Dostojevskis Fjodors

Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem

Fjodors Dostojevskis

Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem

ZIEMAS PIEZĪMES PAR VASARAS IESPAIDIEM

Tulkojis Oto Brikšķis-

I nodaļa Priekšvārda vietā

Nu jau vairākus mēnešus jūs, mani draugi, mudināt mani, lai es drīzāk aprakstu jums savus ārzemju iespaidus, nenojauzdami, ka ar savu lūgumu jūs mani nostādāt pavisam grūtā stāvoklī. Ko lai es jums rakstu? Ko jaunu, vēl nezināmu, nestāstītu varu pastāstīt? Kuram no mums, krieviem (tas ir, tiem, kuri lasa kaut vai žurnālus), Eiropa nav pazīstama divreiz labāk nekā Krievija? Divreiz es : &lt;'it minēju aiz pieklājības, bet droši vien būtu jāsaka desmitreiz. Turklāt bez šiem vispārīgajiem apsvērumiem jus vēl it īpaši zināt, ka man jau nu sevišķi nav ko slāstīt un it īpaši kārtīgi aprakstīt, tāpēc ka es pats neko kārtīgi neesmu redzējis, bet, ja arī ko redzēju, tad nepaguvu saskatīt. Es biju Berlīnē, Drēzdenē, Visbādenē, lūtienbādenē, Ķelnē, Parīzē, Londonā, Lucernā, Zenēvā, Dženovā, Florencē, Milānā, Venēcijā, Vīnē un vēl citās vietās pa divām reizēm, un visu to — visu to es apbraucu tieši divarpus mēnešu laikā! Vai tad maz var kaut ko kārtīgi saskatīt, izbraukājot tik daudz ceļu divarpus mēnešu laikā? Jūs atceraties, savu maršrutu es laikus sastādīju jau Pēterburgā. Ārzemēs es ne reizi nebiju bijis; liecos uz turieni bezmaz no agrās bērnības, jau tad, kad garajos ziemas vakaros, vēl nemācēdams lasīt, muti iepletis un pamiris aiz sajūsmas un šausmām, klausījos, kā vecāki pirms gulētiešanas lasa Redklifas romānus, par kuriem es pēc tam murgoju miegā un drudzī. Beidzot es izrāvos uz ārzemēm četrdesmit gadu vecumā, un, protams, man gribējās apskatīt ne vien iespējami vairāk, bet apskatīt pat visu, katrā ziņā visu neatkarīgi no manā rīcībā esošā laika. Turklāt es biju pilnīgi nespējīgs aukstasinīgi izvēlēties vietas. Ak kungs, cik daudz es gaidīju no šā ceļojuma! «Lai arī nesaskatīšu neko pamatīgi,» es domāju, «toties būšu visu redzējis, visur bijis; toties no visa redzētā izveidosies kaut kas vesels, kaut kāda vispārīgā panorāma. Būšu redzējis «svēto brīnumu zemi» visu uzreiz — no putna lidojuma, kā apsolīto zemi perspektīvā 110 kalna. īsi sakot, radīsies kaut kāds jauns, brīnišķīgs, spēcīgs iespaids. Jo par ko es tagad, sēdēdams mājās, skumstu visvairāk, atceroties savus vasaras klejojumus? Ne par to, ka neko neesmu saskatījis pamatīgi, bet par to, ka gandrīz visur taču esmu bijis, bet Romā, piemēram, tā arī netiku bijis. Bet Romā man varbūt palika neredzēts pāvests …» Vārdu sakot, mani bija pārņēmusi tāda kā neremdināma kāre pēc jaunā, pēc vietas pārmaiņas, pēc vispārīgiem, sintētiskiem, panorāmis-kiem, perspektīviem iespaidiem. Nu, ko gan pēc šādas atzīšanās jūs no manis varat sagaidīt? Ko es jums pastāstīšu? Ko attēlošu? Panorāmu, perspektīvu? Kaut ko no putna lidojuma? Bet jūs varbūt pirmie man teiksiet, ka esmu par augstu uzlidojis. Bez tam es sevi uzskatu par godprātīgu cilvēku, un man nepavisam negribētos melot, pat kā ceļotājam. Bet, ja es jums sākšu attēlot un aprakstīt kaut vai tikai panorāmu vien, tad taču katrā ziņā samelošu un pat nepavisam ne tādēļ, ka esmu ceļotājs, bet gluži vienkārši tādēļ, ka tādos apstākļos, kādos atrados es, nav iespējams nemelot. Spriediet paši: Berlīne, piemēram, atstāja uz mani visai sērīgu iespaidu, un es tajā sabiju tikai vienu diennakti. Un tagad es zinu, ka esmu vainīgs Berlīnes priekšā, ka nepavisam nedrīkstu apgalvot, it kā tā atstātu sērīgu iespaidu. Būtu vismaz teicis kaut vai saldsērīgu, nevis tikai sērīgu. Bet kāpēc radās mana liktenīgā kļūda? Tikai no tā, ka es, slims cilvēks, kas sirgst ar aknu kaiti, divas dienas lietū un miglā joņoju pa dzelzceļu līdz Berlīnei un, ieradies tajā, neizgulējies, dzeltens, noguris, salauzts pēkšņi no pirmā acu uzmetiena ievēroju, ka Berlīne ir neticami līdzīga Pēterburgai. Tās pašas kordonīgās ielas, tās pašas smakas, tie paši… (nav vajadzības visu to pašu uzskaitīt). Ak kungs, es domāju: vai maz bija vērts divas dienas nīkt vagonā, lai ieraudzītu to pašu, no kā biju drāzies prom? Pat liepas man nepatika, bet to saglabāšanas dēļ berlīnietis taču būs ar mieru upurēt visdārgāko, pat varbūt savu konstitūciju; bet kas gan berlīnietim ir dārgāks par viņa konstitūciju? Turklāt paši berlīnieši visi kā viens izskatījās pēc tik īstiem vāciešiem, ka es, netīkodams pat pēc Kaulbaha freskām (ak šausmas!), drīzāk aizšmaucu uz Drēzdeni ar ciešu jo ciešu pārliecību sirdī, ka pie vāciešiem vajag sevišķi pierast un ka nepieradušam ir grūti tos panest lielākā skaitā. Bet Drēzdenē es pat nogrēkojos vācu sieviešu priekšā: tiklīdz biju izgājis uz ielas, pēkšņi iedomājos, ka nekas nav pretīgāks par Drēzdenes sieviešu tipu un ka pat mīlestības dziesminieks Vsevolods Krestovskis, pārliecinātākais un jestrā-kais no krievu dzejniekiem, šeit būtu pilnīgi apjucis un pat varbūt sāktu šaubīties par savu aicinājumu. Es, protams, tajā pašā brīdī jutu, ka runāju blēņas un ka šaubīties par savu aicinājumu viņš nebūtu varējis pat nekādos apstākļos. Pēc divām stundām man viss kļuva skaidrs: atgriezies savā viesnīcas numurā un spoguļa priekšā izbāzis mēli, es pārliecinājos, ka mans spriedums par Drēzdenes dāmām atgādina visļaunāko apmelojumu. Manai mēlei bija dzeltens, neveselīgs izskats … «Un vai tiešām, vai tiešām cilvēks, šis radības kronis, tik lielā mērā ir atkarīgs pats no savām aknām,» es nodomāju, «cik nožēlojami!» Ar šīm nomierinošajām domām es devos uz Ķelni. Atzīstos, ka daudz biju gaidījis no katedrāles; es godbijīgi biju to zīmējis jau jaunībā, kad studēju arhitektūru. Braucot atpakaļ caur Ķelni, tas ir, pēc mēneša, kad, atgriezdamies no Parīzes, ieraudzīju katedrāli otrreiz, es gribēju «uz ceļiem lūgt piedošanu» par to, ka nebiju izpratis tās skaistumu pirmoreiz, gluži tāpat kā Karamzins, kas tādā pašā nolūkā bija meties ceļos Reinas ūdenskrituma priekšā. Un tomēr tajā pirmajā reizē katedrāle man nepavisam nepatika: man šķita, ka tās ir tikai mežģīnes, mežģīnes un vienīgi mežģīnes, galantērijas izstrādājums, kaut kas līdzīgs rakstāmgalda presei, tikai asu septiņdesmit augstumā. «Par maz majestātiskuma,» es nospriedu, gluži tāpat, kā sendienās mūsu vectēvi sprieda par Puškinu: «Sak, pārāk viegli sacer, maz cildenuma.» Man ir aizdomas, ka šo manu pirmo iespaidu ietekmēja divi apstākļi — un pirmais: odekolons. Žans Marija Farīna atrodas turpat līdzās katedrālei, un, lai kādā viesnīcā jūs būtu apmeties, lai kāds garastāvoklis jums būtu, lai kā jūs slēptos no saviem ienaidniekiem un it īpaši no 2 ana marijas Farīnas, viņa aģenti katrā ziņā jūs atradīs, un tad jau — «Odekolonu ou la vie *» — viens no diviem, citas izvēles nav. Nevaru visai droši apgalvot, ka klaigā tieši tādiem vārdiem: «Odekolonu ou la vie,» — bet, kas zina, varbūt arī tā. Atceros, toreiz man viss tā likās un skanēja ausīs. Otrs apstāklis, kas mani saniknoja un padarīja netaisnu, bija jaunais Ķelnes tilts. Tilts, protams, ir lielisks, un pilsēta ar to pamatoti lepojas, taču man šķita, ka lepojas pārlieku. Protams, es tūliņ par to sadusmojos. Turklāt grašu iekasētājam pie uzejas uz brīnišķā tilta nemaz nevajadzēja ņemt no manis šo prātīgo nodevu ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš prasītu no manis soda naudu par kaut kādu man pašam nezināmu pārkāpumu. Nezinu, vai tā bija, bet man šķita, ka vācietis dižojas. «Droši vien nojauta, ka esmu ārzemnieks un tieši krievs,» es nodomāju. Vismaz viņa acīs gandrīz varēja lasīt: «Tu redzi mūsu tiltu, nožēlojamais krievs, — nu, tad tu esi pīslis salīdzinājumā ar mūsu tiltu un katr vāc cilvēk, tāpēc ka tev nav tāda tilta.» Jums pašiem būs jāpiekrīt, ka tas ir apvainojoši. Vācietis, protams, to nemaz neteica, viņam varbūt tas pat prātā neienāca, taču vienalga: es toreiz biju tik cieši pārliecināts, ka viņš grib teikt tieši to, ka pagalam iesvi-los. «Velns parāvis,» es domāju, «arī mēs esam izgudrojuši patvāri… mums ir žurnāli… pie mums izgatavo virsnieku mantas… pie mums …» — īsi sakot, es sadusmojos un, nopircis pudelīti odekolona (no kā es vairs nekādi nevarēju izvairīties), nekavējoties aizdrāzos uz Parīzi, cerēdams, ka francūži būs daudz jaukāki un interesantāki. Tagad spriediet paši: būtu es sevi pārvarējis, būtu palicis Berlīnē nevis dienu, bet nedēļu, Drēzdenē tikpat daudz, Ķelnē, teiksim, trīs dienas, nu, kaut vai divas, — es droši vien otro un trešo reizi būtu paskatījies uz tiem pašiem objektiem ar citādām acīm un man būtu izveidojies par tiem piedienīgāks priekšstats. Pat saules staram, kaut kādam vienkāršam saules staram šai gadījumā bija liela nozīme: būtu tas apmirdzējis katedrāli tā, kā apmirdzēja to, man otrreiz ierodoties Ķelnē, arī celtne man parādītos īstajā gaismā, nevis tā kā tajā mākoņainajā un pat mazliet lietainajā rītā, kas varēja izraisīt manī vienīgi aizskarta patriotisma uzliesmojumu. Lai gan no tā nepavisam neizriet, ka patriotisms rodas tikai sliktos laika apstākļos. Tātad jūs redzat, mani draugi: divarpus mēnešos nevar visu pareizi saskatīt, un es nevaru sniegt jums pilnīgi drošas ziņas. Man gribot negribot dažreiz būs jāstāsta nepatiesība un tāpēc . . .

bet šai vietā jūs mani pārtraucat. Jūs sakāt, ka šoreiz Jums nav vajadzīgas drošas ziņas, ka vajadzības gadījumā jūs tās atradīsiet Reiharda ceļvedī, bet ka, gluži otrādi, būtu tīri labi, ja ceļotājs dzītos ne tik daudz pēc absolūtas patiesības (kuru sasniegt viņš gandrīz nekad nespēj) kā pēc patiesīguma, dažreiz nebaidītos neslēpt savu personīgo iespaidu vai piedzīvojumu, kaut arī tas viņam nesagādātu lielu slavu, un, lai pārbaudītu savus liecinājumus, nesalīdzinātu tos ar pazīstamu autoritāšu Izteicieniem. īsi sakot, jums vajadzīgi tikai mani personīgie,_taču patiesīgie novērojumi.

— Ā! — es iesaucos, — tad jums vajadzīga tikai pļāpāšana, viegli apraksti, personīgi acumirklīgi iespaidi. i:.s esmu ar mieru un tūdaļ ieskatīšos savā piezīmju grāmatiņā. Pacentīšos būt arī vaļsirdīgs, cik vien varēšu. Tikai lūdzu paturēt vērā, ka varbūt ļoti daudz kas no tā, ko es jums turpmāk rakstīšu, būs kļūdains. Protams, gluži viss jau nu nebūs kļūdains. Nav taču iespējams kļūdīties, memēram, tādos faktos, ka Parīzē ir Parīzes Dievmātes katedrāle un Balmabils. Sevišķi beidzamo faktu tik bieži .ipliecinājuši visi krievi, kas rakstījuši par Parīzi, ka par to jau gandrīz vai nedrīkst šaubīties. Šai ziņā varbūt arī esnekļūdīšos, lai gan, stingri ņemot, arī par to es negalvoju. Jo saka taču, ka nav iespējams būt Romā un neredzēt Pētera katedrāli. Nu tad iedomājieties: es biju Londonā un tomēr neredzēju Pāvila katedrāli. Tiešām neredzēju. Neredzēju Svētā Pāvila katedrāli. Protams, starp Pēteri un Pāvilu ir atšķirība, tomēr ceļotājiem tas godu nedara. Še jums mans pirmais piedzīvojums, kas man nesagādā lielu slavu (tas ir, es varbūt arī redzēju iztālēm, no apmēram divsimt asu attāluma, bet steidzos uz Pentonvilu, atmetu ar roku un pabraucu garām). Bet pie lietas, pie lietas! Un ziniet: es taču visu laiku nebraucu vien un neskatījos tikai no putna lidojuma (no putna lidojuma nenozīmē no augšas uz leju. Jūs zināt, tas ir arhitektūras termins). Veselu mēnesi bez astoņām dienam, ko pavadīju Londonā, es nodzīvoju Parīzē. Nu tad es jums arī uzrakstīšu kaut ko sakarā ar Parīzi, tāpēc ka es to tomēr saskatīju labāk nekā Sv. Pāvila katedrāli vai Drēzdenes dāmas. Nu, sāku.

II nodaļa Vagonā

«Prāta francūzim nav, unf ja ari būtu, viņš to uzskatītu par savu vislielāko nelaimi.» Šo frāzi jau pagājušajā gadsimtā uzrakstīja Fonvizins, un, ak kungs, cik droši vien ņipri tā tika uzrakstīta. Varu saderēt, ka viņam sirds sila aiz prieka, kad viņš to rakstīja. Un, kas zina, varbūt arī mēs visi pēc Fonvizina, trīs četras paaudzes pēc kārtas, lasījām to ar zināmu baudu. Visas tamlīdzīgas frāzes, kurās tiek strostēti ārzemnieki, pat ja arī tagad vēl sastopamas, ir mums, krieviem, neatvairāmi patīkamas. Protams, tikai lielā slepenībā, dažreiz pat slepus no sevis paša. Te dzirdama tāda kā atriebība par kaut ko pagājušu un sliktu. Varbūt šīs jūtas ir peļamas, bet es nez kāpēc esmu pārliecināts, ka tās iemīt gandrīz vai katrā no mums. Mēs, protams, lamājamies, ja mūs tur aizdomās, ka mums tādas jūtas ir, turklāt nepavisam neizliekamies, un tomēr es domāju, ka pats Beļinskis šinī ziņā bija slepens slavofils. Atceros, kad pirms gadiem piecpadsmit pazinos ar Beļinski, ar kādu godbijību, kas reizēm kļuva pat dīvaina, viss toreizējais pulciņš klanījās Rietumu, tas ir, galvenokārt Francijas priekšā. Toreiz modē bija Francija — četrdesmit sestajā gadā. Un tika dievināti ne vien, piemēram, tādi vārdi kā Zorža Sanda, Prudons u. c. vai cienīti tādi kā Luijs Blāns, Ledrī Rolēns utt. Nē, gluži vienkārši kaut kādi gnīdas, visnožēlojamākie ļautiņi, kuriem dūša tūdaļ bija papēžos, kad I vēlāk iznāca darīšanas ar viņiem, — pat tie bija lielā cieņā. Pat no tiem gaidīja kaut ko diženu gaidāmajā kalpošanā cilvēcei. Par dažiem no tiem runāja sevišķā godbijīgā čukstā… Un kas izrādījās? Savu mūžu neesmu sastapis kaismīgāku krievu cilvēku kā Beļinski, lai gan pirms viņa varbūt vienīgi Čaadajevs tik drosmīgi, bet reizēm arī akli, tāpat kā viņš, izpauda savu sašutumu par daudz ko mūsu pašu mājās un, acīm redzot, nicināja visu krievisko. Es pēc dažiem faktiem to visu tagad apsveru un atceros. Tad nu, kas zina, šis Fonvizina iztei- J ciens pat Beļinskim reizēm būs licies ne visai skandalozs. Mēdz taču būt tādi brīži, kad pat ļoti godprātīga un pamatota aizbildnība ne visai patīk. Ak, dieva dēļ, neuzskatiet, ka mīlēt dzimteni — nozīmē lamāt ārzem niekus un ka es domāju tieši tā. Es nepavisam tā nedomāju un netaisos domāt, pat gluži otrādi… žēl tikai, ka man pašreiz nav vaļas izteikties skaidrāk.

Sai sakarā — vai tik jūs nedomājat, ka esmu ielaidies Npriedelējumos par krievu literatūru, nevis par Parīzi? Ka rakstu kritisku apcerējumu? Nē, es tikai tāpat vien, &lt;uz gara laika.

Pēc piezīmju grāmatiņas iznāk, ka es tagad sēžu vagona un gatavojos rīt iebraukt Eidkūņos, tas ir, uzņemt pirmos ārzemju iespaidus, un man brīžiem pat sirds trīc. Kā tas būs, kad beidzot ieraudzīšu Eiropu, es, kurš veltīgi esmu sapņojis par to gandrīz četrdesmit gadu, es, kuram Jau kopš sešpadsmit gadu vecuma, turklāt ļoti nopietni, l.ipat kā Ņekrasova Belopjatkinam,

Uz Šveici sagribējās bēgt, — bet neaizbēgu, un nu tagad es beidzot iebraucu «svēto brīnumu zemē», zemē, pēc kuras tik ilgi esmu tvīcis, no kuras tik daudz esmu gaidījis, kurai tik cieši esmu ticējis. «Ak kungs, kas tad mēs esam par krieviem?» man tobrīd — joprojām tajā pašā vagonā — zibēja prātā. «Vai patiesi mēs esam krievi? Kāpēc Eiropa atstāj uz mums, lai mēs būtu kas būdami, tik spēcīgu, maģisku, vilinošu iespaidu? Tas ir, es tagad nerunāju par tiem krieviem, kuri tur palikuši, bet par tiem vienkāršajiem krieviem, kuriem vārds ir piecdesmit miljoni, kurus mēs, simttūkstoš cilvēku, līdz šim patiešām ne par ko neuzskatām un par kuriem mūsu saturīgie satīriskie žurnāli līdz šim vēl smejas tādēļ, ka viņi neskuj bārdu. Nē, es tagad runāju par mūsu privileģēto un patentēto saujiņu. Jo taču viss, gandrīz itin viss, ko esam sasnieguši attīstībā, zinātnē, mākslā, pilsoņa tiesību izveidošanā, cilvēcībā, — viss, viss taču nāk no turienes, no tās pašas svēto brīnumu zemes! Jo visa mūsu dzīve jau kopš ugras bērnības veidojusies pēc Eiropas parauga. Vai tie-6ām kāds no mums varēja noturēties pretim šim iespaidam, vilinājumam, spiedienam? Kā gan mēs vēl neesam galīgi pārdzimuši par eiropiešiem? Ka neesam pārdzi-muši — tam, manuprāt, visi piekritīs, vieni ar prieku, citi, protams, ar niknumu par to, ka neesam vēl tiktā! Izauguši, lai pārdzimtu. tas jau ir cits jautājums. Es runāju tikai par faktu, ka neesam pārdzimuši pat tik neatvairāmā ietekmē, un nevaru šo faktu saprast. Jo ne Jtiu mūsu aukles un zīdītājas pasargājušas mūs no pārdzimšanas. Jo tiešām būtu skumji un smieklīgi domāt, ka, nebijusi Arina Rodionovna, Puškina aukle, tad nebūtu mums arī Puškina. Tā taču ir aplamība! Vai tiešām tā nebūtu aplamība? Bet ja nu tā tiešām nav aplamība? Tagad, piemēram, daudzus krievu bērnus ved uz Franciju, lai viņus tur audzinātu; nu, bet ja uz turieni aizvestu kādu otru Puškinu un tur viņam no bērna kājas ļ nebūtu ne Arinas Rodionovnas, ne viņš dzirdētu krievu valodu? Bet vai nu Puškins nebija krievu cilvēks? Viņš,  kundziņš, atminēja Pugačovu un izprata Pugačova dvē- I seli, turklāt vēl tad, kad neviens neko neizprata. Viņš, aristokrāts, ieslēdza sirdī Belkinu. Viņš ar mākslinieka j spēku atraisījās no savas vides un no tautas gara viedokļa bargi tiesāja šo vidi «Oņeginā». Tas taču ir pravietis un pasludinātājs. Vai tiešām pastāv kaut kāda ķīmiska saistība starp cilvēka garu un dzimto zemi, ka nekādi nav iespējams no tās atrauties, un, ja arī atrausies, tik un tā griezīsies atpakaļ. Jo tiešām ne jau no debesīm pie mums nokritis slavofilisms, un, lai gan tas vēlāk izvērtās Maskavas izgudrojumā, taču šā izgudrojuma pamats ir plašāks par Maskavas formulējumu un ļ varbūt daudz dziļāk sakņojas daža laba sirdī, nekā tas I liekas no pirmā acu uzmetiena. Un arī pašiem maska- ļ viešiem tas varbūt iesakņojies daudz plašākā nozīmē nekā viņu formulējums. Jo ir ļoti grūti pirmo reizi pat sev pašam skaidri izteikties. Daža laba dzīvotspējīga, spēcīga doma nenoskaidrojas pat triju paaudžu laikā, tā ka fināls dažreiz iznāk pavisam citāds nekā sākums …»

Un visas šīs dīkās domas neviļus man uzmācās vagonā pirms iebraukšanas Eiropā, pa daļai gan aiz gara laika.

Jo jābūt taču vaļsirdīgam! Līdz šim pie mums par tādiem jautājumiem domā tikai tie, kuriem garš laiks. Ak, cik garlaicīgi ir dīkā sēdēt vagonā, nu, gluži tāpat, kā pie mums Krievzemē garlaicīgi dzīvot bez sava darba. Kaut arī tevi ved, kaut arī par tevi rūpējas, kaut brīžiem pat tā ieaijā, ka, liktos, nav vairs ko vēlēties, tomēr grūtsirdība, grūtsirdība māc un tieši tāpēc, ka tu pats neko nedari, tāpēc ka jau pārāk daudz par tevi rūpējas, un tu sēdi un gaidi, diez kad vēl aizvedīs. Tiešām, reizēm gribētos izlēkt no vagona un kājām skriet līdzās lokomotīvei. Lai iznāk sliktāk, lai nepieradis piekusīšu, atpalikšu, kas par to? Toties iešu, pats savām kājām iešu, toties būšu sev atradis nodarbošanos, pats kaut ko darīšu, toties, ja tā gadlītos, ka vagoni saduras un apgāžas ar riteņiem gaisā, tad nebūšu sēdējis slēgtā vagonā, rokas klēpi salicis tad nebūs ar savu ādu jāatbild par cita vainu…

Dievs vien zina, kas dažreiz aiz dīkdienības nāk prātā!

pa to laiku jau krēsloja. Vagonos sāka aizdedzināt Uztini. man pretī bija novietojušies vīrs un sieva — jau gatdos, muižnieki un, liekas, labi cilvēki. Viņi steidzās uz Izstādi Londonā un arī tikai uz dažām dienām, bet ģimeni bija atstājuši mājās. Pa labi no manis sēdēja kāds kiiovs, kas desmit gadus no vietas bija nodzīvojis Londonā, kur strādājis kādā tirdzniecības kantorī, tikai uz divām nedēļām nupat atbraucis uz Pēterburgu un, liekas, bija pilnīgi zaudējis priekšstatu par to, kas ir dzimtenes ilgas. Pa kreisi sēdēja tīrs, īsts, ruds un uzsvērti nopietns anglis ar anglisku matu šķirtni. Visu ceļu viņš nebija teicis nevienam no mums ne pušplēsta vārdiņa nekādā valodā, dienā neatraudamies lasīja kaut kādu grāmatu ar to sīko angļu druku, ko tikai angļi var paciest un vēl slavēt, cik tā ērta, un, tiklīdz pienāca pulkstenis desmit vakarā, tūliņ noāva savus zābakus un uzvilka rīta kurpes. Droši vien tā viņš bija pasācis darīt visu mūžu, un mainīt savus paradumus viņš negribēja pat vagonā. Drīz vien visi sāka snaust; lokomotīves svilpieni un klaudzieni uzvēdīja tādu kā neatvairāmu snaudu. Es sēdēju, domāju, domāju un nez kā aizdomājos līdz tam, ka «prāta francūzim nav», ar ko es ari iesāku šo nodaļu. Bet zināt ko: kamēr tiksim līdz Parīzei, man tā vien gribas pastāstīt jums par savām pārdomām vagonā tāpat vien, humānisma Vārdā: jo man taču vagonā bija garlaicīgi, nu tad tagad lai būtu garlaicīgi arī jums. Citus lasītājus tomēr vajag pasaudzēt, tādēļ tīšām ietilpināšu visas šīs pārdomas īpašā nodaļā un nosaukšu to par lieku. Jūs, to lasot, garlaikosieties, bet citi var to kā lieku arī nelasīt. Ar lasītājiem jāapietas uzmanīgi un godprātīgi, nu, bet pret draugiem var izturēties arī vaļīgāk.

III nodala pilnīgi lieka

Tas gan bija nevis pārdomas, bet tāpat vien, tādi kā vērojumi, patvaļīgi priekšstati, pat fantazējumi «par šo un to, bet vairāk gan par neko». Pirmām kārtām es aizklīdu senatnē un daudz domāju vispirms par cilvēku, kas izteicis iepriekš minēto aforismu par francūža prātu, tāpat vien, ne no šā, ne no tā sāku domāt tieši sakarā ar aforismu. Šis cilvēks bija liels sava laika liberālis. Bet, lai gan viņš visu mūžu nez kāpēc valkāja uzspīlētus franču svārkus, pūderētu parūku un mugurpusē zobentiņu, lai apliecinātu savu izcelšanos no bruņiniekiem (kuru pie mums nebija nemaz) un lai aizstāvētu savas personas godu Potjomkina pieņemamajā istabā, taču, tiklīdz bija apostījis ārzemes, tā sāka ar rokām un kājām kratīties vaļā no Parīzes un nolēma, ka «prāta francūzim nav», turklāt, ja arī būtu, viņš to uzskatītu par savu vislielāko nelaimi. Starp citu, vai tik jūs nedomājat, ka sāku runāt par zobentiņu un samta svārkiem, pārmezdams Fonvīzi-nam? Nepavisam. Taču ne jau zemnieku svārki viņam bija jāvelk mugurā, turklāt tajā laikā, kad, tāpat kā tagad, dažs labs kungs, lai būtu krievisks un saplūstu ar tautu, tomēr nevilka mugurā zemnieku svārkus, bet izgudroja sev baleta tērpu, kas gandrīz atgādināja to, kādā krievu tautiskajās operās parasti uz skatuves uznāk Usladi, kuri iemīlējušies savās Ludmilās ar kokošņikiem galvā. Nē jel, vismaz franču svārki tolaik bija tautai saprotamāki. «Sak, tūliņ redzams, ka kungs, ne jau zemnieku svārkā kungam staigāt.» Es nesen dzirdēju, ka kāds moderns muižnieks, lai saplūstu kopā ar tautu, arī sācis valkāt krievisku tērpu un tajā gājis arī uz zemnieku sapulcēm, bet zemnieki, viņu ieraudzījuši, runājuši savā starpā: «Ko tas ķekatnieks te vazājas pie mums?» Un muižnieks tā arī nesaplūda ar tautu.

— Nē, es nu gan, — teica man kāds cits kungs, — nē, es nu gan nepiekāpšos. Tīšām skūšu bārdu un, ja vajadzēs, valkāšu arī fraku. Izturēšos, kā pienākas, bet nelikšu pat manīt, ka gribu tuvināties. Būšu saimnieks, būšu skops un taupīgs, būšu, ja vajadzīgs, pat spaidītājs vai izspiedējs. Vairāk cienīs. Bet pats galvenais taču ir tieši sākumā iemantot īstu cieņu.

«Pū, velns!» es nodomāju, «taisās it kā karam ar svešzemniekiem. Spriež tikpat kā kara padomē.»

— Jā, — sacīja man trešais, starp citu, ļoti jauks kungs, — es, piemēram, pierakstīšos kopienā, bet pēkšņi kādā zemnieku sapulcē nolems mani par kaut ko nopērt. Kas tad būs?

«Un kaut vai tā,» man pēkšņi iegribējās teikt, bet nepateicu, jo nobijos. «Ko tas nozīmē, kāpēc mēs reizēm pat vēl līdz šim baidāmies izteikt dažu labu savu domu?

un kaut vai tā,» es domāju, «kaut arī nopērtu — un tad?

tādus dzīves pavērsienus estētikas profesori sauc par traģiskiem, un vairāk nekas. Vai tiešām tikai tādēļ dzīvot savrup no visiem? Nē, ja jau ar visiem, tad kopā ar itin visiem, bet, ja savrup, tad pavisam savrup. Citur izturējuši vēl ko vairāk, pie tam izturējušas vājas sievas ml bērni.»

— Apžēlojieties, ko nu runāt par sievām un bērniem! — iesauktos mans oponents. — Zemnieku sapulce hutu nopērusi ne no šā, ne no tā, par kaut kādu govi, kas ielavījusies svešā sakņu dārzā, bet jums tā jau ir pat vispārības lieta.

— Nu jā, tas, protams, ir smieklīgi, un arī pati tā lieta Ir smieklīga, tāda netīra, rokas negribas smērēt. Pat runāt par to ir nepieklājīgi. Lai viņi visi iet ratā; lai per viņus visus, nepērs taču mani. Bet es no savas puses esmu gatavs, ko vien gribat, likt ķīlā par zemnieku sapulces lēmumu; nevienu rīkstīti nedabūtu mans mīļais strīdnieks, pat ja būtu iespējams izdarīties ar viņu saskaņā ar zemnieku sapulces lēmumu. «No viņa ņemsim, brālīši, naudas sodu, jo viņam arī tā vieta ir aristokrātiska. Nav pieradis. Mums, zemniekiem, sēžamvieta tāpēc jau dota, lai to pērtu,» zemnieki būtu nolēmuši, izsakoties stārasta vārdiem kādā no Ščedrina guberņas aprakstiem …

— Atpakaļrāpulība! — kāds iesauksies, to izlasījis.

— Aizstāvēt rīkstes! (Dieva vārds, kāds no tā secinās, ka es aizstāvu rīkstes.)

— Bet apžēlojieties, par ko jūs runājat, — teiks kāds cits. — Jūs gribējāt stāstīt par Parīzi, bet aizrunājāties līdz rīkstēm. Kur tad te Parīze?

— Ko tas nozīmē? — piebildīs trešais. — Jūs pats rakstāt, ka esat to dzirdējis nesen, bet ceļojāt vasarā. Kā tad jūs varējāt par visu to domāt jau vagonā?

— Tas nu tiešām ir āķīgs aizrādījums, — es atbildu,

— bet atļaujiet: šīs taču ir ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem. Tāpēc arī pie ziemīgā piejaucies ziemīgais. Turklāt, tuvodamies Eidkūņiem, es, atceros, sevišķi daudz domāju par visu mūsu pašmāju dzīvi, ko pametu Eiropas dēļ, un atceros, ka daža laba mana fantāzija saistījās ar to pašu jautājumu. Proti, es domāju par šādu tematu: kadā veidā uz mums dažādos laikos iedarbojusies Eiropa, kas ar savu civilizāciju pastāvīgi lauzusies pie mums viesos, un ciktāl mēs esam civilizējušies, un tieši cik daudzi no mums līdz šim uzcivilizējušies? Tagad es pats redzu, ka tas ir it kā lieks jautājums. Bet es taču jums jau iepriekš pateicu, ka visa šī nodaļa ir lieka. Tomēr, pie kā es apstājos? Jā! Pie franču svārkiem. Ar to tad arī viss sākās!

Nu tad tā, viens no šiem franču svārku valkātājiem tolaik sarakstīja «Brigadieri». Tanī laikā «Brigadieris» bija apbrīnojams sacerējums un radīja ārkārtīgu efektu. «Mirsti nost, Denis, neko labāku neuzrakstīsi,» teicis pats Potjomkins. Visi it kā vēl pa miegam sakustējās. Ko, vai tad tiešām arī toreiz, — es turpināju savas patvaļīgās apceres, — cilvēkiem bija jau apnicis neko nedarīt un staigāt citu pavadā? Es nerunāju vienīgi un tikai par toreizējām franču pavadām un pie viena gribu piebilst, ka mēs esam ārkārtīgi lētticīga nācija un ka pie mums tas viss notiek aiz mūsu labsirdības. Piemēram, mēs visi sēžam bez darba., un pēkšņi mums sāk likties, ka kāds kaut ko teicis, kaut ko izdarījis, ka pie mums jaušams pašmāju gars, ka darbs atradies, un mēs visi tūliņ lecam kājās un katrā ziņā esam pārliecināti, ka tūdaļ sāksies. Aizlido garām muša, bet mēs jau domājam, ka garām aizvests pats zilonis. Pieredzes trūkums jaunībā, turklāt vēl garīgs bads. Tas pie mums sācies gandrīz vai pirms «Brigadiera», protams, toreiz vēl mikroskopiskos apmēros, un pastāvīgi turpinās līdz šim laikam: atraduši darbu, un nu spiedzam aiz sajūsmas. Spiegt un pušu plīst aiz sajūsmas — tur mēs neesam mācāmi; bet skaties vien, pēc pāris gadiem izklīstam katrs uz savu pusi, degunus nokāruši. Un mums tas neapnīkst, sāc kaut vēl simt reižu. Kas attiecas uz citām pavadām, tad Fonvīzina laikā, par lielum lielo vairākumu runājot, gandrīz neviens nešaubījās, ka tās ir vissvētākās, viseiropeiskākās pavadas un visjaukākā aizbildnība. Protams, arī tagad maz ir tādu, kas par to šaubās. Visas mūsu gaužām progresīvās aprindas ar putām uz lūpām stāv un krīt par citu pavadām. Bet toreiz, o, toreiz bija tāds laiks, kad tik cieši ticējām visādām pavadām, ka jābrīnās, kā mēs toreiz kalnus ne-pārstatījām un kā visas šīs mūsu Alaunas plakanās augstienes, Pargolovas virsotnes, Valdaja smailes vēl stāv savās vietās. Tiesa, kāds toreizējais dzejnieks pieminējis kādu varoni, kurš

Uzgulst uz kalniem, kalni brakšķ —

un kurš

Torņus ar roku mākoņos sviež.

Rot, liekas, tā bijusi tikai metafora. Starp citu, kungi: estaču tagad runāju tikai un vienīgi par literatūru, proti, par daiļliteratūru. Pēc tās es gribu izsekot pakāpenisko un svētīgo Eiropas ietekmi uz mūsu tēviju. Tas ir, kādas grāmatas toreiz (pirms «Brigadiera» un viņa laikā) tika izdotas un lasītas, to mēs nemaz nevaram iedomāties bez zināmas prieka pilnas augstprātības. Ir mums tagad viens loti ievērojams rakstnieks, mūsu laika lepnums, kāds Kozma Prutkovs. Viņa vienīgais trūkums ir nesaprotamā kautrība: līdz šim vēl nav izdevis savus kopotus rakstus. Nu, un reiz, jau ļoti sen, viņš «Sovremeņņika» nodaļā «Sis un tas» nodrukājis «Mana vectēva piezīmes». Iedomājieties, ko toreiz varēja pierakstīt šis brangais, septiņdesmit gadus vecais Katrīnas laika vectēvs, kas savā mūžā daudz ko bija piedzīvojis, piedalījies cara galma pieņemšanās un kaujās pie Očakovas, atgriezies savā dzimtmuižā un sācis rakstīt atmiņas. Tad nu gan droši vien interesanti bija rakstīt. Ko gan cilvēks nebija redzējis un piedzīvojis! Un tā nu — visas viņa atmiņas sastāv no šādām anekdotēm:

«Kavaliera de Monbazona asprātīgā atbilde.Kādreiz kāda jauka un loti glīta meiča karaļa klātbūtnē vienaldzīgi jautāja kavalierim de Mon-bazonam: «Cienījamais kungs, kas pie kā ir piekārts, suns pie astes vai aste pie suņa?» Uz to šis kavalieris, būdams ļoti veikls uz atciršanu, nepavisam ne mulsa, bet, gluži otrādi, nosvērtā balsī atbildēja: «Nevienam, cienījamā, nav iespējams paņemt suni ne aiz astes, ne aiz galvas.» Šī atbilde sagādāja karalim lielu prieku, un kavalieris par to nepalika bez apbalvojuma.»

Jūs domājat, ka tā ir krāpšana, blēņas, ka tāda vectēva nekad pat nav bijis. Bet zvēru jums, ka es pats personīgi savā bērnībā, kad man bija desmit gadu, izlasīju kādā Katrīnas laika grāmatā sekojošu anekdoti. Es toreiz to iemācījos no galvas — tik ļoti tā man iepatikās — un kopš tā laika neesmu aizmirsis:

«Kavaliera de Rogāna asprātīgā atbilde.Ir zināms, ka kavalierim de Rogānam ļoti stipri smakoja mute. Reiz princis de Kondē, celdamies no gultas, sacīja klātesošajam de Rogānam: «Aizgriezieties prom, kavalieri de Rogān, jo no jums nāk ļoti nelaba smaka.» Uz to kavalieris nekavējoties atbildēja: «Smaka nāk nevis no manis, visžēlīgais princi, bet no jums, jo jūs nupat kā ceļaties no gultas.»

Tas ir, iedomājieties vien šo muižnieku, veco karavīru, varbūt pat bez rokas, ar savu veco muižnieci, ar veselu simtu muižas ļaužu, ar bērniem Mitrofanuškām, muižnieku, kas sestdienās iet uz pirti un peras līdz ekstāzei, — šis vīrs ar brillēm uz deguna ļoti nopietni un svinīgi lasa pa zilbēm tamlīdzīgas anekdotes un vēl uzskata to par vissvarīgāko nodarbošanos, bezmaz par dienesta pienākumu. Un cik naiva bija toreizējā ticība tamlīdzīgu eiropeisku ziņu jēdzīgumam un nepieciešamībai. «Sak, ir zināms, ka kavalierim de Rogānam ļoti stipri smakoja mute …» Kam zināms, kāpēc zināms, kādiem Tambovas guberņas lāčiem tas zināms? Un kurš vēl to maz gribēs zināt? Taču tamlīdzīgi brīvdomīgi jautājumi vectēvu nemulsina. Ar visbērnišķīgāko ticību viņš nospriež, ka šis galma «asprātību krājums» ir zināms, un viņam pietiek ar to. Jā, toreiz mēs viegli apguvām Eiropu — fiziskā ziņā, protams. Turpretī morālā ziņā neiztikām bez pletnēm. Uzstīvējām kājās zīda zeķes, galvā uzmaucām parūkas, piekārām zobentiņus — un eiropietis gatavs. Un tas viss ne tikai netraucēja, bet pat patika. Taču īstenībā viss palika pa vecam: atlikuši malā de Rogānu (par kuru, starp citu, tik vien arī zināja, ka viņam stipri smakojusi mute) un noņēmuši brilles, tāpat izrēķinājās ar saviem muižas ļaudīm, tikpat patriarhāli apgājās ar ģimeni, tāpat zirgu stallī pēra kaimiņos dzīvojošo sīko muižnieku, ja tas bija bijis rupjš, tāpat pieglaimojās augstākstāvošām personām. Pat zemniekam šie muižnieki bija saprotamāki: viņu mazāk nicināja, mazāk nievāja viņa paražas, vairāk zināja par viņu, bija viņam ne tik sveši, ne tik lieli vācieši. Bet, ka viņa priekšā dižojās, — kā tad kungs lai nepadižojas, tāpēc jau viņš ir kungs. Kaut arī pēra līdz nāvei, tomēr bija tautai tā kā mīļāki par tagadējiem, tāpēc ka bija vairāk savējie. īsi sakot, visi šie kungi bija vienkārši, sīksti ļaudis: neurbās līdz pamatiem, plēsa, pēra, zaga, aizkustinājumā locīja muguras un mierīgi un rimti nodzīvoja savu mūžu «tikumā godīgā un bērna netikumā». Man pat šķiet, ka visi šie vectēvi nebija nemaz tik naivi, pat attiecībā uz de Ro-gāniem un Monbazoniem.

Bet varbūt lāgiem bija visai lieli šķelmji un prātvēderi attiecībā uz visām toreizējām Eiropas ietekmēm no augšas. Visa tā fantasmagorija, visa tā maskarāde, visi tie franču svārki, manšetes, parūkas, zobentiņi, visas tās zīda zeķēs ieautās resnās, neveiklās kājas, tie toreizējie zaldātiņi vācu parūkās un zābaciņos — tas viss, man liekas, bija briesmīga blēdīšanās, iztapīgi sulainiska krāpšana no apakšas, tā ka pat tauta to dažreiz redzēja un s.iprata. Protams, cilvēks var būt ir skrīveris, ir blēdis, ir brigadieris un reizē ļoti naivi un aizkustinoši būt pārliecināts, ka kavalieris Rogāns arī ir visīstākais «subditāls superflī». Tomēr tas neko negrozīja: Gvozdilovi joprojām slānīja sievas, mūsu Potjomkins un kurš katrs viņam lidzīgs mūsu de Rogānus bezmaz pēra savā stallī, Mon-bazoni plēsa no dzīviem un mirušiem, ar manšetotām dūrēm un zīda zeķēs ieautām kājām tika dots pa sprandu un pa dibenu, bet marķīzi cara galma pieņemšanās vāļājās gar zemi ar pakausi pret grīdu dauzot. vārdu sakot, visa šī pasūtītā un ar pavēlēm uzspiestā Eiropa pie mums toreiz apbrīnojami ērti iedzīvojās, sākot ar Pēterburgu — visfantastiskāko pilsētu ar visfantastiskāko vēsturi no visām zemeslodes pilsētām.

Tagad jau vairs tā nav, un Pēterburga sasniegusi savu. Tagad mēs jau esam pilnīgi eiropieši un nobrieduši cilvēki. Tagad jau pats Gvozdilovs rīkojas izmanīgi, kad nākas slānīt sievu, ievēro pieklājību, kļūst par franču buržuā, bet paies vēl kāds laiciņš, un, tāpat kā Dienvidu štatu ziemeļamerikānis, ar bībeles tekstiem sāks aizstāvēt nēģeru tirdzniecības nepieciešamību. Starp citu, aizstāvēšana ar bībeles tekstu palīdzību tagad plašos apmēros no Amerikas štatiem ieviešas Eiropā. Kad būšu aizbraucis tur — pats savām acīm redzēšu, — es domāju. No grāmatām nekad neiemācīsies to, ko ieraudzīsi pats savām acīm. Starp citu, sakarā ar Gvozdilovu: kāpēc nevis Sof-jai, komēdijas cildenās un humāni eiropeiskās idejas pārstāvei, Fonvizins liek izteikt vienu no lieliskākajām frāzēm savā «Brigadierī», bet muļķei brigadierenei, kuru viņš tēlojis kā tik lielu nejēgu, turklāt nevis vienkāršu, bet atpakaļrāpulīgu nejēgu, ka kļūst redzami visi baltie diegi un visas viņas izteiktās muļķības, liekas, izrunā nevis viņa, bet kāds cits, kas paslēpies aiz viņas? Bet, kad vajadzēja pateikt patiesību, to tomēr pateica nevis Sofja, bet brigadierene. Jo Fonvizins taču viņu tēlojis ne tikai kā pēdīgo muļķi, bet pat kā sliktu sievieti un tomēr it kā nobijies un uzskatījis pat par mākslinieciski neiespējamu, ka tādu frāzi varētu izmest labi audzinātā, it kā siltumnīcā augusī Sofja, un uzskatīja par dabiskāku, ka to pasaka prasta, glupa bāba. Te būs šī vieta, to vērts atcerēties. Tas ir ārkārtīgi interesanti arī tādēļ, ka tā uzrakstīta bez kāda nolūka un apslēptas domas, naivi un pat varbūt nejauši. Biigadieiene saka Sofjai:

… Pie mums bija mūsu pulka pirmās rotas kapteinis, vārdā Gvozdi-lovs; viņam bija tāda gaužām kārtīga, jauna sieva. Tad nu gadījās, ka viņš par kaut ko sadusmojas, bet lielākoties piedzēries, tad tici vai ne, mīļā, viņš to tā slāna, tā slāna, ka šī tikko dzīva, un tīri par neko. Nu, nav jau mana darīšana, tomēr dažreiz nobirdinu asaru, uz viņu skatoties.

Sofja.Lūdzu, cienījamā, beidziet stāstīt par to, kas cilvēcē izraisa sašutumu.

Brigadierene.Are, mīļā, tu pat klausīties par to negribi, bet kā tad bija kapteinietei, kad vajadzēja to paciest?

Tā labi audzinātā Sofja ar savu siltumnīcas zieda jūtīgumu arī neattapa, ko atbildēt prastai bābai. Tā Fonvi-zina darbā ir apbrīnojama repartī (tas ir, atbilde), un nav nekā trāpīgāka, humānāka un … nejaušāka par to. Un cik daudz vēl nav pie mums starp mūsu pirmrindas darbiniekiem tādu siltumnīcās augušu progresistu, kas ļoti apmierināti ar savu siltumnieciskumu un neko vairāk negrib. Bet visraksturīgākais tas, ka Gvozdilovs līdz šim vēl slāna savu kapteinieti un bezmaz vēl šmaugāk nekā agrāk. Tik tiešām tā. Runā, ka agrāk tas darīts vairāk aiz labas sirds. Sak, ko mīlu, to arī situ. Stāsta, ka pat sievas uztraukušās, kad viņas nav sistas: nesit, tātad nemīl. Bet tas viss ir pirmatnīgs, stihisks, senatnīgs. Tagad arī tas pakļauts attīstībai. Tagad jau Gvozdilovs slāna sievu bezmaz principa pēc un arī tikai tāpēc, ka joprojām ir muļķis, proti, ir veco laiku cilvēks, nezina jaunās uzvedības normas. Pēc jaunajām uzvedības normām arī bez dūru laišanas darbā var vēl labāk izrīkoties. Es tagad tik daudz pakavējos pie Gvozdilova tāpēc, ka par viņu līdz šim pie mums raksta visai dziļdomīgas un humānas frāzes. Un raksta tik daudz, ka pat publikai apnicis. Par spīti visiem rakstiem, Gvozdilovs pie mums ir tik dzīve-ligs, ka kļuvis bezmaz nemirstīgs. Jā, viņš ir sveiks un vesels, pieēdies un piedzēries. Tagad viņš ir bez rokas un bez kājas un, tāpat kā kapteinis Kopeikins, «savā ziņā asinis lējis». Viņa sieva jau sen vairs nav «gaužām kārtīga jauna sieva», kāda bija agrāk. Viņa kļuvusi veca, sejasakritusi un nobālējusi, to izvagojušas krunkas un ciešanas. Bet, kad viņas virs un kapteinis gulēja slims, bez. rokas, viņa neatgāja no viņa gultas, pavadīja pie viņa bezmiega naktis, mierināja viņu, lēja karstas asaras viņa dēļ, sauca viņu par savu mīļo, brašo puisi, par savu balodīti, cildināja viņa lielo kareivisko dūšu. Lai tas, no vienas puses, rada sirdī sašutumu, lai, lai! Bet no Otras puses: lai dzīvo krievu sieviete, un visā mūsu krievu pasaulē nav nekā krietnāka par viņas bezgalīgi piedodošo mīlestību. Tā taču ir, vai ne? Jo vairāk tāpēc, ka Gvozdilovs tagad skaidrā prātā lāgiem arī nesit sievu, tas ir, sit retāk, ievēro pieklājību, dažreiz pat pasaka viņai kādu laipnu vārdu. Viņš taču vecumdienās sapratis, ka bez viņas iztikt nevar; viņš ir aprēķina cilvēks, viņš ir buržuā, bet, ja arī tagad kādreiz sit, tad varbūt vienīgi Kunga prātā un aiz veca paraduma, kad jau pārāk noilgojies pēc sišanas. Sakiet nu, ko gribat, tas ir progress, tomēr mierinājums. Mums taču tik ļoti patīk mierināJumi…

Jā, tagad mēs esam pilnīgi nomierinājušies, paši sevi nomierinājuši. Lai arī visapkārt mums vēl tagad viss nav diez cik lāga; toties mēs paši esam tik skaisti, tik civilizēti, tik lieli eiropieši, ka pat tautai kļuva nelabi, uz mums raugoties. Tagad jau tauta pavisam uzskata mūs par ārzemniekiem, nesaprot neviena mūsu vārda, nevienas mūsu grāmatas, nevienas mūsu domas — bet tas, dariet, ko gribat, ir progress. Tagad mēs jau tik dziļi nicinām tautu un tautiskos pamatus, ka izturamies pret to pat ar tādu kā jaunu, līdz šim nepiedzīvotu riebuma sajūtu, kādas nebija pat mūsu Monbazonu un de Rogānu laikā, bet tas taču, sakiet, ko gribat, ir progress. Toties cik pašpārliecināti mēs tagad esam savā civilizatoru aicinājumā, cik augstprātīgi izlemjam jautājumus un turklāt kādus jautājumus: tautiskās augsnes nav, tautas nav, nacionālisms — tā ir tikai zināma nodokļu sistēma, dvēsele — tabula rasa  vasks, no kura tūliņ var izveidot īstu cilvēku, vispasaules vispārcilvēku, homunkulu — vdjag tikai likt lietā Eiropas civilizācijas augļus un izlasīt divas trīs grāmatiņas. Toties cik mierīgi, majestātiski mierīgi mēs esam tagad, tāpēc ka ne par ko vairs

' neaprakstīta lapa (latīņu vai.).

nešaubāmies un visu esam galīgi atrisinājuši. Ar cik mierīgu pašapmierinātību mēs sadevām pa ādu, piemēram, Turgeņevam par to, ka viņš uzdrošinājās nesamierināties ar mums, neapmierināties ar mūsu diženajām personībām un atteicās atzīt tās par savu ideālu, bet meklēja kaut ko labāku par mums. Labāku par mums, kungs, apžēlojies! Kas tad šai pasaulē ir vēl jaukāks un nemaldīgāks par mums! Nu, un viņš dabūja par Bazarovu, nemierīgo un ilgu pilno Bazarovu (cēlas sirds pazīme), par spīti visam viņa nihilismam. Pat sadevām viņam pa ādu arī par Kukšinu, par šo progresīvo uti, ko Turgeņevs bija izķemmējis no Krievijas īstenības un mums parādījis, un vēl piebildām — ka viņš vēršoties pret sieviešu emancipāciju. Bet tas viss taču ir progress, sakiet, ko gribat! Tagad mēs ar tādu kaprāļa pašpārliecību kā īsti civilizācijas feldfēbeļi stāvam pāri tautai, ka prieks skatīties: rokas sānos iesprieduši, skatienā bramanība, poza izaicinoša; noraugāmies un tikai šad tad nospļaujamies. «Ko nu no tevis, mužika — lauķa, lai mēs mācāmies, kad viss nacionālisms, viss tautiskums patiesībā ir viena vienīga atpakaļrāpulība un nodokļu sadale, nekas vairāk!» Nevar taču pieļaut aizspriedumus, apžēlojieties! Ak kungs, tagad pat. .. Kungi, uz brīdi iedomāsimies, ka esmu jau beidzis savu ceļojumu un atgriezies Krievijā. Atļaujiet izstāstīt kādu atgadījumu. Reiz šoruden paņemu rokās kādu avīzi no visprogresīvākajām. Skatos: ziņa no Maskavas. Nodaļa: «Vēl barbarisma atliekas» (vai kaut kas tamlīdzīgs, tikai ļoti spēcīgi teikts. žēl vienīgi, ka šīs avīzes pašreiz nav pie rokas). Un tiek stāstīts par kādu atgadījumu, kā reiz, šo pašu rudeni, Maskavā agri no rīta bijusi redzama droška; droškā sēdējusi piedzērusi, lentēm apkārusies preciniece un dziedājusi dziesmu. Arī kučieris bijis izrotāts nez kādām bantēm un arī piedzēries, arī dungojis kaut kādu dziesmu. Pat zirgs bijis appušķots bantēm. Tikai nezinu, piedzēries vai ne. Droši vien piedzēries. Preciniecei rokās bijis sainītis, ko tā rādīšanai vedusi no kādiem jaunlaulātajiem, kuri, acīm redzot, bija pavadījuši laimīgu nakti. Sainītī, protams, bijuši zināmi viegla ģērba gabali, ko vienkāršajā tautā parasti jau otrā dienā rāda līgavas vecākiem. Ļaudis smējušies, skatīdamies uz precinieci: amizants paskats. Avīze ar sašutumu, uzpūtīgi un nicinoši rakstīja par šo nedzirdēto barbarismu, «kas saglabājies pat vēl līdz šim laikam, par spīti lielajiem civilizācijas panākumiem». Kungi, es jums atzīšos, ka sāku smieties pilnā balsī. Tikai, lūdzu, nedomājiet, ka es aizstāvu pirmatnējo kanibālismu, vieglā ģērba, apsegu u. c. rādīšanu. Tas ir slikti, tas nav tikli, tas ir neciešami, tas ir slāvu garā — zinu, piekrītu, lai gan tas viss tika darīts, protams, bez ļauna nolūka, gluži otrādi, lai suminātu jauno sievu, tas tika darīts aiz vientiesības, nezinot labāku, cildenāku, eiropeiskāku paņēmienu. Nē, es smējos par ko citu. Un proti: es pēkšņi atcerējos mūsu lielmātes un mūsu modes veikalus. Protams, civilizētas dāmas vairs nesūta vecākiem viegla ģērba gabalus, bet, kad, piemēram, nākas pasūtīt modistei kleitu, ar kādu taktu, ar kādu smalku aprēķinu un lietpratību viņas prot zināmās sava burvīgā eiropeiskā tērpa vietās palikt apakšā vati! Kālab vati? Protams, elegances dēļ, estētikas dēļ, pour paraоtre … vēl vairāk, viņu meitas, šie nevainīgie septiņpadsmitgadīgie radījumi, kas nupat pametuši pansionātu, — pat tie zina par vati, visu zina: ir to, kam tā noder un tieši kur, kādās vietās šī vate jāliek, un kālab, tas ir, tieši kādā nolūkā tā tiek likta lietā … Neko teikt, es smiedamies nodomāju, vai tad šīs klapatas, šīs rūpes, apzinātās rūpes par vates polsterējumiem — vai tad tās ir šķīstākas, tikumīgākas, tiklākas par nelaimīgajiem vieglā ģērba gabaliem, ko vientiesīgā pārliecībā ved rādīt vecākiem, pārliecībā, ka tieši tā vajag, ka tieši tā ir tikumīgi!

Dieva dēļ, nedomājiet draugi, it kā es tagad gribētu sprediķot, ka civilizācija nenozīmē attīstību, bet, gluži otrādi, ka tā beidzamajā laikā Eiropā vienmēr stāvējusi ar pātagām un cietumiem pāri katrai attīstībai! Nedomājiet, ka sākšu pierādīt — pie mums barbariski sajauc civilizāciju un normālas, patiesas attīstības likumus, pierādīt, ka civilizācija jau sen nosodīta pašos Rietumos un ka to tur aizstāv vienīgi privātīpašnieks (lai gan tur visi ir privātīpašnieki vai grib tādi būt), lai paglābtu savu naudu. Nedomājiet, ka sākšu pierādīt: cilvēka dvēsele nav tabula rasa, nav vasks, no kura var izveidot vispār-cilvēciņu; ka vispirms vajadzīga daba, tad zinātne, pēc tam patstāvīga, tautiskajā augsnē iesakņojusies, neiegrožota dzīve un ticība saviem pašu nacionālajiem spēkiem.

Nedomājiet, ka teikšu jums, it kā es nezinātu, ka mūsu piogresisti (lai gan nepavisam ne visi) nemaz neaizstāv vati un nosoda to gluži tāpat kā vieglā ģērba gabalu rādīšanu. Nē, es tikai gribu teikt vienu: rakstā taču ne bez nolūka nopaļāti un nolādēti vieglā ģērba gabali, nevis vienkārši pateikts, ka tas ir barbarisms, bet, acīm redzot, atmaskots vienkāršās tautas barbarisms, nacionālais, stihiskais barbarisms pretstatā mūsu augstākās, labākās sabiedrības eiropeiskai civilizācijai. Raksts bija uzpūtīgs, tā autors negribēja ne zināt, ka paši atmaskotāji rīkojas varbūt tūkstoškārt riebīgāk un sliktāk, ka mēs esam tikai apmainījuši vienus aizspriedumus un nelietības pret citiem, vēl lielākiem aizspriedumiem un nelietībām. Rakstā it kā nemaz nebija pamanīti šie mūsu pašu aizspriedumi un nelietības. Kālab, kālab rokas sānos iespriedušiem jāstāv pāri tautai un jāspļaudās! Jo ir taču smieklīga, bezgala smieklīga šī ticība savam nemaldī-gumam un tiesībai atmaskot. Šī ticība ir vai nu gluži vienkārši uzpūtīga attieksme pret tautu, vai arī verdziska bezdomu klanīšanās tieši eiropeiskās civilizācijas formu priekšā; bet tas taču ir vēl smieklīgāk.

Bet ko nu! tādu faktu katru dienu atradīsies tūkstošiem. Piedodiet, ka pastāstīju par vienu.

Un tomēr, kāpēc es grēkoju? Es taču grēkoju! Tas tāpēc, ka pārāk ātri pārlēcu no vectēviem uz mazdēliem. Ir bijuši arī starpposmi. Atcerieties Čacki. Tas nav ne naivi blēdīgais vectēvs, ne arī pašapmierinātais pēctecis, kas stāv, rokas sānos iespriedis, un visu ir atrisinājis. Čackis ir mūsu krieviskās Eiropas gluži īpatns tips, tas ir jauks, jūsmīgs tips, kas cieš un tiecas ir pēc Krievijas, ir pēc tautiskās augsnes un tomēr aizbrauc atkal uz Eiropu, kad vajadzēja sameklēt,

Kas jūtām apvainotām patvērumu dos…' —

vārdu sakot, tips, kas ir pilnīgi nederīgs tagad, bet bija gaužām noderīgs savā laikā. Tas ir frāžu varonis, mutes bajārs, bet sirsnīgs frāžu varonis, kas godīgi skumst par savu nederīgumu. Viņš tagad pārdzimis jaunajā paaudzē, un mēs ticam jaunajiem spēkiem, ticam, ka viņš drīz uzradīsies atkal, taču ne vairs histērisks kā Famusova ballē, bet kā uzvarētājs, lepns, varens, lēnīgs un mīlošs.

Viņš bez tam ap to laiku apzināsies, ka patvērums apvainotam jūtām meklējams nevis Eiropā, bet varbūt deguna galā, un atradis, ko darīt, un sāks darīt darbu. Un zināt ko: es, piemēram, esmu pārliecināts, ka ne visi arī tagad pie mums ir vienīgi civilizācijas feldfēbeļi un eiropeiski krama pakauši, esmu pārliecināts, es stāvu un krītu par to, ka jaunais cilvēks jau piedzimis … bet par to vēlāk. Man gribas pateikt vēl pāris vārdu par Cacki. Es tikai nesaprotu vienu: Cackis taču bija ļoti gudrs cilvēks. Kā tas gadījās, ka gudrs cilvēks neatrada sev nodarbošanos? Neviens no viņiem taču neatrada nodarbošanos, neatrada divas trīs paaudzes pēc kārtas. Tas ir fakts; pret faktu, liktos, nebūtu arī ko iebilst, taču aiz ziņkārības pajautāt var. Tad nu es nesaprotu, kā gudrs cilvēks, lai tas būtu kad un kādos apstākļos būdams, nevarēja atrast sev nodarbošanos. Šis, tā saka, esot strīdīgs jautājums, bet sirds dziļumos es tam nepavisam neticu. Prāts jau tāpēc cilvēkam dots, lai sasniegtu to, ko grib. Nevari noiet versti, tad noej kaut vai simt soļu, tomēr būs labāk, tomēr tuvāk mērķim, ja tu ej tam pretim. Bet, ja gribi katrā ziņā ar vienu soli sasniegt mērķi, tad tas, manuprāt, nemaz nav gudri. To sauc pat par baltrocību. Strādāt mēs negribam, spert soli pa solim neesam raduši, tad jau labāk ar vienu soli aizsperties tieši līdz mērķim vai kļūt par Regulu. Bet tā tad arī ir baltrocība. Taču Čackis ļoti pareizi darīja, aizšmaukdams toreiz atkal uz ārzemēm: aizkavējies viņš maķenīt — un būtu devies uz Austrumiem, nevis uz Rietumiem. Pie mums mīl Rietumus, mīl, un ļaunākajā gadījumā, kad citur nav kur sprukt, visi brauc uz turieni. Arī es, rau, braucu uz turieni. «Mais moi c'est aut re chose.»   Es tur redzēju viņus visus, tas ir, ļoti daudzus, jo visus pat saskaitīt nevar, un viņi visi, liekas, meklē, kas jūtām apvainotām patvērumu dos. Vismaz kaut ko meklē. Abēju dzimumu Cacku paaudze pēc Famusova balles un vispār, kad balle bija beigusies, tur savairojusies kā smiltis jūrmalā un pat ne Čacku paaudze vien: no Maskavas uz turieni aizbraukuši viņi visi. Cik tur tagad nav Repetilovu, cik Skalozubu, kas jau izdienējuši un aiz nederīguma aizsūtīti uz kūrortu. Natalja Dmitrijevna ar vīru tur ir neiztrūkstoši viesi. Pat grāfieni Hļestovu katru gadu ved uz turieni.

Pat Maskava visiem šiem kungiem apnikusi. Nav vienīgi Molčaļina: tas izrīkojies citādi un palicis mājās, viņš vienīgais palicis mājās. Viņš veltījis sevi tēvijai, tā sakot, dzimtenei… Tagad viņš nav vis ar roku aizsniedzams. Famusovu viņš nelaidīs pat savā priekšistabā: «Sakf lauku kaimiņi: pilsētā ar viņiem nemēdz sasveicināties.» Viņš strādā valsts iestādēs un atradis sev nodarbošanos. Viņš dzīvo Pēterburgā un. . . un guvis panākumus. «Viņš pazīst Krievzemi, un Krievzeme pazīst viņu.» Jā, viņu jau nu pazīst gaužām labi un ilgi neaizmirsīs. Tagad viņš pat neklusē, gluži otrādi, vienīgi viņš tagad runā. Un viņš jau nu zina, kas jārunā… Bet ko nu par viņu. Es ierunājos par viņiem visiem, kas meklē tīkamu patvērumu Eiropā, un tiešām biju iedomājies, ka viņi tur jūtas labāk. Bet viņu sejās tāda grūtsirdība .. . Nabadziņi! Un kāds viņos pastāvīgs nemiers, kas par slimīgu, skumīgu kustīgumu! Visi viņi staigā ar ceļvežiem rokā un kāri metas katrā pilsētā skatīt reti sastopamo, un tiešām it kā pildītu kādu pienākumu, it kā turpinātu pašu mājās pamesto darbu: nepalaiž garām nevienu pili ar trim logiem, ja vien tā atzīmēta ceļvedī, nevienu birģermeistara māju, kas ārkārtīgi līdzīga visparastākajai Maskavas vai Pēterburgas mājai; blenž uz Rubensa gaļas blāķiem un tic, ka tās ir trīs grācijas, jo ceļvedis liek tam ticēt; klūp klāt Siksta madonnai un stāv tās priekšā stulbās gaidās: kuru katru brīdi kaut kas notiks, kāds izlīdīs no grīdas apakšas un izkliedēs viņu nemotivēto grūtsirdību un nogurumu. Un aiziet brīnīdamies, ka nekas nav noticis. Tā nav pašapmierinātā un pilnīgi mehāniskā ziņkārība, kādu izrāda angļu tūristi un tūristes, kas vairāk skatās savā ceļvedī nekā uz retajiem priekšmetiem, kas negaida neko jaunu, neko apbrīnojamu un tikai pārbauda: vai ceļvedī pareizi atzīmēts, un tieši cik pēdu priekšmets liels un cik mārciņu smags? Nē, mūsējo ziņkārība ir tāda kā neapvaldīta, nervoza, kāri alkstoša, bet klusībā jau iepriekš pārliecināta, ka nekas nekad nebūs un nekas nenotiks, protams, līdz pirmās mušas atlidojumam; aizlido garām muša — tātad atkal tūliņ sāksies … Es taču tagad runāju tikai par gudriem cilvēkiem. Turpretī par citiem nav ko rūpēties: tos vienmēr dievs sargā. Un arī ne par tiem, kas galīgi apme-liiftlnu uz dzīvi tur, kas aizmirst savu valodu un sāk klausi! Ich katoļu pāterus. Lai gan par lielum lielo vairākumu var teikt tikai sekojošo: tiklīdz mēs visi esam tikuši garam Eidkūņiem, tūliņ kļūstam apbrīnojami līdzīgi tiem mazajiem, nelaimīgajiem šuneļiem, kas skraida apkārt, pazaudējuši savu saimnieku. Bet vai tad jūs domājat, ka rakstu zobodamies, ka kādu vainoju, ka, rau, «mūsu laikos, kad utt., bet jūs uz ārzemēm, kad tiek risināts zemnieku jautājums, bet jūs uz ārzemēm!» utt., utt. Ak, nemaz un nepavisam. Kas tad es tāds esmu, lai vainotu? Par ko vainot, ko vainot? «Mums būtu prieks, ja atrastos nodarbošanās, taču nodarbošanās nav, bet tas, kas ir, tiek darīts arī bez mums. Visas vietas aizņemtas, vakances nav paredzamas. Kas par prieku bāzt degunu tur, kur neviens to nelūdz darīt.» Tāda tad ir tā atruna, un tas arī viss. Šo atrunu mēs zinām no galvas. Bet kas tad tas? Kur esmu aizmaldījies? Kur esmu paspējis sastapt ārzemēs krievus? Mēs taču patlaban tikai tuvojamies Eidkūņiem . . . Vai esam jau pabraukuši garām? Un tiešām — gan Berlīnei, gan Drēzdenei, gan Ķelnei — visam esam pabraukuši garām. Es, tiesa, joprojām sēžu vagonā, taču mūsu priekšā ne vairs Eidkūņi, bet Arkelina, un mēs iebraucam Francijā. Parīze, Parīze, par to jau es gribēju runāt, bet aizmirsu! Pārāk daudz par mūsu krievisko Eiropu sadomājos; tas ir piedodams, kad pats brauc ciemos uz eiropeisko Eiropu. Tomēr kāpēc pārmērīgi lūgt piedošanu. Mana nodaļa taču ir lieka.

IV nodaļa ceļotājiem nav lieka

Galīgais lēmums par to, vai tiešām «francūzim nav prāta»

Bet tomēr nē, kāpēc gan francūzim nav prāta, es sev jautāju, aplūkodams četrus jaunus pasažierus frančus, kas nupat bija ienākuši mūsu vagonā. Tie bija pirmie francūži, kurus sastapu viņu dzimtajā zemē, ja neskaita muitas ierēdņus Arkelinā, no kurienes mēs nupat bijām izbraukuši. Muitas ierēdņi bija ārkārtīgi laipni, savu darbu veica ātri, un es iegāju vagonā, būdams ļoti apmierināts ar savu pirmo soli Francijā. Līdz Arkelinai mūsu astoņvietīgajā kupejā mēs atradāmies tikai divi — es un kāds šveicietis, vienkāršs un kluss pusmūža cilvēks, visai patīkams sarunu biedrs, ar kuru mēs stundas divas notērzējām bez mitas. Turpretī tagad mēs bijām seši un, man par brīnumu, mans šveicietis četru mūsu jauno ceļabiedru klātbūtnē pēkšņi kļuva ārkārtīgi nerunīgs. Es pievērsos viņam, lai turpinātu iepriekšējo sarunu, bet viņš, acīm redzot, steidzās to izbeigt, atbildēja izvairīgi, sausi, bezmaz īgni, pagriezās pret logu un sāka vērot ainavas, bet pēc brīža izņēma savu vācu ceļvedi un pilnīgi iedziļinājās tajā. Es tūdaļ liku viņu mierā un klusēdams sāku vērot mūsu jaunos ceļabiedrus. Tie bija savādi ļaudis. Brauca bez bagāžas un nemaz neizskatījās pēc ceļotājiem. Ne sainīša, pat ne uzvalka, kas kaut cik atgādinātu ceļotāja apģērbu. Mugurā viņiem bija plāni svārķeļi, briesmīgi nobružāti un novalkāti, maķenīt labāki par tiem, kādus pie mums valkā oficieru denščiki vai muižas ļaudis sādžās pie vidējiem muižniekiem. Krekli visiem bija netīri, kaklasaites visai košas un arī ļoti netīras. Vienam ap kaklu bija aptītas tāda zīda lakata atliekas, kas tiek valkāts bez mazgāšanas un pēc piecpadsmit gadu ilgas pieskaršanās īpašnieka kaklam piesūcas ar sviedriem gluži melns. Šim pašam lakata valkātājam bija vēl kaut kādas aproču pogas ar neīstiem briljantiem rieksta lielumā. Taču viņš izturējās ar tādu kā šiku, pat braši. Visi četri likās vienos gados — trīsdesmit pieci vai ap to, un, kaut gan viņu sejas bija atšķirīgas, viņi tomēr izskatījās ārkārtīgi līdzīgi cits citam. Sejas savītušas, visiem franču kroņa bārdeles, kas arī bija līdzīgas cita citai. Varēja redzēt, ka šie ļaudis gājuši caur uguni un ūdeni un tiem uz mūžu palikusi, kaut arī skāba, toties ārkārtīgi lietišķa sejas izteiksme. Man likās, ka viņi pazina cits citu, taču neatceros, vai viņi savā starpā pārmija kaut vienu vārdu. Uz mums, tas ir, uz mani un šveicieti, viņi it kā nemaz negribēja-skatīties un, nevērīgi svilpojot, nevērīgi nosēdušies savās vietās, vienaldzīgi, bet neatlaidīgi skatījās ārā pa vagona logu. Es aizsmēķēju papirosu un aiz gara laika vēroju viņus. Man gan nedeva miera jautājums: kas tie patiesībā par ļaudīm? Strādnieki it kā nebūtu, buržuā arī ne. Vai tiešām atvaļināti karavīri — tādi kā ā la demisolde 1 vai tamlīdzīgi? tomēr sevišķi lielu uzmanību es viņiem nepievērsu. Pēc ricNinit minūtēm, tiklīdz bijām piebraukuši pie nākošās niacijas, viņi visi četri cits pēc cita tūdaļ izlēca no vagona, durvis aizcirtās, un mēs joņojām tālāk. Uz šā ceļa i.lacijās vilciens tikpat kā negaida: minūtes divas, daudz |.i trīs — un atkal traucas tālāk. Ved lieliski, tas ir, «irkārtīgi ātri.

Tiklīdz bijām palikuši divatā, šveicietis acumirklī aizsita savu ceļvedi, nolika to malā un ar apmierinātu sejas izteiksmi paskatījās uz mani, acīm redzami vēlēdamies turpināt sarunu.

— Šie kungi nenosēdēja ilgi, — es iesāku, ar interesi skatīdamies uz viņu.

— Viņi jau tādēļ tikai iekāpa, lai aizbrauktu līdz nākošajai stacijai.

— Jūs viņus pazīstat?

— Viņus? … Bet tie taču ir policisti…

— Kā? Kādi policisti? — es izbrīnā iejautājos.

— Nu jā … es jau pirmīt tūliņ ievēroju, ka jums nav ne jausmas.

— Un… vai tiešām spiegi? (Es joprojām negribēju ticēt.)

— Nu jā, tikai mūsu dēļ viņi iekāpa.

— Vai jūs to droši zināt?

— O, varat nešaubīties! Es pa šo ceļu esmu jau vairāk reižu braucis. Uz mums viņiem norādīja jau muitnīcā, kad pārbaudīja mūsu pases, paziņoja viņiem mūsu vārdus utt. Nu, un viņi iekāpa, lai mūs pavadītu.

— Bet kāpēc tomēr viņiem vajadzēja pavadīt, ja viņi mūs bija jau redzējuši? Jūs taču sakāt, ka uz mums viņiem norādīja jau tajā stacijā?

— Nu jā, un pateica viņiem mūsu vārdus. Bet ar to vēl nepietiek. Turpretī tagad viņi mūs izpētījuši visos sīkumos: seju, uzvalku, ceļasomas, vārdu sakot, visu, kam kāds sakars ar jums. Ievēroja jūsu aproču pogas. Jūs, piemēram, izņēmāt etviju, nu, ievēroja arī etviju, zināt, visādus sīkumus, īpatnības, tas ir, pēc iespējas vairāk īpatnību. Jūs Parīzē varētu pazust, pārmainīt uzvārdu (tas ir, ja esat aizdomīgs). Nu, tad šie sīkumi var atvieglot meklēšanu. Par visu to no šīs pašas stacijas tūliņ tiek telegrafēts uz Parīzi. Tur tad arī ziņas tiek attiecīgā iestādē katram gadījumam saglabātas. Turklāt viesnīcu turētājiem par ārzemniekiem jāsniedz vissīkākās ziņas, sīkumus ieskaitot.

— Bet kāpēc tad viņu bija tik daudz, viņi taču bija četri, — es turpināju iztaujāšanu, joprojām mazliet apmulsis.

— O, viņu šeit ir ļoti daudz. Droši vien šoreiz maz ārzemnieku, bet, ja būtu bijis vairāk, viņi būtu sadalījušies pa vagoniem.

— Bet apžēlojieties, viņi uz mums nemaz pat nepaskatījās. Viņi lūkojās ārā pa logu.

— O, varat būt drošs, visu apskatīja. Mūsu dēļ vien viņi iekāpa.

«Nu, nu,» es nodomāju, «te tev nu bija «prāta francūzim nav»!» un (ar kaunu atzīstos) tā kā neuzticīgi pašķielēju uz šveicieti. «Vai tik arī tu, brāl, neesi tāds pats, tikai izliecies,» man pazibēja galvā, bet tikai uz acumirkli, varu jums galvot. Muļķīgi, bet koJai dara; gribot negribot prātā nāk dažādas domas …

Šveicietis nebija mani mānījis. Viesnīcā, kurā es apmetos, nekavējoties aprakstīja visas manas sīkākās pazīmes un paziņoja attiecīgai iestādei. Spriežot pēc uzmanības un sīkumainības, ar kādu jūs aplūko, aprakstot pazīmes, var secināt, ka arī visa jūsu turpmākā dzīve viesnīcā, tā sakot, visas jūsu gaitas tiks rūpīgi novērotas un kopā saskaitītas. Pirmoreiz viesnīcā mani personīgi gan ne visai apgrūtināja un aprakstīja mani paslepus, protams, ja neskaita tos jautājumus, ko uzdod pēc grāmatas, un tajā jūs ierakstāt arī ziņas par sevi: kas, kā, no kurienes, kādā nolūkā? — utt. Taču otrajā viesnīcā, kurā es apmetos, neatradis vietu iepriekšējā Hфtel co-quilliиre pēc savas astoņu dienu ilgās uzturēšanās Londonā, pret mani izturējās daudz vaļsirdīgāk. Šis otrais Hфtel des Empйreurs vispār izskatījās tā kā patriarhālāks visādā ziņā. Saimnieks un saimniece tiešām bija ļoti labi cilvēki un ārkārtīgi smalkjūtīgi, vīrs un sieva jau gados, neparasti uzmanīgi pret saviem viesiem. Tajā pašā dienā, kad es pie viņiem ierados, saimniece vakarā, noķērusi mani priekšnamā, ieaicināja istabā, kur bija ierīkots kantoris. Turpat atradās arī vīrs, bet sieva, acīm redzot, vadīja visu saimniecību.

— Atvainojiet, — viņa iesāka ļoti laipni, — mums vajadzīgas ziņas par jums.

Bet taču esmu jau ziņojis … mana pase ir pie jums.

— Jā gan, bet… votre йtat?

Sis «votre йtat ?» ir ārkārtīgi nenoteikts jautājums un nekur man nav paticis. Nu, ko lai rakstu? Ceļotājs — pārāk abstrakti. Homme de lettres

— pret mani nebūs nekādas cieņas.

— Rakstīsim labāk propriйtaire , kā jums šķiet? — saimniece man jautāja. — Tā būs vislabāk.

— O jā, tā būs vislabāk, — piebalsoja vīrs.

— Uzrakstījāt. Un tagad: iemesls, kādēļ esat atbraucis uz Parīzi?

— Kā ceļotājs, caurbraucot.

— Hm, jā, pour voir Paris. atļaujiet, msjē, jūsu augums?

— Tas ir, kā augums?

— Proti, tieši kāds ir jūsu augums?

— Jūs redzat, vidējs.

— Tas nu tā, msjē… Bet gribētos zināt tuvāk… Es domāju, es domāju … — viņa turpināja, atrazdamās zināmās grūtībās un ar acīm prasīdama vīram padomu.

— Manuprāt tik un tik, — nosprieda vīrs, pēc acumēra noteikdams manu augumu metros.

— Bet kāpēc jums tas vajadzīgs? — es jautāju.

— Ak, tas ir nepie-cie-šams, — atbildēja saimniece, laipni izstiepdama vārdu «nepieciešams» un tomēr ierakstīdama grāmatā manu augumu. — Tagad, msjē, jūsu mati?

Viņa pierakstīja arī matu krāsu.

— Atļaujiet, msjē, — viņa turpināja, nolikdama spalvaskātu, pieceldamās no krēsla un ar vislaipnāko sejas izteiksmi pienākdama man klāt. — Panāciet šurp divus soļus, pie loga. Jāsaskata jūsu acu krāsa. Hm, gaišas …

Un viņa atkal, prasīdama padomu, uzmeta skatienu vīram. Viņi, acīm redzot, ļoti mīlēja viens otru.

— Vairāk pelēcīgas, — piebilda vīrs ar sevišķi lietišķu pat norūpējušos sejas izteiksmi. — Voilа , [1] — viņš pamirkšķināja sievai, rādīdams kaut ko virs savas uzacs, bet es ļoti labi sapratu, uz ko viņš norādīja. Man uz

pieres ir maza rētiņa, un viņam gribējās, lai sieva ievērotu ari šo īpašo pazīmi.

— Atļaujiet tagad pajautāt, — es sacīju saimniecei, kad viss eksāmens bija beidzies, — vai tiešām no jums prasa tik sīkas ziņas?

— Ak, msjē, tas ir nepie-cie-šams.

— Msjē! — piebalsoja vīrs ar tādu kā sevišķi iespaidīgu sejas izteiksmi.

— Bet viesnīcā Hotel Coquilliere mani tā neiztaujāja.

— Nevar būt, — saimniece sparīgi atsaucās. — Viņiem par to varēja būt nepatikšanas. Droši vien viņi jūs aplūkoja klusēdami, bet aplūkot katrā ziņā aplūkoja. Turpretī mēs pret saviem viesiem izturamies vienkāršāk un vaļsirdīgāk, mēs ar viņiem sadzīvojam kā ar radiem. Jūs paliksiet ar mums apmierināts. Jūs redzēsiet…

— Ak, msjē! … — svinīgi apliecināja vīrs, un pat aizkustinājums izpaudās viņa sejā.

Tas bija ļoti godīgs, ļoti laipns precēts pāris, vismaz ciktāl es viņus iepazinu vēlāk. Taču vārds «nepie-cie-šams». tika izrunāts nepavisam ne kaut kādā atvainojošā vai nicinošā tonī, bet tieši tādā nozīmē, ka tas ir 'absolūti nepieciešams un bezmaz sakrīt ar viņu personīgo pārliecību.

Tātad esmu Parīzē …

V nodaļa B a a l s

Tātad esmu Parīzē… Taču nedomājiet, ka es jums daudz pastāstīšu tieši par Parīzes pilsētu. Manuprāt, jūs par to esat jau tik daudz salasījušies krieviski, ka pēdīgi jau apnicis lasīt. Turklāt jūs paši esat Parīzē'bijuši un droši vien esat visu ievērojuši labāk par mani. Un es arī ciest nevarēju, atrazdamies ārzemēs, apskatīt visi* pēc ceļveža, pēc pasūtījuma, aiz ceļotāja pienākuma, tāpēc arī dažā labā vietā palaidu garām tādas lietas, ka pat kauns stāstīt. Arī Parīzē palaidu garām. Tā arī nepateikšu, tieši ko palaidu garām, toties sacīšu, lūk, ko: es Izraudzīju definējumu Parīzei, piemēroju tam epitetu un slavu un kritu par šo epitetu. Proti: tā ir pati morālākā un pali tikumīgāka pilsēta yisā pasaulē. Kas par kārtību!Kāds saprātīgums, kādas noteiktas un stingri nodibinā-Iiišds attiecības; kā viss nodrošināts un izkārtots; kā visi ir apmierināti, kā visi cenšas sevi pārliecināt, ka ir apmierināti un pilnīgi laimīgi, un pēdīgi — kā visi tiktāl pacentušies, ka patiešām pārliecinājuši sevi, ka ir apmierināti un pilnīgi laimīgi, un … un .. . pie tā apstājušies. Tālāk vairs ceļa nav. Jūs neticēsiet, ka pie tā apstājušies; jūs sāksiet kliegt, ka es pārspīlēju, ka tā ir žultaina patriotiska apmelošana, ka viss taču nebūs varējis tiešām pilnīgi apstāties. Bet, mani draugi: es jūs brīdināju jau šo piezīmju pirmajā nodaļā, ka varbūt briesmīgi samelošu. Tādēļ netraucējiet mani. Jūs droši vien zināt — ja arī samelošu, tad samelošu, būdams pārliecināts, ka nemeloju. Un, manuprāt, tas jau ir vairāk nekā pietiekami. Nu tad ļaujiet man brīvu vaļu.

Jā, Parīze ir apbrīnojama pilsēta. Un kāds komforts, kādas ērtības tiem, kuriem ir tiesības uz ērtībām, un atkal kāda kārtība, kāds, tā sakot, kārtības klusums. es visu laiku atgriežos pie kārtības. Tiešām, vēl mazliet, un pusotra miljona Parīze pārvērtīsies par kaut kādu klusumā un kārtībā sastingušu vācu profesoru pilsēteli, apmēram tādu kā kaut kāda Heidelberga. Liekas, uz to viss iet. Un it kā nevarētu būt Heidelberga kolosālos apmēros? Un kas par reglamentāciju! Saprotiet mani: ne tik daudz ārējā reglamentācija, kas ir niecīga (protams, relatīvi), bet kolosāla iekšējā, garīgā, no sirds izrietošā reglamentācija. Parīze labprāt sašaurinās, mīlīgi samazinās, aizkustināta raujas čokurā. Nekāda salīdzinājuma šai ziņā, piemēram, ar Londonu! Es biju Londonā tikai astoņas dienas, un — vismaz ārēji — ar kādām plašām ainām, ar kādiem spilgtiem plāniem, ar kādiem savdabīgiem, pēc viena parauga noregulētiem plāniem tā iespiedusies man atmiņā. Viss tik milzīgs un spilgts savā savdabīgumā. Pat pievilties var šai savdabīgumā. Katrs spilgtums, katrs pretrunīgums pastāv līdzās savai antitēzei un stūrgalvīgi sadodas rokās, runājot cits citam pretī un, acīm redzot, cits citu nepavisam neizslēdzot. Tas viss, liekas, sīksti stāv un krīt par sevi, dzīvo pats savu dzīvi un, acīm redzot, cits citu netraucē. Un tomēr arī tur tā pati neatlaidīgā, ārēji klusinātā un jau iesīkstējusī cīņa, nāvīga cīņa starp vispārrietumu personisko pamatprincipu un nepieciešamību kaut vai kā sadzīvot kopā, kaut vai kā izveidot kopienu un ierīkoties vienā skudru pūznī; kaut vai pārvērsties par skudru pūzni, bet tikai ierīkoties, neapēdot citam citu, — citādi jāpārvēršas par antropofāgiem! Šai ziņā, no otras puses, vērojams tas pats, kas Parīzē: tāda pati izmisīga tieksme aiz izmisuma apstāties pie status quo2, ar saknēm izraut no krūtīm visas vēlmes un cerības, nolādēt savu nākotni, kurai vairs lāgā netic varbūt arī paši progresa vadītāji, un pielūgt Baalu. Tomēr, lūdzu, neaizraujieties ar skaistiem vārdiem; tas viss apzināti tiek izprasts tikai attīstītāko apzinošo sirdīs, kā arī neapzināti, instinktīvi — visa lielum lielā vairākuma dzīvības funkcijās. Taču buržuā, piemēram, Parīzē, gandrīz apzināti ir ļoti apmierināts un pārliecināts, ka tā tam visam arī jābūt, un pat piekaus jūs, ja apšaubīsiet, ka tā tam arī jābūt, piekaus, tāpēc ka līdz šim vēl joprojām tā kā mazliet baidās, lai cik pašpārliecināts viņš izliekas. Kaut arī Londonā ir tāpat, toties cik plašas, nomācošas ainas! Pat ārēji kāda atšķirība no Parīzes! Šī dienu un nakti rosīgā pilsēta, kas ir plaša kā jūra, šī mašīnu žņirkstoņa un kaukšana, šie dzelzceļi, kuri ierīkoti namiem pa virsu (bet drīz vien būs arī zem namiem), šī uzņēmības drosme, šī šķietamā nekārtība, kas būtībā ir buržuāziskā kārtība augstākā mērā, šī saindētā Temza, šis akmeņogļu putekļu pilnais gaiss; šie lieliskie skvēri un parki, šie drausmīgie pilsētas grausti, tādi kā Vaitčepela, ar puskailajiem, mežonīgajiem un izsalkušajiem iedzīvotājiem. Siti ja ar saviem miljoniem un vispasaules tirdzniecību, kristāla pils, pasaules izstāde… Jā, izstāde ir pārsteidzoša. Jūs izjūtat briesmīgo spēku, kas te apvienojis visus šos neskaitāmos cilvēkus, kuri saplūduši no visas pasaules vienā barā; jūs apzināties milzu domu; jūs jūtat, ka te kaut kas jau sasniegts, ka tā ir uzvara, triumfs. Jūs pat sākat it kā baidīties no kaut kā. Lai jūs būtu, cik neatkarīgs būdams, jums nez kāpēc kļūst baisi. Vai tik tas patiešām nav jau sasniegtais ideāls, — jūs domājat, — vai tik te nav beigas? Vai tik tas tiešām nav jau «viens ganāmpulks»? Vai tik tiešām nevajadzēs to pieņemt par tīru patiesību un galīgi zaudēt valodu? Tas viss ir tik svinīgi, uzvaroši un lepni, ka jums sāk aizrauties elpa. Jūs skatāties uz šiem simtiem tūkstošiem, uz šiem miljoniem cilvēku, kas padevīgi plūst šurp no visas pa-

Idilles, — cilvēkiem, kas te sanākuši ar vienu domu, kas Mini, neatlaidīgi un klusēdami drūzmējas šai milzīgajā pili, un jūs jūtat, ka te noticis kaut kas galīgs, noticis un noslēdzies. Tā ir tāda kā bībeles aina, kaut kas līdzīgs luībelei, tāds kā apokalipses pareģojums, kas acu priekšā piepildās. Jūs jūtat, ka vajadzīgs bezgala liels garīgs pretspars un noliegšanas spēks, lai nepadotos, nepakļautos iespaidiem, neklanītos fakta priekšā un nedievinātu Haalu, tas ir, nepieņemtu esošo par savu ideālu …

— Nu, tās ir blēņas, — jūs teiksiet, — slimīgas blēņas, nervi, pārspīlējums. Pie tā neviens neapstāsies, un neviens to nepieņems par savu ideālu. Turklāt bads un verdzība nav nekas mīļš un patīkams un vislabāk mudinās uz noliegšanu un rosinās skepticismu. Bet paēdušie diletanti, kas pastaigājas sava prieka pēc, protams, var radīt apokalipses ainas un tīksmināt savus nervus, pārspīlējot katru parādību un ar varu izraisot spēcīgas sajūtas, lai sevi uzbudinātu …

— Labi, — es atbildu, — pieņemsim, ka mani aizrāvusi dekorācija, lai nu tā būtu. Bet, ja jūs būtu redzējuši, cik lepns ir tas varenais gars, kas radījis šo milzīgo dekorāciju, un cik šis gars ir lepni pārliecināts par savu uzvaru un savu triumfu, tad jūs būtu nodrebējuši viņa lepnības, neatlaidības un aklības dēļ, būtu nodrebējuši par tiem, pār kuriem lidinās un valda šis lepnais gars. Redzot tādu valdošā gara dižumu, tik varenu lepnumu, tik triumfējošu pabeigtību, kāda piemīt tam, ko šis gars radījis, nereti pierimst pat izsalkusī dvēsele, samierinās, pakļaujas, meklē glābiņu džinā un netiklībā un sāk ticēt, ka tā tam arī jābūt. Fakts nomāc, cilvēku masa kļūst nejūtīga, sāk sirgt ar ķīniskumu  un, ja arī rodas skepticisms, tad drūmi un lādēdamās meklē glābiņu kaut kādā mormonismam līdzīgā sektantismā. Bet Londonā var redzēt cilvēku masu tādos apmēros un tādos apstākļos, kādos jūs to nekur pasaulē savām acīm neredzēsiet. Man stāstīja, piemēram, ka sestdienas naktīs pusmiljons strādnieku un strādnieču kopā ar saviem bērniem kā jūra applūdina visu pilsētu, visvairāk pulcējoties dažos zināmos kvartālos, un visu nakti līdz pulksten pieciem svin sabatu, tas ir, pieēdas un piedzeras kā lopi par visu nedēļu. Visi

1 Dostojevska laikā ar ķīniskumu apzīmēja politisku stagnāciju, kad zemākie slāņi verdziski pakļaujas valdošo aprindu despotismam. (Tulkotāja piezīme.) nes savus nedēļas ietaupījumus, visu, kas sastrādāts ar smagu darbu un lāstiem. Gaļas un pārtikas preču veikalos ar spēcīgām liesmām deg gāze, spoži apgaismodama ielas. Tikpat kā balle tiek rīkota šiem baltajiem nēģeriem. Ļaudis drūzmējas atvērtajās tavernās un ielās. Turpat ēd un dzer. Dzertuves uzpostas kā pilis. Visi ir piedzēruši, taču jautrības nav, visi tādi drūmi, smagi un savādi klusi. Tikai reizēm lamas un asiņaini kautiņi pārtrauc šo aizdomīgo klusumu, kas padara jūs skumīgu. Visi steidzas ātrāk piedzerties līdz nesamaņai… Sievas neatpaliek no vīriem un piedzeras kopā ar tiem; bērni skraida un rāpo starp viņiem. Reiz tādā naktī, pēc pulksten vieniem, es apmaldījos un ilgi klaiņāju pa ielām šo drūmo cilvēku bezgalīgajā pūlī, gandrīz ar zīmēm taujādams ceļu, jo angliski es neprotu ne vārda. Uz ceļa es tiku, bet iespaids no tā, ko biju redzējis, mocīja mani vēl dienas trīs pēc tam. Ļaudis visur ir vienādi, bet te viss bija tik milzīgs, tik spilgts, ka jūs it kā sataustījāt to, ko līdz tam bijāt tikai iedomājies. Te jau jūs redzat pat ne tieši ļaudis, bet viņu atmaņas zaudējumu, sistemātisku, padevīgu, veicinātu. Un, skatoties uz visiem šiem sabiedrības pārijiem, jūs jūtat, ka viņiem vēl ilgi nepiepildīsies pareģojums, ka vēl ilgi viņiem nedos palmu zarus un baltas drānas un ka vēl ilgi viņi lūgsies visaugstāko: «Cik ilgi, kungs.» Un viņi paši to zina un pagaidām atriebjas sabiedrībai tādā veidā, ka kļūst par pagrīdes mormoņiem, drebeļiem, svētceļniekiem. .. Mēs brīnāmies par muļķību iet kaut kādos drebeļos un svētceļniekos un nenojaušam, ka tā ir nošķiršanās no mūsu sabiedrības sadzīves normām, neatlaidīga, neapzināta nošķiršanās; instinktīva nošķiršanās par katru cenu glābšanās dēļ, nošķiršanās no mums ar riebumu un šausmām. Šie miljoni cilvēku, kas pamesti un padzīti no ļaužu dzīrēm, grūstīdamies un cits citu spiezdami pazemes tumsā, kur tos iemetuši viņu vecākie brāļi, taustīdamies klauvē kaut vai pie kādiem vārtiem un meklē izeju, lai nenosmaktu tumšajā pagrabā. Te notiek pēdējais, izmisīgais mēģinājums saspiesties kopā savā barā, savējo masā un nošķirties no visa, kaut vai pat no cilvēka līdzības, lai tikai būtu savā vidē, lai tikai nebūtu kopa ar mums …

Londonā es redzēju vēl vienu tamlīdzīgu cilvēku masu, ko un nekur neredzēsiet tādos apmēros kā Londonā. Arī tā ir ziņu dekorācija. Kas bijis Londona, tas droši vien kaut reizi naktī aizgājis uz Heimarketu. Tas ir kvartāls, kur dažās ielās pa naktīm drūzmējas tūkstošiem pērkamo sieviešu. Ielas apgaismotas ar gāzes laternām, par kurām pie mums nav ne jausmas. Lieliskas, spoguļos un zeltījumā mirdzošas kafejnīcas ik uz soļa. Te ir gan pulcēšanās, gan patvēruma vietas. Pat baisi iet iekšā šajā pūlī. Un cik neparasts ir tā sastāvs. Te ir gan vecenes, gan skaistules, kuru priekšā tu izbrīnā apstājies. Visā pasaulē nav tik skaista sieviešu tipa kā Anglijā. Tās visas ar grūtībām drūzmējas ielās cieši saspiestos baros. Pūlim nepietiek ar ietvēm, un tas applūdina visu ielu. Viņas visas alkst laupījuma un ar nekaunīgu cinismu metas virsū katram garāmgājējam. Te redzami gan grezni, bagāti tērpi, gan bezmaz skrandas, kā arī krasa atšķirība gados, viss kopā. Šajā briesmīgajā pūlī grūstās ne vien piedzēries klaidonis, te iegriežas arī titulēts bagātnieks. Dzirdamas lamas, ķildas, piedāvāšanās un vēl biklas skaistules klusie, aicinošie čuksti. Un kāds reizēm skaistums! Sejas gluži kā no kīpseikiem. Atceros, es reiz iegriezos kādā «Casino». tur dārdēja mūzika, dejoja, drūzmējās bezgala daudz ļaužu. Telpu iekārtojums bija lielisks. Bet drūmais raksturs neatstāj angļus pat jautrības brīžos: viņi arī dejo nopietni, pat nīgri, bezmaz it kā pienākuma pēc izpildīdami dejas tūres. Augšā, galerijā, es ieraudzīju kādu meiteni un apstājos, gluži vienkārši pārsteigts: neko līdzīgu tik ideālam skaistumam es vēl nekad nebiju sastapis. Viņa sēdēja pie galdiņa kopā ar jaunu cilvēku, likās, bagātu džentlmeni un, pēc visām pazīmēm spriežot, neieradušu kazino apmeklētāju. Viņš varbūt bija meiteni meklējis, un beidzot viņi bija satikušies vai norunājuši satikties šeit. Viņš ar meiteni runāja maz un visu laiku tā kā aprauti, it kā ne par to, par ko viņi būtu gribējuši runāt. Sarunu bieži pārtrauca ilgs klusums. Arī viņa bija ļoti skumīga. Viņas sejas vaibsti bija maigi, smalki, kaut kas apslēpts un skumīgs bija viņas skaistajā un mazliet lepnajā skatienā, kaut kas domājošs un ilgu pilns. Manuprāt, viņai bija dilonis. Viņa bija — nevarēja nebūt savā attīstībā pārāka par visu šo nelaimīgo sieviešu pūli: jo ko tad gan nozīmē cilvēka seja? Un tomēr viņa turpat dzēra džinu, par ko samaksāja jaunais cilvēks. Beidzot viņš piecēlās, paspieda viņai roku, un abi šķīrās. Viņš aizgāja no kazino, bet viņa, kuras bālajos vaigos no alkohola iekvēlojās tumši plankumains sārtums, gāja prom un iejuka peļņu meklējošo sieviešu pūlī. Heimarketā es ievēroju mātes, kas ved peļņā savas mazgadīgās meitas. Mazas, varbūt divpadsmitgadīgas meitenītes ķersta jūs aiz rokas un lūdz, lai nākat viņām līdz. Atceros, es reiz ļaužu pūlī uz ielas ieraudzīju kādu meitenīti, ne vecāku par sešiem gadiem, vienās skrandās, netīru, basām kājām, izdēdējušu un sasistu: cauri skrandām redzamā miesa bija vienos zilumos. Viņa gāja it kā nemaņā, nekur nesteigdamās, dievs vien zina kāpēc klaiņādama pūlī; varbūt viņa bija izsalkusi. Viņai neviens nepievērsa uzmanību. Bet, kas visvairāk mani pārsteidza, — viņa soļoja ar tik lielu bēdu, ar tik bezgalīga izmisuma izteiksmi sejā, ka redzēt šo mazo radījumu, kas jau tagad apkrauts ar tik smagu lāstu un izmisumu, bija pat tā kā nedabiski un gaužām sāpīgi. Viņa visu laiku šūpoja pinkaino galviņu no vienas puses uz otru, it kā kaut ko pārdomādama, žestikulēdama izpleta mazās rociņas un tad pēkšņi sasita tās un piespieda pie savām kailajām krūtiņām. Es atgriezos un iedevu viņai pusšiliņu. Viņa paņēma sudraba naudas gabaliņu, tad neizsakāmā mulsumā, ar bažu pilnu izbrīnu paskatījās man acīs un pēkšņi metās skriet atpakaļ, ko kājas nes, it kā baidīdamās, ka es viņai naudu atņemšu. Vispār neparasti iespaidi…

Un reiz kādā naktī šajā pazudušo sieviešu un netiklu vīriešu pūlī mani apturēja sieviete, kas steidzīgi spraucās pūlim cauri. Viņa bija ģērbusies viscaur melnā, galvā cepurīte, kas aizsedza gandrīz visu seju; es pat lāgā nepaguvu to saskatīt, atceros tikai sievietes ciešo skatienu. Viņa man lauzītā franču valodā kaut ko sacīja, ko es nevarēju saprast, iespieda man rokā kaut kādu mazu papīriņu un strauji, devās tālāk. Pie apgaismotā kafejnīcas loga es apskatīju papīriņu: tā bija maza kvadrātveida strēmelīte; vienā pusē bija uzdrukāts: «Crois -tu ceļa?» 1 otrā pusē, arī franciski: «jo es esmu tā augšāmcelšanās un tā dzīvība …» utt. — dažas pazīstamas rindas. Jums būs jāpiekrīt, ka arī tas bija diezgan oriģināli. Man vēlāk izskaidroja, ka tā ir katoļu propaganda, kas ložņā visur, ir neatlaidīga un nenogurstoša. Uz ielām tiek izplatītas vai nu šīs lapiņas, vai grāmatiņas, kurās Iespiesti dažādi evaņģēlija un bībeles izteicieni. Tās izdala par velti, spiež paņemt, bāž rokās. Propagandistu bezgala daudz, gan vīriešu, gan sieviešu. Tā ir smalka un upiēķināta propaganda. Katoļu garīdznieks pats izsekos un iesprauksies kaut kāda strādnieka nabadzīgajā ģimenē. Viņš atradīs, piemēram, slimnieku, kas guļ kankaros uz kailas grīdas un kam apkārt aiz bada un aukstuma par mežonēniem pārvērtušies bērni un izsalkusi, bet bieži vien arī piedzērusi sieva. Garīdznieks visus paēdina, apģērbj, sasilda, sāk ārstēt slimnieku, pērk zāles, kļūst par mājas draugu un pēdīgi pievērš visus katoļticībai. Dažreiz — gan jau pēc izārstēšanas — viņu padzen nolamājot un piekaujot. Viņš nepagurst un iet pie citiem. Viņu izgrūž ārā; viņš visu panesīs, bet gan jau kādu noķers. Turpretī anglikāņu mācītājs neies pie nabaga. Nabagus pat baznīcā nelaiž iekšā, tāpēc ka viņiem nav ar ko samaksāt par vietu solā. Laulības starp strādniekiem un vispār starp nabagiem gandrīz vienmēr ir nelikumīgas, jo laulāšanās dārgi maksā. Starp citu, daudzi no šiem vīriem briesmīgi sit savas sievas, nāvīgi kropļo tās un lielākoties ar biguļiem, ar kuriem kamīnā biksta ogles. Tas viņiem kļuvis jau par tādu kā sitamo rīku. Vismaz avīzēs, aprakstot ģimenē notikušās ķildas, sakropļojumus un slepkavības, vienmēr tiek pieminēts bigulis. Viņu bērni, kaut cik paaugušies, bieži vien iziet uz ielas, saplūst kopā ar pūli un pēdīgi neatgriežas pie vecākiem. Anglikāņu mācītāji un bīskaps ir lepni un bagāti, dzīvo bagātās draudzēs un aptaukojas, saglabājot pilnīgi mierīgu sirdsapziņu. Viņi ir lieli pedanti, ļoti izglītoti un paši augstprātīgi un nopietni tic savai truli tikumiskajai pašvērtībai, savai tiesībai lasīt mierīgu un pašpārliecinātu morāli, aptaukoties un dzīvot te bagāto dēļ. Tā ir bagāto reliģija un jau bez maskas. Vismaz racionāli un bez krāpšanas. Šiem līdz stulbumam pārliecinātajiem reliģijas sludinātājiem ir viens savdabīgs laika kavēklis: misionārisms. Viņi izstaigā visu pasauli, iegriežas Āfrikas vidienā, lai atgrieztu vienu mežoni, un aizmirst miljonus mežoņu Londonā tāpēc vien, ka tiem nav ar ko samaksāt viņiem. Taču bagātie angļi un vispār vietējie naudas maisi ir ārkārtīgi reliģiozi — drūmi, nīgri un savdabīgi reliģiozi. Angļu dzejnieki no laika gala mēdz apdziedāt provinces mācītāju skaistās lauku mītnes, ko apēno simtgadīgi ozoli un gobas, viņu tikumīgās sievas un ideāli daiļās gaišmatainās meitas ar zilām acīm.

Bet, kad paiet nakts un sākas diena, tas pats lepnais un drūmais gars atkal valdonīgi lidinās pār milzu pilsētu. Viņš neuztraucas par to, kas bijis naktī, neuztraucas ari par to, ko redz sev apkārt dienā. Baals valda un pat neprasa padevību, jo viņš par to pārliecināts. Viņa ticība sev ir bezgalīga; viņš nicīgi un mierīgi, lai tikai atkratītos, pasniedz organizēto žēlastības dāvanu, un pēc tam satricināt viņa pašpārliecību vairs nav iespējams. Baals neslēpj no sevis, kā to dara, piemēram, Parīzē, dažu labu nejēdzīgu, aizdomīgu un uztraucošu dzīves parādību. Cilvēku masas nabadzība, ciešanas, kurnēšana un notrulināšanās viņu necik neuztrauc. Viņš nicīgi atļauj visām šīm aizdomīgajām un draudošajām parādībām pastāvēt līdzās viņa dzīvei, turpat blakus, acīm redzami. Viņš necenšas bailīgi, neatlaidīgi, kā to dara parīzietis, pārliecināt sevi par pretējo, uzmundrināt sevi un ziņot sev pašam, ka viss ir mierīgi un kārtīgi. Viņš neslēpj kaut kur nabagus, kā to dara Parīzē, lai tie veltīgi netraucētu viņa miegu un sapņos viņu nebiedētu. Parīzietis, tāpat kā strauss, mēdz bāzt galvu smiltīs, lai tikai neredzētu viņam tuvojošos medniekus. Parīzē … Bet ko tad es! Es atkal neesmu Parīzē… Kad es beidzot, ak kungs, pieradināšos pie kārtības …

VI nodaļa Eseja par buržuā

Kāpēc gan visi te raujas čokurā, kāpēc visi grib samainīties sīknaudā, saspiesties ciešāk kopā, pazust; «manis nav, nepavisam nav; esmu paslēpies, lūdzu, ejiet garām un neievērojiet mani, izliecieties, it kā jūs mani neredzētu, ejiet garām, ejiet garām!»

— Par ko jūs tā runājat? Kas raujas čokurā?

— Nu, buržuā.

Apžēlojieties, viņš taču ir karalis, viņš ir viss, le tiers etat c'est tout(trešā kārta), bet jūs sakāt — raujas čokurā!

— Jā, kāpēc viņš tā paslēpies aiz ķeizara Napoleona? Kāpēc viņš deputātu palātā aizmirsis skaistos vārdus, kurus viņš tik bieži mēdza lietot agrāk? Kāpēc viņš neko negrib atcerēties un noraidoši mētā rokas, kad viņam

.atgādina kaut ko tādu, kas noticis tālā pagātnē? Kāpēc vir,iu tūdaļ pārņem bažas, kāpēc tās izpaužas viņa acīs un runā, kad citi viņa klātbūtnē uzdrošinās kaut ko vēlē-l ies? Kāpēc tad, kad viņam pašam aiz muļķības uznāk untums un viņš pēkšņi kaut ko vēlas, viņš tūliņ satrūkstas un sāk kratīties vaļā: «Ak kungs, ko tad es galu galā!» — un vēl ilgi pēc tam cītīgi cenšas izpirkt savu rīcību ar centību un paklausību? Kāpēc viņš it kā bezmaz saka: «Šodien vēl mazliet patirgošos bodītē un, ja dievs dos, rīt atkal patirgošos, varbūt arī parīt, ja dieva žēlastība būs liela … Nu, bet pēc tam, bet pēc tam kaut tikai drīzāk vēl maķenīt iekrāt, un — aprиs moi le dйluge !!» Kāpēc viņš kaut kur pievācis visus nabagus un apgalvo, ka to neesot? Kāpēc viņš apmierinās ar kroņa literatūru? Kāpēc viņam briesmīgi gribas sevi pārliecināt, ka viņa laikraksti ir nepiekukuļojami? Kāpēc viņš ir ar mieru izdot tik daudz naudas spiegiem? Kāpēc viņš neuzdrošinās ne iepīkstēties par Meksikas ekspedīciju? Kāpēc teātrī vīri tiek tēloti tik cēli un naudīgi, bet mīļākie tādi noplukuši vien, bez vietas un protekcijas, tādi kā komiji vai mākslinieki, plukatas augstākā mērā? Kāpēc viņš iedomājas, ka epūzas2 visas bez izņēmuma ir ārkārtīgi uzticīgas, ka ģimenes dzīve ir laimīga, ka pot-au-feu 3 vārās uz vistikumīgākās uguns, bet matu frizūra tik kārtīga, kādu to vien var iedomāties? Par matu frizūrām tas tā katrā ziņā pieņemts, par to tā vienojušies bez kādām runām, un šī vienošanās notikusi pati no sevis, un, lai gan pa bulvāriem allaž braukā fiakri ar nolaistiem aizkariem, lai gan visur var rast pajumti visādām interesantām vajadzībām, lai gan epūzu tualetes pat ļoti bieži ir dārgākas, nekā varētu iedomāties, spriežot pēc laulātā drauga naudas maka, bet tā nu tas ir pieņemts, tā galīgi nolemts, un kas vēl vairāk vajadzīgs? Bet kāpēc tā pieņemts un nolemts? Kā gan citādi: ja tā nebūtu, tad taču varētu nodomāt, ka ideāls nav sasniegts, ka Parīze vēl nav pilnīga paradīze, ka varbūt vēl var kaut ko vēlēties, ka tātad buržuā arī pats nav gluži apmierināts ar to kārtību, par kuru viņš stāv un krīt un kuru visiem uzspiež; ka sabiedrībā ir robi, ko vajag aizlāpīt. Tāpēc tad arī buržuā apsmērē zābaku caurumiņus ar tinti,

1 pēc manis kaut ūdens plūdi! (Franču vai.)

2 epūzas (iranču val. — epouscs) — sievas.

3 zupa (Iranču vai.).

lai tikai, pasarg dievs, kaut ko nepamanītu! Bet epūzas ēd konfektes, gantējas [2] , tā ka krievu lielmātes tālajā Pēterburgā viņas apskauž līdz histērijai, bulvāros rāda savas kājiņas un ļoti graciozi paceļ uz augšu kleitas. Kas gan vairāk vajadzīgs pilnīgai laimei? Tāpēc jau tādi romānu nosaukumi kā, piemēram, «Sieva, vīrs un mīļākais» pašreizējos apstākļos vairs nav iespējami, jo mīļāko nav un nedrīkst būt. Un, kaut arī Parīzē to būtu tik daudz, cik smilšu graudu jūrmalā (bet tur to ir varbūt pat vēl vairāk), tomēr tur to nav un nedrīkst būt, jo tā ir pieņemts un nolemts, jo visur valda tikumi. Tā vajag, lai visur valdītu tikumi. Pavērojot lielo Palērojāla parku vakarā, līdz pulksten vienpadsmitiem, katrā ziņā nāksies nobirdināt aizkustinājuma asaru. Neskaitāmi vīri pastaigājas ar savām neskaitāmajām epūzām zem rokas, apkārt skraida viņu jaukie un rātnie bērniņi, strūklaciņa šalc un ar vienmuļajiem šļakstiem atgādina jums kaut ko mierīgu, klusu, parastu, pastāvīgu, heidelbergisku. Un tā Parīzē šalc ne viena vien strūklaciņa: strūkliņu ir daudz, un visur tas pats, tā ka sirdij prieks.

Vajadzība pēc tikumiem Parīzē ir neapslāpējama. Tagad francūzis ir nopietns, solīds un pat bieži vien sirdī jūtas aizkustināts, tā ka es nesaprotu, kāpēc viņš līdz šim tik briesmīgi no kaut kā baiļojas, baiļojas pat pretēji visā Francijā plaukstošajai gloire militaire, par ko Jacques Bonhomme ļoti dārgi maksā. Parīzietim briesmīgi patīk tirgoties, bet, liekas, arī tirgodamies savā veikalā un jūs smalki aptīrīdams, viņš aptīra ne jau tikai peļņas dēļ, kā tas mēdza būt agrāk, bet aiz tikuma, aiz tādas kā svētas nepieciešamības. Sakrāt bagātību un iegūt pēc iespējas vairāk mantu — tas kļuvis par pašu galveno parīzieša tikumības kodeksu, katķismu. Tā tas bija arī agrāk, bet tagad — tagad tam ir tāds kā, varētu teikt, svētuma oreols. Agrāk taču bez naudas tika atzīts vēl kaut kas, tā ka cilvēks arī bez naudas, bet ar citām labām īpašībām varēja cerēt kaut vai uz kādu cieņu; nu, bet tagad nekādā gadījumā. Tagad vajag sakrāt naudiņu un iegādāties pēc iespējas vairāk mantu, tad var arī cerēt kaut vai uz kādu cieņu. Citādi nedrīkst cerēt ne* tikai uz citu cilvēku cieņu, bet pat uz pašcieņu. Parīzietis sevi ne par ko netur, ja jūt, ka kabatas tukšas, un viņš tā domā apzināti, godīgi, ar ciešu pārliecību. Jums liek atļautas apbrīnojamas izdarības, ja tikai jums ir nauda. Nabaga Sokrāts ir tikai glups un kaitīgs frāžu v.aronis un tiek cienīts varbūt vienīgi teātrī, tāpēc ka buržuā joprojām patīk cienīt tikumus teātrī. Šis buržuā n savāds cilvēks: skaidri un gaiši pasludina, ka nauda ir augstākais cilvēka tikums un pienākums, un tomēr viņam briesmīgi patīk patēlot arī vislielāko cēlumu. Visiem francūžiem ir apbrīnojami cēls izskats. Visnelietīgākajam francūzītim, kas par nieka grašiem pārdos jums savu tēvu, turklāt pats no sevis bez prasīšanas piedevām pieliks klāt vēl kaut ko, — tajā pašā laikā, pat tajā pašā brīdī, kad viņš jums pārdos savu tēvu, viņam ir tik iespaidīgs ārējais izskats, ka jūs pārņem pat neizpratne. Ieejiet veikalā kaut ko nopirkt, un pēdīgais komijs jūs nomāks, gluži vienkārši nomāks ar savu neizskaidrojamo cēlumu. Tie ir tie paši komiji, kuri mūsu Mihaila teātrim noder par visīstākā subditāla superflī modeli. Jūs esat nomākts, jūs gluži vienkārši jūtaties tā kā vainīgs šā komija priekšā. Jūs esat iegājis, piemēram, lai nopirktu preci par desmit frankiem, bet jūs sagaida kā lordu Devonšīru. Jums tūdaļ nez kāpēc briesmīgi sanāk kauns, jums gribas drīzāk pārliecināt komiju, ka nepavisam neesat lords Devonšīrs, bet tikai tāpat vien, vienkāršs ceļotājs un esat ienācis, lai nopirktu preci tikai par desmit frankiem. Bet jaunais cilvēks ar vispatīkamāko ārieni un neizskaidrojamu dvēseles cēlumu, kuru redzot jūs esat ar mieru atzīt sevi pat par nelieti (jo tik lielā mērā viņš ir cēls!), sāk jums izklāt priekšā preces par desmitiem tūkstošu franku. Vienā mirklī viņš jūsu dēļ piemētājis pilnu visu leti, un, kad jūs turpat padomājat par to, cik daudz viņam, nabadziņam, vajadzēs pēc jums atkal tīt kopā, viņam, Grandisonam, Alkibiadam, Mon-moransī, — un turklāt pēc kā? Pēc jums, kuram pietika nekaunības ar savu neizskatīgo ārieni, ar saviem netikumiem un trūkumiem, ar saviem pretīgajiem desmit frankiem nākt un traucēt tādu marķīzu, — par to visu padomājot, gribot negribot tanī pašā acumirklī, turpat pie letes jāsāk nicināt sevi augstākā mērā. Jūs nožēlojat un nolādat likteni, kāpēc jums pašreiz kabatā ir tikai simt franku; jūs izmetat tos, ar skatienu lūgdams piedošanu.

Bet jums augstsirdīgi ietin preci par jūsu nožēlojamajiem simts frankiem, piedod jums visu satraukumu, visu nemieru, ko esat sacēlis veikalā, un jūs steidzaties drīzāk tikt laukā. Mājās pārnācis, jūs šausmīgi brīnāties, ka gribējāt izdot tikai desmit franku, bet esat izdevis simtu. Cik reižu, iedams pa bulvāriem vai Rue Vivienne, kur tik daudz milzīgu galantērijas veikalu, es iedomājos: te vajadzētu salaist iekšā krievu lielmātes un … bet to, kas tam seko, vislabāk zina muižu pārvaldnieki un stārasti Orlas, Tambovas un dažādās citās guberņās. Krieviem vispār veikalos briesmīgi patīk parādīt, ka viņiem bezgala daudz naudas. Toties pasaulē ir arī tādas nekauņas kā, piemēram, anglietes, kas ne tikai nemulst, kad kaut kāds Adoniss vai Vilhelms Tells viņu dēļ piemētājis ar precēm visu leti un apgriezis otrādi visu veikalu, bet pat — ak, šausmas! — sāk kaulēties kaut kādu desmit franku dēļ. Bet arī Vilhelms Tells nav muļķis: gan viņš atriebsies un par kaut kādu šalli, kas maksā tūkstoš piecsimt franku, noplēsīs no milēdijas divpadsmit tūkstošus un vēl tā, ka viņa paliks pilnīgi apmierināta. Un tomēr buržuā varen patīk neizskaidrojams cēlums. Teātrī rādi viņam katrā ziņā nesavtīgus cilvēkus. Gustavam vajag izstarot vienīgi cēlumu, un buržuā raud aiz aizkustinājuma. Bez neizskaidrojama cēluma viņš pat mierīgi gulēt nevar. Bet, ka viņš paņēmis divpadsmit tūkstošus un nevis tūkstoš piecsimt franku, tas ir pienākums: viņš to darījis aiz tikuma. Zagt ir riebīgi, zemiski — par to uz galerām. Buržuā ir ar mieru daudz ko piedot, bet nepiedos zagšanu, kaut arī jūs vai jūsu bērni mirtu badā. Taču, ja jūs nozagsiet aiz tikuma, o, tad jums tiks piedots itin viss. Jūs tātad gribat faire ioitune 1 un sakrāt daudz mantu, tas ir, izpildīt dabas un cilvēces pienākumu. Tāpēc tad arī kodeksā pilnīgi skaidri paredzēti punkti par zagšanu aiz zemiska nolūka, tas ir, kaut kāda maizes kumosa dēļ, un zagšanu aiz cildena tikuma. Šāda veida zagšana tiek augstākā mērā nodrošināta, sekmēta un ir neparasti stingri noorganizēta.

Kāpēc tad galu galā, — es atkal atgriežos pie iepriekšējā, — kāpēc tad galu galā buržuā līdz šim vēl it kā no kaut kā baidās, it kā jūtas neērti? No kā viņam būtu jā-boidās? No mutes bajāriem, frāžu varoņiem? Viņš taču tagad tos ar vienu kājas spērienu aizraidīs ratā. No tīrā piala argumentiem? Prāts taču, izrādījies, ir nevarīgs īstenības priekšā, turklāt paši prātīgie, paši zinātnieki tagad sāk mācīt, ka nav tīra prāta argumenta, ka tīra piala nemaz nav, ka abstraktā loģika cilvēcei neder, ka ir Ivanu, Pjotru, Gustavu prāts, bet tīrā prāta nekad nav bijis, ka tas ir tikai astoņpadsmitā gadsimta nepamatots izgudrojums. No kā tad gan būtu jābaidās? No strādniekiem? Bet arī visi strādnieki sirdī ir privātīpašnieki: viņu ideāls taču ir kļūt par privātīpašnieku un sakrāt pēc l(‘spējas vairāk mantu; tāda nu ir viņu daba. Daba nerodas no nekā. Tas viss ir gadsimtos ieaudzināts. Nacionālās īpatnības nav viegli pārveidojamas, nav viegli atbrīvoties no gadsimtiem ilgām paražām, kas pārgājušas miesā un asinīs. No zemkopjiem? Bet franču zemkopji taču ir arhiprivātīpašnieki, vistrulākie privātīpašnieki, tas ir, vislabākais un vispilnīgākais privātīpašnieka ideāls, kādu vien var iedomāties. No komunistiem? Pēdīgi no sociālistiem? Bet šie ļaudis taču savā laikā stipri sablamējušies, un buržuā tos savā sirdī dziļi nicina; nicina un tomēr baidās. Jā, tieši no šiem ļaudīm viņš līdz šim vēl baidās. Bet kāpēc, liekas, vajadzētu baidīties? Abats Sjejess savā slavenajā pamfletā taču paredzēja, ka buržuā — tas ir viss. «Kas ir tiers йtat? Nekas. Par ko tai jākļūst? Par visu.» nu, tā arī noticis, kā viņš teica. No visiem tanī laikā teiktajiem vārdiem vienīgi šie ir īstenojušies, šie vienīgie ir palikuši. Bet buržuā joprojām it kā netic, lai gan viss, kas tika teikts pēc Sjejesa, bija aplamība un izčākstēja kā ziepju burbulis. Un tiešām drīz vien pēc viņa pasludināja: «Libertй, йgalitй, fraternitй!» 1 Ļoti labi. Ko nozīmē libertй? brīvība. kāda brīvība? Vienāda brīvība visiem likuma ietvaros darīt visu, kas patīk. Kad var darīt visu, kas patīk? Kad tev ir miljons. Vai brīvība dod katram pa miljonam? Nē. Ko nozīmē cilvēks bez miljona? Cilvēks bez miljona ir tas, ar kuru dara visu, kas patīk, nevis tas, kurš dara visu, kas patīk. Kas tad no tā izriet? Izriet tas, ka bez brīvības ir vēl vienlīdzība, proti, vienlīdzība likuma priekšā. Par šo vienlīdzību likuma priekšā var teikt tikai vienu, ka tajā veidā, kādā tā tagad pastāv, katrs francūzis var uzskatīt un viņam tā jāuzskata par personīgu apvainojumu. Kas tad

Brīvība, vienlīdzība, brālība! (Franču val.)

paliek pāri no formulējuma? Brālība. Nu, šis punkts ir viskuriozākais un, jāatzīstas, līdz šim laikam galvenais piedauzības akmens Rietumos. Rietumu cilvēks spriedelē par brālību kā par cilvēces diženo virzītājspēku un nemaz neaptver, ka nav kur ņemt brālību, ja tās nav īstenībā. Ko lai dara? Vajag radīt brālību par katru cenu. Taču izrādās, ka radīt brālību nevar, tāpēc ka tā pati rodas, veidojas, ir sastopama dabā. Bet franču un vispār Rietumu cilvēku dabā, izrādās, tās nemaz nav, bet ir personīgais primāts — primāts, kas ietver sevī savrupējo, pastiprinātu pašsaglabāšanos, pašuzturēšanu, pašnoteikšanos savā personīgajā Es, šī Es pretstatīšanu visai dabai un visiem pārējiem cilvēkiem kā patstāvīgu atsevišķu primātu, kurš ir pilnīgi līdzīgs un līdzvērtīgs visam tam, kas pastāv bez viņa. Nu, bet no tādas pašnostād-nes nevarēja rasties brālība. Kāpēc? Tāpēc, ka brālībā, īstā brālībā nevis atsevišķai personībai, nevis Man jāgādā par tiesībām būt līdzvērtīgam un vienlīdz svarīgam ar visu pārējo, bet šim visam pārējam vajadzētu pašam nākt pie personības, kas prasa savas tiesības, pie šā atsevišķā Es un pašam, bez viņa lūguma vajadzētu atzīt viņu par līdzvērtīgu un līdztiesīgu sev, tas ir, visam pārējam, kas pasaulē pastāv. Vēl vairāk, šai pašai dumpīgajai un prasīgajai personībai vispirms vajadzētu visu savu Es, visu sevi ziedot sabiedrībai un ne tikai neprasīt savas tiesības, bet, gluži otrādi, tās atdot sabiedrībai bez jebkādiem noteikumiem. Taču rietumu personība nav pieradusi pie šādas kārtības: tā prasa savu, lai tur vai kas, tā prasa tiesības, tā grib dalīties — un tad nu nekāda brālība neiznāk. Protams, var pārdzimt. Bet šī pārdzimšana norisinās pa gadu tūkstošiem, jo tamlīdzīgām idejām, lai tās kļūtu par īstenību, vispirms jāpāriet miesā un asinīs. Ko, jūs man teiksiet, vai tad vajag būt bezper-sonībai, lai būtu laimīgs? Vai tad glābiņš meklējams bez-personībā? Gluži otrādi, gluži otrādi, es saku, ne tikai nevajag būt bezpersonībai, bet tieši jākļūst par personību — pat daudz lielākā mērā nekā tā personība, kas tagad izveidojusies Rietumos. Saprotiet mani: labprātīga, pilnīgi apzināta un it neviena neuzspiesta personības pašuzupurēšanās visu labā ir, manuprāt, pazīme, kas liecina par personības visaugstāko attīstību, tās lielāko varenību, augstāko pašapzināšanu, lielāko savas gribas brīvību. Labprātīgi atdot savu dzīvību par visiem, ļaut visu deļ sist sevi krustā, sadedzināt uz sārta var tikai tad ja personība ir attīstīta visaugstākajā mērā. Stipri attīstīta personība, kas ir pilnīgi pārliecināta par savu tiesīibu būt personībai, kas vairs nemaz nebaidās par sevi, ar savu personību neko citu arī nevar izdarīt, tas ir, nekā citāidi nevar likt to lietā kā pilnīgi atdot to visiem, lai arī visi pārējie būtu gluži tādas pašas patstāvīgas un laimīgas personības. Tas ir dabas likums; pēc tā tiecas normāls cilvēks. Bet te ir kāds nieciņš, kāds pavisam mazs nieciņš, un, ja tas sāks iedarboties, viss uzreiz sabruks un sakritīs. Proti: būtu nelaime, ja tādā gadījumā cilvēkam būtu kaut vai vismazākais pašlabuma aprēķins. Piemēram, es ziedoju visu sevi visu labā, nu tad ari vajadzīgs, lai es ziedotu sevi pavisam, bez jebkādas domas par pašlabumu, nemaz nedomājot par to, ka nu es ziedošu visu sevi sabiedrībai un ka par to pati sabiedrība atdos man sevi visu. Vajag ziedot tieši tā, lai atdotu visu un pat vēlētos, lai tev par to nekas netiktu sniegts pretim, lai tevis dēļ neviens netiktu ierobežots. Kā tad tas būtu izdarāms? Jo tas taču būtu tikpat kā nedomāt par balto lāci. Pamēģiniet likt sev nedomāt par balto lāci, un jūs redzēsiet, ka viņš, nolādētais, ik brīdi nāks atmiņā. Ko tad lai dara? Izdarīt nekādi nevar, bet vajag, lai tas notiktu pats no sevis, lai tas būtu īstenībā , neapzināti piemistu visa cilvēku dzimuma dabai, īsi sakot, lai būtu brālības, mīlestības primāts — vajag mīlēt. Vajag, lai pats instinktīvi tiektos pēc brālības, kopienas, saticības un lai tiektos par spīti visām gadsimtiem ilgajām nācijas ciešanām, par spīti barbariskajai rupjībai un nekulturālumam, kas iesakņojies nācijā, par spīti gadsimtiem ilgajai verdzībai un svešzemnieku iebrukumiem,— vārdu sakot, lai vajadzība pēc brālīgas kopienas būtu cilvēka dabā, lai viņš ar to būtu jau piedzimis vai gadsimtu gaitā piesavinājies tādu paražu. Kā izpaustos šī brīvība, ja to izteiktu visiem saprotamā, vienkāršā valodā? Tādējādi, ka katra atsevišķa personība pati, bez jebkādas piespiešanas, bez jebkāda pašlabuma teiktu sabiedrībai: «Mēs esam stipri tikai tad, ja turamies kopā, nu tad ņemiet mani visu, ja esmu jums vajadzīgs, izdodiet savus likumus, nedomājiet, nemaz nerūpējieties par mani, es visas savas tiesības atdodu jums, un, lūdzu, rīkojieties ar mani… Tā man ir augstākā laime — jums visu ziedot, un lai jums par to nekādi nebūtu jācieš. Es pilnīgi mierīgi iznīkšu, saplūdīšu ar jums kopā, lai tikai jūsu brālība paliktu un zeltu.» Bet brālībai turpretī jāsaka: «Tu mums dod pārāk daudz. To, ko tu mums dod, mums nav tiesību no tevis nepieņemt, jo tu pats saki, ka tā esot visa tava laime; bet ko lai dara, kad mums bez mitas sāp sirds arī par tavu laimi. Ņem tad visu arī no mums. Mēs visiem spēkiem ik brīdi centīsimies, lai tev būtu pēc iespējas vairāk personīgas brīvības, lai tu pēc iespējas pilnīgāk varētu sevi izpaust. Turpmāk nebaidies ne no kādiem ienaidniekiem, ne no cilvēkiem, ne no dabas. Mēs visi stāvam un krītam par tevi, mēs visi garantējam tev drošību, mēs nenogurstoši rūpējamies par tevi, tāpēc ka esam brāļi, mēs visi esam tavi brāļi, bet mūsu ir daudz, un mēs esam stipri; tāpēc esi pilnīgi mierīgs un mundrs, nebaidies ne no kā un paļaujies uz mums.»

Pēc tam, protams, nav vairs ko dalīties, te nu viss sadalīsies pats no sevis. Mīliet cits citu, pārējais nāks pats no sevis.

Tā taču tiešām ir utopija, kungi! Visam pamatā jūtas, daba, nevis prāts. Tas taču ir pat it kā pazemojums prātam. Kā jums šķiet? Vai tā ir utopija vai nav?

Bet atkal — ko lai dara sociālists, ja Rietumu cilvēkā neiemīt tieksme pēc brālības, bet, gluži otrādi, iemīt vienpatīgais, personīgais, kas pastāvīgi nošķiras savrup, kas ar zobenu rokā prasa savas tiesības. Sociālists, redzēdams, ka nav brālības, sāk pierunāt uz brālību. Tā kā brālības nav, viņš grib radīt, izveidot brālību. Lai izgatavotu zaķa gaļas ragū, vajadzīgs vispirms zaķis. Bet zaķa nav, tas ir, nav dabas, kas būtu spējīga uz brālību, dabas, kas ticētu brālībai, kas pati no sevis tiektos pēc brālības. Izmisumā sociālists sāk darināt, nosacīt nākotnes brālību, aprēķina pēc svara un mēra, kārdina ar izdevīgumu, izskaidro, māca, stāsta, cik kuram brālība būs izdevīga, cik kurš iegūs; nosaka, kāda ir katra personība, cik tā nozīmīga un jau iepriekš aprēķina un sadala šīs pasaules labumus, cik to katrs būs pelnījis un cik par tiem katram labprātīgi jāiegulda kopienā, ierobežojot pašam savu personību. Bet kas nu tā par brālību, kad jau iepriekš dalās un nosaka, cik katrs pelnījis un kas katram jādara? Tika gan pasludināts lozungs: «Viens par visiem, un visi par vjenu.» Neko labāku par to, protam«, nevarēja izgudrot, jo vairāk tāpēc, ka šis lozungs ņemts no kādas visiem zināmas grāmatiņas. Bet tad sāka šo lozungu īstenot, un pēc sešiem mēnešiem brāļi stiepa brālīibas dibinātāju Kabē pie tiesas. Furjeristi, kā stāsta, iziemuši pēdējos deviņsimt tūkstošus franku no sava kapitāla, bet joprojām mēģina dibināt brālību. Nekas neiznāk. Protams, ir ļoti vilinoši dzīvot kaut arī ne uz brālīgiem, tomēr uz tīri prātīgiem pamatiem, tas ir, labi, ka tev visu garantē un prasa no tevis tikai darbu un saticību. Bet te nu atkal rodas mīkla: liekas, cilvēkam taču Itin visu garantē, solās viņu ēdināt un dzirdināt, sagādāt viņam darbu un par to prasa no viņa tikai mazu drusciņu viņa personīgās brīvības vispārības labā, tikai mazu, mazu drusciņu. Nē, cilvēks negrib dzīvot arī uz šiem noteikumiem, viņam pat mazā drusciņa ir par smagu. Viņam aiz savas muļķības visu laiku šķiet, ka tas ir cietums un ka dzīvot pašam par sevi ir labāk, tāpēc ka — pilnīga brīvība. Un brīvībā taču viņu sit, nedod viņam darbu, viņš mirst badā, un brīvības viņam nav nekādas, bet nē, viņam, ērmam tādam, tomēr šķiet, ka sava brīvība ir labāka. Protams, sociālistam nākas nospļauties un pateikt, ka viņš ir muļķis, ka nav vēl pietiekami izaudzis, nav nobriedis un nesaprot pats savu izdevīgumu; ka skudra, kaut kāda mēma, nenozīmīga skudra esot gudrāka par viņu, tāpēc ka skudru pūznī viss esot ļoti labi, viss esot sīki izkārtots, visi esot paēduši, laimīgi, katrs zinot, kas viņam jādara, vārdu sakot: cilvēkam vēl tālu līdz skudrai, kas dzīvo savā pūznī!

Citiem vārdiem izsakoties: kaut arī sociālisms ir iespējams, tomēr tikai kaut kur citur, ne Francijā.

Un tad pašā pēdīgajā izmisumā sociālists beidzot pasludina: Libertй, йgalitй, fraternitй ou la mort.1 Nu, te nu vairs nav ko runāt, un buržuā galīgi triumfē.

Bet, ja buržuā triumfē, tad taču piepildījies Sjejesa formulējums, piepildījies vārda tiešā nozīmē un ar vislielāko precizitāti. Tātad buržuā ir viss, bet kādēļ viņš jūtas neērti, kādēļ raujas čokurā, no kā baidās? Visi alojušies, visi viņa priekšā izrādījušies nevarīgi. Agrāk, piemēram, Lui ja Fīlipa laikā, buržuā nemaz nejutās tik neērti un nebaidījās, bet viņš taču arī toreiz valdīja. Jā, bet viņš toreiz vēl cīnījās, nojauta, ka viņam ir ienaidnieki, un pēdējo reizi izrēķinājās ar tiem uz jūnija barikādēm, laižot darbā šauteni un durkli. Bet kauja beidzās, un buržuā pēkšņi ieraudzīja, ka viņš ir vienīgais tāds pasaulē, ka par viņu nav nekā labāka, ka viņš ir ideāls un ka viņam tagad nevajag kā agrāk pārliecināt visu pasauli, ka viņš ir ideāls, bet tikai mierīgi un majestātiski pozēt visai pasaulei kā cilvēka lielākā skaistuma un pilnības iemiesojumam. Sakiet, ko gribat, neērts stāvoklis. Paglāba Napoleons III. Viņš tiem nokrita kā no debesīm, kā vienīgā izeja no grūtībām, kā vienīgā toreizējā iespēja. Kopš tā laika buržuā dzīvo zaļas dienas, par savām zaļajām dienām briesmīgi dārgi maksā un no visa kā baidās tieši tāpēc, ka visu sasniedzis. Kad esi visu sasniedzis, kļūst grūti visu zaudēt. no tā tieši izriet, mani draugi, ka tas, kurš visvairāk baidās, it īpaši dzīvo zaļas dienas. Nesmejieties, lūdzu. Jo kas tad tagad ir buržuā?

VII nodaļa Iepriekšējā turpinājums

Un kāpēc starp buržuā tik daudz sulaiņu, turklāt ar tik cēlu ārieni? Lūdzu, nepārmetiet man, nekliedziet, ka es pārspīlēju, apmeloju, ka manī runā naids. Pret ko? Pret kuru? Kāpēc naids? Gluži vienkārši daudz sulaiņu, un tā tas ir. Sulainiskums arvien vairāk iesakņojas buržuā dabā un arvien vairāk tiek uzskatīts par tikumu. Tā tam arī jābūt pašreizējos apstākļos. Dabiskas sekas. Bet galvenais, galvenais — daba palīdz. Es nemaz nerunāju, piemēram, par to, ka buržuā piemīt liela iedzimta spiegošanas tieksme. Mans uzskats ir tieši tāds, ka neparasti plaši attīstītā spiegošana Francijā un nevis vienkārša, bet meistariska spiegošana, spiegošana aiz aicinājuma, spiegošana, kas kļuvusi jau par mākslu, kam ir savi zinātniski paņēmieni, viņiem rodas no iedzimta sulainiskuma. Kurš ideāli cēls Gustavs, ja vien viņam vēl nav mantas, par desmit tūkstošiem franku nepiegādās mīļotās sievietes vēstules un nenodos savu mīļāko viņas vīram? Varbūt es to arī pārspīlēju, bet varbūt runāju, pamatojoties uz kaut kādiem faktiem. Francūzim briesmīgi patīk pasteigties pirmajam, varas priekšā kaut kādā veidā izdabāt pat pilnīgi nesavtīgi, pat negaidot tūlītēju atlīdzību, izdabāt uz parāda, uz krīta. Atcerieties visus tos vietu meklē-tājus, piemēram, biežo Francijas valdības maiņu laikos. At cerieties, kādus trikus un numurus viņi palaida un pēc tam paši atzinās. Šai sakarā atcerieties vienu no barbjējambiem. Es reiz kafejnīcā paņēmu kādu 3. jūlija numuru. Skatos: vēstules no Višī. Višī toreiz viesojās ķeizars, nu, un, protams, arī galms; notika kavalkādes, sarī-kojumi. Korespondents to visu apraksta. Viņš iesāk:

«Mums ir daudz izcilu jātnieku. Protams, jūs tūliņ uzminējāt, kurš ir vislieliskākais no visiem. Viņa majestāte kairu dienu jādelē savas svītas pavadībā» utt.

Tas ir saprotams, lai jau aizraujas ar sava ķeizara lieliskajām īpašībām. Var just bijāšanu pret viņa prātu, «ipdomību, cēlajām īpašībām utt. Tādam aizrautīgam kungam nevar arī pateikt acīs, ka viņš izliekas. «Tāda ir mana pārliecība — un cauri,» viņš jums atbildēs, nu, gluži tāpat, kā jums atbildēs daži no mūsdienu žurnālistiem. Saprotiet: viņš ir nodrošinājies, viņam ir ko atbildēt, lai aizbāztu jums muti. Sirdsapziņas un pārliecības brīvība ir pirmā un galvenā brīvība pasaulē. Bet ko viņš jums var atbildēt šoreiz, šajā gadījumā? Šoreiz viņš taču ignorē īstenības likumus, pārkāpj visas ticamības robežas un dara to ar nolūku. Bet kādēļ, liktos, tas būtu jādara ar nolūku? Viņam taču neviens nenoticēs. Pats jātnieks droši vien to neizlasīs, bet, ja arī izlasīs, vai tad tiešām francūzītis, kurš rakstījis «correspondence»   vai tad avīze un avīzes redakcija, kas to ievietojusi, vai tiešām viņi visi ir tik lieli muļķi, lai nesaprastu, ka valdniekam nemaz nav vajadzīga Francijas labākā jātnieka slava, ka viņš vecumdienās pat nemaz netīko pēc šādas slavas un, protams, nenoticēs, ja viņu centīsies pārliecināt, ka viņš ir visveiklākais jātnieks visā Francijā; stāsta, ka viņš esot ļoti gudrs cilvēks. Nē, te cits aprēķins: lai ir neticami, smieklīgi, lai pats valdnieks noraugās uz to ar riebumu un nicinošiem smiekliem, lai, lai, toties redzēs aklu padevību, redzēs bezgala centīgu krišanu ceļos, verdzisku, muļķīgu, neticamu, toties krišanu ceļos, bet tas ir galvenais. Tagad spriediet paši: ja tas nesaskanētu ar nācijas garu, ja tik banāli glaimi netiktu uzskatīti par pilnīgi iespējamiem, parastiem, pilnīgi normāliem un pat pieklājīgiem — vai tad būtu bijis iespējams ievietot Parīzes avīzē tādu korespondenci? Kur citur, neskaitot Franciju, jūs sastapsiet presē tādus glaimus? Es tieši tāpēc ari runāju par nācijas garu, ka tā raksta nevis viena vien avīze, bet gandrīz visas — gluži tādā pašā stilā, izņemot divas trīs, kas nav gluži atkarīgas.

Es reiz sēdēju pie kopēja ēdienu galda — tas gan bija ne vairs Francijā, bet Itālijā, taču pie galda sēdēja daudz franču. Viņi spriedelēja par Garibaldi. Toreiz visur spriedelēja par Garibaldi. Tas bija nedēļas divas pirms Aspromontes. Protams, runāja mīklaini, daži klusēja un nemaz negribēja izteikties; citi šūpoja galvas. Vispārīgais sarunas saturs bija tas, ka Garibaldi iecerējis riskantu, pat neprātīgu pasākumu; bet, protams, izteica šo uzskatu pusvārdiem, tāpēc ka Garibaldi ir tik izcils, pāri visiem stāvošs cilvēks, ka viņam varbūt arī iznāks prātīgs pat tas, kas pēc parastiem apsvērumiem liekas pārāk riskants. Pamazām pargāja tieši uz Garibaldi personību. Sāka uzskaitīt viņa īpašības, — spriedums bija diezgan labvēlīgs itāliešu varonim.

— Nē, es viņa rīcībā brīnos tikai par vienu, — skaļi noteica kāds francūzis ar patīkamu, iespaidīgu ārieni, gadus trīsdesmit vecs un ar tā neparastā cēluma izteiksmi sejā, kas līdz nekaunībai duras jums acīs pie visiem frančiem. — Es viņa rīcībā brīnos tikai par vienu apstākli!

Protams, visi ziņkārīgi pievērsās runātājam.

Visus, acīm redzot, ieinteresēja jaunatklātā Garibaldi īpašība.

— Sešdesmitajā gadā Neapolē viņam kādu laiku bija neierobežota un neviena nekontrolēta vara. Viņa rokās atradās divdesmit miljoni kroņa naudas! Par šo summu viņam nebija nevienam jādod norēķini! Viņš būtu varējis paņemt un noslēpt no šīs summas tik, cik pats būtu gribējis, un neviens no viņa to nebūtu piedzinis. Viņš nenoslēpa neko un nodeva valdībai visu summu līdz pēdējam sū. Tas ir gandrīz neticami.

Francūzim pat acis iedegās, runājot par divdesmit miljoniem franku.

Par Garibaldi, protams, var stāstīt visu ko. Bet salīdzināt Garibaldi vārdu ar tiem, kas mēdz ieķert kroņa kasē, — to, protams, varēja izdarīt vienīgi francūzis.

Un cik naivi, cik vaļsirdīgi viņš to izteica. Par vaļsirdību, protams, viss tiek piedots, pat zaudētā saprašanas spēja un patiesa goda izjūta, bet, ielūkojies sejā, kurā, pieminot divdesmit miljonus, bija atplaiksnījusies neslēpta iekāre, es gluži nejauši nodomāju:

«Bet ko tu, brāl, būtu darījis, Garibaldi vietā toreiz drāzdamies pie kroņa kases!»

jūs man teiksiet, ka tas atkal nav tiesa, ka tie ir tikai Atsevišķi gadījumi, ka pie mums notiek gluži tāpat un ka es taču nevaru to apgalvot par visiem frančiem. Pro-tnms, tā tas ir, un es nerunāju par visiem. Visur sastopams neizskaidrojams cēlums, un pie mums varbūt ir bijis pat vēl daudz ļaunāk. Bet kāpēc to padarīt par likumu — par tikumu? Vai zināt ko? Cilvēks var būt pat nelietis, tomēr nezaudēt goda izjūtu. Bet šeit taču ir ļoti daudz godīgu cilvēku, toties viņi pilnīgi zaudējuši Roda izjūtu un tāpēc, neapzinādamies, ko dara, rīkojas zemiski aiz tikuma. Pirmais gadījums, protams, ir peļamāks, bet otrais, sakiet, ko gribat, vairāk nicināms. Tāds tikumu katķisms ir slikts simptoms nācijas dzīvē. Nu, bet par atsevišķiem gadījumiem negribu ar jums strīdēties. Pat visa nācija sastāv taču no atsevišķiem cilvēkiem, vai ne?

Es pat domāju tā. Esmu varbūt kļūdījies arī tanī ziņā, ka buržuā raujas čokurā un joprojām no kaut kā baidās. Čokurā viņš tiešām raujas un arī mazliet baidās, bet, ja visu rezumētu, tad buržuā pilnā mērā dzīvo zaļas dienas. Kaut arī viņš pats sevi krāpj, kaut arī ik brīdi ziņo sev, ka viss kārtībā, tomēr tas nepavisam nemazina viņa ārējo pašpārliecību. Vēl vairāk: pat iekšēji viņš ir briesmīgi pašpārliecināts, kad aizraujas. Kā viņš to visu var sevī savienot — tiešām mīkla, bet tā tas ir. Vispār buržuā nepavisam nav muļķis, tikai prātiņš viņam tāds kā īss, it kā fragmentārs. Viņam krājumā sagādāts briesmīgi daudz gatavu jēdzienu, gluži kā malka ziemai, un viņš nopietni nodomājis nodzīvot ar tiem kaut tūkstoš gadu. Bet ko nu par tūkstoš gadiem; par tūkstoš gadiem buržuā ierunājas reti, varbūt tikai tad, kad kļūst daiļrunīgs. «Aprиs moi le dйluge» ir daudz biežāk lietots izteiciens un biežāk tiek likts lietā. Un kāda vienaldzība pret visu, cik paviršas, nenozīmīgas intereses! Parīzē man gadījās būt sabiedrībā, ģimenē, kur manā laikā apgrozījās daudz cilvēku. Viņi visi it kā baidītos sākt runāt par kaut ko neparastu, par kaut ko ne tik sīkumainu, par kaut kādām vispārības interesēm, nu, piemēram, par kaut kādām sabiedrības interesēm. Te, man liekas, nevarēja būt bailes no spiegiem, te gluži vienkārši neviens vairs nemācēja par kaut ko domāt un runāt nopietnāk. Es gan tur sastapu cilvēkus, kas briesmīgi interesējās, kādu iespaidu uz mani atstājusi Parīze, cik lielu bijāšanu es izjūtu, kā esmu pārsteigts, nomākts, satriekts. Francūzis līdz šim vēl domā, ka viņš ir spējīgs morālā ziņā nomākt un satriekt. Ari tā ir diezgan jocīga pazīme. Sevišķi palicis prātā kāds ļoti jauks, ļoti laipns, ļoti labsirdīgs večuks, kuru es no sirds iemīļoju. Izjautādams mani, ko es domāju par Parīzi, viņš tā vien lūkojās man acīs un jutās briesmīgi sarūgtināts, kad es neizrādīju sevišķu sajūsmu. Pat ciešanas izpaudās viņa labsirdīgajā sejā — vārda tiešā nozīmē ciešanas, es nepārspīlēju. Ak, jaukais m-i Le M-re! francūzi, tas ir, parīzieti (jo būtībā visi franči ir parīzieši), nekad nevar pārliecināt par to, ka viņš nav vispārākais cilvēks uz zemeslodes. Starp citu, par visu zemeslodi, atskaitot Parīzi, viņš ļoti maz ko zina. Un pat ļoti negrib zināt. Tā jau ir nacionāla īpašība un pat ļoti raksturīga. Taču visraksturīgākā francūža īpašība ir daiļrunība. Tieksme uz daiļrunību viņam ir neapslāpējama un iedegas ar katru gadu vairāk. Man ļoti gribētos zināt, tieši kad Francijā sākusies šī tieksme uz daiļrunību. Protams, galvenais sācies ar Ludviķi XIV. Raksturīgi, ka Francijā viss sācies ar Ludviķi XIV, tik tiešām. Bet pats raksturīgākais, ka arī visā Eiropā viss sācies ar Ludviķi XIV. Un, ar ko šis karalis to panācis, — nespēju saprast. Taču nav jau viņš daudz pārāks par visiem citiem iepriekšējiem karaļiem. Varbūt vienīgi ar to, ka pirmais pateicis: «L'Etat c'est moi .»1 Šis teiciens briesmīgi iepatikās, toreiz tas aplidoja visu Eiropu. Manuprāt, vienīgi ar šo izteicienu viņš arī kļuva slavens. Pat pie mums tas apbrīnojami drīz kļuva zināms. Šis Ludviķis XIV bija ļoti nacionāls valdnieks, pilnīgi franču gaumē, tā ka es pat nesaprotu, kā Francijā varēja notikt visas tās mazās aušības … nu, pagājušā gadsimta beigās. Paaušojās un atgriezās pie iepriekšējā gara; uz to tas iet. Bet daiļrunība, daiļrunība, o — tas parīzietim ir piedauzības akmens. Viņš ir ar mieru aizmirst visu agrāko, aizmirst visu, visu, ir ar mieru risināt visprātīgākās sarunas un būt vispaklausīgākais un centīgākais puisītis, bet daiļrunību, vienīgi daiļrunību viņš līdz šim vēl nekādi nevar aizmirst. Viņš ilgojas un tvīkst pēc daiļrunības, atceras Tjēru, Gizo, Odilonu Barro. Tad ta bija toreiz daiļrunība, viņš reizēm nosaka pie sevis un sāk pārdomāt. Napoleons III to saprata, tūliņ nolēma, ka Jacques Bonhomme nedrīkst iegrimt pārdomās, un pamazām ieviesa daiļrunību. Šim nolūkam likumdošanas korpusā tiek turēti seši liberāli deputāti, seši pastāvīgi, nemainīgi, īsti liberāli deputāti, tas ir, tādi, kurus varbūt arī nevarētu uzpirkt, ja sāktu uzpirkt, un tomēr viņu ir tikai seši — seši bija, seši ir un seši vien arī paliks. Vairāk klāt nenāks, varat neraizēties, un arī mazāk nekļūs. Un no pirmā acu uzmetiena tas ir visai sarežģīts numurs. Īstenībā viss tomēr ir daudz vienkāršāk, un to* panāk ar suffrage universell. protams, lai viņi pārāk neaizrautos ar runāšanu, darīts viss nepieciešamais. Bet papļāpāt ir atļauts. Ik gadus noteiktā laikā tiek apspriesti ļoti svarīgi valsts jautājumi, un parīzietis tīksmīgi satraucas. Viņš zina, ka būs daiļrunība, un priecājas. Protams, viņš ļoti labi zina, ka būs vienīgi daiļrunība un vairāk nekas, ka būs vārdi, vārdi un vārdi un ka no šiem vārdiem itin nekas neiznāks. Bet viņš arī ar to ir ļoti, ļoti apmierināts. Un pats pirmais atzīst visu to par ārkārtīgi prātīgu. Runas, ko teikuši daži no šiem sešiem pārstāvjiem, ir sevišķi populāras. Un pārstāvis vienmēr gatavs teikt runas publikas uzjautrināšanai. Dīvaini: viņš taču arī pats ir pilnīgi pārliecināts, ka no viņa runām nekas neiznāks, ka tas viss ir vienīgi joks, joks un nekas vairāk, nevainīga rotaļa, maskarāde, un tomēr runā, runā vairākus gadus pēc kārtas un jauki runā, pat ar lielu patiku. Un visiem locekļiem, kas viņā klausās, aiz patikas pat slieniņas tek. «Jauki runā cilvēks!» — un kā prezidentam, tā visai Francijai tek slieniņas. Bet tad pārstāvis beidz, un pēc tam pieceļas arī šo jauko un rātno bērnu audzinātājs. Viņš svinīgi paziņo, ka sacerējumu par uzdoto tematu «Saules lēkts» cienījamais pārstāvis izvērsis un apstrādājis teicami. Mēs apbrīnojām cienījamā runātāja talantu, viņš saka, viņa izteiktās domas un šajās domās izpausto rātno uzvedību, mums visiem, visiem tā bija īsta bauda . .. Bet, lai gan cienījamais loceklis arī pilnīgi pelnījis kā balvu grāmatiņu ar ierakstu: «Par rātnību un sekmēm zinībās», — tomēr, kungi, cienījamā pārstāvja runa aiz dažiem augstākiem apsvērumiem nekur neder. Ceru, kungi, ka jūs būsiet ar mani pilnīgi vienis prātis. Tad viņš pievēršas visiem pārstāvjiem un viņa skatienā sāk dzirkstīt stingrība. Pārstāvji, kuriem nupat tecēja slieniņas, tūliņ ar negantu sajūsmu aplaudē audzinātājam, bet tanī paša laikā turpat pateicas un aizkustināti spiež rokas arī liberālajam pārstāvim par sagādāto baudu, lūdz sagādāt viņiem šo liberālo baudu ar audzinātāja atļauju arī nākamreiz. Audzinātājs vēlīgi atļauj; apraksta «Saules lēkts» sacerētājs, lepns uz savu panākumu, aiziet, pārstāvji laizīdamies dodas pie savām ģimenēm un vakarā aiz prieka ar savām epūzām zem rociņas pastaigājas Palē-rojālā, klausās mīlīgo strūklaciņu šļakstus, bet audzinātājs, noziņojis par visu, kam pienākas, paziņo Francijai, ka viss kārtībā.

Dažreiz gan sākas svarīgākas izdarības, tiek pasākta arī svarīgāka rotaļa. Uz kādu no sapulcēm atved pašu princi Napoleonu. Par lielām izbailēm visiem šiem skolas jaunekļiem, princis Napoleons pēkšņi sāk taisīt opozīciju. Klasē svinīgs klusums. Princis Napoleons tēlo liberāli, princis nepiekrīt valdībai, pēc viņa domām, vajadzīgs tas un vajadzīgs tas. Princis nosoda valdību, vārdu sakot, runā to pašu, ko (domājams) varētu izteikt arī šie paši jaukie bērni, ja vien audzinātājs kaut uz brītiņu būtu izgājis no klases. Protams, arī šoreiz tas tiek darīts ar mēru; un tā arī būtu aplama iedoma, tāpēc ka visi šie jaukie bērni ir tik jauki audzināti, ka pat nepakustētos, ja audzinātājs būtu viņus atstājis kaut vai uz nedēļu. Un tad, kad princis Napoleons beidz, pieceļas audzinātājs un svinīgi paziņo, ka sacerējumu par uzdoto tematu «Saules lēkts» cienījamais runātājs izvērsis un apstrādājis teicami. Mēs apbrīnojam visžēlīgā prinča talantu, daiļrunīgi izteiktās domas un rātnību… Mēs esam ar mieru izsniegt grāmatu par centību un sekmēm zinībās, bet… utt., tas ir, viss, kas tika teikts iepriekš; protams, visa klase aplaudē ar tādu sajūsmu, kas kļūst jau nevaldāma, princi aizved mājās, rātnie skolēni izklīst kā īsti rātni paipuisīši, bet vakarā ar epūzām pastaigājas Palērojālā, klausīdamies mīlīgo strūklaciņu šļakstos utt., utt., vārdu sakot, kārtība ieviesta apbrīnojama.

Reiz mēs apmaldījāmies la šalle de pas perdus 1 un izkļuvām nevis nodaļā, kur iztiesā krimināllietas, bet civillietu nodaļā. Cirtains advokāts mantijā un cepuri galvā teica runu un bārstīja daiļrunības pērles. Prezidents, tiesneši, advokāti, klausītāji bija sajūsmā. Valdīja bijīgs klusums; mēs iegājām uz pirkstgaliem. Iztiesāja kādu mantojuma lietu, un tajā bija iejaukti klostertēvi. Tagad klostertēvi allažiņ tiek iejaukti prāvās, galvenokārt mantojuma prāvās. Kļūst zināmi atklātībai visskandalozākie, visriebīgākie notikumi; bet publika klusē un ir ļoti mazā mērā sašutusi, tāpēc ka klostertēviem tagad ir liela vara, bet buržuā ir ārkārtīgi tikumīgs. Tēvi gūst arvien ciešāku pārliecību, ka kapitāliņš ir labāks par visu, par visām fantāzijām u. c. un ka tad, kad ir iekrāta naudiņa, var iegūt arī varu, bet kas tad no tās daiļrunības! Ar daiļrunību vien tagad neko nevar sasniegt. Taču šinī ziņā viņi, manuprāt, mazliet kļūdās. Protams, kapitāliņš ir visulabākais, bet arī daiļrunība ar francūzi var daudz ko izdarīt. Klostertēviem pakļaujas galvenokārt epūzas, tagad pat daudz vairāk, neka bija novērots agrāk. Ir cerība, ka arī buržuā stūrēs uz to pusi. Prāvā noskaidrojās, kā klostertēvi ar ilggadīgu, veiklu, pat zinātnisku (šim nolūkam viņiem ir zinātne) uzdarbošanos ietekmējuši kādas daiļas un visai naudīgas dāmas dvēseli, kā viņi to iekārdinājuši pārnākt dzīvot pie viņiem klosterī, kā viņi tur biedējuši dāmu ar visādām briesmām, kamēr tā saslimusi un kritusi histērijā, un visu to darījuši ar aprēķinu, ar zinātnisku pakāpenību. Kā beidzot noveduši dāmu līdz slimībai, līdz idiotismam, pēdīgi iestāstījuši viņai, ka satikties ar radiem ir liels grēks dieva tā kunga priekšā, un pamazām pilnīgi aizraidījuši radus. «Pat viņas māsasmeita, šī jaunavīgā, bērnišķīgā dvēsele, piecpadsmitgadīgais šķīstības un nevainības eņģelis, pat tā nedrīkstēja ieiet cellē pie savas dievinātās krustmātes, kas to mīlēja vairāk par visu pasaulē un kas viltīgo izdarību dēļ nevarēja vairs viņu apkampt un noskūpstīt viņas fiont virginal ap kuru savus spārnus vēdīja baltais nevainības eņģelis.. .» Vārdu sakot, viss tādā garā; bija apbrīnojami jauki. Runājošais advokāts pats, acīm redzot, kusa aiz prieka, ka prot tik jauki runāt, kusa prezidents, kusa publika. Klostertēvi zaudēja kauju vienīgi daiļrunības dēļ. Viņi, protams, nezaudē dūšu. Zaudēja vienu, uzvarēs piecpadsmit citās.

— Kas ir šis advokāts? — es pajautāju kādam jaunam studentam, kas atradās starp bijīgajiem klausītājiem. Studentu tur bija ļoti daudz, un visi tādi labi audzināti. Viņš paskatījās uz mani ar izbrīnu.

— Jules Favre  — viņš beidzot atbildēja ar tik nicinošu nožēlu, ka es, protams, nokaunējos. Tādējādi man bija radusies izdevība iepazīties ar franču daiļrunības ziediem, tā sakot, ar pašu galveno šo ziedu audzētāju.

Bet šādu audzētāju ir bezgala daudz. Buržuā ir caurcaurēm daiļrunības saēsts. Reiz mēs iegājām Panteonā pabūt pie dižajiem gariem. Bijām ieradušies nelaikā, un no mums pieprasīja divus frankus. Tad vārgs un cienījams invalīds paņēma atslēgas un veda mūs baznīcas kapu velvēs. Pa ceļam viņš vēl runāja kā cilvēks, tikai mazliet čāpstinādams, jo viņam nebija zobu. Bet, nokāpis velvēs un pievedis mūs pie pirmā kapa pieminekļa, tūliņ sāka dziedāt:

— Ci-gоt Voltaire2 — Voltērs, šis skaistās Francijas dižais ģēnijs. Viņš skauda aizspriedumus, apkaroja ignoranci, cīnījās ar tumsības eņģeli un turēja rokā izglītības lāpu. Savās traģēdijās viņš sasniedza diženumu, lai gah Francijai jau bija Korneijs.

Viņš runāja, acīm redzot, iemācītu tekstu. Kāds kādreiz bija viņam uz papīrīša uzrakstījis runājamo, un viņš to bija iekalis uz visu mūžu; pat prieks sāka starot viņa. vecišķajā, labsirdīgajā sejā, kad viņš mūsu priekšā sāka deklamēt savā augstajā stilā.

— Ci-gоt Jean Jacques Rousseau, — viņš turpināja, pieiedams pie cita kapa pieminekļa, — Jean Jacques, l'homme de la nature et de la vйritй !3

Man pēkšņi sanāca smiekli. Ar augstu stilu var visu ko vulgarizēt. Un bija arī redzams, ka nabaga vecais vīrs, runādams par nature un vйritй, nemaz nesaprata, par ko ir runa.

— Dīvaini! — es viņam sacīju. — No šiem diviem dižajiem gariem viens visu mūžu sauca otro par meli un sliktu cilvēku, bet otrais sauca pirmo gluži vienkārši par muļķi. Un te nu viņi sastapušies gandrīz blakus.

- Msjē, msjē! — ierunājās invalids, gribēdams kaut Ko iebilst, tomēr neiebilda un ātrāk veda mūs pie kāda c ila kapa pieminekļa.

Ci-gīt Lannes  maršals lanns, — viņš atkal !(»dziedājās, — viens no lielākajiem varoņiem, kādi bijuši Francijā, kas tik bagātīgi apveltīta ar varoņiem. Tas bija no tikai dižens maršals, visprasmīgākais karavadonis, neskaitot lielo ķeizaru, bet baudīja arī visaugstāko labvēlību. Viņš bija . ..

— Nu jā, viņš bija Napoleona draugs, — es sacīju, vēlēdamies saīsināt runu.

— Msjē! Atļaujiet runāt man, — invalīds pārtrauca it kā mazliet aizvainotā balsī.

— Runājiet, runājiet, es klausos.

— Bet viņš baudīja vēl visaugstāko labvēlību. Viņš bija lielā ķeizara draugs. Nevienam citam no visiem viņa maršaliem nebija tā laime kļūt par dižā gara draugu. Vienīgi maršals Lanns izpelnījās šo augsto godu. Kad viņš mira kaujas laukā par savu tēviju . . .

— Nu jā, šāviņš viņam norāva abas kājas.

— Msjē, msjē! atļaujiet taču runāt man pašam, — invalīds iesaucās gandrīz žēlā balsī. — Jūs jau varbūt to visu zināt… Tomēr atļaujiet arī man izstāstīt!

Ērmotajam večukam briesmīgi gribējās pašam izstāstīt, kaut arī mēs visu to būtu jau iepriekš zinājuši.

— Kad viņš mira, — invalīds atkal turpināja, — kaujas laukā par savu tēviju, tad ķeizars, līdz sirds dziļumiem satriekts, apraudādams lielo zaudējumu …

— Pienāca pie viņa atvadīties, — it kā mani kāds būtu dīdījis atkal pārtraukt viņu, un es tūdaļ sajutu, ka esmu rīkojies slikti; man pat kļuva kauns.

— Msjē, msjē, — sacīja vecais vīrs, ar žēlabainu pārmetumu skatīdamies man acīs un šūpodams sirmo galvu,

— msjē! es zinu, esmu pārliecināts, ka jūs to visu zināt varbūt labāk par mani. Bet jūs taču pats mani aicinājāt, lai es jums rādu: tāpēc atļaujiet man runāt pašam. Nu jau nav vairs daudz atlicis …

— Tad ķeizars, satriekts līdz sirds dziļumiem, apraudādams (ak vai, viss veltīgi) lielo zaudējumu, kas piemeklējis viņa armiju un visu Franciju, piegāja pie maršala nāves gultas un ar pēdējiem atvadu vārdiem mazināja gandrīz viņa acu priekšā mirušā karavadoņa smagās ciešanas. C' est fini, monsieur

— viņš piebilda, pārmetoši paskatīdamies uz mani, un gāja tālāk.

— Bet te arī ir kapu pieminekļi; nu, tie ir… quelques sйnateurs2, — viņš vienaldzīgi piebilda un nevērīgi pamāja ar galvu vēl uz dažiem kapu pieminekļiem, kas atradās netālu. Visa viņa daiļrunība bija izsīkusi, veltot to Voltēram, 2anam Žakam un maršalam Lannam. Tas jau bija tiešs, tā sakot, tautisks daiļrunības tieksmes piemērs. Vai tiešām visas tās oratoru runas nacionālajā sapulcē, konventā un klubos, kur tauta gandrīz tieši piedalījās un tika pāraudzināta, bija atstājušas viņā tikai vienas pēdas — daiļrunības tieksmi pašas daiļrunības dēļ?

VIII nodala Bribri un mabiša

Bet ko tad epūzas? Epūzas dzīvo zaļas dienas, kā jau teikts. Starp citu, jūs jautāsiet, kāpēc es rakstu epūzas, nevis sievas. Tāpēc, lai būtu ievērots augstais stils. Sākdams runāt augstā stilā, buržuā vienmēr saka mon epou- se3. un, kaut arī citos sabiedrības slāņos runā vienkārši, tāpat kā visur: ma iemme — mana sieva, — labāk tomēr, sekot nacionālajam vairākuma garam un izteikties augstā stilā. Tas ir raksturīgāk. Turklāt ir arī citi apzīmējumi. Kad buržuā ir aizkustināts vai grib piekrāpt sievu, viņš vienmēr sauc to: ma biche 4. un otrādi, mīloša sieva gracioza rotaļīguma lēkmē sauc savu mīļo buržuā par bribri 5, ar ko buržuā savukārt ir ļoti apmierināts. Bribri un mabiša pastāvīgi gūst panākumus un tagad vairāk nekā jebkad. Tā jau nu norunāts (un gandrīz bez kādas runāšanas), ka mabišai un bribri mūsu raižu pilnajos laikos jābūt tikuma, saticības un sabiedrības locekļu burvīgo attiecību paraugam, par spīti aplamo vazaņķu komunistu zemiskajai muldēšanai, bez tam bribri ar katru gadu kļūst arvien piekāpīgāks laulības dzīves jautājumos. Viņš noprot: runā, kā gribi, iekārtojies, kā gribi, mabišu nevar aturēt no vilinājuma būt parīzietei, kas radīta mīļākajam, tāpat kā vīram gandrīz neiespējami iztikt bez frizūras, un viņš klusē, protams, kamēr viņam vēl maz iekrāts naudas un nav vēl iegūts daudz mantu. Bet, kad panākts kā viens, tā otrs, bribri vispār kļūst prasīgāks, tāpēc ka sāk sevi briesmīgi cienīt. Tad jau nu arī uz Gustavu viņš sāk raudzīties citādi, sevišķi ja tas turklāt vēl ir plikata un tam nav daudz mantu. Vispār parīzietis, kuram ir maķenīt naudiņas, vēlēdamies precēties, arī līgavu izrauga tādu, kurai ir naudiņa. Vēl vairāk: abi jau iepriekš rēķina un saskaita, un, ja izrādās, ka franki un mantas kā vienai, tā otrai pusei ir vienādi, tad arī savienojas. Tas tā notiek arī visur citur, bet šeit likums par kabatas satura vienlīdzību kļuvis jau par īpašu paražu. Ja, piemēram, līgavai ir kaut vai par grasi vairāk naudas, tad viņu jau nu neatdos tādam preciniekam, kuram naudas mazāk, bet meklēs labāku bribri. Bez tam laulības aiz mīlestības kļūst arvien vairāk neiespējamas un tiek uzskatītas gandrīz par nepieklājīgām. Šī prātīgā paraža — katrā ziņā ievērot kabatu satura vienlīdzību un laulāt kapitālus — tiek pārkāpta visai reti un, manuprāt, daudz retāk nekā visur citur. Sievas naudiņu buržuā ļoti veikli iegūst savā īpašumā. Tāpēc tad arī viņš daudzos gadījumos ir ar mieru skatīties caur pirkstiem uz savas mabišas dēkām un neievērot dažu labu nelādzīgu apstākli, jo tad, tas ir, šķiroties, var pacelties nepatīkamais jautājums par pūru. Turklāt, ja arī mabiša dažreiz sāk tik švītīgi ģērbties, ka tas neatbilst viņas materiālajam stāvoklim, tad bribri, kaut arī viņš būtu visu pamanījis, tomēr samierināsies: sieva no viņa prasīs mazāk naudas tērpiem. Mabiša tad kļūst daudz piekāpīgāka. Pēdīgi, tā kā laulības lielākoties ir kapitālu laulības un par savstarpējām simpātijām rūpējas visai maz, arī bribri nav nekas pretī pašaut kaut kur sāņus no savas mabišas. Un tāpēc vislabākais ir netraucēt vienam otru. Arī saticība ģimenē lielāka un mīļo vārdiņu — bribri un mabiša — mīlīgā lalināšana starp laulātajiem draugiem dzirdama arvien biežāk un biežāk. Un visbeidzot, lai izteiktu visu, bribri taču paguvis arī šim gadījumam sevi apbrīnojami labi nodrošināt. Policijas komisārs ik brīdi ir viņa rīcībā. Tā tas nu ir saskaņā ar likumiem, kurus viņš pats sev izdevis. Sliktākajā gadījumā, pārsteidzis mīlniekus en flagrant dйlit viņš taču abus var nogalināt un par šādu rīcību ne ar ko neatbild. Mabiša to zina un pati viņu uzslavē. Ar ilgo aizbildnību mabiša novesta tik tālu, ka nekurn un nesapņo, kā dažā labā smieklīgā barbaru zemē, piemēram, par mācīšanos universitātēs un sēdēšanu klubos un deputātu sapulcēs. Viņa labāk grib palikt pašreizējā gaisīgajā, tā sakot, kanārijputniņa stāvoklī. Viņu ieģērbj greznos tērpos, viņu gantē, viņu ved uz sarīkojumiem, viņa dejo, viņa ēd konfektes, ārēji viņu uzskata par valdnieci, un vīrietis ārēji viņas priekšā ir pīslis. Šis attiecību veids ir apbrīnojami labi un pieklājīgi izstrādāts. Vārdu sakot, bruņnieciskās attiecības ievērotas, un kas gan vairāk vajadzīgs? Gustavu viņai taču neatņems. Kaut kādu tur labdarīgu, cildenu mērķu dzīvē utt., utt. viņai arī nevajag: būtībā viņa ir tāda pati kapi-tāliste un sīkmane kā laulātais draugs. Kad paiet kanārijputniņa gadi, tas ir, kad beidzot nekādi nevar vairs sevi mānīt un uzskatīt par kanārijputniņu, kad iespēja dabūt jaunu Gustavu kļūst jau par acīm redzamu aplamību, pat ja viņai būtu visnevaldāmākā un patmīlīgākā fantāzija, tad mabiša pēkšņi ātri un nejauki pārvēršas. Kur palikusi koķetērija, greznie tērpi, rotaļīgums! Viņa lielākoties kļūst ļoti nikna, pārvēršas par negantu namamāti. Staigā pa baznīcām, kopā ar vīru krāj naudu, un pēkšņi viņā viscaur jaušams zināms cinisms: piepeši viņu pārņem tāds kā nogurums, piktums, izpaužas rupji instinkti, rodas dzīves bezmērķības apziņa, runas veids kļūst cinisks. Dažas no viņām pārvēršas pat par nevīžām. Protams, ne viscaur ir tā; protams, ir arī citas — gaišākas parādības. Protams, visur ir tādas pašas sociālas attiecības, bet… te tas viss vairāk izriet no pašas dzīves pamatiem, te tas ir oriģinālāks, savdabīgāks, pilnīgāks, te viss ir nacionālāks. Te ir tās buržuāziskās sabiedrības formas avots un iedīglis, kas tagad valda visā pasaulē kā lielas nācijas mūžīgs atdarinājums.

Jā, ārēji mabiša ir valdniece. Grūti pat iedomāties, ar cik izsmalcinātu » pieklājību, ar cik uzbāzīgu uzmanību pret viņu izturas visur sabiedrībā un uz ielas. Subditālība apbrīnojama; reizēm tā izvēršas tādā maņilovismā, ka dažs labs godīgs cilvēks to neizturētu. Acīm redzami blēdīgais patiesības viltojums apvainotu viņu līdz sirds dziļumiem Bet mabiša pati ir liela blēde, un … viņai to tik vaiaa  Savu jau viņa vienmēr panāks un vienmēr par labāku atzīs izdarīt kādu blēdību nekā godīgi iet taisnu i, pēc viņas domām, ir drošāk un arī spēles vairāk.

bet spēle, intriga — tas taču mabišai ir viss; tas taču ir pats galvenais. Toties kā viņas ģērbjas, kā iet pa ielu! Mabisa ir manierīga, mākslota, viscaur nedabiska, bet tiešil tas arī valdzina, sevišķi blazētos un pa daļai samainītos cilvēkus, kuri zaudējuši īsta, neviltota skaistuma Izjūtu. Mabiša ir ļoti vāji attīstīta; viņai putna prātiņš Un sirsniņa, toties viņa ir gracioza, toties viņa zina bezgala daudz tādu triku un ērmīgu noslēpumu, ka jūs pakļaujaties un sekojat viņai kā pikantam jaunumam. Viņa pat reti kad ir arī skaista. Sejā pat kaut kas ļauns. Bet tas nekas: šī seja ir kustīga, rotaļīga, un tai piemīt noslēpums imitēt jūtas, īstu dabu. Jums varbūt pat nepatīk pie viņas tieši tas, ka viņa ar šo imitāciju panāk līdzību ar dabu, bet pats šis process, ka ar imitācijas palīdzību var tik daudz panākt, jūs apbur, apbur māksla. Parīzietim lielākoties vienalga, vai īsta mīlestība vai laba mīlestības imitācija. Imitācija varbūt patīk pat vairāk. Parīzē arvien vairāk izplatās tāds kā austrumnieku uzskats par sievieti. Kamēlija arvien vairāk nāk modē. «Ņem naudu un krietni piekrāp, tas ir, imitē mīlestību,» — to tagad prasa no kamēlijas. Daudz vairāk neprasa arī no epūzas, vismaz apmierinās arī ar to, un tāpēc Gustavs klusējot un iecietīgi tiek atļauts. Turklāt buržuā zina, ka mabiša vecumdienās viscaur ievēros viņa intereses un ļoti cītīgi palīdzēs viņam krāt naudu. Pat arī jaunībā viņa ļoti cītīgi palīdz. Dažreiz viņa vada visu tirdzniecību, ievilina pircējus, vārdu sakot, ir labā roka, vecākais komijs. Kā lai tur nepiedod kaut kādu Gustavu. Uz ielas sieviete ir neaizskarama. Neviens viņu neapvainos, visi viņas priekšā pašķiras, pavisam citādi nekā pie mums, kur daudzmaz pajauna sieviete nevar ne divus soļus paiet pa ielu tā, lai kāds kareivīgs vai netikls tips neielūkotos viņai zem cepurītes un nepiedāvātu iepazīšanos.

Lai gan mabišai varbūt ir Gustavs, tomēr ikdienišķā, ceremoniālā bribri un mabišas attiecību forma ir diezgan mīlīga un bieži vien pat naiva. Vispār ārzemnieki — tas man dūrās acīs — gandrīz visi ir nesalīdzināmi naivāki par krieviem. Grūti izskaidrot to sīkāk; vajag ievērot pašam. Le russe est sceptique et moqueur 1 — francūži saka par mums, un tā tas ir. Mēs esam vairāk ciniķi, mazāk turam dārgu to, kas pašiem ir, pat nemīlam to, vismaz necienām to augstāk par visu, nesaprazdami, kāda tam nozīme. Mēs pievēršamies vispārcilvēciskām — Eiropas interesēm, paši nepiederēdami ne pie kādas nācijas, un tāpēc, gluži dabiski, izturamies pret visu vienaldzīgāk, it kā pienākumu pildīdami, katrā ziņā nevērīgi. Es gan esmu novirzījies no temata. Bribri lāgiem ir ārkārtīgi naivs. Pastaigādamies, piemēram, ap strūklaciņām, viņš ņemsies skaidrot savai mabišai, kāpēc strūklakas šļācas uz augšu, izskaidro viņai dabas likumus, pauž savu nacionālo lepnumu par Buloņas meža skaistumu, par Versaļas les grandes eaux2, to ilumināciju, zaigošanu, par ķeizara Napoleona panākumiem un gloire militaire, priecājas par viņas ziņkārību un prieku un ir ļoti apmierināts ar to. Arī pati blēdīgākā mabiša diezgan maigi izturas pret laulāto draugu, tas ir, ne jau ar kaut kādu imitāciju, bet nesavtīgi maigi, lai kāda būtu laulātā drauga frizūra. Protams, es nepretendēju kā Lesāža velns nocelt no mājām jumtus. Es stāstu tikai to, kas man dūries acīs, kas man licies. Mon mari n'a pas encore vu la mer 3 — daža laba mabiša saka jums, un viņas balsī dzirdama sirsnīga, naiva līdzjūtība. Tas nozīmē, ka vīrs vēl nav braucis uz Brestu vai Buloņu paskatīties uz jūru. Jāzina, ka buržuā piemīt dažas ļoti naivas un ļoti nopietnas vajadzības, kas pārvērtušās par vispārēju buržuāzisku paražu. Piemēram, buržuā bez vajadzības iekrāt naudu un bez vajadzības daiļi runāt ir vēl divas vajadzības, divas stingri pamatotas vajadzības, kuras vispārējā paraža padarījusi svētas un pret kurām viņa attieksme ir ārkārtīgi nopietna, gandrīz vai patētiska. Pirmā vajadzība ir voir la mer — redzēt jūru. Parīzietis dažreiz nodzīvo un tirgojas Parīzē visu mūžu un neredz jūru. Kam viņam jāredz jūra? Viņš arī pats to nezina, bet vēlas no visas sirds, sentimentāli, atliek braucienu no gada uz gadu, tāpēc ka parasti aizkavē darīšanas, ilgojas, un sieva sirsnīgi ilgojas viņam līdzi. Vispār te ir pat daudz jūtu elementu, un es to cienu. Beidzot viņam izdodas atrast laiku un līdzekļus; viņš

pliķis un zobgalis (Iranču val.).

(Iranču vai.).

Mmn*. ' iim * imv redzиji* jūru (Iranču vai).

posas un uz dažām dienām brauc, lai «redzētu jūru». A griezies viņš lepni un ar sajūsmu stāsta par saviem iespaidiem sievai, radiem, draugiem un visu mūžu kavē-jas saldās atmiņās par to, ka viņš redzējis jūru. Cita pamatota un tikpat liela vajadzība buržuā, sevišķi Parīzes buržuā, ir se rouler dans l'herbe . jāzina, ka parīzietis, izbraucis ārpus pilsētas, ļoti labprāt mēdz vāļāties zālē un pat uzskata to par pienākumu, vāļājas ar pašcieņu, l'izdams, ka pie tam viņš savienojas avec la nature , un viņam sevišķi patīk, ja tai laikā kāds uz viņu skatās. Vispār parīzietis ārpus pilsētas par neatliekamu pienākumu uzskata tūliņ kļūt atraisītākam, nebēdīgākam, pat brašākam, vārdu sakot, būt dabiskākam, tuvākam la nature. L'homme de la nature et de la vйritй! vai tik ne no 2ana Zaka laikiem buržuā radusies šī kāpinātā cieņa pret la nature? tomēr abas šīs vajadzības: voir la mer un se rouler dans l'herbe — parīzietis atļaujas apmierināt lielākoties tikai tad, kad ir jau iekrājis mantu, vārdu sakot, kad pats sāk sevi cienīt, lepoties ar sevi un uzskatīt sevi par cilvēku. Se rouler dans l'herbe mēdz būt pat divkārt, desmitkārt tīkamāk, kad tas notiek uz paša zemes, kas pirkta ar darbā nopelnīto naudu. Vispār buržuā, aizgājis atpūtā, mēdz kaut kur nopirkt zemi un gādāt par to, lai viņam būtu sava māja un dārzs, savs žogs, savas vistas, sava govs… Un, kaut arī tas viss būtu pašos mikroskopiskākos apmēros, vienalga — buržuā ir gluži bērnišķīgi, gluži aizkustinoši sajūsmināts. Mon arbre, mon mur[4] — viņš ik brīdi atkārto sev un visiem, kurus ielūdzis pie sevis, un pēc tam nebeidz to atkārtot sev visu mūžu. Šeit tad arī vistīkamāk ir se rouler dans l’herbe. lai izpildītu šo pienākumu, viņš katrā ziņā ierīko sev pļaviņu mājas priekšā. Man stāstīja, ka kādam buržuā neparko nav augusi zāle pļaviņai paredzētajā vietā. Viņš audzējis, laistījis, klājis virsū no citurienes atnestas mauriņa velēnas, — smiltīs nekas nav ieaudzies un nav padevies. Tāda nu bija gadījusies tā vieta mājas priekšā. Tad viņš esot nopircis sev mākslīgu mauriņu; speciāli braucis pēc tā uz Parīzi, pasūtījis tur zālājiņa apli vienu asi diametrā un katru pēcpusdienu izklājis šo paklājiņu ar garo zāli, lai kaut apmānītu sevi, apmierinātu savu pamatoto vajadzību un pavāļātos zālē. No buržuā, kuru pārņēmusi pirmā sajūsma par likumīgi iegūto īpašumu, to varbūt var arī sagaidīt, tā ka morālā ziņā te nav nekā neticama.

Bet pāris vārdu par Gustavu. Gustavs, protams, ir tas pats, kas buržuā, tas ir, komijs, tirgotājs, ierēdnis, homme de lettres, virsnieks. gustavs ir neprecējies, taču tāds pats bribri. Tomēr tas nav galvenais, galvenais ir tas, kā Gustavs tagad maskējas, kādu lomu tēlo, par ko tagad izliekas, ar kādām spalvām tagad pušķojas. Gustava ideāls mainās atbilstoši laikmetam, un teātrī Gustavs vienmēr tiek atveidots tāds, kāds viņš plivinās sabiedrībā. Buržuā sevišķi patīk vodeviļas, bet vēl vairāk melodrāma. Vienkāršā un jautrā vodeviļa ir vienīgais mākslas veids, kurš gandrīz nav pārstādāms nekādā citā augsnē, bet var pastāvēt tikai savā rašanās vietā — Parīzē; vodeviļa, kaut arī valdzina buržuā, taču neapmierina viņu pilnīgi. Buržuā tomēr uzskata to par niekošanos. Viņam vajag cildenuma, vajag neizskaidrojama cēluma, vajag sentimentalitātes, bet tas viss ir melodrāmā. Bez melodrāmas parīzietis nevar dzīvot. Melodrāma nemirs, kamēr dzīvs būs buržuā. Interesanti, ka pati vodeviļa tagad pārveidojas. Kaut arī tā joprojām ir jautra un ļoti komiska, taču tai jau sāk stipri jaukties klāt cits elements — morāle. Buržuā gaužām patīk katrā izdevīgā gadījumā lasīt sev un savai mabišai pamācības, un viņš to tagad uzskata par savu svētāko un svarīgāko pienākumu. Turklāt buržuā tagad valda neierobežoti, viņam ir vara; bet vodeviļu un melodrāmu sacerētāji vienmēr ir sulaiņi un vienmēr glaimo varai. Tāpēc tad arī buržuā tagad triumfē pat tad, kad ir attēlots smieklīgs, un beigās viņam vienmēr ziņo, ka viss kārtībā. Jādomā, ka šādi ziņojumi tiešām nomierina buržuā. Katram mazdūšīgam cilvēkam, kas nav gluži pārliecināts par saviem panākumiem, rodas mokpilna vajadzība pārliecināt, uzmundrināt, nomierināt sevi. Viņš pat sāk ticēt labām zīmēm. Tieši tā ir arī šajā gadījumā. Bet melodrāmā tiek rādītas cildenas īpašības un dotas cildenas pamācības. Te vairs nav nekāda humora; te jau patētiski triumfē tas, ko bribri uzskata par mīļu un tīkamu. Visvairāk viņam patīk politisks miers un tiesība krāt naudu, lai Iekārtotu sev mierīgāku ģimenes ligzdiņu. Šādā garā IflKttd tiek rakstītas arī melodrāmas. Šādā pašā garā tagad tiek attēlots arī Gustavs. Pēc Gustava vienmēr var pārbaudīt visu to, ko bribri pašreiz uzskata par neizskaidrojama cēluma ideālu. Agrāk, jau sen, Gustavs I»1 bija tāds kā dzejnieks, mākslinieks, neatzīts ģēnijs, vajājumu un netaisnību notrenkāts un nomocīts. Viņš cīnījās slavējami, un beigās vienmēr bija tā, ka vikontese, kas slepus viņu mīl un tādēļ cieš, bet pret kuru viņš ir nicinoši vienaldzīgs, savienoja viņu ar savu audžumeitu Sesilu, kurai nebija ne graša, bet kurai pēkšņi radās lērums naudas. Gustavs parasti dumpojās un atteicās no naudas. Bet tad izstādē viņa glezna guva panākumus. Viņa dzīvoklī tūliņ ielaužas trīs komiski milordi un piedāvā viņam pa simttūkstoš frankiem par nākošo gleznu. Gustavs nicinoši smejas par viņiem un rūgtā izmisumā paziņo, ka visi cilvēki esot viņa otas necienīgi nelieši, ka viņš nenesīšot mākslu, svēto mākslu profanēšanai pie pigmejiem, kas līdz šim nav vēl pamanījuši, cik dižens viņš ir. Bet iedrāžas vikontese un paziņo, ka Sesila mirstot nost aiz mīlestības uz viņu un ka tādēļ vajagot gleznot. Tikai tagad Gustavs saprot, ka vikontese, viņa agrākā ienaidniece, kuras dēļ neviens no viņa darbiem līdz šim nav ticis izstādīts, slepus viņu mīl, ka tā viņam atriebusies aiz greizsirdības. Protams, Gustavs, vēlreiz nolamājis trīs milordus, ņem no tiem naudu, tie paliek ar to visai apmierināti, pēc tam Gustavs steidzas pie Sesilas, ir ar mieru pieņemt viņas miljonu, piedod vikontesei, kura aizbrauc uz savu muižu, un, savienojies ar Sesilu likumīgā laulībā, sāk laist pasaulē bērnus, iegādājas flaneļa vesti, bonnet de coton 1 un vakaros ar mabišu pastaigājas pie mīlīgajām strūklaciņām, kas ar saviem klusajiem šļakstiem, protams, atgādina viņam, cik pastāvīga, stabila un netraucēta ir viņa šīspasaules laime.

Dažreiz gadās, ka Gustavs nav vis komijs, bet vajāts, nomākts bārenis, kura sirds pilna gluži neizskaidrojama cēluma. Pēkšņi izrādās, ka viņš nemaz nav bārenis, bet Rotšilda likumīgais dēls. Rodas miljoni. Bet Gustavs lepni un nicīgi noraida miljonus. Kāpēc? Tā nu tas vajadzīgs daiļrunības dēļ. Bet tad iedrāžas Boprē kundze, baņķiera sieva, kura Gustavā iemīlējusies un pie kuras vīra Gustavs strādā. Baņķiera sieva paziņo, ka Sesila tūliņ miršot nost aiz mīlestības uz viņu un lai viņš ejot to glābt. Gustavs noprot, ka Boprē kundze viņā iemīlējusies, pievāc miljonus un, nolamājis visus pēdīgiem vārdiem par to, ka cilvēku dzimumā neiemīt tāds pats neizskaidrojams cēlums kā viņā, aiziet pie Sesilas un savienojas ar viņu. Baņķiera sieva brauc uz savu muižu. Boprē triumfē, jo sieva, kas atradusies bezdibeņa malā, joprojām paliek tīra un tikla, bet Gustavs laiž pasaulē bērnus un pa vakariem iet pastaigāties pie mīlīgajām strūklaciņām, kas ar saviem šļakstiem atgādina viņam utt., utt.

Tagad neizskaidrojamais cēlums visbiežāk tiek attēlots kā īpašība, kas piemīt kara virsniekam vai kara inženierim, vai kaut kam tamlīdzīgam, bet visbiežāk karavīram un katrā ziņā ar Goda leģiona lentīti, kas «pirkta paša asinīm». Starp citu, šī lentīte ir šausmīga. Lentītes nēsātājs tik aplam dižojas ar to, ka ar viņu gandrīz nav iespējams būt kopā, ar viņu nav iespējams ne braukt vagonā, ne sēdēt teātrī, ne sastapties restorānā. Viņš gandrīz vai spļauj jums virsū, viņš lielās jūsu priekšā nekaunīgi, viņš elš un pūš aiz lielības, tā ka jums beidzot kļūst nelabi, jums izplūst žults un jūs esat spiests sūtīt pēc ārsta. Bet frančiem tas ļoti patīk. Raksturīgi vēl, ka teātrī tagad sevišķi liela uzmanība tiek pievērsta ari msjē Boprē, vismaz daudz lielāka nekā agrāk. Boprē, protams, ir sakrājis daudz naudas un iegādājies ļoti daudz mantu. Viņš ir taisns, vienkāršs, mazliet smieklīgs ar saviem buržuāziskajiem paradumiem un ar to, ka ir vīrs; bet viņš ir labs, godīgs, augstsirdīgs un neizskaidrojami cēls tanī cēlienā, kur viņam jācieš no aizdomām, ka ma-biša viņam ir neuzticīga. Un tomēr viņš augstsirdīgi nolemj viņai piedot. Izrādās, protams, ka viņa ir tīra kā dūjiņa, ka viņa tikai padraiskojusies, aizraudamās ar Gustavu, un ka bribri, kas viņu pilnīgi satriec ar savu augstsirdību, viņai dārgāks par visu. Sesila, protams, joprojām ir bez graša, bet tikai pirmajā cēlienā; turpretī vēlāk viņai rodas miljons. Gustavs ir lepns un nicīgi cēls kā vienmēr, tikai lielības vairāk, tāpēc ka viņam ir karavīra dūša. Tam par visu dārgāks ar asinīm pirktais krusts un пepce de mon pиre l. par šo sava tēva zobenu viņš runā katru mīlu brīdi, runā nevietā, visur; jūs pat nesaprotat viņa runu saturu. Viņš lamājas, spļaudās, taču visi vipu sveicina, bet skatītāji raud un aplaudē (raud vārda tiešā nozīmē). Protams, viņam nav ne graša, tas ir sine iua non1. boprē kundze, protams, viņā iemīlējusies, Šefi la arī, bet viņš nenojauš Sesilas mīlestību. Visus piecus cēlienus Sesila sten aiz mīlestības. Beidzot krīt sniegs vai kaut kas tamlīdzīgs. Sesila grib lēkt ārā pa logu. Bet zem lodziņa atskan divi šāvieni, visi saskrien kopā. Gus-l.ivs bāls, ar pārsietu roku lēnām uznāk uz skatuves. Ar asinīm pirktā lentīte mirdz pie viņa svārkiem. Sesilas apmelotājs un pavedējs ir sodīts. Gustavs beidzot aizmirst, ka Sesila viņu mīl un ka tie ir tikai Boprē kundzes pigori. Bet Boprē kundze ir bāla, nobijusies, un Gustavs noprot, ka tā viņu mīl. Bet atskan atkal šāviens. Tas ir Boprē, kas aiz izmisuma dara pašnāvību. Boprē kundze iekliedzas, metas pie durvīm, bet parādās pats Boprē un nes nošautu lapsu vai kaut ko tamlīdzīgu. Mācība ir dota; mabiša to nekad neaizmirsīs. Viņa piekļaujas bribri, kurš visu piedod. Bet pēkšņi Sesilai gadās miljons, un Gustavs atkal dumpojas. Viņš negrib precēties, Gustavs klīrējas. Gustavs lamājas pēdīgiem vārdiem. Katrā ziņā vajadzīgs, lai Gustavs lamātos pēdīgiem vārdiem un uzspļautu miljoniem, citādi buržuā viņam nepiedos; ar neizskaidrojamu cēlumu vien nepietiks. Lūdzu, nedomājiet, ka buržuā runā pats sev pretim. Varat neraizēties: miljons nepaies secen laimīgajam pārim; tas ir nenovēršams un beigās vienmēr tiek piešķirts kā balva par tikumu. Buržuā paliks uzticīgs pats sev. Pēdīgi Gustavs ņem Sesilas miljonu, un pēc tam sākas nenovēršamās strūklaciņas, vatētas naktsmices, strūklu čalas un tamlīdzīgi, un tamlīdzīgi. Tā nu iznāk daudz sentimentalitātes un vesels lēvenis neizskaidrojama cēluma, un Boprē, kas triumfē un nomācis visus ar saviem ģimenes cilvēka tikumiem, un galvenais, galvenais — miljons kā fātums, kā dabas likums, kam gods, slava un dziļa cieņa utt., utt. Bribri un mabiša iziet no teātra pilnīgi apmierināti, nomierināti un iepriecināti. Gustavs viņus pavada un, palīdzēdams cita mabišai iekāpt fiakrā, slepus skūpsta viņai rociņu .. . Viss risinās, kā pienākas.

ZIEMAS PIEZĪMES PAR VASARAS IESPAIDIEM

Pirmoreiz iespiestas ar virsrakstu «Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem. Feļetons par visu vasaru» žurnālā «Время» 1863. g., februārī I—IV nodaļa, martā V—VIII nodaļa.

«Ziemas piezīmēs» Dostojevskis aprakstījis savus iespaidus par pirmo braucienu uz ārzemēm 1862. gada jūnijā—septembrī, kad viņš apmeklēja Vāciju, Franciju, Itāliju, Šveici un Angliju.

Lielu interesi izraisa «Ziemas piezīmēs» satīriski attēlotā franču buržuāzijas sadzīve, tikumi un ideju pasaule imperatora Napoleona III laikā. Kā piecdesmito un sešdesmito gadu franču buržuāzijas idejiskā marasma uzskatāmu izpausmi Dostojevskis ironiskā parodijā attēlo tā laika franču buržuāziskās drāmas tipiskākās iezīmes. Šī drāma pilnīgi atklāti un nekautrīgi slavināja naudas un mantas krāšanu un buržuāzisko liekulību. Kā noskaidrojuši pētnieki, Dostojevskis paturējis prātā vispirms tā laika populāros franču dramaturgus — Ponsāru, Ožjē, Sardū. Dostojevska parodijā manāma līdzība ar Ožjē komēdiju «Notārs Ge-rēns», kuras varonis, virsnieks ar Goda leģiona ordeni, mīlējis Sesilu, bet atteicies viņu precēt tādēļ, ka viņa ir bagāta. Beigu beigās viss izkārtojas laimīgi visiem, tāpat kā Dostojevska parodijā.

59. lpp. … kā vecāki pirms gulētiešanas lasa Redkliias romānus. — A. Redklila (1764—1823) — populāru «noslēpumu un šausmu romānu» autore. Kā Dostojevskis atceras Polonskim rakstītajā 1861. gada 21. jūlija vēstulē, ar Redklifas daiļradi viņš iepazinies jau agrā bērnībā. «Cik reižu esmu no pašas bērnības sapņojis par Itālijas apmeklēšanu. Jau kopš Redklifas romāniem, kurus es lasīju astoņu gadu vecumā, dažādi Alfonsi, Katarīnas un Lučias iespiedušies man atmiņā. Bet doni Pedro un donnas Klāras man vēl tagad neiziet no prāta.» («Письма», т. 1, c. 302.)

… «svēto brīnumu zeme» … — a. s. Homjakova izteiciens viņa dzejolī «Sapnis» (1834).

Ak, skumji, skumji man! Klāj bieza migla Jau tālos Rietumus, šo svēto brīnumu zemi…

60. lpp. Pat liepas man nepatika … — runa ir par vienu no Berlīnes galvenajām ielām «Zem liepām» (Unter den Linden), kas apstādīta ar divām rindām liepu.

… bet kas gan berllnietim ir dārgāks par viņa konstitūciju? —

1862. gadā Prūsijas valdība, pārkāpdama konstitūciju, izdabūja cauri militāro budžetu parlamenta augšnamā. Progresistu partijas deputāti, kuriem vairākums bija apakšnamā, enerģisku pretrīcību neizrādīja, bet aprobežojās tikai ar vārdos izteiktu protestu. Vācu parlamentāriešu gļēvulīgā rīcība, acīm redzot, ierosinājusi Dostojevska ironisko piezīmi par berlīniešu pieķeršanos savai konstitūcijai.

… Kaulbaha freskas — freskas, ko ar vēsturisku un alegorisku saturu Jaunā muzeja (Berlīnē) ēkā 1845—1865. gadā radījis pazīstamais vācu mākslinieks Vilhelms Kaulbahs (1805—1874).

61. lpp. …mīlestības dziesminieks Vsevolods Krestovskis. — sešdesmito gadu sākumā dzejnieks un rakstnieks V. V. Krestovskis (1840— 1895) bija pazīstams kā mīlestības dzejoļu, bieži vien klaji erotisku dzejoļu autors.

… kad studēju arhitektūru … — kara inženieru skolā, ko Dostojevskis pabeidza 1843. gadā.

… gluži tāpat kā Karamzins … — Karamzins tā apraksta savus iespaidus pēc Reinas ūdenskrituma otrreizējā apmeklējuma: «Es izjutu baudu — un biju gatavs, ceļos nometies, atvainoties Reinas priekšā par to, ka vakar par tās ūdenskritumu runāju ar tādu necieņu.»

(«Письма русского путешественника», т. 1, ч. 2, письмо от 14 августа.)

… Žans Marija Farina (džovanni Marija Farīna) (1686—1766) —

itāliešu parfimērijas firmas dibinātājs Ķelnē.

62. lpp. … jaunais Ķelnes tilts — tilts pār Reinu Ķelnē, celts 1860. gadā.

63. lpp. …Reinharda ceļvedī… — heinrihs Reinhards (1751— 1828), vācu rakstnieks, sarakstījis ceļvedi pa Vāciju, kas 1861. gadā

iznāca 19. izdevumā.

… Balmabils — izpriecu vieta parīzē.

Pentonvila — iela londonā.

64. lpp. «Prāta francūzim nav, un, la arī būtu, viņš to uzskatītu par savu vislielāko nelaimi » — neprecīzs citāts no d. i. Fonvizina vēstules Paņinam 1778. gada 18. septembrī.

… Beļinskis širu ziņā bija slepens slavofils. — Šis dostojevska apgalvojums ir nepareizs. Patiesībā Beļinska attieksme pret slavofi-lismu visumā bija negatīva.

Toreiz modē bija Francija — četrdesmit sestajā gadā. — Domāta interese par franču utopisko sociālismu, šī interese bija raksturīga tā laika krievu progresīvajai domai.

… tika dievināti tādi vārdi kā Zorža Sanda, Prudons … — lorža Sanda (1804—1876) savos romānos bija utopiskā sociālisma talantīga propagandētā ja un jūtami ietekmēja jaunā Dostojevska daiļradi. Vēlāk, 1876. gadā, viņš rakstīja: «Manuprāt, es nekļūdīšos, teikdams, ka Zorža Sanda, vismaz spriežot pēc manām atmiņām, ilgu laiku ieņēma gandrīz pašu pirmo vietu veselā jauno rakstnieku plejādē, kas toreiz pēkšņi kļuva slaveni un tika daudzināti visā Eiropā.» (Полное собрание художественных произведений, т. И, с. 311.) Prudons Р. 2. (1809—1865) — franču sīkburžuāziskais sociālists. Četrdesmitajos gados bija populāra viņa grāmata «Kas ir privātīpašums?».

… cienīti tādi kā Luijs Blāns, Ledrī Rolēns … — Luiļs Blāns (1811—1882) — franču utopiskais sociālists, 1848. gada revolūcijas laika darbinieks. Ledrī Rolēns A. (1808—1874) — franču politisks darbinieks, vadīja republikānisko opozīciju četrdesmitajos gados.

…varbūt vienīgi Čaadajevs tik drosmīgi… izpauda savu sašutumu par daudz ko mūsu pašu mājās… — runa ir par p. j. Ča-adajeva «Filozofisko vēstuli», kas 1836. gadā tika iespiesta «Teleskopā».

65. lpp. Uz Šveici sagribējās bēgt … — vārsma no Ņekrasova dzejoļa «Mutes bajārs. Pēterburgas iedzīvotāja A. F. Belopjatkina piezīmes», kas pirmoreiz iespiests krājumā «Rakstiņi dzejā. Bez bildītēm» 1843. g.

67. lpp. … steidzās uz izstādi Londonā … — Vispasaules izstāde Londonā bija atklāta no 1862. gada 1. maija līdz 1. novembrim.

69. lpp. … izsakoties stārasta vārdiem kādā no Ščedrina guberņas aprakstiem … — «guberņas aprakstos» («Vladimirs Konstantiničs Buje-rakins») stārasts, sūdzēdamies par vācieti pārvaldnieku, saka: «Tas vācietis jau nu ir pārāk nikns; per visus bez izņēmuma un vairāk nekā. «Sēžamvieta,» viņš saka, «tāpēc vien jau tev ir, lai to pērtu…»» (H. Щедрин. Поли. собр. соч., т. 2, 1933, с. 308.)

70. lpp. … tolaik sarakstīja «Brigadieri» — 1769. gadā.

71. lpp. Uzgulst uz kalniem… — neprecīzi citēta G. P. Deržavina vārsma («Песня Екатерине II на победы графа Суворова-Рым-никского 1794 года».)

Deržavina rindas:

Uzkāpj uz kalniem — kalni krakšķ,

Uzgulst uz ūdeņiem — ūdeņi vārās.

«Мала vectēva piezīmes» — žurnālā «Современник» (1854, № 4) tika publicēti K. Prutkova «Izraksti no mana vectēva piezīmēm», kuros parodēts stils, kādā tika rakstīti ievadi vēsturiskajiem materiāliem, ko iespieda Pogodina reakcionārajā žurnālā «Москвитянин».

73. lpp. … «subditāls superllī» — nozdreva vārdi («Mirušās dvēseles», 4. nod.), kuriem Gogolis sniedz šādu paskaidrojumu: «Šie vārdi droši vien viņam nozīmē pilnības kalngalu.»

Ar pakausi pret grīdu dauzot — Čacka vārdi no A. S. Gri-bojedova komēdijas «Gudra cilvēka nelaime» (II cēliens, 2. skats).

… kā Dienvidu štatu ziemeļamerikānis ar bībeles tekstiem sāks aizstāvēt nēģeru tirdzniecības nepieciešamību. — Tolaik ASV notika karš starp Ziemeļiem un Dienvidiem. Ziemeļnieki cīnījās par nēģeru verdzības likvidēšanu, dienvidnieki savu kara darbību verdzības aizstāvēšanai attaisnoja ar bībeles tekstiem.

74. lpp. … Pie mums bija mūsu pulka … — brigadierienes vārdi no Fonvizina komēdijas «Brigadieris» (IV cēliens, 2. skats), kursīvu citātā lietojis Dostojevskis.

… kā kapteinis Kopeikins, «savā ziņā asinis lējis» — neprecīzs teksts no gogoļa «Mirušajām dvēselēm» (X nodaļa, «Stāsts par kapteini Kopeikinu»), ko Dostojevskis citējis pēc toreiz iespiestā cenzūras izkropļotā teksta.

75. lpp. Homunkuls — ķīmiskā ceļā radīts cilvēciņš; iespējai mākslīgi radīt cilvēku ticēja viduslaikos, kad vēl nebija izstrādāti ķīmijas zinātniskie pamati.

76. lpp. Ar cik mierīgu pašapmierinātību mēs sadevām pa ādu, piemēram, Turgeņevam … — runa ir par rakstu «mūsdienu Asmodejs» («Современник», 1861, № 3), kurā М. A. Antonovičs pārmeta Turgeņevam, ka tas apmelojot jauno paaudzi.

Pat sadevām viņam pa ādu arī par Kukšinu … — no turge-ņeva romāna «Tēvi un dēli».

«Vēl barbarisma atliekas». — runa ir par laikrakstā «Современное слово» ievietoto korespondenci «Vēl viens Zamoskvorečjes raksturojums» (1862. gada 14. novembri, № 134), kur bija rakstīts «par Maskavas tirgoņu paražu, kas atgādina tālos barbarisma laikus …».

78. lpp. Kas jūtām apvainotām patvērumu dos … — citāts no gribo-jedova «gudra cilvēka nelaimes» (IV cēliens, 14. skats).

79. lpp. … kļūt par Regulu — tas ir, kļūt par varoni. Reguls (iii gadsimtā pirms mūsu ēras) — Romas karavadonis, par kuru saglabājies nostāsts, ka viņš, atrazdamies gūstā, izturējies kā varonis un pēc nežēlīgas spīdzināšanas ticis nonāvēts.

… aizkavējies viņš maķenīt — un būtu devies uz Austrumiem, nevis uz Rietumiem — norādījums uz to, ka Čacki, tāpat kā dekabris-tus, varēja izsūtīt uz Sibīriju.

80. lpp. «Viņš pazīst Krievzemi, un Krievzeme pazīst viņu» —rf n. a. poļevoja vārdi no priekšvārda romānam «Zvērests pie Kristue кара» (I daļa, 1832, 9. lpp.). «Es… Krievzemi pazīstu, Krievzemi mīlu, un… Krievzeme pazīst un mīl mani.» Dostojevskis pirmoreiz citējis šos Poļevoja vārdus kādā Fomas Opiskina monologā stāstā «Stepanči* kovas ciems un tā iedzīvotāji» (1859); par šo Poļevoja frāzi viņam varēja atgādināt izdevumā «Библиографические записки» (1858) ievietotais M. N. Longinova raksts, kurā bija norādīts šī kādreiz populāra izteiciena pirmavots.

88. lpp. … bet drīz vien būs arī zem namiem … — pirmais apakšzemes dzelzceļš (metropolitēns) tika būvēts Londonā 1860.—1863. gadā.

… VaitčepeJa, ar puskailajiem, mežonīgajiem un izsalkušajiem iedzīvotājiem — kvartāls Londonas austrumu daļā, ko apdzīvo galvenokārt nabadzīgie ebreju iedzīvotāji.

… kristāla pils — no stikla un dzelzs konstrukcijām veidotā ēka Vispasaules rūpniecības izstādei, kas celta 1851. gadā Londonā, bet pēc tam pārvērsta par mākslas muzeju.

… izstāde ir pārsteidzoša. — 1862. gada Vispasaules izstāde demonstrēja ļoti lielu tehnisku progresu rūpniecībā, galvenokārt Anglijas rūpniecībā.

… «viens ganāmpulks». — runa ir par Jāņa evaņģēlija vārdiem: «… un būs viens ganāmpulks un viens gans.»

89. lpp. … mormonismam līdzīgā … — Mormoni — reliģiska sekta, kas radusies XIX gadsimta trīsdesmitajos gados Amerikā un izplatījusies arī starp Anglijas pilsētu nabadzīgajiem iedzīvotājiem. Mormoni sludināja «tūkstošgadu valsti», kurā nebūs nabadzības un apspiešanas. Žurnālā «Время» tika ievietots liels raksts «Mormonisms un Savienotās Valstis» (1861, № 10).

90. lpp. … «cik ilgi, kungs» — vārdi no Jāņa atklāsmes grāmatas: «Cik ilgi… valdītāj, tu neatriebsi mūsu asinis pie tiem, kas dzīvo virs zemes?»

91. lpp. Sejas gluži kā no kīpseikiem. — kīpseiks — albums ar zīmējumiem, kas parasti attēlo ideāli skaistas sieviešu galviņas.

95. lpp. … aprиs moi le dйluge! (pēc manis kaut ūdens plūdi!) — frāze, kas tiek piedēvēta Francijas karalim Ludviķim XV (1710—1774).

…neuzdrošinās ne iepīkstēties par Meksikas ekspedīciju. — 1861. gadā anglija, spānija un Francija nosūtīja savu karaspēku uz Meksiku, lai piespiestu Meksikas valdību turpināt maksājumus par ārzemju aizņe-

mumiem. Meksikas ekspedīcija prasīja lielus izdevumus un bija ļoti nepopulāra franču tautā.

96. lpp. «Sieva, vīrs un mīļākais» — pola de koka romāns, krievu tulkojumā izdots 1833. gadā.

Jacques Bonhomme (2aks vientiesis) — tā francijā pa jokam opzīmē zemnieku.

97. lpp. Mihaila teātris — teātris Pēterburgā (tagad Mazais operas teātris), kurā spēlēja franču trupa.

… viņam, Grandisonam, Alkibiadam, Monmoransī … — Grandi -sons — angļu rakstnieka ričardsona romāna «Grandisons» varonis (1754). Alkibiads (451.—404. g. pirms mūsu ēras) — Atēnu valstsvīrs. Monmoransī (1492—1567) — xvi gadsimta karavadonis.

98. lpp. … kaut kāds Adoniss vai Vilhelms Tells … — Adoniss — sengrieķu mīta personāžs, kas izcēlies ar neparastu skaistumu. Vilhelms Tells — šveiciešu leģendas varonis, lielisks šāvējs, ar kura vārdu tauta saistīja savu atbrīvošanos no austriešu jūga. Pēc F. Šillera drāmas «Vilhelms Tells» iznākšanas (1804) Vilhelma Telia vārds ieguva plašu popularitāti.

…par to uz galerām… — francijā līdz pat 1789. gada revolūcijai kriminālnoziedznieki tika sūtīti par airētājiem uz airējamiem karakuģiem — galerām.

99. lpp. … paši zinātnieki tagad sāk mācīt… ka tīra prāta nemaz nav… — Četrdesmitajos—sešdesmitajos gados I. Kanta (1724—1804) ideālistisko mācību, ko viņš bija attīstījis «Tīrā prāia kritikā» (1781), asi kritizēja filozofi pozitlvisti.

…abats Sjejess savā slavenajā pamfletā… — 1789. gadā, revolūcijas priekšvakarā, iznāca Sjejesa pamflets «Kas ir trešā kārta?».

E. Sjejess (1748—1836) — xviii gadsimta beigu franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks.

100. lpp. Rietumu cilvēks spriedelē par brālību … — «Brālības» ideju kā sabiedriskās iekārtas pamatprincipu attīstīja utopiskais sociālists Etjēns Kabē (1788—1856).

102. lpp. «Viens par visiem un visi par vienu» … lozungs ņemts no kādas visiem zināmas grāmatiņas. — runa ir par 1848. gadā Parīzē izdoto E. Kabē utopisko romānu «Ceļojums uz lkariju» (1840), kura titullapā bija lasāmi vārdi: «Viens par visiem un visi par vienu.»

103. lpp. … stiepa brālības dibinātāju Kabē pie tiesas. — 1847. gadā 1 kabē organizēja naudas vākšanu komunistiskas kopienas «Ikarija» dibināšanai Teksasā (Ziemeļamerikā). Francijas valdība apmelojoši apsūdzēja viņu blēdībā. Šī apsūdzība drīz vien tika atsaukta.

Fuijeristi, kā stāsta, izņēmuši pēdējos deviņsimt tūkstošus franku no sava kapitāla … — runa ir par likteni, kāds piemeklēja furjeristu komūnu, ko 1853. gadā Teksasā nodibināja Viktors Konsi-derāns un kas izjuka 1861.—1864. gada pilsoņu kara laikā.

… pēdējo reizi izrēķinājās ar tiem uz jūnija barikādēm … — Parīzes proletariāta sacelšanos 1848. gada 23.—26. jūnijā nežēlīgi apspieda kara ministrs Kavenjaks, kas raidīja pret sacelšanās dalībniekiem karaspēku un artilēriju.

106. lpp. Tas bija nedēļas divas pirms Aspromontes. — runa ir par kauju pie Aspromontes 1862. gada 28. augustā, kur Garibaldi (1807— 1882), kas cīnījās par Itālijas atbrīvošanu no reakcionārās pāvestu varas un franču okupantiem, tika ievainots, saņemts gūstā un nosūtīts trimdā uz Kapreras salu.

Sešdesmitajā gadā Neapolē viņam kādu laiku bija neierobežota un neviena nekontrolēta vara. — 1860. gada 7. septembrī garibaldi triumfāli ieradās Neapolē un līdz 2. novembrim atradās pilsētas revolucionārās varas priekšgalā.

108. lpp. … mazās aušības … nu, pagājušā gadsimta beigās. — runa ir par francijas 1789.—1793. gada buržuāzisko revolūciju.

109. lpp. … atceras Tjēru, Gizo, Odilonu Barro. — minēti buržuāzijas aprindās vispopulārākie trīsdesmito un četrdesmito gadu parlamenta runātāji. A. Tjērs (1797—1877) un F. Gizo (1787—1874) — francijas valstsvīri un vēsturnieki. Odilons Barro (1791—1873) — franču politisks darbinieks.

… likumdošanas korpusā tiek turēti seši liberāli deputāti … — napoleona iii laikā francijā parlamenta (likumdošanas korpusa) vēlēšanas notika apstākļos, kad visi režīma pretinieki tika iebiedēti un terorizēti, tāpēc līdz 1856. gadam likumdošanas korpusā bija tikai pieci opozicionāri deputāti republikāņi (nevis seši, kā raksta Dostojevskis).

110. lpp. Princis Napoleons — zozefs bonaparts (1822—1891), Napoleona I brāļadēls, Napoleona III laikā bija senators un dažreiz uzstājās ar liberālām runām.

112. lpp. Zils Favrs (1809—1880) — franču politisks darbinieks, izslavēts orators un advokāts, likumdošanas korpusa loceklis un viens no pieciem opozicionāriem deputātiem.

L'homme de la nature et de la vйritй — sagrozīts citāts no ruso «Atzīšanās», kur teikts: «Je veux montrer а mes semblables un homme dans toute la vйritй de la nature; et cet homme — ce sera moi.» (es saviem līdzcilvēkiem gribu parādīt cilvēku visā viņa dabas patiesīgumā — un šis cilvēks būšu es.)

No šiem diviem dižajiem gariem viens visu mūžu sauca otro par meli un sliktu cilvēku, bet otrais sauca pirmo gluži vienkārši par muļķi. — naids un neparasti asā polemika starp Voltēru un Ruso turpinājās ilgus gadus (1755—1770). Voltērs padarīja Ruso par savas satīriskās poēmas «Pilsoņu karš Zenēvā» varoni; Ruso atmaskoja Vol-tēra «antikristietību» savās «Vēstulēs no kalna».

113. lpp. Lanns 2. (1769—1809) — francijas maršals, viens no spējīgākajiem Napoleona I karavadoņiem.

115. lpp. … bez frizūras … — tas ir, bez ragiem.

118. lpp. … kā Lesāža velns nocelt no mājām jumtus. — franču rakstnieka lesāža romānā «Klibais velns» (1709) velns noceļ māju jumtus un dod varonim iespēju redzēt, kā dzīvo Madrides iedzīvotāji.

[1]

[2]

[3]

[4]

Content

Dostojevskis Fjodors Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem

ZIEMAS PIEZĪMES PAR VASARAS IESPAIDIEM

I nodaļa Priekšvārda vietā

II nodaļa Vagonā

III nodala pilnīgi lieka

IV nodaļa ceļotājiem nav lieka

V nodaļa B a a l s

VI nodaļa Eseja par buržuā

VII nodaļa Iepriekšējā turpinājums

VIII nodala Bribri un mabiša

ZIEMAS PIEZĪMES PAR VASARAS IESPAIDIEM