bet bez kāda iemesla, tikai aiz patvaļas — es vienīgais.

«Nenošausies,» Pjotram Stepanovičam atkal pazibēja doma.

— Ziniet ko, — viņš nīgri aizrādīja, — lai izrādītu patvaļu, es, būdams jūsu vietā, nogalinātu kādu citu, nevis sevi. Tā jūs varētu izdarīt kādu derīgu darbu. Es norādīšu, kurš būtu jānogalina, ja nenobīsieties. Tad varbūt arī nešauj ieties šodien. Varam vienoties.

— Nogalināt kādu citu būtu manas patvaļas viszemākā pakāpe, un te izpaužas tava būtība. Es neesmu tu: es gribu augstāko pakāpi un nonāvēšu sevi.

«Pats izdomāja,» Pjotrs Stepanovičs nikni noņurdēja.

— Mans pienākums ir izrādīt neticību dievam, — Kirillovs soļoja pa istabu. — Man nav augstākas idejas par to, ka dieva nav. To pierāda cilvēces vēsture. Cilvēks to vien darījis ka izdomājis dievu, lai dzīvotu, nenogalinot sevi; tāda ir visa līdzšinējā pasaules vēsture. Es vienīgais visā pasaules vēsturē pirmoreiz negribu izdomāt dievu. Lai to zina reizi par visām reizēm.

«Nenošausies,» bažījās Pjotrs Stepanovičs.

— Kas tad to zinās? — viņš tracināja Kirillovu. — Te mēs divi vien esam; zinās vēl Ļiputins, vai?

— Tas būs jāzina visiem; visi dabūs zināt. Nav tāda noslēpuma, kas nebūtu zināms. To teica viņš.

Un Kirillovs ar drudžainu sajūsmu norādīja uz pestītāja svētbildi, kuras priekšā dega lampiņa. Pjotrs Stepanovičs pavisam noskaitās.

— Tātad viņam jūs joprojām ticat, pat lampiņu esat aizdedzinājis; vai tik ne «katram gadījumam»?

Tas neatbildēja.

— Ziniet ko, manuprāt, jūs ticat dievam varbūt vēl vairāk nekā pops.

— Kam ticu? Viņam? Uzklausi, — Kirillovs apstājās, ar nekustīgu, neprātīgu skatienu raudzīdamies tukšumā

— uzklausi lielu ideju: bija reiz tāda diena, kad pasaules centrā pacēlās trīs krusti. Viens krustā sistais tik stipri ticēja dievam, ka teica otrajam: «Šodien tu būsi ar mani paradīzē.» Diena beidzās, abi nomira, aizgāja un neatrada ne paradīzes, ne augšāmcelšanās. Nepiepildījās teiktais. Klausies: tas cilvēks bija viscildenākais pasaulē, bija tas, kādēļ pasaulei būtu vērts pastāvēt. Visa planēta līdz ar visu, kas uz tās atradās, bez šī cilvēka bija viens vienīgs ārprāts. Nav bijis ne pirms, ne pēc tam viņam līdzīga, nav bijis nekad — līdz pat tam brīnumam. Tas jau ir tas brīnums, ka tāda nav bijis un nebūs nekad. Bet, ja tas tā, ja dabas likumi nav saudzējuši pat to, nav saudzējuši pat savu brīnumu, bet likuši arī viņam dzīvot melu pilnā pasaulē un mirt par meliem, tad visa planēta ir meli un dibināta uz meliem un muļķīga izsmiekla. Tātad paši planētas likumi ir meli un velna kumēdiņi. Kādēļ tad lai dzīvo — atbildi, ja tu esi cilvēks!

— Tas ir pavisam kas cits. Manuprāt, jums te sajukuši divi dažādi iemesli; bet tas ir ļoti nedroši. Tomēr, atļaujiet, un ja nu jūs esat dievs? Ja meli beigušies un jūs esat sapratis, ka visi meli radušies tāpēc, ka bijis agrākais dievs.

— Beidzot tu esi sapratis! — Kirillovs jūsmīgi iesaucās.

— Tātad var tomēr saprast, ja pat tāds kā tu to saproti! Tagad tu saproti, ka vienīgā pestīšana visiem ir pierādīt ikvienam šo domu. Kas pierādīs? Es! Es nesaprotu, kā līdz šim ateists varēja zināt, ka nav dieva, un sevi tūdaļ nenonāvēt? Apzināties, ka dieva nav, un reizē neapzināties, ka pats esi kļuvis dievs, — tā ir nejēdzība, citādi tu katrā ziņā pats sevi nonāvēsi. Ja tu to apzinies — tu esi valdnieks un vairs nenonāvēsi pats sevi, bet dzīvosi, iemantojis augstāko slavu. Bet vienam — tam, kurš pirmais, vajag katrā ziņā pašam sevi nonāvēt, citādi kurš tad sāks un pierādīs? Tāpēc es pats sevi katrā ziņā no-nāvēšu, lai sāktu un pierādītu. Es vēl esmu tikai dievs pret paša gribu un nelaimīgs, jo mans pienākums ir izrādīt patvaļu. Visi ir nelaimīgi tāpēc, ka baidās izrādīt patvaļu. Cilvēks tieši tāpēc līdz šim bijis tik nelaimīgs un nožēlojams, ka baidījies izrādīt patvaļas augstāko pakāpi un rīkojies patvaļīgi sīklimos kā skolnieks. Es esmu briesmīgi nelaimīgs, jo man briesmīgi bail. Bailes ir cilvēka lāsts. Bet es izrādīšu patvaļu, mans pienākums ir ticēt, ka neticu. Es sākšu un beigšu, un atvēršu durvis. Un glābšu. Vienīgi tas glābs visus cilvēkus un fiziskā ziņā pilnīgi pārvērtīs jau nākamo paaudzi; jo tagadējā fiziskā veidā, cik esmu domājis, cilvēks nekādi nevar iztikt bez agrākā dieva. Es trīs gadus meklēju savas dievības atribūtu un esmu atradis: manas dievības atribūts ir Patvaļa! Tas ir viss, ar ko es varu galvenajā jautājumā izrādīt savu nepaklausību un jauno, drausmīgo brīvību. Jo tā ir ļoti drausmīga. Es nogalinu sevi, lai izrādītu savu nepaklausību un savu jauno, drausmīgo brīvību.

Viņa seja bija nedabiski bāla, skatiens neciešami smags. Viņš bija kā drudzī. Pjotram Stepanovičam šķita, ka Kirillovs tūliņ pakritīs.

— Dod spalvu! — Kirillovs spējā iedvesmā gluži negaidot iesaucās, — diktē, visu parakstīšu. Arī to, ka Šatovu esmu nogalinājis, parakstīšu. Diktē, kamēr man nāk smiekli. Es nebaidos no tā, ko domā augstprātīgi vergi. Pats redzēsi, ka visi noslēpumi kļūs zināmi! Bet tu tiksi satriekts… Es ticu! Ticu!

Pjotrs Stepanovičs pielēca kājās, acumirklī pasniedza tintnīcu, papīru un sāka diktēt, izmantodams acumirkli un trīcēdams par panākumiem.

— «Es, Aleksejs Kirillovs, paziņoju …»

— Stāt! Negribu! Kam paziņoju?

Kirillovs kratījās kā drudzī. Šis paziņojums un kaut kāda īpaša pēkšņa doma par to, likās, piepeši paņēma viņu savā varā, it kā rādīdama izeju, uz kurieni — kaut uz brīdi — spēji traucās viņa izmocītais gars.

— Kam paziņoju? Gribu zināt, kam?

— Nevienam, visiem, kuram katram, kas izlasīs. Kāpēc vajadzīga noteiktība? Visai pasaulei!

— Visai pasaulei? Bravo! Un nekādas nožēlas. Negribu nekā nožēlot; un negribu rakstīt priekšniecībai!

— Nē jel, nevajag, pie velna priekšniecību! Nu, rakstiet taču, ja domājat nopietni! … — Pjotrs Stepanovičs histēriski uzkliedza.

— Pag! es gribu, lai augšā būtu mūlis ar izbāztu mēli.

— Kas par muļķībām! — Pjotrs Stepanovičs noskaitās. — Arī bez zīmējuma to visu var izteikt, ar toni vien.

— Ar toni? Tas ir labi. Jā, ar toni, ar toni. Diktē ar toni.

— «Es, Aleksejs Kirillovs,» — stingri un pavēloši diktēja Pjotrs Stepanovičs, pārliecies pār Kirillova plecu un sekodams katram burtam, ko tas vilka ar uztraukumā trīcošu roku, — «es, Kirillovs, paziņoju, ka šodien, … oktobrī, pēc pulksten septiņiem vakarā, parkā nogalināju studentu Šatovu par nodevību un par ziņojumu sakarā ar proklamācijām un Fedjku, kurš pie mums abiem Fiļipova mājā mitinājās desmit dienas, kā arī pārnakšņoja. Bet pats sevi nošauju ar revolveri nevis tāpēc, ka nožēlotu savu rīcību vai baidītos no jums, bet tāpēc, ka jau ārzemēs man bija nodoms darīt sev galu.»

— Tik vien? — Kirillovs iesaucās izbrīnā un sašutumā.

— Ne vārda vairāk! — Pjotrs Stepanovičs atmeta ar roku, grasīdamies izraut viņam dokumentu.

— Mierā! — Kirillovs stingri uzlika uz papīra roku,

— mierā, kas par blēņām! Es gribu vēl, ar ko kopā nogalināju. Kāpēc Fedjka? Un kur paliek ugunsgrēks? Es gribu par visu un vēl izlamāt gribu — ar toni, ar toni!

— Pietiek, Kirillov, es jums galvoju, ka pietiek! — Pjotrs Stepanovičs gandrīz lūdzās, baidīdamies, ka tas nesaplēš papīru. — Lai noticētu, jāraksta pēc iespējas miglaināk, tieši tā, tieši ar pusvārdiem vie,n. Vajag parādīt tikai kripatiņu patiesības, tikai tik daudz, lai viņus iekārdinātu. Viņi paši sev samelos vairāk nekā mēs un sev jau, protams, ticēs vairāk nekā mums, bet tas ir vislabākais, vislabākais! Dodiet; ir lieliski arī tāpat; dodiet, dodiet!

Un viņš visu laiku centās izraut papīru. Kirillovs, acis izbolījis, klausījās un it kā centās aptvert, bet, liekas, vairs nekā nesaprata.

— Ak tu velns! — Pjotrs Stepanovičs pēkšņi noskaitās,

— viņš taču vēl nav pat parakstījis! Ko bolāt acis, parakstiet!

— Es gribu izlamāt… — Kirillovs nomurmināja, taču paņēma spalvu un parakstījās. — Es gribu izlamāt…

— Pierakstiet: Vive la république!1 — un pietiek.

— Bravo! — Kirillovs aiz sajūsmas gandrīz ierēcās.

— Vive la république démocratique sociale et universelle ou la mort!2… Nē, nē, ne tā! Liberté, égalité, fraternité ou la mort!3 Tas jau ir labāk, tas ir labāk. — Viņš ar baudu uzrakstīja franču teikumu zem sava paraksta.

Lai dzīvo republika! (Franču vai.)

2 Lai dzīvo demokrātiskā sociālā un vispasaules republika vai — nāve! (Franču vai.)

z Brīvība, vienlīdzība, brālība un nāve! (Franču vai.)

— Pietiek, pietiek, — Pjotrs Stepanovičs visu laiku atkārtoja.

— Pag, vēl mazliet… Es, zini, parakstīšos vēlreiz franciski: «de Kiriloff, gentilhomme russe et citoyen du monde». Ha, ha, ha! — viņš sāka skaļi smieties. Nē, nē, nē, pag, es atradu vislabāko, heirēka: gentilhomme-séminariste russe et citoyen du monde civilisé. Tā būs vislabāk … — Viņš uzlēca no dīvāna un pēkšņi ar strauju žestu paķēra no loga revolveri, izskrēja ar to otrā istabā un cieši pievēra aiz sevis durvis. Pjotrs Stepanovičs, domās iegrimis, brīdi pastāvēja, raudzīdamies uz durvīm.

«Ja tūliņ, tad varbūt arī izšaus, bet, ja sāks domāt, —

nekas nebūs.»

Pagaidām viņš paņēma zīmīti, atsēdās un vēlreiz pārlaida tai skatienu. Paziņojuma redakcija viņam patika.

«Kas pagaidām vajadzīgs? Vajadzīgs viņus uz laiku pilnīgi samulsināt un ar to novērst uzmanību. Parks? Pilsētā nav parka, nu, tad paši sapratīs, ka Skvorešņikos. Kamēr aizies līdz turienei, paies laiks, kamēr meklēs, atkal paies laiks, bet, ja atradīs līķi, — redzēs, ka rakstīta patiesība; tātad viss ir patiesība, tātad arī par Fedjku patiesība. Bet ko nozīmē Fedjka? Fedjka nozīmē dedzināšanu, Ļebjadkinus; tātad viss nācis no šejienes, no Fiļipova mājas, bet viņi nekā nav redzējuši, nekā nav manījuši — tas viņus pavisam izsitīs no sliedēm. Par mūsējiem ne prātā neienāks; Šatovs ar Kirillovu un Fedjka, un vēl Ļebjadkins, bet, kāpēc viņi cits citu nogalinājuši, — tas priekšniecībai būs vēl viens jautājums. Ak tu velns, bet šāvienu vēl nedzird! …»

Lai gan Pjotrs Stepanovičs lasīja un priecājās par redakciju, taču visu laiku ar mokpilnu nemieru klausījās un — pēkšņi noskaitās. Viņš bažīgi paskatījās pulkstenī; bija jau vēls — un minūtes desmit, kopš tas izgājis … Paķēris sveci, Pjotrs Stepanovičs devās uz tās istabas durvīm, kurā bija iegājis Kirillovs. Pie pašām durvīm viņam ienāca prātā, ka arī svecīte iet uz beigām un pēc minūtēm divdesmit būs pavisam izdegusi, bet citas nav. Viņš pieķērās pie roktura un uzmanīgi klausījās; nebija dzirdama neviena skaņa; atvēra durvis un pacēla sveci; kaut kas ierēcās un metās viņam virsū. Pjotrs Stepanovičs no visa spēka aizcirta durvis un atspiedās pret tām, bet viss jau bija apklusis — atkal kapa klusums.

Viņš ilgi stāvēja ar sveci rokā, nevarēdams izšķirties. Tajā sekundē, kad Pjotrs Stepanovičs vēra vaļā durvis, viņš ļoti maz ko varēja saskatīt, taču pavīdēja Kirillova seja; tas stāvēja istabas dibenā pie loga un tad pēkšņi ar zvērisku niknumu metās viņam virsū. Pjotrs Stepanovičs satrūkās, žigli nolika svecīti uz galda, sagatavoja revolveri un uz pirkstgaliem aiztipināja pretējā kaktā, tā ka, ja Kirillovs atvērtu durvis un ar revolveri rokā mestos uz galda pusi, viņš pagūtu vēl notēmēt un nospiest gaili agrāk par Kirillovu.

Pašnāvībai Pjotrs Stepanovičs tagad vairs nemaz neticēja. «Stāvēja istabas vidū un domāja,» Pjotram Stepanovičam pa galvu šaudījās domas. «Turklāt tukša, drausmīga istaba … Viņš ierēcās un metās virsū — te iespējamas divas varbūtības: vai nu es iztraucēju Kirillovu tieši tanī mirklī, kad viņš spieda gaili, vai… vai viņš stāvēja un domāja, kā nogalināt mani. Jā, tā tas būs bijis, viņš būs domājis par to … Kirillovs zina, ka neiešu prom, nenogalinājis viņu, ja viņš būtu nobijies, — tātad viņam vajag nošaut mani, lai es nenošautu viņu… Un tur atkal, atkal klusums! Pat bail: pēkšņi pavērs durvis … Tā ir cūcība, ka viņš tic dievam vēl vairāk nekā pops … Neparko nenošausies! … Tādu, kas «paši ar savu prātu izdomājuši», tagad saradies daudz. Maita! Pū, velns, svecīte, svecīte! Pēc ceturtdaļstundas katrā ziņā būs izdegusi … Jābeidz; lai tur vai kas, jābeidz… Nu, tagad varētu šaut nost… Kad uzrakstīta tāda zīmīte, neviens nedomās, ka nošāvis esmu es. Viņu var tā novietot uz grīdas ar izšautu revolveri rokā, ka katrā ziņā nodomās: nošāvies pats. Ak tu velns, kā lai nošauj? Es atvēršu durvis, bet viņš atkal metīsies virsū un izšaus pirmais. Ak, velns, protams, aizšaus garām!»

Tā viņš mocījās, baidīdamies no sava negrozāmā nodoma un svārstīšanās. Beidzot paņēma sveci un, pacēlis un sagatavojis revolveri šaušanai, atkal piegāja pie durvīm, bet ar kreiso roku, kurā turēja sveci, nospieda durvju rokturi. Tomēr iznāca neveikli: rokturis noklikšķēja, un durvis iečīkstējās. «Šaus tieši virsū!» Pj otram Stepanovičam pazibēja doma. No visa spēka viņš ar kāju atspēra durvis, pacēla sveci un izstiepa roku ar revolveri, bet ne šāviena, ne kliedziena … Istabā neviena nebija.

Viņš satrūkās. Istaba nebija caurstaigājama, un aizbēgt nekur nevarēja. Viņš vēl augstāk pacēla sveci un ieskatījās uzmanīgi: tukšs. Pusbalsī viņš sauca Kirillovu, pēc tam otrreiz skaļāk; neviens neatsaucās.

«Vai tiešām būtu aizbēdzis pa logu?»

Patiesi, vienam logam vēdlodziņš bija vaļā. «Muļķības, viņš nevarēja aizbēgt pa vēdlodziņu.» Pjotrs Stepanovičs pārgāja pāri istabai un apstājās tieši pie loga. «Nekādi nevarēja.» Viņš strauji apgriezās, un kaut kas neparasts lika viņam notrīcēt.

Pie sienas, kas bija pretī logiem, pa labi no durvīm stāvēja skapis. Šā skapja labajā pusē, kaktā, ko veidoja siena un skapis, stāvēja Kirillovs un stāvēja briesmīgi dīvaini — nekustīgi, izstiepies, salicis rokas gar sāniem, pacēlis galvu un ar pakausi cieši piespiedies pie sienas pašā kaktā, kā likās, gribēdams paslēpties un palikt nepamanīts. Pēc visām pazīmēm spriežot, viņš slēpās, bet tam nevarēja lāgā ticēt. Pjotrs Stepanovičs stāvēja mazliet šķērsu iepretī kaktam un varēja redzēt tikai uz priekšu izrieztās auguma daļas. Viņš vēl joprojām ne-riskēja pavirzīties pa kreisi, lai saskatītu visu Kirillovu un izprastu mīklu. Sirds sāka dauzīties… Un pēkšņi Pjotru Stepanoviču pārņēma pilnīgs trakums: viņš iekliedzās un, ar kājām dauzīdams grīdu, pārskaities metās uz baigās vietas pusi.

Bet, piegājis klāt, viņš atkal apstājās kā sastindzis, vēl lielāku šausmu pārņemts. Galvenokārt viņu pārsteidza tas, ka Kirillovs, nelikdamies ne zinis gar viņa kliedzienu un satrakoto klupšanu virsū, pat neizkustējās no vietas, nepakustināja nevienu locekli — it kā būtu no akmens vai vaska. Viņa sejas bālums bija nedabisks, melnās acis nekustīgi raudzījās kaut kur tukšumā. Pjotrs Stepanovičs nolaida roku ar sveci, tad atkal pacēla, apgaismodams no visām pusēm un vērodams šo seju. Viņš pēkšņi ievēroja, ka Kirillovs, lai gan skatās kaut kur tukšumā, tomēr šķielēdams viņu redz un pat varbūt novēro. Tad ienāca prātā doma pielikt liesmu «šim nelietim» pie pašas sejas, apsvilināt un paskatīties, ko šis darīs. Piepeši viņam šķita, ka Kirillova zods noraustās un lūpās pavīd zobgalīgs smīns — it kā tas būtu uzminējis viņa domu. Pjotrs Stepanovičs notrīcēja un, neapjēgdams, ko dara, cieši satvēra Kirillovu aiz pleca.

Tad notika kaut kas tik nejēdzīgs un negaidīts, ka Pjotrs Stepanovičs vēlāk nekādi nespēja kaut cik sakārtot savas atmiņas. Tiklīdz viņš bija pieskāries Kirillovam, tas strauji nolieca galvu un ar to izsita sveci viņam no rokām; svečturis šķindēdams nokrita uz grīdas, un svece nodzisa. Tajā pašā mirklī viņš sajuta briesmīgas sāpes kreisās rokas mazajā pirkstiņā. Viņš iekliedzās un vēlāk atcerējās tikai to, ka pārskaities trīs reizes no visa spēka iesita ar revolveri pa galvu Kirillovam, kas bija pieplacis klāt un iekodis pirkstā. Beidzot viņš izrāva pirkstu un pa kaklu pa galvu metās ārā, pa tumsu taustīdams ceļu. Viņam nopakaļ no istabas skanēja šausmīgi kliedzieni:

— Tūliņ, tūliņ, tūliņ, tūliņ …

Reizes desmit. Bet Pjotrs Stepanovičs tikai bēga un bija jau izskrējis priekšnamā, kad pēkšņi atskanēja spalgs šāviens. Tad viņš priekšnamā apstājās un tumsā minūtes piecas domāja; beidzot atgriezās istabās. Bet vajadzēja sadabūt sveci. Pa labi pie skapja uz grīdas viņš sataustīja no rokām izsisto svečturi; bet kā lai aizdedzina sveces galu? Prātā pēkšņi pazibēja kaut kas neskaidrs: atcerējās, ka vakar, kad bija noskrējis virtuvē, lai uzkluptu Fedjkam, kaktā uz plaukta bija nejauši pamanījis lielu, sarkanu sērkociņu kārbu. Taustīdamies viņš virzījās pa kreisi, uz virtuves durvju pusi, atrada tās, izgāja cauri priekšiņai un nokāpa lejā. Uz plaukta, tieši tajā vietā, ko nupat bija atcerējies, viņš tumsā sataustīja pilnu, vēl neaizsāktu sērkociņu kārbu. Neuzdedzis uguni, steigšus uzkāpa atkal augšā un tikai pie skapja, tanī pašā vietā, kur bija sitis ar revolveri Kirillovam, kad tas iekoda viņam, pēkšņi atcerējās sakosto pirkstu un acumirklī sajuta tajā gandrīz neizturamas sāpes. Zobus sakodis, viņš aizdedzināja sveces galu, ielika to atkal svečturī un paskatījās apkārt: pie loga ar atvērto vēdlodziņu ar kājām istabas labajā kaktā gulēja Kirillova līķis. Šauts bija labajos deniņos, un lode, izurbusies cauri galvaskausam, bija iznākusi ārā kreisās puses augšdaļā. Bija redzamas asiņu un smadzeņu šļakatas. Revolveris palicis uz grīdas atkritušajā pašnāvnieka rokā. Nāve laikam bija iestājusies momentāni. Visu ļoti akurāti apskatījis, Pjotrs Stepanovičs piecēlās un uz pirkstgaliem izgāja ārā, pievēra durvis, sveci nolika uz galda pirmajā istabā, padomāja un nolēma to nenodzēst, jo apsvēra, ka ugunsgrēks no tās nevar izcelties. Vēlreiz uzmetis skatienu uz galda atstātajam dokumentam, viņš mehāniski pasmīnēja un tikai pēc tam — joprojām nez kāpēc uz pirkstgaliem — izgāja no mājas. Viņš atkal izlīda pa Fedjkas eju un atkal akurāti aiztaisīja to aiz sevis ciet.

III

Tieši desmit minūtes pirms sešiem dzelzceļa stacijā gar diezgan garo vagonu rindu pastaigājās Pjotrs Stepanovičs un Erkelis. Pjotrs Stepanovičs brauca prom, bet Erkelis viņu pavadīja. Bagāža bija nodota, ceļasoma ienesta izraudzītajā vietā otrās klases vagonā. Pirmais zvans bija jau noskanējis, gaidīja otro. Pjotrs Stepanovičs atklāti raudzījās apkārt, vērodams vagonos kāpjošos pasažierus. Bet tuvi paziņas negadījās; tikai pāris reižu nācās pamāt ar galvu — kādam tirgotājam, kuru viņš pavirši pazina, un vēl kādam jaunam lauku garīdzniekam, kas brauca uz savu draudzi divas stacijas no pilsētas. Erkelim, redzams, gribējās pēdējās minūtēs parunāt par kaut ko svarīgāku, lai gan viņš varbūt arī pats nezināja, par ko īsti; bet viņš joprojām neuzdrošinājās uzsākt. Erkelim visu laiku šķita, ka viņš Pjotru Stepanoviču apgrūtina un tas nepacietīgi gaida pārējos zvanus.

— Jūs tik atklāti skatāties uz visiem, — Erkelis mazliet bikli ierunājās, it kā gribēdams brīdināt.

— Kāpēc gan ne? Es vēl nedrīkstu slēpties. Par agru. Neraizējieties. Es tikai baidos, ka velns neuzsūta Ļiputinu; saodīs un atskries.

— Pjotr Stepanovič, viņi ir neuzticami, — Erkelis stingri noteica.

— Ļiputins?

— Visi, Pjotr Stepanovič.

— Blēņas, tagad visus sasaistījusi vakardiena. Neviens nenodos. Kurš tīšuprāt bāzīs galvu cilpā, ja nebūs zaudējis prātu?

— Pjotr Stepanovič, bet viņi zaudēs prātu.

Šī domar redzams, bija ienākusi prātā arī Pjotram Stepanovičam, tāpēc Erkeļa piezīme viņu vēl vairāk sadusmoja.

— Vai tik nebaidāties ari jūs, Erkel? Uz jums es paļaujos vairāk nekā uz viņiem visiem. Nu es redzēju, cik katrs ir vērts. Pasakiet viņiem šodien pat, ka es viņus uzticu tieši jums. Apskrieniet viņus jau rīta pusē. Manu rakstīto instrukciju nolasīsiet rīt vai parīt, kad būsiet sapulcējušies un viņi būs jau kļuvuši spējīgi uzklausīt.. bet ticiet man, ka jau rīt viņi būs spējīgi, tāpēc ka būs pārbijušies un kļuvuši paklausīgi un mīksti kā vasks. Galvenais, nezaudējiet dūšu jūs.

— Ak, Pjotr Stepanovič, būtu labāk, ja jūs nebrauktu prom!

— Es jau tikai uz dažām dienām, žigli būšu atpakaļ.

— Pjotr Stepanovič, — Erkelis noteica uzmanīgi, bet stingri, — kaut vai jūs brauktu pat uz Pēterburgu. Vai tad es nesaprotu, ka jūs darāt tikai to, kas nepieciešams vispārības lietai.

— Tieši to es no jums gaidīju, Erkel. Ja esat nopratis, ka braucu uz Pēterburgu, tad varat arī saprast, ka, lai viņus nenobiedētu, nevarēju teikt vakar’ tanī brīdī, ka braucu prom tik tālu. Jūs pats redzējāt, kādi viņi bija. Bet jūs saprotat, ka daru to lietas labā, galvenās un sva-rīgākās vispārības lietas labā, nevis tāpēc, lai aizšmauktu, kā domā kaut kāds Ļiputins.

— Pjotr Stepanovič, brauciet kaut vai uz ārzemēm, es taču to sapratīšu; es sapratīšu, ka jums jāpasargā sava persona, tāpēc ka jūs esat viss, bet mēs nekas. Es sapratīšu, Pjotr Stepanovič.

Nabaga zēnam pat balss sāka trīcēt.

— Pateicos, Erkel… Ai, jūs aizskārāt manu sāpīgo pirkstu (Erkelis bija neveikli paspiedis viņam roku; sāpīgais pirksts bija glīti pārsiets ar melnu taftu). Bet es jums noteikti atkārtoju vēlreiz, ka uz Pēterburgu dodos vienīgi izostīt gaisu un pat varbūt tikai uz vienu dienu — un tūliņ atpakaļ uz šejieni. Atgriezies es formāli apmetīšos laukos pie Gaganova. Ja viņiem liksies, ka draud kaut kādas briesmas, tad es pirmais stāšos tām pretī. Ja turpretī es Pēterburgā aizkavētos, tad tūdaļ došu jums ziņu … norunātā veidā, bet jūs viņiem.

Atskanēja otrais zvans.

— A, tātad līdz atiešanai atliek tikai piecas minūtes. Es, ziniet, negribētu, ka šejienes pulciņš izjūk. Es jau nebaidos, par mani neraizējieties; tādu kopīgā tīkla mezglu man ir pietiekami daudz, un man par to sevišķi

Kirillovs pirms pašnavibas Māksi. M. Durnovs, XIX gs. 80. gadi

Karikatūra par F. Dostojevski, romana «Velni» autoru Māksi. A. lebedevs, 1879. g.

nebūtu galva jālauza, bet ari vēl viens mezgls par ļaunu nenāktu. Par jums man gan ir mierīgs prāts, kaut arī atstāju jūs gandrīz vienu pašu pie šiem kropļiem; neraizējieties, viņi neziņos, neuzdrošināsies … A, arī jūs šodien? — viņš pēkšņi uzsauca pavisam citādā — līksmā balsī kādam ļoti jaunam cilvēkam, kas bija jautri pienācis klāt, lai sasveicinātos. — Nezināju, ka arī jūs ar ātrvilcienu. Uz kurieni, pie māmiņas?

Jaunā cilvēka māmiņa bija ļoti bagāta kaimiņu guberņas muižniece, bet jaunais cilvēks — Jūlijas Mihailovnas attāls radinieks, kas bija apmēram divas nedēļas viesojies mūsu pilsētā.

— Nē, es tālāk, uz R … Stundas astoņas nāksies pavadīt vagonā. Uz Pēterburgu? — jaunais cilvēks iesmējās.

— Kāpēc jūs domājat, ka es tieši uz Pēterburgu? — vēl atklātāk iesmējās arī Pjotrs Stepanovičs.

Jaunais cilvēks padraudēja viņam ar cimdotu pirkstiņu.

— Nu jā, jūs uzminējāt, — Pjotrs Stepanovičs sāka viņam noslēpumaini čukstēt, — es vedu Jūlijas Mihailovnas vēstules, un man tur jāapskrien trīs četras augstu stāvošas personas, atklāti sakot, lai velns tās būtu rāvis. Velnišķīgi nepatīkams uzdevums!

— Sakiet jel, kāpēc viņa tik stipri nobijusies? — arī jaunais cilvēks sāka čukstēt. — Viņa pat mani vakar nelaida klāt; manuprāt, par vīru viņai nav ko bažīties; gluži otrādi, viņš ugunsgrēka laikā tik skaisti pakrita, tā sakot, upurējot pat dzīvību.

— Iestāstiet to viņai, — Pjotrs Stepanovičs iesmējās, — viņa, redziet, baidās, ka no šejienes būs jau aizrakstījuši … tas ir, daži kungi… Vārdu sakot, te galvenā persona ir Stavrogins, tas ir, kņazs K… Ak, tas ir garš stāsts, es pa ceļam varbūt jums šo to pastāstīšu — cik to, protams, atļaus manas bruņinieka goda jūtas … Tas ir mans radinieks praporščiks Erkelis — no apriņķa.

Jaunais cilvēks, kas bija šķielējis uz Erkeli, pielika roku pie cepures; Erkelis paklanījās.

— Ziniet, Verhovenski, astoņas stundas vagonā ir neapskaužams liktenis. Kopā ar mums pirmajā klasē brauc Berestovs, kāds ļoti komisks pulkvedis, mums muižas kaimiņos; precējies ar Gariņu (née de Garine) un, ziniet, goda vīrs. Pat ar idejām. Te pavadījis tikai divas dienas. Traks jeralaša spēlmanis; vai nepārmetīsim, ko? Ceturto  esmu jau noskatījis — tas ir Pripuhlovs, mūsu T-as tirgotājs ar bārdu, miljonārs, proti, īsts miljonārs, ka es jums saku … Es jūs iepazīstināšu, ļoti interesants naudasmaiss, būs ko pasmieties.

— Jeralašu es ar vislielāko prieku, un man briesmīgi patīk spēlēt vagonā, bet es braucu otrajā klasē.

— Ko niekus! Pārnāciet pie mums. Es tūliņ likšu pārnest jūsu mantas uz pirmo klasi. Virskonduktors man klausa. Kas jums ir, ceļasoma? Pleds?

— Brīnišķīgi, iesim!

Pjotrs Stepanovičs paķēra savu ceļasomu, pledu, grāmatu un tūdaļ ar vislielāko prieku pārcēlās uz pirmo klasi. Erkelis palīdzēja. Atskanēja trešais zvans.

— Nu, Erkel, — Pjotrs Stepanovičs steidzīgi un nevaļīgi pasniedza pēdējo reizi roku jau pa vagona logu, — tūliņ sēžos spēlēt ar viņiem.

— Kas tur ko skaidrot man, Pjotr Stepanovič, es taču sapratīšu, visu sapratīšu, Pjotr Stepanovič!

— Nu tad uz redzīti. — Tas pēkšņi aizgriezās prom, jo jaunais cilvēks sauca viņu, lai iepazīstinātu ar partneriem. Un tā Erkelis vairs neredzēja savu Pjotru Stepanoviču.

Viņš atgriezās mājās visai skumīgs. Erkelis nebija nobijies tādēļ, ka Pjotrs Stepanovičs viņus tik pēkšņi atstāj, bet… bet Pjotrs Stepanovičs bija tik mudīgi novērsies, kad viņu pasauca tas jaunais frants, un … viņš taču būtu varējis pateikt kaut ko citu, nevis «uz redzīti» … vai vismaz ciešāk paspiest roku.

Šis apstāklis bija galvenais. Kaut kas cits sāka mākt viņa nabaga sirsniņu, kaut kas tāds, ko viņš arī pats vēl nesaprata, bet kas bija saistīts ar vakardienu.

Septītā nodaļa STEPANA TROFIMOVIČA PĒDĒJAIS CEĻOJUMS

I

Esmu pārliecināts, ka Stepans Trofimovičs ļoti baidījās, juzdams sava neprātīgā pasākuma tuvošanās brīdi. Esmu pārliecināts, ka viņš ļoti cieta no bailēm, sevišķi iepriekšējā naktī, tanī briesmīgajā naktī. Nastasja vēlāk stāstīja, ka viņš devies pie miera stipri vēlu un gulējis. Bet tas

neko nepierāda; stāsta, ka uz nāvi notiesātie guļot ļoti cieši pat pēdējā naktī pirms nāves soda izpildīšanas. Lai gan Stepans Trofimovičs izgāja no mājām jau dienas gaismā, kad nervozi cilvēki vienmēr kļūst mazliet mundrāki (bet majors, Virginska radinieks, pat dievam vairs neticēja, tiklīdz pagāja nakts), taču esmu pārliecināts, ka viņš nekad agrāk nebūtu varējis bez šausmām iedomāties sevi vienu pašu uz lielceļa un tādā stāvoklī. Protams, kaut kādas izmisīgas domas droši vien sākumā atviegloja to briesmīgo pēkšņās vientulības sajūtu, kāda viņam radās, tiklīdz bija atstājis Stasie un savu divdesmit gadus iesildīto vietu. Bet vienalga: arī gluži skaidri apzinādamies visas gaidāmās šausmas, viņš tomēr būtu izgājis uz lielceļa un devies prom pa to. Kaut kas viesa viņā lepnumu un sajūsmu, par spīti visam. Ak, viņš būtu varējis pieņemt Varvaras Petrovnas vilinošos noteikumus uri palikt viņas žēlastības maizē «comme un vienkāršs piedzīvo-tājs»! Bet žēlastību viņš nepieņēma un nepalika. Un nu viņš pats atstāj Varvaru Petrovnu, paceļ «lielās idejas karogu» un aiziet mirt par to uz lielceļa! Tieši tā viņam vajadzēja to izjust; tieši tā viņam vajadzēja iedomāties savu rīcību.

Ne vienreiz vien es vēl esmu sev jautājis: kāpēc viņš tieši bēga, tas ir, bēga vārda tiešā nozīmē kājām, nevis aizbrauca ar zirgiem? Es sākumā to izskaidroju ar piecdesmitgadīga vīra nepraktiskumu un fantastisku domu noslieci spēcīgu jūtu ietekmē. Man šķita, ka doma par pasta zirgiem (kaut arī ar zvārguli) viņam varēja likties pārāk vienkārša un prozaiska, turpretī piligrima gaitas, kaut arī ar lietussargu rokā, daudz skaistākas un atriebīgi tīkamākas. Taču tagad, kad viss jau beidzies, man šķiet, ka toreiz notikumi risinājās daudz vienkāršāk: pirmkārt, viņš baidījās ņemt zirgus, tāpēc ka Varvara Petrovna būtu varējusi dabūt to zināt un aizturēt ar varu, ko viņa droši vien būtu arī darījusi, bet viņš droši vien pakļāvies — un tad ardievu lielā ideja uz visiem laikiem. Otrkārt, lai brauktu ar pasta zirgiem, vajadzēja vismaz zināt, uz kurieni viņš brauks. Bet to zināt viņam tobrīd bija visgrūtāk: noteikt un nosaukt vietu viņš neparko nespēja. Ja Stepans Trofimovičs būtu izšķīries par kādu

pilsētu, viņa pasākums vienā mirklī būtu kļuvis paša acīs ir nejēdzīgs, ir neiespējams; viņš to ļoti skaidri nojauta. Nu, ko viņš darītu tieši tajā pilsētā un ne citā? Meklēt ce maichand? Bet kādu maichandl Te atkal izvirzījās otrais un jau visbriesmīgākais jautājums. Patiesībā viņam nebija nekā briesmīgāka par ce maichand, kuru viņš pa kaklu pa galvu metās meklēt un kuru īstenībā atrast, protams, visvairāk baidījās. Nē, tad jau labāk lielceļš — tā vienkārši iziet uz tā, doties uz priekšu un ne par ko nedomāt, kamēr vien var nedomāt. Lielceļš — tas ir kaut kas garš, garš, kam gals nav saredzams — gluži kā cilvēka dzīve, gluži kā cilvēka sapnis. Lielceļā ietverta ideja, bet kāda ideja ietverta pasta zirgos? Pasta zirgos pazūd ideja… Vive la grande route, bet par tālāko lai dievs gādā!

Pēc pēkšņās un negaidītās sastapšanās ar Ļizu, ko esmu jau aprakstījis, viņš devās tālāk vēl eksaltētāk. Lielceļš vijās pusversti atstatu no Skvorešņikiem, un — dīvaini — sākumā viņš pat nepamanīja, kā bija uz tā uzgājis. Pamatīgi apdomāt vai vismaz skaidri apzināties savu rīcību viņš tobrīd nespēja. Sīks lietutiņš te mitējās, te atkal atsākās; bet viņš nemanīja pat lietu. Nemanīja arī, ka bija pārmetis ceļasomu pār plecu un ka iešana tūliņ kļuva vieglāka. Droši vien viņš tā bija nogājis versti vai pusotras, kad pēkšņi apstājās un paskatījās apkārt. Vecais, tumšais un grambainais ceļš stiepās viņa priekšā kā bezgalīga lente ar baltiem vītoliem gar malām; pa labi — kails klajums, sen nopļautas druvas; pa kreisi — krūmi, bet tālāk aiz tiem — mežiņš. Un tālumā — tālumā tikko saredzama dzelzceļa līnija, kas aizvirzās sāņus, un virs tās — vilciena dūmu mutulītis; bet skaņas vairs nebija dzirdamas. Stepans Trofimovičs mazliet nobijās, bet tikai uz mirkli. Neko nedomādams, viņš nopūtās, nolika ceļasomu pie vītola un apsēdās atpūsties. Sēzdamies sajuta aukstus drebuļus un ietinās pledā; reizē pamanījis arī lietu, viņš atvēra lietussargu … Viņš tā sēdēja diezgan ilgi, retumis čāpstinādams lūpas un cieši sažņaugdams lietussarga rokturi. Dažādi tēli drudžainā steigā, cits citu ātri nomainīdami, joņoja viņa gara acu priekšā. «Lise, Lise,» viņš domāja, «un kopā ar viņu ce Maurice…

Savādi cilvēki… Bet kas tas tur bija par dīvainu ugunsgrēku, un par ko viņi runāja, un kas tie par nogalinātajiem? Manuprāt, Stasie vēl nav paguvusi neko uzzināt un vēl gaida mani ar kafiju … Kārtīs? Vai tad es esmu paspēlējis cilvēkus kārtīs? Hm … pie mums Krievijā tā saucamās dzimtbūšanas laikā… Ak mans dievs, bet Fedjka?»

Viņš bailēs satrūkās un paskatījās apkārt. «Bet ja nu te kaut kur aiz krūma sēž šis Fedjka? Stāsta taču, ka viņam kaut kur te esot vesela lielceļa laupītāju banda. Ak dievs, tad es… Tad es pateikšu viņam visu patiesību, ka esmu vainīgs… un ka es desmit gadus esmu viņa dēļ cietis, vairāk nekā viņš tur zaldātos, un … un es viņam atdošu portmoneju. Hm, j’ai en tout quarante roubles; il prendra les roubles et il me tuera tout de même.’»

Aiz bailēm viņš nez kāpēc aizvēra lietussargu un nolika to sev līdzās. Tālumā no pilsētas puses uz ceļa parādījās rati; viņš bažīgi sāka lūkoties:

«Grâce à Dieu, tie ir rati — un brauc soļos; tas nevar būt bīstami. Tie ir šejienes nodzītie zirģeļi… Es vienmēr esmu runājis par sugas zirgiem… Par sugas zirgiem klubā gan runāja Pjotrs Iļjičs, bet es viņu toreiz atstāju bez stiķiem, et puis … bet kas tur aiz muguras un … liekas, ratos sēž sieva. Sieva un zemnieks — cela commence à être rassurant. Sieva aizmugurē, bet zemnieks priekšā — c’est très rassurant. Ratu pakaļā viņiem aiz ragiem piesieta govs — c’est rassurant au plus haut degré. »

Rati piebrauca klāt, diezgan stingri un kārtīgi zemnieku rati. Sieva sēdēja uz cieši piebāzta maisa, bet zemnieks uz bukas, kājas nokāris uz Stepana Trofimoviča pusi. Nopakaļis tiešām vilkās aiz ragiem piesieta ruda govs. Zemnieks un sieva, acis izbolījuši, skatījās uz Stepanu Trofimoviču, bet Stepans Trofimovičs gluži tāpat skatījās uz viņiem, tačuf kad bija jau palaidis braucējus soļu divdesmit garām, steidzīgi piecēlās un devās tiem pakaļ, lai panāktu. Atrasties tuvu ratiem viņam, gluži dabiski, likās drošāk, bet, tos panācis, viņš tūliņ atkal visu aizmirsa un no jauna iegrima savās saraustītajās domās un fantāzijās. Viņš soļoja un, protams nevarēja iedomāties, ka zemniekam un sievai viņš tobrīd bija vismīklainākais un interesantākais cilvēks, kādu vien uz lielceļa var sastapt.

— Jūs, tas ir, kādu ļaužu būsiet, ja drīkstētu jautāt? — sievišķis beidzot nenocietās, kad Stepans Trofimovičs izklaidīgi bija uz viņu paskatījies. Sievišķis bija gadus divdesmit septiņus vecs, drukns, sārts, melnām uzacīm un laipni smaidošām sarkanām lūpām, aiz kurām mirdzēja balti, vienādi zobi.

— Jūs … jūs jautājat man? — Stepans Trofimovičs nomurmināja ar skumīgu izbrīnu.

— Jādomā, tirgotājs, — pašapzinīgi noteica zemnieks. Tas bija liela auguma, gadu četrdesmit vecs tēvainis ar platu un gudru seju un parudu, kuplu bārdu.

— Nē, es neesmu tirgotājs, es … es … moi c’est autie chose,x — atteica Stepans Trofimovičs un katram gadījumam maķenīt atpalika no ratu pakaļas, tā ka nu jau gāja blakus govij.

— Laikam no kungu kārtas, — nosprieda zemnieks, padzirdējis nekrievu vārdus, un paskubināja zirģeli.

— Tāpēc mēs skatāmies — it kā jūs būtu izgājis pastaigāties? — sievišķis atkal painteresējās.

— Yai… vai jūs to jautājat man?

— Ārzemnieki dažreiz atbrauc ar bāni, jums tādi ka ne šejieniešu zābaki kājās …

— Zābaki kā kara kungiem, — pašapmierināti un nozīmīgi pameta zemnieks.

— Nē, es neesmu karavīrs, es …

«Cik ziņkārīgs sievišķis,» Stepans Trofimovičs klusībā pukojās, «un kā viņi mani apskata… mais enfin … Vārdu sakot, dīvaini, ka es it kā jūtos vainīgs viņu priekšā, bet tā tas nemaz nav.»

Sievišķis sačukstējās ar zemnieku.

— Neņemiet ļaunā, mēs labprāt jūs pavestu, ja vien pats vēlaties.

Stepans Trofimovičs pēkšņi apķērās.

— Jā, jā, mani draugi, es ar lielāko prieku, jo esmu ļoti piekusis, tikai kā lai tur uzrāpjos?

«Cik tas brīnumaini,» viņš nodomāja, «ka tik ilgi gāju blakus šai govij un man neienāca prātā doma palūgt atļauju piesēsties pie viņiem… Šai «īstenajai dzīvei» piemīt kaut kas visai raksturīgs …»

Zemnieks tomēr vēl arvien neapturēja zirgu.

— Uz kurieni tad jūs iedams? — viņš mazliet neuzticīgi apjautājās.

Stepans Trofimovičs nesaprata uzreiz.

— Jums laikam vajadzīga Hatova?

— Hatova? Nē, Hatova gan ne … Un es ar viņu neesmu visai labi pazīstams, lai gan esmu dzirdējis…

— Hatovas ciems, verstis deviņas no šejienes.

— Ciems? C’est charmant tāpēc šķita, it kā būtu dzirdējis …

Stepans Trofimovičs joprojām gāja kājām, un viņu arvien vēl neaicināja sēsties ratos. Ģeniāla doma iešāvās viņam prātā.

— Jūs varbūt domājat, ka es … man ir klāt pase, un es esmu profesors, tas ir, ja gribat, skolotājs… bet visaugstākais. Es esmu visaugstākais skolotājs. Qui, c’est comme ça qu’on peut traduire.2 Es ļoti gribētu iekāpt jūsu ratos, un es jums nopirkšu… es jums par to izpirkšu pusstopu degvīna.

— Dodiet, kungs, pusrubli, slikts ceļš.

— Citādi nodarīsiet mums pāri, — piebilda sievišķis.

— Pusrubli? Nu labi, pusrubli. C’est encore mieux, j’ai en tout quarante roubles, mais …3

Zemnieks apturēja zirgu, un Stepanu Trofimoviču kopīgiem spēkiem ievilka ratos un nosēdināja uz maisa līdzās sievišķim. Saraustītas domas joprojām šaudījās viņam pa galvu. Lāgiem viņš pats juta, ka ir briesmīgi izklaidīgs un nemaz nedomā par to, par ko vajadzētu domāt, un brīnījās par sevi. Šī sava prāta slimīgā vārguma apziņa brīžiem kļuva ļoti smaga un pat nepatīkama.

— Kā tad … kā tad jums tā — govs piesieta? — viņš pēkšņi pats jautāja sievišķim.

! Tas ir jauki (fianču vai.).

2 Jā, tieši tā to var pārtulkot. (Franču vai.)

3 Vēl labāk, man ir pavisam četrdesmit rubļu, bet… (Franču vai.)

— Kāpēc jūs tā jautājat, kungs, it kā līdz šim nebūtu redzējis. — Sievišķis iesmējās.

— Pilsētā nopirkām, — zemnieks iekrita valodā, — pašu lopiņi, redziet, jau pavasarī nosprāga; sērga. Mūsu apvidū visi nosprāga, visi, ij puse nepalika, taisni jāraud.

Un viņš atkal uzšāva zirģelim, kas bija palicis stāvam grambā.

— Jā, tas pie mums Krievzemē gadās… un vispār mēs, krievi… nu jā, gadās, — Stepans Trofimovičs nepabeidza.

— Ja jūs esat skolotājs, ko tad darīsiet Hatovā? Vai varbūt jūs vēl kur tālāk iedams?

— Es… tas ir, nevarētu gluži teikt, ka kur tālāk… C’est ā dire, eju pie kāda tirgotāja.

— Tad laikam uz Spasovu?

— Jā, jā, tieši uz Spasovu. Starp citu, tas ir vienalga.

— Ja jūs uz Spasovu, turklāt kājām, tad tādos zābaciņos būtu veselu nedēļu, ko iet. — Sievišķis iesmējās.

— Tā gan, bet arī tas ir vienalga, mes amis, vienalga, — Stepans Trofimovičs nepacietīgi pārtrauca.

«Briesmīgi ziņkārīgi ļaudis; sievišķis tomēr runā labāk nekā viņš, un es manu, ka kopš deviņpadsmitā februāra viņu runas veids mazliet mainījies, un… kāda viņiem daļa, vai eju uz Spasovu vai ne uz Spasovu? Es taču viņiem samaksāšu, ko viņi plijas man virsū?»

— Ja uz Spasovu, tad jābrauc ar kuģīti, — zemnieks neatlaidās.

— Nu kā tad, — sievišķis dedzīgi piebalsoja, — tāpēc ka, braucot ar zirgiem gar krastu, būs jāmet verstu trīsdesmit liels līkums.

— Sanāks četrdesmit.

— Tieši rīt ap pulksten diviem Ustjevā varēsiet tikt uz kuģīti, — sievišķis apstiprināja. Bet Stepans Trofimovičs vairs neatbildēja. Apklusa arī jautātāji. Zemnieks skubināja zirģeli, sievišķis retumis apmainījās ar viņu īsām piezīmēm. Stepans Trofimovičs iesnaudās. Viņš briesmīgi izbrīnījās, kad sievišķis smiedamies viņu sabuksnīja un viņš ieraudzīja, ka atrodas diezgan lielā sādžā pie kādas mājas ar trim logiem.

— Bijāt iesnaudies, kungs?

— Kas tas? Kur es atrodos? Ak ta! Nu… vienalga. — Stepans Trofimovičs nopūtās un izkāpa no ratiem.

Viņš skumīgi paraudzījās visapkārt; dīvaina un briesmīgi sveša viņam likās šī sādžas ainava.

— Bet pusrubli es tā ir piemirsu! — Stepans Trofimovičs pievērsās zemniekam ar tādu kā pārmērīgi steidzīgu žestu; viņš, redzams, jau baidījās šķirties no viņiem.

— Istabā norēķināsieties, lūdzam, — zemnieks aicināja.

— Te būs labi, — sievišķis mundrināja.

Stepans Trofimovičs uzkāpa uz ļodzīga lievenīša.

«Bet kā tad tas iespējams,» viņš nočukstēja dziļā un bailīgā neizpratnē, tomēr iegāja istabā. «Elle l’a voulu.» Kaut kas iedūrās Stepanam Trofimovičam sirdī, un viņš atkal pēkšņi aizmirsa visu, pat to, ka iegājis istabā.

Tā bija gaiša, diezgan tīra zemnieku māja ar trim logiem un divām istabām; tā nebija gluži iebraucamā vieta, bet tāda kā iebraucēju māja, kur pēc veca paraduma apmetās pazīstami garāmbraucēji. Stepans Trofimovičs nekautrēdamies aizgāja līdz svētbilžu kaktam, aizmirsa padot labdienu, apsēdās un iegrima domās. Pēc triju stundu ilgas uzturēšanās drēgnumā uz ceļa viņa ķermeni pārņēma ārkārtīgi patīkama siltuma sajūta. Pat drebuļi, kas reizēm spēji pārskrēja pār muguru, kā tas drudzī vienmēr mēdz būt sevišķi nervoziem cilvēkiem, pēkšņi pārejot no aukstuma siltumā, viņam likās savādi patīkami. Viņš pacēla galvu, un nāsīs iesitās patīkama karstu bliņu smarža; ap tām pašreiz pie krāsns rosījās saimniece. Smaidīdams bērnišķīgu smaidu, viņš pievērsās saimniecei un pēkšņi nomurmināja:

— Kas tad tas? Bliņas? Mais… c’est charmant!

— Vai nevēlaties, kungs? — saimniece tūdaļ laipni piedāvāja.

— Vēlos, katrā ziņā vēlos, un .. , es jums palūgtu arī tēju. — Stepans Trofimovičs atplauka.

— Vai uzlikt patvāri? To mēs ar lielāko prieku.

Uz liela šķīvja ar prāvu, zilu rakstu tika pasniegtas bliņas — pazīstamās zemnieku bliņas, plānas, pa pusei no kviešu miltiem ceptas, pārlietas ar karstu, svaigu eļļu, ļoti gardas bliņas. Stepans Trofimovičs ar baudu nogaršoja.

— Cik trekni un cik gardi! Un ja vēl varētu un doigt d’eau de vie.

— Vai tik kungs nevēlas lāsīti degvīna?

— Jā gan, jā gan, mazlietiņ, un tout petit rien.

— Tātad par piecām kapeikām?

— Par piecām — par piecām — par piecām — par piecām, un tout petit rien, — Stepans Trofimovičs atkārtoja ar svētlaimīgu smaidiņu.

Palūdziet vienkāršu cilvēku, lai viņš jūsu labā kaut ko izdara, un viņš jums, ja vien varēs un gribēs, pakalpos centīgi un laipni; bet palūdziet viņu aiziet pēc šņabīša — un parastā, mierīgā laipnība pēkšņi pārvērtīsies tādā kā steidzīgā, priecīgā pakalpībā, gandrīz vai radinieka gādībā par jums. Gājējs pēc šņabja — lai gan dzersiet tikai jūs, nevis viņš un viņš to jau iepriekš zina — tomēr izjūt it kā zināmu daļu jūsu paredzamās baudas … Ne ilgāk kā pēc trim četrām minūtēm (krogs atradās tikai pāris soļu no mājas) Stepanam Trofimovičam priekšā uz galda tika uzlikts mēriņš šņabja un liela, zaļgana šņabja glāzīte.

— Un tas viss man! — viņš ārkārtīgi nobrīnījās. — Man mājās vienmēr bija degvīns, bet es nekad nezināju, ka par piecām kapeikām var dabūt tik daudz.

Viņš pielēja glāzīti, piecēlās un ar zināmu svinīgumu pārgāja pāri istabai uz otru kaktu, kur bija novietojusies viņa ceļabiedre — sievišķis ar melnajām uzacīm, kas viņam pa ceļam ar saviem jautājumiem bija kļuvusi apnicīga. Sievišķis apmulsa un sākumā atteicās, bet, pasacījusi visu, ko pieklājība prasa, beidzot piecēlās, uzvedīgi — trim malciņiem, kā mēdz dzert sievietes, izdzēra un, attēlojusi sejā ārkārtīgas ciešanas, atdeva glāzīti un paklanījās Stepanam Trofimovičam. Viņš svinīgi paklanījās pretī un pat lepnā gaitā atgriezās pie galda.

To visu viņš darīja it kā kādā iedvesmā: pirms brīža viņš vēl pats nezināja, ka ies cienāt sievišķi.

«Es pilnīgi, pilnīgi protu apieties ar tautu, un to es viņiem vienmēr esmu teicis,» viņš pašapmierināti nodomāja, liedams sev no mēriņa atlikušo degvīnu; lai gan neiznāca pilna glāzīte, degvīns viņu uzmundrināja un sasildīja un pat mazliet iesita galvā.

«Je suis malade tout à tait, mais ce n’est pas trop mauvais d’être maladeJ»

— Vai nevēlaties iegādāties? — viņam līdzās atskanēja klusa sievietes balss.

Viņš pacēla acis un izbrīnījies ieraudzīja savā priekšā dāmu — une dame et elle en avait l’air — jau pāri par trīsdesmit gadiem, pēc izskata ļoti vienkāršu, dāmu, kura bija ģērbusies kā pilsētniece, tumšā kleitiņā un lielu, pelēku lakatu uz pleciem. Viņas sejā bija kaut kas ļoti pievilcīgs, kas tūliņ iepatikās Stepanam Trofimovičam. Sieviete nule bija atgriezusies istabā, kur uz sola blakus tai vietai, ko bija aizņēmis Stepans Trofimovičs, bija palikušas viņas mantas, — starp citu, portfelis, uz kuru viņš, nākdams iekšā, tika ziņkārīgi paskatījies, un ne visai liels vaskadrānas maiss. No šā maisa viņa izņēma divas glīti iesietas grāmatas ar krustu uz vāka un pasniedza tās Stepanam Trofimovičam.

— Eh…jnais je crois que c’est l’Evangile; ar lielāko prieku… A, tagad es saprotu… Vous êtes ce qu’on appelle grāmatnese; esmu vairākkārt lasījis … Pusrubli?

— Trīsdesmit piecas kapeikas katra, — atbildēja grāmatnese.

— Ar lielāko prieku. Je n’ai rien contre l’Evangile, et … sen jau gribēju pārlasīt…

Tanī brīdī viņam prātā pazibēja, ka nav lasījis evaņģēliju vismaz trīsdesmit gadu un atceras no tā tikai mazu drusciņu, to, ko pirms gadiem septiņiem lasījis Renāna grāmatā «Vie de Jésus» 6. Tā kā Stepanam Trofimovičam sīknaudas nebija, viņš izņēma četras desmitrubļu zīmes — visu savu bagātību. Namamāte ņēmās mainīt, un tikai tad Stepans Trofimovičs ieskatījies pamanīja, ka istabā sa-nācis diezgan daudz cilvēku un ka visi sen jau viņu vēro un, liekas, par viņu runā. Sprieda arī par pilsētas ugunsgrēku, vairāk par visiem runāja ratu un govs īpašnieks, jo viņš nupat bija atgriezies no pilsētas. Runāja par dedzināšanu, par špiguļiniešiem.

«Kad viņš mani veda, tad runāja ar mani par visu ko, tikai ne par ugunsgrēku,» Stepans Trofimovičs nez kāpēc nodomāja.

— Tētiņ, Stepan Trofimovič, vai tas esat jūs, kungs? Kas to būtu domājis! Vai tad nepazīstat? — iesaucās kāds pavecs vīrs, kurš izskatījās pēc seno laiku muižas saimes locekļa, kuram bija skūta bārda un kurš bija ģērbies šinelī ar platu, atlieķtu apkakli. Stepans Trofimovičs nobijās, izdzirdējis savu vārdu.

— Atvainojiet, — viņš nomurmināja — es jūs lāgā neatceros …

— Esat piemirsis! Es taču esmu Aņisims, Aņisims Ivana dēls. Pie nelaiķa Gaganova kunga kalpoju un cik reižu neesmu redzējis jūs kopā ar Varvaru Petrovnu pie nelaiķes Avdotjas Sergejevnas. Es no viņas pie jums ar grāmatām gāju un divas reizes Pēterburgas konfektes no viņas nesu …

•— Ak jā, es tevi atceros, Aņisim! — Stepans Trofimovičs pasmaidīja. — Tad tu šeit arī dzīvo?

— Nē, pie Spasovas, V-as klostera ciematā pie Marfas Sergevnas, Avdotjas Sergevnas māsas, varbūt atceraties, kāju pārlauza, no karietes izlēca, uz balli braucot. Tagad dzīvo netālu no klostera, un es pie viņas; bet pašreiz, redziet, esmu ceļā uz guberņu — piederīgos apraudzīt…

— Nu jā, nu jā.

— Jūs ieraudzījis, nopriecājos, bijāt man ļoti labvēlīgs. — Aņisims jūsmīgi smaidīja. — Uz kurieni tad jūs, kungs, tā iedams, kā liekas, viens pats … Nekad laikam viens neesat braucis ārpus pilsētas?

Stepans Trofimovičs bailīgi paskatījās uz viņu.

— Vai tik nebraucat pie mums uz Spasovu?

— Jā, es uz Spasovu. II me semble que tout le monde va ā Spassof ..

— Vai tik ne pie Fjodora Matvejeviča? Tad ta priecāsies par jums! Senāk viņš jūs ļoti cienīja; pat tagad ne vienreiz vien atceras…

— Jā, jā, arī pie Fjodora Matvejeviča.

— Nu tak jau, tak jau. Bet zemnieki te brīnās — esot it kā sastapuši jūs kājām ejam pa lielceļu. Muļķa ļaudis.

— Es … Es … Zini, Aņisim, es saderēju, kā to angļi mēdz darīt, ka aiziešu kājām, un es …

Sviedri izspiedās viņam uz pieres un deniņiem.

— Nu tak jau, tak jau… — Aņisims klausījās ar nežēlīgu ziņkāri. Bet Stepans Trofimovičs nespēja ilgāk izturēt. Viņš tā apmulsa, ka gribēja piecelties un iziet no istabas. Bet ienesa patvāri, un tanī pašā laikā atgriezās grāmatnese, kas bija kaut kur izgājusi. Kā glābiņu meklēdams, viņš pievērsās tai un piedāvāja tēju. Aņisims piekāpās un atgāja nost.

Tiešām zemnieki bija nesaprašanā:

«Kas tas par cilvēku? Sastapuši ejam kājām pa lielceļu, stāsta, ka esot skolotājs, ģērbies kā ārzemnieks, bet prāts kā mazam bērnam, atbild nesakarīgi, it kā būtu no kāda aizbēdzis, un nauda lai ir!» Radās pat doma ziņot priekšniecībai — «tā kā pilsētā turklāt ne visai mierīgi». Bet Aņisims žigli visu nokārtoja. Izgājis priekšnamā, viņš paziņoja visiem, kas gribēja klausīties, ka Stepans Trofimovičs nav nekāds skolotājs, bet «augsti mācīts vīrs un ar augstām zinībām nodarbojas, bet pats bijis šejienes muižnieks un jau divdesmit divus gadus dzīvo pie ģenerālienes Stavroginas kā galvenā persona viņas namā, bet pilsētā visi viņu tur lielā cieņā un godā. Muižnieku klubā vienā vakarā atstājis pa divdesmitpiecniekam un simtniekam, bet pēc pakāpes padomnieks, tas pats, kas armijā apakšpulkvedis, tikai vienu pakāpi zemāks par pilnu pulkvedi. Bet tas, ka viņam nauda, nav nekas sevišķs, jo no ģenerālienes Stavroginas nauda nāk kā pa reni,» — utt., utt.

«Mais c’est une dame, et très comme il îaut,» — Stepans Trofimovičs atpūtās pēc Aņisima uzbrukuma, ar labpatiku vērodams savu galdabiedri grāmatnesi, kas dzēra tēju no apakštases, cukuru piekozdama klāt. «Ce petit morceau de sucre ce n’est rien.2 Viņā ir kaut kas dižciltīgs un neatkarīgs, bet reizē lēnīgs. Le comme il faut tout pur,3 tikai mazliet īpatnējā veidā.»

Stepans Trofimovičs drīz vien dabūja zināt, ka grāmatnesi sauc Sofja Matvejevna Uļitina un ka viņa patiesībā dzīvo K-ā, kur viņai ir māsa atraitne, sīkpilsone; pati arī

Jā, lā ir dāma un ļoti pieklājīga (franču vai.).

2 Šis cukura graudiņš — tas nekas. (Franču vai.)

3 Dāma ar nevainojamu uzvedību (franču vai.).

esot atraitne, bet vīrs no feldfēbeļa uzdienējis par podporučiku, kritis Sevastopolē.

— Bet jūs vēl esat tik jauna, vous n’avez pas trente ans.

— Trīsdesmit četri, — pasmaidīja Sofja Matvejevna.

— Kā, jūs protat franciski?

— Mazliet; es pēc tam četrus gadus nodzīvoju kādā aristokrātiskā namā un tur no bērniem iemācījos.

Viņa izstāstīja, ka pēc vīra nāves, būdama tikai astoņpadsmit gadus veca, kādu laiku strādājusi Sevastopolē «par māsu», pēc tam dzīvojusi dažādās vietās, bet tagad staigājot apkārt un pārdodot evaņģēliju.

— Mais mon Dieu, vai tad jūs neesat tā, ar kuru pilsētā atgadījās kāds dīvains, pat ļoti dīvains notikums?

Viņa nosarka; izrādījās, ka ar viņu.

— Ces vauriens, ces malheureux!.. . — Stepans Trofimovičs iesāka aiz sašutuma trīcošā balsī; sāpīgas un pretīgas atmiņas uzvirmoja viņa satrauktajā dvēselē. Uz brīdi viņš it kā aizmirsās.

— Vai, viņa atkal aizgājusi! — Stepans Trofimovičs attapās, ievērojis, ka Sofjas Matvejevnas vairs nav pie galda. — Viņa bieži iet ārā un ir ar kaut ko aizņemta; man liekas, viņa ir pat satraukta… Bah, je deviens égoïste…

Viņš pacēla acis un atkal ieraudzīja Aņisimu, taču šoreiz jau visai draudošā situācijā. Istaba bija zemnieku pilna, un tos visus bija atvedis acīmredzot Aņisims. Te bija ir namatēvs, ir zemnieks, ar govi, vēl kādi divi zemnieki (izrādījās, ormaņi), tad kaut kāds neliela auguma iereibis vīrs, kas bija ģērbies kā zemnieks, bet skūtu seju, pēc izskata nodzēries sīkpilsonis, — tas runāja vairāk par citiem. Un visi sprieda par viņu, par Stepanu Trohmoviču. Zemnieks ar govi pastāvēja uz savu, apgalvodams, ka, gar krastu braucot, būšot verstis četrdesmit līkuma un ka katrā ziņā jābrauc ar kuģi. Iereibušais sīkpilsonis un namatēvs dedzīgi runāja pretī:

— Tāpēc, brālīt, viņa augstlabdzimtībai, protams, tuvāk būtu braukt ar kuģi pāri ezeram; tas tiesa, taču tagad kuģītis varbūt pat nepiestās.

— Piestāj, piestāj, vēl veselu nedēļu ies, — vairāk par visiem uztraucās Aņisims.

— Lai nu, lai! bet pienāk nekārtīgi, tāpēc ka vēls rudens, dažreiz Ustjevā jāgaida trīs dienas.

— Rīt būs, rīt pulksten divos piestās kā likts. Spasovā vēl ar gaismu nokļūsiet, kungs, kā likts, — Aņisims līda no ādas laukā.

— Mais qu’est ce qu’il a cet homme. — Stepans Trofimovičs trīcēja, ar bailēm gaidīdams savu likteni.

Iznāca priekšā arī ormaņi, sāka līgt; līdz Ustjevai prasīja trīs rubļus. Pārējie kliedza, ka neesot uzprasīts, ka tā esot noteiktā cena un ka par šādu cenu visu vasaru esot veduši no šejienes līdz Ustjevai.

— Bet… arī šeit ir labi… Un es negribu, — Stepans Trofimovičs nočāpstināja.

— Labi, kungs, tur jums taisnība, pie mums Spasovā tagad ir ļoti labi, un Fjodors Matvejevičs par jums gaužām priecāsies.

— Mon Dieu, mes amis, tas viss man tik negaidīti.

Beidzot atgriezās Sofja Matvejevna. Bet viņa apsēdās

uz sola satriekta un bēdīga.

— Netikšu Spasovā, — viņa noteica namamātei.

— Kā, vai arī jūs uz Spasovu? — Stepans Trofimovičs sarosījās.

Izrādās, kāda muižniece Nadežda Jegorovna Svetļicina vakar likusi Sofjai Matvejevnai gaidīt viņu Hatovā un solījusies aizvest līdz Spasovai, bet nav atbraukusi.

— Ko lai es tagad daru? — Sofja Matvejevna atkārtoja.

— Mais, ma chère et nouvelle amie, es taču arī varu aizvest jūs, tāpat kā tā muižniece, uz to, kā viņu sauc, to sādžu, uz kurieni esmu salīdzis zirgus, bet rīt — nu, bet rīt mēs kopā brauksim uz Spasovu.

— Vai tad jūs arī uz Spasovu?

— Mais que faire, et je suis enchanté/ Es jūs aizvedīšu ar vislielāko prieku; viņi tā grib, esmu jau salīdzis … Kuru no jums es salīgu? — Stepanam Trofimovičam pēkšņi briesmīgi sagribējās braukt uz Spasovu.

Pēc ceturtdaļstundas viņi jau kāpa iekšā slēgtā puskarietē; viņš ļoti kustīgs un pilnīgi apmierināts, viņa —

pateicīgi smaidīdama, ar savu maisu Stepanam Trofimovičam līdzās. Aņisims palīdzēja iekāpt.

— Laimīgu ceļu, kungs, — viņš visādi rosījās ap puskarieti, — kā jūs mani iepriecinājāt!

— Ardievu, ardievu, mans draugs, ardievu!

— Kad sastapsiet Fjodoru Matvejeviču, kungs …

— Jā, mans draugs, jā … Fjodoru Petroviču … bet nu gan ardievu.

II

— Redziet, mans draugs, jūs taču man atļausiet saukties par jūsu draugu, n’est ce pas? — Stepans Trofimovičs steidzīgi iesāka, tiklīdz puskariete bija sākusi ripot. — Redziet, es … J’aime le peuple, c’est indispensable, mais il me semble que je ne l’avais jamais vu de près. Stasie… cela va sans dire qu’elle est aussi du peuple… mais le vrai peuple, tas ir, īstā tauta, kuru sastopam uz lielceļa, man šķiet, interesējas tikai par to, uz kurieni īsti es braucu… Bet aizmirsīsim sarūgtinājumus. Es runāju it kā mazliet nesakarīgi, bet tas tā laikam aiz steigas.

— Liekas, jūs neesat vesels. — Sofja Matvejevna vērīgi, bet pieklājīgi ieskatījās viņam sejā.

— Nē, nē, tikai ciešāk jāietinas pledā, un vispār pūš tāds kā dzestrs vējš, pat pārāk dzestrs, bet nedomāsim par to. Es, galvenais, gribēju teikt ko citu. Chère et incomparable amie, man šķiet, ka esmu gandrīz laimīgs, un iemesls tam esat jūs. Man nav izdevīgi būt laimīgam, jo tad es tūdaļ sāku piedot visiem saviem ienaidniekiem …

— Nu, bet tas taču ir ļoti labi.

— Ne vienmēr, chère innocente. L’Evangile … Voyez vous, désormais nous le prêcherons ensemble un es labprāt pārdošu jūsu skaistās grāmatas. Jā, es jūtu, ka tā varbūt ir ideja, quelque chose de très nouveau dans ce genre. Tauta ir reliģioza, c’est admis, bet tā vēl nezina evaņģēliju. Es tautai to izklāstīšu … Mutes vārdiem var izlabot kļūdas, kādas sastopamas šajā ievērojamajā grāmatā, pret kuru es, protams, esmu gatavs izturēties ar ārkārtīgu cieņu. Būšu noderīgs arī uz lielceļa. Es vienmēr esmu bijis noderīgs un vienmēr esmu to teicis viņiem et à cette chère ingrate… Ak, piedosim, piedosim, vispirms piedosim visiem un vienmēr… Cerēsim, ka arī mums piedos. Jā, tāpēc ka visi un ikviens ir vainīgi citu priekšā. Visi ir vainīgi…

— To jūs, liekas, ļoti labi pateicāt.

— Jā, jā… Es jūtu, ka ļoti labi runāju. Es runāšu uz viņiem ļoti labi, bet — bet kas bija tas galvenais, ko gribēju teikt? Man vienmēr jūk, un es neatceros… Vai jūs atļausiet man nešķirties no jums? Es jūtu, ka jūsu skatiens, un… es brīnos pat par jūsu izturēšanos: jūs esat vienkārša, jūs tā savādi izrunājat vārdus un liekat uz apakštases tasi ar dibenu uz augšu… kā arī to neglīto cukura graudiņu; bet jūsos ir kaut kas jauks, un es redzu no jūsu sejas vaibstiem … Ak, nesarkstiet un nebaidieties no manis kā no vīrieša. Chère et incomparable, pour moi une femme c’est tout. Man katrā ziņā jādzīvo sievietes tuvumā, bet tikai tuvumā… Man briesmīgi, briesmīgi jūk … Es nekādi nevaru atcerēties, ko gribēju teikt. Ak, laimīgs tas, kam dievs vienmēr sūta sievieti, un… un es pat domāju, ka esmu zināmā mērā sajūsmināts. Arī lielceļā ietverta cildena doma! — to es gribēju jums pateikt — par domu, tagad atcerējos, bet līdz šim nevarēju attapt. Un kāpēc viņi ved mūs tālāk? Arī tur bija labi, bet te — cela devient trop froid. A propos, j’ai en tout quarante roubles et voilà cet argent, ņemiet, ņemiet, es neprotu, es nozaudēšu, un man atņems, un… Šķiet, man nāk miegs; man tā kā reibst galva. Tā reibst, reibst, reibst. Ak, cik jūs esat laba, ar ko jūs mani apsedzat?

— Jums droši vien ir stiprs drudzis, un es jūs apsedzu ar savu segu, tikai naudu es …

— Ak, dieva dēļ, n’en pcirlons plus, parce que ceļa me fait mal, ak, cik jūs esat laba!

Viņš spēji mitējās runāi un visai drīz aizmiga drudža miegā. Lauku ceļ,pa kuru viņi brauca šīs septiņpadsmit verstis, nepavisam nebija gluds, un ekipāžu stipri kratīja. Stepans Trofimovičs bieži pamodās, strauji cēlās augšā no mazā spilventiņa, ko Sofja Matvejevna bija pabāzusi viņam zem galvas, ķēra viņu aiz rokas un jautāja: «Jūs te?» — it kā baidīdamies, ka viņa to neatstāj. Stepans Trofimovičs vēl apgalvoja viņai, ka redzot sapnī nez kādu atplestu muti ar zobiem un ka viņam tas esot ļoti pretīgi. Sofja Matvejevna bija stipri nobažījusies par viņu.

Važoņi pieveda viņus tieši pie lielas zemnieku mājas ar četriem logiem un apdzīvojamām piebūvēm sētā. Stepans Trofimovičs pamodās un pasteidzās ieiet mājā, otrajā — visplašākajā un labākajā istabā. Viņa samiegojusies seja izskatījās ļoti noraizējusies. Stepans Trofimovičs tūdaļ paskaidroja namamātei, liela auguma, druknai, gadus četrdesmit vecai sievai ar ļoti melniem matiem un gandrīz vai ar ūsām, ka pieprasa sev visu istabu «un lai istabu noslēdz un nevienu vairs iekšā nelaiž, parce que nous avons ā parler. Oui, ļ‘ai beaucoup ā vous dire, chere amie. Es jums samaksāšu, samaksāšu! — Viņš savēcināja rokas uz namamāti.

Lai gan viņš steidzās, tomēr mēle kustējās tikai ar grūtībām. Namamāte noklausījās nelaipni, bet nekā neteica, it kā piekrizdama, bet šai piekrišanā bija jaušams kaut kas draudīgs. Stepans Trofimovičs no tā neko nemanīja un steidzīgi (viņš briesmīgi steidzās) pieprasīja, lai viņa iet prom un tūdaļ, pēc iespējas drīzāk pasniedz pusdienas — «bez mazākās kavēšanās».

Nu sieva ar ūsām nenocietās.

— Te jums nav nekāda iebraucamā vieta, kungs, mēs garāmbraucējiem pusdienas negatavojam. Varam novārīt vēžus vai uzlikt patvāri, vairāk nekā mums nav. Svaigas zivis būs tikai rīt.

Bet Stepans Trofimovičs savēcināja rokas, ar niknu nepacietību atkārtodams: «Samaksāšu, tikai drīzāk, drīzāk.» Abi nosprieda pasūtīt zivju viru un ceptu vistu;

namamāte paziņoja, ka vistu nevarot dabūt visā sādžā, tomēr apsolījās iet pameklēt, bet ar tādu sejas izteiksmi, it kā izdarīdama neparastu pakalpojumu.

Tiklīdz viņa bija izgājusi, Stepans Trofimovičs tūdaļ apsēdās uz dīvāna un nosēdināja līdzās Sofju Matvejevnu. Istabā bija ir dīvāns, ir mīksti krēsli, bet mēbeles bija drausmīgas. Vispār šī diezgan plašā istaba (ar nodalījumu aiz šķērssienas, kur atradās gulta) ar dzeltenām, vecām, saplēstām tapetēm, briesmīgām mitoloģiskām litogrāfijām pie sienām, garu rindu parasto un saliekamo vara svētbilžu goda kaktā, kā arī ar dīvainām salasītām mēbelēm veidoja nepievilcīgu pilsētnieciskā un caurcaurēm iaucinieciskā sajaukumu. Bet Stepans Trofimovičs uz visu to pat nepaskatījās, pat nepalūkojās pa logu uz milzīgo ezeru, kas sākās desmit asis no mājas.

— Beidzot mēs esam divi vien un nevienu nelaidīsim iekšā! Es gribu jums izstāstīt visu, visu no paša sākuma.

Stipri satrauktā Sofja Matvejevna viņu apturēja.

— Vai jūs zināt, Stepan Trofimovič …

— Comment, vous savez déjà mon nom? — Viņš priecīgi pasmaidīja.

— Es pirmīt dzirdēju no Aņisima Ivanoviča, kad jūs abi sarunājāties. Es no savas puses iedrošinos jums teikt…

Un, skatīdamās uz aizslēgtajām durvīm, ka tik kāds nenoklausās, viņa sāka ātri čukstēt Stepanam Trofimovičam, ka te, šinī sādžā, esot tīrais posts. Kaut arī visi vietējie zemnieki esot zvejnieki, tie patiesībā pārtiekot no tā, ka katru vasaru plēšot no iebraucējiem tādu maksu, kāda vien ienākot prātā. No šīs sādžas ceļš tālāk neejot, sādža esot nomaļa, un šurp braucot tikai tāpēc, ka te piestājot kuģis, un tad, kad kuģis nepienāk — un tas katrā ziņā nepienāk, tiklīdz mazliet sliktāks laiks, — pa dažām dienām salasoties tik daudz cilvēku, ka visas mājas sādžā esot aizņemtas, bet saimnieki to vien gaidot; tad tie plēšot par visu trīskārtīgu cenu, un šejienes zemnieki esot lepni un augstprātīgi, jo šai apvidū tie esot ļoti bagāti; viens pats tīkls viņiem maksājot tūkstoš rubļu.

Stepans Trofimovičs raudzījās Sofjas Matvejevnas neparasti kustīgajā sejā bezmaz ar pārmetumu un vairākas reizes dzīrās viņu apturēt. Bet viņa palika pie sava un izteica visu: pastāstīja, ka jau bijusi šeit vasarā kopā ar kādu «ļoti dižciltīgu kundzi» no pilsētas, abas arī palikušas te veselas divas dienas, kamēr pienācis kuģis, un piedzīvojušas tādas likstas, ka bail atcerēties. — Jums, Stepan Trofimovič, labpatika pieprasīt šo istabu sev vienam pašam … Saku to tikai tāpēc, lai jūs brīdinātu… Tur, tanī istabā, jau atrodas iebraucēji — kāds pavecs vīrs un jauns cilvēks, un vēl kaut kāda kundze ar bērniem, bet līdz rītdienai, kad pulksten divos piestās kuģis, salasīsies pilna istaba, jo, tā kā kuģis divas dienas nav nācis, tad rīt droši vien pienāks. Tāpēc par īpašu istabu un par to, ka pieprasījāt pusdienas, kā arī par pārējiem iebraucējiem nodarīto pārestību viņi noplēsīs no jums pat galvaspilsētās nedzirdētu maksu …

Bet viņam šie vārdi sagādāja ciešanas, īstas ciešanas.

— Assez, mon enfant, es jūs lūdzu; nous avons notre argent, et après — et après le bon Dieu. Un es pat brīnos, ka jūs ar savu cildeno domāšanu … Assez, assez, vous me tourmentez, — viņš histēriski iesaucās, — mūsu priekšā visa nākamība, bet jūs … jūs mani biedējat ar nākotni…

Viņš tūdaļ sāka stāstīt visu savas dzīves stāstu, bet tik ļoti steigdamies, ka sākumā pat saprast bija grūti. Stāsts turpinājās ļoti ilgi. Atnesa zivju viru, atnesa vistu, beidzot ienesa patvāri, bet viņš joprojām runāja… Iznāca mazliet dīvaini un slimīgi, bet viņš jau arī bija slims. Tas bija pēkšņs garīgo spēku sasprindzinājums, kam, protams, — un to Sofja Matvejevna ar skumjām paredzēja visā viņa stāstījuma laikā — tūliņ vajadzēja sekot viņa tā jau novājinātā organisma fizisko spēku pilnīgam sabrukumam. Stepans Trofimovičs sāka bezmaz no bērnības, kad «vēl dzīvespriecīgs skraidījis pa laukiem»; tikai pēc stundas viņš bija ticis līdz savām abām precībām un Berlīnes dzīvei. Es gan nedrīkstu par to smieties. Šis stāsts viņam bija tiešām kaut kas cildenāks un, runājot šā laika valodā, gandrīz vai cīņa dēļ eksistences. Viņš redzēja savā priekšā to, kuru bija jau izraudzījis turpmākajam ceļam, un steidzās, tā sakot, atklāt tai visu. Viņa ģenialitāte nedrīkstēja vairs ilgāk palikt viņai noslēpums… Varbūt Stepans Trofimovičs stipri pārspīlēja savas cerības uz Sofju Matvejevnu, bet viņš to bija jau izraudzījis. Viņš nespēja dzīvot bez sievietes. Stepans Trofimovičs pats no Sofjas Matvejevnas sejas skaidri redzēja, ka viņa gandrīz nemaz viņu nesaprot, pat pašu galveno ne.

«Ce nest lien, nous attendrons, bet pagaidām viņa var saprast ar nojautu …»

— Mans draugs, man vajadzīga vienīgi jūsu sirds! — viņš iesaucās, pārtraukdams stāstu, — un šis pašreizējais jaukais, valdzinošais skatiens, ar kādu jūs uz mani raugāties. Ak, nesarkstiet! Es jums jau teicu…

Sevišķi daudz nesaprotama nabaga iekritušajai Sofjai Matvejevnai nācās dzirdēt tad, kad stāstījums izvērtās bezmaz veselā disertācijā par to, ka neviens un nekad nav spējis saprast Stepanu Trofimoviču un ka «pie mums Krievijā talanti iet bojā». «Viss bija pārāk gudri,» viņa vēlāk grūtsirdīgi stāstīja. Sofja Matvejevna klausījās ar neslēptām ciešanām, acis mazliet iepletusi. Bet, kad Stepans Trofimovičs metās uz humoru un ļoti asprātīgām dzēlībām par mūsu «progresīvajiem un valdošajiem», viņa aiz bēdām pamēģināja pat reizes divas pasmaidīt, atbildot uz viņa smiekliem, bet smaids iznāca sērīgāks par asarām, tā ka Stepans Trofimovičs beidzot pats apmulsa un ar jo lielāku aizrautību un niknumu uzbruka nihilistiem un «jauno laiku cilvēkiem». Te nu viņš Sofju Matvejevnu gluži vienkārši nobiedēja, un viņa tikai tad, kad sākās īstais romāns, mazliet atvilka elpu, kas patiesībā nebija nekāda atelpa. Sieviete vienmēr paliek sieviete, kaut arī viņa būtu mūķene. Sofja Matvejevna smaidīja, šūpoja galvu un reizē bieži sarka un nodūra acis, ar to galīgi sajūsminādama un iedvesmodama Stepanu Trofimoviču, tā ka viņš daudz ko pat piemeloja klāt. Varvara Petrovna viņam pārvērtās par brīnum jauku tumšmati («kas sajūsmināja Pēterburgu un ļoti daudzas Eiropas valstu galvaspilsētas»), bet viņas vīrs kritis «ar lodi krūtīs Sevastopolē» vienīgi tāpēc, ka juties viņas mīlestības necienīgs un atteicies par labu sāncensim, tas ir, tam pašam Stepanam Trofimovičam… «Nemulstiet, mana lēnīgā, mana kristiete!» viņš uzrunāja Sofju Matvejevnu, gandrīz pats ticēdams savam stāstam. «Tas bija kaut kas cildens, kaut kas tik trausls, ka mēs abi ne reizi visā mūžā netikām pat runājuši par savām jūtām.» Tam par iemeslu, kā izrietēja no tālākā stāstījuma, bijusi jau kāda gaišmate (ja tā nebija Darja Pavlovna, tad es tiešām ne-zinu, kuru citu Stepans Trofimovičs te bija domājis). Šai gaišmatei par visu bijis jāpateicas tumšmatei, jo, būdama attāla radiniece, gaišmate bija uzaugusi tumšmates mājās. Gaišmate, savukārt redzēdama tumšmates mīlestību uz Stepanu Trofimoviču, noslēgusies sevī. Un tā visi trīs, gurdami aiz savstarpēji izrādītas augstsirdības, klusējuši, sevī noslēgušies. «Ak, kas tā bija par kaislību, kas tā bija par kaislību!» viņš iesaucās, elsodams neviltotā sajūsmā. «Es redzēju viņas (tumšmates) ziedošā skaistuma pilnplaukumu, redzēju viņu «ar rētu sirdī» ik dienas ejam man garām, it kā kaunoties sava skaistuma.» (Reiz viņš izteicās: «Kaunoties sava resnuma.») Beidzot viņš aizbē-dzis, pamezdams visu šo divdesmit gadu ilgo murga sapni. Vingt ans! Un tagad viņš ir uz lielceļa. Pēc tam Stepans Trofimovičs it kā ar iekaisušām smadzenēm ņēmās skaidrot Sofjai Matvejevnai, ko nozīmējot viņu šodienas «tik nejaušā un liktenīgā sastapšanās uz mūžīgiem laikiem». Sofja Matvejevna, briesmīgi apmulsusi, beidzot pi’ecēlās no dīvāna; Stepans Trofimovičs pat mēģināja nomesties viņas priekšā uz ceļiem, tā ka viņa sāka raudāt. Krēsla biezēja; abi bija pavadījuši aizslēgtajā istabā jau vairākas stundas …

— Nē, labāk ļaujiet man iet tanī istabā,— viņa lūdzās, — jo citādi cilvēki var nez ko nodomāt.

Viņa beidzot izrāvās; Stepans Trofimovičs atlaida Sofju Matvejevnu, iepriekš apsolījies tūdaļ likties gulēt. Atvadoties žēlojās, ka viņam ļoti sāpot galva. Sofja Matvejevna, jau iekšā nākot, bija atstājusi savu somu un mantas pirmajā istabā, cerēdama pārnakšņot pie saimniekiem; bet viņai neizdevās atpūsties.

Naktī Stepanam Trofimovičam uznāca man un visiem viņa draugiem tik labi zināmā holerīnas lēkme — nervu sasprindzinājuma un garīgo satricinājumu parastās sekas. Nabaga Sofja Matvejevna negulēja visu nakti. Tā kā viņai, kopjot slimnieku, diezgan bieži vajadzēja iet un nākt cauri saimnieku istabai, tad tajā guļošie iebraucēji un namamāte sāka kurnēt un beidzot pat lamāties, kad viņa uz rīta pusi sadomāja uzlikt patvāri. Stepans Trofimovičs visu lēkmes laiku atradās pusnemaņā; reizēm viņam it kā šķita, ka kāds liek patvāri, ka viņu ar kaut ko dzirda (ar aveņu tēju), ar kaut ko silda vēderu un krūtis. Bet Stepans Trofimovičs gandrīz ik brīdi juta, ka viņa atrodas tepat līdzās, ka tā ir viņa, kas nāk un iet, izceļ viņu no gultas un atkal nogulda. Ap pulksten trijiem naktī Stepanam Trofimovičam kļuva vieglāk; viņš piecēlās, pārlaida kājas pār gultas malu un, ne par ko nedomādams, nokrita viņas priekšā uz grīdas. Tā vairs nebija nesenā ceļu locīšana: viņš gluži vienkārši nokrita Sofjai Matvejevnai pie kājām un skūpstīja viņas drēbju vīles…

— Rimstieties, es nemaz neesmu tā vērta, — viņa lūdzās, cenzdamās iecelt viņu gultā.

— Mana glābēja, — viņš godbijīgi salika rokas viņas priekšā. — Vous êtes noble comme une marquise. Es esmu nelietis! Ak, es visu mūžu esmu bijis bezgodis…

— Nomierinieties, — lūdzās Sofja Matvejevna.

— Es jums pirmīt visu sameloju — slavas un ārišķības dēļ, aiz gara laika, sameloju visu, visu līdz pēdējam vārdam, ak, es nelietis, nelietis!

Tā holerīna pārgāja citā lēkmē — histēriskā pašnosodīšanā. Esmu jau pieminējis šīs lēkmes, runājot par viņa vēstulēm Varvarai Petrovnai. Viņš pēkšņi atcerējās Ļizu, sastapšanos vakarrīt.

— Tas bija tik šausmīgi, un — droši vien bija notikusi kāda nelaime, bet es nepajautāju, nenoskaidroju! Es domāju tikai par sevi! Ak, kas ar viņu noticis, vai jūs nezināt, kas ar viņu noticis? — viņš lūdzās Sofju Matvejevnu.

Pēc tam viņš zvērēja, ka «nekļūšot neuzticīgs», ka atgriezīšoties pie viņas (tas ir, pie Varvaras Petrovnas).

— Mēs iesim (tas ir, atkal kopa ar Sofju Matvejevnu) pie viņas nama durvīm katru dienu, kad viņa sēdīsies karietē, lai no rīta pavizinātos, un klusi raudzīsimies… Ak, es gribu, lai viņa man iesit pa otru vaigu, gribu no visas sirds! Es viņai pagriezīšu otru vaigu comme dans votre livre!2 Es tikai tagad, tikai tagad saprotu, ko nozīmē pagriezt otru vaigu. Nekad agrāk es to nebiju sapratis!

1 Jūs esat cēla kā marķīze. (Franču vai.)

2 kā jūsu grāmatā (franču vai).

Sofjai Matvejevnai pienāca divas baigas mūža dienas; viņa vēl tagad atceras tās ar šausmām. Stepans Trofimovičs bija saslimis tik nopietni, ka nevarēja braukt ar kuģi, kas toreiz pienāca tieši divos pēc pusdienas; bet viņa nebija spējīga atstāt viņu vienu un arī neaizbrauca uz Spasovu. Kā Sofja Matvejevna stāstīja, viņš pat ļoti nopriecājies, ka kuģis aizgājis.

— Tas ir jauki, tas ir lieliski, — viņš nomurmināja, gultā gulēdams, — es visu laiku baidījos, ka mēs aizbrauksim. Te ir tik labi, te ir vislabāk… Jūs mani neatstāsiet? Ak, jūs taču neesat mani atstājusi!

«Te» tomēr nebija nemaz tik labi. Stepans Trofimovičs nekā negribēja zināt par viņas grūtībām; viņa galva bija pilna vienīgi ar fantāzijām. Bet savu slimību viņš uzskatīja par kaut ko pārejošu, par sīkumu un nedomāja par to nemaz, bet domāja tikai, kā viņi ies un pārdos «šīs grāmatas». Viņš lūdza Sofju Matvejevnu palasīt priekšā evaņģēliju.

— Es sen jau neesmu lasījis… oriģinālā. Kāds var kaut ko pajautāt, un es kļūdīšos; vajag taču sagatavoties.

Viņa apsēdās līdzās un atvēra grāmatu.

— Jūs skaisti lasāt, — viņš to pātrauca jau pēc pirmās rindas. — Es redzu, redzu, ka neesmu kļūdījies! — viņš piebilda neskaidri, bet jūsmīgi. Un vispār viņš visu laiku nepārtraukti jūsmoja. Viņa izlasīja kalna sprediķi.

— Assez, assez, mon enfantpietiek … Vai tiešām jūs domājot, ka ar to nepietiek!

Un Stepans Trofimovičs bezspēkā aizvēra acis. Viņš bija ļoti vārgs, bet vēl nezaudēja samaņu. Sofja Matvejevna piecēlās, domādama, ka viņš grib iemigt. Bet Stepans Trofimovičs viņu atturēja.

— Mans draugs, es visu mūžu esmu melojis. Pat tad, kad runāju patiesību. Es nekad neesmu runājis patiesības labad, bet vienīgi sevis dēļ, es to zināju arī agrāk, bet tikai tagad redzu… Ak, kur ir tie draugi, kurus esmu visu mūžu apvainojis ar savu draudzību? Un visi, un visi! Savez-vous2, es varbūt meloju arī pašreiz; droši vien meloju arī pašreiz. Galvenais tas, ka es pats sev ticu, kad meloju. Visgrūtākais ir dzīvot pasaulē un nemelot … un… un neticēt saviem paša meliem, jā, jā, tieši tā! Bet pagaidiet, par visu to runāsim vēlāk… Mēs būsim kopā, kopā! — viņš jūsmīgi piebilda.

— Stepan Trofimovič, — Sofja Matvejevna bikli palūdza, — vai neaizsūtīt uz «guberņu» pēc daktera?

Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts.

— Kāpēc? Est-ce que je suis si malada? Mais rieri de sérieux. Un kam mums vajadzīgi sveši cilvēki? Dabūs vēl zināt — un kas tad būs? Nē, nē, neviena sveša, mēs abi kopā, kopā!

Ziniet, — viņš teica pēc klusuma brīža, — palasiet man vēl kaut ko — tā uz labu laimi, kas pagadās acu priekšā.

Sofja Matvejevna atvēra grāmatu un sāka lasīt.

— Kas uzšķirsies, kas nejauši uzšķirsies, — viņš atkārtoja.

— «Un Laodiķejas draudzes eņģelim raksti…»

— Kas tas? Kas tas? No kurienes?

— Tas ir no Jāņa parādīšanās grāmatas.

— O, je m’en souviens, oui, l’Apocalypse. Lisez, lisez! Es pēc grāmatas esmu iedomājies mūsu nākotni, gribu zināt, kas iznācis; lasiet par eņģeli, par eņģeli…

— «Un Laodiķejas draudzes eņģelim raksti: tā saka tas, kas ir Àmen, tas uzticīgais un patiesīgais liecinieks, dieva radījumu iesākums. Es zinu tavus darbus, ka tu neesi ne auksts, ne karsts. Kaut jele tu būtu vai auksts vai karsts! Kad tu nu esi remdens un ne auksts, ne karsts, tad es tevi izspļaušu no savas mutes. Jo tu saki: es esmu ba-gāts un pārpāri bagāts, un man nekā nevajag; bet tu nezini, ka tu esi nelaimīgs un nožēlojams, un nabags, un akls, un kails.»

— Tas … un tas rakstīts jūsu grāmatā! — viņš iesaucās, acis zibinādams un pieceldamies puszviļus. — Es nekad neesmu zinājis šo nozīmīgo vietu! Dzirdiet: drīzāk auksts, auksts nekā remdens, nekā tikai remdens. Ak, es pierādīšu! Tikai neatstājiet, neatstājiet mani vienu pašu! Mēs pierādīsim, mēs pierādīsim!

— Es tak jūs neatstāšu, Stepan Trofimovič, nekad neatstāšu! — Sofja Matvejevna satvēra viņa rokas un saspieda, pielikdama tās pie sirds un ar asarām acīs skatīdamās uz viņu. («Tanī brīdī man viņa kļuva ļoti žēl,» viņa stāstīja.) Viņa lūpas sāka raustīties kā krampjos.

— Stepan Trofimovič, ko mēs darīsim? Vai tomēr nelaist ziņu kādam no jūsu paziņām vai varbūt piederīgajiem?

Bet nu viņš tā nobijās, ka Sofja Matvejevna kļuva nelaimīga par savu ieminēšanos. Trīcēdams un drebēdams viņš lūdza nesaukt nevienu un nedarīt nekā; lika to apsolīt, centās pierunāt: — Neviena, neviena! Mēs vieni paši, tikai mēs vieni paši, nous partirons ensemble.

Ļoti slikti bija arī tas, ka saimnieki sāka uztraukties, kurnēja un piesējās Sofjai Matvejevnai. Viņa tiem samaksāja un pacentās parādīt naudu; tas uz laiku līdzēja; bet saimnieks pieprasīja Stepana Trofimoviča «uzturēšanās zīmi». Slimnieks ar augstprātīgu smaidu norādīja uz savu mazo ceļasomu; tajā Sofja Matvejevna sameklēja viņa atvaļināšanas ukazu vai ko tamlīdzīgu, ar ko viņš bija dzīvojis visu mūžu. Saimnieks nerimās un teica, ka «viņu vajag kaut kur vest prom, jo te mums nav nekāda slimnīca, bet, ja nomirs, tad vēl nez kas var iznākt; nedienas vien būs». Sofja Matvejevna ierunājās par ārstu, bet izrādījās — ja sūtītu uz «guberņu», tad tas varētu izmaksāt tik dārgi, ka jebkādas domas par ārstu bija jāatmet. Vina ar skumjām atgriezās pie sava slimnieka. Stepans Trofimovičs kļuva arvien vārgāks.

— Tagad palasiet man vēl vienu vietu… par cūkām, — viņš pēkšņi sacīja.

— Ko? — Sofja Matvejevna briesmīgi nobijās.

— Par cūkām … tas ir turpat… ces cochons … es atceros, velni iegāja cūkās un visi noslīka. Izlasiet man to katrā ziņā; es jums vēlāk pateikšu, kālab. Gribu atcerēties vārds vārdā. Man vajag vārds vārdā.

Sofja Matvejevna zināja evaņģēliju labi un tūdaļ uzmeklēja Lūkasa evaņģēlijā to pašu vietu, ko esmu licis par epigrāfu savai hronikai. Citēju to šeit vēlreiz:

«Bet tur bija liels cūku pulks ganos uz kalna, un tie viņu lūdza, ka viņš tiem atļautu ieiet tais cūkās. Un viņš tiem atļāva. Un tie velni, no tā cilvēka atstājušies, iegāja tais cūkās, un tas pulks no kraujas nogāzās ezerā un noslīka. Bet tie gani, redzējuši, kas notika, aizbēga un nogājuši to pasludināja pilsētā un ciemos. Bet tie izgāja to notikumu redzēt un nāca pie Jēzus, un atrada to cilvēku, no kā tie velni bija atstājušies, apģērbtu un prātīgu pie Jēzus kājām sēžam, un tie bijās. Un tie, kas to bija redzējuši, pasludināja viņiem, kā tas velnu apsēstais tapis pestīts.»

— Mans draugs, — Stepans Trofimovičs sacīja lielā satraukumā, — savez-vous, šī brīnišķīgā un … neparastā vieta man visu mūžu bijusi kā piedauzības akmens… dans ce livre … tā ka man šī vieta palikusi atmiņā jau no bērnības. Bet tagad man ienāca prātā kāda doma, une comparaison. Tagad man nāk prātā briesmīgi daudz domu; redziet, tas ir gluži tāpat kā ar mūsu Krieviju. Šie velni, kas iziet no slimnieka un ieiet cūkās, — tie ir visi tie trumi, visi miasmi, visi netīrumi, visi velni un velnēni, kas sakrājušies mūsu lielajā un mīļajā slimniekā, mūsu Krievijā, gadsimtu, gadsimtu laikā. Oui, cette Russie, que j’aimais toujours. Bet cildena doma un cildena griba nāks pār to no augšas tāpat kā tam velnu apsēstajam, un izies ārā visi šie velni, visi netīrumi, visi tie draņķi, kas to pārklājuši kā pūžņi… un paši lūgsies, lai ļauj tiem ieiet cūkās. Un varbūt ir jau iegājuši. Tie esam mēs, mēs un tie, un Petruša… et les autres avec lui/ un es varbūt pirmais, priekšgalā, un mēs, neprātīgie un velnu apsēstie, iegāzīsimies no kraujas ezerā un visi noslīksim, un to mums arī vajadzētu, tāpēc ka to vien vēl mēs spējam. Bet slimnieks izveseļosies un «sēdīsies pie Jēzus kājām» … un visi skatīsies un brīnīsies. Mīļā, vous comprendrez après, , bet tagad tas mani stipri nodarbina… Vous comprendrez après… Nous comprendrons ensemble6.

Viņš sāka murgot un beidzot zaudēja samaņu. Tā tas turpinājās arī visu nākošo dienu. Sofja Matvejevna sēdēja pie viņa un raudāja, jau trešo nakti nebija tikpat kā nemaz gulējusi un vairījās rādīties acīs saimniekiem, kas — viņa to nojauta — bija jau kaut ko pasākuši. Glābiņā nāca tikai trešajā dienā. No rīta Stepans Trofimovičs pa-modās, pazina Sofju Matvejevnu un sniedza roku. Viņa, cerības lolodama, pārmeta krustu. Viņam gribējās paskatīties pa logu. — Tiens, un lac, — viņš sacīja, — ak mans dievs, es vēl nebiju to redzējis… — Šai brīdī pie ārdurvīm norībēja kāda ekipāža, un mājā sacēlās neparasta varza.

III

Pati Varvara Petrovna bija piebraukusi četrvietīgā četrjūga karietē kopā ar diviem sulaiņiem un Darju Pavlovnu. Brīnums bija noticis vienkārši: Aņisims, kas aiz ziņkārības beidzās vai nost, ieradies pilsētā, otrajā dienā aizgāja tomēr uz Varvaras Petrovnas māju un izpļāpāja kalpotājiem, ka sastapis Stepanu Trofimoviču vienu pašu sādžā, ka zemnieki redzējuši viņu vienu ejam kājām pa lielceļu, bet ka caur Ustjevu uz Spasovu viņš devies jau divatā ar Sofju Matvejevnu. Tā kā Varvara Petrovna savukārt bija jau briesmīgi uztraukusies un kā varēdama meklēja savu aizbēgušo draugu, par Aņisimu tūdaļ ziņoja viņai. Uzklausījusi Aņisimu un, galvenais, sīki izprašņājusi, kā viņš aizbraucis uz Ustjevu vienā puskarietē ar kaut kādu Sofju Matvejevnu, viņa acumirklī saposās un uz karstām pēdām aizlaida uz Ustjevu. Par Stepana Trofimoviča slimību viņai nebija vēl ne jausmas.

Atskanēja Varvaras Petrovnas skarbā un pavēlošā balss; pat saimnieki nobijās. Viņa bija apstājusies tikai tāpēc, lai painformētos un iztaujātu, būdama pārliecināta, ka Stepans Trofimovičs jau sen ir Spasovā; bet, dabūjusi zināt, ka viņš šeit un slims, satraukta ienāca istabā.

— Nu, kur viņš ir? Af tā esi tu! — viņa uzkliedza, ieraudzījusi Sofju Matvejevnu, kas tieši tobrīd parādījās otras istabas durvīs. — Es no tavas nekaunīgās sejas nopratu, ka tā esi tu. Prom, neliete! Lai pat viņas smakas vairs nebūtu mājā! Dzīt viņu prOm, citādi es tevi, mīļā, ietupināšu cietumā uz visiem laikiem. Pagaidām ievietot un apsargāt viņu otrā mājā. Pilsētā viņa jau reiz sēdējusi cietumā, pasēdēs vēl. Un, lūdzu tevi, saimniek, neuzdrošinies nevienu laist iekšā, kamēr es te atrodos. Es esmu ģenerāliene Stavrogina un aizņemu visu māju. Bet tu, mīļā, man par visu atbildēsi.

Pazīstamā balss satrauca Stepanu Trofimoviču. Viņš sāka trīcēt. Bet Varvara Petrovna bija jau iegājusi nodalījumā aiz starpsienas. Acis zibinādama, viņa ar kāju pavilka klāt krēslu un, atzvēlusies tajā, uzkliedza Dašai:

— Pagaidām izej ārā un pakavējies pie saimniekiem. Kas tā par ziņkārību? Un durvis aizver labi cieši.

Kādu laiku viņa klusēdama un ar tādu kā plēsoņas skatienu lūkojās Stepana Trofimoviča izbiedētajā sejā.

— Nu, kā klājas, Stepan Trofimovič? Kā izpriecājāties? — viņa pēkšņi izgrūda ar negantu ironiju.

— Chère, — Stepans Trofimovičs pārbijies murmināja, — es iepazinu krievu īsteno dzīvi… Et je prêcherai l’Evangile…

— Ak, jūs nekaunīgais, nepateicīgais cilvēks! — viņa iesaucās, sasitusi rokas. — Jums nepietika ar to, ka apkaunojāt mani; jūs vēl sapināties … Ak, vecais, nekaunīgais izvirtuli!

— Chère …

Balss viņam aprāvās, un viņš nespēja izteikt ne vārda, tikai skatījās, aiz šausmām iepletis acis.

— Kas viņa tāda ir?

— C’est un ange… C’était plus qu’un ange pour moi,2 viņa visu nakti… Ak, nekliedziet, nebiedējiet viņu, chère, chère …

Varvara Petrovna pēkšņi, krēslu dārdinādama, pielēca kājās, atskanēja viņas izbaiļu kliedziens: «Ūdeni, ūdeni!» Lai gan Stepans Trofimovičs bija jau attapies, Varvara Petrovna joprojām trīcēja aiz bailēm un bāla skatījās uz viņa pārvērsto seju: tikai tagad Varvara Petrovna pirmoreiz saprata, cik stipri slims viņš bija.

— Darja, — viņa pēkšņi sāka čukstēt Darjai Pavlovnai, — nekavējoties pēc ārsta, pēc Zalcfiša, lai Jegoričs brauc tūliņ; lai te salīgst zirgus, bet pilsētā paņem citu karieti, ar ko braukt šurp. Lai naktī būtu jau šeit.

Daša metās izpildīt pavēli. Stepans Trofimovičs joprojām skatījās plati ieplestām, izbiedētām acīm; viņa bālās lūpas trīcēja.

— Pagaidi, Stepan Trofimovič, pagaidi, mīļais! — Varvara Petrovna centās to pierunāt kā bērnu, — nu pagaidi taču, pagaidi, tūliņ atgriezīsies Darja un… Ak mans dievs, saimniec, saimniec, nāc kaut vai tu, mīļā!

Nepacietībā viņa pati aizsteidzās pie saimnieces.

— Tūliņ, uz vietas saukt to atkal atpakaļ! Lai viņa nāk atpakaļ, atpakaļ!

Par laimi, Sofja Matvejevna vēl nebija paguvusi atstāt māju un ar savu maisu un sainīti vēl tikai gāja ārā pa vārtiem. Viņu atsauca atpakaļ. Sofja Matvejevna bija tā nobijusies, ka pat kājas un rokas trīcēja. Varvara Petrovna satvēra viņu aiz rokas kā vanags cāli un steigšus ievilka pie Stepana Trofimoviča.

— Nu, še jums viņa. Es taču neesmu viņu apēdusi. Jūs domājāt, ka es viņu jau būšu apēdusi.

Stepans Trofimovičs satvēra Varvaras Petrovnas roku, pielika to pie acīm un sāka raudāt pilnā balsī, slimīgi, kā lēkmē.

— Nu, nomierinies, nomierinies, nu, mīļais! Ak mans dievs, no-mie-ri-nie-ties taču! — viņa neganti uzkliedza. — Ak tu mocītājs, mocītājs, mans pastāvīgais mocītājs!

— Mīļā, — Stepans Trofimovičs beidzot nočukstēja, pievērsdamies Sofjai Matvejevnai, — uzkavējieties, mīļā: tur, es te gribu ko teikt…

Sofja Matvejevna tūdaļ pasteidzās iziet ārā.

— Chérie, chérie…1 — viņam trūka elpas.

— Pagaidiet, nerunājiet, Stepan Trofimovič, mazliet pagaidiet, kamēr būsiet atpūties. Te būs ūdens. Nu pagaidiet taču!

Viņa atkal apsēdās uz krēsla. Stepans Trofimovičs stingri turēja viņas roku. Varvara Petrovna ilgi neļāva viņam runāt. Stepans Trofimovičs pielika viņas roku pie lūpām un sāka to skūpstīt. Viņa sakoda zobus un skatījās kaut kur kaktā.

— Je vous aimais,2 — viņam beidzot izlauzās no krūtīm. Nekad Varvara Petrovna nebija dzirdējusi no viņa tādus vārdus un tā izrunātus.

— Hm, — viņa par atbildi norūca.

— Je vous aimais, toute ma vie… vingt ans!3

Viņa joprojām klusēja — minūtes divas trīs.

— Bet, kad gatavojies precēt Dašu, iesmaržojies… — viņa pēkšņi noteica briesmīgā čukstā. Stepans Trofimovičs sastinga.

— Jaunu kaklasaiti apsēji…

Atkal minūtes divas ilgs klusums.

! Dārgā, dārgā … (Franču vai.)

2 Es jiis mīlēju (iranču vai.).

8 Es jūs mīlēju visu mūžu… divdesmit gadus! (Franču va/.)

— Cigāru atceraties?

— Mans draugs, — viņš šausmās nočukstēja.

— Cigāru — vakarā — pie loga… mēness spīdēja … pēc lapenes … Skvorešņikos? Vai atceries, vai atceries? — Viņa pielēca kājās, saķēra aiz abiem stūriem spilvenu un kratīja to kopā ar viņa galvu. — Vai atceries, tukšais, tukšais, negodīgais, mazdūšīgais, vienmēr, vienmēr tukšais cilvēk! — viņa šņāca niknā čukstā, valdīdamās, lai nekliegtu. Beidzot pameta viņu un nokrita uz krēsla, aizklājusi ar rokām seju. — Pietiek! — viņa noskaldīja izsliedamās. — Divdesmit gadi pagājuši, tos vairs nevar atsaukt; muļķe esmu arī es.

— Je vous aimais. — Viņš atkal salika rokas.

— Nu ko tu man vienmēr tikai aimais un aimais! Pietiek! — Viņa atkal uzlēca kājās. — Un, ja jūs tūliņ neiemigsiet, tad es… Jums vajadzīgs miers; gulēt, tūliņ gulēt, aizveriet acis! Ak mans dievs, viņš varbūt grib brokastot! Ko jūs ēdat? Ko viņš ēd? Ak mans dievs, kur ir tā? Kur ir viņa?

Sākās kņada. Bet Stepans Trofimovičs vārgā balsī nomurmināja, ka viņš tiešām pagulētu une heure, bet pēc tam un bouillon, un thé … enfin il est si heureux. Viņš atgūlās un tiešām it kā iemiga (droši vien izlikās). Varvara Petrovna pagaidīja un uz pirkstgaliem izgāja istabas otrā nodalījumā.

Viņa apsēdās saimnieku istabā, saimniekus izdzina ārā un pavēlēja Dašai atvest šurp to. Sākās stingra pratināšana.

— Tagad stāsti, mīļā, sīki jo sīki; apsēdies līdzās, tā. Nu?

— Es Stepanu Trofimoviču sastapu …

— Pag, ciet klusu. Brīdinu tevi: ja tu ko samelosi vai noslēpsi, es tevi zemē ietriekšu. Nu?

— Es ar Stepanu Trofimoviču … tiklīdz ierados Hatovā … — Sofja Matvejevna cīnījās ar elpas trūkumu.

— Pag, ciet klusu, uzgaidi; ko tu ber? Vispirms — kas tu pati esi par putnu?

Tā viņai — gan ļoti īsos vārdos — izstāstīja par sevi, sākot ar Sevastopoli. Varvara Petrovna, izslējusies krēslā,

noklausījās klusēdama, stingri un neatlaidīgi skatīdamās stāstītājai acīs.

— Kāpēc esi tik nobijusies? Ko skaties grīdā? Man patīk tādi, kas skatās taisni un ar mani strīdas. Turpini.

Sofja Matvejevna izstāstīja par sastapšanos, par grāmatām, par to, kā Stepans Trofimovičs cienājis sievišķi ar šņabi…

— Tā, tā, nepiemirsti nevienu sīkumu, — Varvara Petrovna uzmundrināja. Beidzot Sofja Matvejevna izstāstīja, kā braukuši un kā Stepans Trofimovičs visu laiku runājis, «jau pavisam slims būdams», bet šeit par savu dzīvi no paša sākuma stāstījis pat vairākas stundas.

— Izstāsti par dzīvi.

Sofja Matvejevna pēkšņi sastomījās un pavisam apmulsa.

■ — Par to nu es neprotu izstāstīt, — viņa noteica, gandrīz vai raudādama, — un es arī tikpat kā nekā nesapratu.

— Tu melo — kaut ko tomēr varēji saprast.

— Viņš ilgi stāstīja par kādu dižciltīgu, tumšmatainu dāmu. — Sofja Matvejevna briesmīgi nosarka, ievērojusi, ka Varvarai Petrovnai ir gaiši mati un ka tā nepavisam neizskatās pēc tumšmates.

— Tumšmatainu? Ko tad īsti stāstīja? Nu, runā!

— Par to, ka šī dižciltīgā dāma bijusi viņā dikti iemīlējusies — visu mūžu, veselus divdesmit gadus, bet neparko neuzdrošinājusies atklāt savas jūtas un kaunējušies no viņa, tāpēc ka bijusi stipri resna …

— Muļķis! — Varvara Petrovna domīgi, bet noteikti noskaldīja.

Sofja Matvejevna jau gauži raudāja.

— Es neprotu to tā labi izstāstīt, tāpēc ka pati dikti baiļojos par viņu un nevarēju nekā saprast, jo viņš ir tik gudrs …

— Par viņa gudrību tādai zosij kā tu nav ko spriest. Roku piedāvāja?

Stāstītāja sāka trīcēt.

— Samīlējās tevī? Stāsti! Piedāvāja tev roku? — Varvara Petrovna uzkliedza.

— Tā jau gandrīz bija, — Sofja Matvejevna ieraudājās. — Tikai es viņa slimības dēļ to neņēmu par pilnu, — viņa stingri piebilda, paceldama acis.

— Kā tevi sauc: vārds, tēva vārds?

— Sofja Matvejevna.

— Nu tad zini, Sofja Matvejevna, ka tas ir vismazvērtīgākais, vistukšākais cilvēciņš… Ak kungs, ak kungs! Par nelieti mani uzskati?

Tā iepleta acis.

— Par nelieti, par tirānu? Par tādu, kas izpostījusi viņa dzīvi?

— Kā tad tas var būt, ja jūs pati raudat?

Varvarai Petrovnai tiešām bija asaras acīs.

— Nu, sēsties, sēsties, nebaidies. Paskaties man vēlreiz acīs, taisni acīs; ko nosarki? Daša, panāc šurp, paskaties uz viņu: kā tev šķiet, vai sirds viņai tīra…

Un Sofjai Matvejevnai par brīnumu, bet varbūt par vēl lielākām bailēm, Varvara Petrovna paplikšķināja viņai vaigu.

— Žēl tikai, ka muļķe. Pārāk liela muļķe, kaut arī vairs nav tik jauna. Labi, mīļā, es par tevi parūpēšos. Redzu, ka blēņas vien ir. Dzīvo pagaidām tepat netālu, istabu tev noīrēs, bet no manis saņemsi uzturu un visu … kamēr saukšu.

Sofja Matvejevna izbailēs ieminējās, ka viņai jāsteidzoties.

— Nekur tev nav jāsteidzas. Visas tavas grāmatas es atpērku, bet tu paliec šeit. Ciet klusu — bez ierunām. Ja es nebūtu atbraukusi, tu taču tik un tā nebūtu viņu atstājusi?

— Neparko nebūtu viņu atstājusi, — Sofja Matvejevna klusi un stingri noteica, acis slaucīdama.

Ārstu Zalcfišu atveda tikai vēlu naktī. Tas bija visai cienījama izskata vecītis un diezgan pieredzējis praktiķis, kas nesen sakarā ar kādu ambiciozu strīdu ar priekšniecību bija zaudējis mūsu pilsētā savu dienesta vietu. Varvara Petrovna kopš tā brīža visiem spēkiem bija sā-kusi viņu «protežēt». Viņš izmeklēja slimnieku rūpīgi, iztaujāja un uzmanīgi paskaidroja Varvarai Petrovnai, ka «cietēja» stāvoklis slimības komplikāciju dēļ esot visai šaubīgs un ka varot sagaidīt «pat visļaunāko». Varvara Petrovna, kas divdesmit gados bija atradusi pat no domas, ka Stepanam Trofimovičam personīgi varētu gadīties kas nopietns un bīstams, bija dziļi satriekta un pat nobālēja.

— Vai tiešām nav nekādu cerību?

— Vai tas maz iespējams, ka nebūtu gluži nekādu cerību, tomēr…

Varvara Petrovna negāja gulēt visu nakti un tikko sagaidīja rītu. Līdzko slimnieks atvēra acis un nāca pie samaņas (pagaidām viņš bija pie pilnas saprašanas, kaut arī ar katru stundu kļuva vārgāks), viņa piegāja tam klāt un teica ar vislielāko noteiktību:

— Stepan Trofimovič, jābūt sagatavotam uz visu. Esmu aizsūtījusi pēc garīdznieka. Jums jāizpilda pienākums…

Zinādama viņa uzskatus, Varvara Petrovna stipri baidījās, ka viņš neatsakās. Stepans Trofimovičs paskatījās ar izbrīnu.

— Blēņas, blēņas! — Varvara Petrovna iesaucās, domādama, ka viņš jau atsakās. — Tagad nav laika jokus dzīt. Pietiek muļķoties.

— Bet… vai tad es esmu jau tik slims?

Stepans Trofimovičs domīgi piekrita. Un vispār es ar lielu izbrīnu vēlāk dabūju no Varvaras Petrovnas zināt, ka viņš nemaz nav baidījies no nāves. Varbūt gluži vienkārši nenoticēja un joprojām uzskatīja savu slimību par niekiem.

Stepans Trofimovičs izsūdzēja grēkus un iebaudīja svēto vakarēdienu ļoti labprāt. Visi — arī Sofja Matvejevna un pat sulaiņi — nāca apsveikt viņu sakarā ar svētā vakarēdiena iebaudīšanu. Itin visi apvaldīti raudāja, skatīdamies uz viņa iekritušo un izmocīto seju un bālajām, trīcošajām lūpām.

— Oui, mes amis, es tikai brīnos, ka jūs tā… rūpējaties. Rīt es droši vien celšos augšā un mēs… dosimies prom … Toute cette cérémonie2… kuru es, protams, pienācīgi novērtēju … bija …

— Lūdzu jūs, svētais tēvs, katrā ziņā palikt pie slimnieka, — Varvara Petrovna steigšus apturēja garīdznieku, kas bija jau novilcis savu tērpu. — Tiklīdz pasniegs tēju, lūdzu jūs nekavējoties sākt runāt par dievu, lai viņā uzturētu ticību.

Garīdznieks sāka runāt; visi sēdēja vai stāvēja ap slimnieka gultu.

— Mūsu grēcīgajos laikos, — garīdznieks svinīgi iesāka, turēdams rokās tasi tējas, — ticība visaugstākajam ir

vienīgais cilvēces patvērums visās bēdās un dzīves pārbaudījumos, kā arī cerība uz taisnajiem apsolīto mūžīgo dzīvošanu …

Stepans Trofimovičs it kā atplauka; viegls smaids pavīdēja viņa lūpās.

— Мол père, je vous remercie, et vous êtes bien bon, mais…

— Nepavisam ne mais, nekādu mais! — Varvara Petrovna iesaucās, uzlēkdama no krēsla. — Svētais tēvs, — viņa pievērsās garīdzniekam, — tas, tas ir tāds cilvēks, tas ir tāds cilvēks… ka pēc stundas viņam atkal vajadzēs atlaist grēkus! Tas ir tāds cilvēks!

Stepans Trofimovičs atturīgi pasmaidīja.

— Mani draugi, — viņš sacīja, — dievs jau tāpēc vien man nepieciešams, ka tā ir vienīgā būtne, kuru var mūžīgi mīlēt…

Vai nu viņš patiešām noticēja, vai svinīgā sakramenta ceremonija bija viņu aizkustinājusi un saasinājusi viņa mākslinieka dabas jūtīgumu, bet viņš stingri un, kā stāsta, ar lielu izjūtu izteica dažus vārdus, kas bija tiešs pretstats viņa agrākajiem uzskatiem.

— Mana nemirstība jau tāpēc vien nepieciešama, ka dievs negribēs rīkoties netaisnīgi un pavisam noslāpēt to mīlestību uz viņu, kas reiz uzliesmojusi manā sirdī. Un kas gan ir dārgāks par mīlestību? Mīlestība ir pārāka par dzīvību, mīlestība ir dzīvības kronis, un kā tas būtu iespējams, ka dzīvība nebūtu tai pakļauta? Ja es viņu esmu iemīlējis un priecājies par savu mīlestību — vai tad iespējams, ka viņš izdzēstu ir mani, ir manu prieku un pārvērstu mūs par nulli? Ja dievs ir, tad ari es esmu nemirstīgs! Voilà ma profession de foi.

— Dievs ir, Stepan Trofimovič, es jums galvoju, ka ir, — Varvara Petrovna lūdzās, — atsakieties, kaut reizi mūžā atmetiet visas savas muļķības! (Viņa laikam nebija gluži sapratusi viņa profession de foi.)

— Mans draugs, — viņš iejūsminājās arvien vairāk, lai gan balss bieži aprāvās, — mans draugs, kad es sapratu … ko nozīmē pagriezt vaigu, tad… es sapratu vēl šo to… J’ai menti toute ma vie, visu mūžu, visu mūžu!

Es gribētu … bet par to rit… Rīt mēs visi dosimies prom.

Var vara Petrovna sāka raudāt. Viņš kādu meklēja ar acīm.

— Te viņa ir, viņa ir šeit! — Varvara Petrovna satvēra Sofju Matvejevnu aiz rokas un pieveda viņam klāt. Viņš aizkustināts pasmaidīja.

— Ak, es ļoti vēlētos atkal dzīvot! — viņš iesaucās ārkārtīgā enerģijas uzplūdumā. — Katrai minūtei, katram mirklim cilvēka dzīvē jābūt svētlaimes pilnam… jābūt, katrā ziņā jābūt! Paša cilvēka pienākums ir gādāt, lai tas tā būtu; tas ir viņa uzdevums — apslēpts, bet tas katrā ziņā pastāv… Ak, es vēlētos redzēt Petrušu… un viņus visus… un Šatovu!

Piebildīšu, ka par Šatovu vēl nekā nezināja ne Darja Pavlovna, ne Varvara Petrovna, ne pat Zalcfišs, kas beidzamais bija atbraucis no pilsētas.

Stepans Trofimovičs uztraucās arvien vairāk, uztraupās slimīgi, pāri saviem spēkiem.

— Jau tā pastāvīgā doma vien, ka eksistē kaut kas neizmērojami taisnīgāks un laimīgāks nekā es, piepilda visu manu būtni ar neizmērojamu maigumu un — slavu, lai es būtu kas būdams un darītu ko darīdams! Daudz vairāk nekā pašam būt laimīgam cilvēkam nepieciešams zināt un ik brīdi ticēt tam, ka kaut kur pastāv pilnīga un miera pilna laime visiem un visam kam … Cilvēces esamības pamats ir nepieciešamība cilvēkam vienmēr noliekt galvu neizmērojami diženā priekšā. Ja cilvēkiem atņemtu šo bezgalīgi diženo, tad viņi vairs negribētu dzīvot un nomirtu izmisumā. Neizmērojamais un bezgalīgais ir cilvēkam tikpat nepieciešams kā tā mazā planēta, uz kuras viņš mīt… Mani draugi, visi, visi, — lai dzīvo Dižā Doma! Mūžīgā, neizmērojamā Doma! Ikvienam cilvēkam, lai tas būtu kas būdams, jānoliec galva tā priekšā, kas ir Dižā Doma! Pat vismuļķīgākajam cilvēkam vajadzīgs vismaz kaut kas dižens. Petruša … Ak, kā es gribu viņus visus atkal redzēt! Viņi nezina, nezina, ka arī viņos ietverta tā pati mūžīgā Dižā Doma!

Ārsts Zalcfišs nebija klāt, kad notika ceremonija. Pēkšņi ienācis iekšā, viņš pārbijās un izklīdināja sapulci, uzstādams, lai slimnieku neuztrauc.

Stepans Trofimovičs nomira pēc trim dienām, bet jau pilnīgā nesamaņā. Viņš it kā klusi izdzisa, gluži kā izdegusi svece. Varvara Petrovna, nokārtojusi turpat uz vietas apstāvēšanu, pārveda sava nabaga drauga līķi uz Skvorešņikiem. Viņa kaps atrodas iežogotā baznīcas sētā un jau pārklāts ar marmora plāksni. Uzraksta gravēšana un metāla žodziņa uzstādīšana atstāta uz pavasari.

Varvara Petrovna bija projām no pilsētas pavisam dienas astoņas. Kopā ar viņu, sēdēdama līdzās karietē, atbrauca arī Sofja Matvejevna, kura, kā liekas, apmetās pie viņas uz visiem laikiem. Piebildīšu, ka, līdzko Stepans Trofimovičs bija zaudējis samaņu (tanī pašā rītā), Varvara Petrovna nekavējoties izraidīja Sofju Matvejevnu pavisam ārā no istabas un kopa slimnieku līdz beigām viena pati, bet, tiklīdz viņš bija izlaidis garu, tūliņ pasauca Sofju Matvejevnu. Nekādus iebildumus pret savu priekšlikumu (pareizāk sakot, pavēli) apmesties uz visiem laikiem Skvorešņikos viņa no pārbiedētās Sofjas Matvejevnas negribēja ne dzirdēt.

— Blēņas! Es pati iešu kopā ar tevi pārdot evaņģēliju! Man tagad pasaulē vairs neviena nav!

— Jums tomēr ir dēls, — aizrādīja Zalcfišs.

— Man nav dēla! — Varvara Petrovna atcirta, un tas izskanēja kā pareģojums.

Astotā nodaļa NOSLĒGUMS.

Visas notikušās nekrietnības un noziegumi atklājās visai drīz, drīzāk, nekā Pjotrs Stepanovičs bija domājis. Sākās ar to, ka nelaimīgā Marja Ignatjevna vīra noslepkavošanas naktī pamodās pirms rītausmas un ārkārtīgi uztraucās, neredzēdama viņu tuvumā. Pie viņas naktī pārgulēja Arinas Prohorovnas salīgtā apkalpotāja. Tā nekādi nespēja viņu nomierināt un, tiklīdz sāka svīst gaismiņa, aizsteidzās pēc pašas Arinas Prohorovnas, apgalvodama slimniecei, ka tā zinot, kur viņas vīrs atrodoties un kad būšot mājās. Pa to laiku arī Arina Prohorovna bija zināmā mērā norūpējusies: no vīra viņa jau bija dabūjusi zināt par nakts briesmu darbu Skvorešņikos. Vīrs pārnāca mājās tikai ap pulksten vienpadsmitiem naktī šausmīgā garastāvoklī un izskatā; rokas lauzīdams, viņš iekrita knūpus gultā un visu laiku atkārtoja, kratīdamies konvulsīvās raudās: «Tā nu nevajadzēja; tā nu gan nevajadzēja!» Arinai Prohorovnai, kas plijās virsū, viņš, protams, beidzot atzinās — gan tikai viņai vienīgajai visā mājā. Tā atstāja viņu gultā, stingri piekodinājusi: ja viņš gribot pinkšķēt, tad lai vismaz iebāžot galvu spilvenā, tā ka neviens nedzird, un ka viņš būšot muļķis, ja rīt kaut ko izrādīšot. Viņa tomēr pārdomāja dzirdēto un tūliņ sāka katram gadījumam savest kārtībā māju: nevajadzīgos dokumentus, grāmatas, pat varbūt proklamācijas paguva noslēpt vai pilnīgi iznīcināt. To darīdama, nosprieda, ka viņai pašai, viņas māsai, krustmātei un studentei, bet varbūt arī lutausim brālim patiesībā nav ko sevišķi baidīties. Kad uz rīta pusi pie Arinas Prohorovnas atsteidzās kopēja, viņa, daudz nedomādama, devās pie Marjas Ignatjevnas. Arinai Prohorovnai pašai briesmīgi gribējās drīzāk uzzināt, vai tā ir patiesība, ko vakar baiļu pilnos un neprātīgos čukstos, kuri izklausījās pēc murgiem, viņai bija pastāstījis vīrs par Pjotra Stepanoviča vispārības labā iecerētajiem nodomiem attiecībā uz Kirillovu.

Bet viņa ieradās pie Marjas Ignatjevnas jau par vēlu: aizsūtījusi apkalpotāju un palikusi viena, tā nebija nocietusies, piecēlusies no gultas un, uzrāvusi mugurā šādus tādus apģērba gabalus, kas pagadījās pa rokai, liekas, kaut ko ļoti plānu un vēlam rudenim nepiemērotu, devusies pati uz sētas māju pie Kirillova, domādama, ka viņš varbūt labāk par visiem varēs sniegt ziņas par vīru. Var iedomāties, kādu iespaidu uz nedēļnieci atstāja tas, ko viņa tur ieraudzīja. Raksturīgi, ka viņa netika izlasījusi Kirillova pirmsnāves zīmīti, kas atradās uz galda redzamā vietā; protams, izbailēs viņa to nemaz nebija pamanījusi. Viņa ieskrēja savā istabiņā, paķēra bērniņu un devās ar to ārā no mājas un prom pa ielu. Rīts bija drēgns, miglains. Gājējus viņa šajā nomaļajā ielā nesastapa. Marja Ignatjevna aizelsdamās skrēja pa aukstiem un staigniem dubļiem un beidzot sāka klauvēt pie mājām; vienā mājā durvis nemaz neatvēra, otrajā ilgi nevēra vaļā; aiz nepacietības viņa negaidīja, kamēr atvērs, un sāka klauvēt pie trešās mājas. Tā bija mūsu tirgotāja Titova māja. Te viņa sacēla lielu kņadu, kliedza un nesakarīgi apgalvoja, ka «viņas vīrs nogalināts». Par Šatovu un par viņa dzīvi Titovi šo to zināja; viņus pārņēma šausmas, redzot, ka viņa, kā pati izteicās, vēl tikai vakar dzemdējusi, skrien tik plāni apģērbta un tādā aukstuma pa ielām ar gandrīz kailu bērniņu uz rokām. Sākumā Titovi nodomāja, ka viņa tikai murgo, jo vairāk tāpēc, ka nekādi nevarēja izdibināt, kurš nogalināts: Kirillovs vai viņas vīrs. Marja Ignatjevna, nopratusi, ka viņai netic, gribēja skriet tālāk, bet viņa ar varu atturēta un, kā stāsta, esot briesmīgi kliegusi un rāvusies ārā. Titovu ļaudis aizgāja uz Fiļipova māju, un pēc divām stundām par Kirillova pašnāvību un viņa pirmsnāves zīmīti kļuva zināms visai pilsētai. Policija sāka pratināt nedēļnieci, kas vēl bija pie samaņas; un tad izrādījās, ka Kirillova zīmīti viņa nav lasījusi, bet, tieši kāpēc secinājusi, ka arī viņas vīrs nogalināts, — to no viņas nevarēja izdibināt. Viņa tikai kliedza: «Ja jau nogalināts tas, tad nogalināts arī vīrs; viņi bija kopā!» Ap pusdienas laiku viņa krita nesamaņā, no kuras vairs neattapās, un nomira pēc kādām trim dienām. Apsaldētais bērniņš nomira vēl agrāk par viņu. Arina Prohorovna, neatradusi istabā Marju Ignatjevnu ar bērniņu un nopratusi, ka nu ir slikti, gribēja steigties uz mājām, bet pie vārtiem apstājās un aizsūtīja nedēļnieces kopēju «pajautāt kungam sētas mājā, vai pie viņa nav Marja Ignatjevna un vai viņš ko nezina par to». Sūtītā atgriezās, pilnā balsī kliegdama pa visu ielu. Ar slaveno argumentu «notiesās» pārliecinājusi viņu, lai nekliedz un nevienam nekā neziņo, Arina Prohorovna aizlavījās prom.

Pats par sevi saprotams, ka viņu tanī pašā rītā patraucēja kā nedēļnieces bērna saņēmēju, bet neko daudz neizdibināja: viņa ļoti lietišķi un aukstasinīgi izstāstīja visu, ko pati bija redzējusi un dzirdējusi pie Šatova, bet par notikumu teicās neko nezinām un nesaprotam.

Var iedomāties, kāda jezga gāja vaļā visā pilsētā. Jauns «notikums», atkal slepkavība! Bet nu jau bija kas cits: kļuva skaidrs, ka pastāv, tiešām pastāv slepena slepkavu, dedzinātāju, revolucionāru un dumpinieku biedrība. Šausmīgā Ļizas nāve, Stavrogina sievas noslepkavošana, pats Stavrogins, dedzināšana, balle par labu guvernantēm, izlaidība ap Jūliju Mihailovnu … Pat Stepana Trofimoviča nozušanā gribēja saskatīt katrā ziņā mīklu. Ļoti, ļoti daudz čukstēja par Nikolaju Vsevolodoviču. Uz dienas beigām dabūja zināt par Pjotra Stepanoviča nozušanu, un — dīvaini — par viņu runāja vismazāk. Bet visvairāk todien runāja «par senatoru». Pie Fiļipova mājas gandrīz visu dienu stāvēja pūlis. Tiešām — Kirillova zīmīte bija maldinājusi priekšniecību. Tā noticēja ir tam, ka Kirillovs nogalinājis Šatovu, ir «slepkavas» pašnāvībai. Priekšniecība apjuka gan, bet ne pavisam. Tā, piemēram, vārds «parks», kas tik nenoteikti bija minēts Kirillova zīmītē, nevienu nesamulsināja, kā bija cerējis Pjotrs Stepanovičs. Policija tūdaļ aizdrāzās uz Skvorešņikiem un ne tikai tāpēc, ka tur bija parks, kāda citur mūsu pilsētā nav, bet arī zināmā mērā instinktīvi, jo visas beidzamo dienu šausmas vai nu tieši, vai netieši saistījās ar Skvorešņikiem. Vismaz es tā noprotu. (Piebildīšu, ka Varvara Petrovna, neko nezinādama, agri no rīta bija aizbraukusi ķert rokā Stepanu Trofimoviču.) Pēc dažām pazīmēm līķi atrada dīķī tās pašas dienas vakarā; pašā slepkavības vietā tika atrasta Šatova cepure, ko slepkavas ārkārtīgā vieglprātībā bija aizmirsuši. Līķa apskate un medicīniskā izmeklēšana, kā arī daži secinājumi tūliņ radīja aizdomas, ka Kirillovam bijuši biedri. Noskaidrojās, ka pastā-vējusi slepena Šatova un Kirillova biedrība, kas saistīta ar proklamācijām. Kas tad bija šie biedri? Ne par vienu no mūsējiem todien nevienam vēl nebija ne jausmas. Tika noskaidrots, ka Kirillovs dzīvojis noslēgti un tik vientuļi, ka pie viņa, kā zīmītē bija teikts, daudz dienu varējis mitināties Fedjka, kuru visur cītīgi meklēja… Galvenais, visus nomāca tas, ka no lielā jucekļa nevarēja izlobīt nekā kopīga un vienojoša. Grūti iedomāties, pie kādiem secinājumiem un domu haosa būtu nonākusi mūsu pārbiedētā un panikas pārņemtā sabiedrība, ja pēkšņi — jau otrā dienā viss uzreiz nebūtu noskaidrojies, pateicoties Ļamšinam.

Viņš neizturēja. Ar viņu notika tas, ko pat Pjotrs Stepanovičs beidzot bija sācis nojaust. Viņš bija uzticēts Tolkačenko, bet pēc tam Erkelim un visu nākošo dienu nogulēja gultā — acīmredzot mierīgi, pagriezies pret sienu un neizteicis ne vārda, gandrīz vai neatbildēdams, kad viņu uzrunāja. Tā viņš visu dienu nedabūja nekā zināt, kas notiek pilsētā. Bet Tolkačenko, kuram bija ļoti labi zināms, kas notiek, pret vakaru sadomāja pamest Ļamšinu, kuru Pjotrs Stepanovičs bija uzdevis viņam uzraudzīt, un aizbraukt no pilsētas uz apriņķi, tas ir, gluži vienkārši aizbēgt; tiešām viņi bija zaudējuši prātu, kā par visiem tika pareģojis Erkelis. Piebildīšu vēl, ka arī Ļiputins tanī pašā dienā jau pirms pusdienas pazuda no pilsētas. Bet par viņa nozušanu priekšniecība uzzināja tikai otrā dienā pret vakaru, kad sāka izjautāt tieši Ļiputina ģimeni, kas bija pārbijusies par to, ka viņa tik ilgi nav mājās, bet kas aiz bailēm bija cietusi klusu. Taču turpinu par Ļamšinu. Palicis viens (Erkelis, paļaudamies uz Tolkačenko, jau agrāk bija aizgājis mājās), viņš tūdaļ izskrēja laukā un, protams, ļoti drīz dabūja zināt, par ko runā pilsētā. Neiegriezdamies pat mājās, arī viņš metās bēgt, kur kājas nes.’ Bet nakts bija tik tumša un bēgšana tik baismīga un grūta, ka, paskraidījis pa divām trim ielām, Ļamšins atgriezies mājās un ieslēdzies uz visu nakti. Pret rītu viņš laikam mēģinājis izdarīt pašnāvību, taču nekas nav iznācis. Viņš tomēr nosēdējis ieslēdzies gandrīz līdz pusdienai un — pēkšņi aizdrāzies pie priekšniecības. Stāsta, ka Ļamšins rāpojis uz ceļiem, raudājis un brēcis, skūpstījis grīdu un kliedzis, ka neesot cienīgs skūpstīt pat viņa priekšā stāvošo augsto ierēdņu zābakus. Viņu nomierinājuši un izturējušies pat laipni. Pratināšana ilgusi, kā stāsta, stundas trīs. Viņš izstāstījis visu, visu līdz pēdējam, visu, ko zinājis, visus sīkumus; nenogaidīdams jautājumus, steidzies atzīties, stāstījis pat to, kas nav bijis vajadzīgs un par ko nav taujāts. Izrādījās, ka viņš zina stipri daudz un diezgan labi apgaismo notikumus; Šatova un Kirillova traģēdija, ugunsgrēks, Ļebjadkinu nāve u. c. likās jau mazāk svarīgi jautājumi. Priekšplānā izvirzījās Pjotrs Stepanovičs, slepenā biedrība, organizācija, tīkls. Uz jautājumu: kādēļ izdarīts tik daudz slepkavību, skandālu un nekrietnību? — viņš dedzīgā steigā atbildējis: «Lai sistemātiski grautu iekārtas pamatus, lai sistemātiski demoralizētu sabiedrību un kompromitētu visus pastāvošos principus; lai visus iebiedētu, radītu haosu un tādā kārtā iedragātu sabiedrību, slimīgu un pagurušu, cinisku un neticīgu, bet bezgalīgi alkstošu pēc kādas vadošas domas un pašsaglabāšanās, pēkšņi sagrābtu savās rokās, paceļot dumpja karogu un balstoties uz veselu tīklu piecnieku, kas pa to laiku būs darbojušies, vervējuši piekritējus, praktiski meklējuši visas vājās vietas un izraudzījušies paņēmienus, ko varētu likt lietā.» Viņš nobeidza, ka šeit, mūsu pilsētā, Pjotrs Stepanovičs rīkojis tikai pirmo šādu sistemātisku nekārtību mēģinājumu, tā sakot, pārbaudījis turpmākās darbības programmu visiem piecniekiem un ka tā jau patiesībā esot viņa (Ļamšina) doma, viņa secinājums, un lai katrā ziņā neaizmirstot un paturot vērā to, cik vaļsirdīgi un godīgi viņš noskaidro apstākļus, tātad var būt ļoti noderīgs ar saviem pakalpojumiem priekšniecībai arī turpmāk. Uz noteiktu jautājumu: vai daudz ir tādu piecnieku? — viņš atbildēja, ka bezgala daudz, ka visa Krievija pārklāta ar piecnieku tīklu, un, lai gan nesniedza nekādus pierādījumus, tomēr, manuprāt, atbildēja pēc dziļākās pārliecības. Viņš tikai uzrādīja ārzemēs iespiestu biedrības programmu un turpmākās sistemātiskās darbības attīstības projektu, kas bija uzrakstīts gan tikai uzmetumā, bet ar Pjotra Stepanoviča roku. Izrādījās, ka «iekārtas pamatu graušanu» Ļamšins burtiski citējis pēc šā raksta, neaizmirsdams pat punktus un komatus, lai gan apgalvoja, ka tie esot tikai viņa paša apsvērumi. Par Jūliju Mihailovnu viņš apbrīnojami komiski un pat bez jautāšanas, bet aizsteigdamies pratinātājiem priekšā, izteicās, ka «viņa nav vainīga, tikai apmuļķota». Taču raksturīgi, ka no Nikolaja Stavrogina viņš centās novelt jebkādu atbildību par sakariem ar slepeno biedrību un vienošanos ar Pjotru Stepanoviču. (Par Pjotra Stepanoviča lolotajām un visai smieklīgajām cerībām uz Stavroginu Ļamšinam nebija ne jausmas.) Ļebjadkinu nogalināšanu, pēc .viņa vārdiem, noorganizējis Pjotrs Stepanovičs viens pats, bez kādas Nikolaja Vsevolodoviča līdzdalības — ar viltīgu nolūku iesaistīt to noziegumā un tādējādi padarīt atkarīgu no Pjotra Stepanoviča, taču šāda rīcība izraisījusi «cēlsirdīgajā» Nikolajā Vsevolodovičā nevis pateicību, bet tikai galīgu sašutumu un pat izmisumu. Tāpat steigdamies un negaidīdams, kamēr viņam jautās, Ļamšins pabeidza stāstījumu par Stavroginu ar nepārprotamu norādījumu, ka tas esot gandrīz vai ārkārtīgi liels vīrs un ka ar viņu saistoties kāds noslēpums; ka viņš dzīvojis mūsu pilsētā, tā sakot, incognito, ka viņam esot bijuši speciāli uzdevumi un, ļoti iespējams, ka viņš atkal ieradīšoties pie mums no Pēterburgas (Ļamšins bija pārliecināts, ka Stavrogins atrodas Pēterburgā), bet jau pavisam citādā nolūkā, citādos apstākļos un tādu personu pavadībā, par kurām varbūt drīzumā būšot arī pie mums dzirdams, un ka to visu viņam stāstījis Pjotrs Stepanovičs, «Nikolaja Vsevolodoviča slepens ienaidnieks».

Nota bene. Pēc diviem mēnešiem Ļamšins atzinās, ka toreiz centies novelt atbildību no Stavrogina tīšām, cerēdams uz Stavrogina protekciju un uz to, ka tas

Pēterburgā panāks viņa soda mīkstināšanu par divām pakāpēm, bet izsūtījumā dos līdzi naudu un ieteikšanas vēstules. No šīs atzīšanās redzams, ka viņam tiešām bijis ārkārtīgi pārspīlēts priekšstats par Nikolaju Stavroginu.

Tanī pašā dienā, protams, apcietināja arī Virginski un karstumā vēl citus mājas iemītniekus. (Arina Prohorovna, viņas māsa, krustmāte un pat studente tagad sen jau atrodas brīvībā, runā pat, ka arī Šigaļovu visdrīzākajā laikā atbrīvošot, jo viņš neatbilstot nevienam apsūdzības pantam; pagaidām gan tās ir tikai runas.) Virginskis uzreiz atzinis savu vainu; apcietināšanas brīdī gulējis slims, un viņam bijis drudzis. Stāsta, ka Virginskis gandrīz vai nopriecājies. «Kā akmens no sirds novēlās,» viņš it kā esot izteicies. Par Virginski dzirdams, ka viņš tagad liecinot vaļsirdīgi, pat ar zināmu pašcieņu un neatsakoties ne no vienas savas «gaišās cerības», reizē nolādot politisko ceļu (pretstatā sociālajam), pa kuru viņu tik nejauši un vieglprātīgi aizrāvis «sagadījušos apstākļu virpulis». Viņa izturēšanās slepkavības laikā būs vainu mīkstinošs apstāklis, liekas — arī viņš var cerēt uz zināmu soda mīkstināšanu. Tā vismaz pie mums apgalvo.

Bet diez vai būs iespējams atvieglot Erkeļa likteni. Tas kopš pašas apcietināšanas cieš klusu vai pēc iespējas cenšas sagrozīt patiesību. Līdz šim no viņa nav varējuši izdabūt neviena nožēlas vārda. Bet viņš pat visbargākajos tiesnešos izraisījis zināmas simpātijas pret sevi — ar savu jaunību, savu nevarību, savu izturēšanos, kas skaidri liecina, ka viņš ir tikai fanātiska politiska pavedēja upuris, bet visvairāk ar izmeklēšanā noskaidrotajām attiecībām pret māti, kurai viņš sūtījis bezmaz pusi savas niecīgās algas. Māte tagad uzturas mūsu pilsētā, tā ir vārga un slima sieviete, priekšlaicīgi sagrauzta vecenīte; viņa raud un vārda tiešā nozīmē rāpo uz ceļiem, lūgdama žēlot dēlu. Nav zināms, kas būs, bet pie mums daudziem žēl Erkeļa.

Ļiputinu apcietināja jau Pēterburgā, kur viņš bija nodzīvojis veselas divas nedēļas. Ar viņu noticis kaut kas gandrīz neticams, ko pat grūti izskaidrot. Runā, ka viņam bijusi ir pase uz cita vārda, ir pilnīga iespēja aizšmaukt uz ārzemēm, kā arī krietni daudz naudas, un tomēr viņš palicis Pēterburgā un nekur nav braucis. Kādu laiku Ļiputins meklējis Stavroginu un Pjotru Stepanoviču, bet tad pēkšņi sācis dzert un pārmērīgi nodoties netiklībai kā cilvēks, kas pilnīgi zaudējis veselo saprātu un sava stāvokļa apziņu. Viņš arī apcietināts Pēterburgā kādā prieka mājā, turklāt piedzēries. Klīst baumas, ka tagad viņš nepavisam nezaudējot dūšu, savās liecībās melojot un gatavojoties gaidāmajai tiesai ar zināmu svinīgumu un cerībām (?). Viņš pat esot nodomājis tiesā runāt. Tolkačenko, kuru apcietināja kaut kur apriņķī desmit dienas pēc viņa bēgšanas, izturas nesalīdzināmi pieklājīgāk, nemelo, necenšas izlocīties, stāsta visu, ko vien zina, netaisnojas, visai pazemīgi atzīst savu vainu, bet arī izrāda tieksmi uz skaistām frāzēm, daudz un labprāt stāsta, bet, kad runa iznāk par tautas un tās revolucionāro (?) elementu pazīšanu, pat pozē un gaužām cenšas radīt efektu. Arī viņš, kā dzird, gribot tiesā teikt runu. Vispār viņš un Ļiputins nav sevišķi nobijušies, un tas ir pat dīvaini.

Atkārtoju, šī lieta vēl nav nobeigta. Tagad, pēc trim mēnešiem, mūsu sabiedrība ir atpūtusies, attapusies un atkopusies, tai ir pašai savs viedoklis, un daži pat uzskata Pjotru Stepanoviču bezmaz par ģēniju, vismaz par cilvēku «ar ģeniālām spējām». «Organizācija!» runā klubā, paceļot pirkstu uz augšu. Tas viss notiek gan ļoti nevai-nīgi, un nav arī daudz to, kas runā. Citi turpretī nenoliedz, ka Pjotram Stepanovičam piemīt zināmas spējas, bet viņš pilnīgi nepazīstot dzīves īstenību, spriežot briesmīgi abstrakti, esot aprobežots un kroplīgi, vienpusīgi attīstīts un tāpēc ārkārtīgi vieglprātīgs. Par viņa morālo seju visi ir vienis prātis, par to neviens nestrīdas.

Nudien nezinu, ko vēl vajadzētu pieminēt, lai kādu neaizmirstu. Mavrikijs Nikolajevičs kaut kur pavisam aizbraucis. Vecā Drozdova palikusi bērna prātā … Atliek izstāstīt vēl kādu ļoti drūmu stāstu. Aprobežošos tikai ar faktiem.

Varvara Petrovna pēc atbraukšanas apmetās savā pilsētas mājā. Visas uzkrājušās jaunās vēstis reizē uzbrāzās viņai un viņu briesmīgi satrieca. Varvara Petrovna ieslēdzās savās istabās viena pati. Pienāca vakars; visi bija noguruši un agri aizgājuši gulēt.

No rīta istabene ar noslēpumainu sejas izteiksmi nodeva Darjai Pavlovnai vēstuli. Šī vēstule, pēc viņas vārdiem, saņemta jau vakar, bet vēlu, kad visi jau gulējuši, tā ka neesot uzdrošinājusies modināt. Vēstule neesot saņemta pa pastu, to kāds nepazīstams cilvēks nodevis Aleksejam Jegoričam Skvorešņikos. Bet Aleksejs Jegoričs jau vakar vakarā pats atgādājis vēstuli šurp, nodevis viņai rokās un tūdaļ atkal aizbraucis uz Skvorešņikiem.

Darja Pavlovna ar strauji pukstošu sirdi ilgi skatījās uz vēstuli un neuzdrošinājās to atplēst. Viņa zināja, no kā tā ir: rakstījis Nikolajs Stavrogins. Viņa izlasīja uzrakstu uz aploksnes: «Aleksejam Jegoričam nodošanai Darjai Pavlovnai, slepeni.»

Te ir šī vēstule vārds vārdā, neesmu labojis pat nevienu krievu kundzēna valodas kļūdu; lai kādu eiropeisku izglītību viņš baudījis, tomēr nav pienācīgi iemācījies krievu gramatiku.

«Mīļā Darja Pavlovna,

Jūs kādreiz gribējāt nākt pie manis par «slimnieka kopēju» un likāt man apsolīt, ka sūtīšu pēc jums, kad būs vajadzīgs. Pēc divām dienām es aizbraukšu un neatgriezīšos. Vai gribat braukt man līdzi?

Kopš pagājušā gada es, tāpat kā Hercens, esmu Uri kantona pilsonis, un to neviens nezina. Tur es jau esmu nopircis mazu mājiņu. Man vēl ir divpadsmit tūkstoši rubļu; mēs aizbrauksim un dzīvosim tur mūžīgi. Es negribu vairs nekad nekur citur braukt.

Vieta ir ļoti drūma, aiza; kalni sašaurina redzes loku un domāšanu. Ļoti nomācoši. Es tāpēc, ka tur pārdeva mazu mājiņu. Ja jums nepatiks, pārdošu un nopirkšu citu citā vietā.

Neesmu vesels, bet ceru, ka turienes gaiss palīdzēs tikt vaļā no halucinācijām. Tas fiziski; bet tikumiski jūs visu zināt; taču nez vai tiešām visu?

Esmu jums daudz ko stāstījis par savu dzīvi. Tomēr ne visu. Pat jums ne visu! Pie viena apstiprinu, ka sirdsapziņas priekšā esmu vainīgs sievas nāvē. Es ar jums pēc tam neesmu ticies, tāpēc apstiprinu. Esmu vainīgs arī Ļizavetas Nikolajevnas priekšā; bet to jūs zināt; to jūs gandrīz visu pareģojāt.

Labāk nebrauciet. Tas, ka es saucu jūs pie sevis, ir briesmīgs zemiskums. Un kāpēc gan jums vajadzētu aprakt savu dzīvi kopā ar mani? Jūs man esat mīļa, un skumju brīžos man bija labi jūsu tuvumā: vienīgi jums līdzās atrazdamies, esmu varējis balsī runāt par sevi. No tā nekas neizriet. Jūs pati sevi norīkojāt «par slimnieka kopēju» — tas ir jūsu izteiciens; kādēļ tik daudz upurēt? Padomājiet arī par to, ka es jūs nežēloju, ja saucu, un necienu, ja gaidu. Un tomēr es ir saucu, ir gaidu. Lai būtu kā būdams, jūsu atbilde man vajadzīga, tāpēc ka jābrauc ļoti drīz. Tādā gadījumā aizbraukšu viens pats.

Es no Uri neko neceru; tāpat vien braucu. Neesmu ar nolūku izraudzījies drūmu vietu. Krievijā mani nekas nesaista — te man viss tikpat svešs kā visur. Tiesa, Krievijā man mazāk nekā citur paticis dzīvot; bet pat Krievijā es neko neesmu varējis ienīst!

Es visur esmu izmēģinājis savu spēku. Jūs man to ieteicāt, «lai iepazītu pats sevi». Izmēģinājumos paša interesēs un demonstrācijas nolūkā šis spēks, tāpat kā agrāk visā manā mūžā, izrādījās, bija bezgalīgs. Jums redzot, es pierietu pļauku no jūsu brāļa; es publiski atzinu savu laulību. Bet kur šo spēku likt lietā — to es nekad neesmu redzējis un neredzu arī tagad, lai gan Šveicē jūs man izteicāt atzinību, kurai es noticēju. Es, tāpat kā vienmēr agrāk, varu vēlēties izdarīt kādu labu darbu, un tas man sagādā prieku; reizē vēlos arī ļauno un arī izjūtu prieku. Taču kā viena, tā otra izjūta joprojām vienmēr ir pārāk sekla, bet ļoti nav nekad. Manas vēlēšanās ir pārāk nespēcīgas; tās nespēj mani vadīt. Ar baļķi var pārpeldēt upi, bet ar skaidu ne. Tas tāpēc, lai jūs nedomātu, ka braucu uz Uri ar kaut kādām cerībām.

Es joprojām nevienu nevainoju. Esmu izmēģinājis lielu netiklību un tajā izšķiedis spēkus; taču man nepatīk un es neesmu vēlējies netiklību. Jūs man beidzamajā laikā esat sekojusi. Vai zināt, ka esmu ar dusmām noraudzījies pat uz noliedzējiem mūsējiem, jo apskaudu viņu cerības? Jūs tomēr veltīgi baidījāties: es nespēju būt tur biedrs, jo nepiekritu nekam. Bet izsmiekla pēc, aiz niknuma arī nevarēju un ne tāpēc, ka baidījos no smieklīgā, — no smieklīgā es nespēju nobīties, — bet tāpēc, ka man tomēr ir kārtīga cilvēka parašas un man bija pretīgi. Bet, ja man būtu bijis vairāk niknuma un lielāka skaudība, tad varbūt arī būtu gājis kopā ar viņiem. Spriediet pati, cik man tas bija viegli un kā es šaudījos.

Mīļais draugs, maigā un augstsirdīgā būtne, kuru esmu sapratis! Varbūt jūs ilgojaties sniegt man tik daudz mīlestības un dot man tik daudz skaistuma no jūsu skaistās dvēseles, ka līdz ar to cerat izvirzīt man beidzot arī mērķi? Nē, labāk esiet piesardzīgāka, mana mīlestība būs tikpat sekla, kāds esmu es pats, bet jūs nelaimīga. Jūsu brālis man teica, ka tas, kurš zaudējot sakarus ar savu zemi, zaudējot arī savus dievus, tas ir, visus savus mērķus. Par visu var strīdēties bezgalīgi, bet es esmu bijis vienīgi noliedzējs bez kādas augstsirdības un bez jebkāda spēka. Pat īsts noliedzējs neesmu bijis. Viss vienmēr sekls un nevarīgs. Augstsirdīgais Kirillovs neizturēja ideju un — nošāvās; bet es taču redzu, ka viņš bija augstsirdīgs tāpēc, ka nebija pie pilna prāta. Es nekad nevarēšu zaudēt prātu un nekad nevarēšu tā noticēt idejai kā viņš. Es nevaru arī tik lielā mērā nodoties idejai. Nekad, nekad es nevarētu nošauties!

Es zinu, ka man vajadzētu nonāvēties, aizmēzt sevi no zemes virsas kā riebīgu kukaini; bet es baidos no pašnāvības, jo baidos izrādīt augstsirdību. Zinu, ka tā būs vēl viena krāpšana — pēdējā krāpšana bezgalīgajā krāpšanu virknē. Kāds tad labums sevi krāpt tikai tāpēc, lai tēlotu augstsirdību? Sašutuma un kauna manī nekad nebūs, tātad arī izmisuma ne.

Piedodiet, ka tik daudz rakstu. Es attapos, un tas notika nejauši. Tā jau pat simts lappušu būtu par maz un pietiktu arī ar desmit rindām. Pietiktu arī ar desmit rindām, lai sauktu jūs pie sevis par «slimnieka kopēju».

Kopš tā laika, kad aizbraucu, dzīvoju sestajā stacijā aiz pilsētas pie stacijas uzrauga. Ar viņu es iepazinos uzdzīves laikā pirms pieciem gadiem Pēterburgā. Ka es tur dzīvoju, neviens nezina. Rakstiet uz viņa vārda. Adresi pielieku klāt.

Nikolajs Stavrogins»

Darja Pavlovna tūliņ pat aizgāja un parādīja vēstuli Varvarai Petrovnai. Tā izlasīja un palūdza Dašu iziet ārā, lai vēlreiz izlasītu vienatnē; taču negaidīti drīz pasauca viņu atkal. t

— Brauksi? — Varvara Petrovna gandrīz bikli jautāja.

— Braukšu, — atbildēja Daša.

— Posies! Brauksim kopā!

Daša paskatījās jautājoši.

— Ko lai es te tagad daru? Vai nav vienalga? Es arī kļūšu Uri pilsone un dzīvošu aizā… Neraizējies, netraucēšu.

Viņas sāka mudīgi posties, lai tiktu uz pusdienas vilcienu. Bet nepagāja ne pusstunda, kad no Skvorešņikiem ieradās Aleksejs Jegoričs. Viņš ziņoja, ka Nikolajs Vsevolodovičs «pēkšņi» no rīta atbraucis ar agro vilcienu un atrodoties Skvorešņikos, bet «tik savāds, ka uz jautājumiem neatbild, izstaigāja visas telpas un ieslēdzās savās istabās…».

— Es bez viņa teikšanas nolēmu atbraukt un ziņot, — Aleksejs Jegoričs piebilda ļoti uzmanīgi.

Varvara Petrovna cieši paskatījās uz viņu un nejautāja nekā. Acumirklī piebrauca karieti. Varvara Petrovna aizbrauca kopā ar Dašu. Pa ceļam, kā stāsta, bieži metusi krustus.

«Viņa istabās» visas durvis bija vaļā, un Nikolaja Vsevolodoviča nekur nebija.

— Vai tik nebūs mezonīnā? — piesardzīgi ieminējās Fomuška.

Raksturīgi, ka Varvarai Petrovnai uz «viņa istabām» sekoja daži sulaiņi, bet pārējie pa to laiku gaidīja zālē. Nekad agrāk viņi nebūtu uzdrošinājušies tā pārkāpt etiķeti. Varvara Petrovna to redzēja, bet cieta klusu.

Uzkāpa arī mezonīnā. Tur bija trīs istabas; bet Nikolaja Vsevolodoviča nevienā nebija.

— Ka tik nav uzkāpis tur? — kāds norādīja uz jumtistabiņas durvīm. Tiešām — vienmēr aizvērtās jumtistabiņas durtiņas tagad bija līdz galam vaļā. Kāpt vajadzēja gandrīz līdz pašam jumtam pa garām, ļoti šaurām un briesmīgi stāvām koka kāpnēm. Arī tur bija kāda istabiņa.

— Es tur neiešu. Kādēļ gan viņš tur būtu līdis? — Varvara Petrovna kļuva briesmīgi bāla, paraudzīdamās atpakaļ uz sulaiņiem. Tie skatījās uz viņu un klusēja. Daša trīcēja.

Varvara Petrovna metās pa kāpnēm augšā, Daša viņai pakaļ, bet, tiklīdz bija iegājusi jumtistabiņā, iekliedzās un nokrita bez samaņas.

Uri kantona pilsonis karājās turpat aiz durtiņām. Uz galdiņa atradās papīra strēmele, uz kuras ar zīmuli bija uzrakstīts: «Nevienu nevainot, es pats.» Turpat uz galdiņa atradās arī āmurs, ziepju gabals un liela nagla, kas acīmredzot bija sagādāta vajadzības gadījumam. Neap-šaubāmi jau iepriekš izraudzītā un iegādātā stiprā zīda aukla, kurā bija pakāries Nikolajs Vsevolodovičs, pirms tam tikusi pamatīgi ieziepēta. Viss liecināja par iepriekšēju nodomu un skaidru apziņu līdz pēdējam brīdim.

Mūsu mediķi pēc līķa sekcijas pilnīgi un noteikti noraidīja domu par ārprātu.

PIEZĪMES

«Velnus» pirmoreiz iespieda žurnālā «Русский вестник» 1871. gadā (№ 1, 2, 4, 7, 9, 10 11) un 1872. gadā (№ 11 un 12). 1873. gadi romāns iznāca atsevišķā izdevumā. Šajos Dostojevska Kopotos rakstos «Velni» tie’c iespiesti pēc 1873. gada izdevuma ar atsevišķiem labojumiem, kas Īrija izdarīti 1871.—1872. gada žurnālos nodrvkātajā tekstā.

«Velni» ir vistendenciozākais no Dostojevska darbiem. Tas ir pirmām kārtām niknuma piesātināts pamflets pret pagājušā gadsimta sešdesmito gadu Krievijas atbrīvošanās kustību, pret revolūcijas un sociālisma idejām. Romāna autors skaidri apzinājās tā tendenciozitāti. «Uz darbu, ko es pašreiz rakstu žurnālam «Русский вестник»,» Dostojevskis atzinās N. Strahovam 1870. gada 5. aprīlī1 rakstītajā vēstulē, «es lieku lielas cerības, taču ne no mākslinieciskā, bet tendenciozitātes viedokļa; gribas izteikt dažas domas, kaut arī tādēļ zustu mana darba mākslinieciskums. Mani tomēr aizrauj tas, kas sakrājies prātā un sirdī, lai iznāk kaut vai pamflets, bet es būšu izteicies.» (Ф. M. Достоевский. Письма, т. 2, 1930, с. 257.)

Jau kopš 1861. un 1862. gada uzbrukumi «nihilistiem» ieņem redzamu vietu Dostojevska darbos un piezīmju burtnīcās. Polemika ar revolucionāriem demokrātiem ietilpa «Nozieguma un soda» un «Idiota» autora iecerē. Taču šajos romānos ļoti dziļi tika risināta sociālā, antikapitālistiskā lēma, «nabaga ļaužu» tēma, kas ir Dostojevska daiļrades galvenais spēks. Šīs tēmas nav romānā «Velni», kas viscaur vērsts pret «nihilismu», tas ir, pret revolucionāriem, sociālistiskiem, ateistiskiem uzskatiem.

Krievijas atbrīvošanās kustību, kas tik organiski bija izaugusi no mūsu pašu vietējiem apstākļiem, Dostojevskis iedomājās kā kaut ko «aizgūtu», «mākslīgi ievazātu no Rietumiem». Par kaut ko krievu tautai svešu Dostojevskis pasludināja ateistiskos un sociālistiskos uzskatus, ideju par jaunas sabiedriskās iekārtas radīšanu «bez dieva», «vienīgi uz zinātnes un prāta pamatiem». Pretstatā šīm «graujošajām», it kā no Rietumiem nākošajām vēsmām Dostojevskis cildināja Krievijas dzīves «savdabīgos balstus», ko viņš izprata reakcionārā slavofillsma garā; galvenais no šiem «balstiem», pēc rakstnieka domām, bija pareizticība ar tās lēnīguma un pazemības sludināšanu. «Velnos» ar to saistītas Dostojevska šovinistiskās deklarācijas. Ar Šatova muti rakstnieks paziņo, ka krievu tauta «tagad zemes virsū ir vienīgā «dievnesēja» tauta, kura atjauninās un atpestīs pasauli jauna dieva vārdā un kurai vienīgajai dotas dzīvības un jaunas mācības atslēgas». 1868. gada februārī Dostojevskis rakstīja A. Maikovam: «Visi krievu tikumiskie jēdzieni un mērķi ir pārāki par eiropeisko pasauli. Mums ir vairāk neviltotas un cildenas ticības labajam kā kristietībai, nevis kā buržuāziskajam ērtību jautājuma atrisinājumam. Visai pasaulei tiek gatavota lielā atjaunotne ar krievu domas palīdzību (kas cieši saliedēta ar pareizticību…).» (Письма, т. 2, с. 81.)

«Velni» tika iecerēti un sākti rakstīt tanī laikā, kad Dostojevskis uzturējās ārzemēs. Rakstniekam iedvesa riebumu buržuāziskie tikumi un iekārta, ar ko viņš tuvu saskārās, dzīvodams Vācijā, Šveicē, Itālijā.

Tomēr, noraidīdams kapitālistisko dzīves veidu, Dostojevskis reizē asi nosodīja arī tos progresīvos spēkus, kas ij Rietumos, ij Krievijā cīnījās par taisnīgāku sabiedrisko iekārtu, par sociālo revolūciju. Reakcionāro utopiju par krievu pareizticību, kuras misija it kā esot «atpestīt» cilvēci, Dostojevskis vienlaicīgi pretstatīja arī buržuāziskajai ideoloģijai un revolucionārā sociālisma idejām.

Izmantodams Krievijas sabiedriski politiskās dzīves epizodi — tā saukto «ņečajevismu», Dostojevskis izvirzīja sev mērķi «Velnos» idejiski un morāli nomelnot revolucionāro nometni, visu Krievijas atbrīvošanās kustību, attēlojot to atbaidošā, kariķēti izkropļotā veidā.

«Velnu» sižets cieši saistīts ar konkrētu faktu — ar 1869. gada 21. novembrī (vec. st.) Maskavas apkaimē notikušo Pētera Zemkopības akadēmijas klausītāja I. Ivanova — slepenās biedrības «Народная расправа» biedra noslepkavošanu. Slepkavību izdarīja biedrības «Народная расправа» organizators S. G. Ņečajevs, piedaloties tās biedriem T. Uspenskim, A. Kuzņecovam, I. Prižovam un N. Nikolajevam.

S. G. Ņečajevs (1847—1882) bija Pēterburgas universitātes brīvklausītājs, viens no aktīvajiem studentu kustības darbiniekiem Pēterburgā 1869. gada pavasarī. Aizbēdzis uz ārzemēm, viņš Zenēvā satuvinājās ar M. Bakuņinu un aizguva viņa anarhistisko sazvērniecisko taktiku. Atgriezies Krievijā, Ņečajevs 1869. gada septembrī ieradās Maskavā ar plāniem dibināt pret valdību vērstu pagrīdes organizāciju; viņam bija Bakuņina parakstīts «Vispasaules revolucionārās savienības Krievijas nodaļas» mandāts. Ņečajevam izdevās noorganizēt vairākus pagrīdes pulciņus («piecniekus»), kas tad arī veidoja biedrību «Народная расправа». Pulciņos ietilpa galvenokārt Pētera Zemkopības akadēmijas klausītāji.

Ņečajevs rīkojās ar avantūristiskām metodēm. Viņš krāpa dibināmo pulciņu biedi us, stāstīdams tiem, ka Krievijā it kā jau pastavot plaši sazarots pagrīdes organizāciju tīkls, laizdams darbā draudus un iebiedēšanu, maskēdams savu darbību ar noslēpumaina (īstenībā neesoša) pret valdibu vērstas organizācijas centra autoritāti. Būdams anarhistiska tipa sazvērnieks, Ņečajevs noraidīja jautājumu par nākotnes sabiedrības sociālo iekārtu, paziņodams, ka tas esot «doktrinārs», nediskutējams jautājums, un aicināja uz «vispārēju un nežēlīgu graušanu». Ņečajevs pamatojās uz to, ka mērķis attaisno līdzekļus un tāpēc var nerēķināties ne ar kādām morālām normām: var un pat vajag izmantot arī kriminālos elementus, lietot provokācijas metodi utt.

Ivanovs atteicās paklausīt Ņečajevam un paziņoja par savu nodomu izstāties no pagrīdes organizācijas, kas arī kļuva par Ivanova noslepkavošanas iemeslu. Rīkodamies demagoģiski, ar krāpšanas un iebiedēšanas metodēm, Ņečajevs piespieda «Народная расправа» biedru grupu piedalīties šajā slepkavībā, argumentējot ar to, ka Ivanovs it kā varot nodot slepeno organizāciju varas orgāniem. Policija drīz vien atrada Ivanova līķi Pētera akadēmijas teritorijas dīķī. Sekoja apcietināšanas un kratīšanas, kuru rezultātā «Народная расправа» tika sagrauta. Gandrīz visi tās biedri nonāca uz apsūdzēto sola. Ņečajevs aizbēga uz ārzemēm.

Markss un Engelss darbā «Sociālistiskās demokrātijas alianse un starptautiskā strādnieku asociācija» (1873) bargi un nesaudzīgi nosodīja «ņečajevismu».

Šos Krievijas revolucionārās kustības sārņus Dostojevskis savā romānā cenšas attēlot kā kaut ko raksturīgu atbrīvošanās cīņai pret carismu.

«Velnu» ieceres vēsture tomēr neaprobežojas ar «Ņečajeva lietu». «Velnu» tapšanas vēsturei ir vairāki posmi. Par pirmo no tiem (pareizāk izsakoties, par romāna «priekšvēsturi») jāuzskata Dostojevska darbs pie iecerētā «Lielā grēcinieka dzīves gājuma». Sākumā paredzētajam «Lielā grēcinieka dzīves gājuma» sižetam nebija nekā kopīga ar «Ņečajeva gadījumu» un tas nepavisam nebija līdzīgs nākamo «Velnu» sižetam. Bet jau šai iecerei vajadzēja ietvert sevī to pašu dilemmu, .kas visvairāk nodarbināja rakstnieku sešdesmito gadu beigās: «Krievijas savdabīgie balsti» (pareizticība utt.) — vai «graujošās», «nihilistiskās» idejas.

1869. gada pašās beigās Dostojevskis ķeras pie romāna, ko jau pirms gada bija apsolījis žurnālam «Русский вестник». Ar 20. decembri Dostojevska piezīmju burtnīcā pirmoreiz datēti pirmie «Lielā grēcinieka dzīves gājuma» uzmetumi (kas bija iecerēts ar citu nosaukumu — «Ateisms» — jau 1868. gadā). Daudzie ieraksti 1869. gada decembrī un 1870. gada janvārī pilnīgi noskaidro rakstnieka radošos nodomus. Viņš grib attēlot dzīves ceļu, sākot ar bērna gadiem, kādu nostaigā neparasts cilvēks ar nevaldāmu, varenu, «dēmonisku» dabu, cilvēks, kas ir grēcīgu vēlēšanos un kaislību pārņemts, bet kas galu galā atrod mierinājumu reliģijā. Savās piezīmēs Dostojevskis saka: «Bezgala liels, nevaldāms spēks, kas meklē mieru, satraucas līdz ciešanām un meklējumu un klejojumu laikā ar prieku izbauda drausmīgas novirzes un eksperimentus… Beidzot viņš pievēršas Kristum, bet visa viņa dzīve ir vētra un haoss.» (Skat. «Записные тетради Достоевского» к «Бесам», ko publicēšanai sagatavojusi J. Konšina, 1935, 108. lpp.; turpmāk šis avots tiek saīsināti apzīmēts ar «3. т.».)

Dažām «lielā grēcinieka» iezīmēm un iecerētā romāna sižeta peripetijām (piemēram, piezīmēs minētais Čermaka pansionāts, kur rakstnieks mācījies jaunībā) neapšaubāmi bija autobiogrāfisks raksturs. «Galvenais jautājums, kas tiks risināts visās daļās, ir tas pats, ar ko es apzināti un neapzināti esmu mocījies visu mūžu, — dieva esamība. Varonis savā mūžā ir gan ateists, gan ticīgais, gan fanātiķis un sektants, gan atkal ateists,» Dostojevskis vēlāk rakstīja par «Lielā grēcinieka» ieceri Maikovam (1870. gada 6. aprīļa vēstule. — Письма, т. 2, с. 263).

«Lielā grēcinieka dzīves gājumā» bija paredzēts, starp citu, savest kopā «lielo grēcinieku» ar pareizticības idejas nesēju svētnieku Tihonu. Tas tika vēlāk realizēts (kaut arī citā sižetiskā situācijā) «Velnos» — ainā, kur Stavrogins izsūdz grēkus Tihonam (vēlāk no romāna svītrotā nodaļa «Pie Tihona»). «Lielais grēcinieks» daudzējādā ziņā noteicis Stavrogina tēlu romānā.

Dažas piezīmes, kas attiecas uz «Lielo grēcinieku», vēlāk atainojas «Pusaudzī» un «Brāļos Karamazovos». Taču «Lielā grēcinieka dzīves gājuma» iecere, kam bija tik redzama loma Dostojevska vēlākā laika daiļradē, netika realizēta ne 1870. gadā, ne pēc tam; jau 1870. gada janvārī un februārī to atbīdīja otrā plānā cits — aktuāls sižets, saistīts ar toreizējo politisko dzīvi. Tas deva iemeslu izteikt antitēzi, kas to-laik rakstnieku nodarbināja («pareizticība» vai ateisms un «nihilisms») citādā — aktuālā politiskā plānā, teņdencioza «antinihilistiska» romāna pamfleta veidā.

Kopš 1870. gada janvāra Krievijas laikrakstos parādās arvien sīkākas ziņas par Ivanova nogalināšanas politisko raksturu, par Ņečajeva vadītās slepenās organizācijas atklāšanu. Katkova «Московские ведомости» — preses orgāns, kas bija sevišķi tuvs Dostojevskim, — 6.(18.) un 8. (20.) janvāra numuros veltī «Ņečajeva lietai» vairākus rakstus, cenzdamies izmantot to rīdīšanai pret visu opozicionāro presi (un pat pret vismērenākā liberālisma orgāniem), kurai pārmeta līdzdalību «nihilismā». Daudz vērības organizācijai «Народная расправа» 1870. gada janvārī veltī Vācijas prese, kas uztvēra ziņas un nepārbaudītas baumas par «Ņečajeva lietu» kā kārtējo «sensāciju».

20. janvāra Berlīnes laikrakstos parādās sludinājums par Ņečajeva meklēšanu, — par viņa notveršanu Krievijas varas iestādes nosaka atlīdzību naudā.

Dostojevskis, kas toreiz dzīvoja Drēzdenē un uzmanīgi sekoja Krievijas un ārzemju presei, reaģēja uz visām šīm ziņām, iecerot «Velnus» kā «kaujiniecisku» politisku romānu, kas būtu vērsts pret revolucionāriem un vispār pret visu Krievijas sabiedrības progresīvo nometni. Ar to izskaidrojams tik daudzu nešpetnu karikatūru sablīvējums. Dostojevskis «Velnos» raida savas indīgčis bultas pret Turgeņevu, Granovski un Ņekrasovu, Beļinski un Hercenu, Cerniševski un Pisarevu, Zaicevu un Ogarjovu, un daudziem citiem.

Par savu jauno ieceri rakstnieks 24. februārī ziņo Maikovam: «Esmu sācis risināt nozīmīgu ideju … Vienu no tām idejām, kurām mēdz būt neapšaubāms efekts publikā. Kaut kas līdzīgs «Noziegumam un sodam», tikai vēl tuvāk īstenībai, vēl ciešāk saistīts ar to un tieši skar vissvarīgāko mūsdienu jautājumu.» (Письма, т. 2, с. 252.) Ar «vissvarīgāko mūsdienu jautājumu» Dostojevskis, protams, domāja cīņu pret revolucionāro kustību.

Ar sešpadsmito februāri Dostojevska piezīmēs («3. т.», 133. un turpmākās lappusēs) tiek datēts jau diezgan sīki izstrādāts «Velnu» plāns, kas vēl stipri atšķiras no galīgā, bet aptver gandrīz visas svarīgākās romāna personas un daudzus tā fabulas elementus. Ivanova («Š») noslepkavošana, ko izdara Ņečajevs («students»), plānā ir jau sižeta kulminācijas punkts.

Jaunā darba pamfletiski publicistiskā ievirze prasīja vispirms izstrādāt Pjotra Verhovenska un Stepana Verhovenska tēlus, kas romānā pārstāv «nihilistus» (dēls) un liberālus rietumniekus (tēvs). Tiem tad arī rakstnieks sākotnēji pievērš vislielāko vērību.

Pjotra Verhovenska tēlu kā «vispārējas sagraušanas» sludinātāju Dostojevskis sākumā bija iezīmējis, pēc viņa paša apliecinājuma (1871. g. 20. oktobra vēstule Katkovam), pamatojoties uz 1870. gada laikrakstu ziņām. Turpmāk ar to nav notikušas principiālas izmaiņas. Bet Krievijas laikrakstos iespiestie stenogrāfiskie pārskati par «ņečajeviešu» prāvu, ko iztiesāja Pēterburgas tiesu palātā no 1871. gada 1. jūlija līdz septembiim, deva Dostojevskim plašu materiālu, lai turpmāk attīstītu un konkretizētu Pjotra Verhovenska tēlu un viņa sižetisko lomu «Velnos». Ņečajeva provokatoriskos, avantūristiskos paņēmienus Dostojevskis ar savu antirevolucionāro pārliecību attēloja kā kaut ko «tipisku» revolucionārajai videi. Ar to izskaidrojama cenšanās Ņečajeva literārā «dubultnieka» Verhovenska personā «apzīmogot» un «nosodīt» Krievijas revolucionāro kustību. Taču «revolucionāra» Pjotra Verhovenska tēls kļuva paskvilisks, lai gan daudzi «ņečajeviešu» prāvas dati romānā bija atveidoti ar gandrīz protokolisku precizitāti.

Nekaunīga un negodīga intriganta, zemiska un patmīlīga riebekļa, afērista un «revolūcijas karjerista» iztēlošanu par vēsturiski pareizu sešdesmito un septiņdesmito gadu krievu revolucionāra «tipu» tagad diez vai vajadzīgs atspēkot. Priekšstats par cīnītājiem pret patvaldību pilnīgi pamatoti un cieši saistās ar tādām cilvēciskām īpašībām kā biedriskums, morāla tīrība, pašuzupurēšanās. Tādas ir Krievijas revolucionāru patiesās īpašības jau kopš XIX gadsimta sākuma. Ņečajeva metodes bija pretrunā ar pašu atbrīvošanās kustības dabu, tās cilde-najiem mērķiem. Tādēļ Ņečajeva taktika izraisīja noteiktu pretsparu no daudzu revolucionārās kustības dalībnieku puses jau tanī laikā, kad viņš dibināja organizāciju «Народная расправа» (par to skat. materiālu krājumu B. Kozmina redakcijā «Нечаев и нечаевцы», M., 1931).

Krievijas revolucionāra raznočinca tips izveidojās tūkstoš astoņsimt piecdesmito gadu beigās un sešdesmito gadu sākumā. Izcili šā sabiedriskā tipa pārstāvji bija tādi darbinieki kā Černiševskis, Dobroļubovs, M. Mihailovs. Divu turpmāko gadu desmitu laikā šis tips attīstījās saskaņā ar sabiedriski politiskās dzīves attīstību, saglabājot tādas rakstura īpašības kā uzticība tautai, dziļš demokrātisms, gatavība upurēt sevi lielā mēiķa labā. Veikdami pagrīdes darbu ārkārtīgi grūtā situācijā — apstākļos, kad atbrīvošanās cīņa vēl nebija pāraugusi «pašu masu kustībā» (V. I. Ļeņins), sešdesmito un septiņdesmito gadu revolucionāri ar bezgalīgu vīrišķību un noteiktību cīnījās pret carismu. Rīkodamies nelielām grupām, ik brīdi riskēdami ar dzīvību, viņi nenogurstoši un bezbailīgi grāva vecās iekārtas balstus, izvērsa revolucionāru aģitāciju masās, aicināja zemniekus un strādniekus uz cīņu, devās vieni paši cīņā pret patvaldnieciskās apspiestības pīlāriem. Viņus iedvesmoja visaugstākie un cildenākie ideāli. Cīnoties par tautas interesēm, viņiem nācās atteikties no personīgās dzīves. Viņus nebiedēja nekādas grūtības, ciešanas, spīdzināšanas. Visnežēlīgākie cara valdības sodi un vajāšanas nespēja salauzt viņu gribu.

V. I. Ļeņins nosauca septiņdesmito gadu revolucionārus par «varoņu saujiņu», kas stājušies izmisīgā cīņā ar cara valdību. Ar vislielāko cieņu viņš atsaucās par tādiem revolucionārās pagrīdes korifejiem kā I. Miškins, A. Zeļabovs, S. Halturins (V. I. Ļeņins, Raksti, 5. sēj., 404. lpp.; 20. sēj., 220. lpp.) I. Miškins mēģināja organizēt Černiševska bēgšanu no Sibīrijas, izrādīdams pie tam nepieredzētu vīrišķību un pašsavaldīšanos un ar katorgu samaksādams par cenšanos glābt visai progresīvajai Krievijai dārgo cilvēku. Zeļabovs, izcilais narodovoļcu pagrīdes cīņas vadītājs un organizators, ko apcietināja divas dienas pirms Aleksandra II nogalināšanas, 1881. gada 1. martā speciālā iesniegumā prokuroram neatlaidīgi prasīja iesaistīt viņu pirmā marta revolucionāru prāvā. Tiesā Žeļabovs centās glābt biedrus, pats uzņēmās visu vainu par cara nogalināšanu.

Tā laika revolucionāres vispārinātu tēlu radījis Turgeņevs dzejolī prozā «Slieksnis» (1878). Meitene, kura sevi veltī revolucionārai cīņai, zina, kas viņu gaida: «Aukstums, bads, naids, izsmiekls, nicināšana, pāridarījumi, cietums, slimība un pat nāve.» Viņa ir gatava pārciest «pilnigu atsvešināšanos, vientulību», «visas ciešanas, visus triecienus». Viņu neattur arī tas, ka viņas uzupurēšanās paliks nezināma: «… neviens pat nezinās, kura piemiņu godināt!» Viņai «nevajag ne pateicības, ne nožēlas». «Svētā» — tā savu varoni nosauc rakstnieks (И. С. Тургенев. Собр. соч. в 12 томах. М., 1956, т. 8, с. 478).

Cīnītāju morālais diženums iedvesmojis lielākos krievu māksliniekus izcilu gleznu radīšanai. Repins attēlojis revolucionāra varoņdarbu «Propagandista apcietināšanā» (1878) un gleznā «Atteikšanās no grēksūdzes» (1882), Jarošenko — gleznā «Ieslodzītais» (1878) utt.

Jau 1870. gada februāra sākumā rakstnieks piezīmēs ar virsrakstu «T. N. Granovskis» fiksē Stepana Trofimoviča Verhovenska raksturīgākās īpašības, starp citu atzīmēdams: «Tīra un ideāla rietumnieka portrets ar visām viņa jaukajām īpašībām… Absolūta nekonkrētība un nenoteiktība uzskatos un jūtās … Patiešām godīgs, tīrs un uzskata sevi par gudrības kalngalu… Liels dzejnieks, kaut arī dažkārt frāžains. Palaidis garām pilnīgi neievērotu Krievijas dzīvi. Vairās no nihilisma un nesaprot to» — utt. («3. т.», с. 108.—109.) Par Verhovenska tēva idejisko funkciju piezīmju burtnīcās teikts: «Bet kāds gan sakars ar visu to Gr-vskim? — Viņš vajadzīgs, lai saskartos vienu un to pašu rietumnieku divas paaudzes — tīrie un nihilisti…» («3. т.», с. 112.) Tā nav nejaušība, ka Stepans Trofimovičs romānā ir viena «velna» (Pjotra Verhovenska) tēvs un otra «velna» (Nikolaja Stavrogina) audzinātājs: pēc Dostojevska pārliecības, četrdesmito gadu liberāļiem raksturīgā atteikšanās no nacionālā savdabīguma un cenšanās «iet mācīties» no Rietumiem kļuvusi it kā vispār par «nihilisma» un konkrēti par «ņečajevisma» pirmsākumu.

Stepans Tiofimovičs romāna piezīmju burtnīcās parasti tiek saukts par Granovski. Viņa tēlā izmantotas dažas raksturīgas iezīmes, kādas piemita šim izcilajam vēsturniekam un sabiedriskajam darbiniekam (1813—1855), kas atstājis visai auglīgu ietekmi uz krievu kultūras attīstību, uz sava laika jauno paaudzi. Bet tās atainotas kā greizā spogulī: kariķēti, izkropļoti, krasi laužot reālā dzīvē sastopamās proporcijas. Granovska spilgtā zinātniski pedagoģiskā darbība parādīta paniecinoši komiskā gaismā, viņa rietumnieciskums attēlots kā necieņa pret Krieviju un krievu tautu. Atsevišķas Granovska personīgās īpašības un sīkās vājības romānā groteski pārspīlētas. Granovskim bija maigs raksturs (Hercens: «Viņā ar bruņniecisku drosmi, ar kaismīgas pārliecības nelokāmo spēku harmoniski savienojās sievišķīgs maigums, formu liegums… samierinoša tendence…» — «Pagājība un apcere», ceturtā daļa, XXIX nodaļa, 2). Granovskim mēdza uznākt grūtsirdības lēkmes. Viņš dažreiz rakstīja garas vēstules tuviniekiem, kurās «atzinās» savās domās, rīcībā, «apgrēcībās». Tanī laikā, kad reakcionāru intrigas bezmaz piespieda Granovski pamest Maskavas universitāti, viņš kādā vēstulē atzinās: «Es meklēju izklaidēšanos vīnā un kārtīs…» (А. Стан-кевич. «Т. H. Грановский». М., 1869, с. 253.) Taču no visa tā ir ļoti tālu līdz Dostojevska notēlotajam gļēvajam un egoistiskajam Varvaras Petrovnas Stavroginas draugam piedzīvotājam.

Jāaizrāda gan, ka Stepana Trofimoviča tēlam saskaņā ar Dostojevska iecerētajiem plāniem droši vien nevajadzēja tieši atveidot pašu vēsturnieku. Par labu šai domai liecina ne vien Granovska un Stepana Trofimoviča atšķirīgie dzīves likteņi, bet arī nepārprotamais norādījums romānā, ka Verhovenskis nav Granovskis, ka viņš ir samērā nenozīmīga persona («tikai atdarinātājs») salīdzinājumā ar tādiem kā Granovskis. Paniecinātām un būtībā sagrozītām Granovska īpašībām droši vien vajadzēja, pēc Dostojevska ieceres, raksturot plaši izplatītu tipu — viduvējos, parastos četrdesmito gadu ideālistus rietumniekus. Tieši tā Stepana Trofimoviča tēlu uztvēra daudzi septiņdesmito gadu progresīvās preses orgāni. Taču atšķirībā no piecdesmito un sešdesmito gadu revolucionāri demokrātiskās literatūras un kritikas Dostojevskis novērtēja liberāļus rietumniekus negatīvi, no tieši pretējām — reakcionāri slavofiliskām pozīcijām.

Uzvārdam «Verhovenskis», pēc Dostojevska ieceres, ir «sava nozīme». «Gr-is visā romānā pastāvīgi ecējas ar dēlu, lai izrādītu savu pārākumu 1,» atzīmē rakstnieks vienā no piezīmju burtnīcām («3. т.», с. 133).

Šatova tēls figurē jau pašā pirmajā «Velnu» uzmetumā («Skaudība». — «3. т.», с. 46—53), kur viņam ir galvenā loma. Tāpat kā Ivanovs, Šatovs ir «piecnieka upuris». Taču, sākot jau ar agrīnām piezīmēm, Šatovs tendenciozi tiek apveltīts ar savu rīcību nožēlojoša «nihilista» īpašībām (turpretī no 1871. gada prāvas materiāliem redzams, ka Ivanovs nepavisam nav mainījis savus uzskatus). Saskaņā ar vispārīgo romāna ieceri Šatovs «Velnos» tiek daudzināts kā cildeno kristietības ideālu paudējs, kas it kā ir nesalīdzināmi pārāks par «nihilistiem» arī idejiskā un morālā nozīmē («traģiska un cēli kristietiska persona». — «3. т.», с. 158). Viņš ir Dostojevska šauri nacionālistisko uzskatu paudējs. Bet reizē ar to rakstnieka iecerē ietilpa nodoms

Satova tēlā parādīt jaunās paaudzes «svārstības» un «nestabilitāti» («tagadējās svārstības un neizpratni». — «3. т.», с. 292). Ar to izskaidrojams arī šā personāža uzvārds. Pēc Dostojevska domām, Šatovam trūkst noteiktības, pārliecības spēka, pašpaļāvības («Šatovs vēl tikai staigā ap aizslēgtām durvīm». — «3. т.», с. 203).

Jau agrīnajā stadijā Dostojevska tendenciozajā romānā pamfletā ietilpa arī Karmazinovs — šaržs par Turgeņevu kā pārliecinātu slavofilisma ienaidnieku. Dostojevskis pārtrauca attiecības ar Turgeņevu 1867. gada vasarā, kad abi satikās Bādenē, pie tam galvenais domstarpību iemesls bija romāns «Dūmi» (1867). 1867. gada 28. augusta vēstulē Maikovam Dostojevskis paziņo, ka pilnīgi pārtraucis attiecības ar Turgeņevu, pārmet viņam ateistiskus uzskatus, Rietumeiropas kultūras «cildināšanu», «Krievijas dzīves savdabīgo pamatu» nenovērtēšanu (Письма, т. 2, с. 32). Šie pretējie uzskati un stiprās personiskās antipātijas bija par pamatu Dostojevska asajiem, netaisnajiem uzbrukumiem Turgeņevam: te ij iznīcinošais morālpsiholoģiskais Karmazinova raksturojums «Velnos», ij pārmetums, ka viņš «nicina visu krievisko» un «pārvērties par vācieti», slepus koķetē ar «nihilistiem», pieglaimojas viņiem utt. Dostojevskis savā romānā kariķējis arī Turgeņeva literāri māksliniecisko manieri, radīdams parodijas: Karmazinova «Mērci» parodē Turgeņeva darbus «Pietiek» un «Rēgi»; «žurnālā ievietotais raksts», par ko ir runa «Velnu» pirmās daļas trešajā nodaļā, ir viņa apraksts «Tropmaņa sodīšana ar nāvi» (norādījuši J. Nikoļskis un A. Doļiņins).

Pašā vārdā «Karmazinovs» acīmredzot apslēpts norādījums uz šā vārda nesēja slepenajām simpātijām pret revolucionāriem, pret «sarkanajiem»: karmazinisks — sarkans; franču valodā cramoisi — tumšsarkans.

Turgeņevu stipri aizskāra Dostojevska radītā karikatūra «Velnos». 1872. gada 3. decembra vēstulē M. L. Miļutinai viņš izsaka savu sašutumu pai to, ka Dostojevskis «atļāvies kaut ko ļaunāku nekā parodiju, viņš attēlojis mani ar K. vārdu kā slepeni simpatizējošu Ņečajeva organizācijai» («Первое собрание писем Тургенева», СПб., 1884, с. 208).

Dostojevska iecerētā romāna pamfleta nepieciešams elements bija Pjotra Verhovenska līdzdalībnieku attēlošana Šatova nogalināšanā.

Šigaļova, Virginska, Ļiputina tēlus rakstnieks paredz jau agrīnajās romāna piezīmēs. Arī tajās priekšplānā ir cenšanās idejiski un morāli nomelnot savus politiskos pretiniekus — attēlot viņus atbaidošā vai smieklīgā veidā. Arī šeit Dostojevskis izmanto dažas vēsturisku personu patiesās īpašības, bet piešķir tām citu jēgu un pārveido tās gandrīz līdz nepazīšanai.

Piezīmju burtnīcās Šigaļovs sākumā tiek dēvēts par Zaicevu. Publicists un literatūras kritiķis, žurnāla «Русское слово» (1863—1866) visai redzams līdzstrādnieks V. A. Zaicevs (1842—1882) revolucionāri demokrātiskajā nometnē daudzos jautājumos ieņēma nepareizu pozīciju, dažkārt pārspīlēdams un sagrozīdams Černiševska un Dobroļubova idejiskos principus. M. Antonovičs žurnālā «Современник» (1865, № 3) nosauca viņu par «nihilistu vadoni», par «nihilisma skolotāju». Taču Šigaļova «sociālajai sistēmai» — «šigaļovismam» kā kariķētam un apmelojošam sociālistiskās sabiedriskās iekārtas attēlojumam nav nekā kopīga ar Zaiceva uzskatiem. Dostojevskis tēlo Šigaļovu kā aprobežotu, no dzīves atrautu pedantu doktrināru.

Virginski rakstnieks piezīmju burtnīcās sākotnēji sauc par Uspenski — tāpat kā P. G. Uspenski (1847—1881), «Народная расправа» darbinieku, Ivanova nogalināšanas dalībnieku. Vēlāk sakarā ar 1871. gada tiesas prāvas materiāliem Virginska tēls acīmredzot papildināts arī ar dažām tādām īpašībām, kas piemita Uspenska biedram uz apsūdzēto sola A. Kuzņecovam (ekspansivitāte, jūtīgums, rakstura maigums, tirdošas mokas un sirdsapziņas pārmetumi pēc Ivanova nogalināšanas utt.). Virginskim Dostojevskis nav «liedzis» morālu tīrību, idejiskumu, dziļu un patiesu uzticību revolucionāri demokrātiskām idejām, taču attēlojis viņu kā pasīvu bezrakstura cilvēku. Virginskis ir komisks «vīrs ar ragiem», kas atrodas zem sievas tupeles, ģimenē viņam ir pazemojošs stāvoklis. Ļoti iespējams, ka Virginska tēlu rakstnieks gribējis polemiski pretstatīt Černiševska romāna «Ko darīt?» varoņiem — kā zināmu paniecinātu viņu «līdzību». Vienā no atzīmēm par Virginski piezīmju burtnīcās teikts: «sajūsmīgs, romāns «Ko darīt?»» («3. т.», с. 90). Černiševska romānā traktētos mīlestības un laulībās jautājumus Dostojevskis ar savu Virginska tēlu mēģinājis rādīt kariķētā veidā.

Tādas ir pret «nihilistiem» un «rietumniekiem» vērstā tendenciozā pamfleta galvenās personas, kas atradās «Velnu» ieceres centrā. Vēsturiskas personas un fakti šajā romānā atveidoti nejēdzīgi sagrozītā veidā. «Tas, ko es rakstu, ir tendenciozs darbs, gribas izteikties spēcīgāk (tad ta sāks klaigāt par mani nihilisti un rietumnieki, ka esmu atpakaļrāpulis). Taču lai velns viņus rauj, bet es izteikšu visu līdz pēdējam vārdam,» Dostojevskis rakstīja Maikovam 1870. gada 6. aprīlī (Письма, т. 2, с. 262).

Tiesa, rakstnieks ne vienreiz vien norādījis, ka viņš «Velnos» centies nevis precīzi atveidot vēsturiskus darbiniekus un notikumus, bet radīt tipus, kas šos notikumus atspoguļo. «Ne Ņečajevu, ne Ivanovu, ne tās slepkavības apstākļus es neesmu pazinis un nemaz nepazīstu, pazīstu vjenīgi no laikrakstiem,» Dostojevskis rakstīja Katkovam 1870. gada 20. oktobrī (tas ir, ilgi pirms tam, kad viņam radās iespēja izmantot romānam 1871. gada prāvas materiālus). «Un, pat ja es būtu tos pazinis, tad nebūtu kopējis. Es ņemu tikai notikušu faktu. Mana fantāzija var loti lielā mērā atšķirties no tā, kas noticis īstenībā, un mans Pjotrs Verhovenskis var nepavisam nebūt līdzīgs Ņečajevam; bet man šķiet, ka manā satrauktajā prātā fantāzija radījusi to personu, to tipu, kas atbilst šai ļaundarībai.» (Письма, т. 2, с. 288.)

Taču objektīvi daudzus «Velnu» centrālos tēlus viņu radītāja spalva daudzējādā ziņā pārvērta par nepārprotamām atbrīvošanās kustības darbinieku karikatūrām: niknums un naids, kas aizmigloja rakstnieka redzesloku, radīja peļamu, tendenciozu tipizācijas metodi. Kā ne vienreiz vien atzīmēts iepriekš, rakstnieks ar nolūku piešķīris daudziem romāna tēliem viegli uztveramu līdzību ar konkrētām vēsturiskām personām, vairāk vai mazāk pareizi attēlojot daudzas ārējas (biogrā-fiskas un citas) raksturīgas iezīmes un apstākļus. Tai pašā laikā galveno notikumu būtību, romāna personāža morāli psiholoģisko raksturojumu Dostojevskis pretēji vēsturiskajai patiesībai attēlojis, vadoties pēc saviem aizspriedumainajiem, reakcionārajiem atbrīvošanās cīņas vērtējumiem. Lietojot šādu neobjektīvu dzīves parādību mākslinieciskās vispārināšanas metodi, nevarēja būt ne runas par vēsturiski ticamu tipu radīšanu, kas patiesīgi atspoguļotu sešdesmito gadu idejiski politisko cīņu. Dostojevskim nebija pamata saukt savu romānu «par gandrīz vēsturisku etīdi», kas it kā izskaidro «iespēju rasties mūsu dīvainajā sabiedrībā tādām drausmīgām parādībām kā ņečajeviešu kustība» (Письма, т. 3, с. 49—50).

Vērsdams savu triecienu pret revolucionāriem un liberāļiem, Dostojevskis reizē cenšas «atmaskot» un «nosodīt» visus tos sabiedriski politiskos spēkus pastāvošās iekārtas aizstāvju nometnē, kas, pēc viņa domām, objektīvi sekmē «pamatu graušanu», tas ir, no vienas puses, valdības administrāciju, kas, pēc rakstnieka domām, ir bezdarbīga, tuvredzīga un neprot enerģiski apkaiot «dumpiniekus» (fon Lembke), un, no otras puses, augstākos muižniecības slāņus, kas, pēc Dostojevska pārliecības, ir pilnīgi atrauti no krievu nacionālās augsnes, viegli pakļaujas jaunu «graujošu» ideju ietekmei — un tādēļ it kā «ļauj vaļu» «nihilistiem» un pat «palīdz» viņiem (Jūlija Mihailovna Lembke, pa daļai Varvara Petrovna Stavrogina).

Kā aizrādījis S. Borščevskis («Щедрин и Достоевский», 1956, с. 226), gubernatoru fon Lembki Dostojevskis savā ziņā polemiski pretstata Ščedrina «Kādas pilsētas vēsturē» attēlotajiem pilsētas priekšniekiem. Sčedrins dzēlīgi izsmēja Glupovas priekšnieku tieksmi visur meklēt «dumpiniekus», kuru īstenībā nebija. Pretsvarā tam Dostojevskis cenšss ar savu Lembkes tēlu parādīt, ka cara administratori neredz savā degungalā revolucionāras sazvērestības, neprot cīnīties pret sazvērniekiem.

Bez tam ar neizveicīgo gubernatoru vācieti Dostojevskis gribēja rādīt vāciešu kundzību valdības aparātā. Rakstnieka piezīmju burtnīcās ir šādas rindas: «Viņu (vāciešu. — F. J.) 1 koalīcija Krievijā, cits citu velk uz augšu. Simt piecdesmitgadīgā sazvērestība. Sevišķu apstākļu dēļ viņi vienmēr bijuši augšā. Visi neapdāvinātie kalpojuši augstos amatos» — utt. («3. T.», C. 245).

Kādu saturu Dostojevskis ieliek Jūlijas Mihailovnas Lembkes tēlā, redzams no šādām piezīmēm: «… gubernatorienes persona … Konservatore, lielo zemes īpašnieku pārstāve. Tieši no tiem konservatoriem, kuriem nav nekas pretī saistīties ar nihilistiem, lai radītu jukas.» («3. T.», c. 242.) «Ņečajevam ir pa ceļam ar gubernatorieni un viņas idejām, gubernatoriene priecīga, ka viņš tai piebalso, un pieļauj viņa nihilismu apzināti, bet šim un tam no viņa nihilisma arī pati tic.» («3. T.», c. 243.) Šīs paradoksālās samākslotās koncepcijas gaismā kļūst saprotamas attiecības starp Jūliju Mihailovnu un Verhovenski un daudzas viņas replikas romānā (ka «sociālisms ir pārāk cildena ideja», ka vajag «novirzīt šo lielo kopīgo lietu uz pareizā ceļa» utt.).

Tā pati doma vijas cauri arī Dostojevska piezīmēm par Varvaru Petrovnu Stavroginu: «Feodālo bajāru iekārtas un nihilisma jēdzieni bez kāda sakara tā vien šaudās pa viņas galvu.» («3. T.», c. 159.) «Kņaziene tai laikā, kad viņa draudzējās ar St. (studentu, tas ir, Pjotru Verhovenski. — F. J.), pasludināja sevi par nihilisti un brīvdomātāju.» («3. T.», c. 145.) Ar to izskaidrojamas tādas romāna detaļas kā Varvaras Petrovnas «spriedumi» par mākslu (kas parodē Černiševski un Pisarevu), vārdi par «jauno sabiedrisko iekārtu» utt. (otrās daļas piektās nodaļas trešā apakšnodaļa).

Otrās daļas piektajā nodaļā Dostojevskis, sīki aprakstot gubernatorienes vadītā muižnieku pulciņa vieglprātīgās izpriecas, cenšas pārliecināt lasītāju, ka «nihilisma sērga», ko izplata Pjotrs Verhovenskis un viņa rokaspuiši, neatvairāmi noved pie morālas izlaidības, pie pilnīgas «demoralizēšanās».

Taču muižnieku sabiedrība «Velnos» parādīta tik nepievilcīga ne tikai tāpēc, ka tā «viegli pakļaujas» «nihilisma sērgai». Pat visreakcionārākajā Dostojevska darbā izpaužas viņam raksturīgā muižniecības kā parazītiskas privileģētas kārtas kritika. Piezīmju burtnīcās muižnieciskās aristokrātijas pārstāvjiem tiek pārmests «cinisks nihilisms pret visu, ko līdz šim uzskatīja par skaistu un cildināmu, tas ir… viņu nicinošā izturēšanās pret kopīgām interesēm, tautu, tēviju un visu, kas tieši neattiecas uz viņu kundziskajām priekšrocībām» (Письма, т. 2, с. 243).

šinī ziņā raksturīgs ir Gaganova dēla tēls. Dostojevskis uzsver viņa muižniecisko uzpūtību, nevēlēšanos un neprašanu samierināties ar 1861. gada reformu, pilnīgu atrautību no Krievijas nacionālās augsnes. Augstprātīgā lielmāte Varvara Petrovna Stavrogina nepārprotami tiek nosodīta par egoismu un patvarību (Dašas precināšanas epizode). «Velnu» galvenā varoņa Nikolaja Stavrogina tēlā Dostojevskis nosoda ne tikai «nihilistu» un ateistu, bet arī kundziņu. Komiski groteskos toņos aprakstītas daudzas epizodiskas muižnieku aristokrātijas figūras, starp tām arī tādas, kas nav pakļāvušās «velnišķīgajai sērgai» («jaunais kņaziņš no Pēterburgas», iedomīgais ģenerālis, agrākais gubernators). Tas viss, protams, nemazina «Velnu» reakcionāro būtību.

Jau samērā agrā romāna rakstīšanas stadijā (1870. gada pavasarī un vasaiā) tā kompozīcija stipri sarežģījās. Sava «antinihilistiskā» romāna galveno ideju rakstnieks nolemj traktēt arī filozofiskajā, reliģiski estētiskajā aspektā, ko viņš uzskata par dziļāko. It kā atgriezdamies pie tā tēmas pavērsiena, kas bija jau iezīmējies «Lielā grēcinieka dzīves gājumā», — bet tagad jau operējot ar pilnīgi citu sižetisku materiālu, — Dostojevskis grib antitēzi «pareizticība vai nihilisms», «Krievija vai Rietumi» atklāt arī kā traģisku kolīziju, kas risinās vienas personas — galvenā varoņa dvēselē, kur reliģiskā ideja cīnās ar «velnišķīgo», «nihilistisko», ateistisko ideju (kas it kā nozīmē to pašu, ko demoralizēšanās, dzimtenes izjūtas zaudēšana, nežēlīgas iznīcināšanas tieksme utt.). Par tādu varoni tad arī kļūst Stavrogins.

Visa plāna pārveidošana saskaņā ar šo jauno skatījumu norisinājās vairākos posmos un prasīja daudz laika.

1870. gada 21. oktobrī Dostojevskis rakstīja N. Strahovam, ziņojot par «Velnu» tapšanas gaitu: «… Vasarā atkal pārmaiņa: izvirzījusies vēl jauna persona, kas pretendē kļūt par īsto romāna varoni, tā ka iepriekšējais varonis (interesanta persona, bet tiešām nav varoņa vārda vērta) atiet otrā plānā.» (Письма, т. 2, с. 294.) Tieši par ko te ir runa, noskaidrojas gandrīz tanī pašā laikā (20. oktobrī) Dostojevska rakstītajā vēstulē Katkovam: «Man pašam par brīnumu, šī persona (Verhovenskis dēls. — F.J.) man iznāk pa pusei komiska figūra. Un tāpēc, lai gan viss šis notikums (Ivanova nogalināšana. — F. J.) ieņem vienu no pirmajām vietām romānā, tas tomēr ir tikai aksesuārs un vide, kur darbojas cita persona, ko tiešām varētu saukt par romāna galveno personu. Šī cita persona (Nikolajs Stavrogins) arī ir drūma, arī ir ļaundaris. Bet man šķiet, ka šī persona ir traģiska.» (Письма, т. 2, с. 288—289.)

Stavrogina tēls «Velnu» tapšanas procesā pieredzējis ļoti daudz metamorfožu, vairākkārt ticis no jauna pārdomāts un pārstrādāts. Pirmajos uzmetumos «kņazam» (tā viņš toreiz tika dēvēts) bija tikai sižetiski psiholoģiska loma. Vienā no turpmākajām ieceres izstrādāšanas stadijām Stavrogins kļūst par «Velnu» svarīgāko ideoloģisko figūru, taču citādā nozīmē nekā galīgajā tekstā. Stavroginam, tāpat kā «Lielā grēcinieka dzīves gājuma» varonim, vajadzēja pārvarēt savas zemiskās, netiklās kaislības un «atdzimt jaunai dzīvei» — pateicoties tam, ka viņš «meklē patiesību; viņš atrod patiesību Krievijas un kristietības ideālā… Kristiešu pazemība un pašnosodīšana» («3. T.», c. 159). Taču beigu beigās rakstnieks apstājas pie iekšēji sašķelta cilvēka, kurš nosodīts uz neauglīgiem cīniņiem, kuram «pašlabošanās», «atdzimšanas» varoņdarbs neizdodas.

Pie tam piezīmju burtnīcās (tāpat kā romānā) ne vienreiz vien atzīmēts, ka Stavrogina zemiskās kaislības, viņa «neparasto spēju izdarīt noziegumu» nosaka ne tikai neticība, «nihilisms», bet arī tas, ka viņš ir «dīks, svārstīgs kundziņš» (Satova vārdi). Stavroginam adresēto Šatova sentenci — «iemantojiet dievu ar darbu» — izsaka pats Dostojevskis.

Romāna tapšanas procesā Stavrogina loma arvien vairāk pieaug, Šatovs un Kirillovs kļūst par viņa svārstību un meklējumu paudējiem, it kā iemiesojot sevī dažādus, viņā pretrunīgi savienojušos centienus. Gandrīz vienā un tai pašā laikā Stavrogina ietekmē Šatovam rodas viņa slavofiliskās idejas, bet Kirillovam — viņa ateisms. Pēc Stavrogina mīlestības tīko visas trīs romāna varones — Ļiza, Daša, Marja Ļebjadkina. Dostojevskis atzīmē: «Visa iemesls ir Stavrogina raksturs — Stavrogins ir VISS.» («3. T.», c. 61.) «Viss pārējais riņķo ap viņu kā kaleidoskopā.» («3. T.», c. 244.)

Atzīmes piezīmju burtnīcās līdz galam noskaidro Dostojevska radošos nodomus, pēc kuriem viņš vadījās, veidojot «Velnu» centrālās personas sarežģīto tēlu: «Samaitātā kundziņa daba un dižais prāts, un cildenās sirds tieksmes.» («3. T.», c. 294.) «Viņā cīnījās divas idejas: 1) Ļiza — iegūt viņu — nežēlīga un zvēriska ideja. 2) Varoņdarbs, sacelšanās pret ļaunumu, augstsirdīgā ideja uzvarēt… Atjaunotne un atdzimšana viņam liegta… tāpēc ka viņš atrauts no augsnes, tātad netic…» («3. T.», c. 247.) «Kņazs saprot, ka viņu varētu glābt entuziasms (piemēram, kļūšana par mūku, pašuzupurēšanās ar grēksūdzes palīdzību). Taču viņam trūkst tikumisku jūtu (pa daļai aiz neticības)… Pa daļai aiz nevaldāmiem miesīgiem instinktiem. Bet galvenais tomēr ir neticība.» («3. T.», c. 284.)

Šajās piezīmēs izpausta «Velnu» galvenā doma: vienīgi un tikai reliģija var būt sabiedriskās tikumības un tātad visas sabiedrības dzīves balsts.

Par atbildi šai reakcionārajai idejai, ko Dostojevskis neatlaidīgi sludina arī citos savos darbos, var noderēt A. Lunačarska vārdi (kas ļoti lielā mērā attiecas uz «Brāļiem Karamazoviem»): «Dostojevskis ģeniāli formulējis «ateistisko kritiku» (runa ir par Ivana Karamazova «dumpi». — F. J.), taču novērsies no atbilstošas ētikas, neticēdams cilvēkam. Mēs runājam nevis par reliģisko ticību, bet par ticību cilvēku spēkiem un sociālam instinktam… Lūk, kur ir vislielākais egoisms: ja «es» ir kaut kas pārejošs, ja pēc nāves nav ne apbalvojuma, ne soda — tad atliek būt ļaundarim! Būtu nepieklājīgi XX gadsimtā pierādīt, ka iespējams viscildenākais ideālisms (te Lunačarskis runā par cildeniem ētiskiem ideāliem. — F. J.) arī bez ticības nemirstībai.» (А. Луначарский «Русский Фауст». — «Этюды критические и полемические», М. 1905, с. 185.)

Ar Stavrogina tēla padziļināšanu un pārveidošanu saistīta tādu jaunu personu parādīšanās «Velnos», ko agrāk rakstnieks nebija paredzējis. Varvara Petrovna («kņaziene»), Ļiza Tušina («skaistule»), Daša («audzēkne») figurē jau arī pirmajā romāna uzmetumā. Bet samērā vēlāk tajā parādās Marja Ļebjadkina («Klibkāje») un Kirillovs. Tikai 1870. gada augustā Dostojevskis pieraksta: «Uzdevums: radīt Klibkājes veidolu.» («3. т.», с. 68.)

Kā Marjai Ļebjadkinai, tā Kirillovam vajadzēja, pēc Dostojevska ieceres, iemiesot romānā attīstītās reliģiski mistiskās koncepcijas.

Ļebjadkinu rakstnieks grib pacelt augstu pāri visam personāžam tieši tāpēc, ka viņai (atšķirībā no Stavrogina un Šatova) piemīt kvēla, neprātojoša, sirdī dzimusi ticība. Tā nav nejaušība, ka Klibkāje attēlota kā vientiesīte: viņai it kā piemīt spēja mistiski «saplūst kopā» ar pasauli un dievu, kā arī «gaišredzība» — spēja ar «virsprātu iejusties» cilvēku un apstākļu būtībā (otrās daļas otrajā nodaļā viņa «nojauš» Stavrogina asiņaino nodomu, ko viņš slēpj pat no sevis paša). 6G5

Ateista Kirillova tēlam vajag liecināt par to, ka ateisms it kā esot «nedzīvs», ar «dzīvo dzīvi nesavienojams». Noraidīdams dievu un uzskatīdams par pienākumu «parādīt savu nepakļāvību un jauno drausmīgo brīvību», Kirillovs secina, ka viņa patvaļas «augstākais sasniegums» var būt tikai pašnāvība, neviena nepiespiesta aiziešana no dzīves. Lūk, pie kādiem pārsteidzošiem rezultātiem noved ateistiskā loģika, — Dostojevskis cenšas iestāstīt lasītājam. Taču Kirillova tēlā izpaudušās paša Dostojevska iekšējās pretrunas. Kirillovs romānā attēlots ar acīm redzamām autora simpātijām, un viņa dieva noliegšanā rakstnieks ielicis daudz sava, personīgā, kas izriet no viņa paša (rūpīgi slēptajām) šaubām par «radītāja» un viņa «radījuma» labestību. Kirillova tirādes, kas nosoda visu pasaulē valdošo kārtību, dažā labā jautājumā liek jau nojaust Ivana «dumpi» «Brāļos Karamazovos».

1870.’ gada 19. oktobri rakstnieks nosūta žurnāla «Русский вестник» redakcijai pirmās «Velnu» nodaļas, bet arī pēc šā datuma vēl tiek pārveidoti un precizēti būtiski ieceres elementi.

Svarīgākais fakts, kas noteica «Velnu» turpmāko radošo ieceri, bija ņečajeviešu prāva, ko iztiesāja 1871. gada jūlijā un augustā Pēterburgas tiesu palātā; laikrakstu ziņojumi par prāvu deva Dostojevskim daudz materiāla romānam. Tanī laikā žurnālā «Русский вестник» bija iespiesta tikai otrās daļas pirmā un otrā nodaļa; «piecnieka» darbības, Pjotra Verhovenska sazvērnieciskās taktikas, revolucionāru sanāksmes («Pie mūsējiem») attēlojumi atrodami turpmākajās nodaļās. Šinī ziņā prāvā atklātajiem faktiem (kurus rakstnieks atveidoja neobjektīvi, sagrozīti) tad arī bija liela nozīme.

Vairāki prāvas dalībnieki noderēja par prototipiem mazāk nozīmīgām personām no «nihilistu» vidus.

Tā, piemēram, «piecnieka» dalībnieka Tolkačenko tēlā izmantoti daži dzīves apstākļi, kas raksturīgi vienam no galvenajiem apsūdzētajiem — pazīstamajam sešdesmito gadu darbiniekam vēsturniekam, etnogrāfam un publicistam I. G. Prižovam (1827—1885), kurš sarakstījis grāmatas «Krogu vēsture Krievijā sakarā ar krievu tautas vēsturi», «Nabagi svētajā Krievijā» u. с. (Указано M. Альтманом — «Прыжов и Достоевский», «Каторга и ссылка», 1931, № 8—9.)

Bet arī šeit, tāpat kā citos gadījumos, Dostojevskis, lai gan pilnīgi pareizi attēlojis daudzas ārējās īpašības un apstākļus, tomēr tendenciozi apgaismojis un ar naidīgu ironiju sagrozījis to jēgu. Tolkačenko attēlots kā tukšs mutes bajārs un pozētājs, kas cenšas pieglaimoties Verhovenskim. Ar to var salīdzināt dažas liecības par I. Prižovu. Tā, piemēram, «ņečajeviešu» prāvas prokurors Polovcevs, kuru grūti turēt aizdomās, ka viņš kādam apsūdzētajam simpatizētu, nosauca Prižovu par «strādīgu, godīgu, saticīgu cilvēku»; «visi atsaucas par viņu kā par labu cilvēku… kas atstāj par sevi vislabākās atmiņas…» («Правительственный вестник», № 163 за 1871 год, с,6, столб. 6). Literatūras vēsturnieks Aleksejs Veselovskis, kas labi pazinis Prižovu jaunībā, rakstīja apcerējumā «No jaunām dienām», ka Prižova dzīvei «jēgu piešķīra» «divas pastāvīgas kaislības»: «bezgalīga nodošanās zinātnei un mīlestība uz tautu» (Сборник «Памяти А. И. Стороженка», 1909, с. 57).

«Velnos» plaši atspoguļoti tiesā nolasītie «Народная расправа» dokumenti. Proklamācija dzejā «Gaišā personība», ko Hercens it kā veltījis Pjotram Verhovenskim, ir parodija par tiesas sēžu pārskatos nodrukāto Ogarjova dzejoli «Students». Groteski daudz ko saasinādams, Dostojevskis izmantojis arī datus par «Народная расправа» organizatorisko struktūru, kas ietilpa «Vispārīgajos organizācijas noteikumos», «Vispārīgajos noteikumos tīkla nodaļām» (uz stingras sub—

ordinācijas un konspirācijas pamatiem dibinātie «piecnieki», pulciņa biedru pakļautība tā organizatoram; sistemātiskie pulciņu un to biedru pārskati par savu darbību utt.).

Skaidri saskatāmu zīmogu visai romāna sižetiskajai līnijai uzspiedis Bakuņina sastādītais «Revolucionāra katķisms». Acīmredzot tieši pēc šā dokumenta Dostojevskis spriedis par Krievijas «revolucionārās partijas» mērķiem un metodēm. Lielā slepenībā turētais «Katķisms», ko Ņečajevs slēpa pat no «Народная расправа» biedriem, acīmredzot kļuvis zināms Dostojevskim tikai no avīžu rakstiem par prāvu. Šis dokuments, ko nikni nosodīja un dzēlīgi izsmēja Markss un Engelss («Sociālistiskās demokrātijas alianse un Starptautiskā strādnieku asociā cija»), spilgti raksturo Bakuņina — Ņečajeva anarhistiskās, sazvērnieciskās taktikas principus. Savā «Katķismā» Bakuņins prasīja, lai revolucionārs «ar vienu vienīgu saltu revolucionāras cīņas kaismi nomāktu» sevī pat goda jūtas. Pasludinādams terora nepieciešamību, «Katķisms» ieteica pagaidām dāvāt dzīvību dažiem valdošās virsotnes pārstāvjiem «lai viņi ar saviem daudzajiem zvēriskajiem darbiem novestu tautu līdz nenovēršamam dumpim». Citus, kuriem pieder vara un bagātība, ieteikts «ievilkt savos tīklos», apmulsināt un, pēc Iespējas atklājot viņu netīros noslēpumus, padarīt viņus par. saviem vergiem. Tos pašus šantāžas un provokācijas paņēmienus Bakuņins lika saviem sekotājiem lietot arī attiecībās ar liberāļiem, «godkārīgajiem valsts darbiniekiem», valdošo šķiru sievietēm. Revolucionāriem tika ieteikts «savienoties ar drosmīgo kriminālistu pasauli». Vienā no «Katķisma» punktiem teikts: «Mūsu pienākums ir briesmīga, pilnīga, vispārēja un nesaudzīga graušana.» (Citāts pēc tiesas prāvas atreferējuma laikrakstā «Голос», № 189 за 1871 г., с. 4, столб. 1 и 2.)

No «Katķisma» punktiem kā no «pirmavota» tieši pārņemts daudz kas «Velnu» sižetā, sevišķi Pjotra Verhovenska sižetiskajā līnijā: cenšanās visiem līdzekļiem kompromitēt Stavroginu, Lembki un daudzus citus, lai padarītu tos atkarīgus no sevis; plāns «sacementēt piecnieku ar asinīm»; mēģinājums ielavīties augstākajā sabiedrībā; Jūlijas Mihailovnas krāpšana; sakari ar «kriminālistu pasauli» katordznieka Fedjkas personā; «svinību» izmantošana skandālu un provokāciju rīkošanai; dedzināšana kā līdzeklis sacelt paniku pilsētā utt.

(Uz to, kāda nozīme «Revolucionāra katķisma» ieteikumiem ir Verhovenska tēla izpratnē, norādījis A. Doļiņins. Skat.: Ф. M. Достоевский. Письма, комментарий к тому 2, с. 484—485.) 667

Tādā kārtā Bakuņina «Katķismu» — ļaundarību, provokāciju, šantāžas, nejēdzīgas, «pilnīgas graušanas» programmu — Dostojevskis «Velnos» attēlojis kā Krievijas revolucionārās kustības kvintesenci. Taču Bakuņina ieteiktajiem «rīcības noteikumiem» nebija nekā kopīga ne ar XIX gadsimta sociālistiskās masu kustības principiem, ne ar  patieso revolucionāru ētiku. Markss un Engelss, atsegdami «Katķisma» atziņu īsto jēgu, rakstīja: «Šie visugraujošie anarhisti, kas visu grib pārvērst amorfā stāvoklī, lai nodibinātu anarhiju morāles jomā, noved līdz galējībai buržuāzisko amorāliskumu.» («Sociālistiskās demokrātijas alianse un Starptautiskā strādnieku asociācija».)

Kariķētā, apmelojoši izkropļotā veidā rakstnieks savā romānā attēlojis revolucionāru pagrīdes sanāksmi («Pie mūsējiem» — otrās daļas septītā nodaļa) un sešdesmito gadu progresīvo literātu vidi (pirmās daļas pirmā nodaļa).

Interesanti salīdzināt aprakstīto «saviesīgo vakaru» pie Virginska ar kādu citu, pēc sižeta tuvu mākslas darbu — V. J. Makovska gleznu «Saviesīgs vakars» (iesākta 1875. gadā). Arī šeit attēlota slepena revolucionāru sanāksme. Taču pavisam citādi, bez reakcionāriem aizspriedumiem. Dostojevskis parādījis kroplīgus cilvēciņus un sīkas kaislībiņas, turpretī Makovskis patiesīgi attēlojis sanāksmes dalībnieku garīgo skaistumu, vienkāršās un spēcīgās jūtas.

Mēģinājums ļaunprātīgi diskreditēt nākamo sociālistisko sabiedrību ir «Velnu» tekstā ietilpinātais murgainais Šigaļova «plāns» («šigaļovisms»).

Savos spriedumos par «politisko» sociālismu Dostojevskis «Velnos» (kā arī darbā «Дневник писателя») nav ticis tālāk par vērtējumiem un jēdzieniem, kas raksturīgi antagonistiskai sabiedrībai. Dostojevskis vairākkārt izteicies, ka cilvēce, noraidīdama dievu, reliģisko morāli un tradicionālās, gadsimtu gaitā par svētu atzītās iekārtas sociālpolitiskos balstus, nespēs likt lietā savu brīvību un kļūs par upuri haotiskai «visu cīņai pret visiem», cīņai, ko uzkurinās egoistiskas, antisabiedriskas, graujošas kaislības, kuras cilvēkā it kā esot neizskaužamas. Spilgti attēlojis savos darbos sarežģītus, pretrunīgus stimulus, kas nosaka kapitālisma veidotā vienpatņa individuālista rīcību, Dostojevskis nespēja nojaust un iepazīt jaunās sabiedrības varenos virzītājspēkus, kuri pārveido cilvēku un pasauli: cilvēku brālīgās solidaritātes spēku, kas tuvina un saliedē cilvēkus vienkop; vareno kolektīvo prātu, kāds piemīt daudzmiljonu masām, kuras kļuvušas par sava likteņa lēmējām; dižās, radošās jauncelsmes spējas, kādas mostas masās, atbrīvojoties no gadsimtu važām.

Romāna galīgo saturu būtiski ietekmēja nodaļas «Pie Tihona» izmešana. Pēc Dostojevska sākotnējās ieceres, tai vajadzēja sekot pēc nodaļas «Karaļdēls» kā otrās daļas devītajai — noslēguma nodaļai, turklāt tā bija jau salikta, bet žurnāla «Русский вестник» redaktors M. Katkovs bija pret tās iespiešanu.

Nodaļā «Pie Tihona» bija aprakstīts, kā Stavrogins apmeklē svētnieku Tihonu (par kuru Stavroginam iepriekš bija ieminējies Šatovs) — kristietības ideoloģijas un morāles paudēju. Šim apmeklējumam kā svarīgam romāna elementam veltīti daudzi uzmetumi piezīmju burtnīcās.

Nodaļas saturs — Stavrogina grēksūdze Tihonam, mēģinājums patiesi nožēlot grēkus un pašam šķīstīties, kas tomēr viņam neizdodas. Visos lielajos Dostojevska 1860.—1870. gada romānos galvenā varoņa grēksūdze, kas parasti ir kulminācijas punkts sižeta attīstībā, pirmoreiz iepazīstina lasītāju ar būtiskiem, līdz tam no viņa slēptiem personāža priekšvēstures elementiem (to noklusēšana stāstījumā pirms grēksūdzes tad arī piešķir personāžam zināmu mīklainību, noslēpumainību). Arī «Velnos» Stavrogina grēksūdzei bija analoģiska nozīme. No tās lasītājam vajadzēja uzzināt par notikumiem un pārdzīvojumiem, ar kuriem sākusies Stavrogina iekšējā cīņa.

Šie notikumi un pārdzīvojumi attiecas uz to Pēterburgas dzīves posmu pēc oficiera dienesta atstāšanas, par ko «Velnos» atbilstošajā vietā (pirmās daļas otrās nodaļas pirmā apakšnodaļa) ar nolūku pastāstīts īsi un galvenajos vilcienos. Nododamies netiklībai, neapzinādamies vairs starpību starp labo un ļauno, reizēm razdams patoloģisku baudu savas bezgala dziļās krišanas apziņā, visu cilvēcisko morāles normu mīdīšanā kājām, Stavrogins izdara neģēlīgu noziegumu — izvaro vienpadsmitgadīgu meiteni Matrjošu. Matrjoša drīz vien padara sev galu. Stavrogins uzzina par pašnāvību tieši pašnāvības brīdī un tomēr ļauj tai notikt. Pēc tam, lai «kaut kā izkropļotu dzīvi (savu paša. — F. J.), bet tikai pēc iespējas pretīgāk», Stavrogins apprec Marju Ļebjadkinu. Mokoša visa notikušā nožēla, nepanesams žēlums «līdz prāta zaudēšanai» pret pazudināto bērnu sāk tirdīt Stavroginu vēlāk — pēc dažiem gadiem, pēc tam kad viņam pēkšņi parādās Mat-rjoša, pārmetoši mādama ar galvu un bezspēcīgi draudēdama viņam ar mazo dūrīti.

Šī Stavrogina vīzija, kas it kā simbolizē ciešanas un ļaunumu, parādīta uz kontrastu fona. Pirms tam aprakstīts varoņa sapnis, kas attēlo ciešanu un ļaunuma neapēnotas cilvēku dzīves sākotnējo harmoniju un reizē arī — visu labo un gaišo paša Stavrogina dvēselē, kuru aptraipījušas viņa riebīgās ļaundarības. Šinī vietā nodaļā «Pie Tihona» Dostojevskis tēlo «zelta laikmeta ainavu», kuras pamatā ir Kloda Lorēna glezna «Akīds un Galateja» (vēlāk rakstnieks šo ainavu ar dažādām modifikācijām atkārto romānā «Pusaudzis» un novelē «Smieklīga cilvēka sapnis»).

No šā brīža Stavrogina dvēselē tad arī sākas «sacelšanās pret ļaunumu» — tie traģiskie cīniņi, par kuriem tiek stāstīts romānā.

Taču īsta iekšēja apskaidrotība un atdzimšana viņam nav sasniedzama, jo viņš — pēc galīgās rakstnieka ieceres — nav ne «karsts», ne «auksts», bet tikai «remdens». Lai «sodītu sevi visas pasaules priekšā ar pelnītu… negodu», viņš nolemj izplatīt drukātas lapiņas, kurās tiek izstāstīta vina izdarītā ļaundarība. Ieradies pie Tihona, Stavrogins arī viņam dod lasīt šīs lapiņas. Taču mēģinājums pašam sevi šķīstīt pārvēršas par izaicinājumu visiem apkārtējiem, grēku nožēlo-šana — par savdabīgu bramanību: reizē ar kaunu par sevi un pašnoniecināšanu Stavrogina dvēselē joprojām dzīva ir lepnība un pašapliecināšanas tieksme, viņš baidās izrādīties komisks un jau iepriekš izturas pret saviem tiesnešiem ar naidu un nicināšanu. Iecerētām lapiņām tā arī nebija lemts tikt publicētām.

Grēku nožēlošanas neveiksme, kas nozīmē galīgu ļaunā uzvaru pār labo, nosaka visu turpmāko Stavrogina krišanu (viņš neaizkavē gatavoto Ļebjadkinas noslepkavošanu, lai gan zina par to; viņš ļauj vaļu kaislībai pret Ļizu, lai gan saprot, ka nemīl to) un viņa pašnāvību finālā; šīs pašnāvības apstākļi ir tādi paši, kādos sev galu padarīja Matrjoša. Tā Dostojevskis «soda» «lielo grēcinieku».

Kā redzams no Dostojevska vēstulēm, viņš kādu laiku mēģinājis pārstrādāt nodaļu «Pie Tihona». Bet šī nodaļa tā arī netika ietilpināta romānā — ne tikai žurnālā publicētajā tekstā, bet arī 1873. gada atsevišķajā izdevumā, kur Dostojevskim bija iespēja to iespiest.

Septiņdesmito gadu progresīvā kritika, gluži dabiski, novērtēja «Velnus» negatīvi.

N. Mihailovskis rakstīja žurnālā «Отечественные записки» (1873. gada 2. numurā): ««Velnos» tiek risināts stāsts, kas pēc ārējās notikumu gaitas un apstākļiem ir pārsteidzoši līdzīgs tā sauktajai «Ņečajeva lietai». Dažā ziņā romānists it kā būtu apņēmies neatkāpties no zinām, ko ieguvusi izmeklēšana un tiesa «Ņečajeva lietā» … Taču poētiskās ainas precizitāte ir kaut kas visai relatīvs. Īstenībā ir svarīgas un nesvarīgas, tipiskas un nejaušas iezīmes. Ja dzejnieks ļoti rūpīgi un precīzi attēlo nejaušas un nesvarīgas iezīmes, tad ar to vēl nepavisam netiek panākta ainas poētiskā precizitāte.» (c. 321, 322.)

Tālāk kritiķis norādīja — nepieciešamības spiests, Ezopa valodā —, ka «Ņečajeva lieta» nav tipiska Krievijas atbrīvošanās kustībai. ««Ņečajeva lieta» ir visādā ziņā tik liels monstrs, ka nevar noderēt par tēmu romānam ar vairāk vai mazāk plašu vērienu. Tā varētu dot materiālu šauram un seklam kriminālromānam, varētu varbūt iederēties arī mūsdienu dzīves tēlojumā, bet ne citādi kā trešās šķiras epizode.» (c. 323.)

Plaši polemizēdams ar visu Dostojevska uzskatu sistēmu, Mihailovskis raksta beigās uzsver, ka «Velnu» autors nav saskatījis atbrīvošanās kustības vispārīgo raksturu, «pievērsdams visu uzmanību bēdīgam, aplamam un noziedzīgam izņēmumam — «Ņečajeva lietai»» (c. 340).

«Jūs koncentrējat savu uzmanību uz niecīgu saujiņu neprātīgo un neliešu …» «Jūs neesat saskatījis īstos velnus,» iesaucās kritiķis, norādīdāms, ka starp «velniem», pret kuriem cīņā dodas Dostojevskis, ir arī tāds «velns, kas mudina kalpot tautai».

Ļoti ass bija P. Tkačova raksts par romānu radikālajā izdevumā «Дело» («Slimi cilvēki», 1873. g. 3. un 4. numurā). Tkačovs apgalvoja, ka «Velnos» atklājas «Nabaga ļaužu» autora radošais bankrots; viņš sāk pārrakstīt tiesas hroniku, sajaucot un sagrozot faktus, un naivi iedomājas, it kā rada mākslas darbu (№ 3, c. 160—161). Tkačovs ari pārmet Dostojevskiin pirmām kārtām to, ka romānā attēlotais nav tipisks revolucionārai videi, ka viņš tendenciozi izmantojis 1871. gada prāvas materiālus. «Attēlotie garīgie kropļi ir jukuši kaut kādos nenoteikti mistiskos jautājumos, un viņu slimīgās iedomas acīmredzot nepavisam neatspoguļo šīs vides — labākās izglītotās jaunatnes vides, no kuras viņi nākuši, — pasaules uzskatu …» «Lasītājs redz tikai kāda veca stenogrāfiska atreferējuma sliktu atstāstījumu un ar baltiem diegiem tam klāt pievārstītu kaut kādu paša autora izgudrotu nejēdzību …» «Tikai cilvēkiem, kuriem uz laiku uznākuši drudža murgi… ir zināma līdzība ar jaunajiem «Velnu» varoņiem, it īpaši ar Verhovenski un Šigaļovu.» Šatovs ir «neveikli personificēts žurnāla «Гражданин» («Дневник писателя») feļetonu personāžs, tāpat kā Verhovenskis ir stenogrāfiskā atreferējuma personificējums un nekas vairāk» (№ 4, c. 368—369, 371).

Liberālais laikraksts «С.-Петербургские • ведомости» (1873. gada 6. janvārī, 6. numurā) arī norādīja uz «Velnos» attēloto notikumu netipiskumu un neraksturīgumu, nosaucot to par «slimīgas fantāzijas radītu… fantasmagoriju». Laikraksts rakstīja: «Viņa (Dostojevska. — F. J.) aprakstītie fantastiskie rēgi ir apveltīti ar tik necilvēcisku zemiskumu, muļķību un mežonību, ka nekur, nekādā sabiedrībā nebūtu varējuši tēlot tādu lomu, kāda tiem ierādīta romānā, nebūtu varējuši izpaust un pārstāvēt zināmu kustību, kas nes sevī morālpolitisku saturu.» (Tā laikraksts aiz bažām no cenzūras nosaucis Krievijas atbrīvošanās kustību. — F. J.)

Negatīvi novērtējusi romānu visumā, septiņdesmito gadu progresīvā prese par izņēmumu atzina Stepana Trofimoviča Verhovenska tēlu, uzskatot, ka tajā Dostojevskis iedzīvinājis daudzas četrdesmito gadu liberāļu rietumnieku raksturīgās īpašības.

N. Mihailovskis rakstīja: «Četrdesmito gadu ideālista tips pie mums aprakstīts bieži. Arī Dostojevska kungs tēlo viņu, bet tēlo no dažiem jauniem aspektiem … un tādēļ piešķir tam vienreizīgumu un oriģinalitāti, lai gan tēma ir nodeldēta…» Tālāk kritiķis atzīmējis, starp citu, ka Stepana Trofimoviča «jaukais tēls» vietumis atgādina šaržu.

P. Tkačovs žurnālā «Дело» izteicās: «Tikai Verhovenska tēva un Varvaras Petrovnas Stavroginas raksturu tēlojumā Dostojevska kungs parāda savas analīzes agrāko spēku.» (1873, № 4, 373. lpp.) «Analizējot

Verhovenska raksturu, Dostojevska kungs sevišķi reljefi izceļ tikai dažas, gan visizcilākās un, tā sakot, dominējošās šā tipa cilvēku — mūsu tēvu īpašības. Stepans Trofimovičs nebija varonis, nebija četrdesmito gadu «labākais cilvēks», viņš bija viduvēja personība, viens no pūļa vieniniekiem.» (1873, № 3, 165. lpp.)

Liberālā avīze «С.-Петербургские ведомости» 1873. gada 13. janvāra numurā veltīja Stepanam Trofimovičam plašu zemsvītras rakstu divās lappusēs, arī traktējot viņu kā vienu no četrdesmito gadu «sīkajiem, neatzītajiem ģēnijiem», kas «apmierinājās vienīgi ar frāzēm». Avīze apgalvoja: «Mākslinieciskās gleznainības, skaidrības un tēlojuma realitātes, mākslinieciskās analīzes dziļuma ziņā Verhovenska tips tuvojas mūsu labāko rakstnieku radītiem tipiem… lasītāja priekšā ir dzīva persona, dzīvs tips, kas mākslinieciskās realitātes ziņā tuvojas Oņegina, Beļtova, Oblomova tipiem.»

Tiešām — Dostojevskis Stepana Trofimoviča tēlā patiesīgi (kaut arī mazliet šaržētā veidā) attēlojis daudzus četrdesmito gadu «lieko cilvēku» trūkumus. Taču viņš nosodīja «liekos cilvēkus» no reakcionārām pozīcijām — par atraušanos no «augsnes», par kritisku attieksmi pret Krievijas dzīves vecajām formām. 50.—60. gadu revolucionāri demokrātiskā kritika un literatūra, gluži otrādi, nosodīja «liekos cilvēkus» par šīs kritikas nepietiekamību un neiedarbīgumu — par izvairīšanos no aktīvas cīņas pret patvaldnieciski dzimtniecisko iekārtu.

Augstu, pozitīvu novērtējumu bez jebkādiem iebildumiem romāns saņēma tā paša «Русский вестник» lappusēs, kur tas tika iespiests, — Avsejenko rakstā «Sabiedriskā psiholoģija romānā» (1873. g. 8. numļ

Strīdā par «Velniem» drīz vien iesaistījās pats autors, pieskardamies romānam «Rakstnieka dienasgrāmatā» (žurnāla «Гражданин» 50. numurā 1873. gada 10. decembrī — «Viena no mūsdienu liekulībām»). Acīmredzot cenzdamies atspēkot žurnālu «Отечественные записки» un «Дело» pārmetumus, ka autors «pārrakstījis tiesas sēžu hroniku», Dostojevskis atkal apgalvo, ka viņa darbā «tiešu portretu vai burtiska Ņečajeva prāvas atstāstījuma … nav».

No otras puses, Dostojevskis «vēršas pret ultrareakcionārās lapeles «Русский мир» apgalvojumu, ka skolu un studējošā jaunatne tamlīdzīgās bezprātībās pie mums nemēdz būt iejaukta», ka Ņečajevs «varēja atrast sev piekritējus tikai dīkā, neattīstītā jaunatnē, kas vispār nekur nemācās».

«Vai tad jūs tiešām domājat,» raksta Dostojevskis, «ka kaut kāda Ņečajeva piekritējiem, kurus viņš pie mums varētu savervēt, katrā ziņā jābūt vienīgi palaidņiem? Neticu, ne visi ir tādi; es pats esmu vecs «ņečajevietis», arī es stāvēju uz ešafota, kad man bija piespriests nāves sods, un es apgalvoju jums, ka stāvēju kopā ar izglītotiem cilvēkiem.» «Par Ņečajevu es droši vien nebūtu varējis kļūt nekad, bet par ņečajevieti, es negalvoju, varbūt arī būtu varējis kļūt… savā jaunībā.» «Kāpēc gan jūs domājat, ka pat slepkavība ā la Ņečajevs būtu atturējusi, protams, ja arī ne visus, tad vismaz dažus no mums tajā karstajā laikā, kad bija izplatītas aizraujošās mācības…» «Mēs, petraševskieši, stāvējām uz ešafota un noklausījāmies savu spriedumu bez mazākās nožēlas… tā lieta, par kuru mēs bijām notiesāti, tās idejas, tie jēdzieni, kas bija pārņēmuši mūsu garu, mums šķita tādi, -kas ne tikai neprasa nožēlošanu, bet pat ir kaut kas tāds, kas mūs šķīsta, moceklība, par ko mums daudz kas tiks piedots!» (Ф. M. Достоевский. Поли. собр. худ. произведений, т. 11, с. 133, 134, 136, 138.)

Arī šajā «Rakstnieka dienasgrāmatas» feļetonā Dostojevskis, protams, paliek pārliecināts revolūcijas un sociālisma pretinieks, kas nožēlojis savus «jaunības maldus». Bet šeit centrā tiek izvirzītas tās jaunatnes «traģiskās kļūdas», kas atrodas «aizraujošo mācību» ietekmē.

1890.—1900. gadā «Velnu» reliģiski filozofiskās idejas cēla vai debesīs simbolisti, «jaunās kristietības» sludinātāji, kas sevi deklarēja par Dostojevska idejiskiem mantiniekiem (A. Volinskis, D. Merežkovskis u. c.).

Stavroginam speciālu rakstu veltīja N. Berdjajevs, antirevolucionārā krājuma «Вехи» līdzstrādnieks («Nikolajs Stavrogins». — «Русская мысль», 1914, № 5). Sajūsminādamies par «Velnu» galveno personu, viņa «plašumu», spēju savienot sevī vispretrunīgākās tieksmes un jūtas, Berdjajevs, starp citu, paziņoja: «N. Stavrogins ir ciltstēvs daudz kam — arī krievu dekadentisms cēlies no Stavrogina.»

1913. gadā ar protestu pret «Velnu» inscenējumu Maskavas Dailes teātrī nāca klajā M. Gorkijs (raksti «Par karamazovismu», «Vēl par karamazovismu»). «Šī izrāde ir pasākums, kas apšaubāms estētiski un katrā ziņā kaitīgs sociāli,» norāda Gorkijs. (Собр. соч. в 30 томах, т. 24, М., 1953, с. 149.) Ka «Velnu» inscenējums nāca par labu reakcijas spēkiem, Gorkijs pārliecinoši pierādīja, citēdams fragmentus no pērkamajā žurnālā «Гражданин» ievietotā raksta, kurā visādi tika cildināts ij romāns, ij tā inscenējums (turpat, 156.—157. lpp.).

Romāna personāžā nav nabaga’ ļaužu, ko «pazemojušas un apvainojušas» privātīpašnieciskās, antagonistiskās iekārtas nejēdzības un tikumi. Kapitālistiskās iekārtas kritika, kurai Dostojevskis citos savos darbos veltījis tik daudz spilgtu lappušu, neietilpa «Velnu» ieceres plānos. Uzkrītošā antirevolucionārā tendence un sabiezinātās krāsas ierindo «Velnus» starp tā sauktajiem antinihilistiskajiem romāniem, kādu 60.—80. gadu krievu literatūrā bija diezgan daudz (Pisemska «Sabangotā jūra», Ļeskova «Nav kur iet» un «Uz nažiem», Kļušņikova «Mirāža», Krestovska «Asiņainais blefs», Markeviča «Bezdibenis» u. c.).

Carisma aizstāvji daudzus gadu desmitus izmantoja «Velnus» cīņā pret atbrīvošanās kustību.

Taču nevar neredzēt, ka daudz kas atšķir «Velnus» no Kļušņikovu un Krestovsku netalantīgajiem, prastajiem «skrīvējumiem», kuros itin nekas nav attēlots. Tas tūliņ pēc romāna iznākšanas tika atzīmēts arī presē. Tā, piemēram, N. Mihailovskis norādīja, ka Dostojevskis tikai «šabloniskos tēlus, kuriem romānā vismazākā nozīme… aizņēmies no Stebņicku un KJušņikovu kungiem» (te ir runa par «sīkajiem velniem». — F. J.). Turpretī romāna galvenās personas, pēc kritiķa domām, ir paša Dostojevska kunga ieguldījums krievu literatūrā.

V. I. Ļeņins ironiski raksturoja «antinihilistiskos» romānus kā «romānus ar dižciltīgo muižniecības maršalu, labsirdīgo un apmierināto zemnieciņu, ar neapmierināto necilvēku, neliešu un drausmīgo revolucionāru tēlojumiem» (V. I. Ļeņins. Raksti, 18. sēj., 281.-— 282. lpp.). Ne mākslota kroņa optimisma, ne muižniecības cildināšanas Dostojevska antirevolucionārajā romānā pamfletā nav. Ar uzvaru, ko gūst zemniekiem labvēlīgs, ar visiem tikumiem apveltīts muižnieks, kurš drosmīgi aizstāv «balstus» pret dumpinieku nihilistu viltīgajām intrigām, parasti beidzās Kļušņikova, Krestovska, Markeviča, dažreiz arī Ļeskova (Podozerovs stāstā «Uz nažiem») stāstījumi. «Velnos» tā nav. Dostojevska romāna finālā — vienīgi un tikai nāve un nekāda gaišāka skata uz nākotni. «Taisnība» gan gūst virsroku: «velnišķīgā sazvērestība» tiek sagrauta un daudzi tās dalībnieki sodīti. Bet kur tad tie triumfējošie «labā un patiesā» nesēji (tādā nozīmē, kādu šiem vārdiem piešķīra Dostojevskis), ar kuru uzvaru vajadzētu beigties «velnu izdzīšanai»? To nav romānā, tāpēc ka Dostojevskis tos neatrada dzīvē. Šai lomai acīm redzami nederēja ne tādi kā Gaganovs, ne solīdie «pilsētas tēvi», ko rakstnieks attēlojis komiskā gaismā. Dostojevskis neredzēja un tāpēc nevarēja parādīt lasītājam kaut kādus konkrētus sociālus spēkus, ar kuriem viņš varētu saistīt savu utopisko ideālu realizāciju.

Par galveno no Krievijas dzīves «balstiem» Dostojevskis, kā jau vairākkārt aizrādīts, uzskatīja pareizticību, kas svētījot krievu tautu, «dievnesēju tautu». Taču romāna piezīmju burtnīcas liecina, ka dvēseles dziļumos rakstnieks apzinājies, cik nedrošas ir viņa cerības uz to «imunitāti» pret ateismu un revolucionāro ideju «sērgu», kāda it kā piemītot Krievijai. Piezīmju burtnīcās («3. T.», C. 207—208) ar kņaza (Stavrogina) muti tiek izteikts šāds prātojums: ja «tautā sašķobītos ticība pareizticībai, tad tā tūliņ sāktu demoralizēties, tāpat kā jau sākušas demoralizēties tautas Rietumos… Tagad rodas jautājums: kas tad var ticēt? Vai ir iespējams ticēt? Bet, ja nevar, kāpēc tad klaigāt pai krievu tautas spēku pareizticībā? Tas tātad ir tikai laika jautājums. Tur demoralizācija, ateisms sācies agrāk, pie mums vēlāk, bet sāksies katrā ziņā lidz ar ateisma ieviešanos… Vai var ticēt, ja esi civilizēts? Uz šo jautājumu civilizācija atbild ar faktiem, ka nē, nevar … Un, ja pareizticība nav iespējama izglītotam cilvēkam (bet pēc 100 gadiem puse Krievijas būs izglītota), tad, izrādās, tas viss ir tikai māns un visam Krievijas spēkam ir tikai pagaidu raksturs.»

Ka šīs domas atspoguļo paša rakstnieka slepenās bažas un šaubas, redzams no jau citētās viņa vēstules A. Maikovam 1870. gada 6. aprīlī.

«Velnus» Dostojevskis rakstīja ar «naidā trīcošām rokām» (M. Saltikova-Ščedrina citā sakarībā teiktie vārdi). Tas nevarēja neuzspiest savu zīmogu arī romāna mākslinieciskajai pusei. Bet tomēr arī «Velnos» — daudzos atsevišķos fragmentos un tēlos — pilnā mērā jūtams Dostojevska mākslinieciskais talants, viņa psiholoģiskās analīzes māka, viņa sižeta risināšanas meistarība. Stepana Trofimoviča Verhovenska tēla reālistiskais nozīmīgums ‘pieminēts jau iepriekš. Spilgtas reālistiskas groteskas, no otras puses, ir tādi tēli kā neveiksmīgais gubernators Lembke un viņa sieva. Ļiza Tušina ir viens no lieliskākajiem Dostojevska sieviešu tēliem. Viņas mīlestības — «liktenīgās divcīņas» ar Stavroginu attēlojumā pilnā mērā izpaudusies Dostojevska psihologa meistarība.

Rakstnieks bija sevišķi vērīgs pret sairšanas un pūšanas parādībām apkārtējā privātīpašnieciskajā sabiedrībā. Tieši šīs pūšanas un sairšanas parādības — morālo kritēriju zaudēšana, galējais egoisms un karjerisms, krāpšana, šantāža, cilvēciskās personības un brīvības varmācīgas apspiešanas atmosfēra — tad arī plaši attēlotas romānā. Objektīvi tieši šīs parādības daudzos gadījumos bijušas romāna personāža izturēšanās reālais pamats, kaut arī tam bija lemts tēlot lielu un mazu «revolūcijas velnu» lomu. Pjotrs Verhovenskis nepavisam neatgādina 60.— 70. gadu Krievijas revolucionārus — pašaizliedzīgus cīnītājus par tautas interesēm. Bet šajā lieliski izzīmētajā (ja atstājam malā «velnišķīgās» iezīmes un dažus kariķētus pārspīlējumus) politiska afērista tēlā spilgti iemiesotas daudzu buržuāzisku politikāņu — «liela mēroga» karjeristu raksturīgās iezīmes.

Karmazinovs, protams, nav Turgeņevs. Bet vai tā nav trāpīga satīra par daudziem jo daudziem buržuāziskās pasaules rakstniekiem — ar viņu pretenciozitāti, lēto slavu un pilnīgu atrautību no savas dzimtenes? Stavrogina tēls, atbrīvojies no reliģiski mistiskā pamatnoskaņojuma, spilgti raksturo to dziļo iekšējo demoralizāciju un morālo sabrukumu, kādā var iestigt no tautas atrāvušies privileģēto šķiru pārstāvji.

Nākošajā romānā «Pusaudzis» pats Dostojevskis parādījis, cik raksturīga ir visa šī «velnu būšana» buržuāziski muižnieciskai sabiedrībai, sevišķi tās attīstības kritiskajos lūzuma momentos. ««Velnu» salīdzinājums ar«Pusaudzi» sevišķi pārliecina mūs par to, ka aiz visas Dostojevska mistifikācijas patiesībā vienmēr slēpjas viena objektīva sociāla realitāte: šausmas, redzot kapitālisma un kapitālistiskās sabiedrības radīto amorālismu, cilvēkam naidīgo personību nivelēšanos, kas izriet no naudas varas utt., utt. Vēlēdamies satriekt tos, kurus viņš uzskata par politiskiem «nihilistiem», Dostojevskis patiesībā dod triecienu bur-žuāziskajiem «morālajiem nihilistiem», atkritējiem, cilvēces ienaidniekiem.» (V. Jermilovs. F. M. Dostojevskis. Priekšvārds šo Kopotu rakstu krievu izdevumam.)

10. lpp. … disertāciju par vācu pilsētiņu Hanauu, kas laikā no 1413. līdz 1428. gadam it kā sākusi iegūt… nozīmi Hanzas savienībā… — «Hanza» vārda tiešā nozīmē ir sabiedrība, savienība. Par Hanzu sauc Zieme]Vācijas pilsētu tirdzniecisku un politisku savienību, kas bija radusies viduslaikos un pastāvēja līdz XVII gadsimtam. Hanaua ir sena Vācijas pilsēta, kas atrodas pie Kincigas upes ietekas Mainā. Raksturodams Stepana Trofimoviča zinātniski pedagoģisko darbību, Dostojevskis šaržētā veidā apraksta daudzus Granovska dzīves apstākļus. Granovska maģistra disertācija «Volina, Jomsburga un Vineta» bija veltīta viduslaiku pilsētu jautājumam.

11. lpp. …sāpīgi iedzēla toreizējiem slavofiliem un uzreiz sagādāja viņam to vidū… ienaidniekus. — Granovska disertācijas noslēguma rindās daudzi saskatīja apslēptu vēršanos pret slavofilu tendenci izskaistināt slāvu tautu vēsturi. Disertācijas apspriešanas un aizstāvēšanas laikā Maskavas universitātē (1844—1845) nelabvēlīgu atsauksmi par to deva profesori slavofili S. Ševirjovs un O. Bodjanskis.

… progresīvā mēnešrakstā, kas mēdza ievietot Dikensa darbu tulkojumus un cildināt lorzu Sandu. — Dostojevskis droši vien runā par četrdesmito gadu žurnālu «Отечественные записки».

… pētījuma … par nez kādu bruņinieku neparastā tikumiskā cēluma iemesliem… — 1847. gadā Granovskis iespieda krājumā «Библиотека для воспитания» rakstu «Bruņinieks Bajards». Rakstā bija cildinātas izcilās morālās īpašības, kādas piemitušas Bajardam, kurš iesaukts par «bezbailīgu un nevainojamu bruņinieku».

… nez kam adresētu vēstuli, kurā bijuši izklāstīti nez kādi «apstākļi» … — Granovska likteni ietekmēja petraševskiešu apcietināšanas laikā atrastā 1849. gada 26. martā rakstītā A. Pļeščejeva vēstule S. Durovam. Vēstulē bija teikts, ka Granovskim ir «liela ietekme uz studentiem», ka viņš cenšoties «attīstīt viņos krietnās īpašības» un vispār šo to darot «vispārības labā». (Skat. «Северный вестник», 1896, № 1, с. 68.) Sakarā ar to Maskavas ģenerālgubernators Zakrevskis Granovski kā «neuzticamu» cilvēku ņēma slepenā uzraudzībā.

… nez kas pieprasījis no viņa nez kādus paskaidrojumus. — 1894. gadā Granovskis, kuru apsūdzēja, ka viņa lekcijām Maskavas universitātē esot antireliģisks virziens, bija spiests dot speciālus «paskaidrojumus» Maskavas metropolītam Filatovam. (Skat. sašutuma pilno Granovska stāstu par to 1849. gada 28. decembrī J. Ņeverovam rakstītajā vēstulē. — Žurnālā «Звенья», № 5, с. 752—753.)

… pretdabiska un pretvalstiska biedrība, kurā sastāvējuši ap trīspadsmit cilvēku… — Tā ironiski raksturots petraševskiešu pulciņš (1845—1849), kura biedrs Dostojevskis pats bija jaunībā. Petraševskieši — dekabristu atbrīvošanās centienu mantinieki — gribēja iznīcināt patvaldnieciski dzimtbūtniecisko iekārtu; daudzi no viņiem bija utopiskā sociālisma piekritēji.

Bāris Furjē (1772—1837) — viens no redzamākajiem XIX gadsimta sākuma utopiskā sociālisma pārstāvjiem — bija populārs petraševskiešu aprindās. Kā redzams no Dostojevska vēstulēm, viņš četrdesmitajos gados aizrāvās ar Furjē izvirzīto ideju dibināt ražotāju un patērētāju asociācijas («falangas»).

… Stepana Troiimoviča poēma… kaut kāda alegorija liriski dramatiskā formā… — Stepana Trofimoviča darba raksturošanai Dostojevskis daļēji izmanto V. S. Pečerina (1807—1885) romantisko poēmu «Nāves triumfs» (1833—1834). Pečerins bija krievu filologs un literāts, kas 1836. gadā emigrēja uz ārzemēm. «Nāves triumfā» ir daudz koru, pie tam dzied arī nedzīvi priekšmeti (vēju koris, lāpu koris, zvaigžņu koris). Vienā no ainām parādās nāve — «skaists jauneklis baltā zirgā». Debesis un zeme, zemes un pārējo planētu tautas pavada nāvi skaļiem saucieniem: «Vive la mort! Vive la mortl Vive la mort!» (Lai dzīvo nāve!) Pečerina poēmu Hercens un Ogarjovs iespieda krājumā «XIX gadsimta krievu slepenā literatūra» (1861).

14. lpp. Ar pārmetumu vaigā blāvā.— no N. A. Ņekrasova poēmas «Lāču medības» (1866).

21. lpp. … dzejnieka Kukoļņika… — N. V. Kukoļņiks (1809— 1868) sarakstījis daudzas drāmas, romānus, stāstus un dzejoļus reliģiski monarhistiskā garā.

22. lpp. Tokevils — pareizāk — A. Tokvils (1805—1859) —buržuāziski liberālā virziena franču vēsturnieks un politisks darbinieks. Viņa galvenais zinātniskais darbs «Vecā iekārta un revolūcija» veltīts 1789. gada franču revolūcijas vēsturei.

Pols de Koks (1794—1871) — franču rakstnieks. Sajā kontekstā Pols de Koks tiek pieminēts kā «vieglās literatūras» piegādātājs.

23. Ipp. …proklamācijas, kas toreiz sāka parādīties… — Kopš sešdesmitajiem gadiem svarīgs līdzeklis revolucionāro demokrātu cīņā pret patvaldību kļūst proklamāciju izplatīšana, piemēram, «Jaunajai paaudzei», «Lielkrievs» (1861), «Jaunā Krievija» (1862) u. c.

25. Ipp… . kolektīviem protestiem… — Vēlēdamies zināmā veidā virzīt sabiedrisko domu, piecdesmito gadu beigu un sešdesmito gadu sākuma literāti un prese nereti izteica kolektīvus protestus, publiski atmaskoja atsevišķu personu sabiedriski politiskā ziņā «nejēdzīgo» rīcību, kas liecināja par reakcionāriem aizspriedumiem, dzimtbūtnieciskiem uzskatiem utt.

… runāja par cietās zīmes atmešanu, par krievu burtu aizstāšanu ar latīņu burtiem… — 1862. gadā Pēterburgā notika daudzas apspriedes par ortogrāfijas jautājumiem, kurās piedalījās galvaspilsētas krievu valodas pasniedzēji un daži žurnālisti. Šajās apspriedēs, starp citu, izvirzīja jautājumu par cietās zīmes atmešanu vārdu beigās. Vien? no apspriedēm kāds Kadinskis (brošūras «Krievu gramatikas vienkāršošana» (1842) autors) ierosināja apzīmēt krievu valodas skaņas nevis ar krievu, bet latīņu burtiem. Viena no ortogrāfisko apspriežu visspilgtākajām atbalsīm presē bija Dostojevska žurnālā «Время» 1862. gada 3. numurā ievietotais feļetons «Ortogrāfiskie ķīviņi».

. . par kaut kādu skandālu Pasāžā… — Šteinboka Pasāža sešdesmito gadu Pēterburgā (kas atradās tagadējās Ļeņingradas Pasāžas vietā) bija galvaspilsētas progresīvās jaunatnes parastā sapulcēšanās vieta. Te tika lasītas lekcijas, referāti, izraisījās diskusijas utt.

.. . par to, ka būtu vēlams Krieviju sadalīt nacionālās vienībās ar brīvprātīgām federatīvām saistībām, par armijas un flotes likvidēšanu, par Polijas atjaunošanu līdz Dņeprai… par mantojuma, ģimenes un bērnu tiesību atcelšanu un garīdznieku likvidēšanu… — acīmredzot polemisks Dostojevska norādījums uz domām, kas izteiktas revolucionāri demokrātiskajā proklamācijā «Jaunā Krievija», ko 1862. gadā izlaida P. Zaičņevskis un kas piesaistīja sabiedrības uzmanību. Proklamācijā, starp citu, bija izvirzītas prasības pārvērst Krieviju par brīvu «republikāniski federatīvu apgabalu savienību», pakāpeniski aizstāt pastāvīgo armiju ar nacionālu gvardi, piešķirt Polijai pilnīgu neatkarību, likvidēt klosterus, tiesiskā ziņā pilnīgi pielīdzināt sievietes vīriešiem un organizēt bērnu sabiedrisku audzināšanu, atcelt mantojuma tiesības. («Jaunās Krievijas» pilnīgu tekstu skat. krājumā «Политические процессы шестидесятых годов». — Центр, архив, часть 1, 1923, с. 259—269.)

…par Krajevska namu… — А. А. Krajevskis (1810—1889) — apsviedīgs, neprincipiāls izdevējs un žurnālists, kas bija pratis ar lielo izdevniecības peļņu kļūt par namīpašnieku. Rakstā «Kalambūri dzīvē un literatūrā» (žurnālā «Эпоха», 1864, № 10) Dostojevskis rakstīja par Krajevski: «Krajevska kungs savas literārās karjeras, laikā darīšanu dēļ nepaguva kļūt par literātu… Nedarīdams literāru darbu, bet pārvērzdams to par darījumiem, Andrejs Aleksandrovičs līdz ar to izkārtoja arī savas darīšanas.»

26. lpp. … zābaki vērtējami zemāk par Puškinu … — Polemiska vēršanās pret dažiem Pisareva izteicieniem par mākslu. Cīnīdamies pret «tīro mākslu» un ideālistisko estētiku, Pisarevs daudzos rakstos («Reālisti», «Puškins un Beļinskis» u. c.) pielaida antivēsturiskus, kļūdainus, šauri utilitārus mākslas vērtējumus vispār un konkrēti attiecībā uz Puškina daiļradi.

27. lpp. «Vek un Vek un Ļevs Kambeks». — «Век» — 1861. — 1862. gadā Pēterburgā iznākušais nedēļas laikraksts 1861. gada sākumā kļuva par vispārējas uzmanības un niknu uzbrukumu objektu sakarā ar P. Veinberga netaktisko rakstu «Krievu ērmības», kurā tika saskatīta sievietes apvainošana. — Ļ. L. Kambeks — žurnālists, «Семейный круг» (1859—1860) un «С-Петербургский вестник» (1861—1862) izdevējs. Ar nejēdzīgo vārdu savirknējumu «Vek un Vek un Ļevs Kambeks» (rakstnieks to pirmoreiz lietoja jau savā pret žurnālu «Современник» vērstajā polemiskajā rakstā «Atkal jauna spalva». — Žurnālā «Время», 1863, № 3), kas parodēja to gadu satīriskās žurnālistikas dzeju, Dostojevskis gribēja pasvītrot toreiz iedegušos laikrakstu un žurnālu strīdu «dulburību», «nejēdzību», «sīkumainību».

29. lpp. … pie mums ir gandrīz vai Atēnu vakari… — Runa ir par sengrieķu filozofa ideālista Platona (ap 428.—348. gadu pirms mūsu ēras) sarunām ar viņa mācekļiem Atēnu piepilsētas dārzā.

31. lpp. Ļiputins. — Kā liecina romāna piezīmju burtnīcas, par Ļiputina prototipu (vai vienu no prototipiem) noderējis А. P. Miļukovs (1817—1897) — mēreni liberālā virziena pedagogs, literāts un vēsturnieks, Dostojevska paziņa kopš četrdesmitajiem gadiem. Miļukovam bija netiešs sakars ar Petraševska pulciņu, bet sešdesmito gadu politiskajā cīņā viņš nepiedalījās. Ļiputinu, no vienas puses, viņam tuvina sīka ģimenes tirāna īpašības (E. Dostojevskai un N. Strahovam adresētajās Dostojevska vēstulēs no ārzemēm atrodamas asi negatīvas atsauksmes par Miļukova despotisko izturēšanos ģimenē), bet — no otras puses — ar šo izturēšanos pretrunīgā godbijība pret Furjē idejām.

34. lpp. «Mans draugs, līdz šim es tevi tikai mīlēju, tagad cienu.» — Ar šo sentenci (ko «Noziegumā un sodā» rakstnieks liek izteikt arī

Ļebezjatņikovam) Dostojevskis acīmredzot gribējis piešķirt parodijas raksturu Černiševska romānā «Ko darīt?» izteiktajiem spriedumiem par mīlestību, laulību un greizsirdību.

… viņi visi trīs — visa «ģimene» … devušies ārpus pilsētas uz kādu birzi dzert tēju. — Arī šeit ironiski piešķirta cita jēga kādai vietai Černiševska romānā «Ko darīt?»: trešajā nodaļā Rahmetovs saka Verai Pavlovnai, ka viņa, Lopuhovs un Kirsanovs varētu «joprojām dzert tēju trijatā».

35. lpp. … vieglprātīgām domām par … «krievu dievu» … — Iespējams, ka tas ir norādījums uz P. Vjazemska (1792—1878) dzejoli «Krievu dievs» (1828), kurā satīriski attēlota krievu dzīve morālā un sadzīves plāksnē.

36. lpp. … Francija pēc cēzarisma — tas ir, pēc Napoleona III gāšanas un Trešās republikas proklamēšanas (1870. gadā).

Pāvestam mēs jau sen pareģojām tikai metropolīta lomu apvienotajā Itālijā… — Runa ir par Romas pāvestu laicīgās varas likvidāciju. Gadsimtu ilgajām pāvesta pretenzijām uz politisko varu tika darīts gals 1870. gadā, kad Itālijas karaļa Viktora Emanuēla karaspēks ieņēma Romu un tā sauktie «Baznīcas apgabali» tika iekļauti Itālijas valsts sastāvā.

37. lpp. Rašele — Eliza (1821—1858) — franču traģēdiju aktrise, kas ilgus gadus spēlēja «Franču komēdijas teātrī». 1853. un 1854. gadā ar lieliem panākumiem viesojās Krievijā.

… lasīdams «Grūtdieni Antonu»… — «Grūtdienis Antons» — 1847. gadā iznākušais D. V. Grigoroviča (1822—1899) stāsts, kas ieguva lielu popularitāti ar to, ka patiesīgi un līdzjūtīgi attēloja dzimtbūšanas laiku zemniecības grūto dzīvi.

38. lpp. … pēc baumām par Antonu Petrovu… — Antons Petrovs (Antons Petrovičs Sidorovs, 1824—1861) — dzimtcilvēks no bij. Kazaņas guberņas Bezdnas ciema, tā sauktās Bezdnas zemnieku sacelšanās vadītājs pret cara varas orgāniem. Sacelšanās uzliesmoja aiz neapmierinātības ar 1861. gada reformu. Cietsirdīgā, asiņainā izrēķināšanās ar Bezdnas sacelšanās dalībniekiem (pats Petrovs tika nošauts) ļoti plaši atbalsojās sabiedrībā. Par šo izrēķināšanos ar sašutumu rakstīja Hercens žurnālā «Колокол».

Pēteršūle (Peterschule) — Sv. Pētera skola, kuru nodibināja jau XVIII gadsimtā Pēterburgā, — vācu vidējā mācību iestāde zēniem.

39. lpp. … Žorža Sanda vienā no saviem ģeniālajiem romāniem. — Droši vien runa ir par romānu «Lēlija».

… savu pazīstamo vēstuli… — Runa ir par vēstuli, ko Beļinskis 1847. gada jūlijā rakstīja no Zalcbrunnas sakarā ar Gogo]a «Izmeklētajām vietām no sarakstīšanās ar draugiem».

40. lpp. … franču sociālajiem kukainīšiem… — Šatovs te runā par franču utopiskā sociālisma ideju sludinātājiem (Furjē, Kabē, Lerū u. c.).

43. lpp. … viss atgādinot prinča Harija jaunību; tas, kā Šekspīrs apraksta, esot uzdzīvojis ar Falstafu, Poinsu un misis Kvikliju. — Runa ir par Šekspīra vēsturiskās hronikas «Karalis Henrijs IV» personāžu. Šekspīra lugā princis Harijs — karaļa Henrija IV dēls un vēlāk karalis Henrijs V — jaunībā dzīvo vieglu, dīku dzīvi, bet vēlāk ar augstu pienākuma apziņu pilda savu valstsvīra, karavadoņa un valdnieka misiju.

54. lpp. … Konsiderāna sējumu. — Viktors Konsiderāns (1808— 1893) — franču sociālists utopists, Furjē skolnieks. Savos darbos pierādīja nepieciešamību un iespēju pakāpeniski, mierīgā ceļā pārveidot sabiedrību uz sociālistiskiem pamatiem.

… nākotnes falansteru… — Falanstera (pareizāk — falansters) — lieliska ēka-pils, kādā, pēc Furjē domām, jaunajā sabiedriskajā iekārtā vajadzētu strādāt un dzīvot ražotāju un patērētāju asociāciju («falangu») biedriem.

58. lpp. Ijāba grāmata — viena no tā sauktās Vecās derības grāmatām, kurā tiek aprakstītas dievbijīgo ījābu piemeklējušās likstas un

nelaimes.

62. lpp. To teicis Paskāls. — Blēzs Paskāls (1623—1662) — izcils franču matemātiķis, fiziķis, filozofs; sarakstījis «Vēstules provincietim», kas vērstas pret jezuītu liekulību un morālo zemi skumu.

74. lpp. … savus «Spānijas vēstures stāstus». — Jādomā, viena no detaļām, kas tuvina Stepanu Trofimoviču viņa prototipam. T. Granovskis 1854. gadā publicēja žurnālā «Отечественные записки» rakstu «Spāņu eposs».

80. lpp. Badengē — franču mūrnieks, kura drēbēs pārģērbies princis Ludviķis Napoleons Bonaparts (nākamais Francijas ķeizars Napoleons III) 1846. gada 25. maijā bēga no Gamas cietokšņa, kur viņu bija ieslodzījusi karaļa Luija Filipa valdība. Vārda pārnestā nozīmē — fiktīva, viltus persona.

86. lpp. … es lasīju žurnālā viņa rakstu… — Kā konstatējis J. Nikoļskis («Тургенев и Достоевский». София, 1921) un А. Doļiņins (статья «Тургенев в «Бесах»» в сб. «Достоевский», 2, 1925), Dostojevskis, pārstāstīdams «Karmazinova rakstu», parodē Turgeņeva stāstījuma manieri aprakstā «Tropmana sodīšana ar nāvi» (Tropmans — jauns francūzis, kas laupīšanas nolūkā nogalinājis septiņu cilvēku ģimeni un publiski sodīts ar nāvi 1870. gada janvārī. Turgeņevs bijis nāves soda izpildīšanas aculiecinieks). Šī maniere, pēc Dostojevska domām, izpaudusies galējā subjektīvismā, centienos attēlot visus notikumus no paša stāstītāja sajūtu un pārdzīvojumu viedokļa, tādā kārtā izvirzot viņu priekšplānā. Apraksts «Trompana sodīšana ar nāvi» parādījās 1870. gadā žurnāla «Вестник Европы» jūnija mēneša numurā. Izlasījis to, Dostojevskis rakstīja Strahovam 23. jūnijā: «Manī šis uzpūtīgais un sīkumainais raksts radīja sašutumu … Viskomiskākais tas, ka viņš (Turgeņevs. — F. J.) beigās novēršas un neredz, kā izpilda nāves sodu: «Skatieties, kungi, cik delikāti es esmu audzināts! Nevarēju izturēt.» Viņš gan pats sevi nodod: raksta galvenais iespaids beigu beigās paliek briesmīgs, pagalam sīkumainas rūpes par sevi, par to, ka tikai pats paliktu sveiks un vesels un saglabātu mieru, un tas viss brīdī, kad tiek cirsta galva!» (Письма, т. 2, с. 274.)

89. lpp. …savu Tenirsu. — Tenīrss Dāvids, jaunākais, (1610—1690) — izcils flāmu gleznotājs.

«Cilvēks, kas smejas» (1869) — Viktora Igo (1802—1885) romāns. Dostojevskis rakstīja par Igo 1862. gadā, ka «viņa ideja ir visas deviņpadsmitā gadsimta mākslas pamatideja… tās mērķis — atgriezt dzīvē bojā gājušu cilvēku, ko netaisnīgi nospieduši apstākļu žņaugi, gadsimta attīstības trūkums un sabiedrības aizspriedumi. Šī ideja ir pazemoto un visu atstumto sabiedrības pāriju attaisnošana.» (Ф. M. Достоевский. Поли. собр. худ. произведений, 1930, т. 13, с. 526.)

95. lpp. … beidzamajā miera kongresā. — Runa ir par «Miera un brīvības līgas» kongresu, kas notika Zenēvā 1867. gada septembrī un kurā piedalījās Garibaldi, V. Igo, Hercens, Bakuņins u. c. Savus iespaidus, apmeklējot vienu no kongresa sēdēm, Dostojevskis izklāstīja 1867. gada 11. oktobra .vēstulē S. Ivanovai, runādams droši vien par Bakuņina anarhistisko runu, kurā tas aicināja nesaudzīgi sagraut visu veco sabiedrības iekārtu: «Sāka ar to, ka, lai sasniegtu pasaulē mieru, vajag iznīdēt kristiešu ticību. Lielās valstis iznīcināt un padarīt par mazām; visus kapitālistus nost, lai viss būtu kopīgs pēc pavēles utt. … Un, galvenais, uguns un zobens, un pēc tam, kad viss

būs iznicināts, tad, pēc viņu domām, arī iestāsies miers.» (Письма, т. 2, с. 45.)

117. lpp. … Sevastopolē neesmu bijis… — Runa ir par Sevastopoles aizstāvēšanu 1854.—1855. gadā.

127. lpp. Literārais pasākums bija šāds. — Krievijas dzīvei raksfcirigj atsevišķu faktu un notikumu vākšana un sistematizēšana bija paša Dostojevska lolota ideja, kā tas redzams, piemēram, no viņa rakstiņa «Vēlēšanās» 1873. gadā žurnālā «Гражданин» (№ 1).

131. lpp. …liellopu cilvēkmīlestības klubs Pēterburgas augstākajā sabiedrībā. — 1865. gadā Pēterburgā tika noorganizēta «Krievijas dzlv nieku aizsardzības biedrība».

138. lpp. … devāmies… uz Amerikas Savienotajām Valstīm … — Kā norādījis A. Doļiņins (Письма, т. 2, с. 491—492), Šatova stāsts par braucienu uz Savienotajām Valstīm atkārto dažus faktus, par kuriem žurnālā «Заря» (1870. gada 4., 5., 6., 9., 11. un 12. num.) rakstīja P. Ogorodņikovs savās ceļojuma piezīmēs «No Ņujorkas līdz Sanfrancisko un atpakaļ uz Krieviju».

Mēs visu slavējām: spiritismu, Linča tiesu… — Mūsdienu spiritisms («visnejēdzīgākā no visām māņticībām». — Engelss) radās XIX gadsimta vidū Amerikas Savienotajās Valstīs un sākotnēji izplatījās tur visvairāk. Linča tiesa — asiņaina izrēķināšanās bez tiesas un izmeklēšanas ar personām, uz kurām krīt aizdomas, ka tās izdarījušas noziegumu, — kopš seniem laikiem praktizēta daudzos ASV štatos, sevišķi attiecībā uz nēģeriem.

147. lpp. Nācu tevi apsveicināt… — Ļebjadkins sagroza А. A. Feta dzejoli «Nācu tevi apsveicināt…» (1843).

152. lpp. Nesenajā bada gadā… — Bada gads bija 1867. gadā, kad no neražas cieta piecpadsmit guberņas, sevišķi stipri — Smoļenskas un Arhangeļskas guberņa.

171. lpp. …paša Jermolova acu priekšā… — А. P. Jermolovs (1772—1861) — 1812. gada Tēvijas kara varonis, karavadonis un diplomāts; ilgus gadus bija krievu karaspēka virspavēlnieks Kaukāzā.

173. lpp. «Ciet klusu, izmisusī sirds…» — sal. ar N. Kukoļņika

dzejoli «Šaubas»:

Jel rimstieties, kaislību bangas, Lai mieru rod izmisusī sirds.

174. lpp. … uzcēlis pieminekli Vasaras dārzā… — Tēlnieka P. Klota veidoto pieminekli Krilovam atklāja 1856. gadā, līdzekļi pieminekļa celšanai tika savākti 1845. gadā iesāktās visas tautas ziedojamu vākšanas ceļā.

175. lpp. Denisa Davidova apdziedātā… huzāiu pudele. — D. V. Davidovs (1784—1839) — 1812. gada Tēvijas kara varonis, viens no pirmajiem, kas ierosināja partizāņu cīņu pret Napoleonu; dzejnieks un kara rakstnieks. Šajā kontekstā runa ir par tā saukto Davidova huzāru liriku, kurā tika apdziedāts brašs karavīrs, kas labprāt mēdz padzīrot, ir vīrišķības un drosmes pilns, vienmēr gatavs aizstāvēt dzimteni.

183. lpp. … toreiz sauca šo kungu par savu Falstafu… — Šekspīra Falstafs ir rīma, dzērājs, lielībnieks, netiklis, bailulis, bet reizē ari labsirdīgs un asprātīgs jautrībnieks.

201. lpp. …par dekabristu L-nu… — Runa ir par M. S. Luņinu (1787—1845), kuram par piederību pie slepenām dekabristu biedrībām tika piespriesti divdesmit gadi katorgā. Dostojevskis acīmredzot te izmantojis Luņina raksturojumu, kādu devis dekabrists P. Svistunovs žurnāla «Русский архив» 2. numurā 1871. gadā: «Es pieminēju viņa bezbailību, lai gan šis vārds pilnā mērā neizsaka to dvēseles īpašību, ar kādu viņu bija apveltījusi daba. Luņinam briesmu sajūta sagādāja baudu… Nometināts Sibīrijā, Luņins viens pats devās uz mežu vilku medībās vai nu ar bisi, vai vienīgi ar kinžalu un no rīta līdz vēlai naktij izbaudīja briesmu sajūtu, ko sagādāja bīstama sastapšanās vai nu ar lāci, vai ar izbēgušajiem katordzniekiem.»

208. lpp. Viņam Bazarovs ir kaut kāda fiktīva persona… viņi taču pirmie to noraidīja… — Bazarovs, «Tēvu un dēlu» galvenā persona, pēc Turgeņeva ieceres, ir tipisks sešdesmito gadu demokrāts raznočincs. Progresīvās kritikas attieksme pret Bazarovu bija dažāda. Pisarevs rakstā «Bazarovs» («Русское слово», 1862, № 3) saskatīja viņā spilgtu, patiesīgu «jauno laiku cilvēka» tēlu. Antonovičs rakstā «Mūsdienu Asmodejs» (žurnālā «Современник », 1862, № 3) novērtēja viņu krasi negatīvi.

227. lpp. Puškins Hekernam rakstīja… — L. Hekerns (pareizāk — Hekerens) — Holandes sūtnis Krievijā 1826.—1837. gadā; par tiešo iemeslu Puškina divkaujai ar Hekerena audžudēlu 2. Dantesu kļuva vēstule, ko Puškins nosūtīja Hekerenam 1837. gada 26. janvāri.

230. lpp. … Apokalipsē… — Apokalipse (grieķiski — atklāsme) — tā sauktās Jaunās derības pēdējā grāmata, kurā tiek tēlota fantastiska «atklāsme» par pasaules un cilvēces galīgo likteni (par Kristus otrreizēju atnākšanu un Antikrista parādīšanos, par cīņu starp viņiem, par «pastaro tiesu» — «pasaules galu» utt.

242. lpp. … Roma sludinājusi tādu Kristu, kas padevies trešajam velna kārdinājumam… — Runa ir par Romas katoļu baznīcas pretenzijām uz valsts politisko varu.

254. lpp. … dzīvoju kā Zosima. — Runa ir droši vien par vientuļnieku un askētu Zosimu, Solovecu klostera nodibinātāju (XV gadsimtā).

255. lpp. Nakti atpūtas man nava.— Ļebjadkins nepareizi citē divas vārsmas no P. Vjazemska dzejoja «Gleznotāja Orlovska piemiņai», kurām autors piešķīris pilnīgi citu jēgu.

257. lpp. … kā Gogolis «Pēdējo stāstu» … — Gogolis savā grāmatā «Выбранные места нз переписки с друзьями» (I. Завещание) pieminēja «Atvadu stāstu», «kurš pats no sevis izdziedājās no dvēseles», bet, viņam dzīvam esot, «nevar nākt klajā». Šis darbs, kā redzams, tā arī netika uzrakstīts.

262. lpp. … es esmu vergs, es esmu tārps, bet ne dievs un vienīgi ar to atšķiros no Deržavina. — Deržavins rakstīja odā «Dievs» (1784): «Es esmu cars — es esmu vergs, es esmu tārps — es esmu

dievs!»

288. lpp. Jaunās tiesas. — Runa ir par jaunajām tiesu iestādēm, kas radās sakarā ar 1864. gada tiesu reformu. 1864. gada tiesu nolikumi paredzēja tiesas neatkarību no administratīvajiem orgāniem, kārtu tiesu likvidēšanu, tiesnešu nenomainību, atklātības un sacensības principu tiesvedībā, zvērināto advokātu un dažos gadījumos zvērinātu piesēdētāju pielaišanu tiesvedībā utt. Bet arī pēc 1864. gada reformas tiesvedībā saglabājās kārtu tiesas elementi.

294. lpp. Tas bija romāns «Ko darīt?». — Stepana Trofimoviča izteicieniem par romānu «Ko darīt?» acīmredzot vajadzēja, pēc Dostojevska ieceres, paust liberālo aprindu attieksmi pret Černiševska romānu.

…pēc pašu «katķisma»… — Černiševska romāns tiešām bija 60,— 70. gadu Krievijas progresīvo ļaužu visiemīļotākā grāmata.

299. lpp. … «Fra Diavolo» uvertīru. — «Fra Diavolo» (1830) — franču komponista Obēra (1782—1871) komiska opera.

305. lpp. … Anglijā vigi un toriji… — Divas galvenās politiskās partijas Anglijā XVIII—XIX gadsimtā — liberālā un konservatīvā.

… Zemstes — vietējās pašvaldības orgāni, guberņu Un apriņķu zemstes saeimas un valdes, ko ieviesa cara valdība daudzās Eiropas Krievijas guberņās kopš 1864. gada. «… zemstes reforma,» rakstīja V. I. Ļeņins, «bija viena no tām piekāpībām, ko patvaldnieciskai valdībai izrāva sabiedrības satraukuma un revolucionārā spiediena vilnis.» (Raksti, 5. sēj., 30. lpp.) Zemstu darbība daudzējādā ziņā bija atkarīga no cara administrācijas, valdības augstāko varas orgānu attieksmes pret zemstēm bieži mainījās. «… zemstei jau pašā sākumā bija lemts, lai tā kļūtu par Krievijas valsts pārvaldes ratu piekto riteni, riteni, ko birokrātija cieš tikai tiktāl, ciktāl tas netraucē tās visspēcību…» (V. I. Ļeņins. Raksti, 5. sēj., 32. lpp.)

311. lpp. «Franču-prūšu karš». — Savdabīgā sacensība starp «Marseljēzu» un vācu mietpilsoņu dziesmiņu «Mein lieber Augustiņ» atspoguļo 1780.—1781. gada franču-prūšu kara peripetijas no sākotnējām Francijas valdošo aprindu cerībām uz uzvaru līdz sekojošajai Francijas kapitulācijai. Buržuāziskais republikānis Zils Favrs (1809—1880), kas pēc impērijas krišanas kļuva par tā sauktās «nacionālās aizsardzības» valdības ārlietu ministru, sākumā deklarēja savu apņēmību neatdot ienaidniekam «nevienu pēdu» Francijas zemes, «nevienu Francijas cietokšņa akmeni», bet sekojošo sarunu laikā ar Bismarku par miera noteikumiem bija spiests apmierināt Vācijas teritoriālās un finansiālās pretenzijas. «Marseljēzas» un «Augustiņa» sacensībai, kurā uzvar «Augustiņš», no otras puses, droši vien vajadzēja izteikt Dostojevska domu par 1789. gada franču revolūcijas ideālu izkropļošanu un vulgarizēšanu XIX gadsimta nepievilcīgās buržuāziskās īstenības apstākļos.

315. lpp. … Semjons Jakovļevičs, mūsu svētais un pravielotājs. — Semjona Jakovļeviča tēlā Dostojevskis savdabīgā apgaismojumā parādījis Maskavas vientiesīti un «gaišreģi» Ivanu Jakovļeviču Koreišu (1780—1861). I. Prižovs, biedrības «Народная расправа» biedrs, 1871. gada prāvas dalībnieks, 1860. gadā izdeva brošūru «Pazīstamā Maskavas pravieša Ivana Jakovļeviča dzīve», kurā parādīts nepievilcīgs viltus pravieša portrets. «Pagājuši jau četrdesmit trīs gadi,» Prižovs starp citu rakstīja, «kopš Ivans Jakovļevičs, kuru vienlīdz cieņā tur maskavietes un smoļenskietes, paredz viņām līgavaiņus, izveseļošanos, izdziedina slimniekus, pareģo salu, sausumu, vētras, holeru, karu utt. … Ivans Jakovļevičs nav viens pats pasaulē; viņam līdzīgu ir leģioni. Ap šiem radījumiem pulcējas visādi nešķīsteņi.» Prižovs atzīmēja «pravieša» netīrību, viņa vaļīgo izturēšanos pret «pielūdzējām» utt.

326. lpp. … par kādu lēcu virumu… — Bībelē stāstīts par to, ka Ezavs pārdevis Jēkabam pirmdzimtības tiesības par lēcu virumu, tas ir, par niecīgu cenu.

327. lpp. B. Kapiigs (1802—1872) — franču literāts, sarakstījis daudzus paviršus, monarhistiskā garā ieturētus vēsturiskus sacerējumus, kuriem nav zinātniskas vērtības.

328. lpp. Pamēģiniet uzzīmēt ābolu un nolieciet turpat līdzās īstu ābolu — karu jūs ņemsiet? Droši vien nekļūdīsieties izvēlē. — Šeit Dostojevskis ar Varvaras Petrovnas muti kariķētā veidā izsaka Černiševska tēzi no viņa darba «Mākslas estētiskās attiecības pret īstenību» par to, ka «mākslas darbi ir vērtējami zemāk par skaisto īstenību». Analoģisks spriedums par «dabisko un uzzīmēto ābolu» atrodams Dostojevska rakstā «Ščedrina kungs vai šķelšanās nihilistos» («Эпоха», 1864, № 5).

331. lpp. Tīras mīlestības pildīts… — no Puškina dzejoļa «Dzīvoja

šīs saules zaigā» (1829).

334. lpp. … Fogta, Molešota un Bihnera darbus… — Kārlis Fogts (1817—1895), vācu dabas pētnieks; Jakobs Molešots (1822—1893), fiziologs; Ludvigs Bihners (1824—1899), vācu fiziologs. Redzamākie XIX gadsimta tā sauktā vulgārā materiālisma pārstāvji. Viņi centās izskaidrot psihiskās parādības ar materiālām. Viņu darbi, sevišķi Bihnera «Spēks un viela» un Fogta «Fizioloģiskās vēstules», stipri ietekmēja ateistisko un materiālistisko uzskatu izplatīšanos 60.—70. gados Krievijā. Černiševskrs un Dobroļubovs tomēr noraidīja «lētā materiālisma iznēsātāju» (Engelsa raksturojums) seklos, vulgarizatoriskos teoretizējumus.

… «kadets», kuru … piemin Hercena kungs… — Hercens «Pagājībā un apcerē» (septītā daļa, LXVI nodaļa — «Jaunā emigrācija») pastāstīja, ka 1858. gadā Londonā pie viņa ieradies «jauns cilvēks ar kadeta ārieni», kurš paziņojis viņam, ka ar trīsdesmittūkstoš frankiem dodoties uz Marķīzu salām, lai dibinātu tur koloniju uz sociālistiskiem pamatiem. Tas bija Saratovas muižnieks Pāvels Aleksandrovičs Bahmetovs, kas aizbrauca uz Jaunzēlandi (nevis uz Marķīzu salām, kā teikts «Pagājībā un apcerē») un pēc tam pazuda bez vēsts.

335. lpp. «Spiguļiniešu nemieri». — Reāls materiāls un tiešais pamudinājums radīt «špiguļiniešu nemierus», par ko lasītājam tiek ziņots otrās daļas sestajā un desmitajā nodaļā, bija Ņevas kokvilnas (bij.

Štiglica) manufaktūras strādnieku streiks 1870. gada maijā un jūnijā, kas romānā tomēr atspoguļots visai vienpusīgi un nepilnīgi.

Tas bija pirmais masu streiks Krievijā; ar to «pieņemts datēt Jauna posma sākumu strādnieku kustībā» (А. Панкратова. Вступительная статья к сборнику «Рабочее движение в России в XIX веке», 1950, т. 1, с. 46). Sāka streiku ар astoņsimt cilvēku. Strādnieki izvirzīja prasības par darba algas likmju paaugstināšanu un aprīļa mēneša darba algas pārrēķināšanu sakarā ar to, ka fabrikas kantoris bija izdarījis patvaļīgus atvilkumus no aprīļa mēneša izpeļņas. Sešdesmit trīs strādnieki jūnija mēnesī tika nodoti tiesai. Kā redzams no laikrakstā «С-Петербургские ведомости» publicētajiem tiesas prāvas materiāliem, strādnieki vairākkārt griezušies pie varas orgāniem ar sūdzībām par fabrikas administrācijas rīcību, cerēdami, ka «priekšniecība» atbalstīs viņu taisnīgās prasības. Divdesmit otrajā maijā lūgums astoņsimt strādnieku vārdā tika iesniegts Pēterburgas policijmeistaram ģenerālim P. Trepovam. Pēc dažām dienām strādnieku pārstāvji izteica savas pretenzijas policijmeistara palīgam, kas bija ieradies fabrikā.

Tiesas izmeklēšanas laikā liecinieks Ciganovs, vecs fabrikas strādnieks, izstāstīja notikumu, kas atbilst «špiguļiniešu nemieru» aprakstam «Velnos»: pirms dažiem gadiem «bijušais direktors apstādinājis fabriku, lai to uzlabotu, un apsolījis par piespiesto darba kavējumu samaksāt, cik pienākas… bet, kad strādnieki ieradušies darbā, viņi nav saņēmuši ne graša. Sakarā ar to tika iesniegts lūgums kara ģenerālgubernatoram kņazam Suvorovam.» («С-Петербургские ведомости», № 164, от 17 июня.)

Nemierus Ņevas manufaktūrā rakstnieks «Velnos» attēlojis visai savdabīgi: strādnieku visaktīvākā «dumpīgā» rīcība — patvaļīgā darba pārtraukšana, prasība paaugstināt darba algu — romānā nav ietilpināta; kolektīvais protests pret fabrikas kantora praktizēto strādnieku darba algas nepareizo aprēķināšanu un strādnieku delegātu griešanās pēc palīdzības pie varas orgāniem (būtisks, bet ne svarīgākais notikumu elements) Dostojevska tēlojumā it kā aizstājis pašu streiku. Sakarā ar to uzsvērts un visu «nemieru» centrā izvirzīts tas, kam vajadzēja liecināt par strādnieku miermīlīgo, pilnīgi lojālo noskaņojumu.

Kā savā runā tiesā pieminēja viens no strādnieku aizstāvjiem Gerards, Pēterburgā bija klīdušas baumas, ka streiku izsaukusi politiska aģitācija fabrikā. Politisko elementu streikā pastiprināti meklēja arī cara ierēdņi: tikai pirms dažiem mēnešiem bija atklāta biedrība «Народная расправа», tika gatavota «ņečajeviešu» tiesas prāva. Dostojevskis savā romānā padara Špiguļinu fabriku par Verhovenska dēla un viņa rokaspuišu pret valdību vērstās aģitācijas arēnu, bet šai aģitācijai it kā jau iepriekš bijusi lemta neveiksme strādnieku «valstiskā» noskaņojuma dēļ. Romāna piezīmju burtnīcās Dostojevskis atzīmē: «Nekad krievu tauta nevarēs sacelties pret caru.» («3. т.», с. 196.)

338. lpp. «Gaišā personība» — šis dzejolis ir Dostojevska parodija par Ogarjova dzejoli «Students», kas tika nolasīts «Народная расправа» dalībnieku prāvā un iekļauts stenogrāfiskajos tiesas prāvas atreferējumos («Правительственный вестник» от 10 июля 1871 года, с. 2, столб. 6 и с. 3, столб. 1). Sākotnēji dzejolis bija veltīts S. Astrakovam, bet vēlāk Ogarjovs pēc Bakuņina ieteikuma veltīja savu dzejoli «jaunajam draugam Ņečajevam». Ar tādu veltījumu «Students» Zenēvā tika iespiests kā atsevišķa lapiņa, un bez tam Ņečajevs ievietoja to sava žurnāla «Народная расправа» otrajā numurā. 1870. gadā Ogarjovs pārtrauca attiecības ar Ņečajevu.

Kā norādījis J. Oksmanis («Kādas Dostojevska parodijas liktenis». — «Красный архив», 1923, т. 3, с. 301—303), Dostojevska parodiju «Gaišā personība» negaidīti izmantoja revolucionāri pret valdību vērstas aģitācijas nolūkos: tā tika pavairota un gāja no rokas rokā kā revolucionāra proklamācija. Atbildot uz attiecīgu III nodaļas priekšnieka Potapova pieprasījumu, iekšlietu ministrs Timašovs paskaidroja, ka «minētajam dzejolim cenzūra nepievērsa sevišķu uzmanību… tāpēc ka tas bija iespiests žurnālā «Русский вестник» nevis atsevišķi — kādā veidā tas krievu presē tiešām nebūtu bijis ciešams —, bet ievietots romānā «Velni» kā dokuments, kas raksturo kaitīgo propagandistu domāšanas veidu un paņēmienus».

375. lpp. … Virginskas jaunkundze… — Kā jau aizrādīts literatūrā par «Velniem» (skat. E. Коншина. Вступительная статья к «Записным тетрадям», с. 23), Virginska māsas tēlu, kas centusies «just līdzi nabaga studentu ciešanām un pamudināt viņus uz protestu», kas atvedusi līdzi «dažus simtus eksemplāru litografētu un, liekas, pašas sacerētu uzsaukumu», Dostojevskis «nokopējis» no 1871. gada prāvas dalībnieces A. Dementjevas-Tkačovas. Dementjevu tiesāja par to, ka viņa iespieda un izplatīja proklamāciju «Sabiedrībai», lai modinātu sabiedrībā līdzjūtību pret 1869. gada studentu nemieru dalībniekiem. Šā interesantā un spilgtā cilvēka rakstura īpašības «Velnos» attēlotas acīm redzami groteskā veidā, izkropļotā, komiskā aspektā.

387. lpp. … Platons, Ruso — šeit pieminēti kā nākotnes taisnīgās sabiedriskās iekārtas projektu autori. Platona uzskati par nākotnes valsti izteikti darbos «Valsts», «Likumi», «Politiķis». Ruso kā «sociālās sistēmas radītājs» vispilnīgāk izteicies savā «Sabiedriskajā līgumā» (1762).

Alumīnija kolonnas — norādījums uz nākotnes sociālistiskās sabiedrības attēlojumu Černiševska romānā «Ko darīt?»: kristāla pilīs, par kurām stāstīts Veras Pavlovnas «ceturtajā sapnī», ir alumīnija

‘kolonnas.

390. lpp. Kabē Etjēns (1788—1856) — franču utopiskā sociālisma propagandētājs, sarakstījis romānu «Ceļojums uz Ikariju» (1840), kurā attēlota nākotnes sociālistiskā iekārta, romāns kļuva pazīstams Krievijā jau četrdesmitajos gados.

Pjērs — lozeis Prudons (1809—1865) — franču publicists un ekonomists, viens no anarhisma pamatlicējiem. Izvirzījis utopiskus nākotnes sociālās iekārtas projektus, aicinājis «mierīgi» likvidēt valsts varu, aizstājot to ar līguma attiecībām starp kopienām un ražotāju grupām.

404. lpp. Littrč Emils (1801—1881) — franču filozofs un filologs.

419. lpp. Flibustieri — jūras laupītāji.

425. lpp. «Kandids» (1759) — Voltēra (1694—1778) filozofisks stāsts.

442. lpp. … muižnieki tentetņikovi… — Runa ir par Gogoļa «Mirušo dvēseļu» otrā sējuma personāžu — par labsirdīgo, pasīvo bezrakstura sapņotāju Tentetņikovu.

444. lpp. … Baltasara dzīres… — Bībeles teiksmā par Bābeles krišanu stāstīts par ķēniņa Baltasara rīkotām krāšņām dzīrēm.

456. lpp. Sākās garu garais lasījums! — Kā norādījuši J. Nikoļskis («Тургенев и Достоевский», 1921) un A. Doļiņins (статья «Тургенев в «Бесах»». — Сборник «Достоевский», 2, 1925), Karmazinova «Mērci» ir parodija par dažu Turgeņeva sešdesmito gadu darbu («Pietiek», «Rēgi», «Sakarā ar «Tēviem uņ dēliem»») saturu un stilu.

Atvadīšanās no lasītāja, kas ir «Mērc/» sākums un noslēgums, parodē Turgeņeva griešanos pie lasītājiem rakstā «Sakarā ar «Tēviem un dēliem»». «Mērci» žanrs un kompozīcija — «kaut kāds pārskats par kaut kādiem iespaidiem, kaut kādām atmiņām» — ir karikatūra par «Rēgu» žanrisko un kompozicionālo savdabību (Turgeņevs pats tās nosaucis par «ainām, kas savā starpā saistītas diezgan pavirši») un par «Pietiek», kur saistošais kodols ir tieši paša stāstītāja pārdzīvojumi un pārdomas. Divas «Mērci» epizodes — varoņa braukšana ziemā pāri Volgai un vientuļnieka apmeklējums alā Maskavas tuvumā — tieši sasaucas ar satura ziņā tuvām ainiņām darbā «Pietiek». Dostojevska parodijā tiek izsmieti ari «Rēgiem» un «Pietiek» raksturīgi ainavu apraksti u. c.

457. lpp. Pompejs Gnejs (108. — 48. g. pirms mūsu ēras) — Romas karavadonis un politisks darbinieks, kas cīnījās ar Cēzaru par augstāko varu valstī.

Kasijs Longins — politisks darbinieks senajā Romā (I gadsimtā pirms mūsu ēras) — viens no tiem, kas piedalījās sazvērestībā pret Cēzaru.

458. lpp. Anks Marcijs — leģendārais ceturtais Romas ķeizars; viņa valdīšanas laiku nosacīti rēķina no 640. līdz 616. gadam pirms mūsu ēras.

466. lpp. Trešais runātājs.’ — 1862. gada 2. martā literārā un muzikālā vakarā par labu «Trūcīgo literātu un zinātnieku pabalstīšanas biedrībai» liberālais vēstures profesors Р. V. Pavlovs (1823—1895) teica nepavisam ne revolucionāru runu par Krievijas valsts tūkstošo gadskārtu. Taču viņš nedziedāja oficiālās slavas dziesmas, bet runāja galvenokārt par krievu tautas ciešanu vēsturi. Pavlovs starp citu teica: «XVIII un XIX gadsimtā Krievzeme tika pilnā mērā sodīta par zemākās zemstes kārtas ciešanām un negodu. Lai jūs nepieviļ šā skumjā laikmeta šķietamās civilizācijas ārišķīgais spožums: nekad Krievija nav atradusies tik smagā stāvoklī.» (Retinājums mūsu. — F. J.) III nodaļas aģents ziņoja, ka Pavlovs runājis «sevišķā, pacilātā, pravietiskā, pērkondimdošā balsī», viņš reizēm pacēlis uz augšu roku un rādītāja pirkstu. Runa izraisīja publikas ovācijas, runātāju vairākkārt izsauca. Šis patiesais notikums romānā attēlots kā publiska Krievijas «nopaļāšana», ko izdara trešais runātājs — neprātīgs maniaks, kas neganti krata dūres savu izkliedzienu taktī. 5. martā Pavlovu apcietināja, bet 6. martā izsūtīja uz Vetlugu policijas uzraudzībā (par incidentu ar Pavlovu skat.: M. Лемке. Очерки освободительного движения шестидесятых годов, 1908, с. 9—13; «Красный архив», 1931, т. 45, с. 171—176. — Документы и статья Б. Козьмина «Из истории либеральной общественности шестидесятых годов»).

Tajā pašā 1862. gada 2. marta vakarā arī Dostojevskis, tāpat kā sešdesmito gadu progresīvie rakstnieki (Černiševskis, Ņekrasovs u. c.), lasīja savas «Piezīmes no Mirušo nama».

468. lpp. Sofijai — katedrāle Novgorodā.

… milzīga bronzas bumba… — piemineklis par godu Krievijas tūkstošai gadskārtai.

477. Ipp. «Biržas Ziņas» — «Биржевые ведомости», viens no septiņdesmito gadu visizplatītākajiem laikrakstiem.

486. Ipp. Beidzot sākās ari «literārā kadriļa» … — Šeit Dostojevskis satīriski attēlo trīs sešdesmito un septiņdesmito gadu preses orgānus:

1) Laikrakstu «Голос» («šim balss aizsmakumam tad ari vajadzēja norādīt uz vienu no pazīstamajiem laikrakstiem». Tālāk šis norādījums tiek atšifrēts: «Balsi» kritizē). «Голос» iznāca Pēterburgā no 1863. līdz 1883. gadam. Pēc savas izplatības «Голос» starp toreizējiem preses orgāniem ieņēma izcilu vietu, tā metiens kādu laiku pārsniedza 20 000 eksemplāru… «… nopietnu sejas izteiksmi… mīņājās uz vie-las, ātri un sīki tipinādams un gandrīz nemaz nevirzīdamies uz priekšu. Viņš izdvesa kaut kādas skaņas atturīgā, bet aizsmakušā basā.» Tas ir laikraksta izplūdušā un ārkārtīgi piesardzīgā liberālisma asprātīgs raksturojums; šis liberālisms neliedza laikrakstam daudzos gadījumos piebalsot reakcionārajiem preses orgāniem. «Ķāds pavecāks neliela auguma kungs frakā… ar garu, sirmu bārdu» — droši vien A Krajevskis, laikraksta «Голос» izdevējs.

2) Radikāli demokrātisko mēneša žurnālu «Дело» («godīgā krievu doma», kurai padusē bija portfelis ar kaut kādu «lietu»), kas iznāca no no 1866. līdz 1888. gadam un bija 1866. gadā valdības slēgtā žurnāla «Русское слово» turpinājums. «Atplēsta, no ārzemēm saņemta vēstule» — norādījums uz žurnāla «Дело» sakariem ar revolucionāro emigrāciju. «… važās (īstās važās)» — norādījums uz to, ka pret žurnālu un tā redzamākajiem līdzstrādniekiem valdība vērsa nežēlīgas represijas. N. V. Šelgunovs sūtīja rakstus žurnālam «Дело», atrazdamies trimdā. P. Tkačovs 1869. gadā tika apcietināts un notiesāts «ņečajeviešu lietā», iznāca no cietuma tikai 1872. gada beigās. «Važām» gan šinī gadījumā varēja būt arī cita nozīme: žurnāls «Дело» bija vienīgais no galvaspilsētas žurnāliem, kas netika atbrīvots no iepriekšējas cenzūras arī pēc 1865. gada, kad tika izdoti jaunie «noteikumi par presi».

3) «… kādu ne Pēterburgā iznākošu, bet bargu izdevumu…» — tas ir «Московские ведомости», galēji reakcionāra virziena laikraksts, ko kopš 1863. gada izdeva M. N. Katkovs. Tieši viņš’ acīmredzot attēlots kā pusmūža kungs frakā, bet ar smagu rungu rokā: «Kā gāzīšu — slapjš vien paliks.» Izmantodams savus sakarus valdības sfērās, Katkovs kā laikraksta «Московские ведомости» vadītājs .pats uzņēmās uzraudzību pār krievu preses politisko uzticamību un denuncējošos rakstos sistemātiski ķengāja un «grāva» progresīvos preses orgānus, it īpaši «Дело».

Kā norādījis S. Panovs («Литературная кадриль» в романе «Бесы». — «Звенья», 6, 1936, с. 573—582),par materiālu Dostojevskim, attēlojot «literāro kadriļu» un Jūlijas Mihailovnas rīkoto balli, droši vien noderējis plaši zināmais fakts — «literārā kadriļa», ko uzveda «Maskavas mākslinieciskā pulciņa» masku ballē, kura notika 1869. gada 28. februārī Maskavas muižnieku biedrības zālēs.

513. lpp. …«vai jūs esat lasījusi «Poļiņku Sakšu»? — «Poļiņka Sakša» (1847. gadā) — rakstnieka un kritiķa А. V. Družiņina (1824— 1864) stāsts, viens no pirmajiem krievu literatūras darbiem, kurā traktēts jautājums par sievietes tiesībām uz jūtu brīvību. (Augstsirdīgais Sakss, uzzinājis par savas sievas Poļiņkas neuzticību, dod viņai šķiršanos un sekmē Poļiņkas savienošanos ar viņas iemīļoto, jo vēl viņai laimi.) Tam apstāklim, ka tiek pieminēts Družiņina stāsts, šeit ir naidīgi ironiska nozīme. «Velnu» tapšanas laikā Dostojevska acīs laulība bija kaut kas svēts un nesaraujams. No otras puses, liekot izteikt Pjotram Verhovenskim romāna īpatnējā situācijā tik nepiemērotus vārdus par Poļiņku Sakšu, Dostojevskis gribējis uzsvērt viņa morālo trulumu un bezjūtību.

519. lpp. … praporščika Erkeļa… — Kā redzams no tiesas sēžu atreferējumiem, Erkelī, kas ar bijīgu cieņu izturas pret Verhovenski un viņa dēļ ir gatavs uz visu, atveidotas dažas Ivanova noslepkavošanas piektā dalībnieka N. Nikolajeva īpašības. Prokurors prāvā nosauca viņu par Ņečajeva «vergu», «kalpu». Par savu attieksmi pret Ņečajevu Nikolajevs tiesā liecināja: «Viņa dēļ es biju gatavs upurēt visu un biju viņam ļoti pieķēries.» («Правительственный вестник», 1871, № 157, с. 3, столб. 4.) Tāpat kā Erkelis romānā, Nikolajevs sanāksmē pēc Ņečajeva pieprasījuma pildīja novērotāja, «revidenta» pienākumu, pirms slepkavības dodas pēc Ivanova, slepkavības brīdī tur viņu no mugurpuses aiz rokām. Taču arī šeit aiz ārējas līdzības slēpjas dziļa iekšēja atšķirība.

553. lpp. …es te gribu atvērt sietuvi uz saprātīgas asociācijas pamatiem. — Te ir runa par kaut ko līdzīgu Veras Pavlovnas darbnīcām romānā «Ko darīt?», kas izraisīja ļoti lielu interesi sešdesmito gadu lasītājos.

566. lpp. Atcerieties Muhameda krūzi, kuras saturs nepaguva izlīt, kamēr viņš uz sava zirga ap joņo ja apkārt paradīzei. — Runa ir par vīziju, kas, pēc musulmaņu leģendas, parādījusies Muhamedam reiz naktī: erceņģeļa Gabriela uzmodināts, viņš it kā vienā mirklī veicis ceļojumu uz Jeruzalemi, bet pēc tam pabijis debesīs, kur sarunājies ar dievu, eņģeļiem un praviešiem, redzējis pekles ugunis utt. Tas viss noticis tik ātri, ka pēc atgriešanās mājās Muhameda gulta vēl bijusi silta, bet no krūzes, kuru viņš, dodamies ceļā, bija ar kāju apgāzis, vēl nebija paguvis iztecēt ūdens. (А. Мюллер. История ислама. СПб., 1895, т. 1, с. 95-96.)

611. lpp. … Renāna grāmatā «Vie de Jčsus». — Ernests 2ozefs Renāns (1823—1892) — franču reliģijas vēsturnieks un ideālistiskā virziena filozofs. Grāmatā «Jēzus dzīve» (1863), kurai nav zinātniskas vērtības, bet kura ir interesanti sarakstīta, Renāns, sekodams evaņģēlijam, centies parādīt Kristus dzīves ceļu, it kā tā tiešām būtu bijusi vēsturiska persona, kas kļuvusi par kristietības nodibinātāju.Tai pašā laikā Renāns neatzina Kristus dievišķīgumu, traktēdams to kā vienkāršu mirstīgo. Dostojevskis uzskatīja Renāna grāmatu par antikristietisku — ne velti tā ietilpināta Stepana Trofimoviča lasīto grāmatu sarakstā.

625. lpp. «Un Laodiķejas draudzes eņģelim raksti…» — Viss šis citāts no apokalipses sākotnēji bija minēts nodaļā «Pie Tihona», kur to izteica Tihons. Ņemot vērā lielo nozīmi, kāda tam Dostojevska acīs bija «Velnu» idejiskā satura atklāsmē (pēc Dostojevska ieceres, «aukstais» ir ateists Kirillovs, «karstā» — ticīgā Ļebjadkina, kas sevī Iemieso mīlestības pilno, tiešo, iracionālo dzīves uztveri, «remdenais» — Stavrogins), rakstnieks, atmetis nodaļu «Pie Tihona», pārcēlis citātu uz priekšpēdējo nodaļu, likdams to līdzās nozīmīgajam citātam no Lūkasa evaņģēlija par «velniem». Šeit šī sentence no apokalipses jau iepriekš pavēsta ш lt kā izskaidro Stavrogina pašnāvību romāna noslēguma nodaļā.

645. lpp. … es, tāpat kā Hercens, esmu Uri kantona pilsonis… — Uri ir viens no Šveices federācijas kantoniem (pavalstīm). 1850. gadā Hercens atteicās izpildīt cara valdības prasību atgriezties Krievijā. 1851. gada maijā Hercens pēc viņa lūguma tika uzņemts par Šveices Freiburgai kantona (nevis Uri, kā teikts Dostojevska romānā) pilsoni.

F. Jevņins

SATURS

Pirmā daļa Otrā daļa

H Trešā daļa 65ļ

9 203 441

F. Jevņins. Piezīmes

HE № 96

Fjodors Mihailovičs Dostojevskis KOPOTI RAKSTI DESMIT SĒJUMOS VII sējums

Redaktore L. Spriņģe. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1976. g. 7. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 20. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 84X108/32. 22,08 fiz. iespiedi.; 37,08 uzsk. iespiedi.; 39,52 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 49 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 295/27877/D-609. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 63-Ļ. Aplikums iespiests dobspiedes tehnikā Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11.

2 F. Dostojevskis, VII

1 mana labā draudzene (franču vai.).

1 Jā, es pārteicos. Bet… vienalga. (Franču vai)

4 — F. Dostojevskis, VII

1 kaut ko tamlīdzīgi (franču vai).

1 notikuma (Iranču vai).

1 es biju tik satraukts un slims, un tad … (Franču vai.)

1 Beidzot, tas ir smieklīgi. (Franču vai)

5 — F. Dostojevskis, VII

4 atstājiet mani, mans draugs (franču vai.).

1 sāpīgu liku (Jranču vel.).

1 vardu sakot, tas ir pazudis cilvēks un kaut kas līdzīgs izbēgušam katordzniekam … (Franču vai.)

1 Pjēr, mans bērns (franču vai.).

7 — F. Dostojevskis, VII

1 Viņi ir gluži vienkārši sliņķi (franču vai).

8 F. Dostojevskis, VII

1 Internacionāli (franču vai).

1 labdarīgu īgņu … (Franču vai)

1 il kā nemanot (frenču vai).

1 Paziņojums lasītājam (šeit nozīmē — «jūs esat informēts»). (Franču

vai.)

1 Afiliācija (no franču vārda aifiliation) — uzņemšana biedrībā.

4 sejā kaut kas muļķīgs un vācisks. Viņu sauc Rozentāls. (Franču vai.)

1 mans dzīves ceļš ir beidzies (franču vai.).

1 Jūs darāt vienīgi muļķības (franču vai).

1 Šis dārgais vīrs (franču vai).

1 kāds kauns! (Franču vai.)

1 man ir pavisam četrdesmit rubļi, viņš atņems naudu un tomēr nogalinās mani. (Franču vai.)

1 es esmu pavisam kas cits (franču vai).

4 un citi kopā ar viņu (iranču vai).

Content

Dostojevskis Fjodors Velni

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa IEVADA VIETA: DAŽAS TUVĀKAS ZIŅAS NO AUGSTI CIENĪJAMĀ STEPANA TROFIMOVlCA VERHOVENSKA BIOGRĀFIJAS

Otrā nodaļa PRINCIS HARIJS. PRECINĀŠANA

Trešā nodaļa CITA GRĒKI

Ceturtā nodaļa KLIBKĀJE

Piektā nodaļa GUDRA ČŪSKA

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa NAKTS

Otrā nodaļa NAKTS (turpinājums)

Trešā nodaļa DIVKAUJA

Ceturta nodaļa VISI GAIDA

Piektā nodaļa PIRMS SVĒTKIEM

Sestā nodaļa PJOTRS STEPANOVlCS KĀRTO DARĪŠANAS

Septītā nodaļa  PIE MŪSĒJIEM

Astotā nodaļa KARAĻDĒLS

Devītā nodaļa STEPANS TROFIMOVIČS APRAKSTĪTS

Desmitā nodaļa FLIBUSTIERI. LIKTENĪGAIS RĪTS

TREŠA DAĻA

Pirmā nodaļa SVĒTKI.

PIRMĀ DAĻA

Otrā nodaļa SVĒTKU NOBEIGUMS

Trešā nodaļa ROMĀNS BEIDZIES

Ceturtā nodaļa PĒDĒJAIS LĒMUMS

Piektā nodaļa CEĻOTĀJA

Sestā nodaļa GRŪTĀ NAKTS

Septītā nodaļa STEPANA TROFIMOVIČA PĒDĒJAIS CEĻOJUMS

Astotā nodaļa NOSLĒGUMS.

PIEZĪMES

SATURS